Čukovskis Nikolajs

Baltijas debesis

Nikolajs Čukovskis

Baltijas debesis

Romāns

.

PIRMĀ NODAĻA. MARJA SERGEJEVNA

1

Marja Sergejevna Andrejeva, maza auguma sieviete vilnas kleitā, nolēca no smagās automašīnas pie Baltijas stacijas, nopurināja ar delnām māliem notraipīto apģērbu un gāja uz tramvaja pieturu.

Vairāk nekā mēnesi viņa nebija bijusi pilsētā un tagad ar satrauktu ziņkāri skatījās apkārt, aplūkodama pazīstamo stacijas laukumu. Vairāk nekā mēnesi .viņa raka prettanku grāvjus — no sākuma Kingisepas rajonā, tad dienvidos no Oranienbaumas, bet pēc tam, kad vācieši ieņēma Pēterhofu un Streļņu, — pie pašas pilsētas, aiz Ziemeļu kuģu būvētavas, līdzās rakstām--mašīnu rūpnīcai «Ļeņingrad». Visu šo laiku viņa, tāpat kā desmitiem tūkstošu citu sieviešu, bija gulējusi uz kailas zemes neizģērbusies, dzīvojusi bumbvedēju pastāvīgo uzlidojumu apdraudēta, starp degošām sādžām un izmīdītiem laukiem. Paretam līdz viņai nonāca vēstis no pilsētas; tās bija gaužām trūcīgas, un tomēr viņa zināja, ka kopš septembra sākuma pilsētu bombardē, ka fronte pievirzījusies pavisam tīfvu. Marja Sergejevna nevarēja īsti skaidri iedomāties, kāda izskatīsies pilsēta, kad viņa atgriezīsies, bet bija pārliecināta, ka tā ir pārvērtusies.

Taču Marju Sergejevnu pārsteidza tas, ka pilsēta šķita viņai gluži parasta, tada pati kā vienmēr. Pie stacijas kioskos pārdeva gāzētu ūdeni ar krāsainiem sīrupiem, meitenītes zīmēja uz ietves kvadrātiņus un lēkāja, garāmgājēji ēda saldējumu «Eskimo» šokolādē, milice uz ielas stūra grozījās kā dejā, uz Obvodnijas kanāla nekustīgās virsmas vizuļoja naftas plankumi, mierīgi, kā parasti, šķindēja tramvaji. Un tikai augstu gaisā pie debesīm starp viegliem, saules apspīdētiem spalvu mākonīšiem kā sarežģīta monograma karajas balta grīste, ko aiz sevis atstāja tik tikko samanāma lidmašīna. Marja Sergejevna nezināja, vai tā ir mūsējā vai vācu lidmašīna, taču, ieraugot to, viņa atcerējās Ko|u Serovu.

Viņa nolēma vispirms aizbraukt uz Vasilija salu pie Bistroviem, jo zināja, ka mājās viņu neviens negaida. Abus bērnus — Irinočku un Serjožu viņa jau jūlija sākumā kopā ar rajona pionieru nometni bija nosūtījusi uz Valdaju.

Visu jūliju Marja Sergejevna bija nodzīvojusi viena, gaidot, kad evakuēs skolu, kura viņa strādāja par krievu valodas pasniedzēju. Skolai vajadzēja evakuēties kopā ar visiem audzēkņiem un visiem pedagogiem.

Sī gaidīšana nomāca Marju Sergejevnu. Grūti tādā laikā sēdēt bez darba! Beidzot augusta sākumā bija noteikta aizbraukšanas diena, un Marja Sergejevna saņēma rīkojumu ierasties skolā ar mantām. Bet, kad Marja Sergejevna ieradās, viņai pateica, ka aizbraukšana esot atlikta uz divām nedēļām. Un tepat arī izrādījās, ka vajag kādu no skolotājiem uz desmit dienām nosūtīt rakt prettanku grāvjus. Marja Sergejevna steigšus pieteicās pati, tāpēc ka bija neizturami sēdēt vienai savās divās tukšajās istabas un nedarīt nekā. Neiegriežoties mājas, viņa izbrauca kopā ar dabas zinību skolotāju Katerīnu Iļjiņičnu Bistrovu.

Desmit dienas pagāja, bet maiņa neieradās, un vajadzēja palikt. Vēl pēc desmit dienam viņa ar Katerīnu Iļjiņičnu nejauši satika ierakumos kādu pazīstamu Dzeržinska rajona tautas izglītības nodaļas darbinieci; tā viņam pastāstīja, ka viņu skola jau aizbraukusi. Bet vēl pēc divām nedēļām, pirms dažām dienām, «meser-šmits», apšaudot ar ložmetēju prettanku grāvi, kas bija pilns ar strādājošām sievietēm, Marjas Sergejevnas acu priekšā nogalināja Katerīnu Iļjiņičnu.

Ar Katerīnu Iļjiņičnu Marja Sergejevna, patiesību sakot, bija maz pazīstama. Viņas mācīja dažādus priekšmetus dažādās klasēs. Katerīna Iļjiņična bija desmit gadus vecāka par Marju Sergejevnu, izturējās cienīgi, un šķita, ka viņai nav nekādas patikas tuvināties. Taču pa mēnesi, ko viņas pavadīja divatā, abas sievietes negaidīti kļuva tuvākas viena otrai un sadraudzējās. Un

nevis tāpēc, ka viņas strādāja, gulēja un ēda kopā, bet tālab, ka Histrova ar ļoti lielu maigumu izturējās pret Marļu Sergejevnu, kad tā atklāja viņai visu savas laulības, atraitnības un jaunās mīlestības smago stāstu.

Marju Sergejevnu briesmīgi uztrauca un mocīja kāds notikums, un viņa pati nebija skaidrībā, kā lai pret to izturas. Šā gada pavasarī, gandrīz pirms paša kara sakuma, viņa, divu bērnu māte, sev pašai par pārsteigumu, iemīlēja lidotāju Koju Serovu, ar ko bija iepazinusies nejauši un pavisam nesen un kas bez tam bija nedaudz jaunāks par viņu.

Ar savu vīru Marja Sergejevna kādreiz mācījās kopā pedagoģiskajā institūtā, viņš bija tās kursa biedrs, ari filologs, un viņi, iekams apprecējās, pārdzīvoja sarežģītu un jūsmas pilnu mīlestības romānu, dziļi iepazina viens otru, viņiem bija vienāda gaume, kopīgas intereses, kopīgi draugi un cerības. Pabeiguši institūtu, viņi strādāja kopā un droši vien būtu dzīvojuši, laimīgi, ja vīrs nesaslimtu ar tuberkulozi. Viņam kļuva aizvien sliktāk, un Marja Sergejevna vairākus gadus, no sākuma ar vienu mazu bērnu, pēc tam ar diviem, kopa viņu, vadāja pa sanatorijām un klīnikām, strādāja līdz pagurumam, lai sagādātu viņam pēc iespējas labāku uzturu, lai glābtu viņu. Uz beigām viņš kļuva viegli aizkaitināms un untumains un izturējās pret Marju Sergejevnu ar tādu kā bērnišķīgu nežēlību. Un tomēr, kad virs nomira, Marju Sergejevnu sagrāba izmisums un viņa ilgi nevarēja atgūties no bēdām. Pēc tam viņa atkal ķērās pie darba, audzināja bērnus, nomierinājās, daudz lasīja, un Marjai Sergejevnai sāka likties, ka dzīve ievirzījusies nemainīgā gultnē. Viņa nekad nedomāja, ka varētu atkal apprecēties. Darbs un bērni bija visa viņas dzīve.

Marja Sergejevna bija nopietna, klusa un izglītota sieviete — otrā, negaidītā mīlestība viņu nobiedēja. Koļa Serovs bija no citas vides — karavīrs, lidotājs, kas veic darbu, kuru viņa nemaz nepazīst. Marja Sergejevna sastapa viņu nejauši un iemīlējās tik stipri, ka nekad agrāk nebūtu varējusi pat iedomāties, ka tāda mīlestība ir iespējama. Tā bija satriecoša un, galvenais, no Marjas Sergejevnas gribas neatkarīga mīlestība.

Un tomēr, kad tieši nedēļu pirms kara sākuma Serovs bildināja Marju Sergejevnu, viņai pietika spēka to atraidīt. Marja Sergejevna atraidīja Serovu, jo viņai bija divi bērni un viņa bija pārliecināta, ka Serovs, par spīti visiem saviem liegajiem vārdiem, nespēj viņu mīlēt un nekādā ziņā nespēs mīlēt ilgi. Stāstot par to naktī Kate-rīnai I|jiņičnai, viņa teica, ka tas esot skaidrs «kā divreiz divi ir četri». Bet Marja Sergejevna nevarēja Kate-rīnai Iļjiņičnai pastāstīt, kāds skumjš maigums viņu pārņēma, atceroties Kojas Serova lielās rokas, labsirdīgās acis, mazliet sakumpušo augumu un kāda slepena, kautra cerība mita viņā kopā ar šo maigumu.

Līdz šķiršanās brīdim viņi bija redzējušies pavisam kādas septiņas astoņas reizes, ne vairāk. Viņš dzīvoja kaut kur tālu aiz pilsētas, lidlaukā, un bija brīvs tikai svētdienās. Maijā un jūnijā Ko|a Serovs katru svētdienu atbrauca pie Marjas Sergejevnas, un viņi gāja pastaigāties. Šīs svētdienas Marjai Sergejevnai likās Joti grūtas: viņa kautrējās no kaimiņienes, kautrējās no savas meitas Irinočkas, kurai bija jau devītais gads. Arī viņš kautrējās no Irinočkas, uzrunāja ar «jūs» un ar biklu smaidu sejā šūpoja Serjožu uz ceļgala.

Viņu atraidījusi, Marja Sergejevna domāja, ka nekad Serovu vairs neredzēs, bet sirds dziļumos tomēr nedroši cerēja, ka nākamaja svētdienā viņš atkal atbrauks. Koļa Serovs atbrauca, un, kad viņš ienāca, Marjas Sergejevnas seja sāka starot. Viņa neprata noslēpt savu prieku. Tas bija 22. jūnijs. Viņi kopā noklausījās Molotova runu. Pēc stundas Serovs aizbrauca.

Marja Sergejevna pavadīja viņu uz Baltijas staciju un brauca kopā ar viņu gar Obvodnijas kanālu. Serovs bija bālāks nekā parasti, ļoti kluss, nerunīgs un, kamēr viņi stāvēja tramvaja platformā, ne mirkli neizlaida Marjas Sergejevnas roku no savējās. Sīkā Marja Sergejevna raudzījās viņā no apakšas uz augšu un centās uzminēt, par ko viņš domā, bet nevarēja un šausminājās par to, ka tik maz viņu pazīst.

Satriekti viņi gandrīz nekā nerunāja. Marja Sergejevna pulējās panakt tikai vienu — uz visiem laikiem paturēt atmiņā viņa seju.

Uz perona Koļa Serovs teica: «Saudzē sevi.»

Pieliecās un noskūpstīja Marju Sergejevnu uz lūpām.

Viņš iekāpa vagonā, un vilciens sakustējās.

Māju!p viņa gāja kājām — cauri visai pilsētai, skumja, vienaldzīga pret visu.

Marja Sergejevna nekad ne ar vienu nebija runājusi par Serovu. Un tikai reiz naktī par visu pastāstīja Katerinai I|jiņičnai Bistrovai.

Viņas pārnakšņoja šķūnī; cauri jumta spraugām bija ird/amas zvaigznes. Visapkārt gulēja dienā nogurušās sievietes un miegā spiedās cita citai klāt, glābdamās no mīkstuma. Tikai viņas abas neaizmiga līdz pat rītam, nu Marja Sergejevna visu nakti runāja čukstus, raudāja un runāja. Marja Sergejevna pastāstīja Katerīnai Iļjiņičnai visu, neko neslēpdama, ar uzticību, pateicīga par to, ka viņa nez kādēļ visas Marjas Sergejevnas šaubas uzskatīja par niekiem. Noklausījusies Katerīna 11jiņična ar vecākas un dzīvē vairāk pieredzējušas sievietes pārliecību teica, ka jāprotot tikai gaidīt un viņi katrā ziņā satikšoties.

— Ja tikai jūs abi paliksiet dzīvi, — viņa piebilda.

Nākošajā dienā Katerīnu Iļjiņičnu nogalināja ...

Marjai Sergejevnai reti gadījās būt Vasilija salā, un viņa ne bez grūtībām atrada namu, kurā dzīvoja Bis-trovi. Milzīgais sešstāvu nams atradās mazā, klusā ieliņā aiz Zinātņu akadēmijas institūtu un universitātes ēkām. Ielas galā bija redzama Mazās Ņevas krastmala, gaišs ūdens, liellaivas. Marja Sergejevna pārlaida skatienu visiem sešiem stāviem un apstājās.

Viņa nevarēja iedomāties, kā paziņot Katerīnas Iļji-ņičnas piederīgajiem par tās nāvi. Marja Sergejevna nekad nebija pie Katerīnas Iļjiņičnas bijusi un nepazina nevienu no tas tuviniekiem. Viņa bija dzirdējusi, ka Bistrovas vīrs atrodoties frontē. Esot bērni. Zēns vēl pavisam mazs — droši vien ne vecāks par Irinočku. Un meita. Katerīna Iļjiņična bieži atkārtoja: «Mana meita ir jau gluži pieaugusi.» Viņai laikam gadu astoņpadsmit. Katerīnai Iļjiņičnai bija četrdesmit gadu, viņai varēja būt astoņpadsmit gadu veca meita. Kā viņu sauc, šo meiteni? Liekas, Soņa. Kopā ar viņiem dzīvojot vēl Katerīnas Iļjiņičnas tēvs, strādājot kādā institūtā, viņš laikam gan ļoti vecs .. .

Marja Sergejevna palūkojās papīrītī, uz kura bija uzrakstīta Bistrovas adrese. Divdesmit astotais dzi-voklis, ieeja no pagalma, pa labi, sestais stāvs. Izgājusi cauri arkai, Marja Sergejevna nonāca pagalmā.

Pagalms bija kvadrātveidīgs, dziļš, to šķērsoja saules staru kūļi. Liela, balta bulta uz sienas norādīja ieeju bumbu patvertnē. Pulciņš bērnu — jautru un dzīvesprieka pilnu — skraidīja pagalmā, un gaiss skanēt skanēja no viņu klaigām. Tie bija pa lielākai daļai zēni un visi vēl pamazi; Marja Sergejevna uzreiz pamanīja meiteni gariem stilbiem — tā bija lielāka un skaļāka par citiem. Viņi spēlēja tā kā paslēpes, tā kā sunīšus. Garstilbainā meitene, aizrāvusies ar jautru rotaļu, tik tikko nesaskrējās ar Marju Sergejevnu, un Marja Sergejevna ievēroja melnus matus, palielu muti, taisnu deguntiņu, vasaras raibumus, kas bija nometušies tam abās pusēs kā divi spārniņi, un tumšas, sajūsmā mirdzošas acis.

Marja Sergejevna nogriezās pa labi, apstājās pie ieejas kāpņu telpā un paskatījās augšup, cenzdamās uzminēt, kuri logi pieder tam dzīvoklim, kur viņai jāiet. Tur augšā logus apspīdēja saule, vēl vasarīgi žilbinoša, un uz palodzēm tupēja baloži.

Kamēr Marja Sergejevna skatījās augšup, viņai aiz muguras atskanēja stingri vīrieša soļi. Viņa atskatījās. Pār pagalmu gāja kāds kara flotes komandieris. Ieraudzījusi viņu no muguras — vasaras formas svārkus un pakausī atbīdīto cepuri, Marja Sergejevna nodrebēja; viņai pat elpa aizrāvās.

Arī Koļa Serovs valkāja kara flotes komandiera formas tērpu. Viņu pazīšanās pirmajās dienās Marja Sergejevna pat bija noturējusi viņu par jūrnieku, nevis par lidotāju. Serovs paskaidroja Marjai Sergejevnai, ka viņš esot jūras lidotājs, rādīja uzšuves uz piedurknes, bet viņa no Serova paskaidrojumiem saprata maz, tāpēc ka viņai tie bija vienaldzīgi. Kopš tā laika, kad viņš aizbrauca, Marja Sergejevna, ieraudzīdama cilvēku kara flotes komandiera formas tērpā, katru reizi nodrebēja. Komandieris devās uz kādām attālākām durvīm dziļāk pagalmā. Pie durvīm viņš atskatījās un uzlūkoja Marju Sergejevnu. Viņam bija tukla pavecāka cilvēka seja. Viņš it nemaz nelīdzinājās Koļam Serovam.

Pa pustumšām kāpnēm Marja Sergejevna uzgāja sestajā stāvā. Pie divdesmit astotā dzīvokļa durvīm spīdēja nospodrināta plāksnīte ar uzrakstu: «Profesors

IIja Jakovļevičs Medņikovs.» Šie vārdi bija uzrakstīti vel pēc vecās pareizrakstības likumiem — ar cietinā-juma zīmēm un burtu «jatj». Marja Sergejevna apstājas plāksnītes priekšā, cenzdamās uzminēt, kas ir šis Medņikovs. īrnieks? Kaimiņš? Viņu sauc Iļja... Droši vien Katerīnas iļjiņičnas tēvs, bet Bistrova viņa kļuvusi pēc apprecēšanās ...

Kamēr Marja Sergejevna vilcinājās pie durvīm, lejā atskanēja soļi. Kāds ātri skrēja augšup pa kāpnēm. Marja Sergejevna paskatījās starptelpā un ieraudzīja to pašu meiteni, kas pagalmā tik tikko nebija notriekusi viņu no kājām. Meitene skrēja viegli, lecot pāri vairākiem pakāpieniem. Kad viņu skatieni sastapas, meitene iesaucās:

— Vai jūs pie mums? Es uzreiz nodomāju, ka jus pie mums . ..

Marja Sergejevna gaidīja viņu kāpņu laukumiņā. Meitene bija uzskrējusi sestajā stāvā, nemaz neaizelsda-mās. Tā, protams, Katerīnas Iļjiņičnas meita, un Marja Sergejevna pabrīnījās, kā viņa to uzreiz nav atskārtusi. Katerīna Iļjiņična arī bija liela auguma un melnmataina, tikai viņas matos jau mirdzēja daudz sirmu pavedienu; tas pats stingrais, taisnais deguntiņš, tā pali lielā mute, tās pašas uzacis... «Viņai nekādā ziņā nav vairāk par sešpadsmit,» nodomāja Marja Sergejevna. «Varbūt nav pat sešpadsmit . . .»

Bērnišķīgās laimes izteiksme, kas meitenes acis pirmīt pagalmā vai starot staroja, bija pagaisusi. Viņa uzlūkoja Marju Sergejevnu ar nemieru, gaidām un pat tādu kā bardzību.

— Jūs no māmiņas, vai ne? — pārlēkusi pēdējiem pakāpieniem, viņa klusā balsī bikli jautaja.

Marja Sergejevna pamāja ar galvu.

— Es tā arī domāju, ka jūs no turienes, — meitene turpināja. — Jums pie svārkiem māli. — Viņa raudzījās Marjai Sergejevnai sejā ar aizvien pieaugošu nemieru. — Kas ir ar māmiņu? Kas viņai noticis?

— Jūs, liekas, sauc Soņa ... — iesāka Marja Sergejevna.

— Vai viņa pagalam? — meitene vaicāja.

Marja Sergejevna atkal pamāja ar galvu, pārsteigta par meitenes apķērību, un aizgriezās projām.

Marja Sergejevna dzirdēja aiz muguras meitenes elpu ... Nebija ne šņukstu, ne nopūtu. Tā viņas stāvēja diezgan ilgi. Tad Marja Sergejevna savas jakas kabatā sataustīja paciņu, kas bija krustām pārsieta ar aukliņu, izvilka to un paskatījās uz meiteni.

Meitenes acis bija plati ieplestas, asaras ritēja pār vaigiem, sakrādamās uz zoda. Bet viņa acīm redzot nemanīja tās.

— Vai šāviņš? — viņa jautāja.

— Nē, — Marja Sergejevna atbildēja. — Mūs apšaudīja no lidmašīnas.

— Kad tas notika?

Marja Sergejevna brītiņu padomāja.

— Ceturtdien . . .

— Vai viņu apglabāja?

— Nē. Mūs tūlīt izveda no grāvja, un mēs vairs neatgriezāmies. Tagad tur ir vācieši. .. Lūk ...

Viņa sniedza meitenei paciņu. Tur bija viss, ko Ka-terīna Iļjiņična glabāja pie sevis: ar aukliņu pārsietas vēstules aploksnēs, pase, trīs simtrubļu naudas zīmes un fotoattēls, no kura raudzījās pelēkos svārkos tērpies vīrietis ar kailu galvvidu.

Meitene paņēma paciņu un turēja izstieptā rokā, pat nepaskatījās. Lielas asaras pilēja uz kāpņu laukumiņa akmens plāksnēm.

Marja Sergejevna saudzīgi pieskārās meitenes plecam.

Pēkšņi aiz durvīm atskanēja klusi soļi, kāds nāca. Meitene nodrebēja, viņas seja uzreiz kļuva mierīga. Ar piedurkni viņa noslaucīja asaras no vaigiem un noglabāja paciņu zem blūzes.

— Ejiet, lūdzu, projām ... — viņa steigšus pačukstēja Marjai Sergejevnai. — Paldies jums ...

Marja Sergejevna nepaspēja nokāpt pat dažus pakāpienus, kad nožvadzēja durvju ķēdīte un uz sliekšņa parādījās neliela auguma vīrietis gaišpelēkos rīta svārkos un sarkanās, mīkstās kurpēs. Tas bija pavecs cilvēks ar kumpainu degunu un sirmām, iezilganām ūsām. Viņš turēja augumu taisni, galva ar melno benīti bija atmesta atpakaļ cienīgi, gandrīz augstprātīgi.

— No Katjas? — viņš jautāja asā balsī.

Jā, — meitene teica mierīgi, cenzdamās neizlaist

viņu uz kāpņu laukumiņa un aizstāties priekšā Marjai Sergejcvnai. — Viņa lūgusi pateikt, ka vēl aizkavēšoties.

Es jau teicu, ka mums vēl par agru braukt pro-|ām, — viņš teica. — Mēs gaidīsim viņu.

Meitene uzmanīgi iebīdīja veco viru atpakaļ dzīvoklī un pati sekoja viņam. Durvis aizcirtās.

2

Marja Sergejevna dzīvoja Majakovska ielā, kas agrāk saucās par Nadeždinskas ielu, bet vēl agrāk, pirms simt gadiem, par Sestilavočnajas ielu. Marja Sergejevna izkāpa no tramvaja Ņevas prospektā un, vērīgi skatīdamās uz visām pusēm, sāka iet pa savu ielu, kur viņa zināja gandrīz vai katru plaisiņu ietvē. Marja Sergejevna uzreiz ievēroja, ka šeit viņas prombūtnes laikā notikušas lielākas pārmaiņas nekā tajās pilsētas ielās, kur viņai jau nācies būt.

Jau otrajā mājā no stūra bija izbirušas visas rūtis. Nonākusi līdz Snegireva dzemdību namam, viņa ieraudzīja platu šāviņa izrautu robu sienā un dārziņā pie mājas izmestas saliektas dzelzs gultas. Iepretim, Revolūcijas Upuru slimnīcā, viens no baltajiem divstāvu korpusiem bija pa pusei noslaucīts no zemes virsas. Nams 2ukovska ielas stūrī pavisam sagrauts un tikai greizas dzelzs sijas slējās pret debesīm. Viena ēkas mala, tā, kas vistālāk no ielas stūra, vēl aizvien turējās, it ka karājoties gaisā, un no ielas varēja redzēt dzīvokļus — tie bija gluži kā ar lielu nazi uzšķērsti, — zaļu, dzeltenu un zilu tapešu spilgtos plankumus, fotoattēlus pie sienām, skapi bez durvīm, ar tajā iekārtiem svārkiem un pāri tam visam pašā augšējā stāvā spoguli, kurā atspīdēja skaidrās, baltās septembra debesis.

Šeit acīm redzot nokritusi sevišķi liela bumba, jo visos logos līdz pašai Ņekrasova ielai bija izbirušas rūtis. Marja Sergejevna sāka iet žiglāk, steigdamās ātrāk ieraudzīt savu māju. Taču viņa ne visai uztraucās. Neviens no piederīgajiem mājās nebija, bet raizēties par mantām tagad šķita muļķīgi. Kopš tās dienas, kad bija sācies karš un aizbraucis Koļa Serovs, un it sevišķi kopš tās dienas, kad bija aizbraukuši bērni, Marja Ser-gejevna pārvērtās, kļuva drošāka un brīvāka. Katrs nams viņai bija tikpat dārgs kā savējais; Marjai Ser-gejevnai šķita, ka ikkatrs no tiem varētu sniegt viņai patvērumu, ka viņa varētu dzīvot kopā ar jebkuriem ļaudīm, kā bija dzīvojusi šķūnī aizsardzības darbos, un visur justos kā mājās. Marja Sergejevna zināja, ka cīņa, kas bija sākusies pirms trim mēnešiem, tagad ir vienīgais svarīgais, un centās pēc iespējas ātrāk tajā iesaistīties. Viņa atgriezīsies aizsardzības darbos, raks prettanku grāvjus vai arī ies uz kādu rūpnīcu, kas strādā frontei. Viņai tikai vispirms jāaizbrauc pie saviem bērniem, jāiekārto tie, jābūt pārliecinātai, ka viņi atrodas drošībā.

Aiz Ņekrasova ielas logu rūtis bija veselas. Savu māju viņa pamanīja no tālienes. Tā bija neskarta, gluži tāda pati kā agrāk. Pie vārtiem viņa sastapa māju pārvaldnieci; tā uzsmaidīja Marjai Sergejevnai un, likās, gribēja kaut ko sacīt, bet Marja Sergejevna steigšus uzkāpa ceturtajā stāvā, kur viņa dzīvoja, atslēdza durvis ar savu atslēgu un iegāja dzīvoklī.

Dzīvoklī bija pavisam trīs istabas, un divās no tām mitinājās Marja Sergejevna. Trešajā dzīvoja Anna Stepanovna, kaimiņiene, dzīvespriecīga, darbīga un pārlieku pļāpīga vecīte. Kādreiz Annai Stepanovnai bija vīrs, kas strādāja kaut kur rūpnīcā, bija arī meitas. Bet vīrs jau sen sen nomiris, meitas aizprecējušās uz citām pilsētām, un nu jau gadus piecpadsmit Anna Stepanovna dzīvo gluži viena, iztikdama no pensijas. Marja Sergejevna daudzkārt bija strīdējusies ar viņu, jo Annai Stepanovnai piemita neciešams paradums bāzt degunu tur, kur viņai nebija nekādas daļas: Marjas Sergejevnas ēdienu gatavošanā, bērnu audzināšanā, paziņu izvēlē; bet šie strīdi beidzās mierīgi, kaut kā paši no sevis izlīdzinājās, tāpēc ka pāraudzināt Annu Stepanovnu bija neiespējami un viņa stūrgalvīgi turpināja iejaukties it visur. Marja Sergejevna, būdama ļoti vientuļa, pierada pie viņas un droši vien būtu ļoti sarūgtināta, ja Anna Stepanovna pēkšņi nozustu.

Anna Stepanovna nebija mājās. Marja Sergejevna atslēdza savas istabas durvis. Un uzreiz pamanīja divas vēstules, kas bija iebāztas pa durvju apakšu. Vēstules laikam gulēja šeit jau sen, jo abas aploksnes klaja putekli.

Pieliekusies, lai paceltu vēstules, Marja Sergejevna lei mid/lja, ka tas abas ir no Irinočkas, no meitas.

Irluočkas vēstules laikam pienākušas drīz pec Marjas Sergejevnas aizbraukšanas — uz tām bija augusta sākuma pasta zīmogi. Uztraukusies, savilkusi uzacis, Marja Sergejevna atplēsa aploksnes, kuras Anna Ste-panovna, bez šaubām, jau bija izpētījusi, un sāka lasīt.

No Irinočkas vēstulēm, kas bija rakstītas ļoti lieliem burtiem pa zīmuļa savilktām līnijām, Marja Sergejevna uzzināja tikai, ka viņiem klājoties labi, viņi ejot avenēs un mežā noķēruši ezīti, kas nodzīvojis gandrīz trīs dienas, ielīdis krāsnī un nomiris. Bet nesalīdzināmi vairāk viņa uzzināja no sava piecus gadus vecā dēla Serjožas zīmējumiem, kas bija lielā daudzumā sabāzti aploksnēs. Scrjoža treknām svītrām bija sazīmējis lidmašīnas ar lieliem, melniem krustiem un bumbām, kas birst ārā no tām.

Marja Sergejevna pavisam neskaidri apjauta, kur stiepjas fronte, ne visai labi zināja, kur ir Valdaja, bet jau sen noskārta, ka frontei jāatrodas kaut kur netālu no Valdajas. Marja Sergejevna bija runājusi ar kādu karavīru tur, aizsardzības darbos, bet tas bija teicis, ka līdz Valdajai vācieši vēl neesot tikuši. Tagad, ieraugot Serjožas zīmējumus, viņa saprata, ka jābrauc uz Val-daju, cik iespējams, ātrāk.

Marja Sergejevna bija ļoti nogurusi, bet juta, ka nemiers viņu vēl arvien tirda, un tūlīt ķērās pie darba. Viņai vajadzēja nomazgāties pašai, izmazgāt vienu otru apģērba gabalu, sakravāt mantas. Viņa iekūra plīti, lai uzsildītu ūdeni. Pirms mēneša, braucot projām, Marja Sergejevna bija aizmirsusi aizvērt vēdlodziņu, un tagad abas istabas bija putekļu pilnas. Gaidot, kamēr uzvārīsies ūdens, viņa noģērba jaciņu, noāva kājas un sāka mazgāt grīdu.

Viņa vēl mazgāja grīdu, kad pārnāca Anna Stepa-novna. Marja Sergejevna izslējās, atbīdot atpakaļ uz pieres noslīdējušos matus, bet Anna Stepanovna iekliedzās un tūlīt sāka runāt.

Kā parasti, viņas stāstījumam nebija ne sākuma, ne gala, tas sākās tieši no vidus. Sarunāties ar Annu Ste-panovnu kā ar citiem cilvēkiem, tas ir, jautāt un atbildēl nebija iespējams. Nācās tikai klausīties. No rīta līdz vakaram Annas Stepanovnas mazais, izkaltušais, septiņdesmit četrus gadus vecais augumiņš šaudījās pa visiem pagalmiem un kāpņu telpām, viņu trenca nesavtīga ziņkāre par pasauli: visu redzēt, visu dzirdēt, un, kad Anna Stepanovna sāka runāt, viņa izklāstīja visus iegūtos jaunumus, visus uzreiz, juku jukām, nemaz nepūlēdamās tos kaut cik sašķirot. Viņa ļoti nopriecājas par Marjas Sergejevnas atgriešanos un, nolaidusi gar sāniem smagās, gluži kā no tumša ozolkoka izgrieztās rokas, raudzīdamas ar izbalējušām, labsirdīgām acīm, kurām trūka skropstu, sāka stāstīt par visu, kas viņai bija sakrājies uz sirds pēdējas dienās.

Protams, tas viss attiecās galvenokārt uz uzlidojumiem, tāpēc ka vakar nakti esot mestas bumbas un vakar dienā tapat esot mestas bumbas, un ari aizvakar esot mestas bumbas. Nosists Aleksandrovs, dāmu frizieris no devītā nama, tāpēc ka viņš neesot izskrējis ārā. No devītā nama visi, kas izskrējuši, esot dzīvi, viņi tikai notriekti no kājām, bet visi, kas palikuši dzīvokļos, — beigti. Tikai izskrējušo ūdensvada labotāju nogalinājusi stikla šķemba. Kāds īrnieks izskrējis ārā, bet viņa sieva un bērni palikuši dzīvoklī. Tiklīdz nokritusi bumba, viņš meties atpakaļ mūros, gruvešos iekšā. Meklējis, meklējis, neko nav atradis. Bet no viņa mantām palikušas tikai galošas, pavisam jaunas, laistās vien. Viņš uzāvis galošas, lai gan bijis pavisam sauss, un gājis projām, pat nekliedzis, zaudējis valodu, un visi uz viņu skatījušies ...

Marja Sergejevna uzmanīgi, bet neatlaidīgi centās novirzīt Annas Stepanovnas valodu uz citām lietām: viņai gribējās uzzināt, kad un uz kurieni aizbraukusi skola. Daudzu gadu pieredzes mācīta, Marja Sergejevna pacietīgi gaidīja, kad Annai Stepanovnai aptrūks elpa, un tad steigšus iestarpināja pa vardam. Un pamazītiņām Anna Stepanovna sāka pa druskai pieminēt arī skolu. Izrādījās, viņa ilgi bijusi pārliecināta, ka skola jau aiz* braukusi un ka Marja Sergejevna aizbraukusi kopā ar skolu, bet pēc tam pēkšņi viņai pateikuši, ka skolas aizbraukšana esot atlikta, bet Marja Sergejevna atrodoties aizsardzības darbos. Anna Stepanovna ļoti uztrau-gās ja nebija kaut ko uzzinājusi, un beidzās vai nost aiz bēdām domādama par saviem īslaicīgajiem maldiem. skola aizbraukusi ap divdesmito augustu uz Vologdas pusi bet tur tālak jau redzēs, kā bus, pagaidām nekas neesot zināms. Skolai esot ļoti laimējies, tā izsprukusi pēdējā, bet kopš ta laika neviens nav ne braucis projām, ne šurp . . .

Ka tad tā — neviens nav braucis projām? — Mai ja Sergejevna vaicāja. — Tas nevar būt!

liet Anna Stepanovna to zināja pavisam droši un -»aka sīki jo sīki stāstīt par cilvēkiem, kas nu jau trešo nedeju dzīvojot ešelonos aiz Maskavas stacijas. Tur esot bezgala daudz vagonu, bet vagoni pilni cilvēkiem un cilvēki apraduši ar šādu stāvokli: vārot ēdienu, mazgājot veļu, gaidot un gaidot prombraukšanu, bet aizvien vēl nebraucot un nebraucot projām. Daudziem jau apnicis gaidīt, un tie izklīstot pa mājām . . .

Kad tad viņus sūtīs projām? — Marja Sergejevna jautāja.

— Kad pārraus aplenkumu, — Anna Stepanovna atbildēja un zīmīgi paskatījās uz Marju Sergejevnu. — Tas nekas, arī Judeņičs bija pienācis tuvu. Bet vai ieņēma, ko? ...

Marja Sergejevna pati savām acīm bija redzējusi, ka no dienvidrietumiem vācieši pienākuši pilsētai gandrīz vai pavisam klāt. Bet, ka pilsēta varētu būt ielenkta no visām pusēm, tik briesmīgu iespēju viņa nebija varējusi iedomāties. Tiesa, tur zemes darbos kāda sieviete bija stāstījusi, ka visas dzelzceļa līnijas nogrieztas un pilsēta pārvērtusies par slazdu; bet šīs sievietes vārdus visi uzņēma ar tādu vienprātīgu nicību, ka viņa tūlīt pat apklusa, un Marja Sergejevna viņai nenoticēja.

— Ak, ko nu jūs runājat, Anna Stepanovna! Es rīt no rīta braucu uz Valdaju!

Jau iedomājoties vien, ka viņu un bērnus šķir nepārvarams šķērslis, Marja Sergejevna izmisa un nespēja pārvarēt savu izmisumu. Bet Anna Stepanovna stūrgalvīgi pastāvēja pie sava.

— Nebrauksiet vis, Marja Sergejevna, ak, nē, nebrauksiet! — viņa atkārtoja vai divdesmit reižu.

Turklāt Anna Stepanovna atsaucās uz tik milzum daudziem gadījumiem, minēja tik bezgala daudz vārdu un tēva vārdu, norādot profesijas, vecumu un radniecību, ka viņas vārdi ieguva nesatricināmi pārliecinošu spēku. Un Marja Sergejevna pēkšņi sajuta tik lielu nogurumu, ka nevarēja vairs nostāvēt, un apsēdās uz gultas malas.

— Bet kas jums Valdajā vajadzīgs? — negaidot jautāja Anna Stepanovna.

Marja Sergejevna pēkšņi sašuta. Vecā desmit gadus nodzīvojusi līdzās, katrā viņas katliņā degunu iebāzusi, bet neko nav sapratusi — īsts koka gabals, nevis cilvēks!

— Vai tad jūs nezināt, vai, ka man Valdajā bērni?

Tikai tagad Anna Stepanovna attapās. Viņas acis

iemirdzējās priecīgā nojausmā, un, elpu aizturējusi, viņa sacīja:

— Bet Irinočka un Serjoža tak ir šeit...

— Kur?

Marja Sergejevna pietrūkās kājās.

— Baskova šķērsielā. Pie Torkunoviem.

Ar savu vaska dzelteno roku saķērusi galvu, Anna Stepanovna šausminājās, kā gan viņa, muļķe, uzreiz neesot iedomājusies, ka Marja Sergejevna nezina, ka bērni — jau kur tas laiks — atvesti. Bet viņa nevarējusi vien nobrīnīties, kāpēc Marjai Sergejevnai jābrauc uz Val-daju. Bērnus taču atveduši tajā pašā dienā, kad aizbraukusi skola. Nometnē kritušas bumbas, un palikt Valdajā viņi neesot varējuši. Viņus atveduši šurp, lai tūlīt pat vestu talak, bet, re, atbraukt gan atbraukuši, taču aizbraukt vairs neesot paguvuši. Bērni izvadāti pa mājām, bet, tā kā Marja Sergejevna bijusi aizsardzības darbos, Irinočku ar Serjožu paņēmusi pie sevis Torkunova.

So uzvārdu, ko, pēc Annas Stepanovnas domām, būtu vajadzējis, protams, zināt visiem, Marja Sergejevna dzirdēja pirmo reizi. Viņa stāvēja Annas Stepanovnas priekšā, atkārtodama:

— Kur viņi ir? Iesim . . . iesim taču! ...

Un visu laiku tā vien gribēja skriet pa durvīm ārā tāda, kāda bija, basām kājām. Bet Anna Stepanovna piespieda viņu apauties. Anna Stepanovna arī pati ļoti steidzās, līksmodama, ka viņai izdevies kļūt par tik laimīga notikuma dalībnieci un ka viņa tikpat kā savās rokās tur Marjas Sergejevnas laimi. Kamēr Marja Sergejevna drudžainā steigā vilka kājās zeķes, Anna Ste-panovna paskaidroja, ka Torkunova dzīvojot pavisam luviu, Baskova šķērsielā, ka pats Torkunovs esot frontē, bet viņu meita Ļusja esot vienos gados ar Irinočku un l.id, kad nometne atgriezusies, Torkunova paņēmusi Iri-nočku un Serjožu pie sevis.

Viņas izmetās ārā no dzīvokļa un noskrēja lejā pa Kāpnēm — pa priekšu Anna Stepanovna, žigla un maziņa Ka pele, aiz viņas Marja Sergejevna. Arā jau krēsloja, tin mājas tinās vakara zilgmē, bet debesis vēl bija gaišas, un lidmašīnu atstātās baltās grīstes apspīdēja saule. Ne uz ko neskatīdamās un neko neievērodama, Marja Sergejevna skrēja Annai Stepanovnai pakaļ lidz pašai Baskova šķērsielai. Kaut kādas kāpnes, kaut kadas durvis. Viņas pieklauvēja. Durvis atvēra stalta, nepazīstama sieviete un diezgan bargi noskatīja Marju Serge-jevnu no galvas līdz kājām. Marja Sergejevna neko nevaicāja un arī nepaskaidroja: aiz sievietes dziļāk istabā viņa ieraudzīja Serjožu, kas pieliecies vadāja pa grīdu skārda kravas automašīnu. Viņa metās uz priekšu un pacēla Serjožu uz rokām. Un tūlīt pat pamanīja Iri-nočku ar platu lentu matos, kādas viņai agrāk nebija.

Kamēr Anna Stepanovna priekšnamā izgāza pār Torkunovu savus vārdu plūdus, Marja Sergejevna apmīļoja bērnus, ņurcīja, burzīja, purināja un skūpstīja tos; viņi visi trīs nesakarīgi šļupstēja, un visnesakarīgak šļupstēja pati Marja Sergejevna. Divarpus mēnešus viņa nebija redzējusi bērnus; viņi bija tie paši un tomēr jau citi: viņi bija pārvērtušies. Vasara Valdajā nākusi viņiem par labu. Paaugušies un acīm redzot kļuvuši spēcīgāki, it īpaši Serjoža. Viņa gaišie mati izbalējuši un kļuvuši gaišāki par seju, kas likās melnīgsnēja no iedeguma.

Torkunova dzīrās Marju Sergejevnu aizturēt, pūlējās pierunāt padzerties tēju, bet Marja Sergejevna negribēja uzkavēties ne mirkli. Viņa nevarēja sagaidīt, kad varēs aizvest bērnus uz mājām, lai tie piederētu viņai vien, nedalīti. Marja Sergejevna steigšus pateicās Torkunovai, apsolīja iegriezties rītdien, noskūpstīja meitenīti Ļusju un aizgāja kopā ar Serjožu un Irinočku. Uz vienas rokas viņa nesa Serjožu ar rotaļu automašīnu, otrajā rokā turēja sainīti ar mantām; Irinočka skrēja pa priekšu.

Mājās vispirms bija jāaizklāj logi, jo vajadzēja jau iedegt gaismu. Anna Stepanovna, par laimi, bija izgājusi, lai pastāstītu notikušo visiem, ko vien satiks, un Marja Sergejevna palika viena ar bērniem.

Odens virtuvē uzvārījās, Marja Sergejevna nomazgājās pati un nomazgāja bērnus.

Pēc tam viņi ēda biezputru un dzēra tēju ar barankām. Serjoža aizmiga, neizdzēris savu glāzi, un Marja Sergejevna aiznesa viņu uz gultu kopā ar kravas mašīnu. Pēc pusstundas aizmiga arī Irinočka.

Marja Sergejevna parosījās vēl mazliet, uzkopa istabu un, kad darbs bija galā, izjuta svētlaimīgu nogurumu. Vairak nekā mēnesi viņa nebija gulējusi labā gultā uz matrača, zem tīra palaga. Viņa atgūlās ar tīksmi. Rīt nekur nav jābrauc. Zenītlielgabalu nekārtīgā dunoņa te tuvojās, te attālinājās, gluži kā suņu rejas, kad tie vajā medījumu. Taču Marja Sergejevna klausījās nevis šīs rejas, bet bērnu elpošanu miegā. Kas viņai vēl vajadzīgs? Nē, viņai pašai nav vajadzīgs vairs nekas. Lai tikai bērni būtu kopā ar viņu.

Anna Stepanovna pārnākusi atvēra Marjas Serge-jevnas istabas durvis un apstājās uz sliekšņa — Marja Sergejevna pa visiem desmit kopdzīves gadiem nebija varējusi viņu pieradināt klauvēt.

— Vai jūs guļat? — Anna Stepanovna jautāja.

Marja Sergejevna atvēra acis.

— Bet viņš tak bija atnacis, — teica Anna Stepanovna.

— Kas?

— Nu, tas jūsējais .. . Lidotājs!

Marja Sergejevna pietrūkās gultā sēdus.

— Bija atnācis? — viņa pārjautāja gandrīz ar izbailēm.

Marjai Sergejevnai džinkstēja ausīs. Šīvakara laimīgais miers uzreiz pagaisa.

— Atnāca un nosēdēja pie manis no rīta līdz pusdienai, un runāja. Par jums izvaicāja un par bērniem. Es viņam izstāstīju.

— Ko tad īsti jūs viņam izstāstījāt?

— Visu.

— Visu?

— Ka bērni ir nometnē un ka jus esat aizbraukusi kopā ar skolu.

Ar skolu? Es taču neaizbraucu kopā ar skolu! toreiz es tā domāju...

bet vai vairāk viņš nenāca?

kalab lai viņš nāktu... Viņš tak domā, ka jūs esat aiz Vologdas.

Švīkstinādama kājas un kaut ko murminādama, Anna Slepanovna aizšļūca uz savu istabu. «Un tomēr viņš bija atnācis!» domāja Marja Sergejevna.

OTRA NODAĻA. MAJORS LUŅINS

1

Konstantins Ignatjevičs Luņins, aviācijas skolas in-struktors kādā no Dienvidkrievijas pilsētām, kopš pirmās kara dienas neatlaidīgi uzstāja, lai viņu nosūta uz fronti. Viņš bija drukns, spēcīgs vīrietis pusmūža gados, ar dzidrām, gaiši zilām acīm platajā sejā; galvvidus viņam jau metās kails, no pieres veidojot ierobus burta «M» veidā. Aviācijā viņš strādāja jau kopš jaunības dienām, bija nolidojis ļoti daudz kilometru, apmācījis simtiem lidotāju, daudzi no tiem jau bija paguvuši padarīt slavenus savus vārdus. Cilvēkus, kas prata apmācīt lidotājus, uz fronti laida nelabprāt. Bet viņš bija neatlaidīgs, un viņa vēlēšanos ievēroja. Pēc īsa rezerves pulkā pavadīta laika viņš augusta beigās saņēma norīkojumu uz jūras aviācijas iznīcinātāju divīziju Baltija.

Komandējuma apliecību karaspēka daļai Luņins saņēma Maskavā. Atestācijas komisija viņam piešķīra majora dienesta pakāpi — droši vien ņēma vērā gan to, ka viņš piedalījies pilsoņu karā, gan viņa augsto lidotāja kvalifikāciju. Melnu formas cepuri galvā, nepierastajos jūras virsnieka formas svārkos ar zelta uzšuvēm uz piedurknēm, koferi labajā rokā un salocītu melnu kara jūrnieka mēteli kreisajā padusē viņš devās uz Ļeņingra-das staciju Maskavā, tāpēc ka tikai Ļeņingradā viņam vajadzēja uzzināt, kur atrodas viņa divīzija.

Vagons, kurā komandants ierādīja vietu Luņinam, bija bāztin piebāzts ar karavīriem, bet viņi visi brauca netālu — lielāko tiesu ne tālāk par Kaļiņinu. Daudzi apgalvoja, ka tālāk par Kaļiņinu vilciens nebraukšot, jo dzelzceļš tur esot uzlidojumos sapostīts ar bumbām.

— Jums, biedri major, labāk būtu braukt caur Vo-

logdu teica Luņinam. — Dzelzceļš Vologda—Ļeņingrada darbojas bez traucējumiem, tur vilcieni vēl brauc pēc pirmskara sarakstiem.

tačuu vilciens, nostāvējis Kaļiņinā dažas stundas un apmainījis gandrīz vai visus pasažierus, devās tālāk. brauca lēnām, bieži vien ilgi nostāvēja pavisam negaidī-Ias vietas, un, ja kāds dzelzceļniekus izprašņāja par Iemesliem, viņi atbildēja vienu un to pašu:

Labo ceļu.

Visapkārt dega bumbu aizdedzinātie meži, gar dzelzceļa uzbērumu rēgojās svaigas piltuvveidīgas bedres. Krūmos pie uzbēruma nogāzēm bija izmētātas saārdītas lokomotīves un sadragati vagoni. Bologojā no stacijas ekam bija palikušas pāri tikai drupu kaudzes. Pasažieri kuru katru brīdi gaidīja uzlidojumu; un patiešām, likās dīvaini, ka vilciens vēl neskarts un brauc uz priekšu.

Ceturtās dienas rītā viņi pārbrauca pa tiltu pāri Vol-hovai un apstājās pie Cudovas stacijas. Līdz Ļeņingra-dai bija atlikuši kādi simt kilometri. Cudovā plosījās nerimstošs ugunsgrēks, pa ceļiem virzījās drūzmēdamies cilvēki, rati, govis. Vilciens te nostāvēja veselu dienu. Un visu šo dienu varēja skaidri sadzirdēt artilērijas dunoņu, kas kļuva aizvien spēcīgāka.

Sākumā ļaudis domāja, ka vilciens gaida, kad priekšā salabos bumbu saārdīto sliežu ceļu. Bet drīz vien no dzelzceļniekiem kļuva zināms, ka starp Cudovu un Ļe-ņingradu vācieši tikuši līdz dzelzceļam un nogriezuši to.

Klīda baumas, ka vilciens dosies atpakaļ uz Maskavu. Bet izrādījās, ka Cudovu savieno viensliežu dzelzceļš ar Kirišu staciju, kas atrodas uz Ribinskas— Ļeņingradas dzelzceļa. Un vakarā, kad satumsa, vilciens devās tālāk gar Volhovas kreiso krastu uz ziemeļaustrumiem, uz Kirišu staciju.

Rītausmā, apstājušies Kirišos, viņi ieraudzīja duļķaino Volhovu, pa kuru lēnām cita aiz citas peldēja milzīgas liellaivas. Šīs liellaivas bija līdz pēdējam pieblīvētas ar cilvēkiem, tajās raudāja bērni, māva govis. Novgorodas iedzīvotāji bēga no vāciešiem liellaivās lejup pa Volhovu uz Lādogas ezeru. Te noskaidrojās, ka nogriezta arī dzelzceļa līnija Pestova—Ļeņingrada, un Luņins saprata, ka vācieši apgājuši Ļeņingradu no dienvidiem. *

Viensliežu dzelzceļš stiepās gar Volhovu līdz Volhov-strojas stacijai, kur krustojās ar dzelzceļu, kas savieno Ļeņingradu un Vologdu. Vilciens pēc ilgas stāvēšanas izbrauca no Kirišiem uz Volhovstroju, lai tur nogrieztos uz Ļeņingradu. Runāja, ka no austrumiem ceļš uz Ļeņingradu vēl esot brīvs.

Viņi bija ceļā jau sesto diennakti. Trīs diennaktis viņi brauca gar pašu fronti: visapkārt dunēja kanonāde, dega meži. Beidzot Luņins pa vagona logu ieraudzīja milzīgu, it kā no blāva metālā veidotu ūdenskritumu un tā pakājē baltas putas, kas šķita nekustīgas, — Volhovas slavenās hidroelektrostacijas aizsprostu.

Volhovstrojas stacijā pateica, ka vilciens no šejienes došoties nevis uz Ļeņingradu, bet uz Vologdu. Tāds bija priekšniecības rīkojums.

Luņins paņēma koferi un izkāpa no vagona.

Sliežu ceļi Volhovstrojas I stacijā bija pieblīvēti ar ešeloniem. Visi tiecās uz vienu pusi — uz austrumiem, visi gribēja izlauzties pāri Volhovas tiltam, bet ešelonu bija pārak daudz un nācās ilgi gaidīt savu kārtu. Uz vaļējām platformām stavēja darbgaldi, vagonos drūzmējās vīrieši, sievietes, bērni. Visi šie ļeņingradieši bija devušies prom pa pēdējo dzelzceļu, kas vēl bija brīvs. Staigādams pa sliežu ceļiem un aprunādamies te ar vienu, te otru, Luņins uzzināja, ka viņi visi izbraukuši no Ļeņingradas jau pirms vairākām dienām. Neviens ešelons nebija pienācis no rietumiem šodien. Klīda baumas, ka Mgas stacijā, tieši pusceļā starp Volhovstroju un Ļeņingradu, kaut kas noticis. Nebija neviena, no kā varētu uzzināt, kas īsti noticis, un palika nenoskaidrots, vai vēl ir iespējams aizbraukt pa dzelzceļu uz Ļeņingradu.

Lēnam soļodams pa sliežu ceļiem, slēpdamies vagonu ēnā no svelmainās pievakares saules, kas sakarsēja izdedžu kaudzes, Luņins pēkšņi nonāca pie lokomotīves, kas bija ietinusies garaiņu mākonī. Kad tvaiki izklīda, viņš ieraudzīja, ka lokomotīve pagriezusies nevis kā visas pārējās — uz tilta pusi, bet uz rietumiem, uz Ļeņingradu.

Lokomotīve un tenderis, neviena vagona aiz tiem. Pa lokomotīves lodziņu ik pēc brīža paskatījās arā pavecs, ūsains mašīnists ar eļļainu žokejnīcu galvā. Tenderī uz garām berza pagalēm stāvēja jūrnieks, komandieris, un uz viņa piedurknēm, saules apspīdētas, žilbinoši mirdzēja zelta uzšuves.

lokomotīve, kas ar priekšgalu bija pagriezusies uz ļeņingradas pusi, un jūrnieks saistīja Luņina uzmanību.viņš piegāja pie tendera un apstājās. Jūrnieks bija ne visai jauns, kaulainu, šauru seju, sakumpis un tik vājš, ka viņa formas tērpa svārki un bikses izskatījās kā pār karti pārsviesti. Viņš noskatīja Luņinu no augšas piemiegtam, tuvredzīgām acīm.

— Uz kurieni jūs? — Luņins vaicāja.

— Uz Ļeņingradu! — jūrnieks atbildēja.

— Ar lokomotīvi?

— Ka iznāks, — jūrnieks sacīja. — Pagaidām ar lokomotīvi.

— Un domājat tikt cauri Mgai?

— Gan jau redzēsim.

Viņš piebilda vēl kaut ko, bet lokomotīve iesvilpās, atkal ietinās tvaika mākonī, un Luņins nesadzirdēja viņa vārdus. Lokomotīves milzu ritenis viegli un lēnām sāka griezties.

— Braukšu kopā ar jums! ... — pēkšņi iesaucās Luņins un pieķērās pie stāvo pakāpienu rokturiem, lai uzrāptos tenderī.

Viņš pats bija parst.eigts par savu rīcību un, turēdamies pie rokturiem, dažus mirkļus palika karājamies gaisā. Jūrnieks pastiepa viņam pretim roku. Tā izrādījās kaulaina un pavisam nespēcīga. Luņins atbīdīja roku un uzrāpās tenderī.

Lokomotīve jau joņoja pilnā gaitā, dardēdama uz pārmijām. Lokomotīves vadītāja palīgs — pajauns puisis ar nepatiku noskatījās abos vīriešos jūrnieku tērpos, bet nekā neteica. Luņins apsēdās uz malkas šķilas. Viņš skatījās jūrniekā, jūrnieks viņā. Vajadzēja sākt sarunu.

— Vai no tālienes braukdams? — jūrnieks skaļi jautāja, lai viņu varētu sadzirdēt cauri riteņu klaboņai.

— No dienvidiem. No Azovas jūras.

— Kuģojāt pa Azovas jūru?

— Nē, nekur neesmu kuģojis, — Luņins iesmējās.

Jūrnieks izbrīnījies noraudzījās viņa.

— Ko tad nozīmē jūsu uzšuves? — viņš apmulsis ievaicājas. — Kauns atzīties, skaitos flotes komandieris, bet par flotes dienestu man nav nekādas jēgas. Sauszemes karaspēka «ķieģelīšus» — tos gan pazīstu. Jūs esat trešā ranga kapteinis?

Pienāca kārta brīnīties Luņinam. Viņš pats bija ne visai drošs savās zināšanās par zīmotnēm, bet flotes komandierim gan vajadzētu būt par tām skaidrībā.

— Esmu majors, — 'Luņins sacīja.

— Majors?

— Nu jā. Esmu nevis jūrnieks, bet lidotājs. Redzat gaišzilās svītras? Biju civillidotājs, bet tagad esmu ieskaitīts jūras aviācijā. Bet vai jūs esat kapteinis-leit-nants?

— Kā redzu, arī jūs zīmotnes ne visai labi zināt. Vecākais politiskais vadītājs. Un tāpat nekur neesmu kuģojis.

Viņi abi iesmējās.

— Esmu žurnālists, — paskaidroja jūrnieks, kas nekad nebija kuģojis, — rajona avīzes redaktors. Apģērbts kara jūrnieka ietērpā un komandēts uz Ļeņingradu saņemt norīkojumu.

— Jūs strādāsiet kādā flotes avīzē?

— Redzēsim. Būsim pazīstami. Mans uzvārds ir Hovrins.

Luņins nosauca savu vārdu.

— Braucat no dienvidiem, bet jums ir ziemeļnieka izruna, — sacīja Hovrins.

Luņins pasmaidīja.

— Esmu dzimis Vologdas apgabalā, — viņš paskaidroja.

— Un vai sen aviācijā?

— Var teikt, no bērnības. Astoņu gadu vecumā jau sapņoju par lidmašīnām. Ar vēršu pūšļiem gribēju lidot, ar gaiļa spārniem nolēcu no šķūņa jumta. Kad man bija divpadsmit gadu, uztaisīju modeli, kas nolidoja kādus simt metrus.

— Un kad jūs pats sākāt lidot?

— Drīz pēc pilsoņu kara, kad nodibinājās Osoavi* ahims.

— Jūs, pasažieri, varētu vismaz padot man malku,— teica lokomotīves vadītāja palīgs, skatīdamies kaut kur starp Luņinu un Hovrinu.

Luņins nekavējoties piekrita un, vilkdams no grēdas

šķilas, sniedza lās mašīnista palīgam. Hovrins ar pūlēm pacēla pagali un ari pasniedza to. Pieri viņam pārklāja sviedru lāses. Pēc piecām šķilām viņš pavisam zaudēja spēkus, nobālēja un apsēdās.

«Ehe, tu gan nekāds spēkavīrs neesi,» nodomāja Lu-iilus, joprojām viegli un bez steigas cilādams šķilas.

Lokomotīve traucās uz priekšu, tieši uz rieta pusi, neapstādamās stacijās un apdullinoši svilpdama likumos. Visapkārt bija tukšs un kluss. Luņins ievēroja, ka viņiem pretim nav pabraucis neviens vilciens. Te pa labi, te pa kreisi melnoja bumbu izrautas bedres. Krēsla airi sabiezēja, un drīz vien acu priekšā viss saplūda kopā.

Lokomotīve pēkšņi nobremzēja un apstajas pie nelielas, tumšas stacijas ēkas. Lokomotīves vadītājs un viņa palīgs norāpās zemē un nozuda kaut kur aiz stacijas. Viņi nenāca atpakaļ gandrīz stundu. Satumsa pavisam, kļuva vēsi. Sēdēdams tenderī uz malkas šķilas, Luņins tagad klusumā atkal izdzirda pazīstamo dunoņu — frontes dunoņu. Milzīgi atblāzmas plankumi ar dziestošām, neskaidrām malām pārmāca zvaigžņu mirdzumu. Ugunīgi uzliesmojumi lēkāja gar visu apvāršņa rietumu pamali, un uz to fona ik pa brīdim iezīmējās meža robotā līnija.

Beidzot lokomotīves vadītājs un viņa palīgs atgriezās. Lokomotīve sakustējās, un viņi brauca tālāk, šoreiz lēnām un uzmanīgi. Pabrauca garām divām stacijām. Pie trešās apstājās.

— Kāpiet ārā, — mašīnista palīgs sacīja Luņinam un Hovrinam. — Tālāk nebrauksim.

Viņam acīm redzot kļuva to žēl, kad tie, norāpušies no tendera, ienira necaurredzamajā tumsā. Viņš nokliedza tiem pakaļ:

— Pieklauvējiet kurā katrā mājā. Visur ielaidīs pārnakšņot.

— Bet kur te ir šoseja? — Hovrins jautāja.

Lokomotīves lodziņā parādījās ūsainais mašīnists.

— Uz kurieni jūs gribat tikt, uz Ļeņingradu, vai? — viņš ievaicājās.

— Uz Ļeņingradu, — Hovrins atbildēja.

— Uz turieni ceļa nav, — mašīnists sacīja. — Vācieši ieņēmuši Mgu.

— Šoseja ir uz ziemeļiem no Mgas, — piebilda lokomotīves vadītāja palīgs. — Starp dzelzceļu un Lādogas ezeru. Caur Krāsnij Sumu.

— Ja jau nogriezts dzelzceļš, tad nogriezta arī šoseja, — mašīnists nepiekāpās.

— Bet ja nu nav nogriezta, — Hovrins sacīja.

— Nezinu, — piesardzīgi atteica lokomotīves vadītājs. — Šoseja nav tālu. Kilometrus trīs.

Viņi devās tumsā, sākumā starp mājam ar tumšajiem logiem, pēc tam pāri tīrumam pa tikko samanāmo, gaišo ceļu. Abi nesa koferus. Hovrins pavisam maziņu, ar pūlēm, Luņins — lielu un smagu bez jebkādas piepūles.

— Mēģināsim iet pa šoseju, — Hovrins teica. — Lai vismaz sirdsapziņa būtu mierīga.

Krustcelēs pie šosejas viņiem pienāca klāt vīrietis karavīra formas cepuri galvā. Luņins iededza elektrisko lukturīti. Jaunākais leitnants, ļoti maza auguma. Viņš izstiepās Luņina priekšā un pielika roku pie cepures.

— Vai gaidāt mašīnu uz Volhovstroju? — jaunākais leitnants jautāja.

— Nē, uz Ļeņingradu, — teica Luņins.

Mazais jaunākais leitnants apklusa, cenzdamies saskatīt Luņinu un Hovrinu. Pēc tam atkal ierunājās.

— Biju iznācis pie šosejas pirms kādas pusotras stundas, — viņš sacīja. — Tad bija automašīnu, ka biezs. Brauca cita pēc citas...

— Uz Ļeņingradu? — ievaicājās Hovrins.

— Nē, uz Volhovstroju, — jaunākais leitnants atbildēja. — Man jābrauc uz Volhovstroju . . . Runā, ka uz Ļeņingradu neesot bijis kopš pusdienas laika ... Es tikai aizgāju uz savu zemnīcu pēc mantām, saposos, atnācu atkal šurp — kā ar nazi nogriezts. Nevienas mašīnas. Gaidu jau kādas četrdesmit minūtes ...

Viņi apsēdās zālē šosejas malā. Luņins raudzījās zvaigznēs. Nakts klusumā visas skaņas bija sevišķi skaidras, un šķita, ka artilērija šauj kaut kur tepat, pavisam blakus. Šāviens — sprādziens, šāviens — sprādziens ... Un viss tikai vienā pusē — rietumos. Pēc katfa sprādziena saviļņojās gaiss.

Metās vēsi. Jaunāķais leitnants uzģērba šineli.

— No Lādogas velk, — viņš teica.

Vai līdz Ladogai tālu? — Luņins apvaicājās.

Ne, paris kilometru . ..

Viņi uzlēca kajas, tāpēc ka saklausīja tuvojamies fiiiluiimšmu. Automašīna brauca no Ļeņingradas puses. Immakais leitnants izgāja šosejas vidū, lai nostātos tai

ceļa

Pazibiniet savu lukturīti, — viņš palūdza Luņi-imiii. — Citādi aizskries garam.

Viņi ieraudzīja lielas smagas automašīnas apveidus, la luvojās ar izdzēstām ugunīm. Kravas kastē līgojās iluntuļojušies cilvēki. Luņins iededza kabatas lukturīti, .ļaunākais leitnants sāka lēkāt un māt ar rokām. Automašīna nožvadzēja un apstājās.

No kravas kastes klusēdamas viņos raudzījās kadas astoņas brezentā satinušās sievietes. Šoferis izkapa no kabīnes, ne uz vienu nepalūkojies, vispirms apskatīja un aptaustīja* riepas. Tā bija civila mašīna, arī šoferis civilais.

— No Ļeņingradas? — viņam jautāja Hovrins, kamēr jaunākais leitnants rāpās kravas kastē.

Šoferis pamāja ar galvu.

— Kad izbraucāt?

— Šodien divos.

— Nu, kā tur ir?

Labi, — šoferis pārliecināti noteica.

Viņš izslējās un uzmanīgi aplūkoja Hovrinu un L.u-ņinu.

— Tur ir labi, — viņš atkartoja. — Bet uz turieni braukt vairs nevar. Cauri...

— Bet ka tad jūs atbraucat? — jautaja Luņins.

— Mēs atbraucām, bet neviens cits vairs netiks. Šoseju apšauda. Mūs četras reizes apbēra ar zemi. Tur izbraukt vairs nevar.

Viņš iekāpa kabīnē, un automašīna aizbrauca.

Luņins paraudzījās Hovrinā. Kā rīkosies kalsnais žurnālists? Vai ir vērts gaidīt? Bet Hovrins atkal apsēdās zālē. Luņins nosēdās viņam blakus.

Luņinam kļuva skaidrs, kāds ir stāvoklis Ļeņingrada. Vācieši apgājuši Ļeņingradu no dienvidiem un nogriezuši pēdējo dzelzceļu. Viņi apšauda pēdējo šoseju. Pirms stundas apšaudīja, tagad varbūt nogriezuši arī šoseju. No šosejas līdz Lādogas ezera krastam ir tikai paris kilometru. Vācieši ieņems ezermalu, un loks būs noslēdzies.

Ziemeļos — Somijas fronte, no Somu jūras līča līdz Lādogas ezeram. Rietumos — Somu jūras līcis. Austrumos — Lādogas ezers. Tā Karēlijas zemes šauruma daļa, uz kuras atrodas Ļeņingrada, kļūs par salu. Varbūt ir jau kļuvusi par salu.

Viņi ilgi sēdēja zālē un klusēja. Zvaigznes pamazām virs viņu galvām pārvietojās. Šāviens — sprādziens, šāviens — sprādziens. Luņinam tagad likās, ka sprādzieni ir skaļāki nekā agrāk.

Pēkšņi no tālienes līdz viņiem atlidoja šķindoņa. Troksnis ātri tuvojās, nevis no rietumiem, bet no austru-miem, no Volhovstrojas puses.

Drīz kļuva skaidrs, ka brauc automašīna. Kravas kastē kaut kas šķindēja un žvadzēja.

Automašīna tik pēkšņi iznira no tumsas, ka viņi tik tikko paguva uzlēkt kājās. Luņins iededza kabatas bateriju un, skaļi saukdams, metās tieši uz riteņiem. Automašīna aizdrāzās garām, bet desmit metrus tālāk nobremzēja un apstājās. Viņi skrēja tai pakaļ. Šoferis skatījās uz viņiem, pavēris automašīnas kabīnes durtiņas.

Luņins uzspīdināja viņam kabatas bateriju. Tas bija kareivis, ļoti jauniņš, ar pārgalvīgu zēna seju.

— Paņem mūs līdzi, — Hovrins sacīja.

— Bet uz kurieni jums jābrauc?

— Un uz kurieni tev?

— Kurp braukšu es, turp jūs nebrauksiet.

— Kā tu to zini? — Hovrins vaicāja. — Kurp tad tev jābrauc?

— Uz lielo sādžu.

— Mums arī, — Hovrins sacīja, likdams savu koferīti kravas kastē.

Lukturīša gaismā apžilbušais šoferis tikai tagad saredzēja. ka viņš sarunājas ar komandieriem. Uzrunādams Luņinu kā vecāko no abiem, viņš pateica pavisam citādi, ar cieņu un nopietni:

— Biedri major, uz turieni nevar tikt.

— Bet kā tad tu?

— Gan jau es kaut kā, man jātiek.

— Arī mums jātiek, — noteica Hovrins un ierāpās kravas kastē.

šoferis pledāvaja Luņinam vietu sev blakus kabīnē, bet luņins atteicas.

es labak svaigā gaisā, — viņš sacīja. — Kopā ar

biedru.

Viņi apsēdās salmos, atspiezdamies ar mugurām pret kabīnes sienu. Un aizjoņoja.

Kravas kastē šķindot un žvadzot valstījās tukša metāla benzīna muca. Viņi atgrūda to ar kājām — te Hovrins, te Luņins, bet pēc brītiņa tā jau atkal vēlās viņiem virsū. Mucas savaldīšana nodarbināja viņus Krietnu brīdi. Bet pamazām viss, kas notika apkārt, tik liela mērā saistīja viņu uzmanību, ka viņi pavisam aizmirsa mucu.

Šāviens — sprādziens, šāviens — sprādziens. Tagad skaidri varēja saklausīt, ka šāvieni atskan pa kreisi, bet sprādzieni — pa labi. Šāvieni un sprādzieni kļuva arvien skaļāki, taču bija manāms, ka automašīna ved viņus turp, kur skan sprādzieni, bet nevis šāvieni. Sprādzieni, kas sekoja katram uzliesmojumam, kļuva tik gaiši, ka Luņins katrreiz ieraudzīja gan savas kājas, gan mucu, gan kravas kastes pakaļējo malu, gan šoseju starp meža robotajām smailēm.

Pēc tam šāvieniem un sprādzieniem pievienojās trešā skaņa — kaucoša, gari stiepta, neizsakāmi pretīga.

— Kas tad tas? — Hovrins ievaicājās.

Viņš acīm redzot vēl nekad nebija dzirdējis, kā kauc lidojošs šāviņš. Katram šāvienam atskanot, viņš ievilka galvu plecos, klausījās un neelpoja, kamēr šāviņš nebija sprādzis.

Automašīna aizvien paātrināja gaitu un strauji traucās, pasviezdama viņus uz augšu sagulētajos salmos. Mucu viņi vairs negrūda nost, bet tikai pieturēja ar kājām, lai tā neuzveltos viņiem virsū. Sprādzieni dārdēja jau pavisam tuvu un bija apdullinoši skaļi, gluži kā pērkona grāvieni.

Pēc tam Luņinu pēkšņi pasvieda gaisā, un viņš nokrita garšļaukus uz kravas kastes. Grāviena apdullināts un gaismas apžilbināts, viņš juta, ka muca pārveļas viņam pāri. Zeme viņu apbēra no galvas līdz kājām, ietriecās sejā. Luņins atgrūda mucu un uzslējās sēdus, pūlēdamies tikt skaidrībā, vai ir ticis cauri sveikā. To noskaidrot nebija viegli, tāpēc ka visi locekļi smeldza.

Skaidrs bija tikai viens: viņš joprojām ir automašīnā, Hovrins viņam blakus, un viņi traucas.

Sprādzieni sekoja cits pēc cita, un Luņins uzliesmojumu brīžos redzēja appluinītus, sakropļotus kokus. Muca pēkšņi it kā bija kļuvusi traka: ta nepārtraukti vēlās viņam virsū. Visapkārt dārdēja un plaiksnījās sprādzienu uzliesmojumi, bet mašīna joņoja uz priekšu.

Luņinu atkal pasvieda gaisā, un viņš atsitās pret kravas kastes malu, šoreiz gan bez jebkāda grāviena. Automašīnas priekšgals dīvaini sasvērās uz leju, noraustījās un apstājās. Negaidītā apstāšanās viņiem likās briesmīgāka par visu pārējo. Hovrins pirmais pietrūkās kājās un paskatījās pāri kabīnei uz.priekšu.

— Ar priekšējiem riteņiem esam iedrāzušies šāviņa bedrē, — viņš noteica.

Automašīna ierēcās, noraustījās vairākas reizes, bet velti. Noklaudzēja durtiņas, un zēnam līdzīgais šoferis izlēca uz šosejas. Viņš kaut ko sauca, bet Luņins nesadzirdēja, tāpēc ka atkal atskanēja sprādziens, pavisam tuvu; Hovrins metās garšļaukus kravas kastē, bet šoferis kaut kur zem riteņiem. Taču pēc mirkļa viņš jau atkal bija kajas un viņa galva ar sānis nošķiebto laiviņu parādījās virs kravas kastes malas.

— Skrieniet uz mežu! — viņš iesaucās.

— Un tu? — jautāja Hovrins.

— Skrieniet! Skrieniet! Es tūlīt! — viņš vairākkārt pamāja tiem ar roku.

Hovrins nometa zemē koferīti un izlēca no automašīnas.

Luņins viņam sekoja. Noskrējuši dažus soļus pa mežu, viņi atkal izdzirda tuvojamies pretīgo kaucienu.

— Gulties! — Luņins nokliedza.

Krītot viņš satvēra Hovrinu aiz rokas, lai piespiestu ari to pie zemes. Ar acu kaktiņu viņš redzēja, ka milzīgie stumbri, kas pret gaišajām liesmām izskatījās melni, pārlūza kā salmiņi. Luņinam ienāca prātā šoferis. Kur viņš ir? Vai tiešām palicis pie automašīnas? Viņi pietrūkās kājās, saliekušies paskrēja dažus soļus un atkal metās garšļaukus. Krist zemē nācās vai ik mirkli. Dzirdot šāviņa kaukšanu, viņi izstiepās visā garuma, bet vēlāk pēc sprādziena pietrūkās kājās un skrēja tālāk. Sejās cirtās slapjie, rasas klātie alkšņu zari. Viņi centās

turēties agrākaja virzienā, līdztekus šosejai, pārāk neattāIinolies no tas. Luņinu mocīja doma par zēnam līdzīgo šoferi, kas bija piemānījis viņu un palicis uz šoseju . pie savas automašīnas. Vai viņš vēl ir dzīvs?

Mazliet pierimst, — ierunājās Hovrins.

Patiešam, bija tā kā mazliet pierimis. Sprādzieni dārdēja tālak aiz muguras. Luņins un Hovrins metās gar-.laukus retāk: vai nu viņi bija izkļuvuši no ugunsjoslas, vai ari vācieši bija pārsvieduši galveno uguni uz citu Iecirkni. Viņi nogriezās pa kreisi. Koki pašķīrās, un viņi alkal nokļuva uz šosejas.

Neko darīt, iesim kājām, — Hovrins teica.

Taču viņi nebija paguvuši noiet ne simt soļu, kad aiz muguras izdzirda pazīstamo žvadzēšanu — kravas kastē valstījās tukšā muca. Luņins apstajas. Automašīna grabēdama iznira no tumsas. Luņins pa-spidināja lukturīti. Mašīna apstājās, noklaudzēja kabīnes durtiņas.

— Vai dzīvs? — Luņins ievaicājās.

— Dzīvs gan! — šoferis atbildēja laimīgā, līksmes pilnā balsī. — Kāpiet iekšā!

Viņi atkal apsēdās kravas kastē un joņoja tālāk. Sprādzieni tagad dārdēja krietnu gabalu aiz muguras. Luņins bija laimīgs un apmierināts. Viņš manīja, ka blakus sēdošā Hovrina galva noslīgst viņam uz pleca. Hovrins bija aizmidzis. Cenzdamies nekustēties, lai nepamo-dinātu viņu, un pieturēdams ar kāju mucu, aizmiga ari Luņins.

Pamodies viņš ieraudzīja, ka brauc pa tiltu pāri platai upei, kurā atspoguļojas rīta blāzma. Viņš saprata, ka tā ir Ņeva. Aiz tilta atkal bija mežs.

Luņins no jauna aizmiga.

Kad viņš pamodās otrreiz, visapkārt bija nami, logi mirdzēja saulē.

— Drīz būsim klāt, — teica Hovrins. — Vai esat jau bijis Ļeņingradā?

— Biju reiz, — Luņins atbildēja. — Nodzīvoju veselu vasaru. Ļeņingradā apprecējos.

— Un vai tagad jūsu sieva ir dienvidos?

Luņins sadrūma.

— Man nav sievas, — viņš teica.

— Mirusi?

— Izšķīrāmies.

Viņi brauca pa ielu, sarkans tramvaja vagons šķindēdams turējās viņiem līdzās.

2

Paspiedis Hovrinam roku un nolēcis no automašīnas, Luņins devās pa Ļeņingradas ielām kājām. Vajadzēja sameklēt pilsētas komandantu un uzzināt, kur atrodas divīzija, uz kuru viņš tika sūtīts.

Jo tālāk Luņins soļoja pa garajām, taisnajām ielām, pāri tiltiem, pa kanālu krastmalu, jo spēcīgāks kļuva viņa saviļņojums. Viņu satrauca viss, pat šīs pilsētas spirgtais, skarbais, mitrais gaiss, kurā gaisma un arī skaņa ieguva sevišķu noteiktību un skaidrību. Te viņš kādreiz bija iepazinies ar Lizu, te viņi kādreiz bija klejojuši divatā — visas garās, gaišās vasaras naktis līdz pat ritam, te viņš apprecējās.

Pilsētas komandants atradās Sadovajas ielā, netālu no Inženieru pils. Tur Luņinu kā jūrnieku pieņēma komandanta vietnieks, iesirms majors jūrnieka formas tērpā, kalsnējs, atturīgs, pieklājīgs liela auguma vīrs ar rūpīgi nospodrinātām pogām un cieti iestērķelētām, no ilgās valkāšanas nodzeltējušām aprocēm. Cietajām aprocēm, kuru gali sniedzās arā no formas svārku piedurknēm, un pat garajiem, smalkajiem pirkstiem piemita kaut kas īpatnējs, Ļeņingradai raksturīgs. Izskatījis Luņina dokumentus, komandanta vietnieks pateica, ka viņam jāierodas Sarkankarogotās Baltijas Flotes Kara Gaisa Spēku štābā. Tur viņam norādīšot, kur atrodas viņa divīzija. Bet, kad Luņins apvaicājās, kur meklējams SBF KGS štābs, viņu sagaidīja nepatīkams pārsteigums. Luņinam par izbrīnu, komandanta vietnieks, likās, pats nezināja, kur atrodas šis lielais un svarīgais štābs.

— Viss pašlaik pārvietojas, — viņš sacīja.

Palūdzis Luņinu uzgaidīt, viņš iegāja dziļāk istabā un tur ilgi pusbalsī sarunājās ar kādu no saviem apakšniekiem. Luņins skaidri sadzirdēja vārdu «Pēterhofa». Viņš jau nosprieda, ka KGS štābs laikam ir Pēterhofā, taču komandanta vietnieks vis nelika viņam doties uz peterhofu bet, izgājis blakus istabā, sarunājās pa tele-lomi Kad komandanta vietnieks atgriezās, apakšnieks sacīja viņam:

es jau jums teicu, ka turp vairs nav iespējams aizbraukt. Vigi nemaz nevar būt tur.

un komandanta vietnieks ieteica Luņinam pamēģināt sameklēet KGS staba pārstāvi Admiralitātes ēka.

luņins izgāja uz Ņevas prospekta un ieraudzīja pi Iekša Admiralitātes smaili. Atmiņu prieks un sāpes pārņēma viņu. «Un gaišā Admiralitātes smaile...» Starp citu, smaile tagad nepavisam nebija gaiša. Tā bija nokrāsotā tumšā krāsā. «Lai vācu lidotāji un artilēristi neievērotu,» atskarta Luņins. Dārzā Admiralitātes priekšā uzdvesa drēgnums, saldeni smaržoja pēc trūdiem, un ari šī smarža šķita viņam pazīstama un īpatnēja, tikai Ļeņingradai piemītoša. KGS pārstāvi viņš meklēja un gaidīja vairākas stundas, klaiņodams pa milzīgo, nolaisto Pētera I laika ēku, kurā varētu ietilpināt veselu pilsētu, pa bezgalīgajiem gaiteņiem un pustumšajām istabām ar velvētiem griestiem, kas bija uz ātru roku pārdalītas ar finiera šķērssienām. Nevarēja saprast, vai pārstāvis zināja, kur atrodas KGS štābs. Viņš ieteica Luņinam ierasties tieši divīzija, bet divīzijas štābs, šķiet, jau esot pārcēlies uz Poklonnaja Goru, aiz Ļesnajas.

Luņins brauca uz divīziju ar devīto tramvaju uz piekabināmā vagona platformas. Viņu pārsteidza tas, ka uz fronti jābrauc tramvajā, ka reizē ar viņu brauc mājsaimnieces, atgriezdamās no tirgus, un Politehniskā institūta studentes un ka tramvaja kasiere, kas visu laiku no vagona buferiem gaiņāja nost puišeļus, pieprasīja no viņa, tāpat kā no pārējiem, piecpadsmit kapeikas.

Un tajā pašā laikā daudzas pazīmes liecināja par frontes tuvumu. Pilsēta bija sagatavojusies pretsparam. Tālumā pa sānielām aizstiepās dziļi grāvji, zemē ieraktu prettanku šķēršļu rindas un dzeloņstiepļu žogi. Aiz sētām slējās gaisā zenītlielgabalu snuķi. Stūra namos logi bija aizkrauti ar ķieģeļiem, atstātas tikai šauras šaujam-lūkas, kas modri un klusi vēroja apkārtni. Un ļaužu sejas, kas bija tik dažādas, pauda pārliecinātību un modrību.

Tramvaja kaktā iepretim kasierei sēdēja vīrietis karavīra tērpā un turēja klēpī kaut ko garu, brezenta pārvalkā ietītu. Sākumā Luņinam likās, ka tas ir mūzikas instruments, arī vīrieša seja atgādināja muziķi. Bet, ieskatījies vērīgāk, Luņins noprata, ka pārvalkā ir šautene. Kas gan tā varētu būt par šauteni, kas jāvadā pārvalkā? Un pēkšņi Luņins atskārta. Snaiperis. Brauc uz priekšējām pozicijām, uz savu darba vietu . . .

Ļesnajā kādā no pieturām tramvajā iekāpa lidotājs, viņam galvā bija tāda pati formas cepure kā Luņinam, bet kara jūrnieka svārku vietā bija īsa ādas jaka ar rāvējslēdzēju uz krūtīm — šādas jakas vasarā bieži mēdza valkāt aerodromos. Uz piedurknēm viņam nebija nekādu zīmotņu. Tas bija vidēja auguma vīrietis, gadus trīsdesmit vecs, apaļīgu seju un mazām, gudrām, vērīgām acīm. Iekāpis tramvajā, viņš apstājās uz platformas tieši pretim Luņinam un ar labvēlīgu smaidu aplūkoja to no galvas līdz kājām — seju, plecus, formas svārkus, koferi... Tā klusēdami viņi nobrauca vairākas pieturas. Beidzot lidotājs ādas jakā sacīja:

— Mums, major, jāizkāpj šeit.

Un Luņins paklausīgi sekoja viņam.

Izrādījās, ka Poklonnaja Gora ir nevis kalns, bet ieplaka, kuru klāj nelielu koka vasarnīcu jumti. Luņins un viņa ceļabiedrs devās lejup pa stāvu, nebru-ģētu ceļu.

— Vai esat lidotāju skolas instruktors? — jautāja vīrs ādas jakā, joprojām iesānis vērodams Luņinu.

Luņins pamāja ar galvu.

— No dienvidiem?

Luņins atkal pamāja ar galvu.

— Izprasījāties uz fronti?

— Izprasījos.

— Uz pilsētu izlauzāties ar automašīnu?

«Velns ar ārā, viņš visu zina par mani,» nodomāja

Luņins.

Štābu nebija grūti atrast — pēc vadiem, kas no visām pusēm sanāca kopā kādā vasarnīcā. Bet šo vadu acīm redzot bija par maz, tāpēc ka pie mājeles vairāki sakarnieki ritināja vaļā telefona stiepļu rituļus. Viņi bija dīvaini ģērbušies: kaut kādā flotes un sauszemes karaspēka ietērpa mistrojumā. Ieraudzījuši Luņina pavadoni, viņi pameta darbu un izslējās.

Nu, kā, vai visi izpeldējāties? — jautaja lidotājs, kas gāja aiz Luņina.

Visi, sakarnieki atbildēja vienā balsī.

Iidotājs adas jakā apstājās un aplūkoja viņus tikpat uzmanigi, ka pirmīt bija apskatījis Luņinu.

Ka esat iekārtojušies? — viņš vaicāja.

Iekārtojāmies labi, — teica kāds no sakarniekiem, paspēris soli uz priekšu. — Rau, tikai ietērpu vēl neiz-mēdz pazaudēta vietā. Redzat, kādiem jāstaigā.

Tieši virs matroža svītrota krekla viņam mugurā bija uzvilkts vecs, neaizpogāts sarkanarmieša šinelis.

— Par ietērpu es tūlīt pat aprunāšos, — lidotājs sacīja.

Viņš brīdi klusēja, ar neslēptu patiku lūkodamies jaunā sakarnieka Sausnējā seja. Pēc tam turpināja:

— Tātad tu, Ignatov, tomēr noturējies . . . Tas ir labi. Cik tad ilgi peldēji?

— Sākuma četras stundas, tad mani pievāca. Bet pēc tam divas stundas un atkal pievāca . . .

— Un meitenes?

— Divu nav.

— Maņa Sokolova?

— Sokolova labi peldeja. Viņu nošāva ūdenī «meser-šmiti».

Sakarnieks runaja pusbalsī, pamezdams pa drūmam skatienam uz Luņina pusi. Viņam acīm redzot bija nepatīkami turpināt sarunu sveša cilvēka klātbūtne.

— Jums, major, jāiet šeit, — lidotājs sacīja Luņi-nam. — Ejiet iekšā. Es vēl te parunāšos.

Luņins izgāja cauri dārziņam. Verandas priekšā ziedēja ugunīgas dālijas. Uzkāpis lievenī, viņš iegāja iekšā.

Dežurants sēdēja vienā kreklā pie telefoniem un šuva klāt formas svārkiem tīru apkaklīti. Viņa zēniskā seja bija iedegusi melna. Ieraudzījis Luņinu, viņš ar baltajiem, stiprajiem zobiem pārkoda diegu, uzvilka svārkus un pārvērtās par leitnantu.

Paņēmis Luņina dokumentus, viņš izskatīja tos un pateica, ka tūlīt ziņošot štāba priekšnieka vietniekam. Viņš devās ar dokumentiem uz durvīm, kas veda blakus istabā, bet šajā brīdī ienāca lidotājs, ar kuru Luņins bija ticies tramvajā. Leitnants tajā pašā mirklī apstājās, sastinga miera stājā, pielika roku pie cepures un iesaucās:

— Mierā!

Viņš jau gribēja sākt ziņojumu:

— Biedri komisār . ..

Bet tas pārtrauca viņu ar nevērīgu rokas mājienu.

«Divīzijas komisārs,» beidzot noprata Luņins. «Jauns!»

— Labi gan te pie jums, — komisārs sacīja, paskatīdamies pa atvērto logu uz dālijām.

— Nezinu, — leitnants atbildēja. — Es vēl neesmu apskatījies, tikai vakar vakarā atbraucām. Tallinā bija vairāk puķu.

— Kas ir reida vecākais? — jautāja komisārs.

— Štāba priekšnieka vietnieks.

— Štāba priekšnieks.

— Vietnieks . ..

— Tagad viņš ir štāba priekšnieks, — stingri noteica komisārs.

— Un apakšpulkvedis? — izbijies vaicāja leitnants.

Komisārs klusēja.

— Vai noslīcis?

Komisārs pamāja ar galvu.

— Vai tās ir pārbaudītas ziņas?

Komisārs vēlreiz pamāja ar galvu.

Viņi ilgi stāvēja klusēdami viens otram pretim. Tad leitnants izslējās un jautāja pavisam citādā, gluži oficiālā balsī:

— Biedri komisār, vai jūs gribat iet pie štāba priekšnieka?

— Nē, viņš patlaban man nav vajadzīgs, — komisārs atteica. — Iešu paskatīšos, kā jūs šeit esat novietojuši ļaudis. Kāpēc jums sakaru rota tāda izskatās?

— Viņi ūdenī visu nometa nost. Bet ietērps viņiem jau ir saņemts.

— Kad tad jūs viņus apģērbsiet?

— Šodien pat pēc vakariņām .. .

Aizejot komisārs sniedza Luņinam roku un stādījās priekšā pavisam nemilitāri:

— Uvarovs. Pulka komisārs.

Luņins nosauca savu uzvārdu.

— Mēs, biedri Luņin, ar jums vēl tiksimies.

Kad divīzijas komisārs bija izgājis, leitnants devās pie štāba priekšnieka.

Atgriezies viņš paziņoja, ka Luņinam pavēlēts nekavējoties ierasties pulkā.

Tomēr izrādījās, ka vēl nav pilnīgi skaidrs, kurp īsti viņam jābrauc. Visas trīs pulka eskadriļas atradās dažādas vietās: pirmā — dienvidu krastā, otra — ziemeļu krastā, bet trešā — Kronštatē. Pulka štābs bija kopā ar pirmo eskadriļu dienvidu krastā. Luņins nesaprata, kas tas ir par dienvidu krastu, bet acīm redzot tā bija vieta, līdz kurqi grūti nokļūt. Dežurants centās sazvanīt pulka štābu un daudzu jo daudzu starpposmu palīdzību, izsaukdams sauli, mēnesi un visas septiņas planētas. Tas ilga minūtes četrdesmit, un viņš visu laiku kliedza klausulē:

— Vai vecākais leitnants Tararaksins? Kas runā? Tararaksins?

Tā Luņins pirmoreiz izdzirda šo uzvārdu. Beigu beigas izdevās sazināties. Pulka komandieris majors Pros-kurjakovs pavēlēja jaunpienākušajam lidotājam ierasties otrajā eskadriļā kapteiņa Rasohina rīcībā.

— Otrās eskadriļas komandieris ir kapteinis Raso-hins, — teica leitnants, uzsverot vārdu «kapteinis» un lūkodamies uz Luņina uzšuvēm.

Viņš acīm redzot gribēja pieyērst Luņina uzmanību tam, ka Luņins, majors, kļuvis par kapteiņa padoto. Leitnants vērīgi ielūkojās Luņina acīs, cenšoties uzminēt, kā viņu ietekmējusi šī vēsts. Taču Luņins neko nebija sapratis. Viņš jutās vēl aizvien kā civilais, un viņam likās dabiski, ka jebkurš kadru karavīrs ir augstāka amatā nekā viņš.

3

Izrādījās, ka uz otro eskadriļu tūlīt dosies kravas mašīna, un dežurants nosēdināja Luņinu blakus šoferim. Luņins skatījās visapkārt, pūlēdamies izprast, kurp viņi brauc. Viņš saprata tikai to, ka viņi atrodas ziemeļos no pilsētas, starp Ļeņingradu un somu karaspēku, kas uzbruka no ziemeļiem Karēlijas zemes šaurumā un bija apturēts uz līnijas Sestrorecka — Beloostrova. Luņins saprata arī to, ka tuvojas jūrai.

Viņi bezgala ilgi brauca gar tukšām vasarnīcām ar ugunssārtajiem dāliju krūmiem pie verandām. Brīžiem vasarnīcas izzuda un sākās kartupeļu lauki, kur sievietes novāca kartupeļus. Luņins visu laiku skatījās uz priekšu un gaidīja, kad ieraudzīs jūru, taču iestājās jau krēsla, bet jūras vēl aizvien nebija. Tā arī, neieraudzījuši jūru, viņi piebrauca pie aerodroma.

Tas, protams, nebija īsts aerodroms, bet vienkārši lidmašīnu startam pielāgots laukumiņš egļu mežā, pamesta vasarnīcu ciemata vienā malā. Kaut gan bija krēsla, Luņins ar pieredzējuša cilvēka aci uzreiz pamanīja visas lidmašīnas, kas stāvēja dažādās vietās gar noras malām zem egļu platajiem vēdekļiem. Tās bija pavisam sešas — iznīcinātāji «1-16».

Šoferis parādīja viņam taciņu uz Rasohina komandpunktu, un Luņins devās turp viens pats, stiepdams savu koferi. Komandpunkts atradās lidlauka malā velēnām klātā zemnīcā, kuras kupols tikai mazliet pacēlās virs zemes. Pie ieejas stāvēja sarkanflotietis apaļu metālā bruņu cepuri galvā, ar automātu uz vēdera. Viņš lūdza Luņirru uzgaidīt un piespieda zvana pogu.

Pēc brītiņa no zemnīcas iznāca spēcīgs, drukns, ļoti maza auguma vīrietis lidotāja virsvalkā, kailu galvu. «Spalvas svars,» nodomāja Luņins. Mazā vīra sejā bija lasāmas rūpes, un viņš ar nepatiku nopētīja Luņinu.

— Vecākais leitnants Kabankovs, — viņš tomēr pavisam pieklājīgi stādījās priekša. — Otrās eskadriļas komisārs.

Luņins paspieda viņam roku un pateica savu uzvārdu.

— Jūs pie kapteiņa? — Kabankovs jautāja.

— Pie kapteiņa Rasohina, — sacīja Luņins.

Kabankova mazajā, stingrajā sejā atkal pavīdēja

nepatika. «Liekas, esmu ieradies nelaikā,» Luņins nodomāja.

— Jūs, biedri major, no divīzijas? — Kabankovs jautāja, vilcinādamies pie ieejas.

— No divīzijas, — Luņins atbildēja un uzreiz nomanīja, ka viņu Kabankovs pārpratis. Viņš gribēja pateikt, ka atbraucis no divīzijas štāba, bet Kabankovs nosprieda, ka viņš ir divīzijas štāba pārstāvis. Taču izlabot kļūdu Luņins nepaguva.

Kabankovs noveda viņu lejā, atgrūda vaļā durvis un pa deļiem klātu grīdu izveda cauri tumšam pazemes gaitenim; zem dēļiem šļakstēja ūdens. Kabankovs atvēra vel vienas durvis, un viņi nokļuva mazā istabiņā, ko ne-podri apgaismoja pie sienas pakārta petrolejas lampiņa ar nokvēpušu Miklu. Saldeni smaržoja priežu sveķi.

griesti bija zemi, Luņina cepure gandrīz skāra tos. Istabai bija vēl otras durvis, divi lidotāji virsvalkos stāvēja pie šīm durvīm un sadrūmuši klausījās, kas notiek aiz tām. Kad ienāca Kabankovs un Luņins, viņi atskatījās.

— Kabankov, vai redzēji viņu? — čukstus ievaicājas viens no viņiem, gadus deviņpadsmit vecs puisis, kas izskatījās neliekuļoti sirsnīgs, ar apaļiem vaigiem kā jaunai meitenei.

Kabankovs pamaja ar galvu.

— Vai tas tiesa, ka viņš vēl bija dzīvs minūtes divdesmit?

— Nezinu.. . Minūtes astoņas varbūt... — čukstus atbildēja Kabankovs, pieiedams pie durvīm. — Viņš noslāpa asinīs. Viņa krūtis bija caururbušas divas lodes. Kad viņu cēla ārā no lidmašīnas, no mutes šļācās asiņu strūkla.

— Vai viņš vēl nāca pie samaņas? — jauniņais lidotājs jautāja bērnišķīgā ziņkārē.

— Nē, neatjēdzas, — Kabankovs atbildēja.

— Cauršautam krūtīm pārlidoja pāri jūrai! — teica jauniņais lidotājs. — Naca tieši aiz kapteiņa un Serova un ne reizes nenovirzījās sāņus. Es redzēju, jo lidoju viņam nopakaļus, aiz Baiseitova. Un viņam taču sirds jau stāja pukstēt...

— Viņa tehniķis tikai tad sāka apjaust, kas notiek, kad ieraudzīja, ka viņš nolaižas, neizlaidis skrietules, — sacīja otrs lidotājs, kas līdz šim bija klusējis.

Tas bija nedaudz vecāks, liela auguma, kalsns, mazliet sakumpis, ar labsirdīgu, skumju un gudru seju.

— Loku virs aerodroma apmeta pareizi, bet skrietules neizlaida un lidmašīnu nosēdināja uz vēdera, — viņš turpināja. — Skrietules lidmašīnai kārtībā, tātad viņam gluži vienkārši pietrūcis spēka. Viņš pazaudēja samaņu tikai tad, kad bija nolaidies. Lieliski nolaidās. Tikai piesi mazliet nošķiebis sāņus. Tehniķi pa nakti salabos, un no rīta lidmašīna jau varēs startēt.

— Tik un tā nav kas lido, — Kabankovs norūca.

Viņš mazliet pavēra durvis un ieskatījās pa spraugu.

Visi uzreiz apklusa. Viņš pavēra durvis plašāk.

Arī Luņins ieskatījās pa durvīm un pirmo reizi ieraudzīja kapteini Rasohinu.

Rasohins sēdēja pie galda. Uz tā stāvēja liela petrolejas lampa, un tas gaismā viņa seju varēja labi saredzēt. Plati vaigu kauli, rūsganas uzacis, raupja āda ar lieliem vasaras raibumiem — seja, ko mēdz saukt par mūsainu. Uz mazajām, kustīgajām, tālu viena no otras izvietotajām gaiši zilajām acīm no visām pusēm ka sausas skaidiņas stiepās sīkas grumbiņas. Viņam laikam gadu trīsdesmit. īsta lauku cilvēka, zemnieka seja. Tajā brīdī, kad Luņins viņu ieraudzīja pirmoreiz, šī seja pauda tikai vienu — negantas dusmas.

Rasohins nemaz neievēroja Kabankovu un Luņinu, kas bija nostājušies durvīs, — varbūt tāpēc, ka viņu žilbināja pārāk spilgtā lampa, kas bija nolikta uz galda. Viņš skatījās vienīgi uz cilvēku, kas stāvēja galda otrajā pusē. Skatījās ar ārkārtīgu niknumu.

Tas bija melnīgsnējs skaistulis, kalsnējs un vingrs, kumpainu degunu, melniem matiem un melnām, kopā saaugušām uzacīm. Viņa tumšās acis raudzījās Rasohi-nam tieši seja. Rokās viņš turēja savu lidotāja cepuri, plucināja un gumzīja to. Ik pēc pusminūtes viņš atskatījās pār plecu, it kā bītos, vai kāds viņam nestāv aiz muguras, kaut gan tur neviena nebija.

— Tu viņu apbrīnojami veikli pameti, — Rasohins sacīja, ar naidu vērsdamies viņa sejā. — Tu esi pavadonis, un tev vajag rūpēties, lai neviens netiktu viņam klāt no mugurpuses. Bet tu apbrīnojami veikli pameti viņu.

— Es notriecu «junkersu», — kumpdegunis teica, nenovērsdams no Rasohina savas skaistās, mazliet izvelb-tās acis.

— Par to man nospļauties, ka tu notrieci «junkersu»! — uzkliedza Rasohins. Viņš dusmās nobālēja, un rievas viņa sejā ievilkās vēl dziļāk. — Tu dzinies pakaļ «junkersam», bet viņu nošāva. Nav tādu gadījumu, kad var atstāt vadošo. Nemēdz būt!

Es notriecu «junkersu», — kumpdegunis stūrgalvīgi atkārtoja un atskatījās atpakaļ.

Viņš acīm redzot jau ļoti daudz reižu bija atkārtojis šo vienu vienīgo teikumu.

Rasohins trieca vasaras raibumiem klāto dūri pret galdu. Viņš gribēja uzkliegt, taču ārkārtīgā niknumā viņam aizžņaudzās rīkle, un viņš pateica gandrīz vai čukstus:

— Vācies ārā!

Kumpdegunis sagrieza grīstē savu ādas cepuri un devās ārā no istabas, izspraukdamies starp Kabankovu un Luņinu.

— Kapteini, — teica Kabankovs, kas acīm redzot smagi pārdzīvoja to, ka viss noticis sveša cilvēka klātbūtnē. — Pie jums ieradies biedrs majors no divīzijas.

Rasohins, piemiedzis acis spilgtajā lampas gaisma, tikai tagad ieraudzīja Luņinu. Pamanījis majora uzšuves uz Luņina piedurknēm, Rasohins nesteigdamies piecēlās no krēsla; viņš bija vidēja auguma, ļoti drukns un plecīgs vīrs. Viņš noskatījās Luņinā ar to pašu niknuma izteiksmi, ar kādu nupat bija lūkojies uz kumpdeguni.

— Esmu ieradies jūsu rīcībā, biedri kapteini, — Lu-ņins sacīja, izstiepdamies pamatstājā un pielikdams roku pie cepures.

Rasohins uzreiz neaptvēra teikto un ilgi vērās pavadrakstā, kas Luņinam bija izsniegts štāba. Beidzot viņš saprata un apsēdās.

Luņins noņēma cepuri un ar kabatas lakatiņu noslaucīja sasvīdušo pieri.

— Jūs esat lidotājs? — jautāja Rasohins, vērīgi pētīdams Luņina jau puskailo galvvidu un viņa mazliet smagnējo stāvu.

— Lidotājs, — Luņins Apstiprināja.

Rasohina piemiegtajās acīs iegailējās zobgalība.

— No civilās aviācijas?

— No civilās.

— Vai esat lidojis ar iznīcinātāju?

— Ļoti maz. Rezerves pulkā.

— Kaujā esat bijuši?

— Nav gadījies.

Luņins pat nedomāja pieminēt, ka ir piedalījies pilsoņu karā.

— Tātad jūs būtu tas papildinājums? — jautāja Ra-sohins ar jau neslēptu izsmieklu. — Nikritina vietā?

Luņins klusēja.

— Kāpēc jūs viens? — Rasohins turpināja. — Esam palikuši tikai pieci. Vai viņi jums par to nekā neteica?

Luņins klusēja.

Arī Rasohins apklusa un iegrima domās. Un pēkšņi pateica pavisam cita balsī, mierīgi un bez zobgalības:

— Dosim biedram majoram Nikritina lidmašīnu. Kā tu domā, Kabanok?

— Citas nav, — Kabankovs noteica.

— Baiseitov! — Rasohins skaļi sauca.

Lidotājs ar kumpaino degunu ienāca istaba, izstiepās pamatstājā un ieurbās ar melnajām, spītīgajām acīm Rasohinā.

— Lūk, majors Luņins lidos ar Nikritina lidmašīnu, — Rasohins viņam teica. — Bet es tevi viņam ne-došu.'Tu viņu pazudināsi. Tu, Baiseitov, kuru katru vari pazudināt. Es tevi nedošu nevienam, es pats tevi paņemšu. Tu būsi mans pavadonis Serova vietā.

Baiseitovs nekā neteica, tikai atskatījās pār plecu, it kā meklēdams kādu aiz muguras.

— Bet jums, major, lai jau notiek, atdošu Serovu, — Rasohins turpināja. — Viņš ir mans pavadonis no pirmās kara dienas un ne reizes nav mani pievīlis. — Ra-sohina balss kļuva maigaka. — Serov!

Ienāca viens no lidotājiem, kas bija klausījies aiz durvīm, — tas, kurš bija gados vecāks, sakumpušais. Milzīgajos pinkainajos lidotāja zābakos viņš izskatījās lempīgs.

— Nu, Koļa, mums jāšķiras, — Rasohins sacīja. — Tagad tavs vadošais būs majors Luņins. Viņš ieradies pie mums par posma komandieri Nikritina vieta.

— Klausos, biedri kapteini!

Varēja redzēt, ka Serovs ir sarūgtināts. Bet droši vien viņš negribēja aizvainot Luņinu un pēkšņi labsirdīgi uzsmaidīja tam.

— Vakariņās! — Rasohins noteica, paskatījies pulkstenī.

Uz ēdnīcu viņi devās četratā — Luņins, Serovs, Baiseitovs un jaunākais leitnants Čepelkins, jauniņais lidotājs ar meitenīgajiem vaigiem, — tas, kurš bija jautājis

Kabankovam, cik minūtes Nikritins nodzīvojis pēc nolaišanās. Baiseitovs soļoja mazliet savrup no pārējiem un pēkšņi sāka dziedāt ar tikko jaušamu kaukāzieša izrunu.

Vai nu godam nāvē iesim, vai ar veiksim brīnumus!...

Viņš vēl joprojām spurojās un acīm redzot gaidīja, ka biedri iesāks sarunu ar viņu. Bet visi klusēja, un apklusa arī viņš. Ik pēc dažiem soļiem viņš pagrieza galvu un atskatījās par plecu.

Luņins nesa savu koferi un ne ar vienu nerunāja. Viņš saprata, ka viņi doma par kritušo. Vienīgi Serovs brīdi pa brīdim pameta skatienu uz viņu.

— Atvainojiet, biedri major, — viņš beigu beigas ievaicājās, — vai' jūs neesat tas pats slavenais lidotājs Luņins?

Luņins nekad nebija uzskatījis sevi par slavenu un nosprieda, ka Serovs noturējis viņu par kādu citu.

Serovs apmulsa, tomēr nedroši vēl minēja kādu lidojumu, kas bija noticis divdesmito gadu beigās, un jautāja, vai Luņins neesot piedalījies tajā. Luņins apstiprināja, ka ir piedalījies.

— Nu, redzat, es jau teicu, ka tas esat jūs! — Serovs priecīgi iesaucās. — Neviena cita Luņina nav. Esmu sastapis daudzus jūsu skolniekus. Jūs esat tas pats slavenais Luņins.

Pie ēdnīcas viņiem pagaja garām Rasohins. Viņš ļoti steidzas. Bet, nonācis blakus Luņinam, Rasohins apvaicājās:

— Vai jūs, major, esat vologdietis?

— Vologdietis gan.

— Es uzreiz saklausīju. Pēc pirmā vārda. Arī es esmu vologdietis. Viena novada ļaudis.

— Arī es uzreiz saklausīju, — sacīja Luņins.

Rasohins atkal pasmaidīja, paātrināja soli un aizsteidzās. Viņš acīm redzot gribēja izlīdzināt skarbumu, ar kādu bija sagaidījis Luņinu. Bet viņa acīs joprojām dzirkstīja zobgalība.

Ēdnīcu viņi dēvēja pēc jūrnieku paraduma par kambīzi. Kambīze atradas nelielā vasarnīcā, verandas priekšā tumsā baltoja līki bērziņi. Logi no iekšpuses bija aizklāti ar zilu papīru, virs diviem burta T veidā kopā saliktiem galdiem gaiši mirdzēja petrolejas lampa. Galds bija klāts sešiem cilvēkiem. Baiseitovs, Cepelkins un Se-rovs nevilcinādamies apsēdās savās vietās — paša gala.

— Hilda! — Cepelkins iesaucās. — Ātrāk!

Luņins svārstījās, nezinādams, kuru no brīvajām

vietām var ieņemt. Serovs norādīja viņam krēslu starp sevi un Baiseitovu. Hilda, neliela auguma jaunava, igauniete, ar baltu, mīlīgu sejiņu, kādas ir lellēm, ienesa paplati ar šķīvjiem. Pulks kara pirmos mēnešus bija pavadījis Igaunijā un atvedis viņu no turienes.

Hilda apstājās durvīs, noraudzīdamās Luņinā, kas sēdēja starp Baiseitovu un Serovu. Viņas acīs bija šausmas.

— Vai leitnants Nikritins nebūs? — viņa jautāja.

Serovs novērsās.

— Nē, nebūs, — Cepelkins drūmi atbildēja.

Hildai pār vaigiem ritēja asaras, un viņa nevarēja tās

noslaucīt, jo viņas rokas bija aizņemtas. Viņa nolika paplāti uz galda malas, aizsedza seju ar priekšautu un aizskrēja uz virtuvi. Bet pēc brītiņa viņa atgriezās nomazgājusies, mierīga un katram priekšā nolika šķīvi ar gaļu un rīsiem.

Visi ēda klusēdami, atskaitot Baiseitovu, kas, nevienu neuzrunājot, visu laiku centās ievadīt sarunu.

— Nav nekā labāka par brīvām medībām! — viņš teica, un viņa acis spīdēja. — Medībās tu pats esi sev kungs. Kāpēc mūs tagad nelaiž medībās? Ak, kā es medīju vāciešus Igaunija! Vācu motociklisti brauc virknē cits aiz cita pa ceļu no Pērnavas uz Tallinu. Es metos tiem virsū no meža puses, piķēju, plāju virsū priekšējiem. Priekšējie krīt, aizsprosto ceļu, pakaļējie uzdrāžas virsū priekšējiem, arī apgāžas. īsta putra! Es plāju tieši šajā putrā!

Baiseitovs iesmējās, pēc tam pagrieza galvu un paskatījās, vai kāds nestāv viņam aiz muguras. Visi klusēja, un viņš turpināja:

— Vieglās mašīnas! Man patīk tramdīt vieglās automašīnas. Vieglajā mašīnā brauc kaut kāds priekšnieks. Es dzenos tai paka], plāju virsū, tā paliek caura kā siets. Apgāžas ar riteņiem uz augšu. Labas medības!

Viņš atkal iesmējās, atkal atskatījās pār plecu. Neviens neteica ne vārda. Viņš piecēlās, atstājis ēdienu gandrīz neskartu, uzlika galvā lidotāja cepuri un devās projām. Durvīs viņš sadūrās ar Kabankovu. Viņi klusēdami pagāja viens otram garām. Kabankovs nosēdās savā vietā — blakus tukšajam Rasohina krēslam. Viņš bija tik maza auguma, ka viņa kājas nesniedzās līdz grīdai.

— Hilda! — viņš iesaucās. — Lūdzu, dod ēst!

Kabankovs salieca labo kāju un, pavilcis zem sevis,

apsēdas uz tās. Tā sēžot, viņš izskatījās lielāks. Hilda atnesa viņam šķīvi ar gaļu un paņēma Baiseitova šķīvi.

— Vai Baiseitovs neko neēda? — Kabankovs apvaicājās, steigšus norīdams ēdienu.

— Neko, — atbildēja Cepelkins. — Stāstīja, ka viņam patīkot brīvas medības.

- Brīvas medības katram patīk, — Kabankovs noteica.

— Viņš notrieca «junkersu», — klusu iebilda Serovs. — Es redzēju pats, arī posteņi apstiprināja. Viņš sāka dzīties tam pakaļ, panāca un notrieca pie Oranicnbau-mas. «Junkerss» iegāzās ūdenī tieši pretī kuģu piestātnei.

— Es nemaz nešaubos, ka viņš notrieca «junkersu», — Kabankovs dusmīgi atteica. — Bet vai tas jādara ta, kā viņš to darīja? Ne jau nu tā. Janotriec, bet lai neietu boja biedrs, k'as turklāt ir labāks par tevi.. .

— Tas tiesa, — Cepelkins piekrita.

— Nē, iedomājies tikai! — Kabankovs turpināja, pievērsdamies Cepelkinam. — Mes triecam zemē «junker-sus», sakot jau ar jūniju. Visa Baltija no Austrumprūsi-jas līdz Ļeņingradai ka nosēta ar «junkersu» atliekam. Ja mums par katru «junkersu» būtu nācies samaksāt ar biedra dzīvību, jau sen no mums nebūtu ne miņas.

Viņi apklusa, un varēja dzirdēt tikai dakšiņas šķindam pret šķīvjiem. Luņins saprata, ka visi domā par Baiseitovu.

— Bet vai tu ‘ievēroji, kā viņš atskatās? — Kabankovs jautāja, pavēries Serovā.

Serovs pamāja ar galvu.

— Viņš pat ēdot atskatās, — Cepelkins sacīja.

— Mēs nu gan labi zinām, ko tas nozīmē, — Kabankovs turpināja, pievērsies Serovam. — Vai atceries Ku-ļešovu?

Serovs atkal pamāja.

— Un ko tas nozīmē? — ievaicājās Luņins.

— Tas nozīmē, ka viņš skatās, vai tik viņam no mugurpuses netuvojas «meseršmits», — Kabankovs atbildēja.

Un, redzēdams, ka Luņins nesaprot, paskaidroja:

— Nervu tiks.

— Viņš atskatās ik pēc četrdesmit sekundēm, tāpat kā gaisā, — Serovs sacīja. — Gaisā jāatskatās ne retāk kā pēc četrdesmit sekundēm, lai «meseršmits» nepielavī-tos un neieķertos astē.

— Kuļešovs sāka atskatīties kambīzē, un nākamaja dienā viņu notrieca, — Cepelkins teica.

To nevajadzēja sacīt. Kabankovs sadrūmis pavērās viņā. Cepelkina meitenīgajos vaigos iesitas sārtums. Līdz vakariņu beigām neviens vairs neteica ne varda.

Kad viņi izgāja no ēdnīcas, bija jau pavisam tumšs. Luņins, kas pagājušo nakti nebija gulējis, jutās noguris. Viņš snauda, kājās stāvēdams. Lidotāji dzīvoja nelielā vasarnīcā kaimiņos. Vasarnīcu viņi bija iesaukuši pēc jūrnieku paraduma par «kubriku». Arī te dega petrolejas lampa, sešas gultas bija izvietotas pa trīs pie katras sienas. Baiseitovs jau bija atlaidies gultā un gulēja. Viņa melnīgsnējā seja tumši vīdēja uz spilvena. ,

Iegājuši istabā, viņi tūlīt apsēdās katrs savā gultā un ar baudu nosvieda lidotāju zābakus un kombinezonus. Viņi bija spēcīgi, vingri, jauni, platām krūtīm. Sevišķi spēcīgs bija mazais Kabankovs — muskuļi viņam bija grodi kā virves. Bet nogurušās sejas visiem bija pelēkas. Nebija spēka pat runāt. Viņi izģērbās jau pusmiegā.

Luņins nolika čemodānu uz grīdas un stāvēja, nezinādams, ko iesākt. Divas gultas bija brīvas. Viņš nezināja, kuru no tām drīkst ieņemt.

— Tā ir kapteiņa gulta, — sacīja Serovs, pamanījis, ka viņš neliekas gulēt. — Lai gan viņš lielāko tiesu pārnakšņo komandpunktā, arī šeit viņam ir gulta. Bet jūs, biedri major, gulieties, lūk, šajā.

Luņins apsēdās gultā un atpogāja formas svārkus. Gultas galvgalī stāvēja ar salveti pārklāts naktsgaldiņš. Uz naktsgaldiņa virs salvetes spīdēja apaļš spogulītis, līdzās bija noliktas trīsstūrīšos salocītas vēstules, stāvēja izbalējis, saburzīts un pēc tam izgludināts fotoattēls — pusmūža sieviete vilnas kleitā. Luņins pēkšņi atskārta, kā mantas tās ir, kam bijusi šī gulta. Viņš pietrūkās kājās un paskatījās visapkārt, nezinādams, ko iesākt.

Zem šā palaga pagājušo nakti bija gulējis lidotājs Nikritins. Viņš bija vēries šajā spogulītī, tas bija viņa mātes fotoattēls. Visi jau bija aizmiguši, atskaitot Se-rovu, kas gulēja blakus gultā, naktsgaldiņam viņā pusē. Bet Serovs klusēja. Luņins izģērbās, apgūlās un apsedzās ar palagu.

— Nu mēs esam pie pašas Ļeņingradas, — Serovs pēkšņi ierunājās. — Atkāpties vairs nevar ne soli.

— Jums Ļeņingrada ir piederīgie? — Luņins apvaicājās.

— Nē, tagad neviena nav, — Serovs teica. — Aizbraukusi, — viņš piemetināja, un viņa balss bažās iedrebējās. — Aizgāju uz dzīvokli, bet viņa ar bērniem aizbraukusi ...

— Vai tie jūsu bērni? — Luņins jautāja.

— Teiksim, mani...

— Un cik jums gadu?

— Jau divdesmit septiņi.

Luņins daudz vecāks, bet bērnu viņam nav.

4

— Ar «meseršmitiem» neielaidieties! Atsevišķiem «junkersiem» pakaļ nedzenieties! Galvenais — neļaut viņiem nomest bumbas tēmējumā!

Rasohins to atkārtoja reizes desmit. Beidzis runāt, viņš noprasīja:

— Vai visu sapratāt?

— Visu, — Čepelkins atbildēja.

Luņins īsti nesaprata, bet neko neteica. Kā tas ir — neielaisties ar «meseršmitiem»? Kāpēc nedrīkst dzīties pakaļ atsevišķiem «junkersiem»?

Kad viņš izgaja no komandpunkta zemnīcas, jau ausa gaisma. Dzisa pēdējās zvaigznes.

— Vai nu godam nāvē iesim, vai ar veiksim brīnumus! — iedziedājās Baiseitovs.

— Paliec klusu! — teica Rasohins.

Visas sešas lidmašīnas jau stāvēja, sagatavotas startam, pagrieztas pret vēju. Rīta krēslā Luņins skaidri

saskatīja tehniķus rosāmies ap tam. Priekšgalā, neveikli gāzelēdamies, soļoja Rasohins. Viņš nebija īsti piemērots staigāšanai pa zemes virsu. Viņam sekoja Baiseitovs, neatpaliekot ne soli, pēc vienādiem laika sprīžiem atskatīdamies pār plecu. Maziņais Kabankovs gāja ātrāk par visiem, palēkdamies aerodroma zālē kā tērauda bumbiņa. Viņa pavadonis Cepelkins, liels un smagnējs, ar pūlēm tika viņam līdzi. Viņi aizsteidzās garam Rasohinam un pirmie piegaja pie lidmašīnām. Luņins un Serovs soļoja viens otram blakus.

— Lūk, jūsu lidmašīna, — Serovs sacīja.

Lidmašīnas tehniķis izstiepās miera staja Luņina

priekša un pielika roku pie cepures.

— Viss kartība, biedri major, — viņš sacīja. — Piesis salabots, seši trāpījumi likvidēti.

Uz lidmašīnas ķermeņa un spārnu plākšņiem ar rūpīgi uzliktiem ielāpiem bija iezīmētas visas Nikritina kaujas un ari viņa pēdējā kauja, kad viņš mirstot novadīja lidmašīnu līdz aerodromam. Daudzkārt ievainotajai lidmašīnai izrādījās ilgāks mūžs nekā tas saimniekam.

Luņins uzlika galva ādas cepuri, iekapa kabīnē un apsēdās, piesprādzējās ar siksnām, iedarbināja motoru. Tagad viņš jutās pavisam mierīgs. Viņš bija uztraucies pirms piecām minūtēm, kad viņi visi neizgulejušies, drebinādamies pirmsausmas vēsumā, staveja komandpunkta zemnīca un Rasohins, petrolejas lampas nespodras, dzeltenīgās gaismas apspīdēts, stāstīja viņiem, ka vācieši šodien uzbruks kuģiem un ka šis trieciens nāks no dienvidrietumiem. Tobrīd satraucošas bija pat viņu ēnas, kas dīvainas un milzīgas krita uz sienam. Bet motora troksnis uzreiz nomierināja viņa nervus.

Ātri kļuva gaišs, un jau varēja saskatīt, kā vējā, ko sacēla Rasohina lidmašīnas propelleris, locījās zāle. Ra-sohina lidmašīna ieskrējas un pacēlās gaisa, un viņam sekoja Baiseitovs. Viņi meta loku virs aerodroma, kad pacēlās Kabankovs un Cepelkins. Laiks! Luņins pacēlās gaisā, un uzreiz aiz eglēm atmirdzēja jūra.

Atskatījies Luņins ieraudzīja tieši aiz sevis Serova lidmašīnu, kas arī jau bija gaisa. Rasohins, paceldamies aizvien augstāk, devās uz jūras pusi. Viņi lidoja platā trijstūrī — priekšā Rasohins ar Baiseitovu, no viņiem pa' labi Kabankovs ar Čepelkinu un pa kreisi —

Luņins ar Serovu. Šķērsoja krasta līniju. Ūdens jūra k|uva aizvien gaišāks, atspoguļojot austošās debesis.

Ļeņingradu, milzīgo pilsētu, ko šķērsoja Ņeva, tagad gandrīz nevarēja saskatīt, jo tur lēca saule un raudzīties turp bija neiespējami. Pa labi uz garas, šauras, līdzenas salas atradās Kronštate ar daudzām rūpnīcām, dūmeņiem un celtnēm, kuru vidū izslējās lieldienu kuli-čam līdzīgā katedrāle. Priekšā mežiem klātajā dienvidu krastā vīdēja Peterhofas un Oranienbaumas zemās ēkas. Šī Somu jūras līča. divdesmit piecus, kilometrus platā joma starp Ļeņingradu un Kronštati, Baltijas jūras vistālākais nostūris austrumos, saucas Markizovaja Luža. Visu Baltijas jūru, atskaitot šo Markizovaja Lužu, bija jau sagrābuši vācieši un somi. Šeit, Markizovaja Lužā, tās dienviddaļā, starp Kronštati un Pēterhofu, tagad atradās visa mūsu Baltijas flote.

Luņins labi saskatīja kuģus. Tie stāvēja uz vietas, bet kuģu torņi kustējās, pagriežot lielgabalu stobrus. Kuģi bija atklājuši uguni. Visi lielgabali bija pavērsti pret dienvidiem un dienvidrietumiem.

Bet tieši to, kas notika tur, dienvidrietumos, nebija iespējams saskatīt. Pār visu dienvidu krastu pacēlās milzīgs peleki violets mākonis. Tas bija pievirzījies līdz pašai krasta līnijai un sastindzis, it kā tam būtu aizsprostojusi ceļu kāda neredzama siena. Bija grūti uzminēt, kas slēpās zem šī mākoņa. Luņins redzēja tikai pašu krastu, bet krastā nebija nekā ievērības cienīga, un kuģu artilērijas šāviņi spraga kaut kur tālu aiz krastmalas.

Rasohins aizvadīja eskadriļu līdz mākonim un devās gar to pa kreisi, uz austrumiem. Luņinam labajā pusē gluži ka kalnu grēda, lēnām virzīdamies uz priekšu, cēlas augšup milzīgi garaiņu mutuļi ar dziļām plaisām, kas zvīļoja gan violetā, gan perlamutra krāsas gaismā. Gar mākoni nonācis gandrīz līdz Ļeņingradas ostai, Rasohins atkal nogriezās uz ziemeļiem. Viņi vēlreiz šķērsoja Markizovaja Lužu — iepretim Ņevas grīvai — un devās gar ziemeļu krastu uz rietumiem. Pie Ļisij Nos — iegarenā, mežiem apaugušā zemes raga, kas iesniedzās jūrā Kronštates virzienā, viņi atkal nogriezās uz dienvidiem un vēlreiz devās tieši uz mākoni.

Jo tuvāk viņi tam nāca, jo tas pletās lielāks — kā viļņojoša kalnu grēda. Un pēkšņi Luņins ieraudzīja, ka no šī lielā, magmai līdzīgā masīva sak birt ara vācu lidmašīnas.

Tās gāzās ārā no garaiņu mutuļiem bariem — pa astoņām, divpadsmit, piecpadsmit uzreiz dažādās vietas un dažādā augstumā.

Sākumā to bija kādi divi vai trīs desmiti — melnas, garas, diezgan gausas; bet tās joprojām bira ārā kā lapsenes no punduļa, viens pūlītis pēc otra, un drīz visa debesu pamale no dienvidaustrumiem līdz dienvidrietumiem bija jau kā nosēta. Savilkdamās kopā grupās, kārtodamās un pārkārtodamās tās virzījās uz flotes pusi.

Luņins pagrieza galvu un ieraudzīja visu Rasohina eskadriļu — sešas mazas lidmašīniņas.

Sažņaudzis sauja vadspieķi, Luņins skatījās uz Rasohina lidmašīnu. Ko darīs Rasohins? Viņš atcerējās Rasohina balsi, kurš teica: «Neielaidieties ar atsevišķiem «junkersiem»!» Bet tik lielam skaitam nepavisam nav vērts stāties pretim. Patiešām, nav pat ko domāt uzsākt kauju! Paskat, Rasohins, pamazām mainot kursu, izdara pagriezienu. Tagad viņš strauji nogriezīsies un vedīs viņus uz aerodromu.

Bet Rasohins nenogriezās vis. Izraudzījies par mērķi no mākoņa iznirušās armādas pašu vidu, viņš traucās uz priekšu. Pārsteigto un izbijušos Luņinu pēkšņi sagrāba neparasta sajūsma. Viņš redzēja, ka Baiseitovs, Kabankovs un Cepelkins, palielinot ātrumu, traucas Ra-sohinam nopakaļus. Arī Luņins kāpināja ātrumu līdz pēdējam. Tad atskatijas. Serovs sekoja viņam, nemainot atstatumu. Seši lidotāji devās pretim bumbvedējiem, kas aizklaja jau pusi debesjuma no vienas apvāršņa malas līdz pat otrai.

Luņins aizturēja elpu. «Junkersi» tuvojās un acu priekšā augtin auga — to spārni it kā pletās platumā. Eskadriļa aizjoņoja pāri Kronštates austrumu nomalei, un Luņins ieraudzīja apakšā kuģus. Gaisu visapkārt sāka pildīt nez kur radušās dūmu pūkas: Kronštates ze-nītartilērija bija atklājusi sprostuguni. Luņinam pēkšņi kļuva skaidrs, ka «junkersi» virzās uz kuģiem; no visām pusēm bumbvedēji savilkās ap tiem aizvien ciešāk. Vajadzēja aizsteigties «junkersiem» priekšā. Viņš lidoja maksimālā ātrumā, brīžiem pamezdams skatienu pa labi uz Rasohina lidmašīnu, kas traucās priekšgalā.

Viņi sastapās ar bumbvedējiem tieši virs kuģiem.

Tēmēkļa lodziņā parādījās te viena, te otra «jun-kersa» milzīgie, izplestie spārni. Bet tūlīt arī izslīdēja no tā, tāpēc ka viss kustējās. Luņins, nepacietības dzīts, tūlīt sāka šaut, kaut gan līdz tuvakajam «junkersam» bija vēl kādi četrsimt metri. Garas ugunīgas šautras, kas saules gaismā izskatījās blāvas, vijās «junkersa» priekša gluži kā ūsas. Tās bija trasējošo ložu kārtas. Arī «jun-kerss» šāva.

Pēc mirkļa izrādījās, ka «junkersi» ir it visur — gan priekša, gan aiz muguras, gan augšā, gan apakšā. Lai arī kur Luņins raudzījās, viņš neredzēja neko citu kā vien melnos, garos bumbvedējus. Viņš ielaužas pašā biezoknī. Ugunīgās šautras krustojāp un savijas it visur, ietverot viņu kā tīkla. Viņam ik bridi nācās mainīt kursu, lai neietriektos kādā «junkersa». Katrreiz, kad kāds no tiem nokļuva tēmēkļa lodziņa — un tas notika gandrīz nepārtraukti, — viņš šāva. Bet bumbvedēji ātri izslīdēja no tēmēkļa, un to vietā nāca citi, tādēļ viņš nepaguva uzzināt šaušanas rezultātus. Luņins tikai redzēja, ka tie bīstas no viņa un metas sāņus ka govis no suņa, kas uzklupis ganāmpulkam. Šis atklājums sagādāja viņam baudu, un viņš svaidījās starp bumbvedējiem, sadzīdams tos bara un atkal izklīdinādams.

Šajā jūklī viņš sen bija aizmirsis, ka javēro, ko dara Rasohins, un sen bija pazaudējis no redzes loka arī pārējos biedrus. Bet, kad «junkersi» bez jebkādā redzama iemesla sāka svaidīties, gandrīz vai uzdrāzdamies cits citam virsū, viņš manīja, ka tie ir tepat netālu. Atskatījies viņš tieši aiz sevis ieraudzīja Serova lidmašīnu un nobrīnījās, ka gan Serovs tāda burzmā nav pazaudējis viņu.

Tālu zem sevis viņš redzēja kuģus, šaurus kā skaidiņas, redzēja lēnām ieslīpi krītošās bumbas, uz gludā jūras klaja redzēja rindās parādāmies baltus sprādzienu mutuļus. «Junkersi» met bumbas, bet netrāpa. Tie steidzas atbrīvoties no kravas, neaizlidojuši līdz īstajai vietai! Tad, lūk, ko nozīmē neļaut nomest bumbas tēmējumā! Viņi ir tikai seši, bet tomēr panākuši savu, un bumbas sabirušas ūdenī! Satraukts un iepriecināts Luņins, gandrīz nepārtraukti šaudams, svaidījās starp «junkersiem», kas metas sāņus, projām no viņa.

Katrs «junkerss», nometis bumbas, tūdaļ pat pagriezās un devās atpakaļ uz mākoni. Aizlidojot tie vairs neturējās kopā baros, bet, gluži otrādi, izklīda katrs uz savu pusi, it kā vairīdamies cits no cita. Tie visi steidzās sasniegt mākoni, bet mākonis tagad vairs nebija tik tuvu kā sākumā. Kaujas laikā tas bija attālinājies, atvirzījies ar savām robotajām malām, pauguriem un torņiem uz dienvidiem, un visu dienvidu krastu tagad apspīdēja saule, apgaismojot ugunsgrēka dūmus, kas klājās un locījās pār zemi.

Pēkšņi Luņinam visapkārt kļuva tukšs. Viņš paskatījās uz vienu pusi, uz otru — tuvumā vairs neredzēja neviena «junkersa». Viņu pārsteidza šāda pārmaiņa, un Luņins ne jau uzreiz noprata, ko tas nozīmē. Kauja viņu bija uzbudinājusi, viņš gribēja vajāt ienaidnieku, šaut. Tie «junkersi», kurus Luņins redzēja, bija tālu no viņa un cits no cita, un viņš vai ik sekundi mainīja virzienu, nezinādams, kuru no tiem izraudzīties par uzbrukuma mērķi. Tie visi dažada augstumā devās uz dienvidiem, un arī Luņins jau bija pārlidojis pāri krasta līnijai. Atskatījies atpakaļ, viņš katrreiz aiz sevis manīja Serova lidmašīnu, kas atkārtoja visus viņa izdarītos pagriezienus.

Un, pēkšņi pagriezies, Luņins negaidot pamanīja divus «junkersus», kas lidoja kopā spārnu pie spārna, kādus četrsimt metrus no viņa. Viņš traucas tieši tiem virsū un ar baudu vēroja, ka tie aug augumā tēmēkļa lodziņā. Abi «junkersi» šāva uz viņu, bet viņš tam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņš pievirzījās kreisajam «jun-kersam» no kreisās puses un nobēra kārtu pa tā kreiso spārnu. Luņins gandrīz uzdrāzās «junkersam» virsū, tikai pēdējā brīdī pavilka vadspieķi uz sevi un aizlidoja tam pāri. Cenzdamies pēc iespējas straujāk pagriezties, viņš pagriezienā redzēja, ka Serovs apšaudīja to pašu «junkersu» un tāpat aizlidoja tam pāri.

No kreisā «junkersa» vēlās biezi dūmu mutuļi un aizsedza to. Aizdedzinātais «junkerss» virzījās uz priekšu lēnām, tam darbojās tikai viens motors. «Junkerss», kas lidoja pa labi, aizsteidzās, tam priekšā, un abi tuvojās mākonim, kas jau pavisam netālu slēja augšup savus izrobotos torņus, aizsedzot pusi no debesīm.

«Nedrīkst ļaut tam aizbēgt!» Luņins domāja, skatīdamies uz degošo «junkersu». «Vel viens trieciens, un beigas!»

Pagriezis galvu, lai paskatītos, vai Serovs seko viņam, Luņins ieraudzīja tālu aiz Serova virs jūras'Ra-sohina lidmašīnu. Rasohins sašūpoja savu lidmašīnu, paceldams augstāk te vienu, te otru spārnu. Luņins labi zināja, ko tas nozīmē. Rasohins sauc visus lidotājus pie sevis. «Tūliņ,» nodomāja Luņins, ko bija sagrābis mednieka azarts. «Mazliet uzgaidi! Es tikai sadošu «jun-kersam», tad panākšu citus!»

Viņš ļoti steidzās, tāpēc ka mākonis atradās jau līdzās. Bet degošais «junkerss» bija neveikls un uzreiz iek|uva tēmēklī. Luņins nolēma šaut no pavisam droša stāvok|a un nospieda ložmetēja gašeti tikai tad, kad līdz «junkersam» bija palicis ne vairāk par simt metriem. Bet šāviena nebija: ložmetējs vairs nedarbojās.

Viss notika kā burvestībā, kā ļaunā sapnī. Līdz šim ložmetējs bija darbojies lieliski. Kas noticis? Luņins aizjoņoja pāri degošajam «junkersam» un uzreiz izdarīja pagriezienu, lai iespējami ātrāk notvertu to tēmēklī.

Mākoņa bālganās plūksnas gandrīz jau skāra «jun-kersa» spārnus, kad Luņins atkal nospieda ložmetēja gašeti. Nekāda rezultāta! Ložmetējs atkal nedarbojas! Milzu ātrumā Luņins ielidoja biezā miglā, un uzreiz pazuda gan «junkersi», gan zeme, gan debesis un jūra.

Tavu postu! Stūrgalvīgi viņš dažus mirkļus vēl lidoja uz priekšu cauri biezajai miglai. Nevarēja saskatīt pat savas lidmašīnas plākšņus. Bija skaidrs, ka nav pat ko domāt sameklēt «junkersu» šajā milzīgajā garaiņu mutulī. Tagad visa viņa uzmanība bija pievērsta ložmetējam. Ja ložmetējs pašā pēdējā brīdī nebūtu saniķojies, «junkerss» būtu notriekts zemē. Viņš vēlreiz nospieda gašeti. Ložmetējs klusēja. Un pēkšņi viņam viss k|uva skaidrs. Ložmetējs ir kārtībā, tikai gluži vienkārši izbeigušās patronas. Viņš pārāk daudz un bez apdoma bija šāvis kaujas laikā.

Tikai tagad viņš atcerējās Rasohinu. Viņi droši vien jau tuvojas aerodromam. Turpināt vajāšanu būtu aplami, nekavējoties jāatgriežas. Orientēdamies pēc ierīcēm, viņš mainīja virzienu un aiztraucās atpakaļ miglā uz zieme|iem.

Pēkšņi iestājās klusums.

Visapkārt valdīja krēsla un nedzirdēja ne skaņas, it kā viņš būtu nokļuvis jūras dzelmē.

Kāpēc tad ir tik klusi?

Ak jā, apklusis motors!

Viņš manīja, ka zaudē augstumu. Viņš laidās aizvien zemāk un zemāk cauri klusumam, cauri mutuļojošajiem garaiņu blāķiem.

Kas noticis motoram?

Kad viņš dzinās pakaļ «junkersam», lode bija ķērusi motoru!

Acīm redzot motors bojāts nebija, tāpēc ka tas pēkšņi atkal saka darboties. Luņins lidoja uz ziemeļiem, paceldamies augstak. Bet tas turpinājās tikai dažus acumirkļus. Motors no jauna apklusa, un Luņins atkal planējot sāka laisties lejup.

Tas atkārtojās vairākas reizes — motors te iedarbojās, te apklusa. Beidzot tas apklusa pavisam. Luņins, cik vien spēja, virzīja lidmašīnu uz ziemeļiem, uz jūras pusi. Piekrasti vācieši vēl nebija ieņēmuši. Bet, taisnību sakot, viņš īsti nezināja, kur atrodas, un bija maz cerību sasniegt jūru, tāpēc ka lidmašīna ar katru sekundi zaudēja augstumu.

Kad Luņins beidzot tika ārā no mākoņa, viņš priekša desmit, divpadsmit kilometru attālumā ieraudzīja jūru. Bet viņš vairs bija tikai apmēram astoņsimt metru augstuma, pūta neliels pretvējš, un nebija nekādu cerību tikt līdz krastmalai. Lejā zem sevis viņš ieraudzīja mežu un dūmus, kas mutuļu mutuļiem vēlās pa egļu biezokni. Viņš nevarēja noteikt, kas atrodas šajā mežā un kas tur notiek. •

Luņins vērīgi lūkojās, cenšoties atrast kādu klaju-miņu, kur nolaisties, bet klajuma tuvumā nebija, visapkārt pletās mežs. Viņš ieraudzīja ceļu, kas vijās pa mežu, un gar abām ceļa malām — nelielu sādžiņu. Luņins aizkļūtu līdz sādžai un nolaistos ganībās vai sakņu dārzā, ja vien zinātu, ka tur nav vāciešu. Ja tur ir vācieši, labāk nolaisties tieši egļu pudurā.

Pēkšņi viņš ieraudzīja smago automašīnu, kas virzījās pa ceļu un bija pilna ar kareivjiem. Sarkanarmieši! Viņam it kā akmens no sirds novēlās. Tuvodamies zemei, Luņins droši vadīja lidmašīnu uz sādžiņu.

Nolaišanās izrādījās ārkārtīgi grūta. Tas, ko viņš sākuma bija noturējis par ganībām, īstenībā bija izcirtums ar daudziem jo daudziem celmiem. Noplanējis pāri celmiem, Luņins gandrīz jau nolaidās kāpostu laukā. Taču lauks bija pārāk šaurs, tādēļ, ticis pāri zedenim, viņš nolaidās uz putekļainā ceļa un apstājas piecus metrus no tuvākās mājas.

Viņu uzreiz apņēma zemes smaržas un skaņas. Degunā iesitas nepatīkama deguma smaka, mežs, kas sakās tepat pie ceļa, bija pilns ar dūmiem, kuri mutuļiem vēlās starp zariem. Griezīgi kaukdami, sadžai pāri lidoja neredzami šāviņi. Tie katrreiz iekaucās kaut kur ziemeļos pie jūras, pēc tam strauji tuvojās, aizšalca pāri galvai un aizlidoja uz dienvidiem, kur saplūda kopa ar spalgu sprādzienu, kas satricināja gaisu. Ta bija mūsu kuģu tālšāvēja artilērija, kas apšaudīja uzbrūkošos vāciešus.

Luņins izlēca no kabīnes un metās apskatīt motoru. Viņš uzreiz atrada bojājumu, viņam jau gaisā bija skaidrs, kas noticis. Aerodromā Luņins būtu novērsis šādu kļūmi divu minūšu laikā, bet te viņam nebija nekā pie rokas.

Atgriezies viņš ieraudzīja divus zēnus basām kājām un baltām galvām, kuri kari noskatījās lidmašīna. Vienam bija gadu vienpadsmit, otram kādi pieci.

— Vai tev nav kapeikas? — Luņins jautāja vecākajam zēnam.

— Man ir rublis, — tas atbildēja un, pameklējis kabatā, sniedza Luņinam naudu.

— Nē, man vajadzīga kapeika, — sacīja Luņins.

Mazākais pastiepa Luņinam pretim sīko plaukstiņu

ar vairākiem naudas gabaliem. Luņins paņēma kapeiku un sāka rakņāties motorā. Zēni pienāca pavisam tuvu un stāvēja viņam aiz muguras. Luņins dzirdēja viņu satraukto elpošanu. — Vai tev nav īlens? — Luņins jaudāja vecakajam zēnam.

— Nava.

— Varbūt kādam citam ir. Palūdz sādžā.

— Sādžā neviena nav. Visi aizbrauca.

— Kā tad tā, jūs vieni palikuši, vai? — Luņins nobrīnījās.

— Kopā ar vecmāmiņu.

— Kāpēc nebraucāt prom?

— Mēs aizgājām līdz Stre|ņai, bet tur uz ceļa sāka sprāgt šāviņi. Vecmāmiņa sabijās, un mēs atgriezāmies.

«Streļņa! Tā atrodas jūras krastā pie pašas Ļeņin-gradas», Luņins nodomāja. «Ja viņi izlauzīsies un ieņems Streļņu, viss dienvidu krasts tiks nogriezts no Ļeņingradas!»

— Man vajadzīga nagla, — viņš sacīja. — Gara un tieva. Pameklējiet tādu garāku naglu.

Zēni aizskrēja uz sādžu meklēt naglu un ilgi nenāca atpakaļ. Kaukdami lidoja šāviņi. Zālē sisināja sienāži. Augstu gaisā Luņins sadzirdēja motora dūkoņu. Viņš pacēla galvu un pavisam skaidri saskatīja debesīs «me-seršmitu», kas meta lokus vienā un tajā pašā vietā. Izlūks.

Zēni atgriezās. Vecākais nesa veselu desmitu dažāda garuma naglu, līkas un aprūsējušas. Luņins izraudzījās visgarāko.

— Kā tevi sauc? — viņš jautāja mazulim.

— Joža, — tas atbildēja.

— Joža? — Luņins izbrīnījās.

— Viņu sauc par Sergeju, — teica vecākais.

Luņins turpināja strādāt. Laiks gāja. Saule pacēlās

aizvien augstāk. Zēni neatkāpās ne soli no lidmašīnas. Un tad motors iedūcās. Tagad vajadzēja pacelties gaisā. Bet no kurienes lai startē?

Sakņu dārzs pārāk mazs, izcirtumā celmi. Vienīgi no ceļa. Bet aizmugurē — gar abām ceļa malām biezs egļu mežs, priekšā — ieliņa, kas iespiesta starp divām māju rindām. Luņins soļiem izmērīja ielas platumu. Ja nobrauktu tieši pa vidu, mājas neaizķertu.'Bet nelaime bija tā, ka iela netālu no lidmašīnas meta līkumu un tieši tur, kur viņam vajadzēja atrauties no zemes, iepretim bija māja.

Viņš devās uz šo māju, skaitīdams soļus un cerēdams, ka ir kļūdījies. Puikas sekoja viņam, pilnīgi aizrāvušies ar visu, ko viņš darīja. Nē, viņš nebija kļūdījies. Atrauties no zemes līdz ielas līkumam nebija ko domāt. Viņš atgriezās pie lidmašīnas, nezinādams, ko darīt. Puikas sekoja viņam.

Viņi trijatā stāvēja pie lidmašīnas, kad pēkšņi izdzirda dobju, skaļu rūkoņu, kas tuvojās. Luņins ierau-dzija «junkersu», kas iznira pavisam zemu virs meža, un bumbas, ko tas nupat bija izmetis.

— Gulties! — viņš uzsauca zēniem un pats ievēlās grāvī.

«Junkerss» meta bumbas uz viņa lidmašīnu, kas bija labi saredzama, ne ar ko neaizsegta. Bumbas spraga cita pēc citas. Sērijām. Nelielas, divdesmit piecu kilogramu. Pirmā sērija diezgan tālu, otrā — tuvāk. Trešā pavisam līdzās. Ļuņinu, kas gulēja grāvī, ar seju pieplacis zemei, apbēra ar smiltīm. Ceturtā — tālāk, viņā pusē ceļam. Piektā — vēl tālāk.

Luņins apdullināts lēnām piecēlās, slaucīdams ar rokām seju. Lidmašīna neskarta stavēja, kur stāvējusi. No koku zariem čabēdama bira sausā zeme, ko tur bija uzmetis sprādziena vilnis.

Un pēkšņi vecākais zēns metās prom no viņa pa sādžas ielu, skaļi kliegdams:

— Vecomāt, Jožu nosita!

Pirmajā acumirklī Luņins noturēja zemē gulošo Jožu par mazu skrandu vīstoklīti. Luņins noliecās pār viņu un pacēla zēnu, pat nezinādams, kālab. Joža izrādījās apbrīnojami viegls — viegli, sīki kauliņi. Neuzdrošinādamies pieskarties viņa baltajai galviņai, Luņins pieliecās sāņus, lai paskatītos Jožam sejā. Sejas nebija.

Piekļuvis mirušo bērnu pie krūtīm, Luņins ilgi stāvēja pie lidmašīnas un noskatījās pakaļ vecākajam puisēnam, kas kliegdams un kaut kā dīvaini palēkdamies, skrēja pa tukšo ielu, kamēr nozuda līkumā.

Luņins pārlēca pāri grāvim un nolika Jožu uz sūnām zem egles. Pec tam atgriezās pie lidmašīnas, iekāpa kabīnē un iedarbināja motoru. Viņš bija izšķīries. Sājā brīdī viņam nemaz nebija bail nosisties pret mājas sienu.

Lidmašīnas priekšdaļa aizsedza viņa skatienam visu, kas bija tuvumā. Luņins uz vietas deva pilnu gāzi un aiztraucās. Lidmašīnas aste pacēlās, un viņš ieraudzīja ielu un iepretim stāvošo māju, kas strauji tuvojās. Plākšņu gali gandrīz skāra koka lieveņus pa labi un pa kreisi. Luņins joņoja pa ielas vidu, pa ratu riteņu iebrauktajam sliedēm.

Grambā lidmašīna palēcās, mazu gabaliņu palidoja un atsitās pret zemi. Šī gramba noderēja Luņinam par tramplīnu un izglāba viņu. Atsitusies pret zemi, lidmašīna atkal palēcās, šoreiz daudz augstāk un pārlaidās pāri mājai.

Aiz mājas lidmašīna atkal sāka slīdēt lejup pret zedeņu žogu, pēc tam gandrīz skāra kastes, kas bija sakrautas grēdā, bet tad izlīdzināja lidojumu un strauji pacēlās gaisā. Luņins ievilka skrietules, pacēlās vēl augstāk un apmeta loku virs sādžas.

Ziemejos mirdzēja jūra, stāvēja kuģi. Bija pusdienas laiks, saule spīdēja dienvidos. Pagriezies ar muguru pret sauli, viņš traucās uz kuģiem, uz jūru.

Luņins lidoja virs ūdens, skatīdamies, kā priekšā slīd pa vi|ņiem lidmašīnas ēna. Pēkšņi netālu viņš ievēroja vēl kaut kādas tikko samanāmas ēnas. Luņins atskatījās. Un tieši virs sevis mirdzošajās debesīs ieraudzīja divas lidmašīnas. Viņš uzreiz pazina tās. Tie bija vācu iznīcinātāji «meseršmiti-109».

Tie lidoja tādā pašā virzienā, kādā traucās viņš, bet metrus septiņsimt augstāk. Un neapšaubāmi gatavojas uzbrukt.

«Nu es esmu sprukās!» Luņins nodomāja. «Nav nevienas patronas. Un degvielu arī tikpat kā nav palicis!»

Viņš bija tik nikns uz sevi, ka pat neizbijās. «Esmu gan varonis! Pašam kauns! Bet kāpēc viņi vilcinās?» Šajā brīdī viņš pamanīja virs jūras vēl vienu lidmašīnu. Savējā! Padomju iznīcinātājs «1-16», tāds pats kā tas, ar kuru lidoja Luņins. Sirds Luņinam prieka iepukstējās straujāk. Pēc paris sekundēm viņi jau lidoja viens otram blakus, un Luņins ieraudzīja Serovu, viņš pazina to pēc īpatnējā smaida.

Kur ir «meseršmiti»? Ko tie tagad darīs? Bet «meser-šmitu» nebija. Tie uzreiz nozuda, it kā saules stari tos būtu izkausējuši.

Kad Luņins ar pēdējām degvielas lāsītēm, bet pēc tam arī pavisam bez degvielas aizvadīja savu lidmašīnu līdz aerodromam un nolaidās pašā lidlauka maliņā, viņam aiz noguruma reiba galva. Viņš izkāpa no kabīnes. Viss griezās un šūpojās. Spīdēja saule, dūca kamenes, zāļu stiebri viegli pieskārās viņa untēm, tālumā pie vasarnīcas, kurā atradās ēdnīca, liesmoja dāliju ziedi. Pie Luņina jau skrēja viņa lidmašīnas tehniķis un tam blakus izstīdzējušais, mazliet sakumpušais Serovs, kas bija nolaidies pie laukumiņa «T». Viņi abi skrēja un smaidīja.

— Paldies jums, — Luņins sacīja Serovam. — Jus ...

— Vai ievērojat, cik viņi piesardzīgi? — Serovs teica par vācu lidotājiem. — Uzbrūk tikai tad, kad viņu ir vairāk. Tiklīdz mēs bijām jau divi, viņi uzreiz metas projām ... Es pazaudēju jūs mākonī. Tad nu gan izmeklējos! Atgriezos aerodromā un lidoju atkal! . ..

Viņš bija patiesi laimīgs, ka Luņins ir atgriezies. Luņins izjuta pret viņu maigumu un viegli pieskārās biedra plecam.

— Bet ko teica kapteinis Rasohins? — Luņins apvaicājās.

— Bija uztraucies.

— Dusmīgs?

— Nikns uz mani. ..

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka pametu jūs. N

— Jūs mani nepametāt! Pie visa esmu vainojams tikai es! — Luņins dedzīgi iesaucās. — Iesim pie viņa!

Luņins gribēja doties uz komandpunktu, lai nekavējoties stātos priekšā Rasohinam. Viņš atcerējās, kā Rasohins bija viņu gaisā saucis pie sevis, bet viņš aizrāvies bez jebkādas jēgas sāka dzīties pakaļ diviem «junker-siem». Tagad viņš stāvēs pie Rasohina gluži tāpat, ka vakar bija stāvējis Baiseitovs, un Rasohins uzkliegs viņam tieši tāpat, kā vakar bija uzkliedzis Baiseitovam. Bet Serovs teica, ka nav vērts iet uz komandpunktu. Pašlaik pusdienas, un visi ir ēdnīcā. Arī Rasohins. Un Luņins steigšus devās uz ēdnīcu.

— Jūs esat ievainots! — Serovs pēkšņi iesaucās, soļodams viņam blakus.

— Nē, — teica Luņins.

— Jūsu virsvalks notraipīts ar asinīm!

Luņins pamanīja uz krūtīm pie rāvējslēdzēja tumšbrūnu plankumiņu.

— Esmu pilnīgi vesels, — viņš teica Serovam.

Tās bija mazā Jožas asinis, kuru viņš bija piekļavis pie krūtīm. Bet viņš negribēja nevienam stāstīt par puisēnu Jožu.

Rasohins, Kabankovs un Cepelkins gaidīja Luņinu uz lieveņa. Viņi jau no tālienes uzsmaidīja tam. Arī

Hilda, ieraudzījusi viņu pa durvīm, sasita plaukstas un smaidot izskrēja uz lieveņa. Luņins apstājās, viņu mulsināja šie smaidi.

— Ejiet iekšā, major, ejiet iekšā, — Rasohins sacīja. — Paēdīsim pusdienas.

Viņš smaidīja, un viņa vasaras raibumiem klātā seja savilkās sīkās krunciņās.

Bet Luņins kavējās.

— Biedri kaptein, liekas, es šo to neesmu izdarījis pareizi, — viņš -teica.

— Visu, — Rasohins sacīja.

— Kā visu?

— Visu nepareizi, — Rasohins nobeidza. — Ejiet iekšā.

Negaidīti izrādījās, ka. ēdnīcā pie galda sēž divīzijas komisārs Uvarovs. Pazinis viņu, Luņins apjuka vēl vairāk. Bet arī Uvarovs smaidīja.

— Apsveicu ,ar kaujas kristībām, major, — viņš teica. — Šodien jūs sagadajāt mums ne mazums uztraukumu.

— Es, biedri komisār ... — Luņins iesāka.

— Bet taisnību sakot, es nešaubījos, ka jūs ižķepu-rosieties, — Uvarovs teica. — Vai esat izbadējies? Llilda, boršču biedram majoram!

Lidotājiem vēl nebija pārgājis nesenās kaujas satraukums, viņu acis spīdēja. Viņi pārrunāja notikumus, stāstīja sīkumus, pievēršoties Uvarovam. Uvarovs klusēja un uzmanīgi klausījās.

— Cik daudz viņu bija šodien? — Cepelkins iejautājās.

— Ne jau pārāk daudz, septiņdesmit trīs, — Ka-bankovs teica. — Vakar bija vairāk, simt deviņpadsmit.

— Un tomēr mēs notriecām trīs, — Cepelkins sacīja.

Tas Luņinu pārsteidza: kaujas burzmā viņš nebija pamanījis nevienu notriektu lidmašīnu. Izrādījās, divus «junkersus» notriekuši Rasohins ar Baiseitovu un vienu — Kabankovs ar Cepelkinu. Viņi apsprieda kaujas gaitu, un Luņins ar izbrīnu pārliecinājās, ka kauja, kurā viņš pats bija piedalījies un kura viņam pašam bija šķituši viens vienīgs jūklis, viņiem likās saskanīga, vienotam plānam pakļauta, sadalīta atsevišķos posmos, ar sākumu un beigām un ka viņi var sīki jo sīki izstāstīt visu, kas noticis.

Tas vēl nebija viss, ikvienam no viņiem bija skaidrs priekšstats par to, kas tajā laikā nolika pārējos lidlaukos visapkārt Ļeņingradai. Ik brīdi viņi minēja pulku un eskadri|u komandieru uzvārdus, viņiem visa aviācija, kas aizsargāja Ļeņingradu un floti, bija kaut kas vienots, un viņi skaidri saprata dažādos uzdevumus, ko nācās veikt katrai atsevišķai lidotāju grupai. Kaut gan kaujas laikā viņi bija redzējuši tikai cits cita lidmašīnas, taču nevienu mirkli viņi nebija jutušies vientuļi un atrauti. Viņus ļoti interesēja, kā šo kauju, ko viņi nupat bija izcīnījuši, novērtē citas eskadriļās, kājnieku vienībās, uz kuģiem.

— Es runāju ar flotes štābu, — Uvarovs pēkšņi teica. — Šodien uz kuģiem nav nokritusi neviena bumba.

Visi apklusa un pagriezās uz viņa pusi.

— Tas ir pats svarīgākais, — Cepelkins līksmi sacīja.

— Pats svarīgākais ir tas, ka vācieši ierokas, — Uvarovs turpināja.

— Ierokas? — Cepelkins nobrīnījās. — Bet ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka mēs esam apturējuši viņus, — Uvarovs sacīja. — Viņi cerēja sagrabt Ļeņingradu un floti neapstājoties, veselu.

— Bet neizdevās! — Kabankovs iesaucās, pacēlis savu mazo, spēcīgo dūri.

— Neizdevās, — Uvarovs apstiprināja.

— Ko tad viņi darīs tagad? — ievaicājās Cepelkins.

— Tagad mēģinās ieņemt pilsētu triecienā.

Vairak viņš neko nepateica, tāpēc ka izgāja kopā ar

Rasohinu blakus istabā, kur iezvanījās telefons.

Pēc brīža Rasohins atgriezās.

— Lidmašīnās! — viņš teica.

Atkal!

Krēsliem klaudzot, viņi metās ārā no ēdnīcas šaurajā priekšnamā, uzgrūzdamies cits citam. Skriedams aiz Serova pie savas lidmašīnas, kas jau stāvēja sagatavota startam, Luņins redzēja aiz eglēm dienvidaustrumos, virs Ļeņingradas, zenītartilērijas šāviņu sprādzienus.

TREŠĀ NODAĻA. NAMS VASILIJA SALĀ

1

Kad nepazīstama sieviete māliem notraipītajos svārkos pateica Soņai, ka māmiņa nogalināta, Soņa uzreiz nolēma: vectētiņam tas nav jazina. Bet, ja nav jāzina vectētiņam, tad nav jāzina arī brālim Slavam. Nav jāzina nevienam. Soņa savaldījās, un viņas sejā nepakustējās ne vaibsts; klājot pusdienu galdu (tas bija viņas pienākums), viņa pat pasmaidīja katru reizi, kad vectētiņš iznāca no virtuves un pameta uz viņu skatienu. Salikusi šķīvjus un dakšiņas, viņa aizskrēja uz māmiņas istabu, kur tik daudz gadu bija gulējusi kopa ar māmiņu, apsēdās pie sava galdiņa, uz kura stāvēja no izkrāsotās papes salīmēts rotaļteātris, un sāka raudāt. Raudāt vajadzēja pavisam klusu, un viņa centās neelpot, tāpēc ka ar katru elpas vilcienu viņai no krūtīm izlauzās sāpīgs vaids.

— Soņa, pusdienās! — vectētiņš skaļi sauca no ēdamistabas sava asajā, skaļaja balsī. (Vārīt pusdienas bija viņa pienākums.)

Soņa noslaucīja asaras un izgāja ar smaidu seja. Vectētiņš jau sēdēja pie galda, lepni izslējis mazo gal-veli, un pēkšņi pameta uz Soņu no sāniem tādu pētošu skatienu, ka meitenei pat likās: viņš visu ir sapratis. Taču viņš nekā neteica. Lai iegūtu laiku un iemācītos labāk savaldīt savu seju, Soņa steigšus devās pie atvērtā loga un, izliekusies pagalmā, sauca lejup no sešu stāvu augstuma:

— Slava, nāc pusdienās!

Kopš māmiņa bija aizbraukusi aizsardzības darbos, virtuve pārgāja vectēva pārziņā. Viņš gatavoja ēdienu visiem trim un Soņu nelaida klāt kastrolīšiem, tāpat ka agrāk nebija laidis klāt grāmatām, kartēm un manuskriptiem.

— Esmu ceļotājs, un visi ceļotāji ir kulināri, — viņš mēdza sacīt, stāvēdams pie plīts ar savu profesora be-nīti galvā, gaišzilos rīta svārkos, mīkstās, sarkanās kurpēs. — Visās ekspedīcijas kulinārija vienmēr gūlusies uz maniem pleciem.

Ēdieni, ar kuriem viņš baroja Soņu un Slavu, bija sevišķi, viņa paša izgudroti un zinātniski apstrādāti, ta ka dažkārt kartupeļus nebija iespējams atšķirt no gaļas un gaļu — no makaroniem.

Soņas vectevs Iļja Jakovļevičs Medņikovs bija profesors ļoti sarežģīta zinātne, ko sauc par hidroloģiju. Viņš visu mūžu pētīja upes un ezerus. Bija apbraukājis malu malas un izstaigājis pasauli krustam šķērsām. Agrāk viņš katru pavasari devas ekspedīcija un atgriežas tikai rudenī. Bet, vecumam pienākot, ekspedīcijas viņam vairs nebija pa spēkam, viņš arvien retāk devās izbraucienos un visu savu laiku veltīja darbam pie rakstāmgalda sakrāto materiālu sistematizēšanai un ļoti svarīgu teorētisku problēmu risināšanai. Nu jau piecus gadus viņš rakstīja monogrāfiju par La-dogas ezeru, kurai vajadzēja kļūt par viņa mūža galveno darbu.

Katerīna Iļjiņična bija vectētiņa vienīga meita. Ļoti sen kļuvis par atraitni, viņš nelabprāt šķiras no meitas un kādreiz pat ņēma to sev līdzi ekspedīcijas. Pirms septiņpadsmit gadiem Katerīna Iļjiņična apprecējās, bet nespeja atstat tēvu vienu un atveda vīru uz tēva dzīvokli. Arī Katerīnas Iļjiņičnas vīrs Vsevolods Andreje-vičs Bistrovs bija nodevies zinātnei, bet viņam bija pavisam cita specialitāte nekā vectēvam — valodniecība. Kopš pirmajām kara dienām viņš bija frontē, taču ne šeit, Ļeņingradas apkaimē, bet kaut kur ļoti tālu Ukrainā. No viņa pienāca vēstulēs, un no šīm vēstulēm Soņa zināja, ka viņam armijā ir kaut kāds sevišķs darbs, kur ļoti svarīgi ir prast valodas. Soņa diezgan bieži rakstīja tēvam. Viņa uzreiz nolēma katra ziņa uzrakstīt par to, kas noticis ar māmiņu. Ne jau tagad, bet mazlietiņ vēlāk. Nezin kāpēc viņa juta, ka slēpt no tēva notikušo nedrīkst. Bet vectētiņam nav jāzina it nekas.

Vectēvs akli mīlēja Soņas māmiņu un bija ļoti greiz-

sirdīgs. Pirms kara, ja viņš pārradās no institūta un Katerīnas Iļjiņičnas nebija mājās, Iļja Jakovļevičs gaidīja to sasprindzināti, ar bažām un satraukumu un, atskanot pat vismazākajam troksnītim uz kāpnēm, kurpēm švīkstinot, skrēja atvērt durvis. Iļja Jakovļevičs vienmēr bija greizsirdīgs pret viņas vīru, un Vsevolodam Andre-jevičam ar viņu bija pavēsas attiecības. Bet, kad augusta sākumā Katerīna Iļjiņična negaidīti aizbrauca uz desmit dienām aizsardzības darbos, viņš pacieta to bez sūrošanās un nekādi neizrādīja savu nemieru. Pagāja desmit dienas, pagāja vēl otras desmit, aizritēja arī trešās. Iļja Jakovļevičs klusēja un gaidīja. Pa to laiku institūts, kurā viņš strādāja, bija evakuējies ar visu iekārtu, ar līdzstrādniekiem un to ģimenēm. Bija evakuējusies skola, kurā strādāja Katerīna Iļjiņična. Iļja Jakovļevičs klusēja un gaidīja. Tikai mazo gaiļa galveli atmeta aizvien augstprātīgāk, un viņa asā balss kļuva griezīga. Soņa zināja, ko tas nozīmē.

Viņš arī agrāk gluži tāpat mēdza atmest galvu un klaigāja tikpat griezīgā balsī, kad runāja ar saviem zinātniskajiem pretiniekiem. Zinātnē viņam vienmēr bija pretinieki — gan dzimtenē, gan ārzemēs. Ārzemēs — Vācijā, Amerikā speciālisti apstrīdēja katru viņa jauno darbu. Un ar izsmieklu, kodīgi un augstprātīgi runādams pie galda par saviem pretiniekiem, viņš vienmēr gluži tāpat bija atmetis atpakaļ lepno galvu ar zilgani vizošajām ūsām un mirdzošajām, tumšajām acīm, ko Soņa bija mantojusi no viņa, un tad viņa.balss bija kļuvusi tikpat spalga un griezīga. Šī atpakaļ atmestā galva nozīmēja izaicinājumu liktenim, nozīmēja, ka viņš nepadosies nevienam.

Kad Soņa bija maziņa un viņai jautāja: «Kā meita tu esi?» — viņa atbildēja: «Vectētiņa.» Tā arī viņu ilgi sauca par «vectētiņa meitu». Valdonīgajam, skarbajam un augstprātīgajam vectēvam viņa bija vairāk pieķērusies nekā tēvam. Soņa ilgi jo ilgi ticēja, ka viņš visu pasaulē redzējis, visu zina un visu spēj.

Tagad, kad Soņai bija jau sešpadsmit gadu, viņa augumā pārsniedza vectevu. It kā pirmo reizi viņa ieraudzīja, cik vectēvs ir mazs, vājš un vecs. Kopš tā laika, kad Katerīna Iļjiņična bija aizbraukusi aizsardzības darbos, viņš vēl vairāk saguma. Rievas sejā iezīmējās vēl asāk, kumpainais deguns pastiepās garāks, acis iekrita, kakls k|uva pavisam vājš un dzīslains. Nākošajā diena pēc tam, kad Soņa bija uzzinājusi par māmiņas nāvi, viņa satika vectēvu uz kāpnēm. Viņš atgriezās no bibliotēkas, uz kurieni joprojām gāja katru dienu, lai pavadītu tur vairākas stundas, un nesa padusē smagas grāmatas. Noguris, it kā iegrimis savā plataja mētelī, kas no ilgās valkāšanas bija izbalējis, viņš nedrošā, šļūcoša gaitā nāca, klaudzinādams lietussargu pret pakāpieniem, kājas viņam slīdēja katra uz savu pusi, un viņš izskatījās tik mazs, vārgs un viegls, ka Soņa labprat paņemtu viņu uz rokām un uznestu augšā. Pamanījis Soņu, vectēvs moži izslēja galvu un saka steigties, cenzdamies spert soļus pēc iespējas stingrāk. Bet Soņu vairs nevarēja pievilt. Viņa zinaja, ka tagad ir vecāka, ka vectētiņa un Slavas liktenis atkarīgs no viņas un ka viņai jarūpējas par abiem ...

Viss nāca tik negaidīti. Nupat vēl Soņa bija maziņa, viņai bija tētis un māmiņa, un vectētiņš, lieli, stipri cilvēki, kas zināja visu, dzīvoja tajā īstajā pasaulē, kurā dzīvo visi pieaugušie, un norobežoja Soņu no šīs pasaules, ļāva viņai rotaļāties, sapņot, mācīties. Viņa nekad nebija interesējusies par karu un bija nicinājusi Slavu par aizrautību ar tankiem un lidmašīnām. Viņa nekad nebija domājusi, ka var pienākt karš, un nebija zinājusi, kas tas īsti ir.

Un pēkšņi viss uzreiz bija pārvērties. Māmiņ, mā-miņ! . . . Soņa uztrūkās nakts vidū, kaut kādas neparastas skaņas pamodināta. Viņa pacēla galvu no spilvena un pūlējās izprast, kas viņu pamodinājis. Met bumbas? Nē. Nakts bija klusa, biezaja rudens tumsa, kas apņēma viņu, Soņa nekā aizdomīga nesadzirdēja.

Taču Soņa skaidri atcerējās, ka viņu bija uzmodinājusi kaut kāda skaņa. Kas gan tas varēja būt?

Viņa gulēja uz mazā dīvāniņa līdzās māmiņas gultai. Uz māmiņās gultas maigi un neskaidri baltoja spilveni. Tie baltoja tur vienmēr, kad Soņa naktīs pamodās. Agrāk Soņa varēja izstiept roku un pieskarties māmiņai. Bet tagad māmiņas nav. Un nekad nebūs. Soņa ir viena milzīgajā naktī, kas pilna aukstuma un baiļu.

Ienaidnieks, kas nogalinājis māmiņu,, ielencis pilsētu, viņš ir pavisam tuvu, tur aiz jumtu slīpnēm, kas tik tikko samanāmas naksnīgajā logā. Ko Soņa lai dara? Jādodas uz fronti. Soņa jau daudzkārt domājusi par to. Viņai ir sešpadsmit gadu, viņa izaugusiliela, lielāka par vectēvu. Viņai nemaz nebūs bail, nebūs briesmīgāk nekā šeit — ari tur būs cilvēki. Viņa bija izlasījusi avīzē «Ļeņingradskaja pravda» aprakstu par meiteni, kas k|uvusi par snaiperi. Kaut jel varētu doties uz fronti un kļūt par snaiperi! Vai arī ne par snaiperi, vienalga par ko, ja tikai varētu doties uz fronti un darīt to, kas nepieciešams. Lūk, māmiņa raka zemi ar lāpstu, un viņu nogalināja... Soņa nevarēja aizmigt, viņas acis tumsā bija plati ieplestas. Nakts apņēma viņu ar pilnīgu klusumu.

Pēkšņi klusumā Soņa atkal izdzirda to pašu skaņu, kas bija viņu pamodinājusi. Viņa uzreiz zināja, ka tā ir tā pati. Skaņa nāca no dzīvokļa otra gala cauri tumšajām istabām un apklusa. Soņa uztrūkās sēdus un ieklausījās. Viņa pūlējās uzminēt, kas tā bija par skaņu. Cilvēka balss. Pēkšņi skaņa atkārtojās.

Soņa basām kājām skrēja uz durvīm. Viņas garais, baltais krekls mirkli atplaiksnījās spoguļa tumšajā stiklā. Viņa iegāja ēdamistabā un apstājās.

Ēdamistabā gulēja Slava. Šāda kārtība pastāvēja jau sen — vakaros viņam nolika saliekamo gultu pie bufetes. Nakts debesu krēslainā gaisma krita pa logu viņam sejā. Slava gulēja uz muguras un klusi šņāca. Viņa mierīgā, apaļā seja ar pavērtajām, pilnīgajām lūpām miegā izskatījās pavisam bērnišķīga. Soņa nodomāja, ka rīt noguldīs viņu pie sevis, māmiņas istabā, lai guļ blakus. Viņa ieklausīdamās stāvēja pie galda. Metās jau vēsi, un viņa gribēja atgriezties gultā. Bet pēkšņi viņa atkal izdzirda to pašu skaņu.

Tās bija raudas, skaļas, nevaldāmas, tik skaudras un izmisīgas, ka vai sirds stājās; raudas skanēja no vectēva istabas. Tad pēkšņi elsas aprāvās, it kā raudātājs būtu iespiedis seju spilvenā. Viss apklusa, bet Soņa jau skrēja pa gaiteni. Viņa nekad nebija dzirdējusi, kā raud pieauguši vīrieši. Vai tiešām viņš uzzinājis par māmiņu?

— Vectētiņ!

Vectēva istabā ne skaņas. Viņa apstājās pie durvīm.

Pēc tam atskanēja viņa balss, tāda pati kā vienmēr, tikai mazliet aizsmakusi:

— Man uznāca klepus. Ej vien! Ej!

— Vectētiņ, māmiņa pārnāks! Goda vārds! Es zinu ...

— Ej vien! Ej! — viņš sirdīgi atkārtoja.

— Vectētiņ, guli . . .

Soņa lēniem soļiem devās uz savu istabu. Ēdamistabā viņa atkal pastāvēja pie Slavas. Kā lai aiziet uz fronti? Kam lai uztic šos abus?

2

Tajā laikā, kad vācieši devās triecienā pret Ļeņin-gradu, prettanku grāvjiem apjoztā pilsēta jau bija kļuvusi par cietoksni. Katrs nams pilsētā bija cietoksnis.

Par cietoksni kļuva arī nams, kurā dzīvoja Soņa.

Sajās dienās Soņai gadījās svarīgs notikums — viņa iemīlējās. Iemīlējās gadus trīsdesmit astoņus vecā vidēja auguma vienkārši ģērbtā sievietē ar pavisam ikdienišķu seju, kas Soņai tomēr šķita neparasti pievilcīga. So sievieti sauca par Antoņinu Trofimovnu, un tieši viņa vairāk nekā visi pārējie rūpējās, lai viņu nams pārvērstos par cietoksni.

Soņa arī agrāk bija viņu sastapusi pagalmā, vēl pirms kara. Antoņina Trofimovna smēķēja tievus papirosus, apvalkātā jaka viņai labi piegulēja un izskatījās glīta, viņai bija viegla, brīva gaita, bet balss skanīga un maiga.

Soņa pirmoreiz izdzirda šo balsi augusta sākumā pagalmā, kad kāds puika, Slavas draugs, iesvieda Anto-ņinai Trofimovnai ar kartupeli. Kartupelis aizķēra viņas svārkus un, atsities pret pagalma bruģi, sašķīda. Puika tūlīt aizbēga, un Antoņina Trofimovna, atskatīdamās pār plecu, ieraudzīja Slavu. Viņa vērīgi paskatījās zēnā smejošām acīm, stingri savilka gaišās uzacis un noprasīja:

— Kā tad tu, balodīt, tā, ko?

Slava klusēja un diezgan muļķīgi pavīpsnāja. Kad Antoņina Trofimovna bija nozudusi vārtos, Soņa nošņāca uz Slavu:

— Huligāns!

— Es jau nemetu, — Slava taisnojās.

Večiņa, kas visu bija redzējusi pa atvērto logu pirmajā stava, apvaicājās par Antoņinu Trofimovnu sētnieka sievai, kas patlaban gāja pār pagalmu:

— Kas tā tāda?

— No sešpadsmitā dzīvokļa.

— Vai precējusies?

— Vīrs frontē.

— Un bērni?

— Bērnus aizsūtīja projām. Tagad dzīvo viena pati.

— Vai strādā?

— Strādāja. Diegu fabrikā.

— Diegu fabrikas strādnieces visas evakuējušās, — večiņa sacīja.

— Bet šī palika.

— Kāpēc?

— Kas viņu zina, — sētnieka sieva nievājoši noteica.

Bet pēc mēneša gan večiņa, gan sētnieka sieva, gan

arī pārējās sievietes, kas dzīvoja šajā nama, bijīgi uzklausīja Antoņinu Trofimovnu. Neviens viņu nebija iecēlis vai ievēlējis, bet ne no šā, ne no tā viņa pēkšņi sāka visus izrīkot, un ļaudis labprāt izpildīja viņas rīkojumus, tāpēc ka bija ļoti nepieciešams, lai kāds to darītu.

Viņa sāka ar bumbu patvertni. Bumbu patvertne nama bija arī agrak, bet maza, drēgna un tumša; tur pirmā uzlidojuma laikā sanāca tik daudz ļaužu, ka visiem bija jāstāv kājās. Antoņina Trofimovna paziņoja, ka bumbu patvertne jāpaplašina, tāpēc ka viņu nams bija vienīgais lielais nams visā kvartālā un zem tā varēja ierīkot patvērumu diviem tūkstošiem cilvēku. Soņa piedalījās pirmajā gājienā pa pagrabiem Antoņinas Trofimovnas vadībā. Soņa nekad nebija domājusi, ka zem nama varētu būt milzīga, dziļa, tumša un noslēpumaina valstība — bezgalīgs velvētu gaiteņu labirints, ko šķērso glumām gļotām klātas caurules, neskaitāmas sastāvējušās smirdīgas lāmas, kuras nekad nebija apspīdējusi saule un kas šķita bezgala dziļas. Antoņina Trofimovna vieglā gaitā soļoja pa slidenajiem dēlīšiem pāri melnajām dzelmēm ar stearīna sveces galiņu paceltajā rokā, un viņai nedroši sekoja kādas divdesmit sievietes, klusas, drūmās pazemes un milzīgā

plašuma nomāktas. Vienīgais vīrietis viņu vidū, sētnieks Ābrams, vecs liela auguma tatārs ar sērīgi svinīgu sejas izteiksmi, labi pazina šo pagrabu, bet Anto-ņinai Trofimovnai pavadonis nebija vajadzīgs, viņa veda citus, kaut gan arī pati atradās šeit pirmo reizi. Paklupusi un samērcējusi kāju peļķē, viņa mierīgi noāva kurpi, izlēja ūdeni, atkal uzāva kājā un devās uz priekšu, turpinādama sarunu par to, kāda šeit būs patvertne.

— Ierīkosim guļamās lāvas, — viņa teica, — un piebāzīsim gultas maisus, lai cilvēki varētu izgulēties un no rīta spirgti ietu darbā. Te, mūsu kvartāla, lielāko tiesu dzīvo strādnieku ļaudis, un jūs tīri labi zināt, ko tagad dara strādnieki .. . Ievilksim elektrību, uztaisīsim grīdu, izsūknēsim ar pumpjiem ūdeni, saliksim krāsniņas un žāvēsim sienas, uzstādīsim skaļruni, lai visi dzirdētu trauksmes atsaukšanas signālu . . .

Grūti bija noticēt, ka viņas plāns izpildāms, — pārlieku milzīgs, drūms un drēgns šķita pagrabs, bet neviens neiebilda, visi klusēja. Un, kad viņa teica: «Ābram, mums taču ir sūknis? Uzstādiet to pagalmā ...» — vai: «Gultas maisus mēs atnesīsim no dzīvokļiem. Jums, mīļās, katrai droši vien ir kāds lieks gultas maiss,» — neviens nestrīdējās un neiebilda.

Tajā pašā dienā sāka strādāt divi sūkņi. Gribētāju strādāt izrādījās tik daudz, ka tie abi klabēja bez apstājas divas diennaktis un izsmēla veselu okeānu ūdens. Ūdeni sūknēja arī Soņa, bet viņai neizdevās pastrādāt tik ilgu laiku, cik viņa velējās, tāpēc ka viņu atvilka nost, lai pie darba tiktu citi. Sevišķi cītīgi ņēmās puišeļi, kas stundām ilgi nostāvēja pagalmā, gaidīdami savu kārtu piecas minūtes pastrādāt. Tas pats zēns, kas bija metis Antoņinai Trofimovnai ar kartupeli, tagad glaimīgi lūkojās viņai acīs, lai izlūgtos no viņas atļauju pasūknēt, jo viņas ziņā bija arī rinda pie sūkņa.

Elektrību un radio ievilka piecpadsmitgadīgi pusaudži, kas izrādījās ļoti izveicīgi un prasmīgi montieri. Grīdu noklāja ar dēļiem, ierīkoja lāvas gulēšanai, salika krāsniņas — visu izdarīja tā, kā bija paredzējusi Anto-ņina Trofimovna.

— Partijniece, — sētnieka sieva tagad zīmīgi mēdza sacīt, kad pār pagalmu gāja Antoņina Trofimovna.

Antoņina Trofimovna parūpējās, lai pagrabā tiktu

novietoti galdi ar domino, dambreti, šahu, pie sienas piestiprināts dēlis, uz kura ik dienas izlīmēja laikrakstu «Ļeņingradskaja pravda». Jau pirmajā vakarā, atskanot gaisa trauksmei, šeit sapulcējās visa kvartāla iedzīvotāji. Pie sienām bija auksti, bet skārda krāsniņas izstaroja svelmi. Mātes ar bērniem iekārtojās uz lāvām, jaunieši negāja nost no galdiem. Zenītlielgabalu dārdus te gandrīz nevarēja sadzirdēt, un tas vien jau bija mierinājums. Ikviens apzinājās, ka virs pagraba, virs zemajiem, velvētajiem griestiem, ir sešstāvu milzenis, un visi cerēja, ka tas pasargās. Kad sprāga bumbas, gaiss pagrabā pat neietrīcējās. Trauksme ilga visu nakti, to atsauca tikai pirms pieciem no rīta, bet arī pēc signāla daudzi sasildījušies un aizmiguši palika patvertnē.

Kopš tā laika patvertne bija kļuvusi par tādu vietu kvartālā, kur sapulcējās visvairāk cilvēku. Ļaudis tur drūzmējās vienmēr, pat mierīgajos brīžos. Sevišķi daudz cilvēku pulcējās tajā stūrī, kur Antoņina Trofimovna bija novietojusi rakstāmgaldu un ierīkojusi štābu. Tur simt sveču spuldzes gaismā, plakātu ielenkta, sēdēja pie telefona viņa pati un norīkoja dežurantus, sadalīja uzdevumus. Darīšanu un pienākumu viņai bija milzum daudz; dežūras vien prasīja bezgalīgu saskaņošanu, koordināciju un sazināšanos, tāpēc ka dežurēt vajadzēja gandrīz vai augu diennakti — gan uz jumta, gan pie vārtiem, gan pie parādes durvīm. Arī aptumšošana tik lielā un daudzu cilvēku apdzīvotā namā prasīja ne mazumu rūpju.

— Aizej, mīļā, uz ceturtajām trepēm, tur trešajā stava logā spīd gaisma.

— Kā tad jūs, mīļā, nododat vāciešiem mūsu māju? Pie jums tur trešajā stāvā viss aptumšojums izjucis.

— Ābram, skrejiet tūlīt pat uz vienpadsmito dzīvokli un uzlauziet durvis. Sāk tumst, bet viņi visi aizgājuši, gaismu nav nodzēsuši, un logi nav aizklāti.

Daudz rūpju sagādāja iedzīvotāju pārvietošana no bumbu sagrautajiem namiem uz vasarā evakuēto pilsoņu tukšajiem dzīvokļiem. Tas bija sarežģīts un bezgala grūts uzdevums, jo vajadzēja ne tikai pārvietot pilsoņus no sagrautajām mājām, bet saglabāt karavīru apdzīvojamo platību un nodrošināt evakuēto iedzīvotāju atstāto mantību. Par evakuētajiem un viņu mantām Antoņina

Trofimovna ļoti rūpējās, bet mīļāki viņai, šķiet, bija tie, kas palikuši.

— Mēs te esam tikpat kā frontē, — viņa mēdza teikt ar sevišķu uzsvaru, un sievietes, kas klausījās viņā, bija lepnas par to, ka viņas palikušas, — pat tās, kuras nebija aizbraukušas vienīgi tāpēc, ka nepaguva to izdarīt.

Soņa sēdēja pagrabā un mīlestības pilnām acīm noraudzījās Antoņinā Trofimovnā, cerēdama, ka nākošo uzdevumu Antoņinā Trofimovna uzticēs tieši viņai. Viņa kautrējās lūgt, neuzdrošinājās pat ierunāties, un viņai vienmēr gadījās visnenozīmīgākie uzdevumi: kaut kur aizskriet, kādam kaut ko pateikt. Soņa metās izpildīt tos ar apbrīnojamu centību, un galu galā Antoņinā Trofimovna pievērsa viņai uzmanību. Tas gadījās nejauši: Antoņinā Trofimovna devās pārbaudīt kastes ar smiltīm, kas bija noliktas bēniņos un visās kāpņu telpās, un paņēma līdzi Soņu.

Smilšu kastes bija noliktas, lai varētu dzēst degbumbas. Sākumā iedzīvotāji skatījās uz tām kā uz karā nepieciešamiem, mazliet dīvainiem priekšmetiem un izturējās pret tām ar cieņu. Bet pamazām īrnieki aprada un sāka mest kastēs visu, kas pagadījās: papirosu galus, saslaukas. Tā bija nekārtība, un Antoņinā Trofimovna nolēma pārbaudīt kastes.

— Vai tu esi profesora Medņikova mazmeita? — viņa pēkšņi jautāja Soņai, kad viņas ceturto reizi kāpa sestajā stāvā.

— Jā, — Soņa atbildēja, glaimota par to, ka Anto-ņinas Trofimovnas balsī bija saklausāma neapšaubāma cieņa pret to, ka vectēvs ir profesors.

— Bet kālab tavs vectēvs nekad neiet uz bumbu patvertni? Jūs taču dzīvojat sestajā stāvā?

— Viņš nebaidās. Viņš vienmēr sola nākošo reizi iet, bet šoreiz vācietis nekādā ziņā netrāpīšot.

— Tā nedrīkst, — Antoņinā Trofimovna sacīja.

Soņa neatbildēja.

— Bet kurā klasē tu, mīļā, esi? — Antoņinā Trofimovna ievaicājās, kad viņas bija nonākušas līdz nākošajam kāpņu laukumiņam.

— Pārcēla uz devīto, — Soņa teica, vel vairak glaimota par uzmanību. — Bet mūsu skola evakuējusies.

— Vai tu esi pioniere?

— Mani jau ziemā uzņēma komjaunatnē . . .

Antoņina Trofimovna neatskatīdamās viegli devās

augšā pa kāpnēm. Soņa godbijīgi sekoja.

— Pagaidi, gan es iepazīstināšu tevi ar savām komjaunietēm, — Antoņina Trofimovna sacīja. — Man tur ir zelta meitenes.

Pēc šīs sarunas Soņa k|uva par pastāvīgu Antoņinas Trofimovn^s palīgu un ik brīdi saņēma kādu uzdevumu. Viņa izskraidīja visas kāpnes un dzīvokļus, visus mājas kaktus, bēniņus pārzināja ne sliktāk ka pagrabus un uz jumta atradās ne retāk kā pagalmā.

Uz jumta Soņa sākumā jutās pavisam neomulīgi. Ik uz soļa skārds briesmīgi dārdēja, kājas slīdēja pa slīpumu, sešus stāvus dziļais bezdibenis aiz jumta malas rautin rāva zemē, stiprais, brāzmainais vējš no Somu jūras līča gāza vai no kājām un grūda lejā, arī smagā gāzmaska vilka lejup. (Gāzmasku Soņai bija pagādājusi Antoņina Trofimovna, kas arī pati tagad nekur negāja bez gāzmaskas; nēsāt to līdzi bija ļoti neērti, bet Soņai tā tomēr sagādāja prieku, jo piešķīra militāru izskatu.) Sevišķi stipras bailes Soņai bija tad, kad uz jumta viņai pa pēdām sekoja Slava. Bija bail tieši tāpēc, ka viņš baiļu neizjuta. Skraidīja pa jumtu kā jucis un tīšuprāt dārdināja skārdu, lai biedētu Soņu. Viņš staigāja gar pašu malu, lūkodamies no augšas pagalmā un sēdās pat uz malas, aptvēris ar ceļgaliem ūdens notekcaurules augšgalu un nokāris kajas. Soņa kliedza aiz šausmām, bet viņš tīšām pacēla rokas, lai parādītu, ka neturas.

Ar laiku augstums Soņu vairs nebiedēja, un viņa pat nesaprata, kāpēc agrāk bija baidījusies. Jumts viņai tagad šķita tikpat droša vieta kā pagalms, un viņa ļoti labprāt tur uzkavējās, jo no turienes bija redzama pasaule.

Pār jumtu slīdēja mākoņi, bet zem mākoņiem pletās milzīgā ielenktā pilsēta, kuru šķērsoja ielas un upes. Soņa ar prieku apskatīja tās vietas un ēkas, kuras viņa pazina. Rau, tramvajs slīd pār Biržas koka tiltu; tur aiz tilta Petrogradas puses namu milzeņi, «amerikāņu kalnu» kupri, koki zooloģiskajā dārzā, tiem jau birst lapas. Re, kur lejā universitātes garais jumts, aiz tā Ņeva, bet tur, viņā malā, Admiralitātes ēka un Izaka katedrāle, un tālu aiz tās Kazaņas katedrāles apaļais, zemais kupols. Bet tālāk uz visām pusēm jumti; jumti un atkal jumti, bez gala un malas tie izgaist tālumā. Un vēl tālāk visapkārt — no šejienes nesaredzamais ienaidnieks, kas ielencis pilsētu.

Atskanot gaisa trauksmes signālam, Soņa tagad skrēja nevis uz patvertni, bet uz jumtu. Dežurēt uz jumta trauksmes laikā — tas bija visbīstamākais un tāpēc jo sevišķi pagodinošs pienākums; to pildīja neliela drosminieku grupa, kuru bija izraudzījusies Antoņina Trofimovna. Viņiem vajadzēja dzēst degbumbas, ja vācieši nomestu tās uz jumta. Vācieši bieži meta degbumbas dažadas pilsētas malās, un pilsētā izplatījās neskaitāmi nostāsti par to, ka tās tikušas dzēstas. Slava, tas nemaz neslēpa, ka ar nepacietību gaida šīs bumbas, — tik ļoti viņam gribējās tas dzēst. Bet vācieši ne reizi nenometa degbumbas uz Soņas māju.

No jumta visu varēja noskatīties no sākuma līdz beigām. Par vācu lidmašīnu uzbrukumu vēstīja zenītliel-gabali, un vienmēr vispirms nozibsnīja zenītlielgabalu šāviņu sprādzieni, bet pēc tam parādījās lidmašīnas. Bija iespējams novērot, kā tas melnas lido ierindā, te nozūdot mākoņos, te atkal iznirstot, un kā zenītlielgabali izjauc šo ierindu. Zenītlielgabali tomēr vareni sadeva vāciešiem! Virs pilsētas lidmašīnas izklīda uz visām pusēm, un malu malās kaujā iesaistījās aizvien jaunas baterijas. Kad lidmašīna atradās tieši virs mājas, pamira sirds un galva pati ierāvās plecos. Nācās rāpties pa bēniņu lūku iekša, tāpēc ka uz jumta kā krusa bira gaisā sprāgstošo šāviņu šķēpeles. Starp citu, pa lūku varēja kāpt bez steigas, jo tās krita lēnām un sasniedza jumtu krietni vēlāk, kad lidmašīna jau bija tālu aiz majas. Pec tam varēja atkal izlīst ārā un skatīties, kā lidmašīnas piķē, un minēt, ko tā pašlaik bombardē: Petrogradas pusi vai Baltijas staciju, tirdzniecības ostu vai kara ostu, rūpnīcas vai kuģus Ņevā. Soņa izstiepās uz jumta skārda garšļaukus, lai viņu nenosviestu zemē sprādziena vilnis. Kad bumba sprāga, viss milzīgais nams salīgojās. Ne vienu reizi vien zenītlielgabali notrieca lidmašīnu un tā krītot gaisā kūleņoja un dega. Tad Soņa sajūsmā lēkāja un kliedza, un skrēja lejā uz bumbu patvertni — pastāstīt.

Bieži Soņa kāpa uz jumta ari naktī. Pilsētu lejā slēpa baisa, noslēpumaina tumsa, toties debesīs laistījās ugunis. Pāri debesīm slīdēja gaiši zilganie prožektoru stari un krustojās kā zobeni; mirdzošās zvaigznes aizmiglojās un mainīja krāsu. Ienaidnieks, kas lokā ieskāva pilsētu, tagad bija skaidri samanāms: tas meta pret debesīm atblāzmas plankumus.

Uzbrukums Ļeņingradai turpinājās. Ne brīdi nerimstošās kaujas dunoņa atlidoja šurpu līdz pilsētas centram kā okeāna rēkoņa. Šķita, kaut kur aiz tumšajām mājām milzu viļņi nepārtraukti triecās pret lielas klints pakāji.

Tāpat kā visi pilsētas iedzīvotāji, Soņa jau sen bija iemācījusies pēc dzirdes nekļūdīgi atšķirt šāvienus no sprādzieniem, mūsu artilēriju no ienaidnieka lielgabaliem. Naktīs sevišķi labi varēja atšķirt mūsu kuģu galvenā kalibra lielgabalu vareno balsi, kas satricināja gaisu pār visu pilsētu. Bet tajos retajos brīžos, kad artilērija apklusa, vējš atnesa ložmetēju sprakstus.

CETURTĀ NODAĻA. RUDENS

1

Visu septembra sākumu vācieši, ieņēmuši Gatčinu, lauzās uz jūru, uz Markizovaja Lužas dienvidu krastu un beigu beigās sasniedza tās ūdeņus šaurā joslā starp Pēterhofu un Ļeņingradas dienvidrietumu nomali. Nevienā citā vietā viņiem vēl nebija izdevies pienākt tik tuvu ielenktajai Ļeņingradai kā šeit. Pēc tam kad viņi bija ieņēmuši Streļņu un Ligovu, kas jau sen kļuvušas par pilsētas daļu, viņus izdevās apturēt pie rakstāmmašīnu rūpnīcas «Ļeņingrad» mūra sienām, aiz kurām sākās pati pilsēta. Nekur hitleriešu karaspēkam nebija jācieš tādas neērtības kā šeit, jo viņi bija izlauzušies uz jūru šaurā ķīlī, bet Oranienbauma rietumos no Pē-terhofas joprojām palika mūsu rokas. Tālāk, rietumos no Oranienbaumas, vācieši arī nebija ieņēmuši apmēram divpadsmit kilometrus platu piekrastes joslu ar ciematiem Bojšaja Ižora, Malaja Ižora, Ļebjažji, Gora-valdaju, jo nespēja pārvarēt Kjonštates dienvidu fortu vareno artilērijas uguni. Tā saucamo «Ļeņingradas loku» tagad veidoja divi «loki», starp kuriem sakari pa sauszemi vairs nebija iespējami; pirmajā «lokā» ietilpa Ļeņingrada un Karēlijas zemes šauruma visšaurākā da|a, kas piekļaujas pilsētai, bet otrajā «lokā» ietilpa Somu jūras līča dienvidu piekrastes gabaliņš no Oranienbaumas līdz Voronkas upītes grīvai; šī upīte ietek no dienvidiem Somu jūras līcī. Vācieši, iedzinuši ķīli starp šiem diviem «lokiem», visu septembri lauzās uz priekšu, lai nonāktu pilsētas ielās, un koncentrēja šeit artilēriju, tankus un lielus aviācijas spēkus.

Katru dienu, bet dažkārt arī vairākas reizes dienā vācieši sūtīja uzbrukumā pilsētai un flotei bumbvedēju

armādas. Bumbvedējus sagaidīja nelielas padomju iznīcinātāju vienības no aerodromiem, kas atradās visapkārt pilsētai un pat pašā pilsētā. Tie bija gan iznīcinātāji, Kas ietilpa Ļeņingradas frontes karaspēkā, gan iznīcinātāji, kas ietilpa Baltijas flotes aviācijā; bet tolaik tie bija pakļauti vienai priekšniecībai, cīnījās saskaņā ar vienotu plānu, visciešākajā sadarbībā. Apstākļos, kad ienaidnieka aviācija bija skaitliski pārāka, visu vienību pastāvīga sadarbība bija sevišķi nepieciešama.

Šo vienību vidū bija arī Rasohina eskadriļa. Raso-hina sešnieks devas izlidojumos četras, piecas, septiņas reizes diena. Tas uzbruka ienaidnieka lidmašīnām, lai arī cik to bija.

Bumbvedēju armadu uzbrukumu starplaika vācu aviācija darbojās gandrīz nepārtraukti, nelielās grupas. Te parādījās izlūks, kas turējās milzu augstuma virs Kronštates un no zemes bija pamanāms tikai tāpēc, ka aiz tā stiepās balta aste, te zemu pāri priekšējām pozi-cijam aizlaidas koriģetajs, vadot artilērijas uguni, te uzmanīgi starp mākoņiem zagās bumbvedējs, nopulēdamies nepamanīts nokļūt līdz kaut kādam svarīgam mērķim, te atlidoja vācu iznīcinātāju vienība, cenšoties izaicināt uz kauju Rasohina sešnieku un iznīcināt to. Viņi nevarēja atrasties nepārtraukti gaisā visi seši un tāpēc samēra mierīgas dienās devās patruļlidojumos pēc kārtās pa pāriem. Pie starta vietas bija no egļu zariem uzcelta būdiņa, un šajā būdiņā viņi gaidīja savu kārtu. Luņins devas izlidojumos vienmēr kopā ar Serovu.

Desmitajā septembri Luņins pirmo reizi notrieca lidmašīnu. Divatā ar Serovu viņš šķērsoja jūru un nonāca pie Pēterhofas. Aiz Peterhofas viss dega, un zem dūmiem, kas bezvējā mitrajā gaisā stāvēja gandrīz nekustīgi uz vietas, nekas nebija saskatāms. Lidojot gar šo dūmu joslu, viņi jau no tālienes pamanīja vācu divvietīgo lidmašīnu «meseršmitu-110». Tas lidoja zemu — te nozuda dūmos, te parādījās no jauna, rosīdamies virs frontes līnijas. Lai neļautu tam aizbēgt, arī Luņins ienira dūmos un vadīja savu lidmašīnu uzbrukumā uz labu laimi. Dūmos neko nevarēja redzēt, tikai apakšā tumši sārtoja izplūstošie liesmu plankumi. Viens šāds tumšsarkans plankums neskaidri bija samanāms arī augšā — saule.

Serovu Luņins neredzēja, bet zināja, ka Serovs seko viņam. Negaidīti viņi iznira no dūmiem un uzreiz uzdūrās vācu lidmašīnai. Tā bija tieši viņiem priekšā, pagriezusies uz sāniem.

Luņins izšāva īsu kurtu un steigšus aizdrāzās garām, tāpēc ka no vācu lidmašīnas viņus bija pamanījuši agrāk un jau atklājuši uguni. «Meseršmita-110» apkalpē ietilpa divi cilvēki, un šai lidmašīnai bija ļoti grūti kaut ko nodarīt, jo no tās varēja šaut vienlaikus dažādos virzienos — uz priekšu un aizmuguri. Pagrieziena Luņins redzēja, ka arī Serovs raidīja šāvienu kārtu un vācu lidmašīnas pakaļējais ložmetējs apklusa. Acīm redzot bija nonāvēts strēlnieks — radists, kas aiz-sargaja lidmašīnu no mugurpuses.

Tad Luņins tuvojas vācu lidmašīnai no astes. Tagad vajag šaut tai virsū, šaut tik ilgi, kamēr tā nogāzīsies. Vācu lidmašīna ienira dūmos, bet Luņins šaujot sekoja tai tik tuvu, ka nepazaudēja no redzes loka pat dūmos. Kad viņi izdrāzās ārā no dūmiem, Luņins ieraudzīja apakšā tankus. Tanki bija pelnu pelēki, ar melniem krustiem. «Es notriekšu viņu vācu tankistu acu priekšā,» nodomāja Luņins. «Lai paskatās!» Viņš lidoja pavisam tuvu aiz ienaidnieka, atkārtojot visus tā pagriezienus un nepārtraukti šaujot.

Vācu lidmašīna pēkšņi ar priekšgalu nosvērās uz leju un griezdamās sāka krist. Tā ieurbās zemē divsimt metru attaluma no meža klajuma, kur stavēja vācu tanki, un uzreiz pārvērtās par melnu dūmu stabu. Lu-ņinu apšaudīja no zemes. Bet, iekams devas projām, viņš apmeta loku virs nokritušās lidmašīnas. Tas bija pavisam nevajadzīgi, un vēlāk viņš nekad vairs tā nedarīja.

Nākošā diena bija bez nokrišņiem, bet apmākusies un drūma. Mākoņi peldēja pavisam dīvaini, vairākos slāņos. Katrs slānis bija citā krāsā, katram bija citāds ātrums. Gaiss starp šiem slāņiem blāvi mirgoja un veidoja kaut ko līdzīgu stāviem. Šajos stāvos, nepamanīti no zemes un arī no gaisa, varēja aizlidot garam desmitiem bumbvedēju. Luņins un Serovs triecas cauri mākoņu vāliem te augšup, te lejup, pārvietojās no stāva uz stāvu, apskatīdami tos.

Mākoņu gubas bija gan zem viņiem, gan arī virs gal-

vām. Viņi izlauzās cauri vēl vienam slānim uz augšu — un atkal mākoņu vāli bija gan augšā, gan apakšā. Tagad virs viņiem laikam bija palicis tikai viens mākoņu slānis, tāpēc ka te jau bija samanāma saule, — debess telpa visapkārt atgādināja milzīgu zemūdens grotu, kurā saules stari nokļūst caur ūdeni. Sājā grotā tieši priekšā viņi ieraudzīja vientuļu «junkersu». Tā gigantiskā, izplūdusī ēna krita uz apakšējiem mākoņiem.

Luņins un Serovs sāka šaut vienlaikus. «Junkerss» uzreiz metās lejup, ienirdams garaiņu mutuļos, un pazuda tajos. Arī viņi ienira mākonī, izskrēja tam cauri un nonāca apakšējā telpā starp mākoņiem agrāk par bumbvedēju. «Junkerss» iznira no augšas tieši viņu ložmetēju priekšā. Viņi paguva izšaut tikai katrs vienu īsu kārtu. «Junkerss» metās augšup un pazuda. Viņi traucās tam pakaļ augšējos mākoņos, bet šoreiz nepaguva aizsteigties bumbvedējam priekšā. Tas pavīdēja virs viņiem, dodoties vēl tālāk augšup, pašā pēdējā augšējā mākoņu slānī. Viņi lielā ātrumā sekoja tam, izlauzās cauri pēdējam miglas plīvuram un ieraudzīja sauli, kas mirdzēja skaidrajās debesīs pār plašajiem mākoņu kalniem un lejām.

Viņi bija nonākuši tieši starp sauli un «junkersu». «Junkerss» šāva nedroši, tāpēc ka saule žilbināja vāciešiem acis. Luņins un Serovs no neliela atstatuma raidīja vairākas kārtas, un bumbvedēja propelleris labajā pusē beidza darboties. Sašautais «junkerss» devās lejup mākoņos.

Tagad viņiem vairs nebija grūti aizsteigties tam priekšā, tāpēc ka tas bija kļuvis gauss un neveikls. Tas laidās aizvien zemāk, cauri vienam mākoņu slānim, pēc tam cauri otrajam, trešajam, un katrreiz viņi sagaidīja to jau starp šiem slāņiem un šāva tik ilgi, kamēr tas nebija pazudis apakšējā mākonī. «Junkerss» jau dega, bet tā kreisais propelleris vēl turpināja griezties.

Beigu beigās viņi izlauzās cauri pašam pēdējam mākoņu vālam un ieraudzīja zem sevis ūdeni. «Junkcrsa» nekur nebija. Luņins apmeta loku, lai labāk apskatītos, un pēkšņi pamanīja uzšļācamies gaisā ūdeni. Ūdens sakļāvās virs «junkersa», un uz jūras no tā nepalika ne miņas.

Divas notriektās vācu lidmašīnas beidzot deva Luņi-nam to, kā viņam trūka, — sajūtu, ka viņš ir līdztiesīgs ar saviem biedriem. Viņš vairs nejutās iesācējs. Eskadriļā pavadītas tikai divas nedēļas, bet šajā laika sprīdī pārdzīvoti tik daudzi notikumi, un viņam likās, it kā viņš būtu atbraucis pirms vairākiem mēnešiem. Visi bija pieraduši pie viņa, un visiem tāpat likās, ka viņš eskadriļā ir tikpat sen kā jebkurš cits.

Reiz viņi gandrīz aizgāja bojā visi seši.

Novērošanas posteņi paziņoja uz aerodromu, ka «junkersu» armāda virzās no dienvidiem uz jūru. Raso-hins lika izlidot visam sešniekam. Izrādījās, ka «jun-kersi» ir ļoti tālu un to nebija vairāk par desmit. Pamanījuši Rasohina lidmašīnas, tie pagriezās atpakaļ uz dienvidiem un nozuda. Rasohins, vadot sešnieku virs jūras, jau pagriezās atpakaļlidojumam uz aerodromu, kad pēkšņi viņi augstu virs sevis ieraudzīja divdesmit vācu iznīcinātājus «meseršmitus-109».

īsais «1-16» ar platu priekšdaļu un motoru, kas dzesināms ar gaisu, bija veiklāks par «meseršmitu», bet «meseršmitam» bija mazliet lielāks ātrums. Un priekšrocība ātruma ziņā deva «meseršmitiem» iespēju izvairīties no kaujas vai uzspiest kauju pēc savas vēlēšanās. Tagad tie bija divdesmit pret sešiem, kauja bija tiem izdevīga, un vācieši to uzspieda.

Rasohins sakārtoja savas lidmašīnas aplī. Luņinam tas šķita saprātīgi. Viņi aizsargāja cits citu, un no aizmugures tie bija drošībā. Serovs apsargāja Luņinu, Luņins — Cepelkinu, Cepelkins — Kabankovu, Kaban-kovs — Baiseitovu, Baiseitovs — Rasohinu un Rasohins — Serovu. Tā viņi riņķoja uz vietas, cenšoties, lai attālums starp viņiem nekļūtu nedz lielāks, nedz mazāks.

Arī vācu iznīcinātāji izveidoja apli — daudz lielāku; tas griezās pretējā virzienā, un Rasohina sešnieks atradās viņu apļa iekšpusē. Tie griezās un griezās kā divi karuseļi — mazākais lielākajā. Luņins nesaprata, ko vācieši grib panākt ar šādu riņķošanu, un tas viņu uztrauca. Vācu lidmašīnas joņoja garām kā vilciens, un viņš sāka tās skaitīt. Astoņpadsmit. Bet pirmīt bija divdesmit. Kur tad ir vēl divas?

Viņš pacēla galvu un uzreiz ieraudzīja divus «meser-

šmitus» — tie riņķoja augstu virs karuseļa. Un pēkšņi tie it kā krizdami traucās lejā — aizvien zemāk un atklāja no augšas uguni uz Kabankova un Čepelkina lidmašīnām. Kabankovs un Čepelkins, redzot ienaidniekus tuvojamies, izslēja savu lidmašīnu priekšgalus uz augšu, lai sagaidītu tos ar uguni, un Baiseitova lidmašīnas aste palika neaizsargata. Uzreiz četri vācu iznīcinātāji, izjaukuši savu lielo apli, metās no mugurpuses pakaļ Baiseitova lidmašīnai. Visas pārējās traucās virsū Cepelkinam un Kabankovam.

Luņins redzēja, ka Baiseitovs pagriezās kaļjīnē un paskatījās atpakaļ, pretim ložmetēju ložu kārtām, kas lidoja uz viņu. Viņš būtu varējis pagriezt savu lidmašīnu un sagaidīt ar uguni «meseršmitus», kas viņu vajāja. Bet tad paliktu neaizsargāta Rasohina lidmašīnas aste. Un Baiseitovs, nedomādams par briesmām, kas draud pašam, turpināja lidot aiz Rasohina.

Luņins bija Baiseitovam apļa otrajā pusē un lidoja pretēja virzienā. Viņš uzreiz izdarīja strauju pagriezienu un no sāniem atklāja uguni uz «meseršmitiem», kas dzinās pakaļ Baiseitovam. Tie uz mirkli pasviedās s'a-ņus, un Luņins paguva iekārtoties aiz Baiseitova lidmašīnas astes, noslēdzot apli no jauna.

Bet šis aplis bija mazāks par iepriekšējo, to izveidoja vairs tikai četras lidmašīnas, kuras lidoja Raso-hins, Baiseitovs, Luņins un Serovs. Kabankovu un Ce-pelkinu Luņins bija pazaudējis no redzes loka un tagad, meklēdams viņus, skatījās visapkārt. Vai tiešām viņu nekur nav? Bet pēkšņi viņš ieraudzīja tos pavisam tuvu: tie riņķoja divatā, aizsargājot savu lidmašīnu astes. «Meseršmiti» uzbruka no visām pusēm, un tas atgādināja zivis, kas metas virsū ūdenī iemestai maizes garoziņai. Bet viņi tomēr vēl griezās un griezās, aizvien tuvāk un tuvāk, un pēkšņi Kabankovs metās lejup un, izlidojis zem «meseršmitiem», no apakšas pievirzījās klāt Luņina lidmašīnai. Čepelkins uz mata atkārtoja viņa manevru. Luņins palidoja sāņus un ielaida viņus agrākajā vietā. Aplis atkal bija sakārtots.

Arī vācieši sarindojās aplī, un no jauna sāka griezties divkāršais karuselis — mazākais lielākajā. Viss tāpat kā agrāk. Kā tas beigsies? Luņins pārbaudīja deg-'vielu krājumus. Bija palicis minūtēm divdesmit. Vēl

iespējams riņķot šādā pašā veidā divdesmit minūtes. Bet pēc tam? Un vai vācieši viņiem atstās šis divdesmit minūtes? Astoņpadsmit «meseršmiti» sekoja cits citam. Bet kur tie divi? Redz, kur ir, augstu virs viņiem mirdz saulē. Sagatavojušies mesties lejā.

Šoreiz tie bija izraudzījušies Luņina un Serova lidmašīnas. Luņins sagaidīja triecienu pat nepakustējies. Lai notiek kas notikdams, bet izjaukt apli nedrīkst. Lodes ieurbās lidmašīnas spārnos, tā nodrebēja un sašūpojās. Luņins atskatījās un ieraudzīja Serovu. Serovs sekoja viņam. Aplis šoreiz nebija izjucis. Bet abi «meseršmiti» nolaidās lejā, beidza piķēt un atkal traucās uzņemt augstumu. Pēc divām minūtēm tie no jauna piķēs. Galu galā tie katrā ziņā kādu notrieks, izjauks apli, un tad visam būs beigas.

Viņš redzēja savā priekšā te Kronštati, te Pēterhofu, te Ziemeļu kuģu būvētavas milzīgo ceļamkrānu Ņevas grīvā, te zemes ragu Ļisij Nos. Un atkal Kronštate, Pēterhofa, ceļamkrāns, aiz tiem milzīgās pilsētas neskaidrie namu apveidi, Ļisij Nos. Degvielas pietiek vēl piecpadsmit minūtēm. Tie divi tur augšā atkal traucas lejup.

Šoreiz viņi vērsa triecienu pret Baiseitovu. Baisei-tovs, kas aizsargāja Rasohina lidmašīnas asti, nenobijās un nemetās sāņus. Viņa lidmašīna acīm redzot bija nedaudz cietusi, tāpēc ka tā pēkšņi kaut kā pasitās uz leju un sasvērās. Bet Baiseitovs vienā mirklī izlīdzināja lidojumu un ieņēma agrāko vietu aiz Rasohina. Abi «meseršmiti» pazuda lejā, lai atkal uzņemtu augstumu un dotu jaunu triecienu. Divi apļi viens otrā griezās vienmērīgi un ātri, gluži kā mašīnas riteņi. Vēl apgrieziens, vēl viens, vēl un vēl. Degvielas atlicis divpadsmit minūtēm. Un tad būs beigas, ja ne agrāk. Un izejas nav. Vai tiešām nav izejas?

Pēkšņi «meseršmiti» pazuda. Tie visi divdesmit nogriezās uz dienvidiem un ienira debesu saulainajā zilgmē. Luņins neticēdams, nesaprazdams, kas noticis, nezinādams, no kurienes tagad gaidāms trieciens, joprojām sekoja Cepelkina lidmašīnai.

Te viņš ieraudzīja astoņus padomju iznīcinātājus — četrus pārus, kas tuvojās viņiem no austrumiem, steigdamies palīgā, un saprata visu.

81

6 N. Cukovskis

Tie bija kaimiņi, frontes lidotāji. Viņi bija sūtīti palīgā. Vācieši, viņus pamanījuši, nolēma atkāpties.

Kad Luņins aerodromā izkāpa no lidmašīnas, egles vēl ilgi griezās viņa acu priekšā riņķa dejā. Viņš neticēja, ka ir dzīvs un ka viņa biedri tikuši sveikā cauri.

Visi acīm redzot jutās tāpat kā viņš, tāpēc ka klusēja un it kā neticēdami spēra soļus pa aerodroma zāli. Ce-pelkinam un Baiseitovam sejas bija pelēkas un sakritušās. Rasohina mazās ačteles drūmi skatījās no rudo uzacu apakšas.

— Vareni! — Cepelkins noteica ne īsti sajūsmā, ne īsti apmulsis.

— Kas tad ir vareni? — pārskaities viņam uzbrēca Rasohins. — Tas, ka vācieši slikti šauj? Vai tas, ka mūs izglāba? Kādas mums tiesības bija cerēt uz to, ka ieradīsies palīdzība? Ja tā būtu nokavējusies kaut divas minūtes, no mums nekas nebūtu palicis pāri!...

Cepelkins, sarkans kā vēzis, stāvēja Rasohina priekšā, nodūris acis, un pūlējās uzminēt, vai eskadriļas komandieris dusmojas uz viņu vai uz kādu citu.

— Aplis nav nekāds glābiņš, — teica Rasohins, un kļuva skaidrs, ka viņš dusmojas pats uz sevi. — Ir tikai viens labs aizstāvēšanās līdzeklis — uzbrukt!

Neviens no viņiem nekad vairs nepieminēja šausmīgo karuseli, bet Luņins juta, ka tas viņus vēl vairāk tuvinājis. Vispār viņu vidū bez sevišķām norunām un atzīšanās bija nodibinājusies apbrīnojama tuvība, jo viņiem daudzkārt nācās glābt citam citu. Lai droši varētu doties kaujā, ikvienam no viņiem vajadzēja paļauties uz otru vairāk nekā uz sevi pašu. Bet, lai paļautos uz kādu, vajag viņu mīlēt. Un viņi paļāvās cits uz citu, katrā kaujā stiprināja šo uzticību un mīlēja cits citu ar skaidru, sirsnīgu mīlestību, ko neapenoja it nekas. Un Rasohinam nebija jābīstas skaļi visu klātbūtnē pateikt, ka viņš, likdams izveidot apli, izdarījis kļūdu, kas tikai nejaušības dēļ nav iznīcinājusi eskadriļu, jo eskadriļas lidotāji mīlēja viņu un uzticējās viņam, kaut gan viņš pastāvīgi rāja tos un zobojās par tiem.

Luņins vienmēr lidoja kopā ar Serovu, un savstarpējās izglābšanas gadījumu virkne sasaistīja viņu ar Serovu vēl ciešāk nekā ar pārējiem. Tieši tajā pašā

diena, kad viņi bija griezušies karuselī, Serovs pirms saules rieta velreiz izglāba Luņinu.

Viņi divatā lidoja mājup virs jūras. Cēlās migla, un redzamība bija vāja, tāpēc ka milzīgā, dūmakā tītā saule slīga aizvien tuvāk ūdenim un miglu pāršķēla tās tumšsarkanā, žilbinošā gaisma. Sājā mirdzošajā dūmakā Luņinam negaidot uzbruka «meseršmits-109». Par laimi, Luņins pamanīja to, kad viņus vēl šķīra kādi piecsimt metri, izdarīja pagriezienu un devās tam pretim.

Viņi traucās viens otram pretim, šaujot no neliela atstatuma.

«Tas būsi tu, kas nogriezīsies, nevis es!» domāja Luņins. Bet arī vācietis negribēja nogriezties. Likās, viņi tūlīt uzdrāzīsies viens otram virsū. Bet pēdējā mirklī vācietis neizturēja un pavilka vadspieķi uz sevi. Viņš aizjoņoja virs Luņina, it kā pārlēca pāri, gandrīz skardams Luņina lidmašīnu ar savas lidmašīnas vēderu. Luņins, apmierināts ar savu neatlaidību, lidoja uz priekšu, bet tad pēkšņi pamanīja, ka uz viņu no mugurpuses šaujas ložu strūklas. «Meseršmits», pārlēcis viņam pāri, bija izdarījis apmetienu un ieķēries viņa lidmašīnas astē. Tas tagad šāva uz viņu no mugurpuses un, lai arī kādus pagriezienus izdarīja Luņins, atkārtoja visas viņa kustības, un šāva, nemitīgi šāva ... Un Luņins katra ziņā būtu notriekts, ja Serovs nebūtu nonācis «meseršmitam» aiz muguras. Vācietis mirdzošajā dūmakā nepamanīja Serovu, un Serovs nonāvēja viņu. «Meseršmits», ka izģindis, melns putns pārslīdējis pāri milzīgajai saules ripai, iekrita ūdenī, kas bija purpursarkans kā liesma.

Bet pēc tam, dienu vēlāk, Luņins izglāba Serovu. Viņi atkal bija divatā, un divi «meseršmiti» uzbruka tiem virs jūras. Gadījās tā, ka viņi izšķīrās: Luņins kāvās ar vienu, bet Serovs — ar otru. Luņins ilgi noņemas ar savu «meseršmitu»; viņi pūlējās nokļūt viens otram astē, bez gala kūleņoja, uzbruka no augšas* no apakšas, no sāniem. Grūti bija pateikt, vai Luņinam izdevies nodarīt bojājumus vācieša lidmašīnai vai viņš ievainojis lidotāju, bet «meseršmits» pēkšņi atstāja kaujas lauku un metās bēgt. Luņins, meklēdams Serovu,

paskatijas uz vienu pusi, uz otru. Taču gaisā nekā nebija, visapkārt kilometriem tālu nevienas lidmašīnas.

Ko tad, ja Serovs nonāvēts? Bažu un skumju dzīts, Luņins traucās meklēt Serovu.

Viņš riņķoja virs jūras, gan paceldamies augstāk, gar* nolaizdamies zemu zemu, gan atkal aizlidodams tālu no kaujas vietas vai atgriezdamies tajā, un pamazām zaudēja cerību. Viņš meklēja, ne uz ko vairs necerot, taču novilcinot atgriešanos aerodromā līdz pašam pēdējam brīdim, — bija briesmīgi atgriezties bez Se-rova. Pēkšņi viņš pamanīja zem sevis virs pašām viļņu krēpēm divas lidmašīnas.

Tās joņoja viena aiz otras tik zemu, ka no augšas likās, it kā tās slīdētu pa ūdens virsmu. Viena lidmašīna bēga, otra to vajāja. «Meseršmits» dzinās pakaļ Serovam. Serovs, cieši piespiests ūdenim, svaidījās no vienas puses uz otru, nešāva un centās tikai izsargāties no ienaidnieka lodēm. Tātad viņam jau bija izbeigušās patronas.

Luņins metās no augšas vācietim virsū, un, tiklīdz bija nospiedis ložmetēja gašeti, «meseršmits» apsviedās otrādi, ietriecās ūdens putās un pazuda. Tas notika vienā acumirklī. Serovs strauji pacēlās gaisā un sašūpoja lidmašīnas spārnus, aicinot Luņinu doties projām. Viņi kopā atgriezās aerodromā. Soļodams Serovam blakus pa lidlauku, Luņins izjuta pret viņu tik lielu maigumu, ka vairākkārt it ka nevilšus pieskārās viņa plecam.

Reizēm naktīs, kad visi gulēja, Luņins ar Serovu mēdza aprunāties.

Viņi, noguruma pieveikti, gāja gulēt tūlīt pēc vakariņām. Cepelkins, Kabankovs un Baiseitovs aizmiga uzreiz, tiklīdz galvas bija pieskārušās spilveniem, un varēja nogulēt bez pārtraukuma, cik vien ilgi viņiem ļāva, līdz tam brīdim, kad viņus pamodināja. Kabankovs ar Cepelkinu pamodās tajā pašā pozā, kādā bija aizmiguši, viņi gulēja visu nakti, pat ne reizes nepakustējušies. Baiseitovs naktīs nemierīgi svaidījās, trūkās augšā, vaidēja, kaut ko ātri ātri murmināja savā dzimtajā azerbaidžāņu valodā. Rasohins pavadīja naktis komandpunktā, un Luņins nezināja, kā viņš guļ. Pats Luņins, par spīti nogurumam, dažkārt ilgi nespēja aizmigt. Bieži

vien viņš imnīja, ka Serovs, kura gulta atradās blakus, gu| tapat va|ējām acīm.

— Kāpēc jūs negu|at? — Luņins jautāja viņam.

— Tāpat vien, — Serovs atbildēja. — Domāju.

Viņa acīs atmirdzēja petrolejas lampas dzeltenīgā

liesma. «Droši vien par sievu,» nosprieda Luņins.

— Es aizrakstīju tautas izglītības nodaļai un apvaicājos, uz kurieni evakuējusies kāda skola, — Serovs teica. — Šodien pienāca atbilde.

— Un ko tad jums atbildēja?

— Raksta, ka pagaidām nezinot, bet, tiklīdz uzzināšot, paziņošot man.

— Tas ir labi, — noteica Luņins.

— Labi gan, — Serovs mulsi piekrita. Viņš tā kā vēl gribēja ko sacīt, bet neuzdrošinājās.

Viņi brīdi klusēja.

— Vai jūs jau sen esat precējies? — Luņins ievaicājās.

— Es neesmu precējies.

— Neesat precējies? — Luņins pabrīnījās. — Bet jūs taču stāstījāt, ka jums ir divi bērni.

— Tie nav mani bērni, — Serovs teica. — Bet tikpat kā mani.

Viņi ilgi klusēja. Luņinam likās, ka Serovs jau guļ. Un pēkšņi Serovs noteica:

— Viņa nevar mani mīlēt, lūk, par ko es domāju.

— Ko vēl ne! — Luņins sašutis norūca. — Kāpēc tad nevar? Vai viņa labāka par jums, vai?

— Daudz labāka, — Serovs sacīja.

— Kādā ziņā labāka?

— Visādā.

— Nu, piemēram?

— Piemēram, viņa zin vairāk.

— Nieki, — Luņins iebilda. — Viņa zin vienu, bet jūs — citu.

Viņi atkal ilgu laiku klusēja. Tagad Serovs domāja, ka Luņins ir aizmidzis. Un pēkšņi Luņins pateica šķietami bez jebkādas sakarības ar visu iepriekšējo:

— Mīli, ko gribi. Vai tad mīlestība ir pienākums?

Bet melus nevar paciest.

Viņš pagriezās uz otriem sāniem, čaukstinādams gultas maisa salmus, un pārvilka segu pār galvu.

Tas bija septembra otrajā pusē, kad vācieši, vēl aizvien neticēdami, ka Ļeņingrada nav ieņemama triecienā, sakoncentrējuši milzīgus aviācijas spēkus, centās salauzt pretestību ar spēcīgu bombardēšanu. Ļeņin-gradu, Kronštati, floti viņi gandrīz nepārtraukti apbēra ar bumbām. Zenītlielgabalu dunoņa Ņevas, Ņevku un Markizovaja Lužas krastos augu dienu un nakti vēlās no vienas malas līdz otrai. «Junkersu» armādas ar daudziem desmitiem lidmašīnu katrā nāca cita pēc citas neatlaidīgi, stūrgalvīgi. Dažkārt tās parādījās vienlaikus dažādās pusēs. Padomju iznīcinātāju vienības pacēlās gaisā no vairākiem aerodromiem un sagaidīja «junkersus». Šo vienību skaitā bija arī Rasohina sešnieks.

Gaisa kaujas notika katru dienu gandrīz nepārtraukti no rītausmas līdz saules rietam. Atgriešanās aerodromā uz pāris minūtēm, — kamēr tehniķi iepilda lidmašīnā degvielu un pielādē no jauna ložmetējus, varēja garšļaukus nostiepties zālītē, — un atkal izli-dojums, atkal kauja. Luņinam vairs negāja šermuļi pār kauliem, kad viņi seši vien, ne mirkli nevilcinādamies, metās virsū astoņdesmit milzīgām lidmašīnām, kas lidoja ierindā un šāva ar simt sešdesmit ložmetējiem Ieradums ņēma virsroku pār satraukumu. Viņš tagad labi pazina «junkersus», to neveiklību, gausumu un izjuta savu pārākumu. Viņš prata nonākt «junkersa» «ne-ķerlauka konusā» — gaisa telpas daļā, kas nebija pieejama ienaidnieka ložmetējiem. Viņš iemācījās pat slēpties šajos milzīgajos «junkersu» baros no saviem pastāvīgajiem vajātājiem — «meseršmitiem-109», izmantojot savas lidmašīnas kustīgumu un veiklību.

Kauja ar «junkersiem» viņam vairs nelikās juceklīga svaidīšanās starp ložmetēju ložu grīstēm. Viņš, tāpat ka pārējie, tagad spēja pēc kaujas pamatīgi un sīki izstāstīt visu, kas bija noticis gaisā, novērtējot katra dalībnieka rīcību. Viņam tagad bija saprotama Rasohina taktika — vienīgā pareizā taktika, kad valda tik liela skaitliska nevienlīdzība: neparko nenovirzīties no vissvarīgākā uzdevuma un neļaut vāciešiem nomest bumbas mērķī.

Viņi citu pēc citas sagaidīja ienaidnieka armādas un piespieda tās nomest bumbas ūdenī. «Junkersi» baidījās no viņiem, metās sāņus un, pamanījuši viņus iztālēm, bēga projām. Un tomēr «junkersu» bija pārāk daudz, lai pārvarētu uzmācību. Kamēr izklīdināja vienu armādu, aiz tās parādījās otra un nometa bumbas.

Flote, stāvēdama reidā starp Kronštati un Pēterhofu, traucēja vāciešu mieru Pēterhofā. Kuģu lieljaudas artilērija, apšaudot viņus dienu un nakti, neļāva viņiem tur sakoncentrēt karaspēku un izbūvēt nocietinājumus. Vācieši neatlaidīgi apmētāja bumbām floti, cenšoties to iznīcināt no gaisa. Visu septembri norisa nepārtraukta kauja starp vācu aviāciju un Baltijas floti. Divdesmit piektajā septembrī vāciešiem beidzot izdevās trāpīt karakuģi «Sokols».

Tas notika Luņina acu priekšā, kad viņi seši centās atvairīt simt trīsdesmit «junkersu» uzbrukumu. «Junkersi», kā vienmēr, metās sāņus, taču, izpletušies daudzu kilometru platumā, neatlaidīgi centās apiet viņus flangos un sasniegt kuģus. Sprādziens uz «Sokola» bija tik spēcīgs, ka Luņins gaisā sašūpojās. Gandrīz melnie dūmi ilgu laiku aizsedza kuģi, un Luņinam to izdevās saskatīt tikai atpakaļceļa, pēc tam kad atgriezās no «junkersu» vajāšanas, kas uzreiz bija metušies bēgt.

«Sokols» sāka grimt, bet jūra nebija dziļa, un kuģa klāji un artilērijas torņi palika virs ūdens. Milzu lielgabali, kas pacēlās no bruņu torņiem gluži kā izplesti pirksti, kustējās un šāva. Sadragāts, pa pusei jau nogrimis, kuģis joprojām šāva.

Gluži tāpat tas turpināja šaut gan otrajā, gan trešajā dienā, gan vēl daudzas jo daudzas dienas pēc tam, nekustīgs, dziļi iegrimis ūdenī, palikdams vietā, kas bija labi pārredzama no vāciešu ieņemtā krasta.

Un, kad pārējie kuģi, pēc tam kad vācieši bija nostiprinājušies Pēterhofā un uzstādījuši tur krasta baterijas, aizbrauca projām uz Ņevas grīvu, tas viens pats palika agrākajā vietā un turpināja apšaudi. Tas pārvērtās it kā par jaunu Kronštates fortu, kas izvirzīts uz priekšu un atrodas vistuvāk ienaidniekam.

Viņi redzēja to katrā izlidojumā. Reizumis, kad lielgabali bija nekustīgi, viņiem sāka likties, ka dzīve uz

kuģa norimusi, un viņi nolaidās zemāk pie tā, aizjoņoja tam pāri dažu metru augstumā. Un katrreiz viņi pamanīja melnos bušlatos ietērptus sarkanflotiešus, kas kaut kādā brīnumainā kārtā mitinājās bruņu torņos. Kuģis bija dzīvs un neuzvarams.

Šajās pēdējās septembra dienās viņi bija nerunīgi un nekad nepieminēja «Sokolu». Viņu uzdevums bija apsargāt floti no gaisa, un nogrimušais «Sokols», kas joprojām turpināja cīņu, bija viņiem it kā pārmetums. Vienigi Baiseitovs neizjuta šo nepieciešamību klusēt. Katru reizi, atgriežoties no lidojuma, viņš mēdza teikt:

— Bet vai tu redzēji «Sokolu»? Tas gan šauj!

Un viņš ilgi un skaļi jūsmoja par «Sokolu».

Baiseitovs bija joprojām tāds pats — vienmēr atskatījās pār plecu, un acis viņam mirdzēja drūmi un kaisli. Šī mēneša laikā viņš tikai ļoti novājēja, kļuva līdzīgs plēsonīgam putnam ar lielu knābi un miegā runāja vēl nevaldāmāk. Savu vadošo viņš nekad vairs nepameta un aizsargāja Rasohinu kauja ar izaicinošu bezbailību. Rasohins vairs neizteica Baiseitovam piezīmes, un Lu-ņins ne vienu reizi vien ievēroja, ka eskadriļas komandiera acīs, kad viņš paskatījās uz Baiseitovu, atplaiksnī-jās kaut kas līdzīgs žēlumam.

Arī Luņinam bija žēl Baiseitova. Viņam bija tāda sajūta, ka Baiseitovs nav izturējis slodzi un tam dziļi dziļi sirdī kaut kas aizlūzis. Ciešanas, ko viņi izjuta, apzinādamies, ka ienaidnieks iebrucis tik tālu, naids pret ienaidnieku, apziņa, ka jebkuru brīdi var pārsteigt nāve, briesmīgs nogurums — tas viss padarīja viņus apvaldītākus un mazrunīgākus, lika viņam svaidīties, runāt daudz un nevietā, dziedāt par varonīgu bojā eju, sapņot par brīvajām medībām, par kaut kādu nedzirdētu drosmi.

Baiseitovs bija iemīlējies Hildā, visiem tas bija zināms, un arī Hilda zināja to.

Baiseitova mīlestība izpaudās tikai tā, ka viņš, acis nenovērsis, raudzījās Hildā brokastu, pusdienu un vakariņu laikā. Gaišmatainā, viegliņā Hilda viņam, liela auguma melnmatim, laikam šķita neredzēts brīnums. Pirms kara viņš droši vien būtu pratis parādīt viņai uzmanību kaut kā citādi, bet tagad nebija laika un, galvenais, trūka spēka. Viņš bija ārkārtīgi noguris, novā-jrjušā sejā zem lielajām acīm tumsa noguruma ēnas. Vi 1,1 š sēdēja krēslā un skatījās uz Hildu, skatījās ar sasprindzinātu un drūmu jūsmu, pagriezis galvu un sekodams Hildai ar skatienu, kad meitene nesa šķīvjus apkārt galdam. Hilda sajuta viņa skatienu un dažkārt ari pati paraudzījās viņā — ar apjukumu, izbailēm un žēlumu gaišajās, vientiesīgajās acīs.

Viņš krita oktobra pirmajās dienās, krita drošsirdīgi, aizsargājot Rasohinu. Viņi divatā lidoja gar Somu jūras līča zieme|u krastu starp zemes raguLisij Nošu un Sestrorecku. Smidzināja sīks lietutiņš, un jau trīssimt metru atstatumā nekas nebija saredzams. Miglainajā krēslā viņus pamanīja «meseršmiti». Pēkšņi izniris, «meseršmits» uzbruka no mugurpuses Rasohina lidmašīnai, un Rasohins katrā ziņā būtu notriekts zemē, ja Baiseitovs nokavētos kaut vai niecīgāko sekundes daļiņu. Bet Baiseitovs nenokavējās, viņš nošāva vācu lidotāju; «meseršmits» sasvērās un griezdamies sāka krist lejup. Tagad Baiseitovam vajadzēja atskatīties, bet viņš, kas vienmēr bija atskatījies, šoreiz nepaguva to izdarīt. Un otrs «meseršmits», kuru viņš neredzeja, uzbruka viņam no mugurpuses, nogalināja viņu un izgaisa lietainajā miglā.

Divas lidmašīnas viena pec otras nokrita uz platā krastmalas sēkļa aukstajās, slapjajās smiltīs. Tās šķīra tikai daži simti metru. Lai gan lija lietus, lidmašīnas dega tik karstu liesmu, ka atskrējušie kājnieku vienības kareivji ilgi nevarēja tuvoties tām.

Atgriezies aerodromā, Rasohins iesēdās pusotrtonnī-gajā kravas automašīnā un tūlīt aizbrauca projām. Vakariņu laikā Hilda raudāja. Asaras atkal ritēja viņai uz zoda, un viņa atkal nevarēja tās noslaucīt, jo rokas viņai bija aizņemtas.

Rasohins pārradās vēlu naktī un, lietū izmircis gluži slapjš, iegāja kubrikā. Neviens vēl negulēja.

— Apbedījāt? — Kabankovs apvaicājās.

Rasohins pamāja ar galvu.

— Tagad esam palikuši pieci vien, — viņš sacīja.

Kopš tās dienas sākās nepārtrauktas lietavas, lidlauks izmirka, vējā virpuļoja dzeltenas lapas un vācu aviācijas uzlidojumi pēkšņi gandrīz izbeidzās.

Rudens vidū vācieši beidzot nāca pie atziņas, ka ieņemt Ļeņingradu triecienā nav iespējams.

Septembra sākumā viņi bija pienākuši cieši klāt pilsētas nomalēm, bet kopš tā laika ne sprīdi nebija pavirzījušies uz priekšu.

Septiņas nedēļas viņi diendienā raidīja uz pilsētu-simtiem bumbvedēju un tomēr nekā nepanāca. Viņi apšaudīja pilsētu ar lielkalibra artilēriju, tanku uzbrukumi sekoja cits citam, ieradās aizvien jaunas divīzijas un iesaistījās lielajā kaujā, bet Ļeņingrada nepadevās.

Vācieši neticēja, ka ir apturēti. Viņi karoja jau divus gadus, viņi maršēdami bija iekarojuši visu Eiropu, vēl neviens un nekur nebija viņus apturējis. Viņi neatlaidīgi turpināja uzbrukt, bet uzbrukumi noveda vienīgi pie ta, ka viņu lidmašīnu armādu rindas kļuva retākas, tanki pārvērtās par dzelzs lūžņu kaudzēm, divīzijas noasiņoja un kustin kusa.

Oktobrī sakās vācu uzbrukums Maskavai, un arī šis uzbrukums nenoritēja gluži ta, kā būtu gribējies vācu pavēlniecībai. Jo tuvāk viņi pievirzījās Maskavai, jo spēcīgāku pretestību viņiem nācās pārvarēt. Pēc viņu aprēķina, Maskavai jau sen vajadzēja būt ieņemtai, bet viņi pat nebija tikuši līdz tai. Ienaidnieks cieta milzīgus zaudējumus, rezerves izsīka, tuvojas ziemas sals. Uzbrukumu Ļeņingradai pārtrauca, un, atvilkuši no Ļeņin-gradas frontes gandrīz visu savu aviāciju, fašisti pārsvieda to uz Piemaskavu palīgā savam karaspēkam, kas tur gāja uzbrukumā. Tā Maskavas aizstāvji ar savu nepieredzēti neatlaidīgo pretošanos palīdzēja Ļeņingradas aizstāvjiem.

Protams, vācieši nebūt nebija atmetuši cerību ieņemt Ļeņingradu. Viņi bija nolēmuši tikt ar to galā citādā veidā, un tas viņiem likās nekļūdīgs.

Nespēdami uzveikt karavīrus, kas aizstāvēja Ļeņingradu,.viņi tagad cerēja pievarēt tās iedzīvotājus.

Pārtikā pilsētā sāka izzust septembrī. Oktobrī uz kartītēm jau vairs neizsniedza neko citu kā tikai maizi.

Un maizes izsniedza tik maz, ka Slava uzreiz varētu apēst visu, ko saņēma viņa ģimene divām dienām.

Soņa ne jau uzreiz saprata, ko tas nozīmē. Viņai, ar aizrautību pildot savus pienākumus uz jumta un bumbu patvertnē, likās, ka tā ir īslaicīga pagaidu parādība, kurai nav nekādas nozīmes. Mājās viņiem vēl bija šādi tādi putraimu un kartupeļu miltu krājumi, kas palikuši no tiem laikiem, kad vēl saimniekoja māmiņa, bet tagad tos pārzināja vectēvs. Viņš, tāpat kā agrāk, katru dienu vārīja pusdienas: tagad pusdienās bija viens vienīgs grūti nosakāms ēdiens — ne īsti zupa, ne īsti biezputra, nedz arī ķīselis. Jāpiemetina, ka ar katru dienu šī maltīte aizvien mazāk sāka atgādināt ķīseli un biezputru un kļuva arvien līdzīgākā zupai.

— Vectētiņ, vēl! — mēdza sacīt Slava, vienā mirklī izsmēlis ar karoti šķīvi tukšu.

Vectēvs ielēja viņam vēl.

— Bet kāpēc tu, vectētiņ, pats neēd? — Soņa jautāja.

— Kur tad nu vēl! Es jau paēdu virtuvē, kamēr vārīju, — Iļja Jakovļevičs atbildēja.

Un Soņa ticēja viņam.

Maizi vectēvs sadalīja un izsniedza katram pa gabaliņam — no rīta, pusdienā un vakarā. Soņa un Slava apēda savu tiesu vienā acumirklī, uzdzēra karstu tēju bez cukura un aizsteidzās: viņiem vienmēr bija daudz darīšanu.

Ja Soņai šajās oktobra pēdējās dienās pavaicātu, vai viņa cieš badu, viņa izbrīnītos. Protams, ļoti gribējās ēst, ļoti. Vēderā bija pastavīga tukšuma sajūta, ilga un uzmācīga, tā nekad neizzuda. Bet viņa pierada pie šīs sajūtas, gandrīz vai neievēroja to, un viņai pat likās, ka tā tas vienmēr ir bijis.

Krājumi vectēvam izbeidzās, un tagad viņš vārīja zupu tikai tajās dienās, kad kaut ko izsniedza — kaltētus dārzeņus vai kāpostu lapas. Pārējās dienās viņš teica:

— Labāk dzeriet tēju.

Un viņi dzēra tēju.

Vectēvs kļuva nerunīgs. Viņš tagad tādām dīvainām acīm mēdza raudzīties Soņai un Slavam sejā, un no šā vērīgā skatiena kļuva nelāgi, skumji ap sirdi.

— Jums vajadzētu mazāk skraidīt apkārt, — reiz viņš sacīja tiem. — Vairāk jāsēd uz vietas.

— Kāpēc, vectētiņ?

— Tā, — viņš atbildēja. — Taupības labad.

Slava, tāpat kā Soņa, skolā vairs nemācījās un nemaz nebija sarūgtināts par to. Septembrī viņš augas dienas pavadīja uz jumtiem un pagalmos, vērodams gaisa kaujas. Viņš lieliski pārzināja visus padomju un‘ vācu lidmašīnu tipus un pazina tās no jebkura attāluma. Sājā rudenī viņš bija k|uvis pavisam mežonīgs un ieradās mājās vienīgi paēst un pārgulēt nakti. Oktobrī pašu mājas pagalms un jumts viņu vairs nespēja apmierināt, un katru dienu viņš devās aizvien tālāk un tālāk. Viņš stāstīja Soņai un vectēvam par to, kas noticis pilsētas visattālākajos nostūros. Kopš tā laika, kad pusdienas bija pārvērtušās par tējas dzeršanu, viņš ne vienmēr pārnāca arī pusdienās.

Reiz viņš aizgāja agrā rītā un pazuda visu dienu. Tā bija auksta un apmākusies diena, sniga slapjs sniegs, pūta stindzinošs vējš, ūdens Ņevā cēlās un putoja. Vectēvs vairākas reizes apjautājās:

— Kur ir Slava? Nav rādījies?

— Gan jau pārnāks, — Soņa atbildēja. Uzmetusi vilnas lakatu, viņa reizes četras izskrēja no mājas un ielūkojās apkārtējos pagalmos. Un, kad krēslā posās piekto reizi, viņš beidzot pārradās.

Viņš bija notriepies ar slapjiem māliem. Mālu traipi bija pat uz viņa nosalušās, zilganās sejas. Bet viņš bija apmierināts, acis līksmi mirdzēja no slapjo uzacu apakšas.

— Vai redzat! — viņš sacīja.

Un izkravāja no kabatām uz galda sešus lielus, netīrus kartupe|us.

— Kur tu tos ņēmi? — jautāja vectēvs.

— Gan .jau es pats zināšu ...

— Nē, pasaki, kur ņēmi! — Soņa sadusmojās.

Viņa baidījās, ka Slava tos nozadzis.

— Izraku, — Slava sacīja.

— Izraki? Kur?

— Gan jau es pats zināšu. Zemē. Man bija septiņi, bet vienu es apēdu.

— Nevārītu?

— Nevārītu. Tagad es zinu labu vietiņu. Nākošreiz aiziešu vēl tālāk.

— Nākošreiz tu neiesi nekur, — vectēvs noteica..

Slava atbildes vietā tikai iesvilpās. Vectēvs devās

uz virtuvi vārīt kartupeļus. Soņa pieprasīja, lai katram dotu pa diviem kartupeļiem, bet vectēvs sagrieza tos sīkos gabaliņos, un izrādījās neiespējami pārbaudīt, cik katrs dabūjis. Kaut kadas savas zinātniskās pudelītes dibena viņš atrada veselu tējkaroti zivju eļļas. Ceptie kartupeļi, kas smaržoja pēc zivīm, izrādījās neparasti garšīgi. Soņa un Slava tos notiesāja ēdamistaba. Vectēvs apgalvoja, ka esot apēdis savu tiesu, kamēr vārījis.

Tikai apēdusi brīnišķīgos kartupeļus, Soņa sajuta īstu badu. Viņai tā gribējās ēst, ka naktī viņa pamodās no izsalkuma. No rīta mokošā, nerimstošā tukšuma sajūta vēdera vēl vairak pastiprinājās un Soņai vairs nekur nebija miera. Slava, sadzēries karstu tēju un apēdis maizes riecienu, tūlīt aizgāja. Soņa saprata, ka viņš iet pēc kartupeļiem, bet neteica ne vārda.

Viņa gaidīja Slavu visu dienu. Diena bija sevišķi auksta — pirmā aukstā diena toruden, vakarējās peļķes bija aizsalušas, sniga viegls, sauss sniedziņš. Krēslā pamāca Slava. Viņš neko neatnesa: zeme bija sasalusi, un rakt nebija iespējams.

Nakošaja diena Soņa kāpnēs sastapa kaimiņieni, kas dzīvoja taja pašā stava, otra pusē, divdesmit septītajā dzīvoklī. Kaimiņiene bija stipri pārvērtusies. Soņa vērīgi paraudzījās viņā.

— Ko, vai esmu novājējusi? — kaimiņiene ievaicājās.

Viņa patiešām varbūt bija nedaudz novājējusi. Taču ne jau tā bija galvenā pārmaiņa. Viņa bija it kā sarukusi, seja kļuvusi tumšākā.

— Es ar katru dienu kļūstu aizvien vājāka un vājāka, — viņa ātri, pusčukstus runāja. — Man pat svārki krīt nost! Kas ar mums notiks, Soņečka? Mēs visi nomirsim ...

Viņas mute bija pavērta, lūpas drebēja.

— Mēs nenomirsim, — Soņa sadrūmusi teica. — Nomirs viņi.

— Kādi viņi?

— Vācieši.

Kaimiņiene neticīgi pavērās Soņā.

— Tu tā domā? Kāpēc?

Soņa nepavisam nezināja, kāpēc. Viņa to bija pateikusi, pašai negaidot. Viņa neko nevarēja paskaidrot un tāpēc piebilda pēc iespējas nozīmīgāk:

— Pati redzēsiet.

Un aizgāja.

3

Vāciešu uzbrukums bija atvairīts, uzlidojumi pilsētai un kuģiem notika retumis. Bet visiem bija skaidrs, ka pa|auties uz to nevar. Eskadriļa diendienā no rīta līdz vakaram riņķoja virs krastiem, virs jūras, cenšoties nepalaist ienaidnieku garām necaurredzamajā miglā, kas jau sen turējās gaisā virs ūdens un zemes un neparko negribēja izklīst.

Sals toruden uznāca agri, un pēc ilgajām lietavām izmirkusī zeme sasala, tik tikko pārklājusies ar plānu sniega kārtiņu. Aerodroms kļuva ciets kā čuguns, vienās bedrēs un grambās. Lidmašīnas, paceļoties gaisa un nolaižoties, sviedās uz augšu, lēkāja; katru reizi šķita, ka jau nākošo triecienu tās neizturēs un izjuks. Zeme kā čuguns, gaisā — sals, bet jūra atdzisa lēnām, un no siltā ūdens klajuma dienu un nakti cēlās biezi garaiņi. Šie garaiņi tad arī bija ta migla, ko nespēja izklīdināt nekāds vējš, un visi zināja, ka migla neizklīdīs tik ilgi, kamēr ūdens nebūs aizsalis.

Lidmašīnas apledoja, kļuva smagas kā gludekļi, tās vilka lejup, tuvāk ūdenim, mežam. Vajadzēja uzmanīties, lai gaisā cits citu nepazaudētu, lidot varēja, vadoties vienīgi pēc mērierīcēm, un pastāvīgais uzmanības sasprindzinājums Luņinu līdz vakaram tā nogurdināja, ka viņš nespēja ne parunāt.

Viņš vairs nebija iesācējs eskadriļā, viņam likās, ka viņš šeit jau ir ļoti sen, ka viss nodzīvotais mūžs sadalās divos posmos — agrākajā, tālajā un gandrīz nereālajā, kas ilga līdz tai dienai, kad viņš nokļuva šeit, un jaunajā, kas sākās tad, kad viņš atbrauca uz aerodromu; abas daļas viņam šķita vienlīdz ilgas. Serovu, Rasohinu, Kabankovu un Čepelkinu, no kuriem viņš ne-

šķīrās ne lidojumos, ne aerodromā, ne ēdnīcā, ne gulēšanas laikā, Luņins tagad pazina tikpat labi kā sevi pašu un brīnījās, kā varēja būt tādi laiki, kad viņš pat nebija dzirdējis, ka viņi vispār dzīvo pasaulē.

Vakari tagad bija bezgala gari, necaurredzami tumši, un viņi pavadīja tos kopā savā karsti piekurinātajā kubrikā. Noguris, apledojušā lidmašīnā izmaldījies pa miglu, lietu un slapjo sniegu, Luņins viena kreklā gulēja gulta, palicis rokas zem galvas, un cieši raudzījās petrolejas lampas liesmā. Blakus gultā gulēja Serovs. Bet Kabankovs un Čepelkins nelikās gulēt. Viņi bija jaunāki par Luņinu un spēcīgāki par Serovu, un nogurums viņus nespēja uzveikt.

Maziņais Kabankovs — tas vispār likās veidots nevis no kauliem un miesas, bet no |oti stingram un elastīgām tērauda atsperēm. Luņins, kas sen bija pieradis, ka lidotāji ir stipri un spēcīgi ļaudis, apbrīnoja Kaban-kova spēku, veiklību un vieglumu. Kabankovs nevis staigāja, bet lēkāja kā bumba. Istabā viņš bez jebkāda sasprindzinājuma, bez trokšņa lēca pāri gultām, pāri krēsliem, tikai viņa gaišais matu cekuls nodrebēja. Viņam ļoti patika diet. Tieši ar deju katrreiz sākās tā dīvainā izrāde, ko vakaros Kabankovs mēdza sarīkot saviem biedriem.

Viņš pēkšņi saka lēnītiņām kustēties — palēkdamies, raustīdams plecus, sizdams knipjus, klusā, smalkā bal-stiņā kaut ko paklusām neskaidri dungodams. Pamazam viņa lēcieni kļuva aizvien augstāki, viņš pietupās, sasita plaukstas, skaļi pliukšķināja sev pa ceļgaliem un, saliecis īsās kajeles kliņģerī, traucās no viena kakta uz otru. Serovs, gultā gulēdams, klusi un draudzīgi viņam uzsmaidīja. Cepelkina bērnišķīgi sajūsminātā, apaļā, sārtā seja izplūda platā smaidā. Bet Kabankovs dejoja aizvien nebēdnīgāk, straujāk, griezās kā virpulis un gandrīz nemaz nepieskārās grīdai. Dejā piedalījās viss viņa augums — rokas, kājas, vēders, pleci, locītavas, tikai sasprindzinātā, nopietnā seja bija nekustīga kā maska. Viņš vairs nedungoja, bet tikai pa brīdim izsaucās:

— Eh! Eh! Eh!

Pietupdamies, pastiepdamies rokas uz priekšu, viņš riņķoja ap Cepelkinu, aicinādams arī viņu. Čepelkins neveikli spiedās pie sienas, ierāvās kaktā. Tad Kabankovs,

ne mirkli nepārtraukdams savu trako deju, sāka spēcīgi un sāpīgi dauzīt viņu ar savām mazajām dūrītēm. Ce-pelkins kautrīgi smēja un apjucis māja ar rokām, kāpās tālāk prom; izdzīts no sava kakta istabas vidū, viņš gribot negribot sāka arī dejot — lai pasargātos. Viņa kustības bija lēnas un smagas. Blakus maziņajam Ka-bankovam, kas strauji traucās viņam apkārt, Cepelkins izskatījās kā lācis. Viņš negribīgi mīņājās no vienas kājas uz otru, pietupās un palēcās, bet pamazām deja aizrāva arī viņu. Čepelkina lēcieni un pietupieni kļuva aizvien ātrāki, un viņa platā seja priecīgi smaidīja.

Gadījās, ka šādā brīdī kubrikā ienāca Rasohins. Apstājies durvīs un viltīgi piemiedzis gaiši zilās ačteles, viņš sauca:

— Atkal badāt grīdu?

— Badām! — smalkā balstiņā ar izaicinājumu atbildēja Kabankovs, kaut gan īstenībā «badīja grīdu» vienīgi Cepelkins, no viņa lēcieniem līgojās sienas, mirgoja lampa un skumīgi šķindēja logu stikli.

Rasohins apsēdas Baiseitova gulta, kas bija palikusi' tukša, un saliecies, plaši izpletis ceļgalus, vērīgi noraudzījās dejotājos. Viņa skarbajā, vasaras raibumiem klātajā sejā iezagās maiga un it kā sapņaina izteiksme.

— Tu, Kabankov, labāk uzspēlē, — viņš teica.

Cepelkins pēkšņi apstājās, satvēra Kabankova roku

un lūdzošā balsī atkārtoja:

— Uzspēlē, Igor, uzspēlē!

Kabankovs neatsacījās un arī nepiekrita. Vai nu viņš vēl pats nebija skaidrībā, ko darīt — spēlēt vai ne, jeb vai viņam gluži vienkārši patika patirdīt pārējos ar gaidīšanu. Pēdējo reizi aizvirpuļojis pāri istabai, viņš, nemaz neaizelsies, apsēdās uz savas gultas, izvilka no spilvena apakšas cauru zeķi, diegus un adatu un, it kā nedzirdēdams lūgumus, ķērās pie lāpīšanas. Viņa tievie meitenes pirksti veikli un droši rīkojās ar adatu.

Serovs arī jau lūdza:

— No visas tiesas, Igoriņ, uzspēlē!

— Liec nost to zeķi! — nepacietīgi sauca Rasohins.

Bet Kabankovs nesteidzās. Beigu beigās nolicis pie

malas zeķi, viņš izdomāja citu nodarbošanos: notupās pie naktsgaldiņa un nezin kāpēc sāka pārcilāt taja pudelītes, vēstules, dzeltenas pogas ar enkuriem, kārbiņas ar

zobu pulveri. Un tikai tad, kad visiem jau bija apnicis gaidīt un kāds pat ierunājās par kaut ko citu, viņš pēkšņi izvilka no gultas apakšas akordeonu, apsēdās, pārmeta vienu kāju pār otru, nolaida akordeonu uz ceļgala un plaši izpleta to.

Viņš nekad nespēlēja kādu noteiktu dziesmu, bet nemitīgi! ar apbrīnojamu vieglumu pārgāja no viena motīva uz citu. Viņš nekad nespēlēja to, ko bija spēlējis iepriekšējā reizē, un nekad nevarēja to atkārtot, pat tad, ja viņu lūdza. Tam, ko viņš spēlēja, nebija ne sākuma, ne beigu: tā bija nepārtraukta skaņu straume, daudzveidīga un dzīva, tā plūda bez piepūles, pati no sevis. Viņa muzicēšanas pievilcība, spēks un savdabīgums slēpās brīvajās, dabiskajās un negaidītajās pārejas. Ugunīga jautrība pēkšņi pārvērtas par tik liegām skumjam, ka Cepelkinam asaras aizmigloja acis un pat Rasohina platajā sejā iezagās maigums un aizgrābtība. Un, it kā izbaudīdams savu varu pār viņiem, Ka-bankovs pēkšņi pārgāja uz plašu, priecīgu, možuma un laimes pilnu tēlojumu. Viņa mūzikā, tāpat kā viņā pašā, bija kaut kas stingrs un nelokāms — pārliecība, ka nav salaužams un nav uzvarams tas, ko viņš mīl.

Luņins klausījās, aizvēris acis, un visi domāja, ka viņš guļ. Viņš tiešām dažkārt snauda, bet arī snaudā turpināja risināt domu pavedienu. Skaņu viļņi plūda viņam pāri, un viņš domāja nevis abstrakti, bet it kā ainās, kas pašas no sevis bez jebkādas sakarības virknējās viņa smadzenēs. Visbiežāk tas bija vienkārši aizritējuša diena redzētā atkārtojums. Migla, migla un atkal migla, un pēkšņi ūdens nespodrais atspīdums zem lidmašīnas spārniem, uz mirkli iznirušie, tik tikko saskatāmie pa pusei nogrimušā «Sokola» bruņu torņi. Krasts, cieta ledus apmale, Pēterhofas retās egles — cauri miglai saskatāmas tikai galotnes. Lūk, uz viņa pusi lēni lido trasējošo ložu gaišās svītras. Vadspieķis pavilkts tuvāk klāt — jāpaceļas metrus divsimt augstāk. Pagrieziens pa kreisi. Viņš jau ir virs pilsētas. Migla, neko nevar saredzēt, neskaidri jaušamas garās ielu spraugas starp namiem, kuras, lidmašīnai izdarot pagriezienus, virpuļo un sasveras uz sāniem. Vīrišķīga, nelokāma pilsēta!... Tai, protams, ir grūti, ļoti grūti... Bet vai tad grūti ir tikai Ļeņingradai vien? ... Pa agri

uzsnigušo plāno sniega segu vācieši laužas uz Maskavu. Milzīgas knaibles no ziemeļiem un no dienvidiem — Kaļiņina, Brjanska, Orla. Orla — tā taču jau ir valsts vidiena, Okas krasti — viskrieviskākais novads no visiem Krievijas novadiem. Donbass, Odesa, Mariu-pole... Vācieši aizvien vēl laužas un laužas uz priekšu, bet mēs joprojām atkāpjamies ... Pilsētas, sādžas ... Grūti.. . Kādreiz Liza dzīvoja šeit Ļeņingradā, Moho-vajas ielā. Dzīvoja kopā ar māti. Lizas māti viņš redzēja pēdējo reizi trīsdesmitajā gadā, toreiz viņa vēl nepavisam nebija veca sieviete. Viņai Luņins nepatika, viņa nevarēja to ciest. Varbūt viņa arī tagad dzīvo tur, un viņš varbūt šodien pat lidoja pāri viņai. Viņa droši vien zina, uz kurieni aizbraukusi Liza ... Bet vai nav vienalga, kurp viņa aizbraukusi... Viņiem vairs nav nekā kopēja ...

Kabankovs bija no tiem vispusīgi apdāvinātajiem cilvēkiem, kuru spējas izpaužas nevis kaut kādā vienā nozarē, bet it visur, kur vien pieliek roku. Viņš prata ne tikai diet un spēlēt, bet arī zīmēja un dzejoja. Kopš kara pirmās dienas viņš pēc paša ierosmes katru dienu izlaida «Kaujas lapiņu». Viņam zem gultas glabājās prāva papīru kaudzīte, un katru dienu viņš ņēma no šīs kaudzītes vienu lapu un izdeva kārtējo numuru. Viņš neizlaida nevienu dienu — simtais numurs iznāca simtajā kara dienā. Katrā no šīm dienām viņš bija kaujā, katrā no šīm dienām viņš bija piedalījies tik daudzos notikumos, ka citam būtu pieticis veselam mūžam, un tomēr «lapiņa» iznāca. Viņš bija tā ievingrinājies šajā darbā, ka ziedoja «Kaujas lapiņas» izgatavošanai minūtes piecpadsmit. Viņš izkāra to gan ēdnīcā, gan kubrikā, gan komandpunktā. Lidotāji un tehniķi katru dienu ar ziņkāri gaidīja, ko viņš attēlos šodien.

Teksta «lapiņā» bija maz, galvenais bija zīmējumi, lielāko tiesu tādi, kas smīdina. Viņš zīmēja tos ar sarkanu un zilu zīmuli. Divas trīs svītras — un cilvēks attēlots tā, ka ikviens to pazīst. Viņš parasti izraudzījās kādu tās dienas notikumu, dažkārt pat pavisam sīku. Hilda bailēs no žurkas uzkāpusi uz galda. Cepelkins- ar krāsns kruķi rokā steidzas viņai palīgā, bet pats arī acīm redzot izbijies. Zem zīmējuma paraksts: «Viņš notriecis divpadsmit ienaidnieka lidmašīnas.» Citā ZĪmē-

jumā izstīdzējušais tehniķis Dejevs attēlots kā ārsts, pie viņa rindā stāv slimas lidmašīnas — ar sašautiem plākšņiem, caurumu izraibinātiem korpusiem, nošķiebtiem propelleriem, saārdītiem motoriem — un uzraksts zem tā: «Es atdzīvinu mirušos.» Vai atkal Cepelkins — lidojumā virs jūras viņš bija noturējis ūdenī peldošu baļķi par ienaidnieka kuteri un izšāvis uz to ložmetēju kārtu.

Sevišķi daudz Kabankova «lapiņā» bija zīmējumu, kuros attēlotas vācu asu likstas, un nekad tās nebija izdomātas, bet vienmēr notikušas visas eskadriļas acu priekšā. «Junkerss», bēgot no Rasohina, pavisam aplami izdarīja pagriezienu un ietriecās priedē. Pieci «junkersi», pamanījuši tuvojamies padomju iznīcinātājus, nomet bumbas uz sava karaspēka pozicijām, lai ātrāk varētu aizbēgt. «Meseršmits», pavadot «junkersu», neveikli izdara pagriezienu un taranē savu bumbvedēju. Visi šie zīmējumi apstiprināja to, kas ikvienam no viņiem jau bija no pieredzes zināms: gaisā viņi ir prasmīgāki lidotāji un cīnītāji nekā vācieši, ar lielāku meistarību un ienaidnieka pārākums bija vienīgi daudzās lidmašīnās.

Līdzās zīmējumiem Kabankovs ievietoja «Kaujas lapiņā» arī paša dzejoļus. Starp citu, tie bija nevis atsevišķi dzejoļi, bet viena vienīga gara poēma, kurai, tāpat kā Kabankova mūzikai, nebija ne sākuma, ne beigu. Tā saucās «Atriebība». «Kaujas lapiņā» viņš ievietoja šīs poēmas fragmentus, un vienmēr zem fragmenta virsraksta iekavās bija vārds «turpinājums» un beigās — «turpinājums sekos». Atšķirībā no zīmējumiem poēmā nebija nekā tāda, kas izraisītu smieklus. Viņš rakstīja par visu, ko domāja un ko redzēja, un bieži atcerējās Novgorodu, kur bija dzimis un uzaudzis:

Es domās redzu Novgorodu dzimto Un Volhovu, kas mājai garām plūst.

Tur augstā krastā lepni gadu simtos Vecvecās kremļa sienas nesagrūst.

Lūk, sirmā krievu pilsēta guļ grauta,

Nav mājas vairs, vien bumbu ārdīts dārzs...

Par velti, bende, dūrē, naida kļautā,

Tu gribi nožņaugt Ļeņingradu kārs!

Par laupīšanām, slepkavībām, postu,

Par meitenēm, kam atņemts gods,

Par visu — nolādētiem asinssuņiem sodsl

Visi svarīgākie notikumi, kas gadījās lidotājiem kaujās, nākošajā dienā bija atainoti poēmas kārtējā turpinājumā.Kad Čepelkinu, par kuru viņš aizvien mēdza pazoboties savos zīmējumos, reiz bija ielenkuši četri «meseršmiti» un viņš izglābās tikai tādēļ, ka viņam palīga traucas visi parejie eskadriļas lidotāji, Kabankovs uzrakstīja:

Ja, nāve secen gāja tuvam draugam,

Ko izrāvām no ļaunām ķetnām mēs,

Viņš atkal mūsu vidu priecīgs raugās Un blakus draugiem kaujā traukties spēs.

Par vāciešiem Kabankovs rakstīja ne tik daudz ar nicinājumu, cik riebumu, un izsmēja viņus par to, ka viņiem nav izdevies piepildīt savus plānus:

Lai dienām, naktīm ārdās kanonāde,

Lai cik ir briesmīgs laupītājiem skats —

Jūs projām aiztrieksim, jums Ļeņingradu Kā pašu ausis neredzēt nekad!

No visiem Kabankova talantiem Luņinam visapbrīnojamākā likās prasme sacerēt dzejoļus. Cilvēkus, kas prot dejot, spēlēt bajānu un zīmēt jocīgus zīmējumus, Luņins bija sastapis arī agrāk, bet tādu cilvēku, kurš prot sacerēt dzejoļus, viņam gadījas sastapt pirmo reizi. Luņinu pārsteidza tas, ka, lai gan viņi dzīvoja viena istaba, viņš nekad nebija redzējis, kā Kabankovs raksta dzejoļus. Kur un kad viņš tos raksta? Un reiz, palicis divatā ar Kabankovu, Luņins viņam apvaicājās par to.

— Es tos nerakstu, bet izdomāju, — Kabankovs sacīja. — Kur pagadās. Lidojumā.

Un Luņins vēl vairāk izbrīnījās. Kā var sacerēt dzejoļus lidojumā, kad visa uzmanība pievērsta tam, lai ne-apmaldītos miglā, nepazaudētu biedrus, neietriektos mežā, nepalaistu garām Rasohina rīkojumus, neaizmirstu mērinstrumentus, kuru rādītāji strauji pārvietojas, nepalaistu garām nepamanītu ienaidnieku?

Kabankovs bija eskadriļas komisārs, un Luņins nemaz nebrīnījās par to. Kaut gan varētu jautāt: kāpēc par komisāru kļuvis Kabankovs? Viņam bija ierindas virsnieka, nevis politiskā darbinieka dienesta pakāpe, atskaitot lidotāju skolu, viņš citu neko nebija beidzis.

Protams, viņš ir partijas biedrs, bet ari Serovs, piemēram, ir partijas biedrs.

Izrādījās, Kabankovs bija kļuvis par komisāru tikai vienu dienu pirms Luņina ierašanās eskadriļā. Kara sākumā eskadriļai bijis cits komisārs, kadru darbinieks, kas pats nebija lidotājs. Evakuējoties no Tallinas, iepriekšējais komisārs, tapat kā daudzi citi divīzijas darbinieki, gājis boja Somu jūras līci. Pēc ierašanās šeit* aerodromā, eskadriļa bija palikusi bez komisāra. Bet atbrauca nule ieceltais divīzijas komisārs Uvarovs, pārnakšņoja kopā ar lidotajiem, parunājās ar viņiem, paklausījās, ka Kabankovs spēlē akordeonu, apskatīja «Kaujas lapiņas» un aizbraukdams iecēla Kabankovu par eskadriļas komisāru.

Tas pārsteidza visus. Nevienam agrāk pat nebija ienācis prātā, ka Kabankovs būs komisārs. Taču, tiklīdz viņu iecēla šajā amatā, visi juta, ka nav un nevar būt nekā pareizāka. Būtībā Kabankovs bija kaut kas līdzīgs komisāram arī agrāk, kad skaitījās ierindas lidotājs. Viņu mīlēja, cienīja un uzklausīja, un viņš, nenoturēdams runas un nedodams pavēles, jau sen, pats to nemaz neapzinādamies, pildīja komisāra pienākumus. Galvenais no šiem pienākumiem bija tas, ka viņš centās tuvāk iepazīt ikvienu cilvēku un mēģināja izprast to. Un, kad bija izpratis, pūlējās palīdzēt, dot padomu vai parādīt un izlabot kļūdu. Starp citu, iespējams, ka viņš tāpat rīkotos arī tad, ja nebūtu kļuvis par eskadriļas komisāru. Un droši vien pat tad, ja viņš nebūtu komisārs, visi justu, ka pēc Rasohina viņš šeit ir pats galvenais.

Tomēr Kabankovam neklātos viegli komisāra darbā, ja viņam nebūtu līdzās tehniķis Dejevs, eskadriļas part--orgs.

Katra lidmašīna bija nodota viena tehniķa pārziņā, un šo tehniķi tad arī mēdza saukt par «lidmašīnas saimnieku». Ja visas piecas eskadriļas lidmašīnas vēl joprojām lidoja, par spīti milzīgajai pārslodzei, par spīti daudzajiem trāpījumiem, tad tikai tāpēc, ka tehniķi katru nakti, kamēr lidotāji gulēja, pārbaudīja motorus, aizstāja nolietotās daļas ar jaunām, sadziedēja brūces. Tas bija smags un nogurdinošs darbs, kas jādara — diena vai nakts, un kļūdīties nedrīkstēja. Tehniķi nepaguva

ne paēst, ne izgulēties, viņu pirksti salā un vējā uztūka un sasprēgāja. Bet smagāka par bezmiegu un darbu bija viņiem uzveltā atbildība. Lidotājs, dodoties lidojumā, saņēma savu lidmašīnu no tehniķa un atgriezies atkal to nodeva tehniķim. Un visi zināja, ka vismazākā kļūme, visniecīgākā tehniķa paviršība var kļūt par cēloni lidotāja nāvei, lidmašīnas bojā ejai vai neveiksmei kaujā. Kamēr lidmašīnas atradās gaisā un kaut kur tālu aiz apvāršņa izcīnīja kaujas, tehniķi negāja projām no lidlauka un klusēdami, sasprindzinātām, nobālušām sejām gaidīja ... Viņi nespēja atraut skatienu no debesīm: vai parādīsies, vai atgriezīsies? Un, kad virs egļu galotnēm parādījās lidmašīna, gatavodamās nolaisties, «saimnieks» acumirklī pazina to un, vērīgi pētījot tās lidojumu, aizturētu elpu ieklausīdamies motora troksnī, centās uzminēt, vai lidmašīna nav cietusi, vai tikai lidotājs nav ievainots.

Stundām ilgās bažas katru dienu par sava lidotāja likteni noveda pie tā, ka ikviens tehniķis izturējās pret savu lidotāju ar tādu sevišķi satrauktu, rosmīgu mīlestību ... Tehniķis pastāvīgi centās ieskatīties lidotājam acīs, lai uzzinātu, vai viņš ir labi izgulējies, vai viņš negrib nodzerties, vai viņam nav auksti, vai tikai viņam zodu nespiež ādas cepures siksniņa. Tehniķis centās palīdzēt lidotājam, kā vien spēja, pakalpot, nomierināt, pasargāt no liekām rūpēm.

— Mūsu tehniķi ir gluži kā aukles, — Kabankovs mēdza sacīt. — Mums katram ir sava aukle.

Un visuzticamākā aukle bija tieši Kabankovam — tehniķis Dejevs. Izstīdzējušais vīrs ar garajām rokām un garajām kājām izturējās pret maziņo Kabankovu ar tēvišķīgu maigumu. Viņi bija amizants pāris, kad divatā darbojās ap lidmašīnu; jokupēteri stāstīja par viņiem visādus brīnumus un pat apgalvoja, ka Dejevs paceļot Kabankovu uz rokām un iesēdinot gluži kā bērnu kabīnē vai arī ka mazais Kabankovs varētu iziet Dejevam starp kājām. Starp kājām, viņš, protams, iziet nevarēja, bet zem Dejeva izstieptās rokas gan varēja iziet, gandrīz nepieliekdamies, un šis priekšnesums tika izrādīts ne vienu reizi vien.

Dejevam bija jau pāri trīsdesmit gadiem, un uz pasauli viņš raudzījās vērīgām, nopietnām acīm, kurās

bija gan maigums, gan bardzība. Viņš nesaņēma nekādas vēstis no savas ģimenes, kas bija palikusi kaut kur vāciešu ieņemtajā Smoļenskas apgabalā, taču viņš klusēja un negaudās. Viņš bija viens no tiem neatlaidīgajiem, mierīgajiem un pieticīgajiem darba cilvēkiem, kas nesa uz saviem pleciem kara smagumu, nesaliekdamies zem tā. Eskadri|ā pret viņu izturējās ar sevišķu cieņu, kaut gan varētu likties, ka viņš nav neko pārāks par citiem. Iepriekšējais eskadriļas partorgs lidotājs Ivaševs krita pie Tallinas, un par partorgu kļuva Dejevs. Kad Kabankovu iecela par komisāru, Dejevs palīdzēja viņam tikpat rūpīgi kā aerodromā pie lidmašīnas.

Kabankovam ilgi nepadevās viens no viņa komisāra pienākumiem: viņš neprata vadīt politinformācijas. Tas bija dīvaini, parasti viņš vfegli un brīvi runāja ar jebkuru cilvēku. Viņš labi zināja arī, par ko jārunā: par tautas postu, par katra cilvēka atbildību dzimtās zemes priekšā, visas cilvēces nākotnes priekšā, par nelokāmību, par pienākumu, par ticību uzvarai. Bet, kad nozīmētajā laikā sapulcējās visi eskadriļas motoristi un tehniķi un skatījās Kabankovā, viņš tīri vai zaudēja valodu, domas sajuka, balss kļuva pavisam klusa un viņš nespēja pateikt neko kā dažas avīžu frāzes. Un tad viņam talkā nāca Dejevs. Partorgs uzstādīja Kabankovam kādu jautājumu un, negaidīdams atbildi, pats sāka stāstīt — mierīgā, ne visai skaļā, tomēr labi sadzirdamā balsī. Šī atbilde patiesībā tad arī bija politinformācijas sākums. Kabankovs, aizmirsis, kāds oficiāls pasākums šeit notiek, iejaucās sarunā un parasti runāja ļoti labi — dedzīgi un vienkārši. Sarunā iesaistījās arī citi, un, ja vien nebija nekur jāsteidzas, pārrunas ieilga.

— Es nevaru iztikt bez jums, — Kabankovs sūrojās Dejevam. — Jūs esat man nepieciešams kā tramplīns lēcienam.

— Pieradīsiet, — Dejevs mēdza sacīt. — Nav grūti iemācīties runāt. Galvenais, lai jūs iepazītos ar cilvēkiem. Galvenais ir cilvēki.

Bet to Kabankovs zināja arī pats.

Noguruma un depresijas brīžos Luņins bieži sajuta Kabankova vērigo skatienu. Kabankovs pūlējās kaut ko atminēt viņā un nespēja. Bet Luņinam nebija ne mazākās vēlēšanās palīdzēt Kabankovam. Kabankovs,

protams, saprata to un nekā nejautāja. Tikai vienu vienīgu reizi viņš it kā nejauši pateica Luņinam:

— Es redzu, major, jūs nevienam nerakstāt vēstules.

— Nevienam, — Luņins atbildēja.

Saruna neraisījās. Un Kabankovs nekad vairs nemēģināja izprašņāt Luņinu par to, ko viņš pats nestāstīja.

Toties Serova mīlestības stāsts Kabankovam bija zināms — no paša sākuma līdz beigām. Oktobra vidū atgadījās notikums, kas ļoti saviļņoja Serovu, — no rajona tautas izglītības nodaļas beidzot pienāca vēstule, kas vēstīja, kur atrodas tā skola, par kuru viņš bija pieprasījis ziņas. Vēstulē bija minēta Molotovas apgabala pilsētiņa, par kuru eskadriļā neviens nekā nebija dzirdējis. Kabankovs tūlīt pat devās uz komandpunktu un svinīgi atnesa karti, kurā bija atzīmēta šī pilsētiņa. Se-rovs izklāja karti uz savas gultas, un visi noliecās pār to. Pilsētiņas nosaukums jau bija pasvītrots ar tinti. Kabankovs stāstīja Serovam, ka tā neapšaubāmi ir ļoti laba vieta: rajona centrs, upe klāt, līdz Molotovai arī nav necik tālu, klimats veselīgs, un neviena vācu lidmašīna turpu neaizlidos. Serovs skumji klausījās un visam piekrita.

— Nu, sēdies, raksti vēstuli! — Kabankovs sacīja.

— Labi, — Serovs piekrita.

Taču viņš nesēdās vis un vēstuli nerakstīja.

Visiem par lielu brīnumu, no rajona tautas izglītības nodaļas saņemtās ziņas ne tikai neiepriecināja Serovu, bet, gluži otrādi, it ka sarūgtināja. Viņš bija bāls un neparasti kluss. Naktī pamozdamies, Luņins katru reizi ievēroja, ka Serovs neguļ un mirdzošām acīm raugās griestos. Nākošajā rītā Serovs ēdnīcā, ceļot pie mutes karoti, brīžiem pēkšņi sastinga, atstādams to pusceļā. Ejot pa aerodromu pie savas lidmašīnas, viņš vairākkārt negaidot apstājās un palika nekustīgi stāvam tik ilgi, kamēr Luņins neuzsauca viņam.

Vakarā Kabankovs apvaicājās:

— Vai vēstule uzrakstīta?

— Vēl nav ...

— Raksti ātrāk. Gadījusies lieliska izdevība.

Kabankovs pastāstīja, ka parīt no kāda Ļeņingra-

das aerodroma uz Molotovu došoties Sarkankarogotās

Baltijas Flotes Kara Gaisa Spēku štāba transportlidma-šina pēc deficītdaļām un ka transportlidmašīnas lidotājs esot vecs Kabankova draugs un uzticams cilvēks. Rītdien divi ieroču meistari no mūsu aerodroma braukšot uz to aerodromu, kur atrodas transportlidmašīnas, un varēšot nodot vēstuli.

Iespēja nosūtīt vēstuli šādā veidā bija ļoti svarīga, jo kopš tas dienas, kad vācieši bija sasnieguši Lādogas ezera dienvidu krastu, vēstules ceļoja pusotra mēneša, bet privāta satura telegramas Ļeņingradas telegrāfā gluži vienkārši nepieņēma. Taču Serovs, uzklausījis Ka-bankovu, nekā neteica un pie vēstules rakstīšanas tova--. kar arī nesedas.

Rīta pusē Luņins pamodās, izdzirdis skaļu noputu. Serovs, garš un vājš, sēdēja gulta, nolaidis zemē basas kājas.

— Kas tad jums? — Luņins apvaicājās.— Vai nenāk miegs?.

Serovs acīm redzot vairs nespēja izturēt.

— Kad es biju pie viņas, skola vēl nebija aizbraukusi, — viņš teica. — Skola aizbrauca tikai pēc sešām dienām.

Luņins nesaprata. Juceklīgi, satraukumā svelpdams, Serovs čukstus paskaidroja. Augusta vidū viņš atlidojis no Tallinas uz Pēterhofu. No Peterhofas viņu atlaiduši dažas stundas uz Ļeņingradu. Serovs ieradies savas paziņas dzīvoklī, un kaimiņiene pateikusi, ka viņa paziņa aizbraukusi no pilsētas kopā ar skolu. Bet tagad no rajona tautas izglītības nodaļas raksta, ka skola aizbraukusi tikai sešas dienas pēc tam, kad viņš bijis šajā dzīvoklī...

— Un kas par to? — Luņins jautāja pēc iespējas mierīgāk.

Bet viņš jau pats saprata, ka te nav kaut kas kārtībā. Nabaga Serovs!

— Viņa nevēlējās sastapt mani, — Serovs noteica. — Un lika kaimiņienei pateikt, ka jau aizbraukusi...

— Ko tu pļāpā muļķības! — pēkšņi niknā balsī no savas gultas uzkliedza Kabankovs. — Ko tu mels, vai tev kaut kas ir zināms. Tu nezini ne velna. Kāpēc tad tu apmelo viņu?

Kabankovs nometa segu un pieskrēja pie Serova.

Basām kājām viņš izskatījās vēl mazāks. Viņa mazā sejiņa no dusmām pietvīka.

Čepelkins pamodināts sakustējās un, nekā nesaprazdams, ieurbās acīm Serovā. Serovs it kā saguma, nokāra galvu, viņa lūpas nobāla. Viņš apjucis paskatījās apkārt.

— Nepjāpā niekus! — Kabankovs viņam dusmīgi uzbrēca. — Tūliņ sēdies! Raksti! Līdz celšanai vēl stunda palikusi. Pagūsi!

Serovs vienā kreklā un apakšbiksēs sakumpis un nokaunējies paklausīgi sēdās pie galda. Kamēr viņš rak-. stīja, visi klusēja. Kabankova sejā neizzuda niknums. Serovs rakstīja ilgi, pēc tam salocīja vēstuli trīsstūrīti un uzrakstīja adresi.

— Mūsu lauku pasta numuru paziņoji? — Kabankovs jautāja.

— Paziņoju.

— Tagad raksti otru vēstuli, — Kabankovs sacīja.

— Klausies. Raksti.

Viņš nodiktēja vēstuli skolas direktoram ar lūgumu paziņot Marjas Sergejevnas Andrejevas adresi.

— Tas ir katram gadījumam, — viņš paskaidroja.

— Dod šurp!

Viņš paņēma abas vēstules un paslēpa zem sava spilvena.

Vēstules nosūtīja tajā pašā dienā, un par tām vairs nerunāja. Un vispār uzmanību no Serovā novērsa jauns apstāklis: Čepelkins ēdnīcā neatraujoties lūkojās

Hildā uz mata tāpat, kā to bija darījis Baiseitovs.

4

Hilda patiešām bija skaista un pēdējā laikā šķita pat vēl daiļāka — viegla, tieviņa, seja gluži kā no porcelāna, vaigi pie plīts kļuvuši koši sārti, acis gaiši zilas — lelle kas lelle! Taču Čepelkins vienmēr izturējās pret viņu labi, nekad nebija pievērsis viņai īpašu uzmanību — tik ilgi, kamēr nebija noticis atgadījums ar žurku, kuru Kabankovs attēloja savā «Kaujas lapiņā». Žurka bija liela un nekaunīga, tā nesteigdamās un bezbailīgi pastaigājās pa ēdnīcu. Hilda ēdnīcā bija viena.

Skaļi spiegdama, viņa uzrāpās uz galda. Izdzirdis troksni, ēdnīcā ieskrēja Cepelkins, kas nejauši bija gadījies priekšnamā. Viņš paķēra krāsns kruķi un, ieņēmis lieliskas pozicijas, nogrieza žurkai atkāpšanās ceļu uz virtuvi. 2urka ar sirmiem spalvu kušķīšiem abos sānos atkāpās kaktā un melnām, ļaunām ačtelēm skatījās Ce-pelkinā. Hilda vairs nespiedza un, stāvēdama uz galda, deva Cepelkinam padomus. Bet Cepelkins rīkojās nedroši. Lēnām un svārstīdamies viņš virzījās uz žurkas pusi. Žurka metās viņam pretim. Cepelkins atkāpās. Tiesa, viņš tūdaļ pat nikni trieca kruķi pret grīdu, bet bija jau par vēlu, žurka paskrēja viņam garām. Bez sevišķām bailēm un ne pārāk steidzīgi tā nozuda virtuves durvīs.

Hilda nolēca no galda. Viņa bija sašutusi. Paķērusi kruķi, Hilda sāka rādīt, kā būtu rīkojusies, ja viņa būtu Cepelkins. Ēdnīcā ienāca Kabankovs un Serovs. Viņa tūlīt pat izstāstīja viņiem visu līdz pēdējam, parādīja, kur stāvējis Cepelkins ar kruķi, kur bija tupējusi žurka. Cepelkins nokaunējās. Viņš pūlējās ieskaidrot, cik briesmīga žurkai bijusi aste, gara un kaila, bet Hilda nicinoši paskatījās viņā, un Cepelkins apklusa.

Kopš tās dienas Cepelkina izturēšanās pret Hildu mainījās, un visi to uzreiz ievēroja. Sēdēdams pie galda, viņš klusēja un skatījās uz virtuves durvīm. Kad ienāca Hilda, viņam vaigu galos parādījās divi spilgti sarkani plankumiņi. Kamēr meiča staigāja pa ēdnīcu, novākdama vienus šķīvjus un uzlikdama citus, Cepelkins, nenovērsis skatienu, raudzījās Hildā un plankumi viņa vaigu galos gan kļuva lielāki, gan atkal samazinājās. Kad viņam kaut ko jautāja, Cepelkins nesaprata un atbildēja pēc ilgāka laika, it kā tikai nupat būtu pamodies no miega. Ko tādās reizēs juta Hilda, nebija zināms. Bet viņa, protams, visu manīja un rauca pieri, kad viņas klātbūtnē pieminēja žurku.

*

Šajās dienās viņi beidzot skaidri uzzināja to, par ko līdz šim atklīda tikai neskaidras baumas. Viņi uzzināja, ka Ļeņingradā valda bads.

Viņi aizstāvēja Ļeņingradu un dzīvoja dažu kilometru attālumā no tās. Katru dienu viņi vairākas reizes

lidoja pāri Ļeņingradai. Bet viņi redzēja to vienīgi no augšas, atrazdamies lielā augstumā. Viņu dzīve ritēja vai nu gaisā, vai aerodromā, kur nebija nevienas civilpersonas.

Vairāk nekā visiem citiem par Ļeņingradu vajadzēja zināt Rasohinam: pie viņa pastāvīgi ieradās dažadi (audis no pulka un no divīzijas, arī viņš pats reizēm izbrauca ar savu pusotrtonnīgo kravas automašīnu uz divīziju, uz Poklonnaja Goru, no kurienes līdz pilsētai bija pavisam tuvu. Iespējams, viņš arī uzzināja to agrāk par citiem, bet nedomāja, ka tas būtu jāstāsta.

Aerodromā neviens nebija ļeņingradietis. Visi, tāpat kā Luņins, bija dzimuši un uzauguši provincē: Raso-hins bija vologdietis, Kabankovs — novgorodietis, Ce-pelkins — no Smoļenskas apgabala, Serovs — no Tveras apgabala. Pirms kara viņu pulks diezgan ilgu laiku bija atradies Ļeņingradas apgabala Kingisepas rajonā, taču no turienes līdz Ļeņingradai bija gandrīz četru stundu brauciens, un vienīgi Serovs katru brīvdienu devās uz Ļeņingradu. Bet, tāpat kā visi, kas dzimuši Krievijas ziemeļos, viņi kopš seniem laikiem tūkstoš saitēm bija saistīti ar Ļeņingradu. Tā vienmēr bija modinājusi viņos apbrīnu ar savu skaistumu un diženumu. Ļeņin-gradā pavadītās dienas katrs no viņiem atcerējās ar prieku, katrs vēlējās nokļūt tur vēl un vēl. Ļeņingrada viņu apziņā nostājās tūlīt aiz Maskavas.

Ļeņingrada bads. Viņi uzzināja to no ieroču meistariem. Cilvēki, badā zaudējuši spēkus, pakrita ielās, un aerodromā nodarbinātie ieroču meistari, kuriem nācās braukt pēc bruņojuma uz noliktavu pilsētā, redzēja to paši savām acīm. Arī lidotājus tagad ēdinaja sliktāk nekā agrāk. Agrāk viņus baroja tik sātīgi, ka neviens nevarēja apēst paredzēto devu, atskaitot laikam vienīgi Čepelkinu. Tagad uzreiz visa kā bija mazāk — kā gaļas, tā putraimu. Dārzeņi nozuda pavisam. Maizi vairs nelika uz galda, ļaujot ikvienam apēst tik daudz, cik viņš vēlas, bet sadalīja porcijās — piecsimt gramu dienā katram cilvēkam. Starp citu, Luņinam pietika arī tā, lai gan viņš bija pieradis ēst daudz un ilgie ikdienas lidojumi prasīja milzīgu spēku patēriņu. Viņa biedriem, jaunajiem ļaudīm, laikam šīs devas bija pamaz. Bet neviens neizrādīja ne mazāko neapmierinātību. Serovs — tas

pat neapēda visu izsniegto maizi, bet ietina papīrā un iebāza kabatā.

Tam bija savs iemesls — tehniķiem, kas gādāja par to, lai lidmašīnas būtu kārtībā, izsniedza katram tikai trīssimt gramu maizes dienā un divus šķīvjus zupas — pusdienās un vakariņās. Un vēsts par to, ka tehniķi — pašaizliedzīgie, gudrie, atjautīgie darba darītāji, šie «lidmašīnu saimnieki» — dzīvo pusbadā, nomāca lidotājus.

Ir kauns un kumoss spriežas kaklā, ja biedrs, kas dzīvo līdzas, ir izsalcis. Serovs pirmais sāka nest maizi savam tehniķim. Noskatījies no Scrova, to pašu sāka darīt arī Luņins. Viņam par izbrīnu, tehniķis atteicās ņemt maizi. Luņins izlikās, ka ir apvainojies, bet nelīdzēja arī tas. Tad Luņins pavēlēja. Tehniķis bija viņam padots, pavēli neizpildīt nevarēja un maizi paņēma. Tā turpinājās dažas dienas, līdz beidzot uzzināja Rasohins.

Vakarā Rasohins ienāca kubrikā satraukts un nikns.

— Serov!

Pēc viņa balss, kuras intonācijas bija jau labi iepazītas, kļuva skaidrs, ka Serovam gaidāms brāziens. Serovs nobālēja un izstiepās miera stājā. Rasohins sirdīgi noskatījās viņā caur rudajām skropstām.

— Vai jūs patiesi domājāt, ka tie, kas nosaka maizes devas, ir kļūdījušies? — viņš jautāja Serovam. — Jūs domājat, ka esat gudrāks par viņiem, un nolēmāt izlabot viņu kļūdu? Jūs atdodat maizi tehniķim, bet Ļe-ņingradā bērni cieš badu. Bērni cieš badu, bet mēs tiekam ēdināti, lai mums pietiktu spēka padzīt vāciešus. Jūs to nesaprotat, ko?

Viņš beidza ar to, ka novērsās un pateica, nevienu neuzrunājot:

— Nevis maizi, bet dzīvību vajag atdot...

Iestājās klusums. Serovs nobālis joprojām staveja

miera stājā. Luņinam bija nepatīkami, ka bārienu saņēma tikai Serovs, jo arī viņš bija rīkojies tāpat ka Serovs un Rasohins neapšaubāmi zināja to. Bet Rasohins nekad neizteica piezīmes Luņinam, laikam gan tāpēc, ka Luņins bija gados un dienesta pakāpē vecāks par viņu. Taču šoreiz viņš, brīdi klusējis, pateica Luņinam:

— Bet par jums, major, es brīnos.

Viņš apsviedās un aizgāja projām.

Kubrikā tovakar valdīja klusums — klusēja pat Ka-bankovs un, sēdot savā gultā, īgni lāpīja zeķes. Luņins neizģērbies atlaidās, aizvēra acis un izlikās guļam. Bet miegs viņam nenāca, viņš zināja, ka neaizmigs, un, nogulējis stundas pusotras, piecēlās, uzmeta plecos šineli un izgāja ārā.

No rīta bija iestājies atkusnis, visu dienu lija lietus, sniegs nokusa, un pagalmā bija tik tumšs, ka nevarēja saredzēt pat savas rokas. Luņins uz labu laimi lēniem soļiem devās tumsā, nevairīdamies aukstā lietus, kas cirtās viņam sejā. Pēkšņi viņš izdzirda soļus, nepaguva paiet sānis un sadūrās ar Rasohinu.

— Tas esat jūs, major? — Rasohins jautāja. — Kurp iedams?

— Tāpat vien, — Luņins atbildēja.

— Arī es tāpat vien, — teica Rasohins.

Viņi stāvēja līdzās, neredzēdami viens otru, un klusēja. Visapkārt šalca, čabēja un plīkšķēja novembra lietus.

— Nu, es iešu, — ierunājās Rasohins un devās tālāk.

Taču viņš tūlīt atkal apstājās.

— Man pašam ēdiens spriežas kaklā, — viņš noteica.

Un aizgāja projām.

Luņins brīdi pastāvēja, pēc tam lēnām gāja tālāk, klupdams pāri vadiem, ko te bija savilkuši telefonisti, uzdūrās bērzam un atspiedās pret to. Bērni cieš badu. Luņinam nebija bērnu, un dzīve bija iegrozījusies tā, ka viņam maz iznāca sastapties ar bērniem. Varbūt tāpēc viņš, ieraugot bērnus, tik mokoši izjuta to, ka viņi ic tādi trausli, vārgi un neaizsargāti. Katru reizi, nolūkodamies bērnā, viņš pārdzīvoja saviļņojumu: tāds maziņš, neko nesaprot, visi var viņam nodarīt pāri, iznicināt — automašīna, cilvēks, suns. Bērni cieš badu un drīz sāks mirt.

Redz, kāpēc pēdējā laikā vācieši šeit tup tik klusi! Kā viņam tas agrāk nav ienācis prātā? Pilsēta ar vairākiem miljoniem iedzīvotāju — un nekādas piegādes, ne no kurienes, ielenkuma loks, cilpa. Krājumi? Vai ir iespējams sagādāt krājumus vairāk nekā trijiem miljo-

niem cilvēku? Krājumi tomēr laikam ir, ar tiem tad arī iztiek. Nu, vēl mēnesi, varbūt vēl divus ... Vācieši nolēmuši neriskēt, mazliet pagaidīt un ieiet izmirušā pilsētā .. . Cietsirdības ziņā nedzirdēts nodoms. Viss bus neskarts — nami, rūpnīcas. Un klusums, klusums... Nebūs vienīgi cilvēku ... Luņinam sametās auksti, viņš nodrebēja.

Bet kas notiek tur, pārējā Krievijā, aiz divām frontes līnijām? Viņš ieradās šeit pirms diviem menešiem un kopš tā laika nav redzējis nevienu cilvēku no turienes.

Līdz šejienei nonāk tikai ziņojumi, īsi un uztraucoši.

Mēs esam atstājuši Orlu, Brjansku, Vjazmu. Pēc tam Mariupoli. Tas jau ir pie Azovas jūras, netālu no tās vietas, kur atradās viņa lidotāju skola, mājiņa, dārzs. Pēc tam nāca ziņojums, ka mūsu karaspēka stāvoklis Rietumu frontē pasliktinājies un ka vācieši . vienā iecirknī pārrāvuši mūsu aizsardzību. Tā arī bija teikts. Rietumu fronte — tā ir Maskava. Kopš tā laika pagājušas divas nedēļas. Sajās divās nedēļās atstāta Odesa, Taganroga, Harkova. Bet kā ir pie Maskavas? Pie Maskavas notiek kaujas, nekas vairāk nav zināms ...

Luņins izmirka un pārsala, un negribīgi lēnām vilkās atpakaļ uz kubriku. Viņš tumsā ilgi nevarēja atrast lieveni. Kad viņš iegāja kubrikā, visi, atskaitot Serovu, jau bija aizmiguši. Serovs gulēja vaļējām acīm, bet, pamanījis Luņinu, aizvēra acis un izlikās guļam.

5

Atkusnis turpinājās vairākas dienas, pēc tam atkal iestājās sals un sāka snigt. Bija tikai novembra sākums, bet šķita, ka jau iestājusies ziema. Daudzas dienas nepārtraukti sniga sniegs.

Lidojumi tagad notika ne visai bieži — ne tik daudz sniega, cik vācu aviācijas pilnīgās bezdarbības dēļ. Ši piespiestā nīkšana aerodromā mocīja un nomāca. Par katru cenu gribējās lidot un cīnīties, jo šajā dzimtajai zemei grūtajā rudenī tikai izlidojumi un kaujas varēja sniegt gandarījumu.

— Vai patiešām mēs līdz Oktobra svētkiem vairs nenotrieksim nevienu lidmašīnu? — Kabankovs sacīja.

Viņš ātri soļoja pa kubriku no viena kakta uz otru, sažņaugdams ciešāk savas mazās, spēcīgās dūres.

Līdz septītajam novembrim bija palikušas tikai dažas dienas. Togad šo ierasto un iemīļoto svētku tuvošanos visi gaidīja ar sevišķu saviļņojumu. Ienaidnieks apdraudēja Oktobra revolūcijas iekarojumus, viņu dzīves jēgas pamatus. Revolūcijas gadadienu gribējās atzīmēt ar triecienu ienaidniekam.

Beidzot sestā novembra rītā mākoņi izkliedējās. Parādījās pat saule. Taču kādus astoņsimt metrus bieza miglas kārta vēl aizvien klāja jūru un piekrasti, un ikviens varēja, pat acis nepieverot, raudzīties sarkanīgajā saulē, kas bija liela un nespodra.

Sājā rītā, pēc novērošanas posteņu ziņām, šur tur bija manītas vācu lidmašīnas. Tikai izlūki vien. Tās siroja pāriem, lidojot zemu, miglā, un centās ieskatīties pilsētā, kā skatās kastrolī, lai uzzinātu, vai ēdiens ir gatavs.

— Kaut tikai izdotos satikt viņus, kaut tikai nepa-lidotu garām! — Kabankovs teica, kad viņi pa nomīdīto, žilbinoši balto sniegu skrēja pie savām lidmašīnām.

Pēc brīža piecas Rasohina lidmašīnas, sakārtojušās ķīļa ierindā, lidoja cauri mirdzošajai miglai, kas izkliedēja saules starus, gluži ka cauri varavīksnei. Nācās turēties cieši blakām, jo, pat nedaudz attālinoties, kaimiņa lidmašīnas apveidi sāka divkāršoties, trīskāršoties un pēkšņi pazuda, it kā tā būtu izdzēsta ar gumiju. Viņi devās uz Ļeņingradu un aizlidoja pāri Ņevas ietekai. Nevienas vācu lidmašīnas. Nogriezušies pa labi, aizlidoja pāri Pēterhofai. Nevienas. Atkal pa labi, uz Kronštati. Vāciešu nav. Varbūt arī ir, bet kā viņus lai pamana, ja jau piecsimt metru attālumā neko nevar saredzēt. Kurp lai dodas? Pa ierasto ceļu uz aerodromu, tā arī nekā nepanākušiem? Bet virs Kronštates Raso-hins nogriezās uz rietumiem un veda lidmašīnas uz plašo Somu jūras līci.

Tiklīdz Kronštate bija palikusi aiz muguras, Luņins ieraudzīja priekšā četrus «meseršmitus» — četrus tum-

sus, garus, izplūdušus plankumus. Viņš redzeja tos tikai vienu mirkli, tāpēc ka Rasohins uzreiz izdarīja pagriezienu un veda eskadriļu sāņus, lai «meseršmiti» nepagūtu to ieraudzīt. Vajadzēja paslēpties miglā un uzbrukt vāciešiem negaidīti.

Eskadriļas lidmašīnas izdarīja vēl vienu pagriezienu un devās tajā pašā virzienā, kādā lidoja «meseršmiti», un, neredzot tos, traucās paralēli tiem — pa kreisi no vāciešiem un augstāk par tiem. Pēc minūtes Cepelkina lidmašīna atdalījās no pārējām un devās viena pati pa labi — miglā.

Tā bija viltība, ko viņi ne vienu reizi vien bija apsprieduši kubrika. Ja «meseršmiti» atklās, ka tos vajā pieci padomju iznīcinātāji, tie neielaidīsies kaujā, aizbēgs, paslēpsies migla un nozudīs. Tie japievilina — un, lūk, Cepelkina lidmašīna būs teicama ēsma. Tie katra ziņā nenocietīsies un uzbruks vientuļai padomju lidmašīnai. Cepelkins tos aizkavēs, pievērsīs sev vācu lidotāju uzmanību. Un tad jau tiem vairs neizdosies aizmukt.

Pēc tam kad Cepelkins bija nozudis, viņi vēl veselu minūti lidoja, nemainot kursu. Tad, sekojot Rasohinam, nogriezās pa labi.

Atrast «meseršmitus» neizdevās uzreiz, jo visu aizsedza nolādētā migla; viņi riņķoja, pacēlās augstāk, nolaidās zemāk, bet laiks gāja, un Cepelkinam draudēja briesmas. Viņi jau sāka uztraukties, kad pēkšņi gandrīz vai uzskrēja virsū vācu lidmašīnām. Četri «meseršmiti» no visām pusēm uzmācās Cepelkina lidmašīnai.

Bet Cepelkins bija izmanīgs un veikls. Viņš šaudījās un grozījās starp trasējošo ložu strūklām, kas triecās uz viņu, te viņš cirtās augšup, te metās lejā, izdarīdams pagriezienus tik strauji, ka «meseršmitiem» ne reizes neizdevās tikt viņam līdzi. Turklāt viņš nikni turējās pretim, un tieši tajā brīdī, kad biedri viņu ieraudzīja, Cepelkins nonāvēja vācu lidotāju un «meseršmits» nogāzās lejā miglas aizsegtajā jūrā.

Šai uzvarai tūdaļ sekoja vēl viena. Kad trīs vācu lidotāji, ieraudzījuši pēkšņi iznirušās padomju lidmašīnas, izdarīja pagriezienu, lai atvairītu uzbrukumu, Cepelkins uzklupa vāciešiem no mugurpuses un notrieca

otru «meseršmitu». Tā viņš iznicināja divus «meser-šmitus», iekams kaujā paguva iesaistīties iznicinātāji, kas steidzās viņam palīgā.

Abi palikušie «meseršmiti» metās augšup un nozuda miglā.

Tas bija nepatīkami. Vajājot ienaidnieku, uzbudinātie un Cepelkina panākumu iepriecinātie lidotāji gribēja turpināt kauju. Viņi ilgi riņķoja virs jūras, cerēdami sastapt ienaidnieka lidmašīnas. Beigu beigās Luņins atkal ieraudzīja priekšā abus «meseršmitus». Nevēlēdamies uzsākt kauju, tie metās sānis un uzreiz izšķīrās: viens «meseršmits» devās pa kreisi, otrs — pa labi. Ra-sohins, Kabankovs un Cepelkins aiztraucās pakaļ tam, kas nogriezās pa kreisi, Luņins un Serovs sekoja tam, kas nogriezās pa labi.

Luņins lidoja maksimālā ātrumā un ilgi neizlaida savu «meseršmitu» no acīm. Bet pēkšņi tas pazuda. Izgaisa vienā mirklī, it kā nekad nebūtu bijis. Luņins nevarēja saprast, kur tas varējis pazust, un kādu laiku vēl traucās uz priekšu aizvien tajā pašā virzienā, cerēdams kuru katru brīdi atkal ieraudzīt to. Taču viņš neredzēja nekā cita kā mirdzošo miglu, kas vizēja visās varavīksnes krāsās — sarkanā, oranžā, dzeltenā, zaļa, zilā.

«Meseršmits» droši vien izdarījis pagriezienu, bet viņš palaidis to garām, nav pamanījis. Luņins pagrieza galvu, lai paskatītos atpakaļ, vai Serovs viņam seko. Nebija arī Serova. Nekur nekā nebija, tikai migla. Luņins bija palicis viens.

Viņš izdarīja pagriezienu, pēc tam vēl vienu, atgriezās tajā pašā vietā un riņķoja, cerēdams sastapt kādu no savējiem. Bet visas lidmašīnas, tiklab savējās, kā ienaidnieka, bija bez pēdām pazudušas. Luņins devās augšup un izlidoja ārā no miglas. Viņa priekšā atklājās milzu plašums. Saltās, skaidrās debesis atmirdzēja bāli gaišzilā krāsā. Bet debesu plašums bija tukšs — nevienas lidmašīnas. Degvielas Luņinam bija palicis pavisam maz, bet līdz aerodromam bija tālu. Tomēr viņš nolēma vēlreiz pamēģināt sameklēt savējos un ienira miglā. Luņins traucās lejup miglā kā pa saduļķotu ūdeni. Cauri miglai viņš ieraudzīja viļņoto jūras klaju. Pāri viļņiem ātri pazibēja divas ēnas. Pavisam tuvu ūdenim «meser-

sniits» vajāja kādu lidmašīnu, kas bēga projām līču loču lidojumā.

Tā laikam bija Serova lidmašīna. «Meseršmits» atradās tieši zem Luņina, un vajadzēja nekavējoties rīkoties. Luņins piķēja tam virsū, nospieda ložmetēja gašeti. «Meseršmits», vairīdamies no Luņina, metas pa labi, bet virāžā aizķēra ar spārnu vilni, apsviedās un nozuda ūdenī.

Pa to laiku lidmašīna, kurai viņš bija dzinies pakaļ, paguva nozust miglā. Bet Luņins to ātri panāca un pielidoja tuvu klāt. Nē, tas nebija Serovs, tas bija Ce-pelkins. Luņins pamāja viņam ar spārniem, lika piebiedroties un veda augšup. Degvielu bija maz, un viņš nolēma atgriezties, lidojot virs miglas slāņa, lai veltīgi nemaldītos un lai būtu augstuma rezerve. Bet Cepelkins pacēlās tikai kādus simt metrus un tālāk viņam nesekoja. Luņins ievēroja, ka ar Cepelkina lidmašīnu kaut kas nav kārtībā.

Cepelkina lidmašīna virzījās uz priekšu ļoti lēni, rāvieniem, it kā palēkdamās. Varbūt «meseršmits» bija paguvis nodarīt bojājumus motoram? Jeb vai pats Cepelkins ievainots? Viņš nebija atbildējis Luņinam, kad Luņins pielidoja un pamāja viņam ar roku. Līdz aerodromam Cepelkins var arī netikt. Viņu vajag aizvadīt līdz Kronštatei, un tur jāliek viņam nolaisties.

Kronštate ilgi neparādījās, un Luņins jau saka raizēties, vai tikai viņi nav aizlidojuši tai garam. Bet tad priekšā no miglas iznira sniega klāts balts zemes rags, to apskaloja tumši ūdeņi. Tā bija Kotlinas salas neapdzīvota rietumu mala, uz šis salas atrodas Kronštate. Luņinam kļuva vieglāk ap sirdi. Bet ar izbrīnu viņš ievēroja, ka Cepelkins nedomāja nolaisties. Viņš lēnām lidoja tālāk, uz austrumiem, pāri garajai un šaurajai Kotlinas salai.

Tas Luņinu uztrauca, bet viņš nomierinājās, nospriedis, ka Cepelkins zina, ko dara. Cepelkins neapšaubāmi ievainots, bet ir laikam pārliecināts, ka sasniegs savu aerodromu. Nu, ko tur, jo labāk!

Luņins bija daudzreiz lidojis pār Kronštati un labi to pazina, kaut gan nekad nebija tur bijis. Zem viņiem stiepās garas, taisnas ielas ar divsimt gadus vecām, drūmām mūra mājām, dārzi un alejas ar retiem, kailiem

kokiem. No miglas viņiem pretim pamazām iznira katedrāles koloss. Viņi lidoja tik zemu, ka kupols bija augstāk par viņiem. Aiz katedrāles sākās rūpnīcu ķieģeļu sienas, augsti, melni dūmeņi, taisns kanāls, kuru jau klāja pelēka ledus kārtiņa. Jūrnieki ielās atgāza galvas, aplūkojot lidmašīnas, un Luņins skaidri redzēja viņu sejas. Cepelkins nolaidās vēl zemāk; Luņinam jau likās, ka viņš tomēr nolēmis nolaisties. Var nosēsties arī šeit, salas apbūvētajā austrumu daļā, kādā klajā vietā. Bet, lūk, priekšā no miglas jau iznirst austrumu zemes rags, taču Cepelkins vēl joprojām lido un lido. Tikuši pāri pēdējiem jumtiem, viņi atkal nonāca virs jūras. Kronštate palika aiz muguras.

Luņins gribēja vest Cepelkinu pāri saliņām, uz kurām atrodas Kronštates forti, bet Cepelkins lidoja taisnā ceļā — iešķērsām pāri Markizovaja Lužai uz Lahtu. Vizošā migla atkal aizsedza skatienu. Viņi lēnām lidoja zemu zemu, virs paša ūdens — tagad priekšā bija jau Cepelkins, bet Luņins metrus trīsdesmit aiz tā. Zem viņiem bija lieli, plakani ledus gabali un melni, kūpoši lāsmeņi.

Pēkšņi Luņina acu priekšā Cepelkina lidmašīnas priekšgals sasvērās uz leju, tā ieslīdēja lāsmenī, sāka grimt un pazuda.

Luņins kliedza, kaut gan motora troksnī pats nedzirdēja savu balsi. Viņš kliedza un meta lokus virs tās vietas, kur bija nozudusi Cepelkina lidmašīna. Viņš cerēja, ka Cepelkins kuru katru brīdi parādīsies virs ūdens, neticēja, ka tās ir beigas. Nē, tagad viņš vairs necerēja. Viņš zināja, ka viss ir beidzies. Viņš gluži vienkārši nevarēja atstāt šo briesmīgo vietu un riņķoja, aizvien riņķoja .. .

Kad Luņins atguvās, viņam bija atlikušas degvielas triju minūšu lidojumam. Viņš lika lidmašīnai strauji pacelties augstāk un devās uz aerodromu. Šķērsojot krastmalas līniju, viņš ieraudzīja priekšā divas lidmašīnas — tie bija Rasohins un Kabankovs, kas atgriezās no lidojuma. Bet kur ir Serovs? Nolaižoties zemē, viņš ieraudzīja aerodromā Serova lidmašīnu. Tātad Serovs atgriezies pirmais.

Rasohins un Kabankovs, nupat nolaidušies, stāvēja blakus Serovam un, tehniķu ielenkti, kaut ko stāstīja,

Kad Luņins, izkāpis no lidmašīnas, piegāja viņiem klāt, Kabankovs līksmām, mirdzošām acīm pagriezās pret viņu.

— Major! — viņš iesaucās. — Mēs ar kapteini ceļā notriecām vēl vienu! Nav slikti, svētkiem par godu, ko?

Pēkšņi viņš ieraudzīja Luņina seju un saprata.

— Cepelkins? .. .

Luņins pamāja.

PIEKTĀ NODAĻA. PĀRLIDOJUMS

1

Decembrī liela nama pagalms Vasilija salā bija tukšs un kluss, dzi|ā sniegā ieputināts, un tikai dažas taciņas līču loču vijās no vārtiem līdz durvīm. Sētnieks tatārs Ābrams ik rītu uzsāka cīniņu ar sniegu. Pēdējā mēneša laikā viņš bija briesmīgi novājējis un vēl vairāk kļuvis līdzīgs svētajam moceklim no senas svētbildes, liela auguma, taisnu muguru, skumji svinīgu, izdēdējušu, melnīgsnēju seju. Viņa noliesējušās kājas kuļājās platajos, jaunajos velteņos. Ar ierastu kustību viņš izdarīja vēzienu un iegremdēja lāpstu sniegā. Bet pēc diviem trim vēzieniem sētnieks pēkšņi apstājās un sāka dīvaini grīļoties, it kā viņa garās kājas nespētu noturēt līdzsvaru. Viņš apsēdās uz akmens stabiņa un, smagi elpodams, dusmīgi skatījās sniegā. Viņš to neieredzēja, bet, zaudējis spēkus, neko nevarēja pievarēt. Šajā stunda profesors Medņikovs parasti izgāja pagalmā ieelpot svaigu gaisu. Viņš apstājās blakus Ābramam, atspiedies uz spieķa un cēli atmetis mazo galveli.

Visi, kas dzīvoja šajā namā, jau sen zinaja, ka gadus sešdesmit piecus vecais neliela auguma vīrs mētelī ar dārgu zvērādas apkakli, zvērādas cepuri galvā un siltām botēm kājās, ar mazu. bet lepnu zvirbuļa sejiņu ir profesors. Lai gan neviens īsti nezināja, ar kādu zinātni viņš nodarbojas, visi — gan mājsaimnieces, gan sētnieks Ābrams, gan sarkanflotietis, kas veica kaut kādu noslēpumainu militāru uzdevumu vienā no otrā stāva dzīvokļiem, — izturējās pret viņu ar cieņu, jo cienīja zinātni.

Parasti profesors Medņikovs klusēja. Bet reizēm ie-

saka sarunu ar Ābramu. Tas drīzāk bija monologs. Ābrams sēdēja uz stabiņa, bargi raudzījās sniega, un pēc viņa sejas izteiksmes nevarēja pat uzminēt, vai viņš maz klausās.

Reiz profesors izstiepa uz priekšu kreiso roku, atbīdīja mēteļa piedurkni, atlocīja cimda malu un paskatījās uz savu atsegto plaukstas locītavu, kas bija tieva un smaila, gluži kā bērnam. Pēc tam mierīgi un pamācoši noteica:

— Kad nav barības, cilvēks apēd pats sevi. Apēd pats sevi stingrā un noteiktā secībā. Vispirms viņš apēd taukus, ko viņam izdevies savā mūžā uzkrāt, visu, tā sakot, lieko, visus krājumus. Pēc tam viņš sāk ēst paša muskuļus.

Te atvērtajās durvīs, kas veda kāpņu telpā, parādījās Soņa — mētelī, ar baltu vilnas lakatu galvā un velteņiem kājās.

— Vectētiņ, nāc mājās, tu nosalsi, — viņa sacīja.

— Tu šodien ļoti ilgi pastaigājies. Vectētiņ, tu nāksi?

Bet vectēvs, kaut arī paskatījās uz viņu, neatbildēja.

Viņš turpināja izklāstīt savu domu:

— Visilgāk neskartas paliek smadzenes, nervu sistēma — vērtīgākais cilvēkā un tikpat kā neatjaunojamais. Kad cilvēks sāk apēst savas smadzenes, nekas vairs nelīdz.

— Bīsties nāves, vai? — negaidot ievaicājās Ābrams.

Profesors augstprātīgi paskatījās viņā.

Savas nāves? — viņš nicīgi pārjautāja. — Nē, savas nāves es nebaidos. Es ar savu nāvi nekad nesa-stapšos: kamēr esmu dzīvs, tās nav, bet, kad tā atnāks, manis nebūs. Tikai citu nāve...

Viņš sarauca pieri un apklusa.

— Kas nepadosies, tas nenomirs, — Soņa noteica.

— Nu, vectētiņ, iesim.

Soņa pavilka viņu aiz mēteļa kabatas un aizveda mājās.

Šos vārdus — «kas nepadosies, tas nenomirs» — Soņa nebija izdomājusi pati. Tos viņai pateica Antoņina Trofimovna.

Soņa ilgāku laiku nekā nezināja par Antoņinu Tro-fimovnu un tikai nesen atkal satikās ar viņu.

Oktobrī, kad vācu aviācijas uzlidojumi pilsētai

gandrīz izbeidzās, Antoņina Trofimovna pēkšņi pazuda no mājas, kurā dzīvoja Soņa. Viņa pat neiegriezās savā istabā pārnakšņot. Dežūras bumbu patvertnē, sētā un uz jumta tagad pārzināja citas sievietes, Antoņina Trofimovna bija viņas apmācījusi, un tās stingri ievēroja An-toņinas Trofimovnas nodibināto kārtību. No šīm sievietēm Soņa uzzināja, ka Antoņinai Trofimovnai uzticēts kāds svarīgāks un atbildīgāks darbs un ka viņa arī pārnakšņo darba vietā.

Reiz pēc mēneša, kad Soņa stāvēja rindā pēc maizes, kāda meitene pateica, ka komjaunatnes rajona komiteja varot iekārtot viņu darbā kara rūpnīcā. Par kara rūpnīcu Soņa domāja jau sen; tas, protams, nav tas pats, kas doties uz fronti, bet tomēr viņa varēs strādāt, neatstājot vectēvu un Slavu. Komjaunatnes rajona komitejā viņa pirms tam bija bijusi tikai vienu vienīgu reizi — pavasarī, kad kopā ar vairākām citām savas klases meitenēm saņēma no sekretāra komjaunatnes biedra karti. Drīz pēc tam sākās karš, skola aizbrauca, un it visas saites starp Soņu un komjaunatni pārtrūka, palika vienīgi biedra karte. Tas ļoti mulsināja Soņu, un uz rajona komiteju viņa aizgāja pēc ilgas svārstīšanas, ar pūlēm pārvarējusi biklumu.

Viņa turēja rokā savu komjaunatnes biedra karti, kurā melns uz balta bija redzams, ka viņa jau vairākus mēnešus nav kārtojusi biedra maksu. Tas sevišķi biedēja meiteni. Bet, kad Soņa iegāja rajona komitejā, bailes uzreiz izgaisa. Ar viņu runāja gluži ikdienišķas meitenes, lakatiem galvās un velteņiem kājās. Tās iztaujāja viņu, un Soņa uzreiz pastāstīja itin visu — par Slavu, par vectēvu, par mātes nāvi. Izrādījās, ka iekārtot viņu darbā rūpnīcā nebūt nav tik viegli: vienas rūpnīcas aizbraukušas, citas pārtraukušas ražošanu, tāpēc ka nav kurināmā, bet pārējās, vissvarīgākajās, kas vēl strādāja, cilvēku pietika.

— Vajag viņu aizvest pie Antoņinas Trofimovnas, — sacīja viena no meitenēm, un visas piekrita.

Soņai nezin kālab pat prātā neienāca, ka tā varētu būt tā pati Antoņina Trofimovna. No komjaunatnes rajona komitejas viņu veda uz partijas rajona komiteju, kas atradās tajā pašā ēkā. Viņas ilgi gāja garām durvīm ar uzrakstu plāksnītēm, pa gariem gaiteņiem, kuros

valdīja tikpat liels aukstums kā ārā. Antoņina Trofimovna aitādas kažokā, ar lakatu galvā un velteņiem kājās sēdēja vienā no ledus aukstajiem kabinetiem un runāja pa telefonu.

— Es atvedu jums, Antoņina Trofimovna, vienu neorganizētu komjaunieti, — teica meitene no komjaunatnes rajona komitejas. — Parunājiet, varbūt viņa jums noderēs.

Viņa nosauca Soņu par «neorganizētu» ne jau tāpēc, ka Soņa patiešām bija neorganizēta, bet tālab, ka Soņa nepiederēja nevienai pirmorganizācijai.

Antoņina Trofimovna joprojām bija tāda pati — ar smaidīgām, vērīgām acīm zem gaišajiem uzacu lokiem. Tikai seja bija mazliet pietūkusi, uzblīdusi.

— Bet mēs jau esam labi pazīstamas, — Antoņina Trofimovna sacīja, pavērusies Soņā. — Tu esi pārsteigta? Mani tagad norīkoja šeit. Te ari guļu ...

Un tūlīt ierunājās par pienākumiem.

— Pilsētā jau vairāk nekā mēnesi nedarbojas neviena pirts. Vai gribi palīdzēt atvērt pirti?

— Gribu, — Soņa atbildēja, ne mirkli nesvārstīdamās.

Kādreiz tik smalkie un baltie Antoninas Trofimovnas pirksti, kas gulēja uz galda, bija uztūkuši un nepavisam neliecās.

— Mājās tagad nevar ne tikai nomazgāties — pat apsildīties nav iespējams, — teica Antoņina Trofimovna. — Jau trešo mēnesi ļaudis guļ neizģērbušies. Un pilsētā nav nevienas pirts. Bet kā lai tā sāk darboties? Kurināmā nav, transporta nav, un nav arī ļaužu, kas turētos kājās ... Nu, iesim!

Viņa piecēlās un atstāja galdu. Kažoks Antoņinai Trofimovnai bija īss, zem tā rēgojās plati, arī īsi, melni brunči, kas bija uzvilkti virs vatētām biksēm, bet to staras bija sabāztas velteņos. Un tomēr pat šādā tērpā viņai bija viegla, kustīga gaita.

— Es, te rajona komitejā strādādama, esmu noskatījusi vienu pirtiņu, tādu senlaicīgu, maziņu, — Antoņina Trofimovna stāstīja, vadot Soņu lejā pa rajona komitejas nama kāpnēm. — Mazai pirtiņai arī katli mazāki, kurināmā izies mazāk. Paskatīsimies, kas tur ir . . .

Viņas gāja pa tukšajām, taisnajām Vasilija salas ielām, kuras mirgoja neticami tīrs sniegs. Sals bija tāds, ka Soņai aizrāvās elpa.

— Tu no rīta iedzēri tēju? — Antoņina Trofimovna apvaicājās. — Ja nav ko ēst, tiklīdz esi piecēlusies, vispirms izdzer glāzi tējas vai karsta ūdens, lai iekšā siltums turētos un tu nenosaltu ...

Pirts patiešām nebija liela. Tā atradās simt gadus vecā vienstāva mūra namā divu ieliņu krustojumā, kādus simt soļus no prospekta. Apmetums bija izmircis un nodrupis, atsedzot vietvietām kailus ķieģeļus. Taču, kamēr viņas nebija nonākušas līdz ielas stūrim, pirts likās neskarta. Nogriezušās ap stūri, viņas ieraudzīja, ka visas rūtis galvenās fasādes logos izbirušas. Durvis nebija aizslēgtas, viņas pagrūda tās un iegāja vestibilā. Uz tīrās, gludās grīdas mirdzēja lieli sniega kristāli kā izkaisīts naftalīns. Te likās vēl aukstāks nekā ārā — gaiss te bija stings un iestāvējies.

— Vai te kāds ir? E-hei! — Antoņina Trofimovna iesaucās.

Viņas ieklausījās. Klusums. Tikai vējš pūta izsistajā logā, sanesdams uz grīdas sniega pārslas.

Kases lodziņš aizklāts ar finieri; pa labi — ieeja pirmajā sieviešu nodaļā, pa kreisi — pirmajā vīriešu nodaļa. Garš, tumšs gaitenis: nevar nemaz saskatīt, kas atrodas viņā galā. Bet, apradušas ar puskrēslu, viņas vestibila kaktā ieraudzīja vēl vienas durvis, kas bija zemākas par pārējām, un izlasīja uz tām uzrakstu «Direkcija». Antoņina Trofimovna apņēmīgi piegāja pie durvīm un plaši tās atvēra. Un tūlīt spēji atkāpās. Viņām šķita, ka viņas stāv dziļas, melnas bedres mala. Tālu lejā tumsā kā oglīte gailēja niecīga uguntiņa. Viņām sejā iesitās drēgns siltums un nepanesama nevēdi-nātas telpas skābenā smaka.

— Durvis! — aizsmakusi sievietes balss iesaucās lejā. — Aizveriet durvis!

Satvērusi Soņu pie rokas, Antoņina Trofimovna uzmanīgi spēra soli uz priekšu.

— Te ir kāpnes, — viņa teica. — Nepakrīti.

Viņas devās lejā pa slidenajiem koka pakāpieniem. Bundžiņā iestiprināta neliela dakts meta nespodras gaismas plankumu uz galda. Apradusi ar krēslu, Soņa

saskatīja blakus galdam lielu kankaru kaudzi. Viņai šķita, ka šie kankari sakustas.

— Vai te ir kāds no direkcijas? — Antoņina Trofimovna skaļi jautāja, un viņas valdonīgā balss šajā baismīgajā, noslēpumainajā alā atskanēja neparasti lietišķi.

— Es, — atbildēja aizsmakusi sievietes balss.

— Bet kas jūs esat?

-- Direktore ...

No kankaru kaudzes izkūņojās sieviete. Viņa bija ģērbusies mētelī, lakatu galvā un visam pāri ievīstījusies segā. Vecene. Salīkusi kā kuprīte. Seja tumša, gandrīz vai melna, ass, kumpains deguns, ļaunas acis. īsta ragana, tāda var tikai sapnī parādīties.

— Un kas jums te vajadzīgs? — viņa draudīgi jautāja.

— Mēs esam no rajona komitejas, — Antoņina Trofimovna teica ...

— Tā, tā, atnācāt apraudzīt! — izsmejoši un naidīgi sacīja direktore. — Nu, lūk, kā redzat... Arī mani šurp norīkoja rajona komiteja. Septembrī. Lai uzlabotu darbu ...

— Vai tu re, es jau jūs atceros! — Antoņina Trofimovna iesaucās. — Jūs vēl atnācāt pie manis .. . Cik tad jums ir gadu?

— Divdesmit četri, — direktore atbildēja. — Ko, vai esmu pārvērtusies?

— Jāatzīstas, pārvērtusies gan . ..

— Es spogulī neskatos, — direktore drūmi noteica.

— Un vai mani jūs neatceraties? — Antoņina Trofimovna vaicāja.

— Tagad pēc balss pazinu...

Viņas apklusa un ilgi, nesakot ne vārda, skatījās viena otrā. Pēc tam Antoņina Trofimovna apskatīja istabiņu, kurā atradās direktores kabinets, un ievaicājās:

— Kāpēc te ir tumšs?

— Tāpēc, ka nav noņemts maskējums...

— Bet kāpēc jūs to dienā nenoņemat?

— Vakarā atkal jāaizklāj ...

— Tā nevar, — Antoņina Trofimovna stingri noteica.

Viņa viegli uzlēca uz krēsla, no krēsla pakāpās uz galda un noņēma no loga zilo papīra aizsegu. Biezu ledus kārtu klātajam puspagraba logam priekšā bija sniega kupena, un dienas gaisma iespiedās tikai caur pašu augšējo loga maliņu. Tomēr istaba kļuva gaiša, un tagad labi varēja saskatīt abas skrandām piekrautās gultas, skārda krāsniņu un tieši kaktā uz grīdas sabērto akmeņogļu putekļu kaudzi, bet mazā kvēpekļa uguntiņa vairs tikko bija samanāma.

Antoņina Trofimovna veikli nokāpa no galda un nodzēsa to.

— Jūs te arī dzīvojat?

— Pagaidām dzīvoju.

* — Ko nozīmē pagaidām?

— Pati zināt. Pagaidām dzīvoju, bet rīt nomiršu.

— Kāpēc rīt?

— Nu, varbūt šodien .. .

— Vai sen jau jūs te pārguļat?

— Sen, — direktore teica. — Man mājās nav kurināmā.

— Viena pati?

— Nē, mēs te bijām divatā ar Lizaveti . ..

— Kas tā par Lizaveti?

— Pirmās sieviešu nodaļas vecākā pirtniece. Tā ir viņas gulta.

— Un kur viņa pati?

— Nomira. Aizvakar. Es aizgāju pēc maizes, pārnācu, bet viņa jau sastingusi. Vakar aizstiepu viņu uz pirmo sieviešu nodaļu, saltumā, noliku uz lāvas ...

— Tur viņa arī guļ?

— Tur jau arī guļ...

Soņa mazliet atvirzījās no Lizavetes gultas. Antoņi-nas Trofimovnas seja pārvērtās, kļuva stingra. Viņa it ka gribēja sacīt: «Nu, pietiks pļāpāt, tā, trinot mēles ar tevi, nekas labs neiznāks, parunāsim nopietni.»

— Bet kā ir ar pirti? — viņa noprasīja.

— Mes strādājām ilgāk par visiem citiem pilsētā, — direktore sacīja. — Mums katli ir mazi, mazāk ogļu iziet.

— Nu, un tagad?

— Ko tagad? — direktore nesaprata.

— Tagad nestrādājat?

Direktores vājā, nomelnējusi putna seja smieklos noraustījās.

— Uja, vai tad neredzat, ka visi logi izdauzīti?

— Logi izdauzīti, bet vai ogļu arī nav?

— Kāpēc nav ogļu? — direktore noteica tāda kā aizvainota. — Es jau saku, ka ogles ir. Kad atnācu šurp, vispirms sagādāju ogles. Man ogļu pietiktu vēl pusotram mēnesim. Arī man krāsnī deg šīs ogles. Lizavete sanesa no katlu telpas. Man bija laba kurinātāja, viņa tikai kurināja un kurināja, mēs strādājām ilgāk par visiem citiem, palikām vienīgie visā pilsētā ...

— Bet kur viņa ir tagad?

— Kurinātāja, vai? Kad izbira stikli, viņa aizgāja uz mājam. Ko viņa te būtu darījusi? Viņa jau tikko uz kājām turējās. Varbūt jau nomirusi...

— Jā, — Antoņina Trofimovna noteica, — stiklus mēs nedabūsim. To nav visā pilsētā. Bet vai visi stikli izbiruši?

— Trijās nodaļās nav palikusi neviena rūts. Pirmajā sieviešu, pirmajā vīriešu un otrajā vīriešu. Gar visu fasādi.

— Un kā šis te? — Antoņina Trofimovna jautaja, norādot uz direktores kabineta logu.

— Tas jau ir sētas pusē. Sētas logi ir veseli...

— Bet vai jums visu nodaļu logi ielas pusē?

— Kāpēc visu? Otrajai sieviešu nodaļai logi ir sētas pusē. Tur stikli veseli...

— To tad arī vajag apsildīt, — Antoņina Trofimovna teica.

— Vienu nodaļu?

— Vienu nodaļu. Maiņās.

Direktore atkal iesmējās.

— Nu, to varēs darīt ne agrāk par nākošo ziemu, ja sistēma pavasarī atkusīs, — viņa sacīja. — Sistēma taču ir aizsalusi.

— Sistēma?

— Nu, saprotiet, caurules. Caurulēs ir ledus. Tās bez autogēna tagad neatkusīs.

— Mēs dabūsim autogēnu, — Antoņina Trofimovna teica. — Kurā katrā rūpnīcā. Pateiksim — atsūtiet mums metinātāju ar autogēnu un varēsiet pirmie nomazgāties.

— Nez, vai tikai jūs nejokojat? — direktore drūmi sacīja, bet jau bez agrākā naida.

— Es nejokoju, — Antoņina Trofimovna noteica. — Ne es domāju, ne cerēju, ka jums ir ogles. Bet, ja ir ogles, visu pārējo dabūsim.

Direktore iegrima domās.

— Un kas tad strādās? Esmu taču palikusi viena pati, neviena vairs nav ...

— Dosim tev ļaudis, dosim! Redz, viņa strādās, — Antoņina Trofimovna sacīja, norādot uz Soņu. — Cik cilvēku tev vajag? Desmit? Piecpadsmit? Dosim kaut vai piecpadsmit. Arī es strādāšu ...

— Iesim, es jums visu parādīšu! — direktore pēkšņi sarosījās. — Tur vēl vienu nodaļu varētu apsildīt, ja ar finieriem aizsistu divus logus. Sistēma, nezinu, kā ir ar to . . . Ja kurinātāja paguva izlaist ūdeni, tad sistēmai varbūt nav nekādas vainas.

Direktore nometa no pleciem segu, iesvieda to gultā un tieviņa, sakumpusi, ar netīru vecenes sejiņu steigšus devās augša pa kāpnēm, vedot sev līdzi Antoņinu Trofimovnu un Soņu.

Ta Soņa saka piedalīties pirts atjaunošanā. Katru dienu viņa agri no rīta devās uz pirti un strādāja tur līdz pat vakaram. Antoņina Trofimovna patiešām atveda direktorei palīgos meičas — protams, ne jau piecpadsmit, bet tikai piecas, taču arī tas nebija maz Viņas visas agrāk bija strādājušas diegu fabrikā — fabrika vasarā aizbrauca, bet viņas dažādu neparedzētu iemeslu dēļ palika. Viņas ietilpa meiteņu komjauniešu brigādē, kas bija radusies vasaras beigas, ceļot nocietinājumus Ļeņingradas pievārtē. Kad viņas atgriezās pilsētā, Antoņina Trofimovna pierunāja meitenes brigādi nelikvidēt, un viņas palīdzēja Antoņinai Trofimovnai visdažādākajos darbos, rūpējās, lai cilvēki varētu dzīvot.

Meitenes visas bija satuntuļojušās no galvas līdz kājām, rēgojās tikai nokvēpušie deguni un sasprēgājušie vaigi, un nekad viņas neizģērbās, tāpēc ka nekad negadījās nokļūt siltuma; aiz bada pūžņoja roku pirksti un pampa kājas, viņas ar pūlēm staigaja un tomēr, ka jau jaunībā, bija ļoti runīgas, viegli sasmīdināmas un pat nespēja būt vienaldzīgas pret savu izskatu.

— Ak, ja tu būtu mani redzējusi pirms kara! — sacīja Soņai te viena, te atkal cita draudzene.

Viņas visas, tāpat kā Soņa, mīlēja Antoņinu Trofi-movnu un, tāpat kā Soņa, pūlējās, cik vien bija spēka, lai atjaunotu pirti.

Bet pirts atjaunošana virzījās uz priekšu gausi. Visu rīkoja direktore, kas izlīda ārā no savas alas un izrādījās ļoti lietpratīga un valdonīga. Viņa bija greizsirdīga uz Antoņinu Trofimovnu meiteņu dēļ un centās parādīt tām, ka pirtī galvenā persona ir viņa, nevis Antoņina Trofimovna. Direktore pat nomazgājās sniegā, un viņas seja tagad bija tīra, bala, krunkaina, meitenes-vecītes seja.

Divas dienas viņas gadaja finieri logiem, stiepa to uz muguras pāri Ņevai pa ledu, pēc tam vēl vienu dienu noņēmās ar finiera pienaglošanu logu rāmjiem Sākumā likās, ka neviens pat nespēj pacelt āmuru, bet, kad Antoņina Trofimovna uzrausās uz palodzes un pati piesita pirmo sloksni, nevienai negribējās atpalikt. Finiera pienaglošanu ņēma savās valdonīgajās rokās direktore un visu darīja viena pati, atļaujot meitenēm vienīgi pasniegt naglas. Katlu telpā, balstīdamās uz slotas kāta, atvilkās kurinātājā. Viņa bija uzpampusi no bada, kā ar ūdeni pielijuši, elpoja smagi un ātri, kurinātājas pietūkušajā, uzblīdušajā sejā acu tikpat ka nebija. Viņa apsēdās uz akmeņogļu kaudzes un tūlīt salamājās ar direktori, pierādīdama, ka aizejot visu izdarījusi pareizi, ūdeni no sistēmas izlaidusi un tagad vajagot tikai kaut ko atvienot un kaut ko atkausēt, un būšot silti, un ūdens tecēšot.

Staigāt viņa nespēja, un visu darīja meitenes: atvienoja caurules, sameta akmeņogles kurtuvēs, bet viņa tikai sēdēja un izrīkoja. Kurinātāja bija neganta sieva, •viņai patika lamāties, nekad un nevienu viņa neuzslavēja, tikai uzbrēca un sadusmojusies atvēzējās ar slotas kātu, tā ka pat bīstami bija pienākt viņai pārāk tuvu. Meitenēm radās vēl viens pienākums — uztīt viņai cigaretes. Viņa bija smēķētāja un apgalvoja, ka varot dzīvot bez ēdiena, bet bez tabakas nomiršot. Visi šausminājās, kad viņa stāstīja, ka tabaku iemainot pret savu maizes devu. Bet pirksti viņai bija uzpampuši, un viņa pati nespēja uztīt cigaretes. Viņa pasauca kādu no

meitenēm un lika tīt, bet pati skaitās un šķendējās, ja cigarete neiznāca tāda, kādu viņa vēlējās.

Bet kurinātāja darbu viņa tiešām zināja un prata, bija apķērīga un piesardzīga. Sevišķi nepieciešama bija piesardzība, tāpēc ka tad, ja pārsprāgtu caurules, viss būtu pagalam. Viņa lēni jo lēni kāpināja temperatūru katlos un nemitīgi klausījās trokšņus caurulēs. Viņa pārnakšņoja turpat katlu telpā, direktore un Soņa aiznesa viņai turp Lizavetes gultu. Trešajā dienā termometrs otrajā sieviešu nodaļā jau rādīja divus grādus virs nulles.

Tas briesmīgi satrauca direktori, kas tagad bija stingri pārliecināta, ka pirts darbosies. No viņas nesenā vārguma nepalika ne miņas: viņa uztraukti šaudījās augšup un lejup, pūlējās visu pagūt, aizsmakušā balsī deva rīkojumus un ķērās arī pati pie ikkatra darba. Viņa nolēma izmazgāt otro sieviešu nodaļu, novilka mēteli, jaku, svārkus un puskaila, vāja kā izkāmējis milzu ods berza ar lupatu akmens grīdu. Tieši tad, noskatīdamās viņā, Antoņina Trofimovna arī pateica Soņai, ka tas, kas nepadosies, nenomirs.

2

Somu karaspēks bija sagrābis zemes šaurumu starp Lādogas un Oņegas ezeru un sasniedzis Sviras upes ziemeļu krastu. Vācieši devās somiem pretim no Budo-goščas stacijas un ieņēma Tihvinas pilsētu. Ap Ļeņin-gradu izveidojās otrs ienaidnieka loks — ar šauru starpposmu, apmēram divdesmit kilometru joslā, starp Tihvinu un Sviras dienvidu krastu. Sājā posmā nebija neviena ceļa — ne dzelzceļa, ne šosejas.

Par Tihvinas atstāšanu Padomju Informācijas birojs paziņoja 30. novembrī. Luņinu šis paziņojums sevišķi satricināja. Rasohina zemnīcā pie sienas atradas Ļeņin-gradas apgabala karte, Luņins bija šo karti rūpīgi aplūkojis un skaidri iztēlojās, kas tur notiek. Ļeņingrada, kur ļoti daudz cilvēku cīnījās, strādāja un mira, lēnām it kā ieslīdēja aizvien tālāk, aizvien dziļāk ienaidnieka aizmugurē.

Lidojumos Luņins instinktīvi tiecās uz pilsētas pusi,

lai kaut no augšas ieskatītos tajā. Viņš zināja, ka viss vācu ielenktais zemes stūrītis, kas piekļaujas Ļeņingra-dai, lidmašīnā šķērsojams desmit minūtēs. Bet viņam tikai retumis izdevās lidot pār pilsētu, un nebija viegli no augšas kaut ko saskatīt.

Reiz decembrī viņš Serova pavadībā lidoja pāri visai pilsētai — no ziemeļiem uz dienvidiem.

Diena bija diezgan gaiša, bālās debesis skaidras. Bet lejā klājās sarmas dūmaka un namu jumti peldēja kā pienā. Luņins redzēja ielu aizas, taisnas un garas, bet, kas bija šo aizu dibena, viņš nevarēja izšķirt, lai gan brīžiem nolaidās līdz pašiem jumtiem. Gribējās saskatīt, uzzināt! Tramvaji nebrauc, taču gājēji ir.

Nē, pilsēta nav mirusi! Ielenktā pilsēta ir dzīva, un pat cauri putenim, kas griezās par to, Luņins nekļūdīgi samanīja skarbās dzīves iezīmes: zenītlielgabalu baterijas plašajos laukumos, grozāmos bruņu torņus uz kara kuģiem, kas jau iesaluši Ņevā, armijas smagās automašīnas, kas rosīgi trauc pa ielām.

Bet, kad viņš ar Serovu lidoja pāri pilsētas dienviddaļai, kas bija apbūvēta ar milzīgiem rūpnīcu korpusiem, Luņins pamanīja te virs viena, te atkal virs cita augsta ķieģeļu dūmeņa sīku dūmu strūkliņu. Šīs drosmīgās dūmu strūkliņas, kas plandījās vējā, liecināja, ka pilsētā ir ne tikai akmeņi, bet arī cilvēki un šie cilvēki strādā.

Luņins ilgi, minūtes divas, lidoja virs rūpnīcām, apbrīnodams pilsētas milzu apmērus, līdz beidzot pamanīja priekšā ļoti lielu un ļoti līdzenu lauku, ko klaja plāna sniega sega. Frontes līnija, kas dienvidrietumos piekļāvās Ļeņingradai, dienvidos atkāpas no pilsētas kilometrus piecpadsmit, divdesmit un Kolpinas apkaimē — divdesmit piecus. Luņins bija labi izpētījis šo apvidu kartē un tagad uzreiz ieraudzīja abus dzelzceļus, kas šķērsoja lauku, pamazām attālinādamies viens no otra, gluži kā izplesti pirksti. Viņš redzēja uz sliedēm vagonu rindas, lokomotīves.

Lokomotīves un vagoni stāvēja nekustīgi, daudzi bija sapostīti. Viņš redzēja arī autoceļa pelēcīgo svītru, kas tikko mānāmi atšķīrās no baltās apkārtnes. Pa šo ceļu lielā gabalā cita no citas virzījās uz fronti trīs automašīnas ar sarkanarmiešiem.

Tālu priekšā lauka malā viņš ieraudzīja platu, zemu pauguru un nelielas birztalas retos stumbrus. Atcerējies karti, viņš noprata, ka tas ir Pulkovas kalns, un devās uz to pusi, kur atradās slavenā Pulkovas observatorija. Fronte stiepās turpat līdzās. Luņins nolēma aizlidot līdz tai.

Vērojot lauku zem lidmašīnas, viņš pamanīja, ka tajā laiku pa laikam pēkšņi parādās mazi, tumši plankumi.

Viņš labi zināja, ko tas nozīmē. Lauku apšauda vācu artilērija. Šāviņš sprāgstot uzvanda zemi, un sniegā rodas tumšs plankums. Viņš nolēma pacelties augstāk gaisā, pārlidot pāri Pulkovas kalnam un paskatīties, kur atrodas vācu baterijas. Bet nepaguva pacelties pat simt metru augstāk, kad viņa lidmašīnai apklusa motors.

Tas nebija nekas negaidīts, jo traucējumi motora darbībā viņam gadījās arī agrāk, jādomā, tie gadījās jau tolaik, kad ar lidmašīnu lidoja Nikritins. Sešos kara mēnešos Luņina lidmašīna bija piedzīvojusi tādu sutu. tik daudz reižu bija sašauta un salāpīta, ka Luņins pastāvīgi brīnījās, kā gan tā vispār vēl var lidot. Jau pirmajā lidojumā ar šo lidmašīnu viņam gadījās piespiesta nolaišanās, tāpēc ka pēkšņi gaisā apstājās motors. Vēlāk, kad viņam kādreiz stājās motors, Luņins vairs nelaidās zemē, jo zināja, ka mazliet jānogaida un motors atkal sāks strādāt. Šādos gadījumos bija vajadzīga augstuma rezerve, bet tagad viņam tās nebija. Luņins lidoja zemu, tāpēc ka gribēja labāk apskatīt pilsētu un lauku. Zeme ātri traucās viņam pretim.

Labi vēl, ka viņš paguva šķērsot frontes līniju. Tagad tikai vajadzētu tikt pāri tai lauka daļai, kurā krīt šāviņi. Viņš piesardzīgi planēja, cerēdams, ka drīz, kuru katru brīdi, sāks darboties motors. Bet motors klusēja, līdz nolaišanās brīdim atlika dažas sekundes. Luņins izlaida skrietules un nosēdās uz sasalušās zemes, ko sedza plāna sniega kārtiņa.

Lidojot pāri šai vietai, viņš nebija varējis iedomāties, ka te valda tik liels troksnis. Gaisu piepildīja nejauka gaudošana un dārdoņa. Tiklīdz Luņins bija nolaidies, pa labi no viņa apmēram septiņdesmit metru attālumā pacēlās dūmu stabs un lidmašīnu sašūpoja sprādziena vilnis. Jāpasteidzas. Luņins izlēca no kabīnes.

Viņš gribēja aiziet līdz motoram, bet te atkal kaut

kur aiz muguras atskanēja dārdi. Luņins metās sniegā ar seju pret zemi. Tā nu gan pagadījusies īstā vieta, kur nolaisties! Viņš piecēlās un paraudzījās visapkārt, sprauslodams pūlējās tikt vaļā no sejai pielipušā sniega. Serovs, protams, nekur nebija aizlidojis, viņa lidmašīna joprojām riņķoja virs Luņina. Sniega klātais līdzenums, kas pletās visapkārt, Luņinam likās kā izmiris. Tālumā neskaidri iezīmējās Pulkovas kalns, paceldamies pār apkārtni un aizsegdams apvārsni. Bija redzama arī pilsēta — tā sākas tieši lauka malā ar namu milzeņiem. Tālumā sānis ka niecīgi kukainīši rāpoja tās pašas trīs smagās automašīnas ar sarkanarmiešiem, kuras Luņins bija redzējis no augšas.

Tiklīdz viņš bija iebāzis rokas motorā, atkal atskanēja pretīgais kauciens un sprādziens. Luņins pietupēs. Tā vācieši neļaus nekad viņam izlabot motoru. Kāpēc gan viņi šauj šurpu! Te taču, liekas, nekā nav. Varbūt viņi redzēja, ka nolaidās Luņina lidmašīna? Bet šāviņi cītīgi ara lauku jau tad, kad viņš vēl bija gaisā. Droši vien sprostuguns.

Ehē, te nebūt nav tik vientulīgi!. .. Kāds rakņājas pa zemi, ko šāviņš bija izrāvis no sniega. Mazs, melns stāviņš. Pirmajā brīdī Luņins to noturēja par suni. Stāvs izslējās. Zēns!

«Atkal!» šausmās nodomāja Luņins, atcerējies puisēnu Jožu. «Tad nu ar man veicas! . . .»

Bet zēns nepavisam nebija līdzīgs Jožam. Gadus divpadsmit vecs, ģērbies tā, kā mēdz apģērbt zēnus pilsētnieku ģimenēs. Viņam mugurā bija no teicamas drānas labi pašūts mētelītis ar kažokādas apkakli, galvā — ziemas cepure no ādas, kas aizsedza ausis, kājās — kārtīgi, izturīgi, ar ādu apšūti velteņi. Turēdams rokā kaut ko pustukšam maišelim līdzīgu, zēns klusēdams vērīgi aplūkoja Luņinu un viņa lidmašīnu.

— Ko tu te dari? Ej projām! Tūlīt pazūdi! — mētādams rokas, viņam sauca Luņins.

Te atkal iekaucās šāviņš, un Luņins pietupēs. Kad viņš pēc sprādzienā pacēla galvu, zēns stāvēja tajā pašā vieta, nepievērsdams sprādzienam ne mazāko uzmanību. Luņinam kļuva neērti savas piesardzības dēļ.

— Ej projām! Tūlīt pazūdi! — viņš atkal sāka māt zēnam ar rokām.

Bet zēns mierīgi devās pie lidmašīnas. Viņam bija sīciņa, aukstumā nozilējusi, trausla, bērnišķīga sejiņa ar gaišām un drošām acīm. Viņš apstājās blakus lidmašīnai un diezgan nicīgi teica:

— «Išaks».

— Ko tu te dari? Kāpēc tu esi te? — Luņins sacīja, noņemdamies ar motoru un ik pēc brīža uzmezdams aci zēnam.

Bet zēns neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt.

— «Laggs» taču ir labāks par «išaku», vai nav tiesa? — viņš ātri jautāja. — Un «Mig-3»? Runā, ka «Migs» esot labāks tikai lielā augstumā . ..

Atkal kauciens, atkal sprādziens. Luņins ierāva galvu plecos. Viņam tā vien gribējās pietupties. Bet zēns pat nepieliecās, viņš tikai pameta nevērīgu skatienu uz sprādziena pusi.

— Tu nebīsties? — Luņins apvaicājās.

— Nē.

— Bet ja nu tevi nositīs?

Zēns nicīgi saviebās.

— Netrāpīs.

— Kā tu to zini?

— Esmu mazs, bet lauks ir liels, viņš sacīja. — Viņi taču apšauda nevis mērķus, bet platības ...

Viņš vēl brītiņu padomāja un pārlaboja sevi, it kā cenšoties nomierināt Luņinu:

— Mēs ar jums esam mazi, bet lauks ir liels .. .

— Un kur tu dzīvo? — Luņins jautāja.

— Pilsētā.

— Bet kā tu nokļuvi šeit?

— Pēc kartupeļiem.

Viņš pienāca Luņinam klāt un paplēta savu maišeli. Ieskatījies tajā, Luņins ieraudzīja kaut ko melnu, zemes pikām līdzīgu.

— Kas tas ir?

— Kartupeļi. Te bija kartupeļu lauks. Nepaguva novākt, ta viss arī palika. Viņi šauj uz šejieni, uzvanda zemi un izmet kartupeļus virspusē.

— Tad tu tikai tāpēc nāc šurp, ka šeit šauj?

— Citādi kartupeļus no sniega apakšas nevar dabūt ārā. Zeme sasalusi. Kā akmens.

Atkal kaukdams aizlidoja garām šāviņš, atkal atskanēja sprādziens, bet šoreiz Luņins pat nenodrebēja, ne mirkli neatrāvās no motora: lauks taču ir liels, bet viņš pats — mazs . ..

— Kā tevi sauc? — viņš pavaicāja zēnam.

— Rostislavs.

— Rostislavs?

— Rostislavs Vsevolodovičs Bistrovs.

— Tēvs tev ir?

— Viņš ir frontē. Tikai ne šeit, tālu.

— Un māte?

— Māmiņa neatgriezās.

— Neatgriezās?

— Aizbrauca rakt nocietinājumus un neatgriezās.

— Pie kā tad tu dzīvo?

Kopa ar vectētiņu.

Vai vectēvs tevi sūta uz šejieni pēc kartupeļiem?

— Nē. Viņš nezina, kur es tos ņemu.

Luņins izķēra zēnam no rokām maišeli un ierāpās kabīnē. Tur viņš sadabūja visu savu «neaizskaramo krājumu» — šokolādi, konservus, galetes — un, neattaisījis iesaiņojumu, iebāza visu maišelī. Pēc tam nometa maišeli zemē sniegā.

Motors ierūcās. Propelleris sāka griezties, saceļot sniega virpuļus.

— Paej nost! — viņš uzsauca zēnam, cik vien skaļi jaudaja.

Aizjoņoja un pacēlās gaisa. Atskatījies viņš redzēja, ka zēns ar maišeli rokās stāv un noraugās viņam pakaļ. Niecīgs, melns punktiņš sniegā. «Pēc kara ņemšu tādu puišeli un adoptēšu,» Luņins domaja. «Dzīvosim kopā, un mums vairs nevajadzēs neviena cita ...»

Gaisā viņam pievienojās Serovs, un viņi devas uz aerodromu.

3

«Kamēr esmu dzīvs, nāves nav. Kad atnāks nāve, manis nebūs. Mēs ar viņu nekad nesastapsimies.» Tā domāja Iļja Jakovļevičs par nāvi un lepni izslēja savu mazo galviņu.

Viņš vienmēr bija lepns un patmīlīgs. Jaunībā vajās veselības dēļ izskatījās vārgs un slimīgs, un tas sagādāja grūtus brīžus viņa patmīlībai. Lūk, tāpēc viņš toreiz tik neatlaidīgi tiecās piedalīties visgrūtākajās •ekspedīcijās. Krievzemes ziemeļu upes, Sibīrijas upes, tajos tālajos laikos gandrīz nepētītas ... Viņš bija vārgāks par citiem, taču ne tikai neatpalika, bet gāja pat pa priekšu spēcīgajiem. Nav citas zemes pasaulē, kuras vēsturē upēm būtu bijusi tik liela nozīme kā Krievijas vēsturē. Ja, upes godam kalpojušas Krievijai pagātnē, bet nākamībā kalpos tai vēl labāk, par to viņam nebija nekādu šaubu . . . Viņš ir pateicīgs liktenim, ka tik daudz ceļojis jaunībā, ka visu redzējis paša acīm. Viņš uzkrāja tik daudz novērojumu, mērījumu rezultātu, piezīmju, skaitļu, ka vēlāk, kad pienāca laiks vispārinājumiem, viņš jutās pilnīgi brīvi.

Toreiz, tajos tālajos gados, viņš ziemās tāpat dzīvoja šajā pilsētā, šajā pašā namā, šajā pašā dzīvoklī. Sieva nomira iepriekšējā kara pirmajā gadā, un viņš palika divatā ar Katju. Katjai toreiz bija trīspadsmit gadu; viņa bija tieva, slimīga, brūnā ģimnāzistes kleitiņā ar melnu priekšautu. Viņš pēc tam vairs neapprecējās — neapprecējās Katjas dēļ un vēlāk nekad nenožēloja. Viņam nevajadzēja neviena cita kā tikai Katjeņku. Bet kā soļi skan tur aiz sienas? Vai tikai tā nav viņa? Katjeņka'-* Ne, Katja vēl nav pārnākusi .. .

Iļja Jakovļevičs manīja, ka viņam degunā sāk kņudēt un acīs sariešas asaras. Viņš lēnām izvilka no rīta svārku kabatas nēzdogu un sirdīgi izšņauca degunu.

— Soņa! — viņš pasauca.

Bet neviens neatbildēja. Viņš bija viens pats dzīvoklī. Bērni pastāvīgi nāk un iet, viņam neko nesacīdami. Un viņš nevar izsekot, kad viņi atnāk un kad aiziet, tāpēc ka bieži iemieg.

Virtuve. Viņš jau sen dzīvo virtuvē pie skārda krāsniņas, ļoti sen, mēnešus divus. Te viņš strādā, te uz virtuves galda stāv viņa tintnīca. Te viņš pabeidza savu monogrāfiju par Lādogas ezeru. Pielika punktu. Un manuskripta vairs nav uz galda, viņš aiznesa to uz Zinātņu akadēmijas bibliotēku: tur rūpīgāk un drošāk saglabās... Tagad jāstājas pie cita darba — tā, tīrie sīkumi, jākārto šādas tādas piezīmes. Monogrāfijā ir pabeigta, viņš savu ir padarījis.

Iļja Jakovļevičs pieradis pie šīs virtuves. Kastroļu blāvais spīdums plauktos tik tikko samanāms, tāpēc ka loga rūti pārklājusi bieza ledus kārta. Krāsniņa izdzisusi un pavisam salta — droši vien viņš atkal bija iesnaudies. Te laikam ir ļoti auksti. Pēdējā laikā viņš kļuvis gandrīz nejutīgs pret aukstumu. Rokas un kājas sastingušas, kļuvušas stīvas un neko nesajūt. Reizēm spalvaskāts izslīd no pirkstiem, bet viņš to pat nepamana. Bērni — tie gan salst, sevišķi Soņa — pirksti uztūkuši, saplaisājuši un struto ... Trīssimt sešdesmit gramu maizes dienā trijiem — un vairāk nekā, gluži nekā. Nu jā, viņš bieži vien neapēd savu tiesu, slepus pieliek klāt bērnu devai, bet tas ne vienmēr izdodas. Soņa kļuvusi tik aizdomīga, noprot, uzmana un pieprasa, lai viņš ēstu viņas klātbūtnē.

Cik abi bērni ir vāji, gan Soņa, gan Slava! Slavam kakliņš tāds, ka to ar diviem pirkstiem var saturēt. Būtu vēl ļaunāk, ja pagājušajā nedēļā Slava negaidīti nepārnestu astoņus kartupeļus un turklāt vēl galētu paciņu, konservus, šokolādi. To visu viņam iedevis lidotājs, kas nolaidies no debesīm ... Ne visai ticami... Bet, starp citu, kas to lai zina? ... Vai patiešām viss labais ir neticams un ticams ir tikai sliktais? . . . Bērni paēduši nogulēja stundas divdesmit, tik ļoti viņi atradinājušies no ēdiena, bet pēc tam pamodās un atkal ēda. Viņš toreiz lieliski apmānīja Soņu, viņa tomēr ir naiva un lētticīga kā zīdainis, viņu piekrāpt ir pavisam viegli. Viņš visu sadrupināja, lai gabaliņus nebūtu iespējams saskaitīt, bet pēc tam pa drusciņai vien pielika viņiem klāt no savas porcijas. Viņam no šokolādes taču kļūtu nelabi! Viņam tagad no ēdiena kļūst ļaunāk, viņš jau ir pāri robežai, un tagad nekas vairs nelīdzēs ... Tie ir Katjeņkas bērni.. .

Viņš atkal sajuta kņudēšanu degunā un nokrekšķinājās, iztīrīja kaklu. Nedrīkst padoties, jāiet pastaigāties, jāiegriežas bibliotēkā. Kas to varētu iedomāties — bibliotēka joprojām darbojas! Zālēs divdesmit grādu sals, bet bibliotekāres, no bada zaudējušas spēkus, kāpelē pa sastatņu plauktiem, pārnes pašus vērtīgākos sējumus pagrabā, lai pasargātu no bumbām . .. Viņam jāiegriežas bibliotēkā divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, lai tur neraizētos, lai zinātu, ka viņš ir dzīvs. Un, otrkārt, viņš gribēja pārbaudīt, vai taisnība, ka viņa monogrāfijās manuskriptu Zinātņu akadēmija pieprasījusi nosūtīt uz Maskavu un ka manuskripts turp aizsūtīts ar lidmašīnu? Apbrīnojama tomēr ir mūsu zeme — ienaidnieks stāv pie Maskavas un Ļeņingradas vārtiem, bet zinātne turpina savu dzīvi, zinātni neaizmirst, interesējas pat par jauno monogrāfiju, kas uzrakstīta par Lādogas ezeru . ..

Viņš sāka stīvēt kājās velteņus. Velteņi pirms dienam piecām nebija vairs uzaujami, un toreiz Iļja Jakovļevičs atklāja, ka viņam kājas uzpampušas. Viņš pāršķēla velteņus vairākās vietās ar žiletes asmeni, un tagad tie atkal līda kājās. Viņš novilka rīta svārkus, aptina ap kaklu šalli, uzlika galvā cepuri, apģērba mēteli, uzvilka dūraiņus, paņēma spieķi, izgāja āra un aizcirta durvis. Soņai un Slavam ir savas slēdzenes.

Viņš devās pa šauro taciņu starp dziļajām kupenām pāri pagalmam un izgāja uz ielas. Iekams doties uz bibliotēku, viņš nolēma pastaigāties. Taciņa, kas stiepās gar mājas sienu, bija tik šaura, ka, gājējiem satiekoties, nācās pakāpt soli sāņus sniega, lai palaistu otru garām. Starp citu, gājēju bija ļoti maz. Nonācis līdz ielas stūrim, Iļja Jakovļevičs nogriezās un lēnām gāja uz Ņevas pusi.

Ceļā viņš ieraudzīja trīs līķus — divus, kas bija gulējuši te jau vakar, un vienu jaunu. Iļja Jakovļevičs neaplūkoja mirušos, lai ar rupju ziņkāri neizrādītu necieņu pret nāvi. Ejot garām, viņš mazliet pacēla savu kundzisko zvērādas cepuri, kas viņam kalpoja jau ne mazāk kā divdesmit piecas ziemas.

Viņš aizstaigāja līdz krastmalai un, uzgriezis muguru universitātei, atspiedās ar elkoņiem pret parapetu. Pār Ņevu klājās salta migla. Izskatījās, ka Admiralitāte un Tzaka katedrāle pretēja krastā nemaz nepieskaras zemei, bet peld gaisa. Pa labi — Senāta dzeltena eka ar bumbas izdedzināto jumtu, pa kreisi — Ziemas pils. Iļja Jakovļevičs to visu bija skatījis jau tūkstoš reižu, taču arī tūkstošo reizi šis diženais skaistums lika aizrauties elpai. Tā tik ir pilsēta! Augstprātīga, krāšņa, vienmēr moža un jauna! Iļjam Jakovļevičam šī pilsēta bija daļa no viņa paša, un viņš lepojās, ka nodzīvojis taja savu ilgo mūžu.

Milzīgās nenovāktās sniega kupenas, Ļeņingradas bargais liktenis, tāpat kā vētras un mākoņi, kas pastāvīgi traucās pār pilsētu, vērta to vēl jaunāku un skaistāku.

Nav pirmā reize, kad Iļja Jakovļevičs redz šīs kupenas un tukšās ielas. Ta bija arī toreiz, deviņpadsmitajā gadā. Pilsētā nebija pārtikās, nebija kurināmā, nebija gaismas. Judeņičs bija nogriezis ceļus, bet pilsēta stāvēja barga, nelokāma un neuzvarama.

Tajos gados, revolūcijas gados, Iļja Jakovļevičs nepiederēja pie tiem vecajiem inteliģentiem, kas gļēvi simpatizēja baltgvardiem un sapņoja par emigrāciju. Viņš nebija boļševiks, taču boļševiki viņam patika no paša sakuma, un Iļja Jakovļevičs vēroja viņus ar ziņkāri un cieņu. Iļjam Jakovļevičam patika mīlestība, ar kādu viņi izturējās pret cilvēka pratu, viņu paļāvība ta spēkam . . . Arī viņš visu mūžu visvairāk bija mīlējis cilvēka prātu un ticējis tam. Iļja Jakovļevičs no paša sākuma, jau sabotažas dienās, saka strādāt kopā ar boļševikiem, un boļševiki zināja, kas viņš ir, augstu vērtēja viņu un pagādāja visu nepieciešamo, lai tikai strādā.

Un cik daudz viņš strādāja! Nelabvēļi apgalvoja, ka viņš esot tikai novērotājs, kam nav pa spēkam zinātniski vispārinājumi. Bet vispirms taču vajag novērot un pēc tam vispārināt. Kad viņš saka izdarīt vispārinājumus, bija ļaudis, kas apgalvoja, ka viņš pārlieku atraujoties no prakses, kļūstot parak iedomīgs, ka viņa aizraušanās ar upēm esot tukša niekošanās.

Bet viņam pateica: neklausies, dari savu darbu, tas, kas šodien ir teorija, rit būs prakse . . . Un, kad padomju zeme nostiprinājās un sākās hidroelektrostaciju celtniecība saskaņa ar Ļeņina plānu, visi saprata, ka viņam bijusi taisnība.

Pēdējos gados viņš nodarbojas ar Lādogas ezeru, lai, ņemot par pamatu vienu objektu, aplūkotu nevis kaut kādu atsevišķu jautājumu, bet visus jautājumus uzreiz to savstarpēja sakarībā — gan ģeoloģiju, gan tek-toniku, klimatoloģiju, bioloģiju, transportu, gan arī enerģētiku. Vislielākais ezers Eiropā — tā platība ir astoņpadsmit tūkstoši kvadrātkilometru. Divsimt kilometru no ziemeļiem uz dienvidiem un simt divdesmit pieci no rietumiem uz austrumiem. Vislielākais dziļums — divsimt piecdesmit metru, ezera ūdens līmenis ir piecus metrus augstāks par pasaules okeāna līmeni. Cik daudz enerģijaš slēpjas šajā tūkstoti kubikkilometru ūdens pudeļstikla krāsā! Ko! Tie, protams, ir interesanti aprēķini, tomēr pat ne jau tie viņa monogrāfijā ir visjaunākais un visinteresantākais. Mēs esam ziemeļu tauta, un puse mūsu mūža paiet starp lediem; par ledu mums jāzina viss — gan mierlaika dzīves, gan kara vajadzībām. Par visjaunāko un vissvarīgāko nodaļu Iļja Jakovļevičs uzskatīja to, kurā minēti dati un izklāstīti apsvērumi par ledus veidošanos Lādogas ezerā. Visas ziņas par ezera aizsalšanu kopš Lielās Novgorodas laikiem . .. Ledus segas biezums, plaisāšana, ledus gabalu pārvietošanās, izturība, plaisas, sablīvējumi...

Ņeva, Admiralitāte, Izaka katedrāle šūpojās Iļjas Jakovļeviča acu priekšā, un viņš sabijās, ka tūlīt aizmigs. Tas bieži gadījās pēdējā laikā: viņš negaidot pēkšņi aizmiga. Tikai nedrīkst aizmigt šeit, uz ielas! ... Uz bibliotēku vajadzēs aizstaigāt rīt. Viņš pacēla galvu, pagriezās un lēnām devās uz māju pusi.

Iet uz mājām izrādījās ārkārtīgi grūti, Iļja Jakovļe-vičs nebija varējis pat iedomāties, ka kļuvis tik nespēcīgs. Pēc katriem trim četriem soļiem viņš apstājās, atbalstījies uz spieķa, un aizvēra acis. Taču bailes, ka varētu aizmigt uz ielas, dzina viņu tālāk. Vēl četri soļi. Bet, starp citu, vai nav vienalga — te vai mājās? Nē, jāiet... Soņa teica: kas nepadosies, tas nenomirs. Ko? Vai nav vareni? Interesanta doma. Doma, kas dzimusi šajā pilsētā, lūk, šajā zemē. Nemirstības recepte ... Nemirstīgo pilsēta ... Viņi ir pārliecināti par savu nemirstību, ko tu viņiem padarīsi! Nē, Iļja Jakovļevičs, protams, nomirs, bet nepadosies. Nomirs vēl daudzi, bet nepadosies neviens, un tie, kas paliks dzīvi, uzvarēs ... Doma ir nemirstīga, Dzimtene ir nemirstīga, patiesība ir nemirstīga ... Nē, viņš tiks līdz mājām, tiks . ..

Visgrūtāk izrādījās uzveikt kāpnes. Draugi Iļjam Ja-kovļevičam daudz reižu bija sacījuši, ka tādā vecumā nedrīkstot dzīvot sestajā stāvā bez lifta, bet viņš tikai smējās. Sirds viņam bija vesela. Bet tagad katrs pakāpiens bija gluži kā kalns. Iļja Jakovļevičs uz katra kāpņu laukumiņa ilgi atpūtās. Tikai neaizmigt! .. . Viņš bija teicis, ka cilvēks, ciešot badu, apēd pats sevi. Sākumā taukus, pēc tam muskuļus, tad smadzenes ... Vai tiešām viņš jau ēd savas smadzenes? Nē, prāts šodien ir apbrīnojami skaidrs, daudz skaidrāks nekā vakar un aizvakar. Viņam, piemēram, šodien ir pilnīgi skaidrs, ka viņa Katjeņka nekad vairs nepārnāks. Vai tad tikai šodien viņš to sapratis? Blēņas, tas bija skaidrs ļoti sen, un Iļja Jakovļevičs tikai mānīja Soņu, lai Soņa domātu, ka tai izdevies apmānīt viņu! . .. Nu, jā, mānīja arī sevi... Redz, ceturtais stāvs... Vēl palikuši divi stāvi...

I|ja Jakov|evičs tik tikko vilkās un gandrīz neko neredzēja: acis aizsedza migla. Bet domas nesajuka. Jā, mūžs ir nodzīvots. Viņš vienmēr bija lepns, patmīlīgs, vienmēr tiecās pēc diženā. Nu, ko tur lai dara, vai tad slikti mūžs nodzīvots? Viņš mīlēja, strādāja, cik spēja, kalpoja saprātam, cilvēkiem. Vai viņš netika redzējis dzīvē diženumu, vai pats to nebija veidojis, vai varbūt bija izrādījies tā necienīgs? Lūk, diženums — zinātne. Lūk, diženums — revolūcija. Diženums ir šī pilsēta... Cietoksnis, lepnais gars . .. Mirst, nicinādami tos, kas raida viņus nāvē...

Iļja Jakovļevičs nekādi nevarēja trāpīt slēdzeni pa-tentatslēgas spraugā. Viņam trūka elpas, un viņš nekā neredzēja. Galu galā kāds atvēra durvis no iekšpuses, viņu apskāva siltas rokas un aizvadīja pa gaiteni uz virtuvi. Kas gan tas bija? Katjeņka? Nē, Katjeņkas taču nav, tā ir Soņa ... Kā caur miglu viņš saskatīja spožu liesmu, kas šaudījās krāsniņā. Kur gan Soņa vienmēr sadabū skaidas? Cik te ir silti! Iļja Jakovļevičs bija atradinājies sajust aukstumu, bet sajust siltumu viņš atradinājies nebija. Viņam novelk mēteli, noņem cepuri, uzģērbj rīta svārkus. Nevajag, es pats, pats. Viņu apsēdina atzveltnes krēslā, un viņš izstiepj pāršķeltajos velteņos ieautās kājas tuvāk ugunij. Tagad gan var aizmigt. Cik labi ir aizmigt! ...

4

Sēdot zemnīcā pie pašas lampas, Kabankovs rakstīja par čepelkinu, rakstīja ilgi un cītīgi, un raksts iznāca tik garš, ka aizņēma trīs «Kaujas lapiņas» numurus. Kabankovs bija lidojis kopā ar Čepelkinu kopš pirmās kara dienas un neparko nevarēja pierast, ka Čepel-kina vairs nav. Viņš skuma pēc Čepelkina. Cepelkina lādīti Kabankovs pastūma zem savas gultas un aizsedza ar to akordeonu. Serovs ievēroja to un pirms gulētiešanas ievaicājās:

— Vai tu, Igor, vairs nespēlēsi?

Kabankovs sarauca savu mazo sejiņu.

— Pagaidām ne, — viņš asi attrauca.

Pēc tam draudīgi piebilda:

— Pienāks laiks, tad gan uzspēlēšu!

Ieradies eskadriļā, Uvarovs paņēma viņa rakstu par Cepelkinu un aizveda divīzijas avīzes redakcijai. Divīzijas avīzē rakstu saīsināja līdz vienai ceturtdaļai, bet tomēr ievietoja, un Kabankovs bija ļoti apmierināts.

Uvarovs bieži apmeklēja eskadriļu, un Luņins tagad labi pazina viņu. Uvarovu, lai gan dzimis un audzis viņš bija Maskavā, Baltijas kara jūrnieki un lidotāji sauca par «spānieti», tāpēc ka viņš bija viens no tiem padomju lidotajiem, kas brīvprātīgo rindas cīnījušies Spānija par republiku. Tur, Spānijā, viņš tika kontuzēts, un šīs kontūzijas dēļ viņš nedrīkstēja lidot ar kaujas lidmašīnu. Taču «U-2» viņš līdz pat pēdējam laikam vadīja teicami. Pašā kara priekšvakara viņš pabeidza skolu, kurā sagatavoja politiskos darbiniekus aviācijai. Par divīzijas komisāru viņš kļuva tikai dažas dienas pirms Luņina ierašanās Ļeņingrada.

Eskadriļā Uvarovs parasti iegriezās uz īsu laiku un lielāko tiesu naktī. Viņu aerodroms atradās samērā netālu no divīzijas štāba; tāpēc parasti tieši šeit stāvēja lidmašīna «U-2», ar kuru divīzijas komisārs lidoja uz visām savām vienībām un apakšvienībām, kas atradās tālu cita no citas ļoti lielā platība. Viņš vienmēr pats vadīja nelielo neapbruņoto lidmašīnu un bieži ņēma sev līdzi arī pasažieri — kādu politnodaļas instruktoru vai štaba darbinieku, ko vajadzēja nogādāt līdz Somu jūras līča dienvidu krastam, uz Kronštati vai uz Lādogas ezera piekrasti. Katru reizi aizlidojot vai atlidojot Uvarovs pavadīja stundu vai pat pāris stundas Rasohina eskadriļā.

Viņš mēdza ierasties pēkšņi, kad neviens to negaidīja. Viens no šādiem nakts apciemojumiem Luņi-nam sevišķi iespiedās atmiņā.

Nakts gāja uz rīta pusi, un viņi cieši gulēja, kad Uvarovs piepeši ienāca kubrikā. Pamanījis, ka Luņins un Kabankovs sakustas savās gultās, viņš pamāja tiem ar roku un pateica:

— Guliet, guliet! Nepievērsiet man uzmanību. Es mazliet pasēdēšu pie jums.

Droši vien, gaismai austot, viņam vajadzēja izlidot, un viņš gaidīja, kad izklīdīs tumsa. Lai gan kubrika bija karsti, viņš nenovilka ne lidotāja zābakus, ne kombinezonu, tikai noņēma no galvas lidotāja cepuri un uzmanīgi apsēdas uz Cepelkina tukšas gultas malas. Viņš bija ļoti uzbudināts. Tas bija mokošais, smagais uzbudinājums, kas rodas pēc pārlieku nogurdinošas dienas un neļauj iemigt.

Luņins aizsnaudās, bet Kabankovam gribējās parunāties ar divīzijas komisāru. Kabankovam pastāvīgi šķita, ka viņš nepietiekami labi izpilda savus komisāra pienākumus, un viņš cerēja, ka Uvarovs paskaidros, palīdzes. Viņa gulta stāvēja blakus Cepelkina gultai, un viņš ierunājās pusbalsī, bet Uvarovs tāpat pusbalsī atbildēja. Saruna ilga līdz rītausmai. Luņins brīžiem te pamodas, te atkal iegrima snaudā, un viņš uztvēra no šīs sarunas tikai aprautus vārdus.*

Uvarovs runāja par visparastākajām lietam. Piemēram, par to, ka patlaban aviacijai vissvarīgākais ir pasargat aerodromus no aizputināšanas. Sniegputeņi nebeidzas, bet sarkanflotieši, kas uztur aerodromus tīrus, bada novārguši, neturas uz kājām. Viņus taču neēdina ta kā lidotājus. Viņi ir novājējuši, zaudējuši speķus. Lāpstas krīt ara no rokam, bet viņi dienu un nakti salā rok sniegu. Aerodroma apkalpei, motoristiem, ieroču meistariem jāizjūt vairāk gadības, jāizjūt, ka viņu darbu vērtē tapat kā tiešu piedalīšanos kaujā.

— Karš ir darbs, — Uvarovs sacīja. — Es to labi izpratu jau Spānijā. Arī kauja ir darbs. Un varonība arī ir darbs . . .

Luņins iemiga un laikam nogulēja diezgan ilgi. Viņu uzmodināja Kabankova balss.

— Kas nu es par komisāru, Ivan Ivanovič! Nezinu, kas man jādara, Un tāpēc, ka nezinu, daru visu ...

— Arī es sākumā nezināju, — Uvarovs teica. — Un tāpat darīju visu ...

— Bet tagad zināt?

— Zinu. Tā arī vajag — darīt visu. Ne jau vispār visu, bet ļaužu labā visu. Ap mani ir cilvēki, un man jādara viss iespējamais, lai šiem cilvēkiem būtu labāk un vieglāk. Aerodroma bataljona sarkanflotieši atkāpjoties pazaudēja savus palagus — es cenšos izgādāt viņiem jaunus. Pārtikas produktu izsniedz maz — es raugos, lai tos neizvazātu, lai vārītu labu ēdienu. Viņi pazaudējuši savas ģimenes — tiek darīts viss, lai palīdzētu viņiem sameklēt piederīgos, tas ir ļoti liels un ļoti svarīgs uzdevums. Raugos, lai zemnīcas būtu siltas un sausas. Grāmatas, laikraksti, papīrs, pasts — arī tas ir mans darbs. Mūs šurp atsūtījusi partija, kas kalpo tautai, arī mums jākalpo ļaudīm. Un mūsu galvenais uzdevums ir panākt, lai visiem būtu skaidri mūsu mērķi, tāpēc ka mērķi mums ir tādi, ka tad, ja tos saprot, viss kļūst iespējams. Jāmodina cilvēkos prieks, nedrīkst ļaut viņiem zaudēt drosmi, un es stāstu viņiem, ka mēs uzvarēsim .. .

— Bet vai jūs to zināt? — Kabankovs ievaicājās.

Uvarovs pagriezās un ielūkojās viņam sejā.

— Zinu, — viņš stingri noteica. — Vai gan citādi es būtu vēl dzīvs? Un vai jūs to nezināt?

— Es arī zinu, — Kabankovs sacīja.

Gaismai austot, Uvarovs aizlidoja, un pēc sarunas ar viņu Kabankovs kļuva mierīgāks, drošāks. Bet to, ka Cepelkins nonāvēts, viņš neaizmirsa nevienu brīdi. Vakaros Rasohina zemnīcā viņš, sēdēdams pie galda lampas, klusēdams zīmēja uz papīra lapiņas kaut kādus spirālveidīgus ornamentus. Tie visi bija «junkersi», lieliski attēloti, dažādos skatījumos, ar iedragātiem sāniem, degoši, ar sašautiem spārniem. To bija daudz, bezgala daudz, sadragātu un saārdītu, un tie visi savijās fantastiskā virtenē. No «junkersiem» bira ārā hitlerieši, bezgala dažādi, smieklīgi un pretīgi, ar necilvēcīgu baiļu un sāpju izķēmotām sejām. Sie briesmīgie ornamenti, kurus viņš zīmēja stundām ilgi, pauda viņa atriebes sapņus.

Ēdnīcā viņš kļuva daudz laipnāks pret Hildu, kurai agrāk dažkārt mēdza uzkliegt. Hilda pēdējā laikā bija sakritusies un novājējusi, viņas gludie vaidziņi savītuši, lūpu kaktiņos iezīmējušās divas rieviņas. Viņa bija kļuvusi klusāka, maigāka un skumjāka. Un Kabankovs, ja viņa nesa pārāk smagi piekrautu paplāti, pietrūkās kājās un piepalīdzēdams noņēma no paplātes šķīvjus. Tas Hildu ļoti mulsināja, bet Kabankovs, kad viņa bija aizgājusi uz virtuvi, paskaidroja:

— Viņa taču ir tik sen kopā ar mums. Viņa pazina visus ...

Reiz pusdienu laikā Hilda pateica:

— Ak, kā sirds ilgojas pēc labām vēstīm!

Krieviski viņa runāja pilnīgi pareizi, bet katrā vārdā

bija saklausāms viegls akcents.

— Dzirdēsim! Un ļoti drīz dzirdēsim! — Kabankovs dedzīgi iesaucās.

Viņš nebija maldījies. Astotajā decembrī radio paziņoja, ka mūsu karaspēks sagrāvis vāciešus pie Tih-vinas, atbrīvojis Tihvinas pilsētu un triec sakauto vācu divīziju atliekas Budogoščas stacijas virzienā. Tas tikai bija notikums! Vāciešus sakauj, viņi bēg, viņiem atņem sagrābto Krievijas pilsētu, un tas notiek nevis kaut kur tālu prom, bet tepat kaimiņos, Volhovas frontē!

Sejas noskaidrojās. Visi bija pārliecināti, ka tas ir tikai sākums. Tuvojās jauni notikumi, iepriecinoši un grandiozi.

— Redz, citi sit vāciešus, bet mēs rūgstam kā skābbarības bedrē! — Kabankovs sūrojās. — Atkal jau nez cik dienu neesam lidojuši!

Nepacietības tirdīts, viņš nevarēja nosēdēt uz vietas un palēkdamies staigāja pa zemnīcu no viena kakta līdz otram.

Kabankovam nebija ilgi jāgaida. Sniegputenis beidzās, un uznāca sirdīgs sals — tā ap divdesmit grādiem. Sājā pirmajā skaidrajā dienā vācu bumbvedēji sarīkoja ļoti lielu uzlidojumu Ļeņingradai no visām debess pusēm, kādi nebija notikuši kopš septembra.

Ko gribēja panākt ar šo uzlidojumu vācieši, nebija skaidrs. Šķita, viņus skubinājusi vienīgi vēlēšanās izgāzt dusmas par neveiksmi pie Tihvinas. Viņi pēkšņi pārvietoja aviāciju uz aerodromiem visapkārt Ļeņingradai, kas pēdējā laikā bija stāvējuši tukši, un devās triecienā pret pilsētu ar ČLrām armadām no četrām pusēm.

Kad Rasolu ’am piezvanīja, armāda, kas virzījās no dienvidrietumiem, jau bija saskatāma no aerodroma. Izskrējis ārā no zemnīcas un ieraudzījis tālumā «jun-kersus», Kabankovs priekā iesmējās. Viņi aizsteidzās pie savam lidmašīnām pa šaurām taciņām, kas bija iemītas dziļaja sniegā. Kabankovs, palēkdamies ka bumba, skrēja pa priekšu. Aukstais vējš svilināja vaigus.

Lidmašīnas pacēlās gaisā pār žilbinoši balto, tīro zemi, pār biezas sniega kārtas klātajām eglēm. Kabankovs pavadīja Rasohinu, Serovs — Luņinu. Armāda, plaši izvērsusies virs Pēterhofas, virzījās uz Ņevas grīvas pusi. Rasohins vadīja savu četrinieku slīpi iepretim «junkersiem» virs Lahtas, lai tos pārķertu, iekams tie vēl nav tikuši līdz pilsētai. Ievilkuši skrietules, viņi uzreiz uzņēma maksimālo ātrumu. Viss Markizovaja Lu-žas līcis jau bija aizsalis, un ledu klāja sniegs, tīrs un gluds kā audekls, un tikai rietumos, pie Kronštates, vēl melnēja lāsmeņi, virs kuriem mutuļiem vēlās migla, kas saules staros atmirdzēja oranžā krāsā.

Četrinieks taisnā leņķī lidoja uz armādu un, tuvojoties tai, pacēlās arvien augstāk. Pēkšņi augstu virs sevis Luņins pamanīja «meseršmitus», kas pagriezienos iemirdzējās kā adatas. Saskaitīt Luņins tos nepaguva, bet viņam likās, ka to nav mazak par astoņiem pāriem. Tie lidoja «junkersiem» pa priekšu un turējās daudz augstāk par bumbvedējiem. Šoreiz «junkersi» devās nomest bumbas iznīcinātāju aizsardzībā.

Arī Rasohins bija pamanījis «meseršmitus» un tūlīt nolaidās zemāk. Luņins tajā pašā acumirklī saprata viņu. Ja «meseršmiti» uzspiedīs kauju, viss pagalam: kamēr viņi ņemsies ar «meseršmitiem», «junkersi» mierīgi nometīs bumbas un aizlidos. Jāpacenšas, nepievēršot sev «meseršmitu» uzmanību, nonākt zem ienaidnieka armādas un uzbrukt tai no apakšas. «Junkersi», zenītartilērijas šāviņu sprādzienu mākonīšu ieskauti, neatlaidīgi virzījās tieši gar krastmalu uz pilsētas pusi; to zilganas ēnas lēni slīdēja pār sniegu. «Meseršmiti» ilgi neredzēja Rasohina četrinieku, bet pamanījuši uzreiz metās lejā tam virsū, it kā veldamies lejup no debesīm. Bet nokavēja — ne tikai Rasohins ar Kabankovu, arī Luņins ar Serovu jau bija paguvuši nokļūt zem armādas.

Tas notika pilsētas nomalē, pašos dienvidrietumos — virs Ziemeļu kuģu būvētavas un virs Jūras kanāla. Kad pāri galvai pazibēja «junkersu» melnie korpusi, Lu-ņins pavilka vadspieķi un strauji metās augšup. Viņš raidīja ložmetēja kārtu «junkersam» gareniski pāri visam korpusam un aizdrāzās tam garām aiz astes, joprojām ceļoties augstāk. Nebija laika pagriezt galvu un atskatīties, kas noticis ar «junkersu». Varbūt to galīgi pieveiks Serovs, kas seko Luņinam. Bet tas vairs nav svarīgi. Galvenais ir neļaut «junkersiem» nokļūt līdz pilsētas centram, līdz tiltiem, līdz kreiserim «Kirovs», kas jau iesalis ledū Ņevā pie leitnanta Smita tilta. Lu-ņins ar prieku vēroja, ka viss «junkersu» bars sāk svaidīties, nekārtīgi drūzmēties. Un viņš traucas lejā — uzbrukumā.

Tā viņi vairākas reizes ar savām lidmašīnām izlauzās cauri armādai — no augšas uz leju un no apakšas uz augšu. Reizēm Luņins pamanīja «meseršmitus» gan apakšā, gan augšā, bet tūlīt izbēga no tiem «junkersu» drūzmā un paslēpās aiz bumbvedējiem. «Junkersi», izjaukuši savu ierindu, nometa bumbas tepat uz ledus un nomales neapbūvētajās vietās un pa vienam metās atpakaļ uz dienvidrietumiem. Daži dega, bet, kas tos bija aizdedzinājis, Luņins nezināja, — varbūt viņš pats, varbūt biedri, varbūt zenītlielgabali, kas nemitīgi šāva no pilsētas.

Kad ienaidnieka armāda bija izklīdusi, izšķīzdama uz visām pusēm, Luņins atkal ieraudzīja «meseršmitus». Sākumā tikai divus — tie lidoja tieši virsū viņam un Serovam no priekšpuses. Luņins izšāva kārtu un piespieda tos novirzīties, bet tūdaļ pat pamanīja vēl divus «meseršmitus», kas piķēja no augšas. Viņš izvairījās no trieciena, bet «meseršmiti» neatkāpās. Divatā nācās cīnīties pret četriem. Visļaunākais bija tas, ka «me-seršmitiem» izdevās viņus izšķirt. Luņins kāvās pret diviem un Serovs pret otriem diviem, lielā attāluma viens no otra.

Tiklīdz Luņinam bija izdevies atkauties no ‘ viena, kad jau nekavējoties rio mugurpuses uzbruka otrs. Kauja bija sarežģīta, manevriem bagāta. Luņins metās gan augšup, gan lejup» gan pa labi, gan pa kreisi, izdarīja visnegaidītākos pagriezienus, riņķoja, apsviedās otrādi, bet ienaidnieks dzinās viņam pakaļ, cenšoties nogriezt stūrus, uzglūnēja pagriezienos un neļāva bēgt.

145

10 N. Cukovskis

Viņš pielietoja visu divdesmit gados uzkrāto pilotāžas pieredzi, lai izvairītos no nespodri mirgojošajām ložmetēju ložu šaltīm.

Viss sagriezās virpulī. Saltās saules izplūdušais disks mirdzēja te augšā, te apakšā. Te augšā, te apakšā, te sānis aizslīdēja garām īzaka katedrāles milzenis, Admiralitātes smaile. Pilsēta ar visiem saviem namiem, ielām, ar plato Ņevas jostu un tiltiem te uzšāvās gaisā, padebešos, te iegāzās bezdibenī. Jūras līča baltā sega te pacēlās, lai smagi uzveltos Luņinam, te atkal izgaisa. Brīžiem kādus septiņsimt metrus no sevis viņš ieraudzīja Serova lidmašīnu, kas arī cīnījās ar diviem «me-seršmitiem». Rasohinu un Kabankovu viņš nepamanīja ne reizes un neko nezināja par viņiem. Viņi varbūt ir tepat netālu, bet, protams, arī ierauti kaujā, citādi būtu atlidojuši palīgā. Nebija laīka skatīties apkārt un meklēi viņus, tāpēc ka «meseršmiti» uzmācās ar apbrīnojamu neatlaidību, cieši apņēmušies notriekt viņu zemē.

Aizritēja minūte pēc minūtes, un Luņins manīja, ka jau sāk pagurt no briesmīgā sasprindzinājuma. Tiklīdz viņš bija izlocījies no vienas ložmetēju kārtas, kad virsū triecās jau otra. Apsviediens, lēciens sāņus, atkal ap-sviediens, spirāle, virāža, tad stāvus augšup... Trieciens no neliela atstatuma tieši virsū «meseršmitam» — tas metas projām, bet no mugurpuses jau panāk otrs.

Brīžiem pamezdams skatienu lejup, Luņins jau redzēja zem sevis nevis pilsētu un Somu jūras līci, bet melnu mežu ar baltām stigu strēmelēm. Kur viņš ir? Kāpēc viņu apšauda no zemes? Vai tiešām «meseršmiti» riņķojot aizdzinuši viņu pāri Pēterhofai, aiz frontes līnijas? Patronas gandrīz beigušās. Ja viņu nenotrieks divu minūšu laikā, jāmetas taranēt, lai drīzāk būtu beigas.

Un pēkšņi, jau zaudējot pēdējos spēkus, Luņins pamanīja Kabankova lidmašīnu, kas bija ieradusies nezin no kurienes. Kabankovs metās virsū «meseršmitam», kas šāva uz Luņinu, un aizdedzināja to. Melnos dūmos tīts, «meseršmits» izdarīja pagriezienu un laidās bēgt uz dienvidrietumiem. Dzīdamies tam paka], Kabankovs dažu metru attālumā aizlidoja garām Luņinam, un Luņins ieraudzīja viņa uzbudināto, mazo, stingro sejiņu ādas cepures ietvarā. Un tajā pašā mirklī pamanīja ložu šalti, kas triecas no pakaļpuses Kabankovam tieši mugurā.

Kabankova lidmašīna mainīja virzienu, sāka krist lejup, aizvien zemāk, sašaurinot spirāli. Katrā spirāles pagriezienā tā spoži iemirdzējās saules staros un uzreiz nodzisa. Beidzot tā pazuda baismīgajā'dziļumā — eglēs, vāciešu ieņemtajā mežā.

5

Soņa parasti centās iekārtoties tā, lai ceļā no pirts paliktu ar Antoņinu Trofimovnu divatā. Ne jau vienmēr ias izdevās, tāpēc ka arī pārējām meitenēm gribējās iet kopā ar Antoņinu Trofimovnu, bet, ja izdevās, sākās sarunas, kas Soņai ilgi palika atmiņā. Turklāt runāja lielāko tiesu pati Soņa, bet Antoņina Trofimovna klausījās, jautāja, pateica divus trīs vārdus. Soņa parasti gluži vienkārši stāstīja Antoņinai Trofimovnai to, kas sevišķi bija pārsteidzis viņu pāris pēdējo dienu laikā.

Viņu ļoti pārsteidza sētnieka Ābrama nāve. Viņš sadrāza skaidas, lai sievai būtu ar ko iekurt krāsniņu, uzģērba tīru veļu, atvadījās no sievas, nogulas sētnieka istabā uz sola, aizvēra acis, pagulēja pusstundu un nomira. Tā vismaz stāstīja sievietes pagalmā, un Soņa saklausīja šajos stāstos cienību pret viņa mierīgo, cildeno nāvi. Kad Soņa iegāja sētnieka istabā, Ābrams negulēja vairs uz sola, bet uz galda un viņa seja bija nopietna, melnīgsnēja un skaista kā svētbildē. Ābrama mazā sie-vele sēdēja pie galda uz krēsla, un viņas sejā bija tā pati nopietnā izteiksme, kāda bija Ābramam. Viņa mierīgi un saprātīgi stāstīja apmeklētājiem par vīra nāvi, bet laiku pa laikam uzrunāja to ar kaut kādiem tatāru vārdiem, it kā Ābrams vēl būtu dzīvs.

Antoņina Trofimovna apvaicājās Soņai, vai viņa pazīst sava nama iemītniekus un vai bieži iegriežas pie tiem.

— Agrāk es apciemoju visus, — Soņa sacīja. — Bet tagad eju retāk. Viņiem vajag aiznest maizi, bet man maizes nav. Tukšām rokām tur nav ko darīt...

— Tu tomēr aizej, aizej, — Antoņina Trofimovna teiēa. — Neviens no tevis maizi negaida — kur tu ņemsi? Citiem kājas neklausa, bet tavējās klausa, redz, tāpēc arī tev jāiegriežas pie viņiem. Cilvēkiem nav jādomā, ka viņi ir aizmirsti...

Antoņin^ Trofimovna prasīja no visām savām meičām, lai ikviena katrā ziņā apmeklētu kaimiņus. Jau tajās dienās, kad būvēja patvertni, Soņa iepazinās ar visiem sava lielā nama iemītniekiem. Viņa sāka raizēties, ja kādu ilgi nebija sastapusi pagalmā, un devās apraudzīt.

Viņa gāja no vienām kāpnēm uz otrām, no stāva stāvā. Zvanīt pie durvīm tagad nevajadzēja: šis paradums bija izzudis, durvis nenoslēdza, cilvēki vairs neraizējās par mantu. Pa apledojušiem priekšnamiem un gaiteņiem, aptumšotām, tukšām, baismi skanīgām istabām Soņa devās uz kādu visattālāko dzīvokļa stūrīti, kur vēl turējās dzīvība. Tagad iemītnieki, kuru skaits bija krietni sarucis, parasti dzīvoja visi kopā kādā no istabām vai virtuvē, lai kurinātu vienu krāsni. Soņa parasti sastapa visus kopā, viena niecīga kvēpekliša gaismā, barojot ar mēbeļu gabaliņiem un parketa plāksnēm rijīgo, karsto skārda elku, kura līkumotais dūmvads sniedzās līdz vēdlodziņam. Tie, kas, tāpat kā Soņa, vēl turējās kājās, gāja uz darbu. Rūpnīcas, kurās viņi strādāja, remontēja tankus, automašīnas, izgatavoja ieročus, izmantojot pēdējos trūcīgos kurināma krājumus. Viņi strādāja tik ilgi, kamēr spēja staigāt. Bet katrā dzīvoklī bija jau arī tādi, kas pastāvīgi gūlēja un nespēja piecelties. Viņiem bija ļoti grūti, un tomēr viņi smējās, kad dzirdēja kaut ko smieklīgu, apraudāja piederīgo nāvi, priecājās, saņēmuši vēstuli no frontes, dalīja cits ar citu niecīgās barības drusciņas, lasīja laikrakstus, klausījās radio, zīmēja uz kartēm frontu līnijas, strīdē-< jās, domāja, mīlēja tuviniekus, nīda ienaidnieku. Uz šī nāves sliekšņa viņu dzīves ritums bija spraigs. Viņi vienmēr priecājās par Soņas ierašanos, tāpēc ka ciemos tagad vairs negāja, un tie, kam nācās gulēt, veselām nedēļām neredzēja nevienu citu kā tikai sava dzīvokļa iemītniekus. Soņa atnāca, lasīja vēstules, noklausījās sapņus, apskatīja fotoattēlus un palīdzēja, kā vien varēdama, izslaucīja istabu, kurināja krāsni, iznesa saslaukas*

Taču bija ne mazums arī pašai savu rūpju. Viņas gādībā ir Slava, vectētiņš ... Aizrāvusies ar darbu pirtī, Soņa pēdējās dienās maz redzēja vectēvu un nepietiekami domāja par viņu. Tagad viņa to sev pārmeta. Vectēvs pēdējā laikā ļoti pārvērties, kļuvis nerunīgs, vienmēr snauž. Un tomēr neatlaidīgi staigā uz bibliotēku. Ja nu pēkšņi kaut kas atgadās ar viņu uz ielas? Nedrīkst vairs viņu laist vienu. Soņa tagad ies kopā ar vectēvu. .. Labi būtu rīt aizvest viņu un Slavu uz pirti...

Pirti jau drīz varēs laist darbā! Temperatūra divās nodaļās pacēlusies līdz piecpadsmit grādiem un no krāniem tek karsts ūdens — ne jau gluži karsts, bet silts. Dūc un skan radio: direktore bija ieslēgusi skaļruņus visās telpās. Bija nolemts pirti atvērt rīt. Antoņina Trofimovna ierosināja, lai pirts atjaunošanas darbu dalībnieces vispirms nomazgājas pašas.

Viņas izģērbās mazgāšanās telpā, tāpēc kā ģērbtuvē bija vēl pārāk auksti — Antoņina Trofimovna, direktore, meitenes, trūka vienīgi kurinātājas, kas neatgāja nost no katliem. Viņas bija satrauktas par savu uzvaru, priecājās par siltumu, tīrajiem ķipjiem, ūdeni, bet noskuma, kad izģērbušās paskatījās cita uz citu. Čik baismi vājas viņas bija! Meičām un direktorei ribas izspiedušās. Bet Antoņina Trofimovna tāpat sapampusi, tāpat uzblīdusi kā kurinātājas seja. Viņas apklusa, novērsa skatienus.

Taču nomazgāties pašu rokām atjaunotajā pirtī bija patīkami, siltums, tīrība, uzvaras prieks ņēma virsroku, un ģērbdamās, ietērpdamas novājējušos augumus kreklos, brunčos, siltās biksēs, kažociņos, lakatos, velteņos, viņas atkal kļuva līksmas. Pirti atvērs rīt no paša rīta, un viņas runāja par to, kā izsargāties no rindām, kā apmierināt rūpnīcu un namu pārvalžu pieprasījumus.

Viņas bija jau tikpat kā saģērbušās, kad m.uzika skaļruņos pēkšņi apklusa. Arī viņas apklusa un sāka ieklausīties, gaidot, ka izziņos gaisa trauksmi. Bet atskanēja diktorā balss un pavēstīja, ka tūlīt pārraidīs ārkārtēju paziņojumu.

Tā viņas uzzināja par vāciešu sagrāvi pie Maskavas.

Maskava! Maskava glābta! Ienaidnieks Maskavas pievārtē sakauts un bēg!

Aizturējušas elpu, viņas ieklausījās atbrīvoto Maskavas apkaimes pilsētiņu nosaukumos, kas ir tik dārgi ikviena krievu cilvēka sirdij. Pēc tam sekoja sagrauto vācu divīziju saraksts. Tad nāca skaitļi: iegūto lielgabalu, tanku, lidmašīnu, automašīnu skaits. Un beigās pēdējie mierīgie, pārliecinātie vārdi: «Mūsu karaspēka uzbrukums turpinās.»

Direktore apskāva Antoņinu Trofimovnu un noskūpstīja viņu uz lūpam. Meitenes apkampās un skūpstījās, piekļaudamās cita citai miklos vaigus. Maskava! ... Maskava glābta! .. . Acīs mirdzēja asaras, priecīga saviļņojuma asaras. Viņas pēkšņi saka briesmīgi steigties: katrai gribējās ātrāk nokļūt mājās pie tuviniekiem, lai kopā ar tiem no jauna pārdzīvotu un izjustu lielo prieka vēsti.

Nez vai vectētiņš jau zina. Vai zina Slava? Soņa atcerējās, ka no rīta, kad viņa gāja projām, radio dzīvokli bija izslēgts. Vectēvs droši vien guļ un neko nezina. Viņu vajag uzmodināt, vajag pateikt. Mati Soņai vēl bija pamitri, bet viņa vairs nespēja gaidīt. Soņa uzvilka mēteli, apmeta vilnas lakatu, izsteidzās no pirts un sāka skriet.

īsā ziemas diena jau beidzas, kad Soņa, ātri uzskrējusi pa kāpnēm sestajā stāvā, atvēra ar savu slēdzeni dzīvokļa durvis. Tā jau ir — radio klusē. Un Slava vēl nav pārnācis.

— Vectētiņ! Ko es tev pastāstīšu!

Virtuvē nekas nebija izmainījies, vectēvs sēdēja atzveltnes krēslā, tumsā kā vienmēr bija saskatāma viņa mierīgā, bālā seja. Taču Soņa uzreiz noprata, ka pa to laiku, kamēr viņa bijusi projām, noticis kaut kas šausmīgs.

— Vectētiņ!

Viņš nepakustējās.

Soņa piesteidzās klāt un satvēra viņa roku. Roka bija cieta un auksta.

Cieši turēdama vectēva roku un skaļi raudādama, Soņa apsēdās uz grīdas ...

Kopš tās dienas, kad pienāca vēsts par uzvaru pie Maskavas, ļeņingradiešu sejās atplaiksnījās jauna cerība. Varētu likties, nekas nav mainījies — aplenkuma cilpa nebija kļuvusi vaļīgāka, bads nebija kļuvis mazāks, — un tomēr neapšaubāmi konstatēts fakts, piemēram, ir tas, ka šajās dienās mirstība manāmi mazinājusies. Uz cilvēkiem iedarbojās cerība, iedarbojās prieks.

Tāda pati jauna gaisma atmirdzēja Rasohina zemnīca.

Tagad viņi bija trīs.

Viņi pavisam pameta kubriku un pārcēlās uz komandpunkta zemnīcu. Viņiem negribējās šķirties pat naktī. Un kālab lai to darītu? Zemnīca, lai arī cik maza tā bija, pilnīgi varēja dot patvērumu visiem eskadriļas lidotājiem. Viņi tagad ne tikai gulēja tajā, bet arī uz ēdnīcu gāja reti, un Hilda zupas traukos nesa viņiem uz zemnīcu pusdienas, kas ar katru dienu kļuva sliktākas.

Kaujā ar «meseršmitiem» visi trīs bija apsaldējuši sejas, un tagad āda melnām krevelēm lobījās nost no vaigiem un deguniem. Sevišķi stipri cietis bija Rasohins, viņa plato, stūraino seju ar kupli saaugušajām, rudajām uzacīm melnie plankumi padarīja vēl niknāku.

Katru vakaru, pēc tam kad trauksmīgās gaidās bija pavadīta vesela diena, viņi klausījās pa radio atbrīvoto pilsētu un apdzīvoto vietu nosaukumus: Rogačeva, Jah-roma, Solņečnogorska. Kā agrāk saucās Solņečnogor-ska? Jeb vai agrāk vienkārši nav bijis šīs pilsētas? Istra, Veņeca, Staļinogorska. Mihailova, Jepifaņa. Pēc tam Verhovje, Dubna pie Tulas. Pēc tam Kļina. Tā atrodas pie Maskavas-Ļeņingradas dzelzceļa Maskavas apgabalā. Jasnaja Poļana. Tur dzīvojis Ļevs Tolstojs. Kaļiņina. Tā ir Koļas Serova dzimtā pilsēta. Viņš dzimis uz laukiem, divdesmit kilometrus no Kaļiņinas, un beidzis Kaļiņinā septiņgadīgo skolu . .. Vai viņam ir tuvinieki Kaļiņinā? Nē, tuvinieku vairs nav. Biedri gan bija ... Bieži vien viņi tikai no šīm uzvaru vēstīm uzzināja, cik tālu tomēr bija aizgājuši vācieši. Lai tālu, ka tikai viņus sit; ja viņus sit, tad nekas, kaut arī tālu ...

Maskavas pievārtē viņi saņem pamatīgu pērienu ... Bet, lūk, šeit klusums, viss stāv uz vietas ... Kad beidzot sāksies arī šeit?

Vienīgais notikums eskadriļas dzīvē šajās dienās bija vēstule, ko saņēma Serovs. To atnesa uz komandpunktu, un pirmais to paņēma Luņins. Aploksne bija īsta, pirmskara ražojums, un Serova uzvārds bija uzrakstīts uz tās skaistā, katrā ziņā sievietes rokrakstā. «No viņas,» nodomāja Luņins un pēkšņi sajuta, ka pietvīkst; viņš ļoti priecājās par Serovu. Kamēr Serovs trīcošām rokām atplēsa aploksni, Rasohins vēroja viņu no kakta ar to pašu ciešo, sasprindzināto skatienu, ar kādu parasti mēdza sekot «junkersiem».

— Nē, nē, nav no viņas, — Serovs steidzīgi teica. — Es jau redzu, ka nav no viņas.

Pat petrolejas lampas gaismā varēja manīt, ka viņš nobālēja. Serovs izlasīja īso vēstulīti līdz beigām un, it kā nesapratis, lasīja vēlreiz, pēc tam vēl . . .

— Kas tad tur ir? — Rasohins beigu beigās apvaicājās.

— No skolas direktores, — Serovs sacīja un sniedza vēstuli Rasohinam un Luņinam.

Tā bija atbilde uz pieprasījumu, ko Serovs, Kaban-kova neatlaidīgi skubināts, nosūtīja uz skolu. Rūpīgi uzrakstītais dokuments ar stūra spiedogu vēstīja, ka tā krievu valodas un literatūras skolotāja, par kuru jautāts, nav izbraukusi kopā ar skolu no Ļeņingradas un ka viņas pašreizējā dzīves vieta nevienam no skolas darbiniekiem nav zināma.

Serovs neteica vairs par vēstuli ne vārda, arī citi ar Serovu par to nerunāja, un visi dzīvoja pa vecam, it kā vēstules nebūtu bijis. Bet pēc dažām dienām, palicis ar Serovu divatā, Luņins tomēr ievaicājās:

— Nu, kā, vai aizrakstījāt?

— Uz kurieni? — Serovs jautāja.

Un klusā balsī, gandrīz čukstus piemetināja:

— Kāpēc?

— Kā tā, kāpēc ...

— Kāpēc? — Serovs atkārtoja. — Viņa pati lika savai kaimiņienei pateikt man, ka aizbraukusi ar skolu, kad skola vēl bija Ļeņingradā.

Luņins nodomāja, ka Serovam tomēr, šķiet, ir taisnībā. Un tūdaļ pat vēl nodomāja, ka Kabankovs tomēr būtu pārliecinājis Serovu aizrakstīt. Pēc Serova acīm viņš noprata, ka tas šajā brīdī atcerējās Kabankovu.

Visi pieminēja Kabankovu, brūce bija pārāk dziļa, — grūti pierast, ka drauga vairs nav. Viņi atcerējās Kabankova iemīļotos izteicienus, ausīs skanēja Kaban-k'ova jautrā balss. Viņi domus sarunājās ar eskadriļas komisāru, prasīja padomu, stāstīja par visu, kas viņus saviļņoja. Bet Serovs gluži vienkārši neticēja, ka Kabankova nav starp dzīvajiem, un apgalvoja, ka eskadriļas komisārs droši vien klīstot kaut kur vāciešu aizmugurē un kuru katru brīdi pārnākšot pāri frontes līnijai un ieradīšoties pie viņiem. Luņins nestrīdējās, bet pats, taisnību sakot, ne visai ticēja šadai iespējai-.

Viņi katru dienu trijatā devās lidojumos un neatlair dīgi centās sastapt vācu lidmašīnas. Kauja būtu sagādājusi viņiem gandarījumu. Bet gaisā neviena nebija: visa vācu aviācija bija pārsviesta uz Maskavu, kur hitleriešu pavēlniecība izmisīgi pūlējās apturēt mūsu karaspēka uzbrukumu. Te, pie Ļeņingradas, vācieši i nedomāja lidot, kauties, šķiest degvielas, riskēt ar cilvēkiem un lidmašīnām. Aerodromā īsās, miglainās dienas un bezgalīgās ziemas naktis sekoja cita citai bez jebkādiem notikumiem.

*

Bet pa to laiku brieda jauni notikumi. Visi ar satraukumu un cerībām tos nojauta, kāri tvēra katru vēl neskaidro pārmaiņu iezīmi.

Vispirms sākās zvanīšana pa telefonu no divīzijas un pulka ar prasību precizēt transportlīdzekļu daudzumu eskadriļā. Pēc tam aerodromā caurbraucot kādu laiku uzkavējās viens no Kronštatē dislocētās trešās eskadriļas tehniķiem; nosalis, braukdams smagās automašīnas kravas kastē pāri līča ledum, viņš sildījās komandpunkta zemnīcā, dzēra karstu tēju un pastāstīja visu, ko zināja. Ceļā no Kronštates līdz Ļisij Nosam automašīnu, kurā viņš brauca, apšaudīja vācu artilērija no Pēterhofas, un pēc pārdzīvotā uztraukuma viņš bija ļoti uzbudināts un runīgs. Pēc tehniķa stāstījuma viņi noprata, ka trešā eskadriļa tuvāko dienu laikā atstās Kronštati un ka viņš izsaukts uz divīziju, lai izšķirtu kaut kādus saimnieciskus jautājumus, kas saistīti ar gaidāmo pārvietošanos.

— Jums palikuši trīs lidotāji? — viņš apvaicājās, skatīdamies uz Rasohinu, Serovu un Luņinu. — Mūsu eskadri|ā pagaidām ir četri, bet vienam nav lidmašīnas.

Pēc dažām dienām, īsajā laika sprīdī starp diviem sniegputeņiem, pie viņiem atlidoja pulka komandieris majors Proskurjakovs, milzīgs vīrs platu seju, gaiši zilam acīm, ļoti baltiem zobiem un skaļu balsi. Viņš atlidoja iznīcinātājā, bet otra iznīcinātājā viņu pavadīja kāds no pirmās eskadriļas lidotājiem. Proskurjakovs ieguva slavu jau pirms šī kara — viņš sāka kaujas gai-tas Halhingolā un atgriezās ar ordeni. Luņins viņu redzēja pirmo reizi. Komandpunkta zemnīca likās maza un šaura, kad Proskurjakovs, pieliecis galvu, ienāca tajā un viņiem, kas, pulka komandierim ierodoties, pietrūkās kājās, nācās piespiesties pie sienas.

Pulka komandieris noklausījās Rasohina ziņojumu, tad izstiepa savas varenās ķepas un apskāva viņu — pievilka klāt ar abām rokām. Kad viņam stādīja priekšā Luņinu, viņš ar dziļu cieņu paspieda tam roku, un šis tvēriens bija tik spēcīgs, ka Luņins gandrīz vai sarāvās, kaut gan pašam Luņinam dūres bija kā svaru bumbas. Pēc tam Proskurjakovs Rasohina pavadībā devās apskatīt visu eskadriļas saimniecību. Luņins un Serovs palika viņus gaidām zemnīcā.

Pēc minūtēm četrdesmit Rasohins atgriezās un steigšus pārģērbās, stīvējot mugurā visu silto apģērbu, kāds vien viņam bija.

— Bet kur ir pulka komandieris? — Luņins apvaicājās.

— Gaida mani pusotrtonnīgajā. Mēs ar viņu tūlīt braucam uz divīziju. Naktī atgriezīšos.

Paskatījies visapkārt un pārliecinājies, ka, atskaitot Luņinu un Serovu, zemnīcā neviena cita nav, viņš klusiņām piebilda:

— Pulks pārvietojas.

— Kad? — Luņins jautāja.

— Drīz.

— Un mēs arī?

— Protams.

— Uz kurieni?

— Nezinu.

— Bet Proskurjakovs zina?

— Var jau būt, ka zina.

Palikuši vieni paši, Luņins un Serovs sāka minēt, uz kurieni viņus var pārsviest. Kaut kur tālu ... Uz aizmuguri, lai sakomplektētu lidotājus un lidmašīnas? Diezin vai. Ja būtu lidotāji un lidmašīnas, tie varētu atlidot šurp. Vai patiešām uz kādu citu fronti?

Abi juta, ka negrib aizlidot projām no šejienes. Te vēl nekas nav beidzies, pilsēta vēl joprojām aplenkumā, un līdz beigām vēl ir tālu. Te viņi cīnījušies kopā ar Kabankovu, ar Cepelkinu, Baiseitovu. Viņiem likās, ka būtu apkaunojoši tagad pamest Ļeņingradu, pat tad, ja tas notiktu pret viņu gribu. Viņiem jābūt šeit līdz beigām.

Rasohins pārradās no rīta kopā ar pulka komandieri, un pulka komandieris tūlīt pat aizlidoja. Rasohins, kaut arī pavadījis divīzijas štābā nakti bez miega, bija satraukts un noraizējies. Luņins un Serovs nekad nejautāja par priekšniecības rīkojumiem, bet šoreiz viņš ierunājās pats.

— Drīz, — viņš teica.

— Kad īsti? — Serovs iejautājās.

— Būs pavēle. Jāsagatavojas. Vispirms brauks tehniķi un motoristi. Bet pēc tam lidosim mēs.

— Vai tālu? — Luņins vaicāja.

— Ne visai, — Rasohins sacīja. — Mēs jau esam flotes (audis, nevaram būt tālu no flotes.

Viņi sajuta atvieglojumu. Kā gan tas viņiem agrāk nebija ienācis prātā? Ja jau flote ir Ļeņingradā, arī viņiem jabūt netālu no Ļeņingradas.

— Še tagad ir klusu, nav ko darīt, — Rasohins teica. — Ir svarīgāki iecirkņi.

Viņš nozīmīgi piemiedza rudās skropstas, pieliecās un piemetināja gandrīz čukstus:

— Ceļš.

Luņins uzreiz noprata, par ko runa Rasohins.

— Tātad ir ceļš! — viņš iesaucās.

Rasohins pamāja ar galvu.

— Pāri Lādogas ezeram?

Rasohins atkal pamāja ar galvu un ar uzvarētāja mirdzumu acīs noteica:

— Es zināju, ka mūs neatstās bez ce|a.

Baumas par to, ka pāri aizsalušajam Lādogas ezeram pa ledu ierīko ce|u, kas savienos Ļeņingradu ar Lielo zemi, bija sasniegušas aerodromu jau pirms vairākām dienām. Luņins nezināja — ticēt vai neticēt. Ja šāds ceļš — lai arī visneparocīgākais — pastāvētu, sabruktu pēdējais un pats briesmīgākais vāciešu nodoms.

Bet Luņins nespēja iztēloties šo ceļu. Kur tas atrodas? Kā var ierīkot ceļu pa ledu pāri ezeram, ja gandrīz vai visus tā krastus sagrābuši vācieši un somi? Kā lai aizsargā garo, šauro ledus joslu, kas no visām pusēm ir atklāta un kur nav iespējams ierīkot nekādu aizsardzību?

— Šo ceļu mēs apsargāsim, — Rasohins sacīja.

Neko vairāk viņš piebilst nevarēja, tāpēc ka arī pats

nezināja. Tagad viņš nodevās rūpēm par tehniķu, moto-ristu un visas eskadriļas mantības nosūtīšanu ar smagajām automašīnām.

Rūpes nebūtu nekādas lielās, ja pēkšņi nerastos jautājums, kas Rasohinam nebūt nebija vienaldzīgs: ko darīt ar Hildu?

Nelaime bija tā, ka Hilda, tāpat kā visi pārējie kambīzes darbinieki, bija pakļauta vietējai aerodroma priekšniecībai un viņai vajadzēja palikt tepat, aerodromā. Bet atšķirībā no pārējiem Hilda bija ieradusies šeit no Igaunijas kopā ar eskadriļu un pateica Rasohinam, ka negrib no eskadriļas šķirties. Kādreiz, atnesusi uz komandpunktu pusdienas, viņa pēkšņi sāka skaļi raudāt un, aizsegusi seju ar piedurkni, strauji izskrēja no zemnīcas. Rasohins nolēma, lai tur vai kas, paņemt Hildu eskadriļai līdzi.

— Tā jau nevar! — viņš sacīja, kā to kādreiz bija darījis Kabankovs. — Mēs esam pieraduši pie viņas. Hilda pazina visus mūsējos! ... Viņa pat Kuļešovu atceras! ...

Sākumā Rasohinam šķita, ka nebūs grūti paņemt Hildu līdzi. Bet viņš maldījās.. Neviens sevišķi nepastāvēja uz to, lai Hilda paliktu šeit, aerodromā, neviens necēla iebildumus, bet nepārvarams šķērslis bija stingrā armijas kārtība. Hilda skaitījās sarkanflotiete aerodroma bataljonā, un eskadriļā viņai nebija štata vienības. Taču, jo nepārvaramāks likās šis šķērslis, jo dedzīgāk Rasohins centās tikt tam pāri.

Sasarkušu seju, kurā vēl vairāk iezīmējās vasaras raibumi un melnās apsaldējumu kreveles, viņš zvanīja uz pulku, uz divīziju, uz Kara Gaisa Spēku štābu, zvanīja aerodroma priekšniecībai. Tur viņu laipni uzklausīja, deva padomus, pie kā lai viņš griežas, bet neviens neizlēma šo jautājumu.

Vakaros Rasohins skaidroja Luņinam un Serovam, kāds svētīgs darbs būtu padarīts, ja Hildu aizvestu kopā ar eskadriļu. Hilda nonāks Lādogas ezera viņā krasta, būs ārpus Ļeņingradas aplenkuma loka, un tātad loka iekšpusē kļūs par vienu ēdāju mazāk. Bet šeit Hildas vietā pieņems citu sievieti', kādu no bada cietējām ļeņingradietēm, šī sieviete saņems karavīra devu un tiks pie mazliet labāka uztura. Ar šiem prātojumiem Rasohins centās pārliecināt pats sevi, ka rīkojas pareizi, un Lu-ņins ar Serovu piebalsoja viņam, tāpēc ka paši bija ļoti pieraduši pie Hildas. Beidzot Rasohins iesēdās pusotr-tonnīgajā kravas automašīnā un aizbrauca uz divīziju, lai «noregulētu» šo jautājumu. «Noregulēt» arī šoreiz neizdevās, bet Rasohins pats acīm redzot bija kaut ko izlēmis un vairs nerunāja par Hildas aizbraukšanu.

Pulka štābs un pirmā eskadri,ļa jau atradās jaunajā vietā — aiz Lādogas ezera. Pēc tam turp pārvietojās arī trešā eskadriļa — no Kronštates. Un tad beidzot pienāca pavēle doties ceļā arī viņiem.

Par tumšo aerodromu virpuļoja sauss, dzeldīgs sniegs, kad trijās kravas automašīnās aizbrauca eskadriļas virszemes sastavs. Automašīnas brīdi pieturēja pie komandpunkta, un Luņins izgāja ārā no zemnīcas, lai atvadītos. Sarkanflotieši un tehniķi kažokos un melnās ausenēs. kas bija sasietas zem zoda, likās visi vienādi, un Luņins tumsā ar pūlēm izšķīra viņu sejas. Pie pēdējās, automašīnas stāvēja Rasohins un palīdzēja ierāpties kravas kastē kādam mazam, tumšam stāvam. Tā bija Hilda melnā sarkanflotieša šinelītī, ar mazu čemodāniņu rokā. Rasohins bija nolēmis viņu «nolaupīt».

Hilda jau ierāpās kravas kastē, kad Rasohins pēkšņi iesaucās:

— Kāpēc tev nav kažoka? . <. Nosalsi! ...

— Gan jau, biedri kaptein, — viņa sacīja. — Neraizējieties ...

— Pagaidi! — Rasohins uzsauca šoferim, kas jau iedarbināja motoru.

Pa dēļu segumu noklaudzēja zābaki, Rasohins pa galvu pa kaklu metās lejā zemnīcā un pēc brītiņa atskrēja ar savu kažoku, kuru parasti apģērba, kad brauca uz divīziju. Viņš nogaidīja, kamēr Hilda satinās kažokā, tā ka pat galva nebija redzama, pamāja ar roku un uzsauca:

— Aiziet!

Vajadzēja izlidot nākošajā rītā, bet sniegputenis aizkavēja viņus līdz nākošajai un aiznākošajai dienai. Trešajā naktī sals pieņēmās, debesis noskaidrojas, un no rīta uzlēca saule.

7

Debesis bija noskaidrojušas, bet negants, stindzinošs vējš joprojām dzenaja un grieza pa zemi smalka, dzel-dīga sniega vērpetes. Gaisā vizuļoja sudraboti putekļi. Vējš vai elpu aizcirta; Luņins iekāpa lidmašīna un, sekojot Rasohinam, pacēlas gaisā. Pēdējo reizi viņš paskatījās uz egļu galotņu roboto rakstu aerodroma viņā galā, par kuram viņš tik bieži, tik daudz reižu bija pacēlies augšup, izlidojot no šī aerodroma. Aiz eglēm žilbinoši balta atmirdzēja jūra, bet viņi pagrieza tai muguru un uzņēma kursu uz austrumiem.

Vispirms vajadzēja šķērsot četrdesmit kilometrus plato Karēlijas zemes šaurumu. Viņi lidoja virknē cits aiz cita: Rasohins — Luņins — Serovs. Mežu lejā tina balta migla — tā bija vēja saceltā sniega dūmaka, kuru vēja brāzmās virpuļu virpuļiem pacēla pār koku galotnēm. Pa labi — dienvidos bija Ņeva, tik tikko sama* nama aiz sniega straumēm, kas traucās pa zemes virsu. Tur, tūlīt aiz Ņevas, bija vācieši. Vējš sacēla sauso sniegu tik augstu, ka pat septiņsimt metru augstumā gaisā spīguļoja sniega pārsliņas. Pacelties vēl augstāk Rasohins negribēja, lai nepazaudētu orientierus maz pazīstamajā un ļoti šaurajā trasē. Vējš trauca pa debesu telpu sīkus, zeltītās saules apmirdzētus, izplūdušus, necaurredzamus miglas mākonīšus. Lielā, spožā saule pie apvāršņa dienvidaustrumos žilbināja acis.

Ņeva platā lokā novirzījās uz dienvidiem, pazuda no acīm, pēc tam parādījās atkal priekšā. Aiz sniega putekļos gaistošā meža skatienam pavērās un sāka strauji plesties plašumā milzīgs, balts klajums.

Viņi sasniedza to vietu, kur Ņeva iztek no Lādogas ezera. Pie pašas upes ietekas Luņins ieraudzīja nelielu saliņu un uz tās kaut ko masīvu, apsnigušai, bezveidīgai akmeņu kaudzei līdzīgu. Viņš uzreiz noprata, ka tas ir slavenais Šliselburgas cietoksnis, kas aizsprostoja vāciešiem ceļu pāri Ņevai un ko jau kopš augusta apšaudīja vācu artilērija. Viņš neko nevarēja izšķirt šajā akmeņu sablīvējumā, gribējās apskatīt cietoksni tuvāk, bet Rasohins spēji nogriezās uz ziemeļiem un veda viņus projām no Ņevas gar ezera krastmalu. Tā viņi lidoja tik ilgi, kamēr ieraudzīja zemu, mežiem apaugušu zemes ragu, uz kura atradās augsts, sarkans tornis, — tas gluži kā pacelts pirksts izslējās no sniega virpuļiem, kas griezās pakājē. Tā bija Osinovecas bāka. Pārlidojuši tai pāri, viņi atkal nogriezās uz austrumiem un devās uz ezera otru krastu.

Pāri aizsalušajam ezeram putēdamas nemitīgi brāz-moja garas sniega vērpetes. Te vējš bija vēl spēcīgāks. Zemais krasts bija ieputināts, un lejā, lai skatītos kur skatīdamies, neredzēja nekā cita kā tikai ledu un virmojošu sniegu virs ta. Luņins vērīgi skatījās lejup, pūlēdamies ieraudzīt ceļu, ko viņi apsargās.

Un pēkšņi pamanīja.

Viņš ieraudzīja nevis ceļu, bet smago automašīnu kolonu, kas lēnām slīdēja pa ledu no austrumiem uz rietumiem, uz Ļeņingradas pusi. Automašīnas tina sniega* dūmaka, sniega virpuļi vēlās tām pāri un paslēpa skatienam. Vērīgāk ielūkojies, viņš pamanīja, ka mašīnas virzās gar ceļa zīmēm, kas garā rindā šūpojās vējā. Tas tad arī bija vienīgais ceļš, kas savienoja Ļeņingradu ar pārējo teritoriju. Uz tā valdīja dzīva jo dzīva kustība. Pēc brīža viņš ieraudzīja otru automašīnu kolonu, kas brauca uz austrumiem. Starp citu, no lidmašīnas nebija iespējams noteikt, vai automašīnas virzās uz priekšu vai ir iestrēgušas sniegā.

Bet drīz viņam nācās pārtraukt ceļa novērošanu,

V

/

tāpēc ka, pēc paraduma paskatoties visapkārt gaisā, viņš pēkšņi ieraudzīja metrus piecsimt virs sevis divus «meseršmitus». Arī Rasohins skatījās uz tiem, atmetis atpakaļ ādas cepurē ieskauto apaļo galvu. «Meseršmiti» lidoja virs ceļa, virs eskadriļas lidmašīnām, un uzminēt vācu lidotāju nodomu bija grūti. Luņins saprata, ka uzsākt kauju tagad būtu pavisam neizdevīgi: viņi aizkavētos un nepietiktu degvielu visam garajam lidojumam pāri ezeram. Luņins atviegloti nopūtās, kad «meseršmiti» pēkšņi pagriezās uz dienvidiem un vienā mirkli pagaisa.

Pa labi un pa kreisi no ceļa uz ledus Luņins brīžiem saskatīja sarkanflotiešus kažokos. Jādoma, tā bija ceļa apsardzība. Kā viņi dzīvo šeit, mūžam sniegā, vēja, aukstumā, bez pajumtes, pat bez iespējas ierakties zemē? Sarkanflotieši reizēm māja lidmašīnām ar rokām, un Luņinam gribējās labāk saskatīt viņus, bet nevarēja, jo redzamība gaisā ar katru minūti pasliktinājās. Saule kļuva nespodra, debesis sadrūma, migla ieskava viņus aizvien ciešāk, tā ka pat Rasohina lidmašīna, kas lidoja kādus simt metrus priekšā, dažkārt gandrīz vai pazuda skatienam. Luņins bieži pagrieza galvu te uz vienu, te uz otru pusi, skatīdamies visapkārt gaisā, un pēkšņi viņam šķita, ka atkal redz virs sevis «meseršmitus». Iespējams, tas viņam tikai izlikās. Tomēr Lu-ņinu tirdīja nemiers, ka viņus visu laiku novēro, slepus vajā.

Viņi vairs nelidoja virs ceļa — Rasohins tagad veda lidmašīnas nedaudz uz ziemeļiem no tā. Zem viņiem tagad nebija nekā cita kā vien ledus, pa kuru traucās sniega grīstes. Līdz ezera pretējam krastam vēl bija atlicis tikai dažu minūšu lidojums, un varētu jau saskatīt krastmalu, ja gaiss būtu dzidrāks. Bet Luņins redzēja tikai sniega virpuļus lejā, sarkanīgo saules plankumu augšā, Serova lidmašīnu aiz muguras un Rasohina lidmašīnu priekšā.

Pēkšņi viņiem priekšā gaisā skaidri iezīmējās četri tumši, iegareni plankumu

Četri «meseršmiti»!

Viņi lidoja ierindā ar nepārprotamu nolūku aizsprostot ceļu trim padomju iznīcinātājiem, nelaist tos uz ezera austrumu krastu. Līdz «meseršmitiem» bija palicis nedaudz vairāk par tūkstoš metriem, un izšķirties vajadzēja vienā acumirklī. Apiet tos vai uzsākt riņķošanu karuselī nebija pat ko domāt: nepietiktu degvielu. Rasohins nolēma uzbrukt, bet pēc tam aiztraukties projām.

Viņi sastapās gandrīz vai aci pret aci. Notika īsa sadursme, kurā viss bija atkarīgs no neatlaidības, no paļāvības saviem spēkiem, no prasmes vadīt lidmašīnu, no šāvienu trāpīguma.

Trīsdesmitajā sekundē Rasohina notriektais «meseršmits» jau krita lejā uz ledus, ievijot baltajos sniegputeņa virpuļos melnu dūmu strūkliņu.

Arī otrs sašautais «meseršmits» sasvērās uz sāniem un krita lejup, bet pie paša ledus izlīdzināja lidojumu un nedrošā gaitā devās uz dienvidiem.

Abi pārējie metās augšup pret sauli un nozuda tās sarkanīgajos staros.

Ceļš bija brīvs.

Bet te Luņins pa acu galam pamanīja, ka Rasohina lidmašīna, dīvaini šūpodamās, slīd lejup.

Tā ātri zaudēja augstumu un jau grima nespodrajos sniega putekļos, ko vējš sacēla uz ledus. Luņins un Serovs uztraukušies riņķoja virs viņa, laizdamies aizvien zemāk. Rasohina lidmašīnas motors nedarbojās... «Kā gan «meseršmits» paguva sašaut viņa motoru?» domāja Luņins. «Kaut jel viņš pats būtu neskartsl ... Kaut nu viņam izdotos nosēdināt lidmašīnu! .. .»

Motors nedarbojās, un noplanēt uz ledus šādā vējā nebija viegli. Iegrimusi sniega kupenās, Rasohina lidmašīna pieskārās ledum un augstu palēcās. Pēc tam atkal pieskārās ledum un, noskrējusi pavisam mazu gabaliņu, šķībi sagāzusies, apstājās, vienu spārnu nolaidusi zemu, bet otru izslējusi gaisā.

Ja Rasohins izkāptu no lidmašīnas un sāktu apskatīt motoru, Luņins sevišķi neuztrauktos. Bet Rasohins joprojām nekustēdamies sēdēja lidmašīnā.

Luņins un Serovs, vairākas reizes aizlidodami viņam pāri, redzēja viņa galvu ādas cepurē, un Rasohina nekustīgā galva uztrauca tos. «Kas ar viņu noticis?» Luņins domāja. «Rasohins ir dzīvs. Ja viņš būtu nonāvēts, tad nevarētu nosēdināt lidmašīnu!»

Cenšoties labāk saredzēt Rasohinu, Luņins katru

11 N. Cukovskis

161

reizi nolaidās aizvien zemāk, ienirdams sniegā, kas virpuļoja virs ledus. Pēkšņi Rasohins pacēla galvu, pēc tam roku. Viņš paskatījās uz Luņinu un pamāja.

Eskadriļas komandiera rokas mājiens varēja nozīmēt tikai vienu: uzņemiet savu kursu un turpiniet lidojumu.

Tā bija pavēle, bet tāda, ko nevarēja izpildīt. Nedrīkst taču pamest viņu šeit vienu, bez palīdzības, pat neuzzinot, kas atgadījies! Luņins, atkal apmetis plašu loku, no jauna lidoja pie Rasohina. Un jau pagriezienā redzēja, ka Rasohins izrāpās no lidmašīnas, spēra divus trīs soļus uz dienvidiem — turp, kur apmēram septiņu kilometru attālumā stiepās ceļš, — un pēkšņi pakrita. Viņš pakrita un sāka rāpties uz priekšu.

Tagad Luņinam kļuva skaidrs, ka Rasohins ir ievainots. Viņš nespēj iet un, protams, nekur neaizrāpsies. Ja Rasohinu atstās šeit, viņu nošaus «meseršmiti», bet, ja nenošaus, viņš pēc pusstundas nosals, tāpēc ka termometrs rāda divdesmit divus grādus zem nulles. Nekavējoties kaut kas jādara. Luņins aizjoņoja virs paša ledus klaja, meklējot vietu, kur varētu nolaisties.

Tikai tagad Luņins saprata, kāpēc Rasohina lidmašīna, laižoties zemē, bija tā palēkusies. Ledus šeit bija sablīvējies blāķu blāķos, un te nolaisties, turklāt vēl tādā vējā, nozīmētu sadragāt lidmašīnu. Ar pūlēm Luņins sameklēja līdzenāku vietu — apmēram divsimt metru attālumā no Rasohina — un šā tā nolaidās.

Serovs palika gaisā un nepārtraukti riņķoja, apsargājot biedrus.

Pagriezis lidmašīnu tā, lai vējš nevarētu apgāzt, Luņins izlēca sniegā. Viņam sejā cirtās sausas sniega lēkšķes. Rasohina lidmašīna melnoja aiz sniega virpuļiem. Un Luņins skriešus steidzās pie viņa.

Rasohins bija jau soļus trīsdesmit no savas lidmašīnas un neatlaidīgi rāpās uz dienvidiem. Luņins sauca, bet Rasohins nemaz nepagriezās, jo grūti bija šādā vējā kaut ko sadzirdēt. Pēkšņi Rasohins sāka slieties augšā, acīm redzot mēģinādams nostāties kājās.

Vispirms viņš notupās uz ceļgaliem. Tad pēc ilgas atelpas atbalstījās uz rokām pret ledu un negaidīti izslējās visā augumā.

Viņš stāvēja virpuļojošā sniegā savādi izplestām kājām, liels un pinkains. Pēc tam pacēla gaisā abas dūrēs sažņaugtās rokas un pakratīja tās. Un tūlīt ari saļima.

Kad Luņins piesteidzās, Rasohins bija miris. Viņš gulēja asiņu atkausētā iesārtā sniegā, skatīdamies debesīs.

Viņam bija cauršautas krūtis, lielās dūres sažņaugtas. Tādu, ar sažņaugtām dūrēm, Luņins arī aiznesa Rasohinu pie viņa lidmašīnas, kur vējš jau bija sadzinis prāvu kupenu, un, pārsedzis ar izpletni, noguldīja zem spārna.

Luņins pacēlās gaisā, Serovs piebiedrojās viņam, un pēc divām minūtēm viņi ieraudzīja priekšā zemu krastu. Tas it kā aizpeldēja zem viņiem, un lejā atkal stiepās mežs, tumši iezīmēdamies sniegotajā dūmakā. Luņins bez grūtībām atrada orientieri — meža stigu ar telegrāfā stabiem — un, nolaidies zemāk, traucās virs tās. Viņam gribējās lidot un lidot bez gala, lai tikai nevajadzētu runāt ar cilvēkiem, lai nevajadzētu neko stāstīt. Bet stiga jau bija viņus novedusi līdz sādžai, līdz baltam, kailam pauguram, līdz ganībām, kurās jau varēja, saredzēt izklātu nosēšanās «T».

SESTĀ NODAĻA. CEĻŠ

1

Marja Sergejevna un viņas bērni bija vēl dzīvi.

Viņi joprojām dzīvoja turpat Majakovska ielā, tajās pašās istabās, viņiem apkārt bija tās pašas sienas, gluži tāpat aiz durvīm švīkstināja tupeles Anna Stepanovna, kā pele aizsteigdamās garām pa gaiteni. Apkārtējo apstākļu nemainīguma dēļ, kā arī tāpēc, ka viņu stāvoklis pasliktinājās lēnām, pakāpeniski, Marja Sergejevna ne vienmēr skaidri apzinājās pārmaiņas, kas notika ar viņu un bērniem. Arī ciešanas, ko radīja bads, kļuva ierastas. Nogurums nekad neizzuda un nejāva domāt, aizsedza visu kā ar miglu. Taču jo briesmīgāki Marjai Sergejevnai bija tie brīži, kad viņa piepeši, it kā atģi-dusies, saprata, kas sagaida bērnus.

Tas, ka bērni palikuši Ļeņingradā, bija šausmīga nelaime, bet Marja Sergejevna ne jau uzreiz apjauta, ka tā ir nelaime. Gluži otrādi, viņa ilgu laiku uzskatīja, ka tā ir laime, veiksme. Septembrī un oktobrī viņa allaž sastapa mātes, kas rūgti žēlojās, ka bērni aizbraukuši vieni. Ļoti daudzi bērni bija evakuēti vasarā, un mātes dzīvoja pastāvīgās bažās, tāpēc ka vēstules ceļoja ilgi un pienāca nekārtīgi. Marja Sergejevna bija priecīga, ka bērni ir kopā ar viņu, kaut arī bumbvedēju uzlidojumi šajos mēnešos notika sevišķi bieži. Dzirdēdama naktīs bērnu elpu, paturēdama tos acīs arī dienā, noglāstot viņus barojot, ģērbjot un izģērbjot, vienmēr būdama gatava pasargāt viņus no jebkuras nelaimes, Marja Sergejevna bija gandrīz mierīga.

Rudens pirmajā pusē viņa sevišķi daudz strādāja. Marjas Sergejevnas skola, tāpat kā skolu lielum lielais vairums, bija aizbraukusi, bet pilsētā palika daudz skolas vecuma bērnu, kurus vasarā nepaguva evakuēt. Bija paredzēts atvērt katrā rajonā divas trīs skolas un sapulcināt tajās visus skolēnus. Rajona tautas izglītības nodaļa uzdeva Marjai Sergejevnai grūtu, ar lielām pūlēm saistītu darbu: organizēt vienu no šādām skolām. Viņa sagatavoja telpas, sameklēja pedagogus, mācību līdzekļus, pieņēma uzskaitē bērnus. Bet bombardēšana uzlidojumos un, galvenais, bezgalīgās gaisa trauksmes, kas septembrī sadzina visus pagrabos, neļāva uzsākt mācības, un skolu atvēršana no dienas dienā tika atlikta.

Sajās grūtajās dienās vienīgi Irinočka un Serjoža pasargāja Marju Sergejevnu no domām, kuras viņa visiem spēkiem pūlējās atvairīt, — no domām par Serovu'.

Katru dienu viņa daudzkārt sacīja sev, ka vairs nedomās par Serovu. Marja Sergejevna centās pārliecināt sevi, ka sastapšanās ar Serovu bijis nejaušs atgadījums, kam nevar būt nekāda turpinājuma, tik nenozīmīgs atgadījums, ka jākaunās tik lielu notikumu laikā par Lo domāt. Bet nekādi aizliegumi nelīdzēja. Viņa pastāvīgi domāja par Serovu, nevis domāja, bet visu laiku glar bāja sirdī satraucošas, sāpīgas ilgas, no kurām nekādi nebija iespējams atbrīvoties. Sīs ilgas tad arī bija —* viņš.

Kopš tās dienas, kad Marja Sergejevna uzzināja no Annas Stepanovnas, ka Serovs bija atnācis pie viņas, kad viņa bija izbraukusi aizsardzības darbos, viņa pastāvīgi gaidīja, ka viņš atnāks vēlreiz. Viņa nodrebēja katrreiz, kad iečīkstējās durvis, kad kāpnēs atskanēja soļi. īstenībā Marja Sergejevna saprata ļoti labi, k’a gaidīt Serovu ir neprāts, — Anna Stepanovna taču bij:} pateikusi viņam, ka Marja Sergejevna aizbraukusi kopā ar skolu no pilsētas.

Reiz naktī viņa pamodās kā no grūdiena, ar satrauktu nemieru sirdī. Kas varēja būt noticis? Kā dēj tādas skumjas sažņaudza sirdi? Un pēkšņi viņa neparasti skaidri iedomājās: Koļa Serovs ir nonāvēts.

Pirmoreiz Marja Sergejevna sajuta, ka svarīgs ir nevis tas, par ko viņa bija raizējusies līdz šim, — vai Serovs mīl viņu vai nemīl, — bet gan cits — vai viņš ir dzīvs. Marja Sergejevna atcerējās viņa seju, labsirdīgās, biklās acis, spēcīgās, lielās rokas, sakumpušos plecus.

Kaut jel viņš būtu dzīvs ... Lai apprec citu, mīl, ko grib, tikai būtu jel dzīvs. Marja Sergejevna sāka raudāt un raudāja līdz rītam, kamēr gultiņās sakustējās bērni. Viņa apsvieda spilvenu uz otru pusi, lai Irinočka nepamanītu slapjos asaru plankumus.

Par visu, kas notika pilsētā, viņa pa lielākai daļai uzzināja no Annas Stepanovnas.

Anna Stepanovna mājās iesteidzās tikai uz īsu brīdi, jo pastāvīgi skraidīja tepat kaut kur tuvumā. Nekad vēl savos vairāk nekā septiņdesmit mūža gados viņa nebija tik enerģiska un rosīga. Annai Stepanovnai, kā jau vecam cilvēkam, miegs gandrīz nebija vajadzīgs, un stundas divdesmit viņa varēja nodoties savai kaislībai— visu redzēt, visu zināt, visur līdzdarboties, ar katru parunāt. Viņa arī labprāt apmeklēja visas apkārtējās patvertnes, tāpēc ka tur varēja izrunāties pēc sirds patikas un dabūt zināt bezgala daudz jaunumu. Pēc katra bumbvedēju uzlidojuma Anna Stepanovna kā ēna šaudījās šurp un turp pa sētām un kāpnēm, lai paskatītos, kas ir sagrauts. Viņa piedalījās visās dežūrās gan pie vārtiem, gan uz jumtiem un savu namu sargāja tikpat cītīgi kā kaimiņu mājas. Vai nu viņa nezināja, kas ir bailes, vai arī ziņkāre bija spēcīgāka par tām, taču Anna Stepanovna baiļu neizjuta. Naktīs viņa kopā ar puikam kāpa uz jumta, un vējš, pūlēdamies nogrūst viņu zemē, plosīja un purināja viņas plānos matus.

Skolu atvēra tikai oktobra otrajā pusē. Tā atradās tālu, tramvaji gandrīz vienmēr stāvēja; atskanot gaisa trauksmes signālam, garāmgājējus sadzina vārtos. Arī pašā skolā gaisa trauksmju dēļ viss gāja juku jukām, nekādu kārtību nodibināt neizdevās. Ar katru dienu nāca aizvien mazāk bērnu. Logu rūtis klašu lie-lum lielajai daļai izbira dažas dienas pēc mācību sākšanās, bet tās klases, kurās stikli bija palikuši veseli, tik un tā nebija ar ko apkurināt, un jau novembra sākumā nebija iespējams rakstīt, tāpēc ka tintnīcās sasala tinte. Pēc tam pārsprāga centrālapkures caurules, ūdens pārplūdināja veselu stāvu, sasala, — izveidojās īsta slidotava, un puikas ieskrienoties vizinājās pa to. Novembra dienas bija īsas un tumšas, gaisma iestājās tikai uz divām trim stundām, bet elektrības nebija gandrīz nekad. Skolas darbinieku un skolēnu spēkus nācās izšķiest nemitīgā cīņā ar likstām. Mēnesi pēc mācību sākuma skola izrādījās iedzīta trijās mazās istabiņās, kuru logi bija aiznagloti ar finieri un kuras apsildīja skārda krāsniņas un apgaismoja nelielas degļu bundžiņas, šajā laikā visi jau smagi cieta badu, bija baismi skatīties uz bērniem: kļuva skaidrs, ka skola atņems tiem pārāk daudz spēka. Decembra sākumā mācības pārtrauca.

Ja Marjai Sergejevnai nebūtu bijis Irinas un Ser-jožas, viņa katrā ziņā būtu devusies uz fronti. Laikrakstos viņa pastāvīgi lasīja par sievietēm — snaipe-rēm, sievietēm — izlūkiem, zenītartilēristēm, sanitārēm un nešaubījās, ka visu spētu izdarīt ne sliktāk par tām. Bet par fronti nebija pat ko sapņot, tāpēc ka viņa nevarēja pamest Irinu un Serjožu. Viņai atlika viens — stāties darbā kādā uzņēmumā, kas strādā aizsardzības vajadzībām. Kad skolu slēdza, Marja Sergejevna sāka strādāt darbnīcā, kur šuva siltas cepures sarkanarmiešiem.

Darbnīca atradās netālu no Marjas Sergejevnas mājām. Viņa atnāca kopā ar otru skolotāju, kurai darbnīcā bija paziņa, un viņas uzreiz pieņēma darbā. Marja Sergejevna prata šūt, darīja to ar lielu prieku, un viņai patika neatlaidība, ar kādu sievietes, kas strādāja darbnīcā, centās izgatavot pēc iespējas vairāk cepuru. Visām vīri bija frontē, un viņas skaidri varēja iedomāties, cik nepieciešamas tur ziemā ir siltas cepures. Marja Sergejevna labprāt iesaistījās darbā, centās ne no viena neatpalikt, un viņai bija pa prātam šis apzinīgais, sasprindzinātais kopīgais darbs.

Bet darbnīcai trūka kurināmā, un sievietēm pirksti no aukstuma sasprēgāja, uztūka, pūžņoja. Vēl grūtāk bija ar apgaismojumu. Taču frontei vajadzēja siltas cepures, ražošanu nekādā ziņā nedrīkstēja sašaurināt, un decembrī administrācija piedāvāja tām strādniecēm, kurām mājās bija šujmašīnas, ņemt darbu mājās, lai visas pārējās varētu pārvietot mazā, šaurā telpā, kuru vismaz kaut kā varēja apkurināt un apgaismot. Marjai Sergejevnai bija sava šujmašīna; viņa aiznesa mājās vadmalu, vati un oderi un vairs negāja katru dienu uz darbnīcu.

Kopš tās dienas, kad Marja Sergejevna beidza strādāt darbnīcā, sagrāba bailes par bērnu dzīvībām, un, augot augumā, tās pamazām izstūma no apziņas visu pārējo.

Viņa šuva naktīs divu kvēpeklīšu gaismā. Šujmašīnas troksnis neļāva Marjai Sergejevnai ieklausīties bērnu elpās, un viņa apturēja to pēc katrām divām trim minūtēm. Bērni gulēja nemierīgi. Irinočka miegā vaidēja un raudāja, Serjoža bieži modās.

— Māmiņ!

— Guli, puisīt, guli!

— Māmiņ, iedod maizīti!

— Guli, guli. Maizīte arī guļ.

Par spīti badam, bērni augas dienas rotaļājās, viņi nepārtraukti rotaļājās — sākot no tā brīža, kad pamodās, līdz pat gulētiešanai. Irina bija gandrīz četrus gadus vecāka par Serjožu, un viņa nespēlējās tā kā Serjoža. Taču arī rotaļās maizi viņi neaizmirsa ne brīdi, tajās viņi runāja vienīgi par ēšanu. Irinočka izplēsa no burtnīcām lapas, sadalīja tās kvadrātos un katrā no tiem ierakstīja ar tinti kādu ciparu. Tās bija maizes kartītes. Augām dienām meitene grieza ar šķērēm kartītes un šķiroja taloniņus, iztēlojoties sevi par pārdevēju maizes veikalā. Viņas kartītes bija daudz labākas par īstajām — maizi uz tām izsniedza katras desmit minūtes.

Serjoža atzina tikai divas rotaļlietas — skārda automobili un no lupatām šūtu, ar vati piebāztu ziloni. Tāpat kā agrāk, viņš pastāvīgi braukāja pa grīdu ar savu grabošo auto, izdvešot skaņas, kurām vajadzēja attēlot motora rūkoņu.

— Bi-bī! Bi-bī! — zēns skaļi sauca.

Tas bija automobiļa taures signāls. Bet viņa automobilis tagad pārvadāja vienīgi maizi — no maizes fabrikas uz maizes veikalu. Un, kad apnika vadāt maizi, Serjoža sāka barot savu ziloni ar klucīšiem. Zilonim bija atļauts apēst tikai vienu klucīti, visi pārējie tika atstāti rītdienai. Bet, par laimi, rītdiena pienāca pēc minūtes, un zilonim tika atļauts apēst vel vienu klucīti.

Aiz Marjas Sergejevnas gultas kājgaļa tumšajā kaktā pie pašas grīdas bija saplīsušas tapetes, atsedzot sadrupušu apmetumu. Laiku pa laikam Serjoža iebrauca ar automobili šajā kaktā un tur pēkšņi apklusa. Motora rūkoņa un «bi-bī» signāli izbeidzas. Marja Sergejevna reiz izbrīnījusies ieskatījās tur un atklāja, ka Serjoža notupies lupina apmetumu un bāž mutē. Marja Serge-jevna izveda Serjožu no kakta, ar pirkstu izvilka no mutes apmetumu, sadusmojās, piedraudēja un aizliedza tā darīt. Serjoža paraudāja, pēc tam pievērsās savam auto, bet pēc kāda laika atkal apklusa un vēlreiz tika pieķerts tajā pašā tumšajā kaktā, ēdot apmetumu.

Marja Sergejevna kurināja tikai vienu no savām divām istabām, un tomēr decembra otrajā pusē izbeidzās vēl no pagājušā gada palikusī malka, un istabā kļuva auksti. Bērni nenovilka mētelīšus un velteņus, un Marja Sergejevna tā ietīstīja viņus vilnas lakatos, ka bija redzami tikai deguni un acis. Lai mazie nenosaltu pavisam, Marja Sergejevna tagad katru dienu ziedoja vairākas stundas kurināmā sagādei.

Viņai neizdotos neko sagādāt, ja nebūtu Annas Stepanovnas. Annai Stepanovnai bija zināmas visas tuvākās bumbu sagrautās mājas, viņa zināja, kā nokļūt līdz tām un ko ikkatrā var atrast. Uz malkas sagādi viņas devās divatā, paņēmušas līdzi cirvi, maisu un ragaviņas.

Annai Stepanovnai deguns bija pastiepies garāks, acis iekritušas dziļāk, seja sadzeltējusi. Šķita, viss viņas mazais augumiņš ir pilnīgi sažuvis un pārvērties par cietu, vieglu garoziņu. Bet viņa vēl arvien teceja ātri kā pelīte un, iejūgusies ragaviņās, aizsteidzās priekšā Marjai Sergejevnai. Pa šaurām taciņām sniegā un pa neskartu sniega klaju, pāri tukšiem pagalmiem un cauri izlauztām durvīm viņas nokļuva bumbu sagrautaja namā. Parasti bija tumšs, jo decembrī gaisma_ atausa tikai uz dažām stundām un bumbu sagrautajā namā baltoja vienīgi pa sienās izrautajiem caurumiem un izsistajiem logiem saputinātas sniega kupenas, un dīvainajās milzu arkās starp nogruvušajām sienām vīdēja iepelēka debess. Klusums un tumsa nomāca Marju Ser-gejevnu, viņa runāja klusāk, uzmanīgi spēra ik soli un skatījās visapkārt. Bet Anna Stepanovna jutās tā, it kā nekas nebūtu noticis, droši ložņāja pa namiem, bez mitas pļāpāja un ieskatījās it visos kaktos.

Bumbu sagrautajā mājā kurināmā bija daudz, bet viņas meklēja to, kas vieglāk aiznesams: mēbeļu, logu rāmju paliekas, parketa plāksnītes. Uz sagrautajām mājām pēc malkas nāca ne tikai viņas vien, un viss, ko varēja vieglāk aiznest, bija jau aiznests. Viņām nācās nopūlēties ar smagajām pārseguma sijām — atšķelt ar cirvi no tām skaidas. Tas ļoti nogurdināja, un ar katru dienu kļuva aizvien grūtāk. Lai gan augumā neliela, Marja Sergejevna bija spēcīga, veselīga sieviete, nekad nebija slimojusi; vēl pavisam nesen viņa aizsardzības darbos raka zemi sešpadsmit stundas dienā, nemaz nekaitējot veselībai. Bet tagad cirvis likās tik smags, ka pēc diviem trim vēzieniem viņa atkrita uz baļķiem un gulēja, pūlēdamās atvilkt elpu. Ar izbrīnu Marja Sergejevna noskatījās Annā Stepanovnā, kas, klaudzinol cirvi sīkiem un biežiem vēzieniem, ne reizes neatpūzdamās, pieskaldīja veselu maisu skaidu.

Marja Sergejevna tagad gandrīz nemaz neēda, gadījās, ka vairākas dienas viņai nekas cits nebija mutē kā vien karsts ūdens. Mocīja bads, bet viņa tik skaidri iztēlojās, kā tas moka bērnus, ka neievēroja savu izsalkumu. Marja Sergejevna nespēja norīt ne kumosa. Kad viņa atgriezās mājās, bērni vispirms skatījās uz viņas rokām — vai nav atnesta maize. Marja Sergejevna nespēja apēst maizi, kas tik ļoti bija vajadzīga bērniem.

Janvārī Serjoža vairs nevarēja staigāt. Marja Sergejevna nostādīja viņu uz kājām, bet viņš krita. Tagad Serjoža augu dienu sēdēja vai gulēja gultā un vizināja automobilīti pa segu. Viņš, kā jau bērns, pierada pie bada, aukstuma un tumsas, reizēm viņš pat jautri smējās. Dzirdēdama viņa smieklus, Marja Sergejevna iekrita uz sejas gultā un raustījās elsās. Vēl pēc dažām dienām viņam sāka mežģīties mēle, zēns neskaidri izrunāja vārdus, un Marja Sergejevna ne vienmēr saprata, ko Serjoža grib pateikt.

Irinočka vēl lēnām staigāja pa istabu, tikko turēdamās uz savām garajām, tievajām kājiņām, bet bija kļuvusi pavisam klusa un gurdena. Dienā, ievīstījusies baltā vilnas lakatā, viņa parasti sēdēja uz krēsla pie krāsns un nekustīgu skatienu raudzījās mātē. Viņa saprata daudz vairāk nekā Serjoža, un Marja Sergejevna bieži vien ar šausmām centās uzminēt, kas notiek viņas dvēselē. Viņa, piemēram, saprata, ka māte neko neēd, un Marjai Sergejevnai vajadzēja viņu krāpt. Bet šī krāpšana ne vienmēr izdevās, un, kad Marja Sergejevna, iedevusi viņai un Serjožam pa šķēlītei maizes, apsēdās pie šujmašīnas, Irinočka pienāca mātei klāt un nolika tai priekšā pusi no sava rieciena.

— Māmiņ, apēd.

— Paldies. Apēdīšu. Lai pastāv, kamēr pabeigšu šūt.

Irinočka apsēdās uz krēsla un apēda savu tiesu. Pēc

tam nenovērsdamās skatījās uz otru pusīti, ko bija iedevusi mātei. Sasalušās maizes gabaliņš pievilka viņu ar neatvairāmu spēku. Viņa norāpās no krēsla un pienāca pie galda.

— Māmiņ, es mazu drusciņu nolauzīšu...

— Nu, protams, nolauz ...

Irinočka nodrupināja kripatiņu, pēc tam otru un apēda visu maizi.

Marja Sergejevna ātri zaudēja spēkus. Tas vispirms atsaucās uz malkas sagādi, un istabā kļuva aizvien aukstāk. Pēdējo reizi bumbas sagrautajā mājā viņa nespēja pat pacelt cirvi un skaidas sacirta Anna Stepa-novna viena pati. Bet arī Anna Stepanovna pēdējā laikā bija stipri pārvērtusies. Valoda kļuva vēl neskaidrāka un juceklīgāka, un Marja Sergejevna dažkārt ievēroja, ka Anna Stepanovna vairs īsti neapjēdz, kas notiek visapkārt. Kad viņas pēdējo reizi aizgāja uz sapostīto māju, Anna Stepanovna bieži piesēdās uz ķieģeļiem, aizmirstot, kāpēc viņas šurp nākušas, un Marjai Ser-gejevnai tas bija jāatgādina. Annas Stepanovnas cirstās skaidiņas bija kļuvušas pavisam sīkas, un viņas ilgi noņēmās, kamēr izdevās piepildīt maisu. Bija ļoti auksts laiks, salā uzmācās miegs. Kad viņas ar piebāzto maisu un ragaviņām izgāja no sagrautās mājas, Marja Sergejevna pēkšņi sagrīļojās. Anna Stepanovna piesteidzas palīgā, gribēdama Marju Sergejevnu noturēt, un viņas abas pakrita. Tā, nepārtraukti krizdamas un turēdamās viena pie otras, viņas, pilnīgi zaudējušas spēkus, nonāca līdz mājām.

Uz sagrauto māju Marja Sergejevna pēc malkas vairs negāja. Viņa saprata, ka tad, ja aizietu uz turieni, pietrūktu spēka atgriezties. Marja Sergejevna nespēja pat šūt, tāpēc ka roka nejaudāja griezt šujmašīnas riteni un acis aizmigloja dzelteni plankumi, un nekā nevarēja saredzēt. Viņa jau sen par kurināmo izlietoja savas mēbeles un tagad iemeta krāsnī paliekas. Pēdējais, ko Marja Sergejevna sadedzināja, bija galds. Šujmašīnu nācās nolikt uz grīdas. Bet uz rīta pusi sasala ūdens, pārplēsa tējkannu.

Marja Sergejevna saprata, ka tuvojas nāve. Arī Anna Stepanovna bija tuvu nāvei. Viņa gulēja savā aukstajā istabā, apsegusies ar lupatu kaudzi. Marja Sergejevna saprata, ka viņas abas drīz nomirs, bet bija skaidrs ari tas, ka bērni nomirs vēl ātrāk.

Bērni tagad visu laiku gulēja, un tikai pēc viņu elpas Marja Sergejevna noprata, ka viņi vēl ir dzīvi. Viņa pārnesa bērnus savā gultā un gulēja kopā ar tiem, lai Irinočkai un Serjožam būtu siltāk. Ja Marja Sergejevna spētu, viņa izbarotu bērniem pati sevi, tāpat kā bija barojusi ar savu pienu. Bet mātei nebija viņiem ko dot.

Reizēm viņa aizmirsās, atmiņā atausa Ko|a Serovs un visas viņu abu tik īsās tikšanās. Cik sen tas bija! No visa, kas dzīvē gadījies, tas bija vislabākais. Bet, kad Marjas Sergejevnas apziņa noskaidrojās, viņa aizmirsa Serovu un ieklausījās tikai bērnu elpā. Viņi vēl elpo. Bet pēc stundas, pēc divām pārstās. Vai tiešām viņa vēl dzīvos pēc tam, kad bērni būs pārstājuši elpot? Vai tiešam viņai vēl būs jāpārcieš šis galīgā klusuma brīdis, kad Irinočka ar Serjožu vairs neelpos?

Zinādama, ka šis brīdis ir tuvu, Marja Sergejevna piepeši uzcēlās. Grīļodamās viņa devās uz durvīm. Likās nepanesami gulēt blakus berniem tik nevarīgai. Lai tas notiek bez viņas. Marja Sergejevna aizcirta dzīvokļa durvis, devās lejup pa kāpnēm un izgāja uz ielas.

Bija diena, baltais sniegs mirdzēja gaiši un spoži. Marja Sergejevna devās uz priekšu gar namu rindu. Viņa visu laiku līgojās un slīga uz sāniem, un juta, ka tūliņ pakritīs. Tad pieturējās pie sienas, saslejas un gāja, gāja tikai uz priekšu, cenzdamās aiziet pēc iespējas tālāk.

2

Pulks bija novietots sādžā, un, lai gan ziemeļos šādu vairāk nekā četrdesmit māju lielu sādžu uzskata par prāvu, visas mājas bija karavīru pārpilnas, bet pa garo ielu no rīta līdz vakaram gar lieveņu priekšā augošajiem līkajiem bērziņiem šurp un turp staigāja ļaudis visdažādākā apģērbā — kombinezonos, kažokos un jūrnieku melnajos šineļos. Pie mājām, kurās atradās pulka un aerodroma apkalpes bataljona iestādes — abi štābi, ierindas daļa ar slepeno nodaļu, medicīnas sanitārais bataljons, pārtikas nodaļa, sakaru rota, autorota, apbruņojuma, izpletņu noliktavas, ceļojošās avioremontu darbnīcas utt., stāvēja sargkareivji. Visu šo iestāžu un milzum daudzo cilvēku uzdevums bija vadīt lidotājus, apgādāt un apkalpot viņus, apgādāt ar visu nepieciešamo un apkalpot daudzas lidmašīnas. Bet pulkā gandrīz vairs nebija palicis ne lidotāju, ne lidmašīnu. Sādžas ganībās, kas kaut kā bija pielāgotas par aerodromu, zem nelielām, uz ātru roku sanaglotām nojumēm stāvēja tikai sešas lidmašīnas; trīs trešās eskadriļas lidmašīnas, divas pirmās eskadriļas lidmašīnas un iznīcinātājs, ar kuru lidoja pulka komandieris majors Proskurjakovs.

Otrajā eskadriļā bija divi lidotāji un nevienas lidmašīnas. Proskurjakovs nolēma izmantot to, ka vācu aviācijas virs ezera vēl nebija necik daudz, un nopietni izremontēt otrās eskadriļas lidmašīnas. Un otrā, Rasohina eskadriļa, pārgāja to skaitā, kas nelido.

Šai eskadriļai, kas nelidoja, tagad bija jauns komandieris — majors Luņins.

Luņinu iecēla par eskadriļas komandieri nākošajā dienā pēc Rasohina apbedīšanas. Pēc Rasohina un pēc viņa lidmašīnas nosūtīja veselu ekspedīciju, kurā ietilpa pulka tehniķi un aerodroma bataljona sarkanflotieši ar smagajām automašīnām, slēpēm un lāpstām. Par ceļvedi ekspedīcijai devās līdzi Serovs. Viņš diezgan precīzi un viegli noteica vietu, kur bija kritis Rasohins, taču eskadriļas komandiera līķi un lidmašīnu tik drīz atrast neizdevās. Putenis bija sadzinis tik daudz sniega, ka Serovs nevarēja atrast pat ledus blāķus, kuru dēļ Luņins nebija varējis nolaisties blakus Rasohinam. Lidmašīnu nekur neredzēja; daži domāja, ka varbūt vācieši no dienvidiem vai somi no ziemeļiem aizlavījušies līdz šai vietai un nolaupījuši lidmašīnu. Tomēr meklēšanu turpināja, un beigu beigās kāds sarkanflotietis pamanīja kupenā propellera galu. Sniegu izsvaidīja ar lāpstām un atraka lidmašīnu, zem kuras spārna gulēja Rasohins.

Vēlu naktī ekspedīcija atgriezās aerodromā un atveda līdzi Rasohinu un viņa lidmašīnu.

Bēres notika nākošajā rītā, un tajās piedalījās viss pulks. Izpildot Proskurjakova rīkojumu, kapu izraka kaila paugura virsotnē, kas pacēlās pāri aerodromam. Šis paugurs noderēja par labu orientieri visām lidmašīnām, kas atgriezās aerodromā, un no tā kailās virsotnes varēja saredzēt aiz mežiem Lādogas ezera klaju.

Bet bēru rītā sniga un pauguru nevarēja ieraudzīt pat no sādžas. Rasohinu iznesa no pulka štāba mājas atvērtā, ar sarkanu drānu klātā zārkā. Viņš gulēja gluži tāds pats, kāds bija dzīvs, — kombinezonā, lidotāju zābakos, ar apņēmīgu, raupju zemnieka seju, platiem vaigu kauliem un cieši sakniebtām lūpām. Plaksti ar rudajām skropstām bija tikai pievērti, un tā viņš vēl vairāk atgādināja dzīvo Rasohinu, likās, kuru katru brīdi viņš pavērs savas mazās, gaiši zilās, saprātīgās acis un paskatīsies visapkārt. Bet lielās sniega pārslas, kas krita viņam sejā, nekusa, un acu dobumos tā arī iegula baltas pūkas.

Klusējot zārku aizveda ar smago automašīnu līdz paugura pakājei. Pa stāvo nogāzi automašīna nespēja uzbraukt, zārku nocēla un nesa uz pleciem. Pirmie nesa Proskurjakovs, komisārs Jermakovs, pulka štāba priekšnieks Šahbazjans un abi otrās eskadriļas lidotāji — Luņins un Serovs. Pēc tam viņu vietā stājās otrā maiņa, otrās vietā — trešā, tikai Luņins un Serovs atteicās nomainīties. Nest bija grūti, zārka mala griezās Luņinam plecā, kājas stiga dziļajā sniegā, slīdēja pa stāvo nogāzi, paceltā roka notirpa un nosala, bet Luņinam gribējās, lai būtu vēl grūtāk, lai plecam un rokai būtu vēl sāpīgāk. Viņš dzirdēja aiz muguras Serova smago elpošanu, un arī viņam pašam jau sāka aizrauties elpa, taču drīz zārku jau uznesa kalngalā.

Šeit vējš bija daudz spēcīgāks nekā lejā zem sniega. Sasalušas, brūnas māla pikas, sasalusi mālu bedre, tajā jau balti atmirdz nupat saputinātais sniegs. Zārku nolika pie pašas kapa malas. Visi juta, ka vēl kaut kas svarīgs jāizdara, iekams biedrs nolaists lejā kapā. Milzīgais Proskurjakovs bez cepures, ar sniega pārslām matos neziņā paskatījās uz komisāru Jermakovu. Nelielais, druknais, prātīgais un pašpaļāvīgais Jermakovs pagāja pāris soļus uz priekšu tuvāk zārkam un sāka runāt savā spalgajā tenorā. Viņš runāja par atriebību. Viņš pulka vārdā solījās atriebt Rasohinu. Paskatoties uz to cilvēku noliektajām galvām, kuri klausījās Jer-makovu, varēja redzēt, ka ikviens patiešām dod zvērestu atriebties. «Nu, protams, atriebties un tikai atriebties,» domāja Luņins. «To viņš pareizi saka ...»

Jermakovs apklusa, bet zārku vēl aizvien neaizvēra. Luņins juta, ka tiek gaidīts vēl kaut kas un tieši no viņa kā no Rasohina tuvākā cīņu biedra. Vajadzēja teikt runu, bet viņš nekad nebija pratis uzstāties. Ko lai saka? Runāt atkal par atriebību? Un piepeši viņam kļuva skaidrs, ka vārds «atriebība» ietver daudz mazāk par to, ko viņš juta un domāja.

Pusi dzimtās zemes mīda ienaidnieks. Lēnai nāvei lemta milzīgā pilsēta tur aiz ezera. Baiseitova, Cepel-kina, Rasohina nāve ... Atriebība? Nē, ne jau par atriebību ir runa. Te jebkuras atriebības ir pārlieku maz. Nevis atriebties vajag, bet jāpārvērš visa pasaule, jāpadara tā, lai tajā dzīvotu, nevis mirtu. Juzdams, ka tik un tā neizdosies izteikt šīs domas, Luņins, tā arī neko nepateicis, noliecās un noskūpstīja Rasohinu uz cietajām, aukstajām lūpām.

Pēc Luņina viņu noskūpstīja Serovs. Tad pār zārku noliecās Proskurjakovs un, aizsedzis Rasohinu ar savu vareno, plato muguru, arī noskūpstīja viņu. Izslē-jies taisni, Proskurjakovs pamāja sarkanflotietim, kas turēja zārka vāku, — aizvērt.

Pēkšņi kāds neliels stāvs, ietinies augumam nepiemēroti lielā kažokā, izspraucās starp Luniņu un Pros-kurjakovu pie zārka. Luņins neredzēja seju, bet uzreiz pazina: Hilda! Viņai mugurā bija tas pats kažoks, ko iedeva Rasohins, lai Hilda nenosaltu, braucot pāri ezeram. Viņa piekļāva galvu Rasohinam pie krūtīm, pie viņa saliktajām aukstajām rokām un nekustēdamās tā stāvēja kādu brīdi. Sarkanflotietis ar zārka vāku rokās sastinga. Bet tad viņa piecēlās, pagriezās un, aizsegusi seju ar kažoka dzelteno piedurkni, ne uz vienu neskatīdamās, skriešus metās projām lejā pa nogāzi, tieši cauri krūmiem, pāri kupenām, kamēr nozuda krītošā sniega plīvurā.

Nodārdēja zalve, un zārku nolaida kapā.

Kad Luņinu aizsauca uz pulka komandpunktu un Proskurjakovs pateica, ka viņš tiek iecelts par eskadriļas komandieri, Luņins apvaicājās:

— Par kādas eskadriļas komandieri?

— Protams, par otrās.

— Bet vai tad tā vēl pastāv?

Proskurjakova platā seja apmācās: Luņina vārdi viņam nebija pa prātam.

— Cilvēks gan var nomirt, nevis eskadriļa, — viņš sacīja. — Kur nu vēl tāda eskadriļa! Rasohins kritis, bet Rasohina eskadriļa dzīvos. Jūs esat dzīvs, Se-rovs ir dzīvs. Pienāks lidmašīnas, ieradīsies jauni ļaudis ...

— Bet vai lidmašīnas un ļaudis ieradīsies? Rasohins visu laiku gaidīja, gaidīja . ..

— Tagad gaidīsiet jūs, — Proskurjakovs noteica, uzsitis ar milzīgo plaukstu pa galdu.

Viņš bija dusmīgs. Proskurjakovs bieži skaitās, un pulkā no viņa bijās, bet Luņins nekādi nespēja piespiest sevi baidīties no Proskurjakova. Piemēram, no Rasohina viņš bija baidījies, bet no Proskurjakova nebaidījās nemaz. «Redz, kāds lāga vīrs!» domāja Luņins, aplūkodams Proskurjakova gaišās acis, gaļīgo, bezveidīgo degunu, plato pieri, mīkstās lūpas. «Apbrīnojami lādzīgs vīrs!»

Un nebija pagājusi pat ne minūte, kad Proskurjakovs jau smaidīja.

— Vācieši, manuprāt, līdz šim vēl nav nojautuši, — viņš sacīja pamirkšķinājis.

— Ko nav nojautuši? — Luņins vaicāja.

— Ceļu, ko ierīkoja viņiem pašā degungalā. Ceļu pāri ezeram. Nav vēl sapratuši, ko viņiem nozīmē šis ceļš.

— Kā jūs zināt, ka nav sapratuši?

— Es to pats redzu. Es tur lidoju. Viņi dodas izlūk-lidojumos virs ceļa, apšauda to no krasta ar lielgabaliem, vienā otrā vietā raida triecienos «meseršmitus», bet īsto ceļa nozīmi nesaprot. Nesaprot, ka ceļš padarīs viņiem Ļeņingradas aplenkumu par bezjēdzīgu. Pārlieku pārdroša gan ir šī ideja — ceļš pa ledu — viņi

negrib ticēt.... Bet automašīnu uz ceļa kļūst aizvien vairāk, un viņi jau sāk saprast.

— Sāk saprast?

— Manuprāt, sāk. Un drīz sapratīs pavisam.

— Un kas tad būs?

— Lūk, tad arī sāksies īstā kauja par ceļu, — Proskurjakovs teica. — Nāksies pacīnīties, biedri major.

— Jums varbūt arī nāksies, bet man ne, — Luņins sacīja. — Esmu palicis bez zirga.

— Nu, nu! — Proskurjakovs noteica, atkal drūmi saraukdams seju.

*

Katru dienu Luņins, soļojot pa irdeno sniegu, nostaigāja pa visu garo sādžas ielu līdz galam un iegāja lielā, aukstā šķūnī, kas pacēlās pašā sādžas malā pie meža. Te atradās CARD — ceļojošās avioremontdarb-nīcas, te vairāki tehniķi eļļainos, notraipītos virsvalkos remontēja eskadriļas lidmašīnas. Viņus vadīja pulka inženieris Fjodorovs un tehniķis Dejevs.

Inženieris Fjodorovs bija tikpat izstīdzējis un kaulains kā Dejevs, un, kā teica pulka ārsts Gromeko, abi atgādināja Donu Kihotu. Daudzi viņus tā arī saukāja — «mūsu pulka Dons Kihots» un «mūsu eskadriļas Dons Kihots». Fjodorovs līdzinājās Donam Kihotam pat vairāk nekā Dejevs, tāpēc ka turējās ļoti taisni un nēsāja gaišu, asu ķīļbārdiņu, kas padarīja seju garāku. Starp citu, atskaitot ārējo izskatu, viņā nekā donkiho-tiska nebija. Viņš bija atturīgs, apvaldīts, gadus trīsdesmit piecus vecs vīrs ar nopietnām acīm un nesteidzīgām kustībām, tikpat mierīgs un mazrunīgs kā Dejevs. Un kaut gan daudzi, atkārtojot pulka ārsta Gromeko vārdus, dēvēja viņu lidmašīnu atjaunošanas plānu par «donkihotismu», īstenībā tas bija pavisam nopietns un labi pārdomāts.

Darbs ritēja nepārtraukti gandrīz vai cauru dienu un nakti, bet virzījās uz priekšu ārkārtīgi gausi, tāpēc ka lidmašīnas bija stipri cietušas un darbnīcā nebija nedz nepieciešamo darbgaldu, nedz rezerves daļu. Ceļojošās avioremontdarbnīcas veica sīkus remontdarbus, bet kapitālajam remontam lidmašīnas bija jāsūta uz kaut kādam īpašām darbnīcām pie Vologdas. Bet Proskurja-

177

12 N. Cukovskis

kovs nebija ar mieru sūtīt projām lidmašīnas, jo neticēja, ka tās atgriezīsies viņa pulkā. Un tā otrā eskadriļa pati remontēja savas lidmašīnas.

Luņins, kas labi pārzināja aviotehniku, visu pārbaudīja paša rokām, apsprieda ar inženieri katru sīkumu, priecājās par panākumiem, uztraucās par neveiksmēm. No trim lidmašīnām viņi montēja kopā divas, jo izrādījās, ka Rasohina lidmašīna nav atjaunojama, toties varēja cerēt, ka izdosies atjaunot abas pārējās. Luņins mēdza uzkavēties darbnīcā līdz pusdienām un tad gāja uz ēdnīcu.

Viņš centās paēst pusdienas agrāk, kamēr pirmās un trešās eskadriļas lidotāji nav atgriezušies no lidojumiem. Viņam tagad bija nepatīkami redzēt to nogurušās, ziemas vējā sasārtušās sejas, viņš jutās neveikli to klātbūtnē. Luņins vairākkārt lūdza Proskurjakovu atļaut viņam un Serovam izlidot ar to lidmašīnām. Ja lidotāju ir vairāk nekā lidmašīnu, var noteikt secību. Šo Luņina lūgumu karsti atbalstīja komisārs Jermakovs, kas uzskatīja, ka būtu taisnīgi, ja visi vienlīdz daudz lidotu un atpūstos. Bet Proskurjakovs stūrgalvīgi nepiekrita.

— Katram lidotājam jāatbild par savu lidmašīnu, — viņš sacīja. — Neviens nevar atbildēt par svešu lidmašīnu, tāpēc ka nav iespējams atbildēt par lidmašīnu, ko nepazīst. Cita citai līdzīgas ir tikai tās lidmašīnas, kas vakar nākušas no rūpnīcas, bet katrai, kas piedalījusies kaujās, jau ir savs raksturs.

Ēdnīcu ierīkoja divstāvu mājā, kas sādžā bija vislielākā. Pirms kara tajā atradās lauku patērētāju biedrība — apakšā veikals, augšā valde. Tagad apakšā ēda pusdienas tehniķi, bet augšā lidotāji un pulka vadība. Pa krāsotiem, čīkstošiem koka pakāpieniem Luņins uzgāja otrajā stāvā. Lielā, silti piekurinātā istabā stāvēja galdi. Šajā stundā te tikpat kā neviena nebija. Starp citu, Serovs parasti jau sēdēja savā vietā un gaidīja Luņinu. Viņš nekad nesāka ēst, pirms ieradās Luņins.

Tiklīdz Luņins apsēdās pie galda, aiz durvīm virtuvē atskanēja sievietes balss:

— Hilda, atnākuši tavējie.

Hildas «nolaupīšana», ko bija izdarījis Rasohins, beidzās laimīgi. Proskurjakovs un Jermakovs, mazliet pārkāpjot kaut kādus noteikumus, lika ieskaitīt viņu šejienes aerodroma bataljonā un norīkoja par apkalpotāju lidotāju ēdnīcā. Kopā ar Hildu ēdnīcā strādāja vēl divas apkalpotājas, bet Hilda viņām neatļāva pasniegt Serovam un Luņinam pat sālstrauku vai glāzi ūdens.

Hilda bija joprojām tāda pati kā agrāk — ar to pašu balto priekšautiņu, to pašu košo sārtumu virtuvē sakarsušajos, maigajos vaigos, bet arī citāda. Luņins skaidri manīja viņā notikušo pārmaiņu, taču nevarēja pateikt, kas īsti noticis. Gluži vienkārši Hilda bija kļuvusi mierīgāka un klusāka. Vairs tik stipri nebija manāms viņas izaicinošais daiļums, kaut gan seja nemaz nebija kļuvusi neglītāka.

Nedaudzās piespiedu bezdarbības dienas Serovu nomāca vēl vairāk nekā Luņinu. Kad viņš nekā nedarīja, viņu sāka mākt atmiņas un bažas. Viņā atklājās jauna īpašība, par kuru Luņinam agrāk nebija ne mazāko aizdomu, — viņš ātri skaitās.

Luņins vienmēr uzskatīja, ka Serovs ir pacietīgākais, labsirdīgākais un mierīgākais cilvēks pasaulē, un pēkšņi izrādījās, ka Serovs pusdienu laikā ne no šā, ne no tā sāk muļķīgu ķildu ar pilnīgi nevainīgu cilvēku — piemēram, ar pulka ārstu.

Trešā ranga kara ārsts Gromeko bija visbramanīgākais cilvēks pulkā. Viņš staigāja lidotāja kombinezonā un valkāja to ar tādu eleganci, ar kādu to neprata valkāt neviens lidotājs. Viņš no vienas vietas bija izrotājies ar kaut kādām nozīmītēm — sudrabotiem spārni-ņiem, kuģīšiem, lielgabaliem. Vienīgais visā pulkā viņš audzēja Ūsiņas — šauras un piedauzīgas. Mati viņam deniņos jau sāka izkrist, taču pēc zēniskajām acīm uzreiz varēja pateikt, ka Gromeko tikai pirms gada beidzis medicīnas institūtu. Viņš runāja skaļi, vīrišķīgā basā un stipri vervelēja. Vispār viņš pastāvīgi it kā tēloja vecu karavīru, tādu dūšīgu zelli, kam viss ir tīrais nieks. Pulka ļaudis smēja, ka reiz kāda laikraksta korespondents, atbraucis uz pulku, noturējis ārstu par nopelniem vainagotu lidotāju un centies izzināt, cik vācu lidmašīnas Gromeko notriecis.

Arī pulka ārsts nāca uz ēdnīcu agri un parasti pusdienoja kopā ar Luņinu un Serovu. Viņš bija ar abiem lidotājiem laipns, runīgs un centās sev pievērst viņu uzmanību. Parasti viņš uzrunāja Serovu — Luņina gadu skaits vien jau, liekas, iedvesa viņam zināmu biklumu.

Serovu viņš uzrunāja uz «tu» un sauca viņu par «vecleitu». Būtībā te nebija nekā apvainojoša: cilvēki frontē viegli pārgāja uz «tu» un vecākos leitnantus bieži sauca par «vecleitiem». Serovs, protams, nekad nebūtu domājis apvainoties, ja viņu tā būtu saucis kāds cits, nevis dakteris. Bet tagad šis «tu» un «vecleits» viņam neganti derdzās. Jau pulka ārsta Gromeko izskats vien aizdeva Serovam tādas dusmas, ka viņš gandrīz vai nespēja noslēpt tās, bet pulka ārsts neko nemanīja un uzrunāja viņu kā tuvu un sirsnīgu draugu.

Pulka ārsts Gromeko runāja bramanīgi un ar nebēdīgu vieglprātību. Pirmo vietu viņa valodās ieņēma vistīrākais deviņdesmit sešu grādu medicīnas spirts. Medicīnas spirta atrašanās viņa rīcībā piešķīra Gromeko sevišķu varenību, sevišķu spožumu, un viņš, godkārības dzīts,’ stāstīja, kādi lieli viri meklējuši viņa draudzību un labvēlību, lai tiktu pie medicīnas spirta. Spriežot pēc Gromeko vārdiem, pats viņš spēja izdzert, cik vien tīk, un likās, ka prasmi dzert medicīnas spirtu uzskatīja par vislielāko tikumu. Līdzās spirtam svarīga vieta viņa stāstos bija ierādīta patafonam. Viņš bija vienīgais cilvēks pulkā, kam piederēja patafons, un patafons bija kaut kāds dīvains ārzemju ražojums, nopirkts tajā laikā, kad pulks atradās Tallinā. Dakteris tik augstu vērtēja savu patafonu, ka vienīgi to izglāba no visām savām mantām, kad transportkuģis, ar kuru viņš evakuējās no Tallinas, sāka grimt un nācās pārsēsties laivā. Divus koferus ar mantām pameta, paņēma tikai somu ar ķirurga instrumentiem, blašķi ar spirtu un patafonu. Žēl, plates nogrimušas. Ak, kas tās bijušas par platēm! Dakteris šmaukstināja lūpas, atcerēdamies tās. Starp citu, trīs platītes, vispikantākās, viņam saglabājušās. Gan jau kādreiz vakarā aiziešot pie tiem, viņš zinot, kur tie dzīvo, — tajā mājiņā, kuras priekšā aug divžuburu bērzs, gluži kā dakšiņa, — aiziešot un paņemšot līdzi gan spirtu, gan patafonu.

Luņins par šo solījumu neizrādīja ne mazāko prieku, bet Serovs saviebās, it kā butu norijis ko skābu, taču dakteris neko nemanīja. Līdz pašām pusdienu beigām viņš kavēja tiem laiku ar sarunām. Viņam patika runāt par savu medicīnu, bet arī par to viņš runāja gluži tāpat, ar bramanību un uzspēlētu cinismu. Spriežot pec Gromeko vārdiem, medicīnā viņš cienīja vienīgi ķirurģiju, bet visu pārējo uzskatīja par klistīrzinātni. Lūk, pastrādāt ar skalpeli — tā patiešām bija bauda!

— Atnāciet pie manis, dhaugi, es jums kaut ko no-ghiezīšu! — vervelējot viņš sauca, un tas bija viņa iemījotais joks.

Protams, atskaitot patafonu un spirtu, dakterim bija vēl viens jājamais zirdziņš — bramanīgas sarunas par sievietēm. Par tām viņš runāja nievājoši un kā uzvarētājs.

Jāteic, ka Luņins uzklausīja dakteri mierīgi, bez sašutuma. Dakteris viņam nebija pretīgs, drīzāk gan modināja žēlumu. Skatoties daktera smalkajā, nervozajā sejā, kas brīžiem raustījās, Luņins nevarēja atkratīties no sajūtas, ka šis zēns, reiz uzlicis sev muļķīgu masku, sajūt to kā nastu, bet neprot tikt vaļā no tās. Turpretim Serovs nepiedeva dakterim neko, viņa klātbūtnē uzreiz apklusa un vēroja viņu ar drūmu riebumu.

Tomēr Serovs pacieta visu līdz tam brīdim, kad dakteris apskāva Hildu ap vidukli. Hilda mierīgi atgrūda dakteri, bet Serovs pēkšņi pietrūkās kājās un uzkliedza negaidīti smalkā balsī:

— Lieciet mierā!

Dakteris tūlīt novērsās no Mildas, pagriezās pret Serovu un sāka smieties:

— Tu esi gheizsihdīgs, vecleit? — viņš jautāja smiedams. — Ak, es jau pavisam aizmihsu, ka šī ih othās eskadhiļas daiļava, ka jūs viņu atvedāt sev līdzi... Ko tu, bhāl, ko tu!...

Viņš atsprāga pāris soļu atpakaļ, likdams krēsliem nodārdēt, — ar tik briesmīgu seju viņam tuvojās Serovs.

— Āksts! — sacīja Serovs. — Jūs vienkārši esat āksts! Jūs saprotat, āksts!

— Nu, nu, tas jau ih no lieka, — teica dakteris, joprojām kāpdamies atpakaļ. — Es to nevahu ciest...

Bet, par nelaimi, viņš mēģināja atkal pasmaidit. Serovs neizturēja šo smaidu un atvēzējās.

— Serov! — Luņins uzsauca.

Serovs uzreiz nolaida roku un pagriezās pret Luņinu. Nostāvējis nekustēdamies pāris sekundes, viņš, ne vārda neteicis, salicis ātri izgāja no ēdnīcas.

— Sakiet, majoh, kas viņam kaiš, lēkmes uznāk, vai? — dakteris apvaicājās, apsēzdamies blakus Luņi-nam. — Ko viņš uzthaucas? Es patiešām neghibu viņam Jaunu. Es ah viņu salīgšu miehu ... Es ah viņu vēl šodien salīgšu miehu ...

3

Luņins dzīvoja kopā ar Serovu pie pakurlas, vecas sievietes, kas, sēžot uz krāsns, bezmiegā — diena vai nakts — kaut ko murmināja savā nodabā.

Māja bija tīra, bez blaktīm un tarakāniem, pie lodziņiem karājās izrakstīti dvieji, krāsns dvesa sausu svelmi, aiz loga rūtīm bija redzams divžuburu bērzs brī-num jaukā, sudrabotā sarmas rotā. Luņina gulta, liela un mīksti klāta, stāvēja kaktā aiz puķaina aizkara. Naktīs viņš bieži gulēja pamodies un domāja.

Luņins domāja par karu, par cilvēkiem, ar kuriem kopā nodzīvots aizvadītais rudens, arī par tiem cilvēkiem, kurus bija pazinis pirms kara. Atmiņas atausa pašas no sevis, bez jebkādas piepūles, un viņš nezināja, kā lai aptur šo straumi. Viņam nāca prātā daudz tāda, ko viņš bija nolēmis nekad neatcerēties. Atmiņas radīja neapmierinātību pašam ar sevi. Luņinam šķita, ka savā mūžā viņš izdarījis daudz aplama.

No dažādām senām atmiņām viņu sevišķi mocīja viena, pavisam nesena. Vairāk nekā četrus mēnešus viņš nodzīvoja pie pašas Ļeņingradas un pat nepamēģināja sameklēt savas bijušās sievas māti. Tiesa, viņš daudzkārt gatavojās ievākt ziņas, bet pēc tam pārdomāja un atlika. Un tā novilcinājās līdz pat pārlidojumam. Tagad, kad Ļeņingrada kļuvusi neaizsniedzama, viņš vienmēr sev to pārmeta.

Ar Lizu Luņins izšķīrās pirms vairākiem gadiem un kopš tā laika nebija neko dzirdējis par viņu. Vienīgi no viņas mātes Luņins būtu varējis uzzināt, kurp viņa aizbraukusi un kur ir tagad. Bet viņš neko negribēja zināt par Lizu un tieši tāpēc ari neaizgāja pie savas bijušas sievasmātes, lai vecā sieviete nedomātu, ka viņš vēlas sameklēt Lizu.

Tomēr vecā sieviete bija vienīgais viņam pazīstamais cilvēks Ļeņingradā ... Protams, pēc tam kad viņš izšķīrās ar Lizu, visi viņa pienākumi pret Lizas mati bija beigušies. Taču tā varēja spriest pirms kara, bet tagad tā nedrīkstēja. Viņam vajadzēja sameklēt Lizas māti un palīdzēt tai. Pirmkārt, viņš varēja aiziet pie tās un neko nejautāt par Lizu. Otrkārt, ja viņa arī pati pateiktu, kur ir Liza, vai viņam tas nebūtu vienalga ... Pat ja tā pateiktu, ka Liza ir Ļeņingradā ...

Vakariņās Luņins ar Serovu uz ēdnīcu negāja. Viņi nelidoja, nelabprāt klausījās lidotāju valodas par to, kā noritējuši viņu lidojumi, bet izvairīties no tām nebija iespējams, tāpēc ka vakariņās ēdnīcā vienlaikus sanāca visi pulka lidotāji. Raitnieks Hromihs nesa Luņinam un Serovam vakariņas uz mājām.

Dakteris ieradās pie viņiem, kad viņi tikko bija pabeiguši maltīti, ieradās salīgt mieru ar Serovu.

— Ko nu, dhaugs, dusmojies, met miehu, vecleit! — viņš sacīja, pienācis klāt Serovam, kas bija atlaidies gultā. — Ghāmatu lasi, vai? Met miehu ghāmatai, kļūsi thaks lasīdams. Uz to skaisto igaunieti ēdnīcā es nemaz vihsū neskatos, dieva vāhds, neskatos. Kādam jodam man viņa vajadzīga? ... Met miehu ghāmatai, paskaties, ko es atnesu ...

Uz nozīmītēm izgreznotā virsvalka kusa sniega pārslas: ārā mazliet putināja. Uz galda blakus Serova gultai dega maza petrolejas lampiņa, un daktera milzīgā, melnā ēna šūpojās pa griestiem un sienām. Dakteris nolika uz galda koferīti; tas izrādījās patafons. Pēc tam no lielās kabatas virs kreisā ceļgala viņš izvilka pudeli ar gaišu šķidrumu.

— Klausies, vecomāt, nokāp lejā paghabā, atnes mums pa guhķītim ... Sī glāze mums noderēs ... Ahā, ahī skābie kāpostiņi athadušies? Deviņdesmit seši ghadi! Tu kā, vecleit, mēdz atšķaidīt vai dzeh tāpat? Es pa-hasti neatšķaidu... nu, bet šodien lai notiek... Sauc savu komandiehi. Biedhi eskadhiļas komandiehi, nāciet āhā no savas valstības aiz aizkaha ...

Serovam dakteris joprojām nepatika, bet viņš jau sen bija atvēsis un saprata, ka muļķīgi ķildoties. Viņam tagad bija kauns, ka viņš ēdnīcā tā iekarsa.

Sāka spēlēt patafons. Luņins ar patiku izdzēra glāzi atšķaidīta spirta, bet no otrās atteicās. Vecāmāte ari iedzēra glāzīti, acis viņai kļuva mīlīgākas, viņa apsēdās kaktā un skatījās uz Serovu un dakteri, nekā nedzirdēdama, bet izjuzdama tīksmi. Dakteris un Serovs izdzēra katrs pa otrai glāzei, pēc tam pa trešai. Viņi sēdēja apskāvušies un dziedāja; patafons dziedāja vienu, viņi vilka pavisam citu. Luņins, kas jau aiz aizkara sāka snaust, domāja, ka dakteris kuru katru brīdi ies projām un Serovs liksies gulēt. Bet izrādījās, ka viņiem negribas šķirties. Viņi kopā izgāja ārā, nesot sev līdzi skanošo patafonu. Viņi tā arī gāja pa ielu — ar muzicējošu patafonu rokās, un Luņins vēl ilgi dzirdēja melodiju, kas pamazām kļuva aizvien klusāka.

Luņins pamodās nakts vidū, kad raitnieks Hromihs atnesa Serovu. Serovs bija novārtījies sniegā un it neko neapjēdza. Kad Hromihs nostādīja viņu uz grīdas, viņš nenokrita, bet acis bija aizvērtas. Hromihs viņu izģērba un noguldīja gultā.

— Atradu blakus zenītlielgabaliem, — Hromihs paskaidroja. — Labi, ka viņi gaja pie zenītartilēristiem, citādi šeit sādžā viņus katra ziņā būtu pamanījis komisārs. Viņi, liekas, gāja uz zemnīcu, kurā dzīvo zenīt-artilēristi, bet nomaldījās no taciņas, iegāzās līdz jostas vietai sniegā un netika ne uz priekšu, ne atpakaļ. Dakteris sēž sniegā un dīda patafonu, bet mūsu vecākais leitnants aizmidzis ...

— Kā jūs, Hromih, gadījāties pie zenītartilēristiem? — Luņins apvaicājās.

— Es jau viņiem sekoju no paša sākuma. Tak jau nevarēju pamest vecāko leitnantu. Ja viņš būtu no tiem, kas iedzer ... Tāds, kas dzer, nepazudīs ... Bet šis tak ir nedzērājs ...

No rīta Luņins devās brokastot viens pats: negribējās modināt Serovu. Nē, tā tas tālāk neiet. Jāparunā ar pulka komandieri, lai dod viņam un Serovam vienalga kādu darbu, kaut vai slaucīt sniegu aerodromā. Dīkdienība nomoka sirdi un ne pie kā laba neved.

Sniegputenis norima, rīts bija kluss, pelēcīgs, no debesīm krita retas sniega pārslas. Luņins lēnām gāja gar mājām pa ielu, kad pēkšņi izdzirda raksturīgo tarkšķēšanu. Sādžai tuvojās lidmašīna «U-2». Luņins pacēla galvu un ieraudzīja, ka lidmašīna parādījās no rietumiem, kur to bija slēpis mežs, un zemu jo zemu pārvilkās pāri jumtiem, dodoties uz aerodromu. «Vai tiešām no Ļeņingradas?» nodomāja Luņins. «Un bez pavadības, viena pati. Tādā neapbruņotā lēnā divplāksnī maz prieka sastapties virs ezera ar «meseršmitu» ...» Viņš atcerējās, ka ar «U-2» lido Uvarovs. «Vai tik tas nav Uvarovs?»

Luņins uzkāpa lievenī, noslaucīja kājas ar egļu zaru slotu un devās augšā ēdnīcā. Parasti pie brokastu galda viņš satikās ar Proskurjakovu un Jermakovu, bet šoreiz ēdnīca izrādījās pavisam tukša. Luņins izbrīnījies pārliecinājās, ka viņam būs jabrokasto pilnīgā vientulībā.

Hilda atnesa ēdienu.

— Vēl neviens nav brokastojis, — viņa sacīja. — Atlidojis divīzijas komisārs, un visi aizgāja uz aerodromu sagaidīt viņu.

Luņins vienmēr bija priecājies par tikšanos ar Uva-rovu, un Uvarovs likās viņam ļoti patīkams. Viņš tikās ar to Rasohina zemnīcā vai lidotāju kubrikā divu triju ļoti tuvu cilvēku klātbūtnē un runāja vienkārši, gandrīz kā ar līdzīgu, nepiespiesti. Bet šeit bija pavisam citādi; šeit bija pulks un pulkā ieradies divīzijas komisārs; dabiski, ka šeit viņu vajadzēja sagaidīt gluži oficiāli. Šeit Uvarovs bija nevis labi pazīstams, tuvs cilvēks, bet priekšnieks; un Luņins, kas nevarēja ciest izdabāšanu priekšniecībai ne pirms kara, ne tagad, pasteidzās, lai ātrāk paēstu brokastis un ietu projām.

Uvarova ierašanās radīja pat nemieru Luņinā. Ja Proskurjakovam un Jermakovam kaut kas zināms par Serova vakardienas dēkām, divīzijas komisāra ierašanās var nākt tikai par ļaunu. Pulka vadību nebūtu grūti pievārdot skatīties uz Serova rīcību iecietīgi, bet šādas augstas priekšniecības klātbūtnē tā, jādomā, neuzdrošināsies aizstāvēt un paglābt viņu.

Uz ātru roku iekodis, Luņins, kā vienmēr, devās pie savas eskadriļas tehniķiem un no viņiem — uz darbnīcu. Apmēram pēc stundas viņš izgāja kopā ar Dejevu, kas steidzās uz komjauniešu sapulci motoristu dzīvojamā mājā.

— Pie manis šodien bija atnācis Serovs, — Dejevs sacīja.

— Pa kuru laiku? — Luņins izbrīnījās.

— Kamēr jūs ēdāt brokastis.

Dejevs tikko manāmi pasmīnēja, un pēc šī smīna Luņins noprata, ka Serovs pamodies uzreiz aizgājis pie partorga un visu pastāstījis.

— Ko jūs viņam pateicāt?

— Es, vai? — Dejevs pārjautāja. — Neko. Ko viņam lai saka? Viņš pats visu saprot labāk par mani. Pēc manām domām, tie ir nieki. Tāds cilvēks par dzērāju nekļūs. Te ir cita bēda ...

— Cita bēda? — Luņins jautāja.

— Viņš ļoti garlaikojas un ilgojas, — Dejevs teica. — Viņam tagad nav ko darīt. Bez darba grūti tikt gala ar garlaicību un ilgām ...

Soļus desmit viņi nogāja klusēdami. Pēc tam Luņins apprasījās:

— Vai Jermakovs zina?

— Mēs ar Jermakovu zinājām jau naktī.

— Nu, un ko viņš saka?

— Jermakovs pret dzērājiem ir bargs. Necieš dzeršanu.

— Kas tad būs?

— Viņš jau no paša rīta izsauca pie sevis dakteri.

— Tikai dakteri?

— Dakteri vien. Uzsāka taču dakteris ... Jermakovs nolēma sadot dakterim pamatīgu sutu.

— Sadeva?

—- Nepaguva. Atlidoja Uvarovs, un vajadzēja atlikt.

— Bet vai Uvarovam pasacīs?

— Nezinu.

Dejevs vēl kaut ko stāstīja, bet Luņins jau skatījās uz Uvarovu, kas stāvēja pie motoristu mājas lieveņa un gaidīja viņus abus, jau iztālēm smaidīdams viņiem pretim.

— Aha, Konstantins Ignatjičs! — viņš teica, kad viņi tuvojās lievenim, un paspieda roku vispirms Luņinam, pēc tam Dejevam. — Nu, nu, nāciet tikai iekšā, nāciet iekšā, mēs jūs projām nelaidīsim. Te uzņem komjaunatnē vienu no jūsu motoristiem.

Skatīdamies Uvarova laipnajā, jautrajā sejā, arī pats Luņins kļuva jautrāks. Viņš nemaz nebija domājis iet uz komjauniešu sapulci, bet tagad ar prieku iegāja lielajā, mahorkas dūmiem piekūpinātajā istabā; no visām pusēm uz viņiem raudzījās jaunekļu sejas, ko sals un vējš bija padarījis raupjas. Eskadriļas komjaunieši — galvenokārt motoristi un daži jauniņi tehniķi — sēdēja uz lāvām un soliem.

— Necelieties! Sēdiet! Turpiniet! — Uvarovs sacīja. — Labdien, labdien! — un klusiņām apsēdās kaktā kopā ar Luņinu un Dejevu.

Istabas vidū stāvēja Ivaščenko — motorists, kas apkalpoja Serova lidmašīnu, liels, plecīgs, deviņpadsmit gadus vecs puisis. Viņu pašlaik uzņēma komjaunatnē, un viņš bija uztraucies. Lielas sviedru lāses ritēja pāri viņa sasarkušajai sejai. Nezinādams, kur likt varenās rokas ar resnajiem, brūnajiem pirkstiem, Ivaščenko, ar pūlēm atrazdams vārdus, stāstīja savu īso un vienkāršo biogrāfiju.

Kad viņš beidza, eskadriļas komsorgs — jau-niņš tehniķis, kas bija glaimots un vienlaikus arī uztraucies par divīzijas komisāra klātbūtni sapulcē, ierosināja uzstādīt jautājumus. Visi klusēja — puiši pārāk labi pazina Ivaščenko, un viņiem likās, ka nav vajadzīgs jautāt.

Pēkšņi Dejevs lūdza atļauju uzstādīt jautājumu.

— Cik izlidojumu kopš kara sākuma izdarījusi lidmašīna, kuru tu apkalpoji? — viņš vaicāja.

— Divsimt divus, — Ivaščenko atbildēja.

— Un cik reižu tā atgriezās, neizpildījusi kaujas uzdevumu?

— JMe reizes.

Ivaščenko atbildēs skanēja neslēpts lepnums. Visiem bija skaidrs, — ja jau lidotājs Serovs ar savu lidmašīnu tāda kara sešos mēnešos varējis izdarīt divsimt divus lidojumus, tad viņam ir labs motorists. Un visi saprata, ka Dejevs jautājis nevis tāpēc, ka zināja izlidojumu skaitu, bet gan tālab, lai divīzijas komisārs dzirdētu: divsimt divi lidojumi un neviena neizpildīta kaujas uzdevuma. Lai divīzijas komisārs redz, kādi krietni ļaudis iestājas komjaunatnē viņu eskadriļā!

Ivaščenko uzņēma komjaunatnē, un sapulci slēdza. Luņins kopā ar pārējiem izgāja uz lieveņa.

— Pavadiet mani kādu gabaliņu, ja ir laiks, — Uva-rovs viņam sacīja.

Viņi divatā nesteigdamies gāja pa sādžas ielu.

— Es te staigāju, runājos ar cilvēkiem un aizvien domāju par Rasohinu, — Uvarovs uzsāka. — Ieraudzīju jūs un atkal atcerējos. Ilgus gadus viņu labi pazinu. Kopā mācījāmies, pēc tam kopā dienējām. Vienmēr esmu cienījis viņu, bet tikai šajā rudenī Rasohins īsti parādīja, kas viņš par cilvēku. Liels cilvēks, liels karavīrs! Mēs pirms mēneša ierosinājām piešķirt viņam Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Šodien saņēmām paziņojumu, ka viņš jau ir Varonis — pēc nāves ...

— Viņam tagad vienalga, — Luņins sacīja.

— Viņam jau nu ir vienalga, — Uvarovs piekrita. — Bet vai tad jums arī?

— Nē, man nav vienalga, — Luņins atbildēja un juta, ka nosarkst.

— Arī man nav vienalga, — teica Uvarovs.

Viņi nonāca līdz ēdnīcai, bet neapstājās un gāja pa ielu tālāk.

— Bet es jūs, major, gribu apsveikt, — Uvarovs sacīja.

— Par ko? — Luņins brīnījās.

— Jūs esat pulka labākās eskadriļas komandieris.

— Eskadriļas, kuras nav!

— Kā nav? Vai var teikt par Rasohina eskadriļu, ka tās nav? Tas bija pirms kara, kad varēja kuru katru karaspēka daļu izformēt un pateikt, ka tās nav. Ikviena apakšvienība bija gluži tāda pati kā jebkura cita un atšķīrās no tās vienīgi ar numuru. Bet tagad, kad pusgads nokarots, katrai apakšvienībai ir sava seja un savs liktenis. Savādi, mirušie joprojām ir kopā ar saviem biedriem, joprojām māca un vada dzīvos. Tas ir pārsteidzoši, bet tomēr tā tas ir. Arī otrā eskadriļa ir dzīva un dzīvos. Un ne jau gadījuma pēc par tās komandieri esat kļuvis jūs, nevis kāds cits. Vai jums tas ir skaidrs?

Viņi jau bija izgājuši cauri sādžai, un iela pārvērtās par meža ceļu. Kurp viņi iet? Uvarovs pagriezās, lai dotos atpakaļ, un Luņins saprata, ka viņi gluži vienkārši pastaigājas.

— Tad jau es arī varu pateikt, ka esmu tādas divīzijas komisārs, kuras nav, — Uvarovs turpināja. — Mums ir trīs pulki, bez tam vēl atsevišķas apakšvienības, štābi, politiskie orgāni, aizmugures dienests, inženieri, darbnīcas, ierindas daļas, bet, ja liktu visām lidmašīnām pacelties gaisā, — nesanāktu pat viena eskadriļa. Un tomēr mēs esam divīzija, kaut vai tāpēc, ka vācieši uzskata mūs par divīziju.

— Bet vai viņi uzskata? — Luņins vaicāja.

— Droši vien uzskata, ja jau līdz šim nav uzdrošinājušies dot ceļam triecienu no gaisa. Viņi izturas ļoti piesardzīgi, koncentrē aviāciju.

— Koncentrē aviāciju?

— Ir tādas ziņas.

— Tātad viņi sapratuši, kāda nozīme ir ceļam?

— Sāk saprast. Pilnībā vēl nav sapratuši, bet jau sāk. Galīgi apjēgs, tiklīdz Ļeņingradā kļūs mazlietiņ labāk.

— Vai vēl nav labāk? — Luņins jautāja.

— Pagaidām nav.

— Bet kad kļūs labāk?

— Nezinu. Grūti pateikt. Lai palielinātu devu, vispirms jāuzkrāj pārtika, bet pilsēta ir milzīga, tajā bez iedzīvotajiem ir vairakas armijas, pa ceļu acīm redzot var pievest vēl samērā nedaudz ... Taču uzkrās, ja mēs izturēsim triecienu .. .

— Kad sagaidāms šis trieciens?

— Ir gan cilvēks — kad?! — Uvarovs sāka smieties. — Tikko beigs remontēt jūsu lidmašīnu.

— Ne agrāk?

— Nedomāju vis.

Viņi apklusa un lēni pagāja garām ēdnīcai. Uvarovs šad un tad iesānis pameta skatienu uz Luņinu. Tad pēkšņi uzprasīja:

— Jums, major, ir grūti gaidīt?

— Ļoti, — Luņins sacīja.

— Bet vai tad jūs neesat priecīgs par to, ka varat atpūsties?

— Nē, — Luņins atbildēja. — Visļaunākais ir šāda atpūta.

Uvarovs vērīgi paraudzījās viņā, bet neko neteica. Pēc tam pēkšņi pavīpsnāja, it kā būtu kaut ko atcerējies.

— Bet ārsts bija jāsoda, — viņš noteica.

— Redz, kā! — Luņins apdomīgi noteica.

Tagad vairs nebija ko šaubīties, ka Uvarovam zināms vakardienas starpgadījums. «Serovam tas nāk par sliktu,» ar nemieru sirdī nodomāja Luņins. Neuzdrošinādamies apjautāties par Serovu, viņš gaidīja, vai Uvarovs pats kaut ko nepateiks. Bet Uvarovs nepieminēja Serovu.

Viņš pēkšņi pagriezās pret Luņinu un vaicāja:

— Bet vai jūs labi apskatījāt šo Ledus ceļu, kad lidojāt virs tā?

— Nemaz neapskatīju, — Luņins atbildēja. — Lejā vējš putināja sacelto sniegu, turklāt mūsu lidojuma maršruts nesakrita ar ceļa trasi. Mēs to tikai divas reizes šķērsojām.

— Es arī lidoju šorīt un neko neredzēju. Migla. Bet vajadzētu paskatīties, ja jau mēs virs tā kausimies.

— Vajadzētu gan, — Luņins piekrita.

— Vajadzētu pabraukties to paskatīt, — sacīja Uvarovs. — Brauciet pa Ledus ceļu.

Luņins pārsteigumā uzreiz nesaprata sacīto.

— Es, vai? — viņš jautāja.

— Jā, jūs, tagad jums ir brīvs laiks. Pāri ezeram un atpakaļ.

— Klausos, — Luņins teica.

Padomājis viņš pavaicāja:

— Bet vai drīkstētu aizbraukt līdz Ļeņingradai?

— Vai jums ir kāds Ļeņingradā?

— Nē, nav neviena ... — Luņins atbildēja. — Jā, pareizi, ir gan ...

— Nu, ko, aizbrauciet. Paņemiet pārtikas nodaļā sauso devu dažām dienām, visu, kas jums pienākas pēc normas. Bet kam jūs uzticēsiet eskadriļu?

— Serovam.

— Serovam? — Uvarovs pārvaicāja un nogrima domās.

«Ak jā, pēc vakardienas viņš neatļaus uzticēt eskadriļu Serovam,» Luņins nodomāja.

— Nu, ko, uzticiet Serovam, — Uvarovs noteica.

— Viņš sajutīs atbildību, tas viņam nāks par labu. Jūs* liekas, dzīvojat šeit...

Luņins pagriezās un ieraudzīja, ka stāv pie divžu-buru bērza. Uvarovs bija atvadījis viņu līdz pašām mājām.

— Uz redzēšanos, — teica Uvarovs un aizgaja.

4

Par pulka štābu dēvēja lauku māju, kurā dzīvoja Proskurjakovs, Jermakovs un štāba priekšnieks Šahbaz-jans, bet par pulka komandpunktu — zemnīcu, kurā dienu un nakti atradās operatīvais dežurants vecākais leitnants Tararaksins. Kā zināms, operatīvā dežuranta amats nepastāv, šīs dežūras veicamas zināmai virsnieku grupai no pulka komandējošā sastāva, pēc kārtas nomainot citam citu. Bet vecākajam leitnantam Tararak-sinam bija iedzimts operatīvā dežuranta talants, un viņš izpildīja savus pienākumus daudz labāk par visiem pārējiem, tādēļ, sākot gandrīz jau ar pirmo dienu, dežurēja pastāvīgi un viņu nenomainīja, tikai «aizstāja» dažas stundas diennaktī, kamēr viņš gulēja vai ēda.

Tararaksins bija ļoti izstīdzējis, mazliet sakumpis, divdesmit trīs gadus vecs puisis ar kautru smaidu un labsirdīgām acīm. Seja Tararaksinam bija pelēcīgi bāla, zemes krāsā, droši vien tālab, ka viņa dzīve ritēja pazemē. Viņš pirmais uzzināja par visām gaisa kaujām, bet nedēļām neredzēja debesis. Reizes trīsdesmit diennaktī viņš ziņoja pa telefonu uz dažādām vietām par laika apstākļiem, bet pats par tiem zināja tikai no meteoroloģiskā dienesta ziņojumiem. Arī sakumpis viņš bija, domājams, tāpēc, ka zemnīcas zemie griesti nekad nejāva viņam izslieties visā augumā. Milzīgā, pārāk platā, melnā flotes šinelī ar brūniem plankumiem uz sāniem — tos bija izdedzinājis krāsniņas nokaitētais dūmvads — viņš sēdēja sešu telefona aparātu priekšā, kliedza kaut ko divās klausulēs uzreiz un pastāvīgi uzturēja sakarus ar eskadriļām, ar divīziju, ar Sarkanka-rogotās Baltijas Flotes Kara Gaisa Spēku štābu, ar visiem aerodromiem, floti, trijām frontēm — Ļeņingradas, Volhovas un Karēlijas. Viņu pazina tūkstošiem cilvēku

milzu platībā no Kronštates līdz Vologdai un no Sviras upes līdz Budogoščas stacijai; ne jau viņu pašu, bet viņa balsi un zināja viņa uzvārdu. Viņš mazliet stostījās, un tāpēc viņu sauca par Tarararaksinu un pat par Tarararararaksinu. Arī viņš pazina visus un zināja visu. Neviena lidmašīna Lādogas ezera rajonā — ne mūsējā, ne ienaidnieka — nevarēja pacelties gaisā tā, lai to nezinātu Tararaksins. Ko tur runāt par lidmašīnu — viņš zināja katru braucienu, ko izdarīja jebkura divīzijas aizmugures dienesta autoparka automašīna! Lūk, kāpēc Luņins, saposies braucienam pāri ezeram uz Ļeņin-gradu, apmetās ar visu bagāžu pulka komandpunktā un gaidīja, kamēr Tararaksins pa telefonu sameklēs automašīnu, kas varēs paņemt viņu līdzi.

Vedamais Luņinam izrādījās negaidīti smags, jo, tiklīdz pirms divām dienām pulkā uzzināja, ka majors pošas uz Ļeņingradu, no malu malām sāka nest maizi, konservu kārbās, kulītes ar prosas putraimiem, koncentrātus:

— To, biedri major, aizvediet saviem piederīgajiem ...

— Man jau tur nav piederīgo ...

— Nu, vienalga, atdodiet kadam citam ...

Visus atnestos devu pārpalikumus un paša pārtikas devu četrām dienām Luņins salika divos maisos un maisus sasēja kopā tā, lai nesot viens būtu uz krūtīm, bet otrs — uz muguras, un nasta iznāca tik smaga, ka pat viņš tikai ar pūlēm spēja uzvelt to sev uz pleca. Pulka komandpunktā Luņins ieradās jau vakarā, jo Tararaksins viņam pateica, ka divīzijas aizmugures daļu automašīnas parasti brauc šeit garam rītausma. Likties gulēt Luņinam negribējās, un viņš visu nakti snauda uz sola blakus karstajai krāsniņai, klausīdamies nerimtīgo telefona zvanīšanu un Tararaksina skaļo balsi.

— Temperatūra, major, visu laiku krītas, — Tararaksins sacīja Luņinam. — Ziemeļaustrumu ceturkšņa vējš, debesis skaidras. Uz ezera būs stiprs sals.

Un patiešām, kad stundas divas pirms ausmas Luņins izgāja no zemnīcas paraudzīties zvaigznēs, aukstais gaiss apsvilināja viņam rīkli. Piena Ceļš bija skaidri saskatāms, katra zvaigznīte mirgot mirgoja. Sniegs gurkstēja zem kājām, lauska spērienus, kas atskanēja no meža, varēja noturēt par šauteņu šāvieniem. Luņins atgriezās zemnīcā un, apsēdies pie krāsniņas, uzreiz iemiga. Viņš pamodās, izdzirdis Tararaksina skaļo balsi:

— Nu, kā, major, brauksiet ar šo vai gaidīsiet nākošo?

Luņins pietrūkās kājās.

— Protams, ar šo, — viņš sacīja. — Vai tā jau ir šeit? Vai tā nav laba diezgan?

— Ļoti smaga, — Tararaksins sacīja. — Ved šāviņus.

— Vai nav vienalga! Ka tikai var braukt.

Luņinam bija apnikusi visa šī gatavošanās un gaidīšana. Uzvēlis plecā maisus, viņš steigšus devās ārā no zemnīcas.

Saltā saule tikai nule bija uzlēkusi virs meža, un sniegs tik žilbinoši laistījās daudzkrāsainās ugunīs, ka Luņins piemiedza acis. Milzīgs «Ziss» ar neapstādinātu motoru stāvēja zemnīcas priekšā, drebēja un sprauslāja. Automašīna bija piekrauta ar koka kastēm. Radiators bija nosegts un pārsiets ar lupatām, mašām un saplēstu vatētu vamzi. Maza auguma šoferītis milzīgiem velteņiem kājās nepacietīgi staigāja šurp un turp gar mašīnu, aukstumā sarāvies, tinies garaiņu mutuļos. Viņa apaļā, ļoti jaunā seja bija melna no sala, mazuta un kvēpiem.

— Ātrāk, biedri komandieri, ātrāk, — viņš sacīja Luņinam bez īpašas cieņas. — Nē, maisus ar maizi kravas kastē likt nevar, nočieps vēl... Dodiet šurp, kabīnē. Gan jau kaut kā novietosimies ...

Viņš zobgalīgi un ar pārākuma apziņu noraudzījās uz Luņinu, kas izskatījās lempīgs savā gaišajā, tīrajā kažociņā un jaunajos, neapvalkātajos velteņos, kurus nupat bija saņēmis noliktavā. Tomēr labprāt un izveicīgi palīdzēja Luņinam atbrīvoties no maisiem un novietot tos kabīnē.

— Nē, tā nevar likt, — viņš sacīja. — Jūs aizkrāvāt ar maisu durtiņas. Bet, ja nu nāksies lēkt ārā, kā tad jūs atvērsiet durtiņas?

— Lēkt ārā? — Luņins vaicāja.

— Kā tad. Ja mūs sāks apšaudīt. Noliksim, raug, šeit. Jūs lēksiet pa šīm durtiņām, bet es — te...

Viņi apsēdās un tūlīt devās ce|ā. Automašīna dārdēdama aizjoņoja pa sādžas ielu. No māju skursteņiem cēlās gaisā dūmu stabi, kas saules staros izskatījās zeltaini un likās nekustīgi. Lūk, jau arī ēdnīcas lievenis. Sādža beigusies. Sākās šaurs, līkumots meža ceļš starp divām egļu rindām. Automašīna žigli skrēja pa gludi iebrauktajām sliedēm sniegā, pildot salto, sastingušo meža gaisu ar šķindoņu un dārdoņu. Bet sēdēt bija ne visai ērti: maisi neļāva izstiept kājas.

— Tas labāk, ka nav ērti, — šoferis teica. — Ne-aizmigsim. Daži šoferi pat pakar kabīnē katliņu, lai sistos pret pakausi un neļautu iemigt. Vai pierīko aiz muguras šauteni, lai duras lāpstiņās . .. Šāda salā vienmēr uzmācas miegs. Ezers ir balts, acis neredz neko citu kā baltu sniegu, sals stindzina, un cilvēks iemieg. Gluži kā burvestība.

— Vai jūs no paša sākuma redzējāt, kā ierīkoja ceļu pāri ezeram? — Luņins apvaicājās.

— Pašā sākumā neviens te neko neredzēja. Pats sākums bijis Maskavā. Stāsta, rudenī Maskavā esot pieprasīti un savākti visi darbi par mūsu ezeru.

— Darbi?

— Zinātniski darbi. Viss, kas uzrakstīts. Pie mums ledus ir viltīgs, neģēlīgs, bez zinātnes ar to nekas nav iesākams. Partijas Centrālajā Komitejā izlasīja un pateica: jātaisa ceļš. Bet tālāk es jau pats redzēju — sākot ar novembri, kad ezeru pārklāja pirmais ledus. Ezeram pārvilka pāri telefona vadu, salika uz Ledus ceļa zīmes — tas arī bija viss. Saka pārvadāt pārtiku uz Ļeņingradu: iejūdzas sarkanarmietis ragaviņās un velk tās vāciešiem gar pašu degungalu uz otru krastu. Vienā dienā nav ko domāt tikt pāri — kur nu! — tā arī aizvada nakti uz kaila ledus. Bet vai nu daudz var ragaviņās pārvest! . .. Redz, kāds bija šā ceļa sākums.

— Un kad sāka braukt automašīnas?

— Pirms mašīnām vēl braukāja zirgi. No dzelzceļa uz Kobonu pa dažādām meža taciņām, tāpēc ka īstu ceļu toreiz nebija, saveda pārtiku un atdzina zirgus. Sāka ar zirgiem vest pārtiku pāri ezeram uz viņu krastu, automašīnas vēl lūza ledū iekšā. Pāri ledum devās vezumu virknes. Es pats redzēju šos zirgus, kad pirmo reizi braucu pāri ezeram. Taisnību sakot, toreiz tā bija riskanta lieta — ar automašīnu braukt pa ledu. Viena otra mašīna vēl nebūtu nekas, bet slikti, kad rodas sastrēgums un automašīnas sadrūzmējas. Ledus pārlūst, un, kamēr izdodas ierīkot pāri plaisai tiltu, salasās ap četrdesmit automašīnu. Tad pēkšņi ledus zem visām mašīnām sāk grimt, parādās ūdens un skalojas ap riteņiem, un piekrautās automašīnas pašas sāniski slīd uz plaisas pusi, apgāžas un noiet dibenā. Bet ja nu vēl pamana vācietis — un sāk gāzt! Tad tik ir briesmas . . .

Viņi iebrauca Kobonā. Senā Krugolādogas kanāla krastā pacēlās baznīca, tai apkārt — ap pusotra desmita zemnieku māju. Baznīca bija koka, senkrievu, ar zaļiem sīpolveida kupoliem. Majas bija vecas, ar apsūnojušām baļķu sienām un lielas—tādas mēdz būvēt Krievijas ziemeļos: ar augstam paklētēm, kuras glabājas zvejas rīki, zirglietas un kartupeļi. Automašīna lēnām pārvilkās pa tiltu pāri kanālam, un Luņins pēkšņi ieraudzīja grēdās sakrautas kastes un maisus, kas bija šā tā apsegti ar brezentu un apbērti ar biezu sniega kārtu. Tās bija ļoti augstas, šīs grēdas, augstākas par mājām un tikai mazliet zemākas par baznīcu. Nekādu noliktavu telpu Kobonā, protams, nebija, un pārtikas krājumi, kas bija savesti šeit nosūtīšanai pāri ezeram, pagaidām atradās zem klajas debess. «Lūk, ko vācieši apmētās ar bumbām, kad sakoncentrēs šeit aviāciju,» Luņins nodomāja.

Automašīna nogriezās ap stūri, uzrāpās uz pēdējā uzkalniņa, un Luņins ieraudzīja visu plato ezeru un ceļu, kas aizvijās pa ledu. Viņš neviļus piemiedza acis — tik žilbinoši saulē zaigoja, mirdzēja un laistījās ezera nepanesami baltais klajs. Ceļu viņš sazīmēja pēc automašīnu virtenes, kas stiepās līdz apvārsnim. Automašīna, kurā brauca Luņins, noripoja lejā pa nolaidenu nogāzi, virs viņiem aizpeldēja aizkārtņa bomis, un viņi jau brauca pa ledu.

Ceļš bija metrus piecdesmit plats, labi iebraukts, notīrīts un abas pusēs nožogots no kupenām ar metru augstām, no sniega klučiem celtām sienām. Kamēr viņi bija braukuši pa mežu, laiks Luņinam likās rāms, bez vēja, bet šeit uz ezera acīm redzot vienmēr pūta vējš, gar ceļu saputinātās, milzīgās kupenas vējā kūpēja.

Vēja saceltā kristāliskā sniega dūmaka saulē zaigoja tūkstoš liesmās, lidoja pāri aizžogojumam, kā mirdzošas, skrejošas straumītes tecēja pa ceļu un sakrājās vienuviet baltas, irdenas smelknes veidā; šajā smelknē stiga riteņi. Un visur, kur tās sakrājās pārāk daudz, stāvēja kažokos ģērbušies sarkanarmieši un ar lāpstām tīrīja ceļu.

Vispār cilvēku, kas apkalpoja ceļu, bija daudz. Ik pēc diviem trim kilometriem stāvēja regulētājs, gluži kā pilsētas ielu krustojumā. Gar balti nokrāsotiem lielgabaliem staigāja zenītartilēristi. Sapieri laboja sniega sienas. Automātisti baltos virsvalkos cits aiz cita zosu gājienā šķērsoja ceļu un devās pa nenotīrīto ledu kaut kur uz dienvidiem. Kur mīt visi šie ļaudis, kur viņi guļ, ēd, atpūšas pēc salā un vējā pavadītām stundām? Vai patiešām tepat uz ledus?

— Re, kur teltis, — šoferis sacīja.

Luņins droši vien tā arī nebūtu pamanījis šīs teltis, ja viņam tās neparādītu. Baltas, zemas, gandrīz plakanas, dziļi ieputinātas, tās saplūda ar sniegoto klajumu. Bet pec tam kad viņam tās bija parādītas, Luņins ātri iemanījās saskatīt arī pats — pēc īsajām ēnām, ko tās meta sniegā, pec taciņām, kas vijās ap tām, un pēc dumu strūklām.

— Zemnīcas ledū nav iespējams izrakt, tā viņi arī pavada ziemu, — šoferis teica.

— Bet kur tad viņi guļ? Tieši uz ledus?

— Nē, kādēļ uz ledus? Uz egļu zariem. Tur katrā teltī visa grīda virs sniega kārtas noklāta ar egļu zariem. Kamēr kuras krāsns, teltī ir silti. Dažreiz pat karsti, ja nav parak spēcīgs vējš.

— Bet vai no krāsns zem telts nekūst ledus?

— Tādēļ jau arī klāj egļu zarus, citādi tur visu laiku būtu slapjš ... Es pats esmu pārlaidis naktis šajās teltis, kad uz ezera pārsteidz sniegputenis. Te ir tādas teltis, kur apgādā automašīnu ar degvielām, un arī tādas, kur to saremontē. Padomāts par visu. Bet pašas labākās teltis ir sanitārās. Tās saradās uz ledus pirmās, kad vēl nekādu citu telšu nebija. Tajās sildījās nosalušie gājēji.

— Gājēji?

— Nu ja, sākumā, kad daudzi no Ļeņingradas gāja projām kājām. Ce|š toreiz bija pavisam maz apzīmēts, sniegputenis to bieži aizputināja, gadalaiks tāds, ka agri metās tumšs, gaisma atausa tikai uz stundām trim — kā lai neapmaldās! Tad nu apmaldās, izklīst uz visām pusēm pa vienam, zaudē spēkus, apguļas — un beigas. Sanitāri gāja naktīs meklēt, staigāja pa visu ezeru un stiepa uz teltīm sildīties. Es pazinu kādu meiteni — sanitāri, dūšīgu meiču, gadījās, ka viņa vienā naktī atvilka uz savu telti cilvēku divpadsmit. Atnes uz muguras, noliek blakus krāsnij — un atkal tumsā, sniegputenī, staigā pa ledu, kamēr sastop nākošo. Līdz pat šim laikam viņa dzīvo uz ledus. Es viņu nesen redzēju, laba meitene! Ne visai liela auguma, bet plecos padevusies, spēcīga ...

Taisni priekšā Luņins visu laiku redzēja smago automašīnu, kas bija piekrauta ar saldētām kautām aitām — bez ādām un iekšām. Neapsegtās, mēļi sarkanbrūnās aitu miesas uz žilbinoši baltā sniega fona likās pārsteidzoši košas. Automašīna ar kautām aitām gan atrāvās metrus trīssimt, pasteigdamās uz priekšu, gan atkal bija redzama pavisam tuvu, un, skatīdamies uz to, Luņins nezin kāpēc samiegojās. Šoferis jau sen bija apklusis un stīvi raudzījās priekšā. Luņinam lipa ciet acis, viņš ar pūlēm tās atpleta, bet pēc brītiņa atkal aizvēra. Sala labā kāja, droši vien tāpēc, ka maisi ar maizi neļāva novietot to kaut cik ērtāk. Viņš manīja, iedomājās, ka vajadzētu pārbīdīt maisu un izstaipīt kājas, taču negribējās kustēties, un viņš vēl joprojām pacieta šo neērtību.

Pēkšņi atvērdamās nočirkstēja durtiņas un kabīnē ielauzās aukstums. Uzreiz atjēdzies no snaudas, Luņins ieraudzīja, ka šoferis, neizlaizdams no rokām stūri un neapturēdams mašīnu, raugās pa pusatvērtajām durtiņām debesīs. Un tūlīt pat saklausīja lidmašīnu melodisko dūkoņu.

— Mūsējās, — šoferis sacīja, neatraujot acis no debesīm.

Luņins jau arī pats pēc motoru trokšņa zinaja, ka tās ir mūsējās.

Lidmašīnu ēnas šķērsoja ceļu un ātri aizslīdēja pa sniegu. Luņins pavēra savas durtiņas un tāpat paskatījās uz augšu. Seši iznīcinātāji, mirdzēdami saulē, lidoja ierindā saltajā zilgmē, atstājot aiz sevis garas baltu garaiņu astes. Tas bija Proskurjakovs ar visu savu pulku. Luņins sajuta neizturamu vēlēšanos būt tur augšā, vējā, kopā ar viņiem. Sarūgtināts viņš novērsās un aizcirta durtiņas.

— Bet vai vācieši met bumbas uz ceļa? — viņš apvaicājās.

— Kā gan citādi, — šoferis atbildēja. — Re, kur sprādziena izrauta bedre, paskatieties.

Luņins ieraudzīja ledū mazu āliņģīti, kas bija norobežots ar koka steķīšiem, un atcerējās, ka viņi jau pabraukuši garām vairākiem šādiem nožogojumiem. Viņš jutās pārsteigts. Luņinam bija licies, ka pat tādas sīkas bumbas, ko nomet «meseršmiti-110», atstāj daudz lielākas pēdas.

— Mēs no viņiem ne visai bīstamies, kad viņi met bumbas, — šoferis sacīja. — Uz ledus bumbas sprāgst pavisam citādi nekā uz cietzemes. Šeit bumba izurbjas ledum cauri un nogrimst dibenā. Redziet, cik mazs caurumiņš paliek. Ja arī tā sprāgst, šķembu ir pavisam maz. Bet briesmīgi ir, kad «meseršmits» sāk apšaudīt ar ložmetējiem. Tas lido virs ceļa un meklē, kur vairākas mašīnas brauc cita aiz citas. Pamana un sāk apšaudīt priekšējo. Vācietim galvenais ir apstādināt priekšējo mašīnu: aizdedzina to vai nogalina šoferi, vai piespiež viņu lēkt ārā no kabīnes. Tiklīdz pirmā automašīna apturēta, visas pārējās sadrūzmējas aiz tās un arī apstājas. Tad nu viņam ir zaļa dzīve: riņķo tik un šauj, riņķo un šauj. Šoferi metas prom, bet uz ledus viss ir kā uz delnas, kur tu muksi?

— Paslēpties te patiešām grūti, — Luņins piekrita. — Bet vai vācu lidmašīnas bieži apšauda automašīnas?

— Agrāk gadījās bieži, bet tagad retāk. Sākuši stipri baidīties no mūsu aviācijas. Artilērija, tā gan bieži apšauda ceļu. Skaidrā laikā vācieši no krasta ar tālskati labi redz, kas notiek uz mūsu ceļa. Ja nav sniegputeņa, reti palaimējas mierīgi nobraukt galā, katru reizi gadās nokļūt zem apšaudes.

— Tātad šodien mums laimējies, — Luņins sacīja. — Sniegputeņa nav, bet neviens nešauj.

— Nav labi tā runāt, — šoferis īgni noteica. — Mums vēl puse ceļa priekšā.

Automašīna ar kautajām aitām bija vieglāka un visu laiku centās izrauties uz priekšu, bet tilti pāri plaisām ledū neļāva tai necik tālu pabraukt ar lielāku ātrumu, un viņi katrreiz atkal panāca to. Plaisu ceļā bija diezgan daudz, un Luņins vienmēr jau iztālēm pamanīja tās pēc garaiņu mutuļiem, kas cēlās no vaļējā ūdens. Savādi redzēt ūdeni tik lielā salā; savādi, ka tik varena ledus kārta pēkšņi ielūzusi. Ezers turpina zem ledus savu nemierīgo dzīvi — liekas, saltas bruņas tam ir pārāk šauras un ezers sakaitināts tās plēš. Pāri plaisām steigā bija pārmesti tilti no resniem, netēstiem baļķiem.

Luņins ar interesi aplūkoja, kā šie tilti taisīti. Vienā plaisas malā baļķa gals cieši iesaldēts ledū, bet plaisas pretējā malā baļķa otrais gals brīvi guļ uz ledus. Tas bija izdarīts acīm redzot tāpēc, lai plaisa varētu sašaurināties un izplesties, nesalaužot tiltu. Lēnām un uzmanīgi automašīnas brauca pāri ļodzīgajam baļķu klājumam virs melnā, kūpošā ūdens.

Luņinam vairs nenāca miegs. Kājas bija nosalušas un sāpēja, viņš ik pēc brītiņa pakustināja tās, katru brīdi mainot stāvokli. Starp citu, tās nesāpēja tik stipri, lai pa īstam traucētu, bet Luņinam gribējās ātrāk sasniegt ceļa mērķi. Kā tas parasti mēdz būt ar ceļa vīriem, kas tikuši jau pāri pusei, Luņins zaudēja interesi par ceļu un ar visu sirdi pievērsās sava brauciena mērķim. Viņam pirmoreiz neparasti skaidri ienāca prātā, ka pēc dažām stundām notiks tas, ko viņš tik ļoti nevēlējās un reizē tik ļoti vēlējās, — viņš atkal, pēc tik daudziem gadiem, dosies augšā pa tām pašām kāpnēm, ieies pa tām pašām durvīm un varbūt uzzinās, droši vien pat uzzinās to, ko viņš tik ļoti nevēlējās un reizē tik ļoti vēlējās uzzināt.

Un, kad viņš pēkšņi sadzirdēja pazīstamo, drūmo, pretīgo lidojošā šāviņa kaukšanu, viņš nejuta neko citu, izņemot īgnumu, ka apšaude var viņus aizkavēt.

Šoferis, lai arī šādas reizes daudzkārt piedzīvojis, nebūt neuzņēma apšaudi vienaldzīgi. Viņa seja kļuva bālāka, un mazuta traipi uz vaigiem iezīmējās vēl krasāk.

— Ja trāpīs mums kravas kastē, sadzirdēs vai Ļe-ņingradā, — viņš sacīja, nervozi iesmiedamies. — Tā tik bus mūzika. Līdz pašām debesīm.

Viņš tagad centās braukt iespējami ātrāk, un viņi joņoja, cik jaudas. Šāviņi kauca pa retam, it kā negribīgi, slinki. Sprādzieni bija spalgi, it kā plīstu viss plašais gaisa okeāns zem zilās debesu velves.

— Ak tu velns, kā šodien ņemas! — šoferis teica apslāpētā balsī. — Pārlidums — tuvlidurns, pārli-dums — atkal tuvlidurns. Grābj mūs, nolādētais, dakšā.

Vārds «dakša» — tehnisks artilēristu apzīmējums — viņam acīm redzot likās draudīgs. Patiešām, sprādzieni virzījās aizvien tuvāk, dārdēja aizvien skaļāk. Šoferis vēl vairāk palielināja ātrumu. Kā par spīti, ceļš, kas līdz šim bija gluds un labi iebraukts, tagad kļuva grumbuļains — viss vienās grambās un bedrēs. Automašīna gāja palēkdamās, dārdēdama, vai pēc katra riteņu apgrieziena nodrebēdama. Tajā sakrautās kastes dobji rībēja. Arī automašīna, kas brauca pa priekšu, joņoja pilnā sparā, un varēja redzēt, cik traki tā palēcās bedrēs un kā tajā svaidās un lēkā kautās aitas.

— Redz, kur pārsteidza mūs, tieši pirms devītā kilometra! — šoferis teica. — Te tā vien skaties, ka negadās iestrēgt.

— Kas tas par devīto kilometru? — Luņins apvaicājās.

— Te jau ir pašas lielākās plaisas. Visā ezerā nav otras tādas vietas.

Patiešām, Luņins visapkārt redzēja ledus plaisas un ūdeni, kas acīm redzot laiku pa laikam pārplūdināja ledu. Automašīna tik stipri kratījās tāpēc, ka uz ledus no vienas vietas pauguriem bija sasalis ūdens, kas ne vienu reizi vien šeit saplūdis. Ceļš te laikam sevišķi bieži mainīja virzienu, tāpēc ka uz visām pusēm stiepās īsts pamestu ceļu un apkārtceļu labirints.

Šāviņi krita aizvien tuvāk ceļam, bet viņu automašīna tagad brauca pavisam lēnām. Kautās aitas pārvietojās tik tikko manāmi, izslējās turpat radiatora priekšā un aizsprostoja ceļu. Šoferis mēģināja pabraukt tām garām, bet izrādījās, ka priekšā viscaur ir pilns ar automašīnām, kas, sadrūzmējušās vienā vietā, pavisam gausi virzījās uz priekšu. Tās visas aizkavēja šaurie baļķu tilti, kas bija pārmesti pāri garas, līkumotas plaisas daudzajiem atzarojumiem. Kamēr viena mašīna, šūpodamās virs ūdens, uzmanīgi vilkās pāri ļodzīgajam tiltam, visas pārējās gaidīja.

Reizēm kolona pavisam apstājās, šoferi, neapstadj-not motorus, izkāpa no kabīnēm, sakliedzās, izlocīja kājas, ieklausījās šāviņu kaukšanā. Citu ļaužu pulkā Lupina šoferis ar visu savu izskatu centās parādīt, ka viņam apšaude bijusi nebijusi; kad šāviņš sprāga kaut kur netālu, viņš pat laiku pa laikam miegaini nožāvājās. Pēc tam automašīnas atkal sāka vilkties cita aiz citas, lēnām pārvarot tiltus.

Luņins jau domāja, ka visi šķēršļi palikuši aiz muguras, kad pēkšņi tieši priekšā ieraudzīja biezus, melnus dūmu mutuļus.

— Trāpīts! — šoferis teica nobālēdams.

Dūmi, smagi un biezi, svaidoties vējā gluži kā milzīga zirga aste, stiepās virs sniega no labās puses uz kreiso, aizsedzot priekšā visu apvārsni. Tā varēja degt vienīgi nafta.

— Autocisterna, — šoferis noteica. — Tad nu zināja, kam trāpīt!

Pārējās automašīnas neuzdrošinājās tuvoties autocisternai, kas liesmoja virs Iedus, un vispirms apstājās, bet pēc tam cita aiz citas devās pa labi nost no ceļa un, brīžiem riteņiem griežoties uz vietas sausajā sniegā, apbrauca tai apkārt. Šī apbraukšana norisa lēnām, un pa to laiku kaut kur pavisam tuvu sprāga ne mazāk par pieciem šāviņiem. Taču pamazām viņi atkal izkļuva uz ceļa. Šeit ledus bija gluds, bez nelīdzenumiem un plaisām un mašīna traucās lielā ātrumā.

Vācieši vai nu pārtrauca apšaudi, vai arī pārnesa to uz citu ceļa posmu. Luņins jau saskatīja priekšā zilu meža joslu, kas tuvojoties vērtās platāka. Drīz viņš ieraudzīja arī Osinovecas bāku, kas pacēlās pāri mežam, to pašu, ko viņš bija redzējis, lidojot pāri ezeram. Luņina nosalušās kājas smeldza, un viņš cītīgi jo cītīgi dauzīja tās vienu pret otru, taču pievērsa tām maz vērības. Ātrāk! Ātrāk!

Beidzot viņi uzrāpās krastā un brauca tālāk pa šaudīgām, zilām ēnām, ko priedes meta sniegā. Krastā pletās neliels un nekārtīgi izbūvēts ciemats, ko veidoja kaut kādas noplukušas barakas. Luņins bija pārsteigts, dzirdot lokomotīves svilpienu. Uz dzelzceļa nozarojuma stāvēja preču vagonu rinda. Tāpat kā Kobonā, arī šeit sniegā bija sakrauti un apsegti ar brezentu maisi un kasies. Tā bija automašīnās pāri ezeram atvestā pārtika. No šejienes to pa dzelzceļa nozarojumu veda uz Ļeņingradu, uz Somijas staciju. Līdz Ļeņingradai bija atlikuši Četrdesmit kilometri, bet šoferis pēkšņi apturēja mašīnu.

— Tūlīt mēs apsildīsimies, — viņš sacīja.

Steigā, uz ātru roku sanaglotas dēļu barakas priekšā riteņiem samaltā sniegā jau stāvēja kādas desmit smagās automašīnas ar kravu. No visiem skārda dūmeņiem, kas slējās uz barakas jumta, vēlās dūmi. Domājot par to, ka nāksies aizkavēties, Luņinam metās īgns prāts. Bet pārlieku vilinoši tomēr bija mazliet pasildīties.

— Tikai mazu brītiņu, — viņš teica.

Un tūlīt aiz šofera iegāja barakā.

Baraka bija pārdalīta ar šķērssienu, kas nesniedzās līdz griestiem, divās istabās. Pirmajā istabā, garā un plašā telpā, kur iegāja Luņins, vienlaikus pilnā spara kurējās trīs dzelzs krāsnis. Luņinam seja iesitās patīkama svelmes elpa, viņu no visām pusēm apņēma svētlaimīgas izjūtas radītājs siltums. Vairāki šoferi ar siltumā atvilgušām, laimīgām sejām jau stāvēja un sēdēja ap krāsnīm. Viņi sildīja ūdeni spaiņos un lielās tējkannās, ūdens vārījās, un karstie tvaiki mutuļu mutuļiem cēlās līdz griestiem. Viņi ar tīksmi dzēra karstu ūdeni no krūzītēm, turēdami melnajos pirkstos sasalušas maizes ņukas.

— Tūlīt iekodīsim arī mēs, — šoferis sacīja Luņinam. — Biedri priekšniek, sēdieties.

Viņš acīm redzot bija labi pazīstams ar visiem šoferiem un draudzīgi aprunājās ar tiem. No vatēto bikšu kabatas viņš izvilka lielu, avīzē ievīstītu žāvētu zivi, attina to uz sola un sāka tīrīt.

Pēkšņi no barakas otras istabas iznāca vīrietis, jādomā, arī šoferis un kaut ko paklusām pateica. Viņa vārdus Luņins nesaklausīja, bet šoferi uzreiz apklusa. Cits pēc cita visi devās uz otru istabu, aiz šķērssienas. Luņina šoferis, pametis savu zivi uz sola, izgāja turpat, kur citi. Luņins palika viens.

Viņa nosalušās kājas siltumā sāka sāpēt vēl stiprāk. Viņš novilka velteņus, pārtina kājautus un atkal uzāva velteņus kājās. Kļuva vieglāk. Luņins pilnīgā vientulībā staigāja šurpu turpu gar krāsnīm, gaidīdams, kas būs tālāk.

Beidzot viņa šoferis iznāca no istabas aiz šķērssienas un pusbalsī pateica:

— Nomirusi.

— Kas nomirusi? — Luņins ieprasījās.

— Sieviete. Kapteiņa sieva. Te kāds kapteinis no Volhovas frontes bijis Ļeņingradā komandējumā un izvedis no turienes sievu. Atveda līdz ezeram, bet viņa šeit sāka izdzist. Veselas divas diennaktis nomocījās ar to te barakā, ēdināja, ēdinaja, bet organisms jau vairs nepieņem barību. Tik un tā nomira.

— Nupat?

Šoferis pamāja ar galvu. Viņš neziņā raudzījās uz savu zivi.

— Vai jūs ēdīsiet, biedri priekšniek? — viņš jautaja Luņinam. — Es arī neēdīšu. Nevaru šajā krastā ēst. Tiklīdz esmu pāri ezeram, nevaru neko iedabūt mutē...

Viņš ietina zivi avīzē un iebāza kabatā.

— Brauksim?

— Brauksim, brauksim! — piekrita Luņins un izgāja no barakas.

5

Luņins iebrauca pilsētā caur Rževku, Ohtu, Viborgas pusi, garām metalurģiskajai rūpnīcai un Somijas stacijai un devās pāri Ņevai pa Ļiteinijas tiltu. Saule vēl nebija norietējusi, un namu milzeņus apmirdzēja pēdējie iesārtie stari. Luņins satraukti un alkatīgi vēroja sniega pieputinātās ielas ar tikko manāmām gājēju taciņām, sagrauto ēku stāvus un arkas. Ne automašīnu, ne zirgu, ne vārnu, ne tramvaju. Viņam ienāca prātā kādreiz dzirdētie nostāsti par pilsētām, kas nogrimušas jūras dzelmē. Retie gājēji vēl pastiprināja šo iespaidu — tie vilkās lēnām, it kā virzītos uz priekšu cauri blīvam ūdenim.

Pārbraucis pāri Ļiteinijas tiltam, Luņins nokļuva tajā pilsētas daļā, ko pazina labāk par citām. Liza meitenes gados bija dzīvojusi netālu no šejienes, Mohova-jas ielā. Cik reižu Luņins tolaik bija pavadījis viņu pa šīm ielām līdz nama durvīm! Ieraudzījis no Ļiteinijas tilta visu Ļiteinijas prospektu, Luņins jutās pavisam satraukts. Cik reižu viņš bija gājis šeit garam tovasar, skatījies uz šīm mājām, uz šo taisno ielu, kas aizstiepjas tālumā. Nē, viņš nepavisam nebija domājis, ka tā uztrauksies... Automašīna brauca starp divām augstu kupenu rindām Ņevas prospekta virzienā. Luņins skaitīja šķērsielas, viņš visu labi atcerējās. Pesteļa ielas stūrī viņš palūdza šoferi pieturēt.

Šoferis arī izkāpa no kabīnes, palīdzēja Luņinam uzvelt maisus plecā un draudzīgi atvadījās. Luņina nosalušās kājas no ilgās sēdēšanas kabīnē bija notirpušas un sākumā nepavisam negribēja klausīt. Nedroši sperdams soļus, ļodzīdamies zem smagajiem maisiem, viņš lēnām gāja pa Pesteļa ielu, pa šauru taciņu gar pašām namu rindām. Satiekot garāmgājējus — lielāko tiesu sievietes, kas tik tikko vilkās uz priekšu, salīkušas, pāršķeltos velteņos, vilnas lakatos paslēptām sejām, — viņš mulsi pavirzījās sāņus, iebrida dziļajā sniegā, palaizdams tās garām pa taciņu. Aiz šā skatloga agrāk bija puķu veikals. «Tūva aptieka ...» Viņš atceras šo izkārtni. Sirds pukstēja ļoti skaļi, un Luņins brīdi pastāvēja, lai tā nomierinātos.

Viņš tuvojās tai vietai, kur Pesteļa ielu krusto Moho-vajas iela, un ieraudzīja, ka vienu no četriem stūriem ielu krustojumā sagrāvusi bumba, nošķēlusi gluži kā ar nazi. Stūra mājas visu piecu stāvu dzīvokļi bija redzami kā uz delnas — dažādu krāsu tapetēm aplīmētās istabas, ar biezu sniega kārtu pārklātie galdi, skapji, spoguļi. «Cik tuvu viņām nokritusi bumba,» Luņins nodomāja ar bažām. Patiešām, viņas kādreiz bija dzīvojušas pavisam tuvu — vai nu trešajā, vai ceturtajā nama aiz stūra. Viņš iegriezās Mohovajas ielā un uzreiz ieraudzīja šo namu.

Sākumā Luņinam likās, ka tas nav pārvērties. Sešus stāvus augsta, nemīlīga, tumšpelēka siena ar drūmiem skulpturāliem veidojumiem. Raug, tur ir parādes durvis. Luņins atcerējās kāpņu telpas smacīgo, putekļaino gaisu, netīros logus ar bruņinieku attēliem, kas bija veidoti no daudzkrāsainiem stikliņiem, kas viņu, provin-cieti, jo sevišķi saistīja.

Luņins pagāja vēl dažus soļus uz priekšu un izbijies apstājās. Kā gan viņš uzreiz nebija pamanījis, ka rūtis visos sešos stāvos izsistas!

Jau visu sapratis, bet vēl arvien nezaudēdams cerību, Luņins steidzīgi paspēra vēl dažus soļus. Bet no mājas bija palikuši pāri tikai mūri, tikai fasāde, jumta nav, neviena stāva nav, gluži kā rieksta čaumala. Pa izsisto logu dobumiem viņš redzēja sprādziena izrautu un salocītu siju mudžekli.

Tikai tagad, kad bija kļuvis pilnīgi skaidrs, ka Lizas mātes šeit nav, Luņins pēkšņi saprata, cik ļoti viņam bija gribējies to satikt. Luņinu biedēja šī tikšanās, tomēr viņš bija cerējis .. . Tikai no Lizas mātes varētu uzzināt kaut ko par Lizu pašu . .. Ceļā uz Ļeņingradu viņam sirdī bija iezagusies klusa cerība, tomēr pat sev viņš neuzdrošinājās atzīties, — varbūt Liza ir šeit un dzīvo kopā ar mati tāpat kā senāk.

Viņš stāvēja sagrautās mājas priekšā, apkrāvies ar maisiem, un domāja. Vai nevarētu kādam apprasīties par veco sievieti, uzzināt kaut ko? Bet kam gan lai te prasa? Māja, protams, sagrauta sen, droši vien jau septembrī. Mohovajas iela ir stipri vien cietusi! Raugies kur raudzīdamies — neviena vesela loga. Šeit jau neviens nedzīvo ... Un uz ielas ļaudis arī neredz ... Kāds klusums!...

Saule jau bija norietējusi, starp namiem sabiezēja iezilgana ziemas krēsla, taču debesis vēl spulgoja. Luņins lēnām gāja atpakaļ uz ielas stūri. Viņš nezināja, kurp tagad iet. Viņam bija vienalga, kurp doties. Vienu vienīgu reizi viņš mēģināja uzzināt kaut ko par Lizu, un nekas neiznāca. Tagad viņš nekad vairs par to nedzirdēs ...

Luņins nonāca līdz Pesteļa ielai un nogriezās uz Fontankas pusi. Pa šauro taciņu starp sniega kupenām viņš nonāca līdz Fontankas krastmalai un apstājās.

Maisi spieda plecu, bet viņš nepievērsa tam vērību. Pretim, Fontankas otrajā krastā, bija Vasaras dārzs. Kaut gan krēsla jau sabiezēja, starp kailajiem, retajiem kokiem varēja saskatīt zenītlielgabalus.

Luņins stāvēja un stingu skatienu raudzījās tajos, kad pēkšņi kāda maza auguma sieviete, nākdama gar ielas stūri, aizsteidzās viņam garām. Pieturējās sals, bet mētelis viņai bija atpogāts un vilnas lakats nevis apsiets, bet tikai apmests ap galvu.

Luņins redzēja sievietes seju ne vairāk kā vienu acumirkli. Tā bija novājējusi, pārvilkta ar bāli zilganu ādu, lūpas bālas, cieši sakniebtas. Visbriesmīgākās Luņinam likās sievietes acis. Tajās bija tik skaudras sāpes, ka Luņinam iesmeldzās sirds.

Luņins stāvēja un skatījās, kā viņa aiziet aizvien tālāk pa Fontankas krastmalu. Viņa acīm redzot ļoti steidzās, it kā gribētu aizbēgt pēc iespējas tālāk, bet tumšajos velteņos ieautās kājas tikko klausīja, vilkās pa zemi, ķērās viena aiz otras. Viņa turējās tuvāk sienai un bieži pieturējās ar roku pie tas, lai nekluptu. Bet tomēr pakrita sniegā. Uzreiz cēlās kājās, spēra divus trīs soļus uz priekšu un atkal pakrita. Un no jauna piecēlās kājās.

Tad, sievietes izmisušā skatiena aizkustināts, Luņins metās viņai pakaļ, lai panāktu. Viņš mazliet aizelsās smago maisu dēļ.

— Pagaidiet!... Pagaidiet! ...

Bet sieviete droši vien nedzirdēja Luņina saucienus un joprojām neatskatīdamās gāja tālāk. Tomēr atstatums starp viņiem strauji samazinājās.

— Atvainojiet... — Luņins sacīja svešajai pie pašas auss.

Viņa sagrīļojās, apstājās un tumšām, neko neredzošām acīm pavēras Luņinam tieši sejā. Un tūdaļ devās atkal tālāk.

— Pagaidiet taču! — Luņins sacīja, tverdams pēc viņas piedurknes.

Kad sieviete atkal apstājās, Luņins nometa maisus sniegā un pēkšņā apņēmībā sāka steigšus raisīt tos vaļā, bīdamies, ka tikai viņa neaiziet.

— Jūs laikam ļoti gribat ēst... Jūs sen neesat ēdusi... — viņš murmināja, stingiem pirkstiem, kas negribēja liekties, raisīdams vaļā sasalušo mezglu.

Viņa stāvēja, nekā nesaprotot, un joprojām vienaldzīgi skatījās Luņinā neredzošām, ciešanu pilnam acīm.

Beidzot mezgls padevās, Luņins iebāza abas rokas maisa un izvilka pirmo, kas pagadījās, — maizes klaipu.

— Te būs, — viņš sacīja un sniedza klaipu sievietei.

Ieraugot maizi, viņas seja nodrebēja, lūpas paveras

un acīs parādījās kaut kas izbailēm līdzīgs. Viņa mazliet pakāpās atpakaļ.

— Ņemiet . . . Ņemiet taču! . . .

Luņins ielika klaipu viņai rokās.

— To jūs dodat man? — viņa jautāja neticēdama.

— Nu, protams, jums, — Luņins teica līdzcietīgi un maigi, vērodams viņas tievās rokas.

Sieviete skatījās gan uz maizi, gan uz Luņinu.

— Kālab man? — viņa vaicaja.

— Man jau nevajag... — Luņins steigšus murmināja. — Esmu iebraucējs un atkal braucu projām... Man ir, un man nav vajadzīgs...

Te Luņins ieraudzīja, ka svešajai no acīm plūst asaras un pil uz maizes. Iekams viņš paguva kaut ko apjēgt, sieviete nometās viņa priekšā ceļos.

To viņš nevarēja izturēt. Luņins izbiedēts satvēra viņu un uzcēla kājās.

— Es jums vēl došu, vēl! — viņš sacīja, bāzdams konservu kārbu sievietei mēteļa kabatā. — Ēdiet! Kāpēc jūs neēdat? — Uztraukumā viņš trīcēja. — Apēdiet gabaliņu maizes, jums uzreiz kļūs labāk. — Es jums iedošu vēl, man ir daudz .. .

Luņinam briesmīgi gribējās, lai sieviete sāk ēst tepat viņa klātbūtne. Bet viņa paslēpa klaipu zem mēteļa un tikai purināja galvu.

— Kāpēc? — Luņins vaicāja.

— Bērni, — viņa atbildēja.

— Jums ir bērni?

Viņa pamāja ar galvu.

— Daudz?

— Divi.

— Kur viņi ir?

— Mājās.

— Bet kur tad jūs gājāt?

— Es aizbēgu ... Man nebija viņiem ko dot...

Luņins noliecās, sasēja maisus un uzcēla tos uz

pleca.

— Iesim, — viņš sacīja. — Parādiet, kur jūs dzīvojat.

Luņins steidzās, un viņa netika tam līdzi. Viņa centās pat skriet. Luņins brīžiem apstājās, lai pagaidītu viņu, jo nezināja, kurp jāiet. Kad Luņinam likās, ka viņa kuru katru brīdi pakritīs, viņš pieturēja tai elkoni. Viņi atgriezās Pesteļa ielā, aizgāja pa to līdz Ļiteinijas prospektam un pārgāja otraja pusē. Ātri tumsa. Pa šauru taciņu, sniegam gurkstot, viņi šķērsoja pilnīgi tukšu laukumu, kura malā aiz čuguna žoga neskaidri baltoja liela baznīca. Viņi pagāja garām baznīcai un nogriezās pa labi, Majakovska ielā.

— Vai drīz? — Luņins iejautājās.

— Tūliņ, — viņa sacīja tikko dzirdami.

«Bērni...» domāja Luņins. Viņš varēja paciest visu, viņš varēja paciest pieaugušo cilvēku nāvi un mokas, bet bērnu mokas paciest nav iespējams. Viņi iegāja pagalmā. «Tālu gan viņa paguvusi aiziet...» Luņins domāja. «Vai mazie vēl būs dzīvi? ...»

— Šeit? ... Vai augstāk? — Luņins jautāja, iedams tumsā pa nepazīstamām kāpnēm.

Zaudējusi spēkus, sieviete vairs nejaudāja pat atbildēt. Luņins apstājās uz kāpņu laukumiņa un gaidīja viņu. Tikko samanāma tumsā, viņa, piespiedusi maizi pie krūtīm, beidzot veica pēdējos pakāpienus, nonāca viņam blakus un atgrūda vaļā dzīvokļa durvis. Tās nebija aizslēgtas.

Luņins iegāja dzīvoklī tūlīt aiz viņas. Te valdīja pilnīga tumsa: logi bija aizklāti. Izrādījās, ka dzīvoklī ne par matu nebija siltāks kā kāpņu telpā. Luņins virzījās tumsā, vadīdamies tikai pēc dzirdes, ieklausīdamies viņas soļos un sekodams tiem. Viņi iegāja vēl pa kaut kādām durvīm. Arī te nebija siltāk. Luņins uzgrūdās skārda krāsniņai, tā ka noklaudzēja vien, un sadauzīja ceļgalu. Viņi laikam bija jau galā. Viņš novēla maisu uz grīdas un sameklēja kabatā elektrisko bateriju.

Kad gaismas dzeltenais kūlītis pārskrēja pāri istabai, viņam likās, ka tā ir tukša. Ne galda, ne krēsla, ne skapja — nebija nekā. Bet kur tad ir viņa pati? Luņins izdzirda drēbju švīkstoņu, pavirzīja baterijas gaismas loku sāņus un ieraudzīja viņu stāvam pie lielas gultas.

Uz spilvena gulēja divas lakatos ietītas galviņas. Viņa nogūlās šķērsām pāri gultai, apsedzot bērnus ar savu ķermeni.

Luņins stāvēja un, aizturējis elpu, vēroja viņu sejas. Vai dzīvi? Bērni satīti lakatos, rēgojās vienīgi degun-tiņi. Un tomēr var pateikt, ka, lūk, šī, vecākā, ir meitenīte, bet tas tur — zēns. Vai tiešām viņi vairs neelpo? Te meitenīte, vairīdamas no gaismas, kas spīdēja viņai sejā, saviebās un atvēra acis.

Pēc brītiņa viņa jau sēdēja un ēda, tieviem, saliektiem pirkstiņiem nodrupinādama sasalušās maizes mīkstumu no pārlauztā klaipa. Kakla uz grīdas — tāpēc, ka nekādu mēbeļu, atskaitot gultu, istabā nebija, — jau mirdzēja uguntiņa: pudelītē iespraustais deglis nekustīgi spulgoja meitenītes lielajās acīs. Arī zēns vēl dzīvs, tomēr viņu neizdevās uzmodināt. Māte piebāza viņam pilnu muti ar maizi, bet viņš acīm redzot bija pilnīgi vienaldzīgs pret to. Maize tā arī palika mutē. Pagāja daži briesmīgi mirkļi, un likās, — zēns neparko neēdīs. Pēkšņi viņa mutīte sakustējās.

— Ēd, ēd! — Luņins iesaucās. — Skatieties, norij!

Luņins sameklēja dažas vecas avīzes un izklāja tās

uz grīdas līdzās kvēpeklītim. Steidzīgi viņš vilka ārā visu, kas vien bija maisos, un sakrāva uz avīzēm. Vēl viens maizes klaips, tad vēl pusklaips, atgriezti gabali, riecieni, sausiņi. Skārdā kārbas, atkal skārda kārbas. Žāvētas zivis, sainīši ar cukuru, sainīši ar putraimiem ... Viņš it kā bija nobažījies, lai tikai maisos kaut kas nepaliktu, viņš tos purināja un izgrieza uz otru pusi.

— Bērniem vajadzīga ne tikai maize, bet arī zupa, biezputra, — Luņins sacīja. — Mēs tūlīt izvārīsim...

Pēkšņi viņš pamanīja, ka sieviete līdz šim tā arī nav apēdusi ne kumosiņa. Viņš sadusmojās. Norāja, sakliedza, un viņa apsēdās uz gultas malas izbiedēta un paklausīga, paņēma riecienu un sāka ēst. Apēdusi riecienu, viņa ievaicājas:

— Vai es drīkstu aiznest gabaliņu uz virtuvi? Vienai vecenītei?... Pie mums tur virtuvē guļ viena vecenīte ...

— Jūsu māmuļa?

— Nē, vienkārši vecenīte .. . Vai drīkst?

209

14 N. Cukovskfs

— Protams, drīkst! Tas viss, it viss ir jusu, — Luņins sacīja pacilāti. — Dariet, kā vēlaties ...

Viņa aizgāja uz virtuvi, bet Luņins, paskatījies visapkārt, ieraudzīja uz grīdas blakus šujmašīnai cirvi. Tagad galvenais sagādāt siltumu.Luņins satvēra cirvi un, ar kabatas bateriju apgaismodams ceļu, izgāja no dzīvokļa. Viņš vēl nezināja, kur dabūt malku, bet nešaubījās, ka sameklēs. Viņš juta nepārvaramu tieksmi darboties un veikt varoņdarbus šīs sievietes un viņas bērnu labā. Paēdināt viņus, sasildīt, likt viņiem dzīvot — tā šķita lielākā laime, kādu vien liktenis spēj cilvēkam piešķirt...

Naktī viņam nenāca miegs, un viņš sēdēja uz grīdas blakus krāsniņai, pievilcis ceļgalus zodam. Istabā bija patīkams siltums, nokaitētā krāsniņa vēl aizvien stāvēja atplestu muti, kurā kā zelts mirdzēja ogles, un rija skaidas, ko Luņins tajā meta. Viņš bija izdarījis visu, kas vien iespējams: sameklējis kādā tukšā, pamestā dzīvoklī solus un plauktus, atnesis tos un saskaldījis malkā, izvārījis lielu kastroli dīvaina ēdiena — ne īsti zupu, ne īsti biezputru, no putraimiem un speķa, — licis visiem ieēst šo viru, bet zēnu, kas tā arī nebija pamodies, pats pabaroja ar karotīti. Tagad sieviete un bērni gulēja gultā, bet Luņins sēdēja uz grīdas, paklājis kažoku, un ar tīksmi klausījās, kā viņi miegā elpo.

Viņš bija pārlieku satraukts un saviļņots, lai gulētu. Negribējās zaudēt ne mirkli šā prieka — sēdēt un klausīties, kā tie paēduši elpo. Rīt viņš aizbrauks. Tā, ko viņš tiem atstās, pietiks dažām dienām. Un kas būs pēc tam?

— Kā jūs sauc? — Luņins pēkšņi izdzirda un satrūkās.

Izrādījās, ka sieviete pamodusies. No krāsniņas atvērtajām durtiņām krītošās gaismas apmirdzēts, Luņins pagrieza galvu pret gultu. Varbūt viņa jau sen neguļ? Bet gulta stāvēja tumsā, un viņš neko nesaskatīja.

— Konstantins Ignatjičs, — Luņins atbildēja.

Brītiņu klusēja un tad pavaicāja:

— Un kā sauc jūs?

— Marja, — viņa sacīja.

Sieviete apklusa, Luņins nolēma, ka viņa atkal aizmigusi, un vairs neiedrošinājās jautāt.

Kā rīt lai aizbrauc? Ka lai pamet viņus šeit vienus?

Luņins pats nemanīja, kā galu galā, saritinājies uz sava kažoka, iemiga. Ceļā izsālies un noguris, viņš gulēja cieši, pat sapņus neredzēja un pamodās vēlu.

Aizsalušajā logā raudzījās gaiša diena, un istabu piepildīja ziemas gaisma. Krāsniņa jau atkal kurējās, un uz tās sīkdama vārījās tēja. Luņins pirmajā mirklī neapjauda, kā šeit nokļuvis, bet atcerējies samulsa, tāpēc ka gulēja pašā istabas vidū un no visām pusēm sveši cilvēki bija skatījušies, kā viņš uzmozdamies staipās.

Bērni noraudzījās Luņinā no gultas — arī zēns vairs negulēja. Lakati abiem noraisīti, jo istaba jau iesilusi, viņi abi nevis guļ, bet sēž spilvenos kā putnēni ligzdā, un Luņins redzēja viņu kailās, neticami tievās rociņas. Māte stāvēja pie loga un arī klusēdama skatījās viņā. Pa atvērtajām durvīm lūkojās veca sieviņa, ko viņš redzēja pirmo reizi. Bet veca sieviete gandrīz vai tūlīt, aizvērusi durvis, nozuda.

Viņi visi acīm redzot jau sen gaidīja, kad viņš pamodīsies. Luņins uzreiz ievēroja, ka pa to laiku, kamēr viņš bija gulējis, tie nebija pieskārušies ēdienam.

- Brokastis! Brokastis! — Luņins smaidot iesaucās.

Pēc brīža viņi jau dzēra karstu ūdeni ar cukuru un piekoda maizi. Katliņā vārījās biezputra. Luņins izbaudīja prieku, ka var apmierināt viņu izsalkumu, skatīties, ka viņi ēd.

Sieviete sarunājās ar Luņinu vienkārši, gluži kā ar senu paziņu. Viņa pastāstīja Luņinam, ka puisēns jau vairākas dienas nav teicis ne varda, bet šodien atkal ierunājies.

— Serjoža, vai tev patīk tēvocis? — viņa jautāja dēlam.

Zēns, kam pašlaik mute bija pilna, nokaunējies pasmaidīja, novērsa skatienu un neatbildēja. Kakliņš viņam pavisam vājš.

— Bet kas es tāds esmu? — Luņins ievaicājās.

— Jūrnieks! — zēns atbildēja, ar sajūsmu aplūkodams zelta uzšuves uz Luņina piedurknēm.

Apēduši dažas karotes biezputras, bērni atkal aizmiga. Viņi bija tik vārgi, ka pēc ēšanas uzreiz ieslīga

miegā. Viņu māte un Luņins dzēra karstu ūdeni; viņš — sēdēdams uz sava kažoka, viņa — piemetusies uz gultas malas.

— Bet es vakar nemaz nepamanīju, ka jūs kalpojat flotē, — viņa sacīja. — Jums mugurā bija kažoks .. .

Likās, viņa gribēja kaut ko jautāt, bet pārdomāja un apklusa.

Tomēr Luņinam šķita, ka viņš uzminējis, ko viņa vēlējās uzzināt:

— Bet kur ir viņu tēvs? — Luņins klusu jautāja, pamājis ar galvu uz bērnu pusi.

— Miris, — viņa sacīja.

— Nogalināts?

— Nē. Saslima un nomira pirms kara.

Viņš, protams, maldījās. Bet viņam vienu brīdi bija licies, ka sieviete grib jautāt, vai viņš nav sastapis tas vīru ...

Luņins uzzināja, ka viņa ir skolotāja, skola evakuējusies vasarā, bet viņa aizkavējusies tāpēc, ka rakusi prettanku grāvjus. Viņa pastāstīja Luņinam, kā aizgājusi strādāt uz darbnīcu, kur šuva siltās ziemas cepures kareivjiem. Viņa parādīja Luņinam vairākus desmitus gatavu cepuru, taču pēc viņas vārdiem Luņins noprata, ka viņa jau sen nav bijusi darbnīcā, tāpēc ka aptrūcis spēka griezt šujmašīnu.

— Bet šodien aiziešu katrā ziņā, — viņa teica. — Jus, lūdzu, tikai palīdziet man uzlikt šujmašīnu uz palodzes. Redz, mazliet ieēdu un varu atkal šūt. Aiziešu pie viņām, aiznesīšu cepures, paņemšu materiālu jaunām . . .

— Ja tikai vēl ir šī darbnīca, — Luņins noteica ar šaubām. — Ja viņas vēl strādā...

— Nu, viņas jau nu gan strādā, — viņa pārliecinoši sacīja.

— Nevar zināt, — Luņins joprojām šaubījās. — Jūs taču vairs nespējat griezt šujmašīnu. Un viņas droši vien nesaņem vairāk maizes par jums.

— Vairāk ne, — viņa teica. — Bet tur jau palika gandrīz vienīgi tādas, kurām nav bērnu ...

— Kāda gan starpība? ... — Luņins ierunājās un uzreiz aprāvās, jo pēkšņi saprata, kāda ir starpība: sieviete, kurai nav bērnu, pati apēd maizi, lai arī cik maz tās būtu, bet māte visu atdod bērniem.

«Kā lai viņu te atstāju?» Luņins nodomāja. Par dažām dienām pagarināts viņu mūžs, un tas ari viss, ko izdevies panākt. Luņins aizbrauks, un viņa nomirs, un bērni nomirs. «Kā gan lai viņu te atstāju? ...»

Luņins, raudzīdamies mazaja, izvārgušajā, bālajā sejā, kas bija kļuvusi viņam neparasti dārga, domāja vienīgi par to, ka viņu sagaida drīza nāve, un tas bija tik sāpīgi, ka viņš pēkšņi sarosījās un uzvilka kažoku.

— Vai jūs jau aizejat? — viņa jautāja un mulsi, paļāvīgi un bēdīgi uzlika roku uz viņa kažoka piedurknes.

— Man jāiet.

— Bet jūs taču vēl nebrauksiet projām? Jūs vēl atnāksiet, vai ne?

— Es nezinu, kad jābrauc... Ne vēlāk par rītdienu . .. Kad būs kāda automašīna pa ceļam. Parīt man jau jābūt savā daļā...

— Bet kur ir jūsu daļa? Vai tālu?

— Viņā pusē aplenkuma lokam ...

— Tā jau es domāju ... Bet jūs taču pirms aizbraukšanas vēl ienāksiet? Atnāksiet?

— Atnākšu.

— Noteikti?

— Noteikti atnākšu, — teica Luņins.

Luņins jau bija uzlicis galvā cepuri, bet viņa vēl aizvien turēja roku uz piedurknes, un Luņins neuzdrošinājās atvirzīties.

— Es nepateicos jums, tādēļ ka tik un tā nekādas pateicības te nepietiktu, jūs pats to zināt, — viņa sacīja. — Es saprotu, ka jūs to nedarījāt manis dēļ, un man viegli pieņemt no jums...

«Nē, es nedrīkstu atstāt viņu te,» Luņins domāja, raudzīdamies viņas gludajā, tīrajā pierē.

— Marja ... — viņš iesāka.

Viņa pavērās Luņinā, bet viņš, tā neko arī nepateicis, pagriezās un izgāja.

Viņam vajadzēja sameklēt Vasilija salā kaut kādu biedru Šarapovu, divīzijas politdaļas darbinieku. Ša-rapovs palīdzēs viņam dabūt automašīnu, kas brauc uz pulku. Griezties pie Šarapova pirms aizbraukšanas viņam bija ieteicis Tararaksins. Bet ja nu arī Marju kopā ar bērniem iesēdinātu automašīnā un pārvestu pāri ezeram ...

7

Luņins nevarēja sagaidīt, kad visu būs noskaidrojis nokārtojis, un viņš steidzās to izdarīt, cik vien iespējams, ātri. Luņins zināja, ka divīzijas politdaļai, kas atradās kopā ar štābu Poklonnaja Gorās apkaimē, bija pilsētā kaut kādas papildtelpas, kur apmetās un pārnakšņoja ļaudis no pulkiem, braucot cauri Ļeņingradai. Tieši tur pastāvīgi atradās sarkanflotietis Sarapovs, kas bija viņam nepieciešams. Diena bija tikpat auksta un saulaina kā vakar, tikai vējš vēl vairāk pieņēmies un kļuvis svelošāks... Luņins devās uz Ņevas prospekta pusi pa sniega aizputināto Majakovska ielu, kas likās ļoti plata, tāpēc ka bija pilnīgi tukša.

Aiz stūra, Žukovska ielā, bija maiznīca, un pie tās durvīm vējā stāvēja satuntuļojušies, melni stāvi. Maiznīcas durvis bija aizslēgtas. Gaidīja, kad atvedīs maizi. Ilgi jau gaidīja, ļoti ilgi. Luņins apgāja apkārt rindai, elpu aizturējis, pūlēdamies neskatīties.

Viņš nonāca līdz Ņevas prospektam un devās uz Admiralitātes pusi. Ņevas prospektā sniega kupenas vējā kūpēja gluži tāpat kā uz Lādogas ezera. Reto gājēju sīkie augumi pazuda milzīgajās kupenās. Bālas, gaišas debesis un tajās nedzīvi bāla saule, kas nemaz nesildīja, milzu namu saltais skaistums ...

Aplenktā pilsēta stāvēja nelokāma, barga un dižena. Pilsēta postā, pilsēta nāves briesmās, bet uztraukuma, pazemības un baiļu nekur nemanīja. Mierīgi un stingri Luņinā noraudzījās lakatos ietīstītās sievietes ar izdēdējušām, nomelnējušām sejām; tikpat mierīgas acis bija novājējušiem kareivjiem milzīgos aitādu kažokos, kad viņi sveicināja Luņinu, satiekoties ar to uz ielu stūriem. Šo skatienu ietekmēts, arī pats Luņins kļuva mierīgāks un drošāks. Nē, šie ļaudis negaidīja, lai kāds viņus žēlotu.

Ņevas prospekta galā, Admiralitātes priekšā taciņa tik slidena, ka grūti iet. Nomīdītais sniegs apledojis. Luņins drīz noprata, kā radies šis ledus. Ik pēc brīža viņam pretim nāca sievietes ar pilniem spaiņiem. Ejot ūdens šļakstījās pāri spaiņu malām un sasala, pārvēršot ceļu par īstu slidotavu.

Smagie spaiņi laupīja viņām spēkus, un pēc katriem trim četriem soļiem tās apsēdās sniegā atvilkt elpu. Acīm redzot šajā pilsētas daļā, kas atradās blakus Ņevai, ūdensvads nemaz nedarbojās. Noskatoties sievietēs, kas nekustīgi sēdēja uz apledojušā sniega blakus spaiņiem, Luņins katru reizi ar bailēm domāja, ka viņas nekad vairs nepiecelsies. Taču nē, viņas nometās četrrāpus, pēc tam, kājām slīdot, lēnām piecēlās un stiepa savus spaiņus tālāk.

Te droši vien bija tā vieta, kur redzēja visvairāk ļaužu. Šurp devās visi, kas gāja pēc ūdens no Ņevas prospekta, no Gorohovajas un Vozņesenskas ielas. Pa slideno, apledojušo celiņu, kur šķindēja spaiņi un šļakstēja ūdens, Luņins apgāja gar labo pusi Pils laukumu, kur putenis plašajā klajumā grieza saules staros zeltaini vizošus sniega virpuļus, un nonāca pie Pils tilta.

Viņš ieraudzīja Ņevu. Pāri plašajai upei pletās saules apspīdēta, gaiši zila, žilbinoša ziemas dūmaka. Pirmām kārtām Luņins ievēroja divas milzīgas ugunsgrēka atblāzmas Petrogradas pusē. Dega divas lielas mājas netālu no Biržas tilta, ļoti tuvu viena otrai, ļoti labi saskatāmas no šī Ņevas krasta. Sarkanbrūnu dūmu stabi, vējā svaidīdamies, mutuļu mutuļiem cēlās debesīs pašā zenītā. Bet sievietes ar spaiņiem neskatījās ne uz dūmiem, ne uz degošajiem namiem. Viņas drūzmējās pie platajām akmens kāpnēm, kas no krastmalas veda lejā līdz pat ledum.

Kad Luņins piegāja pie granīta parapeta un paskatījās lejup, viņš ieraudzīja lielu, melnu āliņģi, kas bija izcirsts soļus piecdesmit no krasta un ko bija apstājušas sievietes. Sievietes ar spaiņiem nedroši rāpās pie tā uz ceļgaliem, tāpēc ka izlietais ūdens ātri sasala un visapkārt bija pārāk slidens, lai varētu droši iet visā augumā. Iesmēlušas ūdeni, viņas tāpat rāpās projām no āliņģa, velkot pa ledu smago spaini un aplejoties ar auksto ūdeni. Atvilkušas elpu, viņas cēlās kājās. Nespēcīgas spēku zuduma dēļ viņas piecēlās, turēdamās cita pie citas. Tagad viņām bija veicams visgrūtākais: jātiek augšā ar pilniem spaiņiem pa krasta nogāzi.

Apsnigušās un ar ūdeni nolaistītās akmens kāpnes bija pārvērtušās par trīs metrus augstu, gludi nopulētu ledus krauju ar četrdesmit piecu grādu leņķi. Pat veselam cilvēkam nebūtu viegli tikt ar to galā. Sievietes, kas pec daudzu mēnešu ilgās badošanās bija vairs tikko dzīvas, rāpās pa to ar smagiem, pilniem spaiņiem, rāpās, turēdamās cita pie citas, līda augšā uz ceļgaliem četrrāpus, ūdens izlaistījās, viņas slīdēja un vēlās lejā, un rāpās atkal. Tā bija liela, nebeidzama cīņa ar ūdeni, cīņa ar daudziem upuriem. Līdzīgi neglītām, bezveidīgām lupatu gubām lejā gulēja ledū iesaluši līķi — ne jau visiem bija izdevies uzrāpties augšā.

Vējš rāva vai elpu ciet. Pa garo tiltu Luņins nonāca Vasilija salā. Šeit bija pavisam tuksnesīgi, ielās sniegs irdens, neiemīts. Viņš zināja, ka Sarapovs jāmeklē kaut kur aiz universitātes, un apgāja apkārt visai garajai universitātes ēkai, nesastapis nevienu cilvēku.

Zinātņu akadēmijas bibliotēka. Kaut kādi institūti. Milzu nami, šauras šķērsielas. Viņš apmaldījās šķērsielās, un nebija neviena, kam varētu pavaicāt, kurp lai iet.

Pēkšņi Luņins apstājās, negaidot izdzirdis kādu skaļu, viņam ļoti labi pazīstamu skaņu.

Tā bija nupat iedarbināta aviacijas motora dobjā rūkoņa, nevienāda, svārstīga rūkoņa, ar pārtraukumiem. Spriežot pēc skaņas, motors nebija kārtībā, un to acīm redzot pārbaudīja.

Pacēlis acis, Luņins ieraudzīja garu dēļu sētu, aiz kuras baltoja biezas sniega kārtas klāti zemu ēku jumti. Rūkoņa atlidoja no turienes, no ēkām aiz sētas. Kas tur ir? Rūpnīca? Vai karaspēka remontdarbnīcas? Katrā gadījumā tur neapšaubāmi ritēja darbs. Ielenktajā pilsētā, kur nebija ne strāvas, ne kurināmā, ne maizes, — kur nebija nekā, izņemot neatlaidību, — darbojās rūpnīca .. .

Motora rūkoņa apklusa.

— Labdien ...

Luņins pagriezās un ieraudzīja zēnu melnā labas drēbes mētelītī, velteņiem kājās un ausaini galvā. Novājējusi, maza sejiņa. Mierīgas, plati izvietotas acis, kuras Luņins reiz jau bija redzējis.

— Ahā! — Luņins iesaucās. — Rostislavs Vsevolo-dovičs! Tā taču bija?

— Jā, — ar pašcieņu atbildēja zēns. — Es jau no pirmā acu uzmetiena pazinu jūs, es jau, re kur, no tā stūra skrēju jums pakaļ . . .

— Bet vai kartupeļus rakt tu vēl ej? — Luņins jau-tāja.

— Sen neesmu bijis. Nav jēgas. Vācieši tagad lauku apšauda reti, vairāk šauj uz pilsētu. Arī sniegs tagad ir tik dziļš, ka tur netiek klāt.

— Un kā klājas tavam vectēvam? ... Tu taču dzīvo kopā ar vectēvu? — Luņins sacīja. — Redzi, es visu atceros.

— Nomira.

— Nomira! — Luņins iesaucās. — Kā tad tu tagad dzīvo? Paliki viens pats!

— Nē, dzīvoju kopā ar māsu.

— Un māsa tāda pati kā tu?

— Māsa man ir liela.

— Bet kā tu te gadījies?

— Es tepat dzīvoju. Tajā pašā namā, kuru jūs meklējat.

— Kā tu zini, kuru namu es meklēju?

— Nu, tā tik vēl trūka, lai es nezinātu! — zēns iesmējās. — Es uzreiz nopratu, kurp jūs ejat. Atļaujiet, es jūs aizvedīšu.

Viņi kopā devās tālāk. Iet blakus pa šauro taciņu nebija iespējams. Zēns steidzās teciņus pa priekšu un nemitīgi pameta pa skatienam atpakaļ.

— Vai jūs šodien brauksiet projām? — viņš jautāja. — Nu, skaidrs. Kādēļ jūs lai te paliktu. Jums jālido. Zināt, ko es jums gribu lūgt? Paņemiet mani līdz.

— Uz kurieni?

— Uz aerodromu.

Luņins bija pārsteigts.

— Kāpēc tu gribi nokļūt aerodromā?

— Man patīk lidmašīnas. Man vairāk par visu patīk lidmašīnas. Es gribu lidot. Nē, jūs nesmejieties. — Viņš pagriezās, lai paskatītos, vai Luņins nesmejas, bet Luņins nesmējās. — Es nemaz nedomāju uzreiz lidot.

Iemācīšos pamazām. Bet pagaidām darīšu visu citu ... Šķūrēšu sniegu ... Nu, kaut ko tīrīšu ... Vicināšu karodziņus, ja vajadzīgs. Ko teiks, to arī darīšu. Paņemiet mani.

— Nevaru, — Luņins sacīja.

— Kādēļ nevarat? Nav tiesību vai negribat?

— Nav tiesību.

Zēns iegrima domās.

— Klausieties, — viņš teica pēc brīža, — bet ja Uvarovs atļaus paņemt mani līdzi?

— Uvarovs? — Luņins izbrīnījās. — Tu pazīsti Uvarovu?

— Pazīstu, — zēns sacīja. — Viņš taču ir jūsu priekšnieks, Uvarovs? Viņš taču ir pats galvenais no jums visiem?

— Pats galvenais.

— Viņš taču var palaist mani uz aerodromu? Viņš taču var atļaut? Nu, skaidrs, ka var. Viņš būs ar mieru, ja es viņam pateikšu, ka jūs piekrītat. Bet jūs piekrītat, vai ne? Nu, es redzu, ka var!...

Viņi pa to laiku bija iegriezušies augstas mājas vārtos un iegājuši pagalma, kas bija tā pieputināts ar sniegu, ka nacas iet starp kupenām, kuras pacēlās augstāk par cilvēka augumu.

— Lūk, šeit, lūk, pa šīm kāpnēm, — zēns sacīja, atverot Luņinam durvis. — Jums jākāpj otrajā stāvā. Uzmanīgi, te ir vēl viens pakāpiens ... Vai redzat, Ša-rapov, ko es jums atvedu? ... Bet kur ir Šarapovs?

Slava iegāja iekšā droši un bez jebkādas kautrības, gluži kā savās mājās. Acīm redzot viņam gribējās parādīt Luņinam, ka viņš šeit ir savs cilvēks, un neapšaubāmi viņš šeit arī bija savējais. Daži tehniķi ar baltām emblēmām uz flotes melnajām ausainēm un vairāki sarkanflotieši, kas atradās istabā, skatījās uz Slavu bez izbrīna, kā uz labu paziņu.

— Šarapovs izgājis. Tūliņ atnāks.

Luņins pavērās visapkārt. Nokaitēta skārda krāsniņa, melnais dūmvads stiepjas pār rakstāmgaldu un izbāzts pa vēdlodziņu. Skapji, skapji, rakstāmmašīna, kārtīgi saliktu papīru blāķi. Ļoti karsti un ļoti tīri — pat parkets ievaskots. Pēkšņi Luņins pamanīja kaktā flotes komandiera šinelī tērptu vīrieti, kas raudzījās viņā un smaidīja. Uz piedurknēm viņam bija vecākā politiskā vadītāja uzšuves. «Ļoti pazīstama seja!» Lu-ņins nodomāja. Un iesaucās:

— Kā, vai tas esat jūs?

Viņa priekšā stāvēja tas pats cilvēks, ar kuru kopā viņš augustā bija kūlies uz Ļeņingradu, sākumā ar lokomotīvi, pēc tam ar smago automašīnu. Luņins vēlāk ļoti daudzas reizes bija atcerējies gan šo ceļojumu, gan savu ceļa biedru.

— Nu, redz, kā satikāmies, — sacīja vecākais politiskais vadītājs, spiežot Luņina roku.

Viņi abi priecājās par sastapšanos un skatījās viens otrā ar simpātijām un prieku. «Viņš, liekas, visā pilsētā ir vienīgais, kas kopš tā laika nemaz nav novājējis,» Luņins nodomāja. «Viņš arī toreiz bija tāds vārgmiesis, ka šinelis viņam mugurā izskatījās gluži kā uz kārts uzmests. Arī seja bija tikpat dzeltena. Jāatzīst, viņš pat mazliet atkopies ...»

— Vai atceraties mucu?

— Kā nu ne! — Luņins attrauca. — To es līdz kapam neaizmirsīšu. Tā gandrīz vai samala miltos mūsu kaulus. Bet cik sen tas liekas! Gluži it kā bērnībā, kaņt gan vēl nav pagājis ne pusgads!

— Mēs laikam bijām pēdējie, kas atbrauca uz Ļeņingradu pa sauszemi, lai gan paši nemaz nezinājām to.

— Jā, neesmu dzirdējis, ka pēc mums tur būtu vēl kāds ticis cauri, — Luņins piekrita. — Vai tiešām jūs esat mūsu divīzijā?

— Iedomājieties, ka tā tomēr gadījies.

— Jūs, liekas, esat žurnālists ... Vai tikai jūs nestrādājat mūsu divīzijas avīzē?

— Jā, «Baltijas spārnos». Esmu redaktors.

— Tad, redz, kā! — Luņins iesaucās. — «Redaktors A. Hovrins». Tā iespiests katra numura beigās. Tātad tas esat jūs? Man to vajadzēja iedomāties agrāk.

— Nu, bet par jums es, protams, zinu visu. Jūs divīzijā ikviens pazīst, — Hovrins teica.

Patiešām, Luņins ne bez apmulsuma pamanīja, ka viņu no visām pusēm vēro ar kaut kādu īpašu uzmanību. Tehniķi un sarkanflotieši nenolaida no viņa acu un klausījās sarunu ar Hovrinu, cenšoties ne vārda nepalaist garām.

— Redzu, ka jūs vēl neesat lasījis mūsu pēdējo avīzi, — Hovrins sacīja. — Cvetkov, padodiet!

Sarkanflotietis noklāja uz galda lapu, un viņš vispirms pamanīja savu ģīmetni — lidotāja cepurē, kombinezonā, ar platu seju, kas viņam likās piedauzīgi pašapmierināta un muļķīga. Blakus ģīmetnei pār visu lappusi bija raksts «N apakšvienības komandieris». Droši vien kaut kas pārspīlēti svinīgs un ļoti maz atbilstošs patiesībai... Ko gan viņš sevišķu izdarījis? . .. Tikai neveikli pulka biedru priekšā ... Luņins atbīdīja avīzes lapu un sausi noprasīja:

— Bet kur tad ir Sarapovs?

Luņinam likās, ka Hovrins ir mazliet aizvainots par nevērību, ar kādu viņš izturējās pret rakstu par sevi.

— Sarapovs tūlīt ieradīsies. Bet kālab viņš jums vajadzīgs?

Luņins paskaidroja, ka cer ar Sarapova palīdzību sameklēt automašīnu.

— To viņš var, — Hovrins apstiprināja. — Ja ne šodien, tad rīt aizbrauksiet. Arī es pats gaidu šeit automašīnu, lai aizbrauktu uz Poklonnaja Goru. 2ēl, ka mums nav pa ceļam.

Luņins iegrima domās. Viņam pēkšņi ienāca prātā, ka butu labi aprunāties ar Hovrinu. Redaktoram daudz kas jāzina. Hovrins, liekas, ir pret viņu draudzīgi noskaņots, un Luņinam tik ļoti bija nepieciešams padoms. Viņš stāvēja un neziņā raudzījās Hovrina sejā.

— Zināt, es gribētu aprunāties ar jums, — viņš beidzot sacīja. — Šo to pavaicāt jums... Ja var...

— Ejam, ejam šeit, — Hovrins sacīja, labprāt uzklausīdams viņu. — Man jau arī gribētos ar jums patērzēt.

Hovrins ieveda Luņinu tukšā blakus istabā, aizvēra durvis, nosēdināja uz gultas malas, pats apsēdās viņam blakus un gaidot ziņkāri ieurbās acīm viņa sejā.

— Jūs droši vien zināt, — Luņins iesāka pēc svār-stīšanās, — vai civiliedzīvotāji var aizbraukt no pilsētas pa Ledus ceļu?

Hovrina acīs pavīdēja izbrīns.

— Nezinu, — Hovrins atbildēja, — bet domāju, ka pagaidām nevar.

— Pagaidām nevar? Kāpēc?

— Ja varētu, to zinātu visa pilsēta.

— Nē, bet kāpēc — pagaidām?

— Tālab, ka vēlāk varēs.

— Kad vēlāk? Kad visi būs apmiruši? — Luņins jautāja, jūtot, ka sāk iekaist.

Hovrins dzestri pavērās viņā un nekā neteica.

— Nē, es vienkārši gribu izprast jēgu, — Luņins teica, nožēlojot savu pārsteidzību un savaldoties. — It visur jābūt kādai jēgai. Vai jūs saprotat, kāpēc pagaidām nevar?

— Liekas, nojaušu, — Hovrins sacīja, brītiņu padomājis. — Tālab, ka pagaidām ceļš vēl nav sagatavots šim uzdevumam. Ceļu nupat tikai ierīkoja, to izmanto, pirmkārt, lai piegādātu pilsētai kaut mazumiņu pārtikas, lai pievestu apbruņojumu, nomainītu dažas karaspēka daļas. Bet kas būtu, ja tagad, janvāra salā, pa ceļu bariem sāktu plūst sievietes un bērni, tikko dzīvi aiz bada? Viņi gluži vienkārši visi apmirtu, līdz pēdējam cilvēkam, un tas būtu viss. Vai ne?

— Tā gan, — Luņins piekrita, skaidri iztēlojies visu, ko viņam stāstīja Hovrins. — Bet kāpēc tad vēlāk varēs?

— Nedomājiet, ka es kaut ko zinu, tā ir vienkārši prātošana, nekas vairāk, — Hovrins teica. — Cilvēki, kas nav nepieciešami pilsētas aizsardzībai, no šejienes jāizved. Viņi šeit tikai veltīgi iet bojā, apēzdami to mazumiņu, ko izdodas pilsētai pievest. Izvest no pilsētas cilvēkus ir tikpat svarīgi kā pievest pilsētai pārtiku. Tas būtībā ir viens un tas pats, un ceļš pāri ezeram domāts, protams, kā vienam, tā otram uzdevumam. Bet, lai izvestu slimus un bezspēcīgus ļaudis, ceļā jāierīko ēdināšanas punkti simtiem tūkstošu cilvēku, vajadzīgas telpas, kurās visi šie ļaužu bari varētu apsildīties, vajadzīgas automašīnas ar segtām kravas kastēm, vajadzīgi labi pievedceļi no ezera līdz dzelzceļam. Un vai mazums vēl kas vajadzīgs, lai izvestu cilvēkus dzīvus, nevis noklātu ceļu ar līķiem. Vajadzīgs, piemēram, evakuācijas plāns, vajadzīga visstingrākā secība, tālab ka jāizved simtiem un simtiem tūkstošu cilvēku, bet ceļa caurlaides spēja ir maza ...

— Vai drīz sāksies šī organizētā cilvēku izvešana? — Luņins jautāja.

— Esmu pārliecināts, ka tiek darīts viss, lai tā sāktos pēc iespējas drīzāk, — Hovrins atbildēja.

Un, brīdi klusējis, piebilda:

— Te jādomā ne tikai par termiņu. Te jādomā vēl arī par to, ko iesāks vācieši, kad sāksies masveida evakuācija. Ļoti iespējams, ka visa kauja par ceļu mums vēl ir priekšā.

— Arī jūs tā domājat? — Luņins ievaicājās, atcerējies savu sarunu ar Uvarovu.

— Tā man liekas ...

Viņi kādu laiku klusēja. Hovrins saprata, ka Luņins grib vēl kaut ko jautāt, pašu galveno, un gaidīja. Luņins rauca pieri: viņam nebija viegli turpināt sarunu.

— Vai jūs redzat, kas notiek pilsētā? — viņš drūmi noprasīja.

— Redzu.

— Nu, un kas pēc jūsu domām ir darāms?

— Katram jādara tas, kas ir viņa spēkos.

— Manos spēkos, piemēram, ir izvest no šejienes sievieti ar diviem bērniem. Vai man tas ir jādara vai ne?

Hovrins vērīgi paraudzījās viņā.

— Bet vai jūs patiešām varēsiet viņus izvest?

— Protams, varēšu, ja vien atļaus! — Luņins dedzīgi sacīja. — Es taču pats braukšu līdzi. Es zinu, ka dažiem atļauj. Kad braucu uz šejieni, sastapu kādu kapteini no Volhovas frontes. Viņš bija nokļuvis Ļeņin-gradā komandējumā, gluži tāpat kā es, un izveda no šejienes sievu. Tiesa, viņa aizbrauca tikai līdz ezeram un nomira ...

— Nu, redzat, — Hovrins teica. — Arī viņš domāja, ka varēs aizvest, tomēr neaizveda līdz galam. Bet kālab jūs domājat, ka jūs aizvedīsiet? Braukt vajadzēs smagajā mašīnā uz kaut kādām kastēm vai mucām, bet jūs jau pats zināt, kāds sals ... Arī viņi varbūt nomirs ceļā.

— Varbūt nomirs, — Luņins piekrita. — Bet šeit viņi nomirs katrā ziņā. Nē, ja tik man atļautu... Tam kapteinim taču atļāva ...

— Viņam droši vien atļāva tālab, ka sieva ...

— Tā ir mana sieva un mani bērni, — Luņins noteica, skatīdamies Hovrinam tieši acīs.

Un pēkšņi atcerējās, kā pats bija stāstījis Hovrinam, ka sievas viņam nav.

Un kaut gan Hovrins ne acu nepamirkšķināja, Lu-ņins nemaldīgi juta, ka arī Hovrins to atcerējies.

Luņins sameloja un zināja, ka viņam netic. Bet viņam sejā neietrīcējās neviens muskulītis, it ka viņš sensenis būtu radis melot. Viņš tikai gaidīja, ko teiks un ko izdarīs Hovrins.

— Žēl, ka jūs nepasacījāt to Uvarovam, kad vēl bijāt pulkā, — Hovrins ierunājās. — Ja jūs būtu pateicis Uvarovam, ka gribat izvest ģimeni, viņš jums palīdzētu. Pagājušā nedēļā viņš palīdzēja izvest mana burtliča Cvetkova ģimeni. Divas sievietes un zīdainis ļoti smagā stāvoklī. Iekārtojām viņus uz automašīnas, kas izvadā aviobumbas pa aerodromiem. Šoferis apsolīja aizvest viņus, bet vēl nav ziņu, vai viņi tikuši līdz galam vai ne ... Žēl, ka jūs nepasacījāt Uvarovam ...

— Jā, žēl, — Luņins piekrita, lai gan tolaik, kad notika viņa saruna ar Uvarovu, viņš vēl pats nezināja, ka viņam Ļeņingradā ir sieva un divi bērni, kas jāaizved. — Žēl, bet...

— ... Bet tagad ir par vēlu nožēlot, — Hovrins turpināja. — Ko lai dara, pamēģināsim nokārtot arī bez Uvarova ... Nē, ar Sarapovu jums nav ko runāt. Tūliņ es pats aprunāšos ar viņu.

«Vai patiešām viņš var palīdzēt? Vai patiešām izdosies?» ar nedrošu cerību sirdī domāja Luņins, kad Hovrins, atstājis viņu vienu pašu Uvarova kabinetā, izgāja pa durvīm. «Viņš ir jauks, labs cilvēks, lai gan viņam ir pavisam dzeltena seja ... Viņš man jau toreiz iepatikās, pasauss, atturīgs, bet labs cilvēks... Kaut jel viņam izdotos, kaut jel izdotos...»

Hovrins ilgi nenāca atpakaļ, un Luņins nezināja, izdevies vai ne. Viņš saprata, ka runa ir par nepieciešamību parakstīt vajadzīgo dokumentu. Bet ja nu pēkšņi Šarapovam kā politdaļas darbiniekam ir zināms, ka Luņinam nav ne sievas, ne bērnu ... Droši vien ir zināms ... Beidzot durvis atkal atvērās un Luņins dzirdēja, kā Hovrins sacīja:

— Es uzņemos atbildību.

Un vēl:

— Pulka komisāram sniegšu paskaidrojumus es, nevis jus.

Aizvēris aiz sevis durvis, Hovrins pienāca Luņinam klāt un pateica:

— Atnāciet šurp rit no rīta. Saņemsiet dokumentus, sagaidīsiet automašīnu, iegriezīsieties pēc savējiem un brauksiet projām . . .

Luņins sarosījās. Viņam vēl jāpierunā Marja. Viņš Marjai vēl nav teicis ne vārda.

Līdz durvīm viņu pavadīja visi — gan Hovrins, gan tehniķi, gan sarkanflotieši, gan zēns Slava. Viņi visi noraudzījās Luņinā laipni un draudzīgi, un neapšaubāmi visi zināja, par ko bijusi saruna. Durvīs Luņins atminējās, ka viņš pat nav pateicies Hovrinam. Viņš apsviedās un, satvēris ar abām rokām Hovrina roku, saspieda to.

— Jūs nezināt, ko esat izdarījis manā labā, — Luņins sacīja.

Slava izgāja ārā kopā ar Luņinu un pavadīja viņu līdz ielas stūrim.

— Tātad jūs rīt vēl atnāksiet šurp? — viņš runāja, ielūkodamies Luņinam sejā. — Tad es pateikšu Uva-rovam, ka jūs piekrītat tam, lai es dzīvotu aerodromā ...

8

Pāri ezeram viņi brauca naktī. Luņins gulēja uz muguras smagās automašīnas kravas kastē un skatījās uz sīkajām ziemeļu zvaigznēm, kas spīguļoja kā sāls graudiņi neizmērojamā debesu melnumā. Izņemot zvaigznes, viņš neko citu neredzēja, un viņam likās, ka zeme ir izgaisusi un viņš atrodas tukšā telpā tumsā un neizturamā aukstumā. Aukstums apņēma viņu no visām pusēm, un bija tikai viena silta vieta visa šajā stindzinošajā pasaulē: viņam zem kažoka gulēja bērns un ka maza krāsniņa sildīja viņa sānu.

Luņins neuzdrīkstējās pat pakustēties, lai neiztraucētu bērnu. Manot dzīvā ķermenīša siltumu, viņš juta prieku. Redz, nestingst puisēns, tātad ir vēl dzīvs, dzīvs!

Pats Luņins bija neganti nosalis, nejuta vairs savas kājas un nebija pat pārliecināts, vai vēl spēj tās kustināt. Automašīna veda garas, cigāriem līdzīgas torpēdas torpēdbumbvedējiem, un Luņins gulēja iedobumā starp divām torpēdām, kas bija pārklātas ar māšu. Tās bija vēl aukstākas nekā gaiss, un viņš cauri mašām, cauri kažokam juta torpēdu izliekto metālisko ķermeņu ledaino pieskārienu. Citā reizē šāds brauciens viņam būtu licies mokošs. Bet kopš tā brīža, kad Luņins Fon-tankas krastmalā bija atdevis līdzatvesto maizi nepazīstamai sievietei un apņēmies izglābt viņu un viņas bērnus, viņš yisu laiku dzīvoja kaut kādā sevišķā pacilātībā, kas nejāva viņam domāt par sevi un padarīja nejutīgu pret visiem trūkumiem un neērtībām.

Šķīries no Hovrina, Luņins steidzīgi bija devies atpakaļ uz Majakovska ielu, lai iespējami ātrāk pierunātu Marju braukt kopā ar viņu un palīdzētu tai saposties ceļam. Viņš atcerējās, ka Marja bija gribējusi iet uz savu darbnīcu, un ļoti baidījās, ka nesastaps to mājas. Luņinu pārņēma nepacietība, un ar īgnumu viņš domāja par katru iespējamo kavēkli. Steigšus viņš uzskrēja augšā pa kāpnēm, atgrūda durvis un iegāja dzīvoklī. Apstājās priekšnamā un ieklausījās. Ne skaņas. Luņins iegāja Marjas istabā. Viņa gulēja apģērbusies gultā starp abiem bērniem.

Luņina sirds sastinga izbailēs, kad viņš ieraudzīja nekustīgās, bālās sejas, tik bālas, kādas nemēdz būt dzīviem cilvēkiem. Bet ieklausījies viņš sadzirdēja klusu elpu. Viņi gulēja. Luņins nebija domājis, ka atradīs Marju guļam, un apjukumā skatījās apkārt, nezinādams, modināt viņu vai ne.

Viņam pietrūka drosmes modināt, un viņš sāka gaidīt, cerēdams, ka Marja kuru katru brīdi pamodīsies. Istabā jau atkal bija vēsi, un Luņins no jauna iekura krāsniņu. Viņš pamanīja, ka spainī nav ne piliena ūdens, un nokāpa lejā pagrabā pēc ūdens. Pēc tam sāka ro jauna pārkravāt pārtikās produktus kaktā uz avīzes. To visu Luņins darīja, nepūlēdamies ieverot klusumu un nemitīgi pamezdams acis uz gulošajiem cerībā, ka viņi jau pamodušies. Sevišķi liels troksnis bija, kad viņš skaldīja ar cirvi dēļus, lai iemestu tos krāsniņā. Taču ne viņa, ne bērni nepamodās pat no cirvja klaudzieniem.

Nekāda cita darba Luņinam vairs nebija, un viņš, atspiedies ar elkoņiem uz gultas gala, sāka raudzīties Marjas sejā. Pirmoreiz viņš iedomājās par to, cik tai varētu būt gadu. Bads izdzēsis atšķirīgās vecuma iezīmes sieviešu sejās, un visas — gan pavisam jaunas, gan pavecas — likās esam vienādas, bez noteikta vecuma. Nē, viņa nebija pusmūža sieviete, bet tomēr viņai bija ne mazāk par trīsdesmit. Pirms kara Marjai droši vien bija apaļa seja ar īsu, tuklu deguntiņu. Piemīlīga, bet ļoti parasta seja. Taču tagad to varēja tikai nojaust. Viņas vaigi bija iekrituši un seja nepavisam neizskatījās apaļa. Tumšās ēnas zem plakstiņiem padarīja acu iedobumus neparasti lielus. Mazliet uz augšu, it kā izbrīnā paceltās uzacis uz gaišās, tīrās pieres piešķīra sejai nevarības izteiksmi, kas lika sažņaugties Luņina sirdij. Maigu jūtu pārņemts, Luņins neatraudamies lūkojās viņā un nevarēja vien beigt skatīties.

Pēkšņi viņš izdzirda aiz durvīm ātrus, šļūcošus soļus un atcerējās, ka dzīvoklī ir vēl kaut kāda večiņa. Labi, ka vismaz tā neguļ. Luņins atvēra durvis uz priekšnamu un redzēja, ka večiņa ātri pazūd virtuvē. Luņins devās viņai pakaļ uz virtuvi.

Tā bija ļoti veca, salīkusi sieviete ar tumšu, grumbainu seju, pūces acīm bez skropstām, ar lielām, kaulainām rokām. Viņa stāvēja pie virtuves loga un nemirkšķinot raudzījās Luņinā.

— Labdien, — Luņins sacīja.

Večiņa kaut ko atbildēja, bet Luņins nesaprata, ko viņa teica. Večiņa kaut ko steidzīgi stāstīja, bet Luņi-nam radās iespaids, ka viņš dzird stāstījumu no vidus un nesaprot, par ko ir runa, jo nezina sākumu. Viņa stāstīja par kaut kādu cilvēku, kas Luņinam bija pilnīgi svešs, un Luņins saprata vienīgi to, ka arī šis cilvēks ir karavīrs un ka īstenībā šim cilvēkam vajadzējis atvest viņiem pārtikas produktus, nevis Luņinam, — tad viss būtu bijis labi un pareizi.

— Par ko tad jūs te stāstāt?

— Par viņu, — večiņa teica. — Vasarā viņš atbrauca, nosēdēja ar mani visu dienu, neparko negribēja iet projām, bet aizgāja un pat neatrakstīja nevienu vēstuli.

— Kas viņš tāds ir? — Luņins jautāja. — Vai virs?

— Nē, nav vīrs. Vīrs viņai miris. Bija lāga cilvēks.

Arīdzan raizes vien sagādāja: slimoja, slimoja un nomira. Bet šis, nemaz nezinu, kas viņš tāds ir. Karavīrs. Arī pirms kara bija karavīrs. Visu pavasari brauca katru svētdienu šurp. Kad nevajadzēja, braukāja, bet, kad radās vajadzība, — pazuda.

«Tad redz, kā iri Viņu turklāt vēl pametis kaut kāds nelietis!» Luņins nodomāja, raucot pieri. 2ēlums pret Marju vēl asāk iesmeldza sirdī. Viņš nesvārstīdamies ieskaitīja šo nezināmo karavīru neliešos. Pievilt Marju, kļūt viņai neuzticīgs varēja tikai nelietis.

— Bet vai viņa to gaida?

— Nezinu. Ja pavaicāsiet, sacīs, ka negaida.

— Bet ja nevaicātu?

— Ja nevaicātu, tad gaida.

Luņins apklusa.

Večiņa bridi klusēja, pēc tam pateica:

— Bet varbūt viņš kritis.

Protams, bija ļoti iespējams, ka viņš ir kritis un ka Luņina dusmas netaisnas un veltīgas. Luņins to saprata, bet tomēr nespēja domāt par viņu nekā laba. Lai gan, starp citu, kāda gan viņam tur daļa, tās visas ir svešas darīšanas, kas nemaz neskar Luņinu. Marja jāizved no šejienes, tas ir viss ...

— Vai jau sen guļ? — viņš čukstus apvaicājās.

— Kā jūs aizgājāt, tūliņ arī iemiga.

— Uz darbnīcu nebija aizgājusi?

— Sataisījās gan, bet negaidot aizmiga un guļ.

— Bet kā jūs domājat — vai drīz modīsies?

— Nē, tagad jau tā arī gulēs.

— Cik tad ilgi?

— Kamēr neuzmodinās. Tāpēc ka paēdusi.

— Bet kāpēc tad jūs neaizmigāt? Jūs taču arī paēdāt?

— Gan izgulēšos, kad nomiršu. Līdz tam laikam man miega nav.

Tā, nezinādams, ko iesākt, Luņins nosēdēja līdz vakaram. Viņš daudzkārt iegāja istabā pie aizmigušajiem un katrreiz ilgi nostāvēja tiem līdzās, skatīdamies, kā tie guļ. Viņš kāsēja, dārdināja spaini, krāsniņu, vairākas reizes pat it kā nejauši pagrūda gultas galu. Taču kā Marja, tā bērni joprojām gulēja. Luņinu pārņēma izmisums. Kad saka tumst un bija jāiededz gaisma, viņš

nolika kvēpekli tā, lai gaisma kristu Marjai tieši sejā. Plakstiņi viņai notrīcēja, bet viņa tomēr nepamodās. Tad Luņins saņēmās un satvēra viņas roku.

Marja atvēra, acis, kas blāvās uguntiņas gaismā viņam likās milzīgas, tumšas un spožas.

— Tas esat jūs? — viņa klusi jautāja un ar tikko manāmu pirkstu kustību paspieda Luņina roku.

Vēlāk Luņins daudzkārt atcerējās, cik ļoti priecīga bija Marja, ieraugot viņu, un kā paspieda viņa roku. Marja nolaida kājas pār gultas malu, apsēdās, sakārtoja matus un mīļi lūkojās viņam sejā. Viņš tūlīt steigdamies un uztraukdamies sāka izklāstīt Marjai savu nodomu.

Viņa klausījās klusēdama. Viņas klusēšanu Luņins 4 izskaidroja tā, ka Marja nepiekrīt viņam. Luņinam kļuva bail, ka Marja atteiksies braukt, un viņš uzstāja un pieprasīja, minot aizvien svarīgākus argumentus. Viņš sacīja Marjai, ka šeit viņa aizies boja, nepieliekot roku cīņai par uzvaru; ka šeit viņa un viņas bērni ēd maizi, kas tik ļoti nepieciešama kareivjiem, kuri aizstāv pilsētu; ka viņai nav ne mazāko tiesību bezjēdzīgi upurēt bērnus; ka to grib Hitlers, lai viņas bērni ietu bojā, tāpēc jau arī tas sācis aplenkumu; un ka viņa, izglābdama savus bērnus, izjauks Hitlera plānus; ka tur, viņpus ezera, atlabusi pati un dabūjusi uz kājām bērnus, viņa varēs strādāt vai karot, kā viņai labāk patiks, un būt atkal noderīga dzimtenei, un, galvenais, atkai un atkal no jauna viņš atkārtoja, ka viņai nav tiesību upurēt bērnus.

Marja klausījās, nesacīdama ne vārda, bet viņas sejas izteiksme pastāvīgi mainījās, un Luņins neatlaidīgi vēroja to, cenzdamies uzminēt, kas notiek viņas dvēselē.

— Labi, — viņa sacīja. — Bet kā būs ar Annu Ste-panovnu? Es nevaru atstāt Annu Stepanovnu.

Anna Stepanovna? Kāda Anna Stepanovna? Tā večiņa, kas dzīvo virtuvē? Par to viņš nemaz nebija padomājis. Bet tā nav nekāda nelaime, kļūdu vēl var izlabot, rīt viņš palūgs ierakstīt dokumentā arī večiņu — nu, teiksim, kā radinieci, mātesmāsu vai pat māmuļu. Viņš tūlīt aizies pats uz virtuvi un pats pateiks Annai Stepanovnai, ka paņems to līdzi.

Bet iet uz virtuvi nemaz nevajadzēja, jo izrādījās,

ka Anna Stepanovna stāv tepat_ durvīs, pastiepusi uz priekšu galvu un nolaidusi uz vedera savas neveiklās, vaska dzeltenās rokas ar resnajām dzīslām, kādas parasti ir veciem cilvēkiem. Luņins tūlīt paziņoja večiņai, ka rīt paņems viņu sev līdzi, bet Anna Stepanovna uzreiz pateica, ka nekur nebraukšot. Luņins izbrīnījās, nodomāja, ka viņa nav sapratusi, un sāka dedzīgi skaidrot no paša sākuma, bet izrādījās, ka Anna Stepanovna visu lieliski sapratusi un vienkārši uzskata Luņina argumentus par pilnīgi nepārliecinošiem. Anna Stepanovna nestrīdējās ar Luņinu un nekādus citus argumentus neminēja, bet kategoriski atteicās. Viņai nav kur braukt un nav arī nekādas vajadzības, viņa nodzīvojusi šajā kvartālā trīs ceturtdaļas gadsimta, pazīst savā kvartālā vai katru akmeni, katras kāpnes, katru iedzīvotāju, pati ir daļa no šī kvartāla, un tas spēks, kas liek viņai dzīvot, — nerimstošā ziņkāre — no sākuma līdz beigām pievērsts šim kvartālam. Dzīvot un nomirt viņa varēja tikai šeit.

— Nu, tad es arī nebraukšu, — sacīja Marja.

Luņins izmisis noskatījās Marjā. Viņš jutās pilnīgi nevarīgs, bet viņu izglāba Anna Stepanovna.

— Nē, jums jābrauc, — viņa neapmierināti sacīja. — Vai tad jūs varat pielīdzināties man? Man jau nav neviena, ko uzturēt. . .

Anna Stepanovna, tiklīdz bija sākusi runāt, runāja nepārtraukti, ilgi un juceklīgi, ļoti tālu atkāpjoties un minot Luņinam pavisam nesaprotamus piemērus, bet aizvien atgriežoties pie tā, ka viņai neviens nav jāuztur un ka bērniem vēl jādzīvo un jādzīvo. Pēc tam viņas apkampās, skūpstījās un raudāja. Starp citu, večiņa, liekas, neraudāja, izrādījās, ka viņa nav vis no mīkstčauļiem.

Tā viss nokārtojās.

Viņi izbrauca nākošās dienas pievakarē ar smago automašīnu, kas bija piekrauta ar torpēdām. Bērni bija pavisam vārgi; puisēns īsi pirms pašas aizbraukšanas divas reizes izvēmās, bet meitenīte aizvien vēl gulēja, gandrīz nemodās, pat ēda pusmiegā. Kā lai ved viņus, tik vārgus, naktī salā ar smago automašīnu?

Izrādījās, ka šoferis ir pusmūža vīrs, ļoti noguris un laikam arī tāpēc drūms. Viņš saviebās, politdaļā uzzinājis, ka viņam vēl jāaizbrauc pēc majora Luņina ģimenes, taču vēlāk rūpējās, lai viņiem būtu ērta braukšana. Savā šaurajā kabīnē viņš iesēdināja abus bērnus un māti, palīdzēja Luņinam ievīstīt viņus pēc iespējas siltāk. Bērni ar lakatu aizsegtām sejām, piekļāvušies mātei, tūdaļ aizmiga. Krēsla sabiezēja. Luņins ierāpās kravas kastē, un automašīna devās ceļā.

Četrdesmit kilometrus līdz ezeram viņi vilkās vairāk nekā divas stundas. Ceļš, kas šķērsoja Karēlijas zemes šaurumu, stiepās cauri mežam, abās pusēs auga lielas, tumšas egles, un jau pavisam tumšās debesis skrēja pār Luņinu kā šaurs jo šaurs zvaigžņu strauts. Luņins neko nezināja par to, kas notiek kabīnē, un neko nevarēja uzzināt. Tikai tas vien arī mocīja viņu, nevis aukstums, kas nāca no torpēdām, uz kurām viņš gulēja, nevis ledainais vējš. Visvairāk bažu radīja tas, ka šoferis ļoti steidzās, bet smagi piekrautā automašīna brauca lēnām, un tāpēc nebija cerību apstāties un apsildīties. Bet šoferis steidzās tāpēc, ka viņam bija pavēlēts līdz rītausmai nogādāt torpēdas Volhovstrojas stacijā un šo pavēli viņš nevarēja neizpildīt.

Līdz ezeram viņi brauca ar aizdegtiem starmešiem un, nobraukuši lejā uz ezera, arī neizdzēsa ugunis. Pretimbraucošās automašīnas, kas ik mirkli aiztraucās garām pa ledu, tāpat brauca ar aizdegtām ugunīm. Ceļu pāri ezeram iezīmēja neskaitāmas uguntiņas, kas pamazām izzuda tumsā. Pa Ledus ceļu naktīs brauca bez gaismas maskējuma. Līdz janvāra otrajai pusei gūta pieredze jau bija parādījusi, ka ne vācu artilērija, ne vācu nakts bumbvedēji nespēj tik daudz kaitēt, nodarīt tik lielus zaudējumus un radīt tik daudz katastrofu, cik sagādā lēnā braukšana, uz labu laimi taustoties pilnīgā tumsā, aizvien jaunās plaisas, šaurie tiltiņi, kupenas, grumbuļi un ledus blāķi, kā arī pēkšņi no tumsas iznirstošās pretimbraucēju automašīnas. Un šoferiem atļāva iedegt starmešus.

Viņi bija nobraukuši pa ledu kilometrus trīs, ne vairāk, kad automašīna pēkšņi apstājās un šoferis izkāpa no kabīnes. Luņins uztraucies pacēla galvu.

— Jums mugurā labs kažoks, — šoferis klusi sacīja Luņinam, piegājis cieši klāt kravas kastei. — Puisēns pie manis kabīnē salst, bīstos, ka neaizvedīsim līdz

galam. Jūs atpogājiet visu vaļā un piespiediet viņu sev pie pašas miesas, varbūt atžirgs. Ari jums būs siltāk ...

Nolēcis zemē un ar pūlēm vilkdams sastingušās kājas, Luņins piegāja pie kabīnes. No turienes, no tumsas, viņā noraudzījās sievietes izbiedētās acis. Izcēlis zēnu no’ kabīnes, Luņins ilgi nevarēja saprast, vai Serjoža vēl elpo. Marjas izbailes vienā mirklī pārgaja uz Lu-ņinu. Pirmoreiz viņš sāka šaubīties, vai darījis pareizi, aizvedot Marju ar bērniem no pilsētas.

Zēns tomēr vēl elpoja, lai arī pavisam vāji. Luņins, atpogājis kažoku, formas svārkus un kreklu, cieši pie-kļāva sev Serjožu. Sākumā viņam likās, ka zēns ir stindzinoši auksts. Cieši ietinies kopā ar viņu kažokā, Luņins atkal ierāpās automašīnas kravas kastē un apgūlās agrākajā vietā. Automašīna devās tālāk. Viss izgaisa, izņemot saltās zvaigznes pie debesīm, kas atgādināja izkaisītus sāls graudiņus.

Bet zēns ar katru mirkli kļuva siltāks. Viņš sasila pats un sildīja arī Luņinu. Viņš bija dzīvs.

Zvaigznes pavirzījās krietnu gabalu tālāk. Luņinam jau sen bija apnicis gaidīt, kad beigsies ceļš, un viņš jutās pārsteigts, kad automašīna pēkšņi sāka rāpties kalnā un viņš ieraudzīja starp zvaigznēm egļu smailās virsotnes. Automašīna apstājās. Luņins pacēla galvu un palūkojās pār kravas kastes malu. Tumsā neskaidri iezīmējās lielas lauku mājas. Vai tiešām beidzot Kobona!...

Šoferis izkāpa ārā.

— Kāpiet zemē, biedri major, — viņš teica. — Varam kādu stundiņu pasildīties. Tagad es vairs nenokavēšu.

Viņi devās uz māju — pa priekšu šoferis ar guļošo meitenīti uz rokām, šoferim sekoja Marja, kas Luņinam likās pārsteidzoši maziņa, vēl mazāka nekā agrāk, viņai pa pēdām gāja Luņins ar puisēnu. Sejā iesitās brīnišķīgs, neiedomājami patīkams siltuma vilnis, nesot sev līdzi patīkamas cilvēku mitekļu smaržas: oda pēc mahorkas, maizes, aitādām. Istabas vidū kurējās liela krievu krāsns, un liesmu atspīdumi lēkāja kaktos un uz sienām. Nekādas citas gaismas nebija, bet pietika ar to vien, lai saredzētu, ka visu grīdu istabās klātin noklājuši gulētāji. Vīrieši un sievietes kažokos, šineļos, vatētos vamžos un lakatos gulēja neizģērbušies, gulēja cits pie cita ar atpakaļ atmestām galvām un pavērtām mutēm, aiz noguruma pilnīgi vienaldzīgi pat pret lielajiem, melnajiem tarakāniem, kas rāpoja pa vaigiem un pierēm. Šeit bija šoferi, ceļu būvētāji un labotāji, krāvēji, noliktavu pārziņi — gan tādi, kas brauca no Ļeņin-gradas, gan tādi, kas devās uz Ļeņingradu, un dažnedažādi itin visu armijas un civilo profesiju ļaudis, tāpēc ka šajā mājā, kas atradās frontes ceļa malā un jau sen bija pazaudējusi saimniekus, varēja ienākt kurš katrs un kurš katrs varēja tajā likties gulēt, sameklējis neaizņemtu vietiņu uz grīdas.

Šoferis ar tāda cilvēka drošo paļāvību, kurš šeit bijis ne vienu reizi vien un visu zina, platiem soļiem veda viņus pāri gulētājiem uz kādu attālu kaktu, kur bija mazliet vairāk brīvas vietas, un nosēdināja viņus uz kaut kādiem maisiem. Tikai te Luņins sāka vīstīt ārā puisēnu no sava lielā kažoka, un Marja ar sasprindzinātu uzmanību sekoja viņa roku kustībām. Puisēns miegā mierīgi elpoja, pavēris apaļīgās lūpiņas; viņa rokas un kājas bija siltas.

Marja nepacietīgi, pat rupji paņēma puisēnu no Lu-ņina, nolika sev uz ceļgaliem, piekļāva pie krūtīm. Un pēkšņi puisēns izstaipījās, atvēra acis, pazina māti un pasmaidīja.

— Nu, tagad viņam vairs nekas nedraud, — šoferis noteica.

Paņēmis savu iedauzīto kareivja katliņu, viņš, to šķindinādams, devās meklēt vārītu, karstu ūdeni, un pēc dažām minūtēm viņi jau dzēra karstu tēju, pēc kārtas iestrēbdami to no skārda krūzītes un piekozdami maizi. Arī puisēns naski ēda un dzēra, tāpat ēda un dzēra meitenīte, pieglaudušies mātei un ziņkārīgi aplūkodama istabu, krāsni un gulētājus. Pamanījusi Lu-ņinu, meitenīte viņam kautrīgi un mīļi uzsmaidīja ka vecam paziņam.

Arī māte uzsmaidīja Luņinam un pat apvaicājās, vai viņš nav pārsalis kravas kastē, taču visa viņas uzmanība bija pievērsta bērniem, Marja bija laimīga, ka viņi ir dzīvi un ka viņi ēd. Arī Luņins uz brītiņu piesēdās mazliet malā, tumšā kaktā, un klusējot vēroja no turienes Marju un bērnus.

Luņins zināja, ka viņš redzēs Marju vēl pusstundu vai varbūt pat mazāk.

Tas tāpēc, ka viņš bija stingri nolēmis nepavadīt viņu līdz Volhovstrojai, bet šķirties no viņiem šeit un, gaismai austot, doties tieši uz savu aerodromu, līdz kuram bija tikai vienpadsmit kilometru. Viņi ir paēdināti, pārvesti pāri ezeram, un tagad viņiem nevar notikt nekas ļauns. Šodien pat, pēc dažām stundām viņi iesēdīsies vilcienā, piekurinātā vagonā un viņus aizvedīs līdz Vologdai, bet no turienes — kurp viņa vēlēsies; un visi ļaudis, kas satiksies ar viņiem ceļā, arī centīsies visnotaļ palīdzēt viņiem, tāpat kā šis pusmūža vīrs, nogurušais, drūmais šoferis. Bet Luņinam ātrāk jātiek uz aerodromu pie Serova, pie Proskurjakova, pie tehniķiem; neērti tik ilgi būt projām, kaut arī viņam neviens to neaizrādīs, — Uvarovs taču palaida viņu tikai apskatīt Ledus ceļu.

Bērni paēduši atkal iemiga, pieglaudušies mātei, un viņa nekustēdamās, lai neiztraucētu mazos, ik pēc brītiņa mīļi un uzticīgi pavērās tumšajā kaktā, kur sēdēja Luņins. Bet Luņins katrreiz, kad Marja vērīgāk paskatījās viņā, aizvēra acis, lai tā domātu, ka viņš guļ. Un Marja noticēja, beidza raudzīties uz viņu un iegrima domās par kaut ko savu, bet Luņins caur puspievērtajiem plakstiņiem neatraujoties skatījās viņas gaišajā sejā un skaitīja: «Redzēšu viņu vēl piecpadsmit minūtes, vēl desmit minūtes, vēl piecas ...»

Šoferis ilgi ēda un dzēra, pēc tam daudz reižu aizstaigāja kaut kur uz attāliem istabas kaktiem parunāties gan ar vienu, gan otru — šeit viņam bija daudz paziņu. Beidzot viņš teica, ka ejot āra apskatīt automašīnu. «Vēl trīs minūtes...» nodomāja Luņins. Bet šoferis noņēmās negaidīti ilgi, tik ilgi, ka Marja paguva iesnausties, nolaidusi galvu uz meitas galvas. Luņins joprojām skatījās uz viņu. Viņš jau sāka cerēt, ka ar automašīnu kaut kas atgadījies un viņi paliks šeit līdz rītam. Taču šoferis atgriezās, un pienāca laiks šķirties.

Kad Luņins pateica Marjai, ka nebrauks kopā ar viņiem tālāk, viņa, kā Luņinam šķita, bija sarūgtināta. Viņš steigšus paskaidroja, ka tālākajā ceļā viņš tai nemaz nebūs vajadzīgs. Ja Marja būtu viņu lūgusi, viņš, protams, neizturētu un brauktu kopā ar viņiem līdz

Volhovstrojai. Bet viņa nelūdza. Šoferis jau nesa meitenīt] uz durvju pusi, bet Marja vēl joprojām stāvēja ar dēlu uz rokām un nedroši skatījās Luņinā.

— Vai mēs vēl kādreiz redzēsimies? — viņa pēkšņi iejautājās.

— Kā iznāks, — Luņins atbildēja.

Viņa acīm redzot gribēja vēl kaut ko jautāt, bet neiedrošinājās, un Luņins nepalīdzēja viņai. Viņš pirmais spēra soli uz durvju pusi, un viņi kopā izgāja no mājas.

Zvaigznes jau bija izdzisušas, austrumos aiz meža svīda salta rīta gaisma. Šoferis nosēdināja Marju ar bērniem kabīnē.

— Tagad brauksim pa mežu, būs siltāk, — viņš sacīja.

Pēdējais skatiens, pēdējais mazās, dūrainī tērptās rokas spiediens. Automašīna izkustējās no vietas un pazuda ceļa līkumā aiz platās kaimiņu mājas.

Luņinam vajadzēja atgriezties istabā un gaidīt automašīnu, kas aizvestu viņu līdz aerodromam. Bet smacīgais istabas gaiss tagad viņam likās pretīgs. Kaut gan nakts bija pavadīta bez miega, Luņinam nemaz negribējās gulēt, nekāda nesamā viņam nebija, un viņš nolēma iet uz aerodromu kājām.

Viņš ātri soļoja pa mežu, kas kļuva aizvien gaišāks, un domāja par Marju. Nevis domāja, bet atkal un atkal atcerējās viņas seju, rokas, acis, gaitu, smaidu, vārdus. Viņa it kā neredzami nāca Luņinam līdzi. Viņš redzēja, kā uzlēca saule un apžilbinoši iemirdzējās starp priežu rūsganajiem, atlupušajiem stumbriem. Marja atvadoties bija jautājusi, vai viņi kādreiz redzēsies ... Ko viņa vēl gribēja jautāt?... Varbūt viņam vajadzēja iedot tai savu lauku pasta numuru? ... Starp citu, kālab? Viņš tai vairs nemaz nav vajadzīgs. Viņa to darīja tikai tāpat vien, tikai pieklājības pēc, tālab, ka negribēja būt nepateicīga. Viņa taču domā par citu, vai tad viņš neredz ... Nu, un nav jau arī vajadzīgs!

«Ek, nav arī vajadzīgs, nav vajadzīgs, nav vajadzīgs,» viņš atkārtoja, sperdams platus soļus pa gurkstošo, cieši nobraukto sniegu pretim saulei, kas cēlās arvien augstāk, paiedams malā, kad traucās garām automašīnas, un līksmi atņemdams kareivju sveicienus. No

daudzajām mežā paslēptajām zemnīcām plūda dūmu un maizes smarža. Nepagāja ne divas stundas, kad Luņins priekšā aiz kokiem ieraudzīja kailo pauguru, kur bija apglabāts Rasohins, un viņš sajuta, ka ir mājās. Šeit viss viņam bija vajadzīgs. Garā iela, taisni augšup kāpjošais dūmu stabs virs ēdnīcas divstāvu ēkas. Tur Hilda jau gaida viņus brokastīs. Lūk, arī divžuburainais bērzs ar nosarmojušo zaru mežģinēm. Luņins iegāja mājā. Serovs, nupat uzcēlies, sēdēja pie lodziņa un skuvās. Lūk, kas viņam vajadzīgs! ...

Luņinu aizkustināja tas, ka Serovs bija priecīgs par viņa pārrašanos. Viņš arī pats priecājās, pat vairāk, nekā bija domājis. Starp citu, neko sevišķu viņi viens otram nepasacīja. Kamēr Luņins mazgājās, Serovs ziņoja par notikumiem eskadriļā — sīkumi vien, nekas ievērojams nebija noticis. Un tikai ceļā uz ēdnīcu apvaicājās:

— Nu, kā, biedri major, vai jums izdevās satikt savējos?

— Es jau jums sacīju, ka neviena no manējiem tur nav, — Luņins drūmi atbildēja.

— Nu, tos, kurus gribējāt satikt?

— Nē, neatradu.

— Kam tad jūs atdevāt pārtiku, ko aizvedāt?

— Pirmajai pretimnācējai. Vai tas nav vienalga?

— Pareizi gan, — Serovs noteica.

«Ek, un nav arī vajadzīgs.»

SEPTĪTĀ nodaļa. GVARDE

1

Pēc pirts atjaunošanas meitenes sapulcējās kādā no komjaunatnes rajona komitejas aukstajām istabām un kļuva par «komjauniešu palīdzības brigādi iedzīvotājiem». Sākumā nebija īsti skaidrs, kā viņas palīdzēs, tomēr meičas apzinājās, ka viņām ir milzu priekšrocība, salīdzinot ar daudziem jo daudziem iedzīvotājiem: viņas vēl spēja staigāt; šo priekšrocību tad arī bija nolemts izmantot, lai palīdzētu tiem, kas vairs nespēja iet. Ņemot vērā Antoņinas Trofimovnas padomu, tika nolemts sākumam piegādāt maizi tiem, kas jau nebija spējīgi aiziet līdz maizes veikalam. Bet pēc tam gan jau redzēs.

Soņai uzticēja māju, kurā viņa dzīvoja, un vairākus kaimiņu namus. Un jau nākošajā dienā no paša rīta viņa devās apstaigāt dzīvokļus.

Lai gan aukstais rīts bija gaišs un saulains, Soņa paņēma līdzi vectēva kabatas bateriju. No pieredzes viņa zināja, ka daudzos dzīvokļos pat dienā ir pilnīga tumsa. Cilvēki bija pārāk vārgi, lai katru vakaru no jauna aptumšotu logus, un tāpēc rītos nemaz nenoņēma no logiem gaismas maskējumu, pavadīdami dienas tādā pašā tumsā, kādā pavadīja naktis. Pārkāpjot pāri pirmā dzīvokļa slieksnim, Soņu apņēma tik daudz rūpju, bija jāuzņemas tik daudz pienākumu, ka kļuva skaidrs — būtu vajadzīgi vairāki mēneši, lai apstaigātu visas tās mājas, kas viņai bija uzticētas.

Soņa nemaz nedomāja ne par to, cik ārkārtīgi neparasts ir viņas darbs, ne arī par šī darba cildenumu. Viņas domas vienmēr bija vienkāršas un konkrētas, gluži tāpat kā tie uzdevumi, kas attiecīgajā brīdī bija

viņai veicami: jāatnes ūdens, jāsaskalda parkets malkā, jāpaglābj dzīvojamā istaba no netīrumiem, kas plūda uz to no atejas, jāpierunā cilvēks, kam paralizētas kājas, uzticēt viņai maizes kartīti.

Dzīvokļu lielum lielajā daļā Soņu sagaidīja ar prieku, draudzību un pateicību. Soņa bieži vien ņēma līdzi Slavu, pirmkārt, tāpēc, lai viņš velti neslaistītos, un, otrkārt, tāpēc, lai viņš palīdzētu Soņai izkurināt krāsniņas. Kurinādams un labodams krāsniņu savās mājās, Slava šajā ziemā bija kļuvis par īstu lietpratēju it visos jautājumos, kam sakars ar krāsniņām, un zināja par tām daudz vairāk nekā Soņa. Viņš prata iededzināt slapju malku, prata izdarīt tā, lai no krāsniņas istabā nenāktu dūmi, prata uzlabot velkmi, pārlikt citā vietā dūmvadu. To viņš darīja labprāt un uzcītīgi, apzinādamies savu pārākumu, tāpēc ka dzīvokļu lielum lielajā daļā vīriešu nebija, bet sievietes — ko tās jēdz no krāsnīm!

Nokļuvuši dzīvoklī pa durvīm, kuras neviens nekad neaizslēdza, Soņa un Slava parasti ilgi gāja pa ledus aukstu gaiteni un tukšām istabām. Beigu beigās viņi nonāca līdz vienīgajām durvīm dzīvoklī, aiz kurām vēl bija patvēries siltums un dzīvība. Soņa uzmanīgi atvēra tās, palaida pa priekšu Slavu un iegāja arī pati.

No gultām, kas bija saliktas gar sienām, Slavā un Soņā raudzījās labsirdīgas, draudzīgas acis. Šajā plašajā dzīvoklī pirms kara bija dzīvojušas vairākas lielas ģimenes, bet viena daļa iemītnieku bija aizgājuši karā, citi paguvuši aizbraukt jau vasarā, trešie pārnakšņoja uzņēmumos, kur viņi strādāja, un jau sen nenāca mājās, ceturtie — nomiruši, bet tie, kas bija palikuši, aizmirsdami savu piederību dažādām ģimenēm, pārcēlās kopējā istabā, lai vajadzētu kurināt tikai vienu krāsniņu. Viņi pakāpeniski zaudēja spēkus, gandrīz vai pašiem nemanot, aizvien retāk gāja ārā no istabas, aizvien mazāk kustējās un vairāk gulēja, pēc tam pavisam pārstāja iet ārā un jau sen nebija tikušies ne ar vienu cilvēku no ārpasaules, izņemot Soņu un Slavu. Tiesa, pie kādas vecenītes retumis vēl mēdza atstaigāt viņas meita, kas strādāja papirosu fabrikā, kur tagad izgatavoja patronas, taču Soņu un Slavu šeit mīlēja pat vairāk nekā večiņas meitu.

Šie cilvēki, tāpat kā citi tādi paši ļaudis, kas dzīvoja kaimiņu dzīvokļos, kļūstot arvien vārgāki, joprojām kāri klausījās radio, interesējās par visu, kas notiek pasaulē, uztraucās par notikumiem karā, mokoši raizējās par saviem tuviniekiem frontē un nemaz nebija zaudējuši spēju tos mīlēt. Viņu garīgā dzīve nebūt neapsīka. Līdz pat pēdējam mirklim viņi nezaudēja nevienu cilvēcisku vaibstu.

Viņi visi nez no kurienes zināja, ka Soņa un Slava ir profesora mazbērni, ka vecais profesors miris, ka viņu māte nogalināta un tēvs ir frontē, ka viņi dzīvo vieni paši. Vecenītes sagaidīja viņus ar saucieniem:

— Atnākuši mūsu bārenīši!

Ieradušies kādā dzīvoklī, Soņa un Slava stājās pie darba. Atnesa maizi, atnesa ūdeni, iznesa spaini, uzslaucīja grīdu, iekurināja krāsni. Jānoklausās arī vēstules — gan tās, kas pienākušas pēdējās dienās, gan arī tās, ko viņi jau noklausījušies pagājušā reizē. Jāpastāsta, ko runā par cerībām uz jaunu maizes devas palielinājumu, par Ledus ceļu, par to, kura pārdevēja maizes veikalā saslimusi, par to, kas un kurā namā un kurā dzīvoklī nomiris un kas vēl, izrādās, ir dzīvs. Vispār sarunas bija garu garās, tāpēc ka, Soņai un Slavam atnākot, cilvēki, kas vairs necēlās no gultas, izklaidējās un sievietes ar jaunu dedzību viņu klātbūtnē sāka stāstīt to, ko sen jau citas bija izstāstījušas. Laiks gāja, un Soņa nekad nepaguva apciemot visus, pie kuriem butu vajadzējis aiziet.

Turklāt Antoņina Trofimovna drīz uzticēja viņai jaunu uzdevumu, kas bija ļoti svarīgs un prasīja tik daudz laika un spēka, ka Soņa paguva veikt vēl mazāk.

Šajā jaunajā pasākumā piedalījās arī Slava. Viņi meklēja pavisam mazus bērnus, kas bija palikuši bez vecākiem.

Antoņina Trofimovna partijas rajona komitejas uzdevumā organizēja rajonā «Mazuļu namu». Ar lielām grūtībām izdevās izveidot pārtikas fondu, tiesa, pavisam niecīgu. Antoņinai Trofimovnai tieši tolaik sapampa kājas, un viņa nevarēja staigāt. Ģērbusies baltā uzsvārcī, Antoņina Trofimovna sēdēja savā kabinetā un pa atvērtajām durvīm skatījās uz lielo istabu, kur stāvēja bērnu gultiņas. «Mazuļu nams» ieņēma vienu dzīvokli, ko pēc vairāku nedēļu ilgām rūpēm un pūlēm izdevās apkurināt. Antoņinai Trofimovnai palīdzēja ārste, kas vēl spēja staigāt. Bija vēl dažas aukles — no tām komjaunietēm, kuras kopā ar Soņu atjaunoja pirti.

Soņa un Slava vairs neturējās pie sava kvartāla mājām vien, kur viss bija viņiem pārāk labi pazīstams, bel katru reizi gāja uz jauniem namiem, pie citiem ļaudīm. Tur uz katra soļa viņus sagaidīja kāds pārsteigums, tur vajadzēja būt uzmanīgiem, vērīgiem un apķērīgiem.

Soņa parasti sāka ar iztaujāšanu, lai nemeklētu uz labu laimi. Divpadsmitā un četrpadsmitā dzīvokļa iemītniekus viņa iztaujāja par trīspadsmitā dzīvokļa iemītniekiem. Kāpēc trīspadsmitais dzīvoklis vienmēr aizslēgts un neviens no tā neparādās ārā? Ak tā, tur visi aizbraukuši jau vasarā. Bet kas ir septiņpadsmitajā un deviņpadsmitajā dzīvoklī un tajā, tur apakšā, blakus sētnieka dzīvoklim? Ja sarunā piedalījās vairāki cilvēki, pieminēto māju un dzīvokļu skaits pieauga, uzpeldēja aizvien jauni vārdi, aizvien jauni likteņi. Tātad šai Kļavai dzīvoklī, kas blakus sētnieka dzīvoklim, bija zīdainis? Kā nu ne, viņa dzemdēja aprīlī, toreiz vēl nebija nokusis sniegs, viņam tātad tagad ir deviņi mēneši. Bet kad Kļava redzēta pēdējo reizi? Sāka atcerēties, minēt. Soņa un Slava devās meklēt.

Slava parasti gāja pirmais. Viņš nodevās meklēšanai ar visu sirdi un dvēseli, un šajās stundās nekas nespēja novērst viņa uzmanību uz kaut ko citu. Viņam patika, ja vajadzēja iekļūt aizslēgtā dzīvoklī pa izsistu logu vai sienā izlauztu caurumu, viņam patika bēniņi un sagrautas kāpnes, patika sarežģītas situācijas un minējumi, un, jo sarežģītāki bija šie minējumi, jo karstāk viņš tiem ticēja.

Kāds viņu atrasts mazulis, kas bija kļuvis par bāreni, negaidot tuvināja Soņu ar sarkanflotieti Šara-povu — ar to pašu Sarapovu, kas veica kaut kādus noslēpumainus kara uzdevumus vienā no viņu mājas dzīvokļiem un ar ko Slava bija labi pazīstams.

Soņa un Slava iegriezās kādā dzīvoklī. Tur valdīja tumsa un aukstums, istabas tukšas, mēbeles sadedzinātas, krāsnis izdzisušas, logi aizklāti. Nevienas dzīvas dvēseles. Viņi jau bija nonākuši līdz virtuvei, kad pēkšņi izdzirda klusu čaboņu blakus istabā. Viņi devās atpakaļ un iegāja tajā — tumšā kā alā.

Kabatas baterijas apaļais staru kūlītis apgaismoja sievieti, kas gulēja gultā. Pāri viņai rāpoja mazs bērns. Pacēlis galvu, viņš, acis nemirkšķinādams, raudzījās gaismā.

Māte bija mirusi. Pulkstenis uz viņas rokas bija paguvis apstāties. Spriežot pēc izskata, puisītis bija apmēram gadu vecs. Soņa un Slava viņu atrada necik tālu no savas mājas, toties patālu no «Mazuļu nama».

Soņai jau bija bēdīga pieredze, kas padarīja viņu ļoti uzmanīgu: bērniņš, ko viņa atrada pagājušo reizi, nomira uz viņas rokām, kamēr Soņa nesa to pa ielām pie Antoņinas Trofimovnas.

— Ienesīsim viņu pie mums, — Soņa teica.

— Protams, — Slava piekrita. — Lai padzeras karstu tēju.

Pagalmā viņi satika Šarapovu. Viņš pagrieza ceļu, sasveicinājās un ziņkāri noskatījās lielajā tīstoklī, ko Soņa nesa rokās.

Slava nenocietās nepadižojies:

— Šarapov, paskatieties, kas mums ir!

Soņa atlieca segas malu un parādīja Šarapovam sīciņu, vecīgu sejiņu ar lūpiņām, kas nemitīgi kustējās.

Šarapovs līdzcietīgi nopūtās.

— Atradāt?

Soņa pamāja ar galvu.

— «Mazuļu namam»? Esmu dzirdējis, ka jūs meklējot bērnus ...

Viņš sajūsmā un pat kaut kā bikli pavērās Soņā.

— Šis jau ir sestais! — Slava sauca. — Būtu bijis septītais, bet viens nomira ceļā, neaiznesām . ..

— Un kā viņu sauc? — Sarapovs apvaicājās.

— Nav zināms, — Slava noteica. — Gan jau kaut kā nosauksim. Arī uzvārdu iedos. Sākumā viņiem visiem deva uzvārdu Ļeņingradietis, bet vēlāk sāka saukt arī citos uzvārdos. Šim droši vien būs uzvārds Soņins, tāpēc ka viņu sameklēja Soņa. Tur jau ir vairāki Soņini...

— Bet kādēļ jūs nesat viņu uz savu dzīvokli?

— Uzsildīsim tēju un padzirdīsim.

— Mums nupat uzvārījās pilna tējkanna! — Šara-povs iesaucās. — Ejiet vien! Es tūlīt atnesīšu!...

Soņa redzēja, ka Sarapovs ir ļoti saviļņots, un tas viņai patika. Viņai vispār patika, ka šis pieaugušais cilvēks, karavīrs, izturas pret viņu kā pret pieaugušu un pat ar kaut kādu īpašu cieņu, ko viņa manīja, pati apmulstot un īsti neizprotot, kas šo cieņu izraisījis. Un bija priecīga, kad pēc pāris minūtēm Sarapovs aizelsies iesteidzās dzīvoklī, nesdams lielu tējkannu, no kuras mutuļiem cēlās garaiņi.

Virtuvē krāsniņa vēl nebija atdzisusi, un Soņa varēja izvīstīt bērnu.

— Paturiet viņu, — Soņa sacīja Sarapovam. — Mes tūlīt pārtīsim.

Sarapovs izbijies izstiepa rokas uz priekšu, un Soņa ielika tajās mazuli. Sarapovs pirmo reizi mūžā turēja rokās bērnu un baidījās pat pakustēties, lai nenodarītu tam pāri. Puisītis pēkšņi ieraudājās vārgā balstiņā, un Sarapovs izbijās vēl vairāk.

— Paceliet augstāk galviņu, — Soņa pamācīja. — Vienu mirkli, es tūlīt viņu paņemšu.

Soņa drošām, ātrām kustībām saplēsa palagu lielos gabalos un izklāja tos uz gultas. Pēc tam paņēma bērnu, kas uzreiz apklusa, izģērba viņu un stingri ietina autiņos. Kad viņš bija savīstīts kā stingra, balta kūniņā, Soņa apsēdās gultā un nolika viņu sev uz ceļgaliem.

Viņa ielēja karsto ūdeni glāzē. Sarapovs izvilka no šineļa kabatas rupjmaizes sausiņu un sniedza Soņai.

— Kā jūs domājat, vai ēdīs?

— Paskatīsimies, — Soņa noteica un sadrupināja sausiņu karstajā ūdenī.

Viņa pūta karotītē un baroja bērnu. Slava un Sarapovs ar patiku noskatījās, cik cītīgi mazais ēda atmiekšķētās sausiņa drupatas. Izrādījās, ka viņam mutē ir četri zobi, kas noskanēja vien pret karotīti. Viņš mierīgi notiesāja visu, kas bija glāzē, bet pēc tam pēkšņi sāka locīties gluži kā krampjos un brēkt.

— Viņam uznākušas vēdergraizes, — Soņa paskaidroja. — Pārāk ilgi nav ēdis.

Sarapovs izbijās, it sevišķi tad, kad pamanīja, ka izbijusies ir arī Soņa. Viņi nezināja, ko lai dara, kā lai palīdz, puisēns raudāja un locījās sāpēs, un tas viņus uztrauca. Soņa pacēla mazulīti uz rokām, piespieda

24/

16 N. Cukovskis

seju bērnam un sāka pūst autiņam cauri uz vēderiņu. Vai nu iedarbojās šis līdzeklis vai arī sāpes rimas pašas no sevis, taču puisītis pēkšņi nomierinājās, apklusa un aizmiga.

Soņa ietina bērnu segā un aiznesa uz «Mazuļu namu». Viņai vajadzēja aprunāties ar Antoņinu Trofi-movnu — ne tikai par atrasto puisīti vien. Tieši tolaik Soņai radās jauns, grūts uzdevums, kas ļoti nomāca viņu. Soņa negaidīti bija saņēmusi vēstules no tēva un nezināja, kā lai atbild uz tām.

Vēstuļu pienaca vesels žūksnis, kādas piecas uzreiz. Vsevolods Andrejevičs bija uzrakstījis tās novembra beigās un decembra sākumā, kad beidzot no Soņas septembrī nosūtītās vēstules uzzināja par Katerīnas Iļjiņič-nas bojā eju. Dažas no viņa vēstulēm bija adresētas Soņai, pārējās — nelaiķim Iļjam Jakovļevičam.

Vsevolods Andrejevičs cīnījās kādā frontē tālu no Ļeņingradas — acīm redzot kaut kur Voroņežas apkaimē. Viņš zināja, ka Ļeņingrada ir postā, taču par stāvokli pilsētā viņam bija pavisam neskaidrs priekšstats. Vēsts par sievas nāvi satricināja viņu. Viņš nekādi nespēja saprast, kāpēc viņa ģimene nav aizbraukusi no Ļeņingradas, ja vācieši pievirzījušies pilsētai tik tuvu klāt. Viņš pats acīm redzot visu šo laiku dzīvoja ļoti grūtu, nevaļīgu un notikumiem bagātu dzīvi, taču smagās raizes par ģimeni nedeva miera, un katrreiz, kad radās iespēja, viņš sēdās un steigšus rakstīja vēstuli, kurā bija ļoti daudz padomu un jautājumu. Bet uz viņa jautājumiem bija ļoti grūti atbildēt, un viņa padomi bija pavisam neizpildāmi.

Viņš, piemēram, ieteica pārdot savu bibliotēku un nopirkt kaut kur pie pilsētas dažus maisus kartupeļu vai sūtīja pēc palīdzības pie saviem biedriem, kas jau sen vairs nebija pilsētā. Vsevolods Andrejevičs neatlaidīgi centās pārliecināt viņus, ka jābrauc projām, vienalga, uz kurieni, lai tikai būtu tālāk no frontes, un tajā pašā laikā baidījās pazaudēt viņus, ja viņi aizbrauks. Pēc sīkajiem norādījumiem, kas papildināja viņa padomus, varēja redzēt, ka viņš uzskata savu sievastēvu par diezgan nesaprātīgu, vecu vīru, bet Soņu — par pavisam mazu meitenīti. Tas, ka viņš nespēja palīdzēt ģimenei, acīm redzot viņu ļoti sāpināja, un Soņai, kad viņa pārcilāja tēva vēstules, aiz žēluma pret viņu acis saskrēja asaras.

Viņa aiznesa vēstules Antoņinai Trofimovnai un lūdza padomu, ko lai atbild. Antoņina Trofimovna uzmanīgi izlasīja vēstules, bet ar padomu nesteidzās. Viņa saprata, kādas ciešanas pārdzīvos Soņas tēvs, kad uzzinās, ka sievastēvs nomiris badā un bērni palikuši vieni paši bada piemeklētajā pilsētā. Ko lai dara? Nerakstīt? Ja nerakstīs, būs vēl jaunāk: tēvs nospriedīs, ka Soņas un Slavas vairs nav starp dzīvajiem. Varbūt neziņot par vecā profesora nāvi?

— Nē, melot es nevaru, — Soņa nopūtās. — Viņš tik un tā uzzinās, ka vectētiņš miris.

Viņai noteikti gribējās uzmundrināt tēvu. Bet kā lai uzmundrina?

— Nevar taču rakstīt: vectētiņš ir miris, viss kārtībā! — Soņa sacīja, saraukusi uzacis. — Iznāk pārāk muļķīgi.

Tas bija 1942. gada divdesmit trešajā janvārī. Nākošajā dienā — divdesmit ceturtajā janvārī maizes veikalā Soņai izsniedza uz viņas kartīti nevis simt divdesmit piecus, bet divsimt piecdesmit gramu maizes.

Soņa pirmaja mirkli nosprieda, ka pārdevēja kļūdījusies. Bet, ieraudzījusi visapkārt smaidošas sejas, viņa pēkšņi atskārta patiesību.

— Vai tas ir tiesa? — viņa steigšus noprasīja, vēl aizvien īsti neticēdama.

Un visi, kas bija maizes veikalā, — gan pārdevēja, gan pircēji — visi, it visi no visām pusēm māja viņai ar galvām.

Tas tik bija notikums!

Tā bija Ledus ceļa pirmā lielā velte.

Kaut gan devas palielinājums būtībā bija niecīgs un kaut gan stāvoklis joprojām palika ārkārtīgi nopietns, visiem kļuva skaidrs, ka aplenkumā iecirsts robs, ka pilsēta vairs nav nogriezta no pārējās padomju zemes un ka hitleriešu plāns nav piepildījies.

Dienu vēlāk Antoņina Trofimovna apvaicājās Soņai:

— Vai aizrakstīji tēvam?

— Aizrakstīju, — Soņa atbildēja.

— Ko tad tu rakstīji?

— Visu. Ka esam dzīvi un gaidām viņu.

Līdz februāra sākumam ceļš pāri ezeram bija jau tik labi noorganizēts, ka bez sevišķa riska pa to varēja sākt pārvadāt lielākas ļaužu masas. Beidzot atsākās pirms pusgada, augustā pārtrauktā civiliedzīvotāju evakuācija no Ļeņingradas. Automašīnas, kas šķērsoja ezeru, tagad veda no austrumiem uz rietumiem pārtiku un no rietumiem uz austrumiem — cilvēkus.

Bija nolemts pakāpeniski izvest no Ļeņingradas visus tos, kas nebija vajadzīgi pilsētas aizstāvēšanai. Tas bija jādara ne tikai tāpēc, lai glābtu aizbraucējus, bet arī tālab, lai izglābtu palicējus. Jo mazāk cilvēku palika Ļeņingradā, jo vieglāk bija tos uzturēt.

Aizbraucēji ļeņingradieši Somijas stacijā iekāpa vagonos, vilciens šķērsoja Karēlijas zemes šaurumu un nogādāja viņus Lādogas ezera rietumu krastā, līdz Osi-novecas zemes ragam. Šeit pie Osinovecas zemes raga viņi pārsēdās smago automašīnu kravas kastēs un traucās pa Ledus ceļu līdz austrumu krastam, līdz Kobonai. Tolaik līdz Kobonai jau bija izbūvēts dzelzceļš. Pārvestos paēdināja, sasēdināja vagonos un veda caur Tih-vinu, Cerepovecu, Vologdu — uz austrumiem ...

Reiz Antoņina Trofimovna pateica Soņai:

— Nu, redz, tava tēva vēlēšanās piepildās. «Mazuļu nams» brauc projām uz Urāliem, un tu kā aukle brauksi kopā ar to.

Jautājums par bērnu iestāžu aizbraukšanu bija izvirzījies uzreiz, tiklīdz atsākās evakuācija. «Mazuļu namam» uzdeva trīs diennaktis sagatavoties evakuācijai. Kopā ar mazbērniem devās projām arī visi kalpotāji, un pirms aizbraukšanas pat tika pieņemti daudzi jauni, tāpēc ka tik grūtā ceļā nebija viegli tikt gala ar mazajiem bērniem.

— Vai arī jūs brauksiet? — Soņa ievaicājās Anto-ņinai Trofimovnai.

— Tas ir pavisam kas cits, — Antoņina Trofimovna atbildēja. — Es nebraukšu, jo esmu saistīta ar rajona komiteju, nevis ar «Mazuļu namu». Kad «Mazuļu nams» aizbrauks, man šeit būs citi darbi...

— Es arī nebraukšu, — Soņa noteica.

I

— Tā tikai vēl trūka! — Antoņina Trofimovna skarbi iesaucās. — Kāpēc?

— Nevaru atstāt Slavu . ..

— Kālab tad viņš jāatstāj? — Antoņina Trofimovna turpināja. — Lai viņš brauc kopā ar tevi. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc tev jabrauc. Kopā ar «Mazuļu namu» jūs nepazudīsiet, visur būsiet paēduši...

— Bīstos, ka Slava negribēs braukt... Kāds lidotājs apsolījis paņemt viņu pie sevis uz aerodromu...

— Muļķības, — Antoņina Trofimovna attrauca. — Aerodromā nu gan viņš nevienam nav vajadzīgs.

— Jūs zināt, cik viņš neatlaidīgs. Jau ar visiem norunājis. Arī pats divīzijas komisārs apsolījis Viņam.

— Nieki, nieki. Ej mājās, un saposieties abi ceļam!...

Soņa neko vairs nesacīja Antoņinai Trofimovnai un atgriezās mājās. Bet vakarā, kad satumsa, viņa, uzmetusi uz pleciem lakatu, pēkšņi izskrēja ārā no dzīvokļa, aizsteidzās pāri pagalmam un uzkāpa augšā pie Sara-pova. Soņa vēl nekad nebija bijusi pie viņa. Sarapovs sēdēja pie galda ar lineālu rokā un petrolejas lampiņas gaismā zīmēja kaut kādu tabulu.

— Ak tā esat jus! — viņš iesaucās. — Lūdzu, sēdieties!

Soņa apsēdās pie galda. Viņas tumšajās acīs atspoguļojās dzeltenā uguntiņa.

— Es ilgi domāju, kam lai prasu padomu,— Soņa iesāka. — Un nolēmu atnākt pie jums...

Viņa pastāstīja Sarapovam, ka «Mazuļu nams» brauc projām, un jautāja:

— Nezinu, ko iesākt, — braukt līdzi vai nebraukt?

— Protams, jābrauc! — Sarapovs sacīja bez svārstī-šanās.

Viņa ilgi klusēja, raudzīdamās uguntiņā, un domāja.

— Bet es cerēju, ka jūs teiksiet, lai nebraucu, — Soņa beigu beigās noteica.

Sarapovs pūlējās pārliecināt viņu, ka jābrauc katrā ziņā. Viņš minēja daudz iemeslu, citu par citu svarīgāku. Soņa uzklausīja Sarapovu klusēdama un neko neiebilstot.

— Bet vai jūs pateicāt Slavam, ka esat nodomājusi ņemt viņu līdzi? — Sarapovs ievaicājās.

— Vēl ne. Ja es viņam tagad pateikšu, viņš nekādā ziņā nepiekritīs. Slava gaida, kad viņu nosūtīs uz aerodromu. Nezinu, vai maz pierunāšu ... Aizbēgs un paslēpsies ...

Sarapovs, protams, labi zināja visus Slavas nodomus un pats zināmā mērā piedalījās to realizēšanā. Sarapovs vairākkārt bija klāt, kad Slava, katra vārda galā atsaukdamies uz Luņina piekrišanu, lūgtin lūdzās Hovrinu un pašu Uvarovu, lai viņam atļauj doties uz pulku. Un Uvarovs apsolīja Slavam, ka nosūtīs viņu pie Luņina. Sākumā Sarapovs nebija drošs, vai divīzijas komisārs nejoko, un reiz, palicis divatā ar Uvarovu, apjautājās par to. Bet izrādījās, ka Uvarovam joki nemaz nebija prātā.

— Puišelim vajadzētu atkopties, citādi žēl uz viņu skatīties, — Uvarovs teica. — Ko?... Nelikumīgi? Nekas, to mums vēlāk piedos. Citu nepiedos, bet to piedos . ..

Taču tagad viss bija mainījies. Visprātīgākais gan Slavam, gan viņa māsai būtu braukt projām kopā ar «Mazuļu namu». Un Sarapovs piedāvāja:

— Es palūgšu divīzijas komisāru pateikt Slavam, ka viņš to uz aerodromu nelaiž.

Soņa neiebilda un, brītiņu klusējusi, tikai apjautājās:

— Vai divīzijas komisāra pašlaik nav šeit?

— Nav.

— Kad viņš atgriezīsies?

— Rīt vai parīt.

Viņa neteica vairs ne vārda. Tātad viss bija izlemts.

Uvarovs atbrauca pēc dažām dienām novakarē, krēslā. Viņš aizsūtīja Sarapovu uz pagalmu — paņemt no automašīnas saiņus ar grāmatām. Apkrāvies ar pakām, Sarapovs devās augšā pa kāpnēm, kad pēkšņi izdzirda aiz muguras ātrus, vieglus soļus. Viņš nosprieda, ka tas ir Slava, un apstājās. Tā bija Soņa — viņas gaišais vilnas lakats pavīdēja tumsā.

— Biedri Sarapov, pagaidiet!

Viņa bija skrējusi un aizelsusies. Tikusi blakus Sa-rapovam, Soņa nočukstēja:

— Es atskrēju, lai palūgtu ... Lūdzu, nesakiet savam priekšniekam par Slavu. .. Lai viņu paņem uz aerodromu ...

Šarapovs bija pārsteigts.

— Jūs negribat, lai Slava brauktu kopā ar jums? — Šarapovs jautāja.

— Nē, kāpēc negribu ... — Soņa samulsa. — «Mazuļu nams» jau aizbrauca.

— Aizbrauca? — Šarapovs izbrīnījās. — Kad?

— Šorīt.

— Un jūs?

— Es viņus pavadīju.

— Atsacījāties?

Soņa neko neatbildēja. Šarapovs ieskatījās viņai sejā, cenšoties saskatīt acis, izprast viņu.

Bet augšā savā kabinetā Uvarovs taja pašā laikā runāja ar divīzijas avīzes redaktoru Hovrinu, kas jau vairāk nekā stundu bija gaidījis viņu pie Sarapova.

Uvarovs atbrauca možs, līksms, priekā mirdzošām acīm.

— Vai zināt, no kurienes es nāku? — viņš uzrunāja Hovrinu. — No flotes kara padomes. Un vai zināt, kas jauns?

Piemiedzis līksmās acis, Uvarovs brīdi klusēja, lai uzkurinātu Hovrina ziņkāri. Pēc tam pateica:

— Proskurjakova pulks šajās dienās kļūs par gvardes pulku.

— Vai tiešām!

Hovrins uzreiz novērtēja šī jaunuma nozīmi. Gvardes vienības Sarkanajā Armijā bija nodibinātas pavisam nesen. Pagaidām tās bija tikai dažas visā milzīgajā frontē — leģendāras vienības, kas veikušas kaut ko sevišķi varonīgu un, galvenais, kaut ko sevišķi svarīgu. Un šo godu izpelnījusies viena no viņu divīzijas vienībām!

— Rīt rītā mēs abi dosimies pāri ezeram uz Proskurjakova pulku, — Uvarovs sacīja. — Būsim tur, kad pasniegs gvardes karogu. Man vajag, lai jūs tur kaut ko uzrakstītu.

— Avīzei?

— Nē, ne jau avīzei! Protams, arī avīzei uzrakstiet. Tur būs par ko rakstīt. Mēs tur ieradīsimies īsti karstā laiciņā. Vācieši mācas virsū ceļam . . .

— Uzbrūk?

— Un vēl kā! Pagaidām tikai ar aviāciju, bet lidma* šinu viņiem šeit sarodas ar katru dienu vairāk. Met bumbas un uzbrūk triecienlidojumos, un Proskurjakova pulks katru dienu izcīna sīvas kaujas. Tādu gaisa kauju kā patlaban nav bijis kopš septembra . ..

Izdzirdis aiz durvīm soļus, Uvarovs pasauca:

— Sarapov!

Sarapovs iesteidzās iekšā.

— Aizejiet pie tā zēna, — Uvarovs pavēlēja. — Lai viņš sagatavojas. Rīt aizvedīšu uz aerodromu pie Luņina.

2

Hovrins un Slava, ieradušies aerodromā, apmetās mājā, pie kuras auga divžuburainais bērzs. Izkāpuši no automašīnas, viņi apjautājās, kur dzīvo Luņins, un viņus atveda tieši uz šejieni.

Luņina gulta stāvēja aiz puķaina aizkara, zem gultas atradās viņa čemodāns. Bet istabā neviena nebija, izņemot kurlo, nerunīgo saimnieci. Luņins un Serovs jau kādas piecas dienas nemaz neiegriezās mājā.

Viņi atkal lidoja, atkal piedalījās kaujās. No otrās eskadriļas trim lidmašīnām — Rasohina, Luņina un Se-rova lidmašīnām — ceļojošajās avioremontdarbnīcās sa* montēja divas. Luņins un Serovs pavadīja naktis zemnīcā pie starta un, gaismai austot, dežurēja lidmašīnās. Gaisā uzvijās raķete. Saceldami mirdzošus sniega putekļus, Luņins un Serovs startēja. Lidmašīnu ēnas vēl slīdēja pār aerodroma sniegu, bet pulka operatīvais dežurants vecākais leitnants Tararaksins jau ziņoja divīzijas štābam:

— Otrā eskadriļa gaisā!

Pāri kailajam pauguram viņi lidoja pavisam zemu. Viņiem bija izveidojusies tāda paraža. Tas bija kaut kas līdzīgs salūtam par godu Rasohinam. Pelēks kapa akmens ar smailo šķautni pazibēja zem skrietulēm. Viņi paši kopā ar tehniķiem bija atvilkuši to šurp dažas dienas pēc apglabāšanas, un tagad to redzēja ikviens, kas pacēlās gaisā no aerodroma, un ikviens, kas atgriezās aerodromā. Vējš vienmēr notrauca no paugura virsotnes sniegu, un akmens bija redzams pat tad, kad visu dienu bija snidzis.

Tikuši pari pauguram, paceldamies aizvien augstāk, viņi lidoja uz dzelzceļa atzarojumu, kas bija izbūvēts līdz Kobonai un pabeigts tikai pirms dažām dienām. Jo augstāk viņi lidoja, jo plašāks pavērās ezera klajs. Krastmalas līniju viņi šķērsoja virs Kobonas. Tālu apakšā, dzidrajā dziļumā, gluži kā dzelmē, viņi redzēja niecīgas mājeles, vagonus, rosīgas lokomotīves un dumu mutuļu ēnas, kas slīdēja pāri mirdzošajam sniegam. Tur Kobonā pāri ezeram pārvestie bērni un sievietes pārsēdās dzelzceļa vagonos. Luņins un Serovs apmeta virs Kobonas vairākus lokus, vērīgi apskatot visu gaisa telpu. Bet arī Kobona palika aiz muguras, un visu plašumu no vienas malas līdz otrai aizņēma ezera baltais klajums. Starp citu, viņi lidoja tā, lai paturētu acīs dienvidos zilgmojošo mežu. Tur dienvidu krastā bija vācieši.

Ceļš taisnā līnijā šķērsoja balto klajumu. Viņi nelidoja virs ceļa, tomēr gandrīz visu laiku redzēja to. No austrumiem uz rietumiem veda pārtiku un ieročus, no rietumiem uz austrumiem — cilvēkus .. . Lidmašīnas nogriezās uz ziemeļiem. Dienvidu krastā ceļš aiz muguras it kā izgaisa un lejā nebija nekā cita kā vien baltais klajums, bez gala un malas, mirdzošs un nedzīvs. Viņi nemainīja virzienu tik ilgi, kamēr tālu priekšā neparādījās niecīga, sniegā ieputināta saliņa, kas bija pamanāma ledus lauka vidū tikai tālab, ka uz tās pacēlās rotaļlietiņai līdzīgs bākas tornītis. Saliņai bija dīvains nosaukums — Suho. Ieraudzījuši to, Luņins un Serovs izdarīja strauju pagriezienu. Viņi aizlidoja līdz Volho-vas grīvai, virs Novaja Lādogas atkal izdarīja pagriezienu, atgriezās aerodromā un, aiztraukušies pavisam zemu pāri kailā paugura virsotnei, pāri Rasohina kapam, nolaidās.

Sis maršruts viņiem kļuva tikpat ierasts, cik ierasts bija agrākais, virs Markizovaja Lužas, starp Ļeņin-gradu, Kronštati un Pēterhofu. Protams, nolidot visu šo ceļu viņiem izdevās tikai tajos gadījumos, kad negadījās sadursmes ar «meseršmitiem». Bet sadursmes ar «meseršmitiem» notika aizvien biežāk, tagad tikai retais izlidojums beidzās bez tām.

Kad vācu pavēlniecība atklāja, ka no ielenktās pilsētas organizēti dodas projām simtiem tūkstošu cilvēku, ta noteica, ka vācu aviācijas galvenais uzdevums Ļeņin-gradas rajonā ir — pārtraukt kustību pa Ledus ceļu.

Un «meseršmiti» ar katru dienu kļuva uzmācīgāki.

Tie dzinās pakaļ automašīnām uz Ledus ceļa, nogalinot šoferus; centās notriekt mūsu transportlidmašīnas, kas lidoja pāri ezeram uz Ļeņingradu un atpakaļ; apšaudīja ielas un nupat izbūvēto dzelzceļa atzarojumu Kobonā, sadzenot ezeram pāri pārbraukušos ļeņingradiešus mežā dziļā sniegā un neļaujot izkraut vagonus; uzbruka ezera vidū lāpstām apbruņotajiem ceļa labotāju bataljoniem, kas uz klajā ledus nevarēja aizstāvēties; uzbruka padomju iznīcinātājiem, acīm redzot tiekdamies nomākt tos, lai ceļš paliktu bez aviācijas aizsardzības.

Taču šajās sadursmēs tie neizrādīja ne sevišķu neatlaidību, ne arī meistarību. Likās, tie vairs nebija tie paši vācu lidotāji, kas pirms pusgada. Jā, varbūt patiesi tie nebija tie paši.

Laikam gan galvenais, ko Luņins iemācījās kara mēnešos, bija prasme uzreiz noteikt tā lidotāja raksturu, ar kuru viņam bija paredzama cīņa. Pēc viena vienīga pagrieziena viņš uzminēja, vai ir sastapies ar nepieredzējušu iesācēju, kas dodas kaujā ar drebošu sirdi, vai ar piedzīvojušu karavīru, kas par visu augstāk vērtē savu dzīvību un tāpēc tiecas nevis pēc kaujas, bet pēc kaujas inscenējuma — pariņķot, izšaut pāris ložmetēju kārtas un aizlidot katram uz savu pusi. Vācu lidotāju lielum lielais vairums pilotāžas mākslu prata vājāk par Luņinu; viņš apzinājās to un vienmēr centās izcīnīt kauju manevrēšanai visgrūtākajos apstākļos — virs pašām koku galotnēm vai pat upes ielejā, starp krastu nogāzēm, būdams pārliecināts, ka pretinieks šeit izrādīs nedrošību, šaubas par sevi un katrā ziņā tiks uzveikts

Arī pieredzējušus kaujas inscenējumu cienītājus viņš pazina vienā mirklī, par spīti visai viņu šķietamajai neatlaidībai un kareivīgumam. Tieši šis demonstratīvais kareivīgums nodeva viņus. Luņins zināja, ka uzvarēs tas, kas uzvaras dēļ nebīstas riskēt ar savu dzīvību. Tā cīnījās Rasohins, dodoties ar savu sešnieku pret daudziem desmitiem «junkersu» un «meseršmitu». Zinot, ka viņam aiz muguras ir tikai Serovs, un redzot savā priekšā astoņus, desmit, divpadsmit «meseršmitus», Luņins vispirms lika vāciešiem saprast, ka viņš nesaudzēs dzīvību, lai notriektu zemē kaut vēl vienu no tiem. Un vācieši uzreiz saprata to. Bet tāpēc, ka vāciešiem nepavisam negribējās mirt, lai notriektu viņu, kauja, par spīti pretinieku skaitliskajam pārsvaram, izvērtās par riņķošanu, sarežģītu virāžu virkni un apšaudīšanos paprāvā attālumā. Tieši tādā veidā vispirms izpaudās tā neaprēķināmā un neizmērojamā īpašība, ko bieži dēvē par morālo pārākumu par ienaidnieku.

Reiz no rīta iegriezās rietumu vējš, laiks metās siltāks un sāka blīvi krist smagas sniega pārslas. Tā bija viena no nedaudzajām dienām februārī, kad gandrīz vai nebija iespējams lidot, un, lūk, šajā lidošanai tikpat kā neizmantojamā dienā kaut kādi četri «meseršmiti» rīkojās ar pārsteidzošu nekaunību. Sākās ar to, ka trie-cienlidojumā tie uzbruka vilcienam, kas brauca uz Kobonu, nodarīja nelielus bojājumus lokomotīvei un ievainoja divas dzelzceļnieces.

Skaidrās dienās «meseršmiti» neriskēja uzbrukt dzelzcejam un parasti tikai riņķoja divu triju tūkstošu metru augstumā, vērojot vilcienu kustību. Šoreiz tie izmantoja uzbrukumam sniegputeni, jo domāja, ka sniega aizsegā viņiem izdosies izsprukt nesodītiem. Par uzbrukumu nekavējoties ziņoja uz lidlauku. Luņins un Serovs pacēlās gaisā dažas minūtes pēc vilciena apšaudes.

Viņi neredzēja nekā cita kā vien krītošo sniegu. Pat mežu tikpat kā nevarēja saskatīt, kaut gan Luņins centās lidot pēc iespējas zemāk, lai nepalaistu garām dzelzceļu. Serovs sekoja cieši aiz viņa — ja atpaliktu tikai pārdesmit metru, tie pazaudētu viens otru. Dzelzceļa stigu viņiem vajadzēja šķērsot lidojuma ceturtajā minūtē, taču bija pagājušas jau piecas minūtes, bet sliežu ceļu viņi neredzēja. Luņins pagriezās atpakaļ. Atkal viņi pārlidoja pāri dzelzceļam, to nepamanījuši. Luņins saprata, ka šādos apstākļos nav nekādu cerību sastapties ar «meseršmitiem». Viņi varēja aizlidot garām «meser-šmitiem» dažu metru atstatumā, tos neieraudzījuši. Bet tas, ka viņš nebija atradis pat dzelzceļu, kaitināja Lu-ņinu. Viņš stūrgalvīgi turpināja meklēt. Traukdamies pļaujošajā lidojumā, Luņins reizes piecas pagriezās pa labi un pa kreisi, taču nekādi nevarēja ieraudzīt šauro stigu mežā, pa kuru stiepās dzelzceļš. Ar katru minūti sniegs krita aizvien blīvāk, un aiz krītošo pārslu ieslīpā režģa nebija iespējams neko atšķirt.

Luņinam šķita, ka ziemeļaustrumos virs ezera debesis ir nedaudz gaišākas, un viņš devās uz ezeru. Viņš nolēma meklēt dzelzceļu no Kobonas puses. Lidojot virs krastmalas līnijas, viņi nonāca līdz Kobonai un tur uzreiz ieraudzīja sliedes. Te patiešām bija mazliet gaišāks un tik stipri nesniga. Viņi devās uz dienvidiem virs pašām sliedēm, lai nepazaudētu tās. Aizlidoja garām lokomotīvei, kas, cītīgi izgrūžot dūmu mutuļus, steidzās projām no Kobonas — droši vien lai nomainītu tur to — sašauto. Pēc minūtes viņi nonāca arī līdz sašautajai lokomotīvei, bet saskatīt to nebija iespējams, tāpēc ka ta visa tinās tvaika mākonī, kas plūda no caurumiem katlā. Vilciena sastāvs bija garš un jaukts — gan pasažieru, gan preču vagoni, gan vaļējās platformas, gan cisternas. Pie pasažieru vagoniem sniegā stāvēja ļaužu pulciņi.

«Meseršmitu», protams, te vairs nebija, un būtu bijis muļķīgi meklēt tos šeit. Pilnīgi pārliecināts, ka šodien tos vairs neizdosies sastapt, Luņins pagrieza lidmašīnu uz aerodroma pusi. Sniega ņirboņa sāka nogurdināt Luņinu, viņš apžilba, jutās apdullis. Tiklīdz dzelzceļa līnija bija palikusi aiz muguras, viņš vairs nespēja orientēties un lidoja tālāk uz labu laimi. Tas uztrauca Luņinu — viņš saprata, ka sameklēt aerodromu varbūt ir vēl grūtāk, nekā atrast dzelzceļu. Var gadīties, ka viņi aizlido garām aerodromam. Un viņš sajuta atvieglojumu, kad pēkšņi pamanīja virs eglēm kailā paugura virsotni.

Zemu zemu viņi laidās pār Rasohina kapa vietu un slīdēja lejup uz irdeno sniegu, kas klāja aerodromu. Gatavodamies izlaist skrietules, Luņins paskatījās lejā un ieraudzīja skrienam vairākus tehniķus. Viņi izturējās ļoti savādi. Luņins pagrieza galvu pa labi no sevis un ieraudzīja «meseršmitu», kas joņoja, apšaudīdams aerodromu.

Vienā mirklī izdarījis pagriezienu, Luņins, gandrīz vai aizķerdams zemi, panira zem «meseršmita», sasvēra lidmašīnu strauji.uz augšu un trieca uz «meseršmitu» ložmetēja kārtu. Luņina rokas un kājas darbojās tik veikli, ka apziņa, likās, netiek tām līdzi. Aizjoņojis zem «meseršmita» tam tuvu garām un joprojām celdamies aizvien augstāk gaisā, viņš ieraudzīja aerodroma malā sešas sava pulka lidmašīnas, kas stāvēja sniegā pie eglēm, un «meseršmitu» piķējam uz tām. Protams, tas bija cits «meseršmits», ne tas, uz kuru viņš nupat bija šāvis. Uzbrukums pulka lidmašīnām, kuru jau tā bija palicis tik maz, satracināja Luņinu. «Meseršmits», nobēris kārtu uz lidmašīnām, kas stāvēja zemē, beidza piķēt un pamazām uzņēma augstumu; Luņins ievēroja, ka tam, jau «ieķērusies astē», dzenas pakaļ Serova lidmašīna. Bet, sekojot Serovam, traucās vēl viens «meseršmits». Trešais! Un Luņins metās pakaļ trešajam «me-seršmitam», cenšoties to notvert tēmēklī.

Viņš ieraudzīja aizzibam tuvu garām trasējošo ložu uguntiņas un noprata, ka arī viņam kāds seko. Sākumā Luņins nodomāja, ka tas ir «meseršmits», ko viņš bija pamanījis pašu pirmo. Bet tūdaļ pat ievēroja dūmu stabu, ko vējš kliedēja aerodroma vidū. Nē, Luņins pirmo «meseršmitu» bija notriecis zemē, un viņam dzinās pakaļ ceturtais! Tie bija tie paši četri «meseršmiti», kas pirms divdesmit minūtēm apšaudīja vilcienu. Nezin vai viņi šurp atlidojuši ar nodomu vai atklīduši nejauši, maldoties sniegputenī.

Serovs izdarija pagriezienu, izkļuva no apšaudes un pats uzbruka «meseršmitam», kas vajāja Luņinu. Piecas lidmašīnas, riņķojot un metot vistrakākās cilpas, joņoja krītošajā sniegā virs aerodroma, tvarstīja cita citu un apmainījās īsām šāvienu kārtām.

Vācu lidotāji bija neatlaidīgi un prasmīgi, bet Luņins tomēr manīja, ka viņiem nebūtu nekas pretī, ja varētu izkļūt no kaujas: aerodroma vidū degošā «meseršmita» izskats nomāca viņus. Bet viņiem gribējās arī atriebt, un turklāt viņi bija trijatā pret diviem. Taču fašistiem nekādi neizdevās izmantot savas priekšrocības — tik nevaldāmā niknumā viņiem uzbruka Luņins un Serovs. Kad vācieši beidzot nolēma laisties projām, Luņins ar Serovu neļāva tiem aizlidot. Serovs aizdrāzās apkārt kailajam pauguram, uz brīdi nozuda baltajā sniegā un, pēkšņi parādījies, uzbruka virs meža no sāniem «meser-šmitam», kas jau metās bēgt. Tas sasvērās uz spārnā, apsviedās un lēni ienira eglēs. Abi pārējie «meseršmiti» metās katrs uz savu pusi un nozuda.

Nolaidies aerodromā un izlēcis no lidmašīnas sniegā, Luņins, viss vienos sviedros, nometa zemē savu ādas cepuri un atrāva vaļā uz krūtīm kombinezonu. Viņš bija pārāk biezi saģērbies tik straujai kaujai pavisam zemu, virs pašas zemes, un siltā laikā. Pie viņa lidmašīnas jau stāvēja majors Proskurjakovs. Luņins nostājās mierā un gribēja ziņot Proskurjakovam, bet tas pateica:

— Nevajag, Konstantin Ignatjevič, es pats redzēju . ..

Patiešām, kauju bija vērojis viss aerodroms: lidotāji, tehniķi, sarkanflotieši, šoferi, štāba ierindas daļas rakstveži, virtuves darbinieki. Viņi zināja par to vairāk nekā pats Luņins, tālab ka viņi redzēja visu kopā, bet Luņins katrā brīdī redzēja tikai to lidmašīnu, uz kuru pats šāva. Vienīgi pulka operatīvais dežurants vecākais leitnants Tararaksins nebija neko redzējis, tāpēc ka viņš nevarēja pamest savus telefonus, taču gan jau viņš zināja vairāk par visiem, jo viņš nodeva visus ziņojumus divīzijai un KGS štābam.

— Bet kā ir ar lidmašīnām, ar ļaudīm? — apvaicājās Luņins. — Vai visi veseli?

Izrādījās, ka zaudējumi, ko sagādājis «meseršmitu» uzbrukums, ir pavisam niecīgi. Tie neko nepaguva izdarīt. Tiem nevienu neizdevās nonāvēt, nedz arī ievainot, tikai nedaudzas lodes bija ķērušas sniegā novietotās lidmašīnas, un bojājumus tūdaļ pat aizlāpīja.

«Meseršmits», kas dega aerodroma vidū, liesmoja ilgi, līdz krēslai, un izkausēja sniegu desmit metru aplī. Svelme bija tik liela, ka no vācu lidotāja līķa gandrīz vai nekas nepalika pāri. Nākošajā dienā tehniķi, rakņādamies fizelāžas lūžņos, atrada tikai nomelnējušu «dzelzs krustu».

Meklēt otru «meseršmitu», ko bija notriecis zeme Serovs, devās vesela ekspedīcija, kurā ietilpa ārsts Gro-meko un sarkanflotieši, kas tobrīd nebija norīkojuma. Kad viņi iegāja mežā, ārsts izvilka no maksts revolveri: viņš uzskatīja par iespējamu, ka «meseršmita» pilots paslēpies kaut kur tepat mežā. Bet viņi atrada to nedzīvu: tas sēdēja lidmašīnā ar pāršautu galvu. Izrādījās, ka viņa lidmašīnai nodarīti nenozīmīgi bojājumi, un tā droši vien nebūtu nogāzusies zemē, ja Serovs nebūtu nošāvis lidotāju.

Neviena no daudzajām kaujām, kurās līdz šim bija piedalījušies Luņins un Serovs, nebija sagādājusi viņiem tādu slavu kā šī kauja virs aerodroma, tāpēc ka to paši savām acīm redzēja visi tie pulka (audis, kas pastāvīgi atradas uz zemes un lidojumos nepiedalījās. Ļaudis pavisam citam acīm saka raudzīties uz Luņinu un Serovu, pat apklusa; kad viņi gāja garām.

Luņins ar izbrīnu pārliecinājās, ka pēc to cilvēku domam, kas vēroja kauju no zemes, viņš un Serovs bija devušies ārkārtīgās briesmās. Viņam pašam taja laikā, kad norisa kauja virs aerodroma, ne reizes nebija pat ienācis prata, ka tā viņam vai Serovam varētu beigties bēdīgi.

Toties jau nākošajā kaujā Luņins piedzīvoja tādus mirkļus, kad uzskatīja sevi par nāvei nolemtu.

Sniga visu nakti, bet rīts atausa skaidrs, ar salu Zemi sedza žilbinoši balts sniegs, un pāri tam plīvoja zilganas — gan tumšākas, gan gaišākas ēnas. Luņins un Serovs devās lidojumā. Jo augstāk viņi pacēlās gaisā, jo plašāks pavēras debesu klajs. Dzidrais gaiss bija tik tīrs, ka nemanīja ne puteklīša, un viņi skaidri pārredzēja gandrīz vai visu Ledus ceļu no viena gala līdz otram. Trīstūkstoš metru augstumā viņi lidoja pa savu ierasto maršrutu un jau tuvojās Suho salai, kad pēkšņi ieraudzīja tālu aizmugurē, virs Kobonas, zenīt-artilērijas šāviņu sprādzienu mākonīšus. Viņi uzreiz apsviedās un traucās uz Kobonu.

Virs Kobonas, pagriezienos nozibot saulē, riņķoja «meseršmiti». Sešas lidmašīnas. Tie devās triecienuzbrukumā. No tālienes tie atgādināja milzu riteni, kas griezās vertikālā plāksnē, — «meseršmiti» cits pēc cita traucās uz zemi, it kā knābādami to, pēc tam joņoja augšup, lai, apmetuši loku, atkal mestos uz zemi.

Vācu lidotāji jau no tālienes pamanīja tuvojamies Luņinu un Serovu, pārtrauca pikēšanu un, pacēlušies augstāk gaisā, uzbruka viņiem.

Lai nenokļūtu četru «meseršmitu» uguns lokā, Luņi-nam nācās izdarīt veselu virkni strauju un ārkārtīgi sarežģītu manevru, kas beidzās ar to, ka pēkšņi kādā

pārlieku straujā pagriezienā viņš ievirzījās grīstē. Tas pats par sevi ne pārāk daudz uztrauca viņu, jo viņam bija pietiekoša augstuma rezerve, lai izkļūtu no grīstes. Bet, virpujojot un krītot lejup, viņš redzēja «meser-šmitu», kas visai prasmīgi slīdēja lejup blakus viņam, lai nonāvētu Luņinu tajā brīdī, kad viņš centīsies izkļūt no grīstes.

Luņins zināja, ka, izraujoties no grīstes, viņš dažus mirkļus, kas liksies bezgala ilgi, būs pilnīgi «meser-šmita» varā, un, apzinoties to, viņam radās vēlēšanās virpuļot un krist lejā tik ilgi, kamēr lidmašīna atsitīsies pret ledu. Viņu pārņēma sajūta, ka bojā eja nav novēršama.

Bet rokas un kājas — tāda cilvēka rokas un kājas, kurš divdesmit gadus vadījis lidmašīnu, pašas neapzināti veica visu darbu un izvadīja lidmašīnu no grīstes. Tajā brīdī, kad Luņins nevarēja pretoties, neviens uz viņu nešāva. Serovs, redzēdams, kas notiek ar Luņinu, izrāvās no kaujas un uzbruka no augšas «meser-šmitam», kurš vajāja Luņinu. Ar to arī viss beidzās, tālab ka majors Proskurjakovs, pacēlis gaisā savas sešas lidmašīnas, jau tuvojās Kobonai un «meseršmiti», to pamanījuši, aizlaidās uz dienvidrietumiem. Luņins ilgi nevarēja aizmirst draudošo briesmu izjūtu, kas viņu bija sagrābusi šajā kaujā.

3

Luņins bija ļoti priecīgs, kad uzzināja, ka Hovrins un Slava atbraukuši uz aerodromu. Viņu ierašanās sagādāja prieku visiem, tāpēc ka kopa ar viņiem atbrauca Uvarovs un atveda ziņu, ka visā drīzumā pulkam tikšot pasniegts gvardes karogs. Šo vēsti visās zemnīcās un mājās uzklausīja nopietni, dziļā saviļņojumā, klusēdami. Lidotāji ēdnīcā vingrinājās izrunāt jaunās, savādi un svinīgi skanošās dienesta pakāpes: «Biedri gvardes leitnant, lūdzu, pasniedziet man sinepes!», «Biedri gvardes kaptein, jūs aizmirsāt uz galda tabakmaku». Sacīja pat «gvardes Hilda». Pulka štaba priekšnieks kapteinis Sahbazjans izkāra štāba zemnīcā lielu papīra lapu, uz kuras ar krāsainu zīmuli bija atzīmēts viss, ko paveicis pulks kopš kara sākuma:

Visi, kas iegriezās pulka komandpunktā, ilgi aplūkoja šo tabulu, bet vecākais leitnants Tararaksins, nolicis telefona klausuli, paskaidroja:

— Simt trīsdesmit deviņas lidmašīnas — tas ir gandrīz pieci tādi aviācijas pulki, kāds bija mūsējais kara pirmajā dienā.

Tikai viens nepatika lidotājiem — tas, ka skaitlis «139» nav apaļš.

— Vajadzētu līdz karoga pasniegšanai notriekt vēl vismaz vienu, lai būtu tieši simt četrdesmit, — sacīja Serovs.

Un viņa vārdiem piebiedrojās.

Uzzinājis, ka atbraucis Slava un apmeties viņa mājā, Luņins sāka raizēties. Viņš līdz vakaram nekādi nevarēja aiziet projām no aerodroma, un viņam visu laiku likās, ka zēnu tur nav ēdinājuši un varbūt nav pat parūpējušies Slavam iekurt krāsni. Bija jau pavisam satumsis, kad viņam beidzot izdevās tikt uz sādžu un aiziet uz savu māju. Krāsns kurējās, un istabā bija karsti. Slava gulēja Serova gultā, Hovrins sēdēja, izmeties kreklā, pie galda un petrolejas lampiņas gaismā kaut ko rakstīja.

Ieraudzījis Luņinu, Hovrins smaidot piecēlās kājās. Un Luņins juta, ka šis kalsnais vīrs ar dzelteno seju, cilvēks, ar ko viņš tiekas tikai trešo reizi, patiešām ir priecīgs, redzot viņu. Arī Luņins pats bija ļoti priecīgs, ieraugot Hovrinu, — pat vairāk, nekā bija domājis. Atmiņas, kas viņus saistīja, Luņinam bija dārgās, lokomotīve, brauciens automašīnā ar zvalstīgo mucu, caurlaides izgādāšana Marjai un bērniem. Paspieduši viens otram roku, viņi ilgi stāvēja un smaidīja, nezinādami,

257

Notriektas 139 ienaidnieka lidmašīnas.

Tajā skaitā:

17 N. Cukovskis

kā iesākt sarunu. Luņins teica, ka atsteidzies tāpēc, ka noraizējies par Slavu.

— Velti raizējāties, — Hovrins atbildēja. — Viņu iekārtoja bez jūsu un manas palīdzības.

Patiešām, nebija vērts raizēties par Slavas iekārtošanu. Aerodromā nebija tāda cilvēka, kas nebūtu pacenties viņu pabarot un iekārtot. Viņš bija zēns no Ļeņin-gradas — izsalcis bērns, kas izrauts nāvei no ķetnām. Slava pat nenojauta, kādu jūtu vētru bija izraisījusi viņa novājējusī sejiņa ikvienā no tiem cilvēkiem, kas atradās ap viņu. Tehniķi ievilka Slavu savā mājā un sāka to cienāt. Viņi paši bija pietiekami izjutuši badu ziemas sākumā Ļeņingradas aerodromos, un tagad, kad pārtikas viņiem bija papilnam, katrs gribēja, lai izsalkušais zēns apēd vismaz gabaliņu no viņa uzturdevas. Slava ēda ar; viņš nezināja, ko nozīmē vārds «diezgan», jo sen bija aizmirsis, kā tas ir, kad negribas vairs ēst. Gaļas konservus viņš notiesāja tikpat kāri kā dārzeņu konservus; viņš ēda pie tehniķiem maizi, sviestu, speķi, kūpinātas zivis. Vēlāk viņam pakaļ atnāca Uvarovs. Slava lūdzās, lai viņam atļauj aiziet uz aerodromu paskatīties lidmašīnas un uzmeklēt Luņinu, bet Uvarovs teica, ka vispirms jāpaēd pusdienas. Viņš aizveda Slavu uz lidotāju ēdnīcu, kur viņi atrada priekšā Proskurja-kovu un Jermakovu. Sievietēm, kas strādāja ēdnīcā un virtuvē, bada cietēja zēna ierašanās bija tikpat satraucošs notikums kā tehniķiem. Kaut gan tur atradās pats divīzijas komisārs, viņas drūzmējās durvīs un aizkustinātas nolūkojās Slavā. Šķīvji, ko nesa Slavam no virtuves, bija pilni līdz malām, un ēdiens tajos saturēja tik daudz kaloriju, cik nebija paredzēts nekādās normās. Slava visu apēda ar tāda cilvēka apziņu, kurš netic, ka pasaulē var būt sāta sajūta. Tas neapšaubāmi beigtos slikti, ja nebūtu iejaucies pulka komisārs Jermakovs. Atturīgais un prātīgais Jermakovs izrādījās vērīgāks par visiem citiem un pirmais apjēdza, kādas briesmas draud Slavam. Viņš atbīdīja šķīvjus tālāk no zēna un pateica:

— Pietiks!

Slava gribēja pēc pusdienām iet uz aerodromu, taču, tiklīdz šķīvji bija atbīdīti, zēnam uzmācās nepārvarama miegainība. Daudzu stundu ilgais brauciens bargajā salā, bet pēc tam nepierastais ēdiena daudzums darīja savu, un zēns aizmiga turpat uz krēsla tik cieši, ka ne ar kādu purināšanu nebija uzmodināms. Beidzās ar to, ka Hilda viņu aizmigušu apģērba, bet Jermakovs uz rokām aiznesa līdz mājai, kur bija tikai Hovrins, un noguldīja Serova gultā. Slava gulēja tik cieši, ka vairakas stundas pat nepakustējās. Bet pa šo laiku viņa karjera auga augumā: viņš tika mobilizēts, nosūtīts par sarkan-flotieti aerodroma apkalpes bataljonā, ieskaitīts to sarakstā, kas saņem karavīru uzturu, un norīkots darbā mantu noliktavā.

Luņins steidzās uz pulka štābu, un tāpēc viņa pirmā saruna ar Hovrinu bija īsa.

— Nu, kā jūs toreiz? ... Aizvedāt? ... — Hovrins apvaicājās.

— Jā, aizvedu ... laimīgi... — Luņins atbildēja, sajaukdams pieri.

Hovrins saprata, ka par sievieti ar bērniem, kuru Luņins Ļeņingradā bija dēvējis par savu sievu, nav jārunā, un apklusa.

— Ko jūs tur rakstāt? — Luņins apvaicājās. — Vai avīzei?

— Nē, šoreiz nav avīzei, — Hovrins atsaucās. — Divīzijas komisārs pavēlēja te kaut ko uzrakstīt, bet man kā neiznāk, tā neiznāk. Svītroju vienā svītrošanā.

Patiešām, uz galda bija izmētātas vairākas aprakstītas un pavisam sasvītrotas papīra lapas. — Nevar būt, ka jums neiznāk! — Luņins teica. — Neticu.

— Goda vārds, neiznāk! Rakstu jau nez cik stundu, bet vēl neko neesmu uzrakstījis...

Nākošajā rītā Luņins veda Slavu uz jauno darba vietu — mantu noliktavu. Lai nokļūtu līdz noliktavai, vajadzēja iet pa sādžas ielu gandrīz līdz pašam galam, un viņi devās uz priekšu pa irdeno sniegu. Sākumā Slava, kā bija paradis, lēkādams skrēja pa priekšu, bet drīz atpalika, un Luņins vairākkārt apstājās un gaidīja viņu. Parasti dūšīgais, bezbailīgais Slava šoreiz bija zaudējis drosmi. Viņš pat nobālēja, un, jo tuvāk viņi nāca noliktavai, jo gausākas viņam kļuva kājas.

— Bet vai vajag teikt: esmu ieradies jūsu rīcībā? — viņš ievaicājās.

— Vajag, — Luņins atbildēja.

— Konstantīn Ignatjič, ienāciet kopa ar mani. Labi? Nu, lūdzu ...

Gar māju, kurā atradās mantu noliktava, turp un atpakaļ staigāja meiča — sargkareivis, kažokā, velteņiem kājās, ar automātu uz krūtīm. Visa komanda, kas apkalpoja aerodroma mantu noliktavu, bija meičas — komjaunietes. Visas viņas bija no viena novada, no Urāliem, neliela auguma, padruknas, visas astoņpadsmit gadus vecas un visas brīvprātīgi devušās uz fronti 1941. gada beigās. Viņas visas bija tieši padotas seržantei Ziņai — staltai, kalsnējai meičai ar stingru seju.

Luņins un Slava iegāja istabā. Ieraudzījusi Luņinu, seržante Zina, kas sēdēja pie galda, pietrūkās kājās, ar lielisku žestu pielika labo roku pie deniņiem labajā pusē un sasita kirzas zābaku papēžus, ka noklaudzēja vien. «Esmu ieradies jūsu rīcībā» Slavam izskanēja ļoti neskaidri. Bet Zina jau visu zināja no Jermakova un nekādus paskaidrojumus neprasīja.

— Tūlīt mēs tevi apģērbsim, — viņa sacīja.

Aiz galda līdz pašiem griestiem kaudzēs bija sakrauti melni šineļi, īsie jūrnieku pusmēteļi — bušlati, bikses. No šīm kaudzēm uz Slavu smejot ziņkāri noraudzījās meičas ar apaļām un sārtām sejām.

Saņēmušas seržantes Zinās rīkojumu, meičas ar skubu sāka meklēt Slavam apģērbu — visu, kas paredzēts sarkanflotietim saskaņā ar mantu atestātu. Viņas izraudzījās vismazāko svītroto jūrnieka kreklu, vismazākās apakšbikses, vismazākos zābakus, visīsākās virsbikses, visšaurāko bušlatu. Visas šīs mantas jau sen gulēja noliktavā, un neviens neņēma tās, nevarēja saprast, kam tās izgatavotas. Meičas domāja, ka šie apģērba gabali nekad un nevienam nenoderēs, un nopriecājās, kad beidzot radās vajadzība pēc tiem. Slavam tie bija par lieliem, un tepat uz vietas nācās tos pāršūt šaurākus un īsākus. Viņš stāvēja pie spoguļa, un meičas uz ceļgaliem rāpoja viņam apkārt ar kniepadatām mutē un šķērēm rokās. Seržante Zina deva viņām norādījumus.

— Lelle! īsta lelle! — meičas jūsmoja, grozīdamas un raustīdamas Slavu.

Zēns rauca pieri, lai saglabātu cieņu. Viņš ne bez patikas pameta pa skatienam spogulī: brašs un vīrišķīgs viņš sev šķita matrožu tērpā. Gaišzila apkakle, melnas bikses un kur nu vēl brīnišķīgā siksna ar enkuru uz metālā sprādzes! Žēl, ka viņam tagad nevar izsniegt matrožu cepuri, bet arī melnā ziemas cepure — ausaine ar sarkanu zvaigznīti ir laba; beznaģeni viņš dabūs pavasarī. Pēc dažām minūtēm Slava bija pilnīgi iejuties, biklums izzuda, un tikai uz seržanti Zinu viņš laiku pa laikam pameta piesardzīgu skatienu. Luņins aiziedams tā arī atstāja viņu pie spoguļa meiču vidū, ar kniepadatām uzspraudītu bikšu staru. Bija nolemts, ka pārnakšņot viņš ieradīsies mājā pie Luņina.

Tā sākās Slavas jaunā dzīve. Darbs viņam nelikās grūts: pārcilāt no vienas vietas uz otru ziemas cepuru kaudzes un skaitīt kreklus. Protams, nekā sevišķi interesanta šajā darbā nebija, taču viņš to veica rūpīgi un pat ar lepnumu. Uvarovs bija sacījis Slavam, ka uz mantu noliktavu viņš nosūtīts pagaidām, sākumam, un ar to bija devis viņam ļoti lielas cerības. Ar meičām Slava sadraudzējās ātri, jutās brīvi un nepiespiesti, pat atgaiņājās ar dūrēm, kad tās pārlieku ņurcīja viņu. Trīs reizes dienā Slava kopā ar viņām ierindā gāja uz sar-kanflotiešu ēdnīcu brokastīs, pusdienās un vakariņas. Viņa vieta ierindā bija pašā kreisajā flangā, kaut gan, pēc viņa domām, viena no meičām nebija nemaz lielāka, un zēns tās priekšā piekāpās tikai tāpēc, ka viņam nepatika strīdēties. Visu, ko viņam deva, Slava apēda vienlīdz kāri, bet, kad meičas mēģināja atstāt viņam kā ļeņingradietim savas zupas un biezputras porcijas, viņš aiz lepnuma atsacījās. Savu komandieri Zinu viņš klausīja, bet raudzījās uz to aizvainoti. Kad viņam kāda pavēle nepatika, viņš klusām noņurdēja zem deguna: «Zina — drezīna,» — uzskatīdams šo vārdu savienojumu par ārkārtīgi dzēlīgu.

Taču tas viss viņu ne pārāk uztrauca. Viņš šeit bija ieradies lidmašīnu dēļ, un viņa uzmanība bija pievērsta lidmašīnām.

Mājā, kurā atradās mantu noliktava, bija divas telpas — siltā un saltā. Siltajā dzīvoja meičas, tur stāvēja galds, pie kura sēdēja Zina, kārtodama uzskaiti, un izsniedza mantas saskaņā ar atestātiem, izdarīja pielai-košanu, bet saltajā pusē glabājās lielākā daļa mantu. Saltās puses viņā galā iespīdēja gaisma pa nelielu lodziņu, līdz kuram varēja nokļūt, tikai lienot uz vēdera pāri šineļu kaudzei. Pa šo lodziņu varēja pārredzēt visu aerodromu, visu plašo lauku no sādžas līdz augstā paugura pakājei.

Lodziņu Slavam parādīja meičas, kas ne vienu reizi vien, gulēdamas uz šineļiem, bija pa to lūkojušās. Bet meičas, kaut gan aerodromā bija nodzīvojušas jau divus mēnešus, sajēdza par lidmašīnām daudz mazāk nekā Slava un nekad neskatījās uz tām tik ilgi kā viņš. Slava varēja nepakustējies nogulēt saltajā galā pie lodziņa vai cik stundu. Kad viņam sametās pārāk auksti, viņš iera-kās šineļos.

Tas, ko viņš tur redzēja, bija interesantāks par visu citu pasaulē. Viņš redzēja, ka laiku pa laikam pie pulka komandpunkta zemnīcas parādās kapteinis Sahbazjans ar milzīgu pistoli rokā un raida debesīs krāsainas raķetes. Viņš redzēja, kā, paklausot raķetei, lidmašīnas no starta traucas pa sniegu, paceļas gaisā un pazūd aiz kailā paugura. Viņš redzēja nolaišanās vietas apzīmējumu burta «T» veidā, kas tumši rēgojās sniegā, un Proskurjakovu, Jermakovu, ārstu Gromeko un gaisā esošo lidmašīnu tehniķus staigājam šurp turp gar to. Viņš redzēja, kā nolaižoties lidmašīnas tuvojas zemei, kā tās pieskaras aerodromam, saceļot gaisā sniega virpuļus, elastīgi palecas, lai pēc mirkļa, vēlreiz pieskardamās aerodromam, aizjoņotu pa sniegu, aizvien palēninot skrējienu. Viņš redzēja, kā tehniķi, cik ātri vien spēdami, skrien tām pretim un, kad tās zaudē ātrumu, satver pie spārniem un palīdz aizstūrēt līdz pulka komandierim. Un tad pienāca svinīgs brīdis — lidotājs izkāpa no kabīnes un ziņoja Proskurjakovam par lidojuma norisi. Pa lodziņu lidmašīnas izskatījās mazas mazītiņas, to melnie stāvi sniegā bija gluži kā rotaļlietiņas. Taču Slava nekļūdīgi atšķīra vienu stāvu no otra un saprata visu, kas notiek, bet to, ko nesaprata, piedomāja pats.

Bet aerodroma novērošana pa lodziņu viņu, protams, nespēja apmierināt. Viņam gribējās visu redzēt un dzirdēt tuvumā. Kad Slava manīja, ka noliktavā viņam nav ko darīt, — un tas gadījās visai bieži, — zēns gāja pie Zinās un lūdza:

— Biedri seržant, atļaujiet iziet.

— Nu, ko, ej ar uz kādu laiciņu, — Zina, brītiņu padomājusi, sacīja. — Tikai pusdienas nenokavē. Klausies! — viņa sauca Slavam nopakaļus. — Vai velteņus uzāvi? Citādi skaties tu man!

Vispār viņš gluži veltīgi kurnēja un saukāja Zinu par drezīnu. Stingra pret savām meičām, Zina pret zēnu bija ļoti iecietīga. Meičas viņa patiešām sargāja, cenzdamās nelaist ne soli projām no sevis. Ziņai likās, ka šeit aerodromā viņas meičām ik brīdi draud briesmas iemīlēties. Bet Slavam, protams, iemīlēšanās briesmas nedraudēja, un viņa labprāt laida zēnu projām. «Lai paskraida,» Zina domāja. «Viņam svaigs gaiss nāk par labu.»

Bet Slava, saņēmis atļauju un bīdamies, ka tikai viņu neaiztur, nekavējās ne mirkli. Izdrāzies ārā pa durvīm, viņš gar mājas stūri, piemiedzis acis žilbinošajā saulē, aizsteidzās uz starta vietu tik ātri, ka vai elpa aizrāvās vējā. Viņam patika, kad uz iebrauktā ceļa, kas stiepās apkārt aerodromam, viņu panāca benzīna pievedējs ar uzrakstu «Ugunsnedrošs». Slava pacēla roku. Benzīnpievedējs palēnināja gaitu, un Slava uzlēca uz kāpšļa. Turēdamies pie automašīnas durtiņu izdauzītā loga rāmja un skatīdamies no sāniem ar eļļu notašķītajā šofera sejā, Slava ar benzīna pievedēju braši aizbrauca līdz starta vietai. Viņš jau iztālēm redzēja, ka Luņins sēž lidmašīnā, un, nolēcis no kāpšļa, skrēja tieši pie viņa.

Slava pazina visus pulka lidotājus, bet ar Luņinu bija iepazinies agrāk nekā ar pārējiem un tāpēc kļuvis otrās eskadriļas piekritējs. Viņš uzreiz saprata, kas atrodas gaisā, un apvaicājās tehniķiem, kam pienākusi kārta lidot. Lidotāji aviocepurēs, sēdēdami augstu pār viņu lidmašīnās, uzsmaidīja viņam. Viņi garlaikojās, gaidot lidojumu, un Slavas ierašanās izklaidēja viņus. Luņins atļāva Slavam uzrāpties uz savas lidmašīnas spārna. Stāvēdams uz spārna plāksnes, kas bija sētiņ nosēta ar daudziem ielāpiņiem tajās vietās, kur to bija caururbušas lodes, Slava ielūkojās kabīnē. Luņins parādīja viņam ierīces un izskaidroja, kādam uzdevumam tās domātas. Reiz viņš pat izkāpa ārā no kabīnes un nosēdināja Slavu savā vietā. Stāvēdams uz spārna, noliecies pār Slavu, Luņins atļāva viņam paturēt vad-spieķi un ieskatīties tēmēkļa stikliņā. Slava sēdēja kabīnē, aiz laimes vai pamiris. Viņš piesardzīgi atvirzījās tālāk no ložmetēja gašetes, bīdamies nevilšus to aizskart.

— Nospied, nospied, — negaidot viņu uzmudināja Luņins.

Slava neticēdams pagrieza galvu un paskatījās Lu-ņinam acīs. Luņins tomēr nejokoja. Priecīgā satraukumā nobālējis, Slava skāra gašeti. Atskanēja īss sprakstiens, un mirdzošu ložu svītra šķērsoja tukšo aerodromu. Slava atrāva roku atpakaj un atkal pavērās Luņinā. Luņins smaidīja pār visu salā piesārtušo seju.

Kaut gan Slava ēšanu uzskatīja par visai nopietnu nodarbošanos, viņš labprātīgi nespēja pamest aerodromu pusdienu dēļ. Seržantei Ziņai katrreiz nācās viņu aicināt. Zina parādījās aiz noliktavas un māja Slavam ar roku. Slava bieži vien izlikās, ka neredz viņu, bet Luņins uzreiz pamanīja Zinu un sacīja:

— Jāiet! Tā nav labi.

Slava saīdzis skrēja pie Zinās. Paskrējis dažus soļus, viņš apcirtās un sauca Luņinam:

— Pēc pusdienām es atkal atprasīšos!

Viņš ēda bez steigas un, piebāzis pilnu muti ar maizi, nopietni stāstīja meičām, kas šodien noticis aerodromā. Meičas klausījās uzmanīgi, pat ar skaudību.

Un kā gan lai neapskauž!

Mirdzošo, varonīgo lidojumu un gaisa kauju pasauli, ar ko tām bija tikai attāla saskare un ko tās vēroja tikai pa lodziņu noliktavas saltajā galā, Slava redzēja tuvumā, viņš bija piederīgs tai. Slava sajuta šo skaudību un, protams, piepūtās, un dižojās. Stāstīdams viņš lietoja dažādus vārdiņus, ko bija noklausījies no tehniķiem, — lonžerons, fizelāža, trimeri, stabilizators, — un nievājoši vīpsnāja, kad viņam vaicāja, ko nozīmē tas vai cits vārds. Par kaujām Slava stāstīja tā, ka klausītājas nekā nevarēja saprast, — tik daudz viņš sablīvēja dažādus lidotāju izteicienus. Luņinu viņš vienkārši sauca par Konstantinu Ignatjiču, bet Serovu — par Koļu Se-rovu un pat par Koļku Serovu.

Steigšus notiesājis otro ēdienu un ēzdams pēdējo kumosu maizes, viņš sāka nepacietīgi grozīties un ik pēc brītiņa skatījās uz Zinu.

— Nu skrien jau skrien, — viņa sacīja. — Tikai

pats nāc vakariņās, es tevi vairs nesaukšu. Nokavēsi — ļ nedabūsi nekā.

Vakariņas ēdot, Slava runāja daudz mazāk nekā pie pusdienu galda un aiz noguruma tikko kustināja muti. Acis liptin lipa ciet. Vilkdamies no sarkanfloliešu ēdnīcas uz māju pie divžuburainā bērza, viņš jau gandrīz gulēja un uzgrūdās pretimnācējiem.

Vakaros mājās Slava sastapa ne tikai Hovrinu, bet arī Luņinu.

Luņins tagad katru dienu pēc vakariņām nāca uz māju un kopā ar Hovrinu stundas divas sēdēja pie galda petrolejas lampas gaismā. Luņinam, kas dienā bija krietni izsālies, karsti sakurinātā krāsns sagādāja baudu; lielas sviedru lāses ritēja pār viņa plato pieri un deniņiem. Luņins sēdēja, atrāvis vaļā kombinezonu, un savām labsirdīgajām acīm vērās Hovrinā.

Luņins runāja maz. Hovrins bija daudz valodīgāks. Viņi tagad abi veica darbu, ko Uvarovs sākumā bija uzticējis Hovrinam vien. Slava zināja, kas tas ir par darbu: viņi rakstīja vārdus zvērestam, kuru dos lidotāji, saņemot gvardes karogu.

Hovrins bija uzrakstījis jau kādus desmit variantus, bet Uvarovs tos citu pēc cita noraidīja.

— Skanīgs jau ir, bet sirsnības pamaz, — viņš teica. — Jāuzraksta stingrāk un turklāt tā, lai katrs justu, ka runā nevis kaut ko iemācītu, nevis svešu, bet to, kas pašam uz sirds, kas ir visdārgākais. Nē, acīm redzot viens jūs netiksiet galā, jums palīgos vajadzīgs īsts lidotājs. Palūdziet Luņinu, kad viņš atnāks. Nolasiet viņam visus variantus un paklausieties, ko viņš sacīs . ..

Luņins noklausījās visus variantus un visus uzslavēja. Un droši vien no visas sirds. Luņins sajūsminājās par Hovrina meistarību, par viņa prasmi rakstīt, atrast vajadzīgos vārdus. Luņins sāka smieties, uzzinājis, ka Uvarovs grib, lai viņš palīdzētu Hovrinam. Kur nu viņš! Un tomēr Hovrins saprata, ka neviens variants Luņinam tā īsti nav iepaticies.

— Pārāk labi, — Luņins sacīja. — Lidotājs tā nepateiks.

— Bet kā tad lidotājs pateiks?

— Nezinu... Kaut ko vienkāršāku. Kaut ko par stūres ratu, par magneto ...

Hovrins ik pēc brīža pielēca kājās un staigāja pa istabu, viņa saliektā auguma ēna ātri pārsviedās no sienas uz sienu. Viņš neatlaidīgi lūkojās Luņinā, cenzdamies uzminēt, ko tas īsti domā. Izgudrojis kādu teikumu, viņš pateica to balsī un vaicāja:

— Vai tā? Vai tā?

— Tā, — atbildēja Luņins. — Ne jau gluži tā, bet apmēram tā ir.

Slava viņu sarunās neklausījās un to jēgā neiedziļinājās. Katru vakaru, tikko Slava bija atgūlies, viņu pēkšņi pārņēma ilgas pēc Soņas.

Pa dienu Slavam bija tik daudz jaunu iespaidu, ka viņš nepaguva pat atcerēties Soņu, bet vajadzēja tikai atgulties un aizvērt acis, kad tā uzreiz iznira no tumsas. Viņa tagad gluži viena dzīvo virtuvē, kur nomira vectētiņš, tukšā, aukstā dzīvoklī. Pašlaik viņa uzvārījusi ūdeni tējkannā un tumsā dzer tēju. Visu savu maizi viņa, protams, apēdusi jau no rīta, un pret vakaru viņai vairs nav palicis ne kumosiņa ...

— Biedri vecākais politiskais vadītāj, — viņš pēkšņi vaicāja, — vai jūs aizvedīsiet māsai paciņu?

— Protams, aizvedīšu, — Hovrins atbildēja. — Es taču jau sacīju.

Par sūtījumu Soņai Slava sapņoja jau kopš pirmās dienas, ko viņš pavadīja aerodromā. Sākumā viņš nolēma ēst mazāk maizes un sakaltēt sausiņus. Bet sar-kanflotiešu ēdnīcas darbinieki Slavam paskaidroja, ka viņš tikpat neapēdot savu devu un ka tie varot kuru katru mirkli izsniegt viņam nosūtīšanai māsai uz Ļe-ņingradu veselu klaipu vai pat divus un vēl putraimus, un varbūt arī konservus ... Vai tas patiesi bija tā, vai arī divus klaipus viņam gatavojās izsniegt no kādiem citiem krājumiem, taču Slava ticēja, ka tā ir.

— Konstantin Ignatjič, vai Soņa varēs mani apciemot? Kā jūs domājat? Ne tūlīt, protams, bet vēlāk... nu, pavasarī? Skaidrs, ka tagad ir pārāk agri par to runāt ar Uvarovu, viņš tikai saskaitīsies, bet mazdrusciņ vēlāk parunāt varēs. Lai viņa. atbrauc tikai uz vienu dienu vai uz divām... Jūs aprunāsieties?

— Guli, guli! — Luņins atbildēja. — Aprunāšos...

Pēc brītiņa Slavas domas pievērsušās citam.

— Konstantin Ignatjič, ko jūs domājat, — viņš jautāja, — vai notrieks vēl vienu vācieti, lai būtu tieši simt četrdesmit? Vai pagūs?

— Nezinu. Guli.

Un Slava iemiga.

Luņins bija viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem aerodromā, kurus ļoti maz uztrauca tas, ka 139 nav apaļš skaitlis. Tas droši vien bija no vecuma. Luņins pamanīja, ka jaunie cilvēki ar lielāku aizrautību sapņoja par to, lai brīdī, kad pasniegs gvardes karogu, pulka panākumos skaitītos tieši simt četrdesmit notriektu vācu lidmašīnu. Pats Luņins ne drusku nešaubījās, ka simt četrdesmitā vācu lidmašīna drīz tiks notriekta, bet, vai to izdarīs dienu pirms karoga pasniegšanas vai dienu vēlāk, Luņinam šķita vienalga. Taču, izgājis no mājas un pamanījis, ka sals pieņemas, bet zvaigznes kļūst spožākas, viņš noprata, ka rīt būs žilbinoša, skaidra diena, izlidot nāksies jau ar rītausmu un katrā ziņā notiks kaujas, un nodomāja, ka simt četrdesmitā vācu lidmašīna, ļoti iespējams, tiks notriekta tieši rītdien.

Un, patiesi, lidojumi sākās, līdz ko svīda gaisma. Novērošanas posteņi no dažādām malām ziņoja par pamanītajiem «meseršmitiem». «Meseršmiti» nelielām grupām turējās ļoti augstu, lidoja virs dzelzceļa, virs Kobonas, virs Ledus trases. Doties triecienuzbrukumos tie nemēģināja. No padomju iznīcinātājiem acīm redzot izvairījās.

Astoņas pulka lidmašīnas pacēlās gaisā pa pāriem, pēc kārtas aplidoja visu savu rajonu un atgriezās aerodromā, nepiedzīvojušas nevienu sadursmi, lai gan «meseršmiti» laiku pa laikam parādījās debesu pamalē — gan pa divi, gan pa četri. Tā, protams, nebija sagadīšanās. Vācieši kaut kam gatavojās.

Vēl ne reizes nebija bijusi tik gaiša diena. Par spīti divdesmit grādu salam, saule mirdzēja žilbinoši pavasarīgi. Uz to pusi nedrīkstēja ne paskatīties — acis pašas no sevis vērās ciet. Tas lidotāju uzdevumu ļoti sarežģīja: kaut gan gaiss bija pilnīgi caurspīdīgs, «meseršmiti», aizlidojot saules pusē, acumirklī it kā izgaisa tās mirdzumā.

Sevišķi saule traucēja uz dienas beigām, pirms rieta, kad Luņins ar Serovu veica savu ceturto izlidojumu. Saule kā ugunīga bumba karājās dienvidrietumu pamalē, apskāvusi ar savām saltajām liesmām padebešus, un to, kas notika tur šajās liesmās, nebija iespējams saskatīt.

Bet notika tā, ka šis ugunīgais aizkars palīdzēja nevis vāciešiem, bet Luņinam un Serovam. Abi atradās viņiem uzticētā rajona pašā dienvidrietumu malā, kad ziemeļaustrumos ieraudzīja deviņus «junkersus», kas virknē devās bombardēt Kobonu.

«Junkersi» lidoja trīstūkstoš metru augstumā un vēl augstāk; vēl vairāk uz ziemeļaustrumiem paralēli traucās «meseršmiti», kas apsargāja tos. Bombardēšanas laiku tie bija izraudzījušies pārdomāti un veiksmīgi — no Kobonas puses tos nevarēja pamanīt, tāpēc ka tieši aiz tiem atradās saule. Bet žilbinošajā saulē viņi nepamanīja arī Luņina un Serova lidmašīnas. Smagie, bumbām piekrautie «junkersi» droši lidoja viņiem garām divtūkstoš metru attālumā, neko nenojaušot, un Luņina sirds ietrīcējās priekā. Viņš pašūpoja lidmašīnas spārnus, aicinādams Serovu, un viņi abi metās uzbrukumā.

Prasmi notriekt «junkersus», kas, salīdzinot ar viņu pašu lidmašīnām, likās milzīgi, gausi un neveikli, viņi bija labi apguvuši jau rudenī Rasohina vadībā. «Jun-kersu» virkne nodrebēja, izliecās. Pēc acumirkļa divi no tiem jau dega uz ledus.

«Simt četrdesmit viens! Atkal nav apaļš skaitlis!» Luņins nodomāja un pasmaidīja.

Nekādas virknes vairs nebija, visi septiņi «junkersi» aizlaidās katrs uz savu pusi, un tālu apakšā uz baltā ezera klaja sprāga bumbas, ko tie nometa, lai atvieglotu bēgšanu.

Pamanījuši divu «junkersu» bojā eju, bet neredzot padomju iznīcinātājus, «meseršmiti» sāka riņķot nekārtīgi, kā spietā. Lai arī turpmāk paliktu neievēroti, Luņins un Serovs devās uz dienvidrietumiem. Saule spīdēja tieši acīs. Viņi jau šķērsoja krasta līniju un lidoja virs tumšā, robotā meža. Pēkšņi Luņins, mirdzuma apžilbināts, pamanīja priekšā tumšu plankumu, kas strauji palielinājās.

Viņam pretim, aizsegdams sauli, izjoņoja «meser-šmits». Pazibēja līdzās, aizlidoja garām un nozuda tālu aiz muguras.

«Kāpēc viņš mani nenotrieca?» pārsteigts domaja Luņins. Un uzreiz atcerējās Serovu. «Kur ir Serovs?»

Viņš atskatījās.

Serova lidmašīna liesmoja.

To bija pārņēmušas liesmas, kas šķita spožas pat šajā žilbinošajā gaismā. Vispārsteidzošākais bija tas, ka lidmašīna degdama turpināja traukties iepriekšējā kursā.

— A-a-a-a-a! — Luņins kliedza, nedzirdēdams pat savu balsi motora troksnī. — A-a-a-a-a! — viņš auroja izmisumā.

Pēkšņi divtūkstoš simt metru augstumā Serovs izmetās no savas lidmašīnas.

Griezdamies un dīvaini vēcinādams rokas, viņš krita lejup.

Viņš neatvēra izpletni, un Luņins nolēma, ka viss pagalam. Turpinādams kliegt pilnā kaklā, Luņins strauji nopikēja un joņoja lejup pakaļ krītošajam Serovam, it kā gribētu ietriekties mežā. Serovs krita, un tikpat strauji slīdēja tuvāk apvārsnim saules ugunīgā ripa, kļūdama aizvien lielāka un sarkanāka.

Un pēkšņi tūkstoš divsimt metru augstumā virs Serova atvērās izpletnis. Pēc tik ilga brīva kritiena rāviens droši vien bija ļoti spēcīgs. Izpletņa kupols tika parauts, sašūpots, un Serovs palika nekustīgi karājamies izstieptajās auklās. Nevarēja zināt, vai viņš apzināti bija izdarījis tādu lēcienu ar ilgu brīvu kritienu, lai «meseršmiti» viņu nenošautu gaisā, vai arī gluži vienkārši uzreiz nevarēja sakopot spēkus, lai pavilktu gredzenu uz krūtīm. Bet viens tagad Luņinam bija skaidrs: Serovs dzīvs!

Izpletnis slīdēja lejup mokoši gausi. Luņins riņķoja gaisā, apsargājot to. Augstu mirdzošajās debesīs pazibēja divi «meseršmiti». Tie, protams, ļoti labi redzēja izpletņa spilgto aplīti.. . Kamēr Luņins ir šeit, viņi Serovam neuzbruks .. . Zeme nāca aizvien tuvāk, aizvien tuvāk. Tagad jau bija skaidrs, ka izpletnis nolaidīsies, rau, tur, starp retajām, jaunajām priedēm. Rietošā saule jau gandrīz grima apvārsnī. Priežu galotnes vēl gaiši apspīdēja saules stari, bet lejā starp stumbriem diena jau bija izdzisusi. Izpletnis nolaidās starp divām priedēm, neaizķēris nevienu zaru. Serovs atkrita sniegā.

Luņins ļoti labi redzēja, kā viņš guļ, — uz vedera, nedabiski sarāvies, — un nekustas. Izpletnis, sakrities un savilcies nelielā vīstoklī, atradās viņam līdzās un arī nekustējās — tur lejā nemaz nebija vēja. Luņins meta loku pēc loka virs pašām priedēm, neizlaižot Serovu no acīm. Vai tiešām Serovs tā arī nepakustēsies?

Beidzot, kad Luņins lidoja jau divpadsmito loku, Serovs mazliet pacēlās un sāka līst uz priekšu. Viņš līda kaut kā dīvaini, uz sāniem, velkot pa sniegu labo roku un labo kāju, stiepdams aiz sevis auklās izpletni un pat nepūlēdamies no tā atbrīvoties. Aizrāpies līdz priedei, viņš uzslējās un atsēdās, atbalstījies ar muguru pret stumbru. Ar kreiso roku viņš steigšus rausa sniegu, lika to pie sejas un, kā Luņinam šķita, ēda to. Laikam viņu moka slāpes, reiz viņš ēd sniegu! Viņam droši vien apdegusi seja!

Cenšoties pievērst sev Serova uzmanību, Luņins šaudījās virs viņa, virs priedes. Vai tiešām Serovs nemana viņu? Bet, rau, beidzot Serovs pacēla virs galvas kreiso roku un nevarīgi pamāja Luņinam.

Luņins, nevarēdams izšķirties, riņķoja un riņķoja virs priedēm. Serovs ievainots, smagi ievainots un apdedzis. Kas jādara?

«Meseršmiti» aizlidoja. Saule lejā jau bija norietējusi, mežu apņēma krēsla. Ja tuvumā būtu gadījusies kaut cik noderīga vieta, lai varētu nolaisties, Luņins, protams, nolaistos zemē ar savu lidmašīnu un skrietu pie Serova, lai tiktu skaidrībā, palīdzētu. Bet nekur tuvumā nolaisties nevarēja, visapkārt mežs un tikai mežs, ne stigas, ne izcirtuma, ne noras. Tur ir ceļš. Nē, tas pārāk šaurs, tur ar lidmašīnu nav ko domāt nolaisties. Serovam varēja sniegt palīdzību tikai no aerodroma.

Apmetis pēdējo loku, Luņins aiztraucās uz aerodromu.

4

To, ka Luņins un Serovs notriekuši divus «junker-sus», pulka komandpunktā uzzināja tajā pašā acumirklī, kad tas notika. Kauja norisinājās virs Lādogas ezera, un visi novērošanas posteņi, kas bija izvietoti uz ezera, kauju redzēja un paziņoja par to Tararaksinam pa tālruni. Bet, kas notika ar Luņinu un Serovu pec tam, virs meža, neviens nezināja.

Proskurjakovs uzreiz noprata, ka vācu uzlidojums Kobonai izjucis. Tomēr vajadzēja pārbaudīt; katram gadījumam viņš lika pacelties gaisā visām lidmašīnām, kas atradās aerodromā, un aizlidoja kopā ar tam. Tukšajā lidlaukā palika tehniķi, pulka komisārs Jermakovs un kara ārsts Gromeko.

Saule nule bija paslēpusies aiz apvāršņa, un ziemas vakara debesis rietu pusē krāšņi un spoži kvēloja. Debesis bija vēl pavisam gaišas, bet šeit lejā jau varēja manīt krēslas tuvošanos. Sniegs gurkstēja zem kājām. Nikni sprēgāja sals, un visi staigāja šurp un turp, vērodami debesis. Pēc visiem aprēķiniem, Luņinam un Serovam jau vajadzēja atgriezties. Taču minūte sekoja minūtei, bet viņu nebija.

Jermakovs zināja, kad viņiem izbeigsies degvielas, un brīdi pa brīdim ielūkojās pulkstenī. Ja viņi neatgriezīsies triju minūšu laikā, tad neatgriezīsies nemaz.

Bet tad aiz kailā paugura iznira Luņina lidmašīna un sāka tuvoties zemei.

Luņins izlēca no lidmašīnas, un pēc viņa sejas izteiksmes visi noprata, ka notikusi nelaime.

— Vai viņš dzīvs? — jautāja Jermakovs.

Luņins pamāja ar galvu.

— Kur?

Luņins ar ceļgalu pasita uz augšu karti planšetē, kas viņam karājās pie siksnas. Vieta, kur bija nokritis Serovs, atradās kilometrus četrdesmit no aerodroma. Visapkārt tikai mežs, tuvumā nevienas sādžas.

— Re, kur ceļš, — teica Jermakovs. — Vai tālu no tā?

— Nē, nav tālu, — Luņins atbildēja. — Varbūt tikai metrus septiņsimt, lūk, šeit, labajā pusē. Es skaidri saskatīju ceļu, domāju pat nolaisties, bet tas pārāk šaurs, nolaisties nav iespējams.

— Bet vai varēsim izbraukt? Vai neiestigsim sniegā?

Luņins to nezināja, no augšas to bija grūti saredzēt. Automašīnas uz ceļa viņš nebija manījis.

— Gan jau tiksim cauri, — mazliet padomājis, teica Jermakovs. — Ceļš ved uz frontes pusi, tātad ir iebraukts.

Nelielais, druknais, enerģiskais Jermakovs deva rīkojumu mierīgi, klusi. Viņam piemita tāda īpašība — jo vairāk viņš uztraucās, jo mierīgāka un apņēmīgāka kļuva viņa balss.

Jermakova nesatricināmais mierīgums izkliedēja Lu-ņina bažas. «Tātad viņš tomēr cer,» domāja Luņins. Pats Luņins svārstījās starp cerībām un izmisumu, no izmisuma uz cerībām. «Kaut tikai ātrāk izbrauktu, kaut lieki nezaudētu laiku ...»

Taču viss tika darīts ļoti ātri. Līdzās ārstam parādījās maza auguma jauniņa meiča — sanitāre ar paskarbu sejas izteiksmi, tērpusies kažokā, zem tā melni svārki, lielos velteņos, ar milzīgu somu pie sāniem. Pēc tam pieripoja pulka komandiera vieglā automašīna «emka», Jermakovs pateica, ka šoferis neesot vajadzīgs,— viņš pats vadīšot «emku». Sasēdās mašīnā. Ārsts nosēdās priekšējā sēdeklī blakus Jermakovam. Sanitāre ar Luņinu — viņam aiz muguras.

Pa to laiku piebrauca Jermakova izsauktais pusotr-tonnīgais kravas auto ar sarkanflotiešiem. Abas mašīnas izbrauca no aerodroma desmit minūtes pēc Luņina atgriešanās — agrāk, nekā pārradās Proskur-jakovs.

Krēsla aizvien vairāk sabiezēja, bet iebrauktais sniegotais ceļš skaidri iezīmējās priekšā. Jermakovs trieca mašīnu, cik jaudas, pusotrtonnīgais auto drīz vien atpalika un pagaisa skatienam. Bet Luņinam šķita, ka viņi tikko virzās uz priekšu. Nemiers pārņēma viņu aizvien spēcīgāk. Serovam ne mazāk par divām stundām jāguļ salā. Pat tad, ja ievainojumi ir niecīgi, to pārciest nav viegli. Bet ja nu viņš noasiņo... Vai tiešām arī Serova vairs nebūs, un viņam jāpaliek vienīgajam...

Ārsts klusēja un ne reizes neatskatījās. Viņš acīm redzot arī bija uztraucies un Luņinam šķita pavisam citāds nekā parasti. No bramanības un puiciskās dižošanās vairs nebija ne vēsts. Viņš saspringti domaja tikai par vienu.

Sanitāre kā iesēdās mašīnā, tā ne reizes nepakustējās un atgādināja par savu klātbūtni tikai tad, kad, pasviesta grambās uz augšu, viņa dusmīgi nokrekšķinājās.

Satumsa pavisam, koki abās pusēs saplūda, veidojot nepārtrauktu tumšu mūri. Ceļš kļuva šaurs, līkumots. Mašīna, traucoties pilnā sparā pāri grambām un bedrēm, drebēja un lēkāja. Jermakovs mašīnu dzina uz priekšu dzīšus, bet pagāja ne mazāk kā pusotras stundas, iekams viņi nokļuva ap to vietu, kur bija nokritis Serovs ...

Ap to vietu... Bet, kad Jermakovs atskatījās un apvaicājās Luņinam, vai apstāties un sākt meklēšanu tūlīt vai arī pabraukt vēl mazliet tālāk, Luņins nezināja, ko atbildēt. No gaisa lidojumā viņš vienā mirklī būtu atradis vietu, kur atstāja Serovu, bet no zemes viss likās citāds. Viņš atkal nolika uz ceļgaliem planšeti ar karti un apgaismoja to ar kabatas bateriju. Mašīna apstājās. Jermakovs un Luņins izkāpa, pavēroja apkārtni, apspriedās. Pabrauca vēl mazliet un atkal apstājās.

Luņins atcerējās, ka ceļš krasi pagriežas pa kreisi tieši tajā vietā, kur tas vistuvāk pienāk klāt Serovam. No augšas viņš nemaldīgi būtu atšķīris šo pagriezienu, bet uz zemes naktī visi ceļa līkumi šķita vienādi. Pie katra pagrieziena uz kreiso pusi viņš ar Jermakovu kāpa ārā no automašīnas. Neviens pagrieziens viņam nelikās īstais, kamēr viņi pie tā stāvēja, bet, tiklīdz tas palika aiz muguras, viņi domāja, ka tas bijis īstais.

Jau piekto reizi viņi ar Jermakovu izkāpa no mašīnas.

— Nu, kas ih? Vai šeit? — ārsts ievaicājās, pa~ verdams durtiņas.

Luņins šaubīdamies pārlaida skatienu pāri egļu robotajām galotnēm. Saltas zvaigznes mirgoja virs ceļa.

— Šeit, — Luņins atbildēja.

Taču viņa balsī nebija pārliecības.

— Varbūt brauksim tālāk? — teica Jermakovs. — Jūs, major, nesteidzieties, paskatieties, kā nākas. Mēs pazaudēsim daudz vairāk laika, ja sāksim meklēt neīstajā vietā.

— Nē, te pagrieziens daudz asāks nekā iepriekšējie ... — Luņins teica.

Viņš nebija pilnīgi pārliecināts, bet, ja viņi brauks

273

18 N. Cukovskis

tālāk, ceļš, strauji pagriezdamies, var tik tālu aizvest viņus no Serova, ka tie nekad viņu neatradīs. Ārsts un sanitāre arī izkāpa un apstājās ceļa mala. Tika nolemts, ka Jermakovs paliks pie mašīnas un sagaidīs pusotr-tonnīgo auto ar sarkanflotiešiem, bet visi pārējie tūlīt dosies meklēt.

— Lūk, tur pa labi, — Luņins sacīja. — Egles drīz beigsies un sāksies priedītes.

Mežā bija daudz tumšāk nekā uz ceļa, taču visu, kas atradās uz sniega, varēja viegli pamanīt. Sniegs bija sacietējis, blīvs, graudains, un viņi nestiga tajā visai dziļi. Tur, kur egles auga ciešāk cita pie citas, vējš bija saputinājis irdenas kupenas, bet viņi gāja tām apkārt.

Luņins, soļojot ar smagajiem, platajiem lidotājā zābakiem pa sniegu, visu laiku domāja, vai viņš pareizi norādījis ceļa līkumu, kur jāsāk meklēšana. Viņšatce-rējās, ka atstājis Serovu paretā priežu jaunaudzē, bet šeit mežs bija biezāks un auga vairāk egļu. Tiesa, viņš redzēja no lidmašīnas, ka netālu no ceļa aug arī egles, un sākumā bija mierīgs, jo domāja, ka egļu mežs tūlīt beigsies un sāksies priedes. Viņš gāja neapstādamies, taču visapkārt joprojām auga tikai kuplas, apsūnojušas egles. Viņš pielika soli, lai ātrāk tiktu cauri egļu joslai, bet tā vēl arvien nebeidzās. Tad Luniņam sāka likties, ka viņš apmaldījies un iet līdztekus ceļam, nevis attālinās no tā; viņš mainīja virzienu, pēc tam mainīja to vēlreiz, bet joprojām redzēja visapkārt tikai biezas, tumšas egles.

Tagad viņš jau gandrīz skrēja, dziļi iebrūkot sniegā, un ik brīdi mainīja virzienu. Luņins metās turp, kur viņam likās pavīdam gaišāka vieta aiz eglēm, bet uzdūrās aizvien jaunām eglēm. Luņinam šķita, ka viņš jau ir aizgājis ļoti tālu no ceļa, ka šeit meklēt nevajadzēja, ka viņš nav parādījis īsto ceļa līkumu un ka viņa vainas dēļ pazaudēts ļoti daudz laika. Laiks skrien bezgala ātri. Viņa kļūda varbūt Serovam maksājusi dzīvību. Vēl dažas reizes pamēģinājis izkļūt no eglēm, viņš galīgi izmisa. Luņins nolēma iziet atpakaļ uz ceļa, sasaukt visus un braukt līdz nākošajam līkumam.

Bet, tiklīdz viņš to bija nolēmis, egļu mežs kā uz burvja mājienu beidzās. Egles atkāpās, un Luņins ierau-dzija lēzenu pauguru, kura nogāze bija apaugusi retām, nelielām priedīlēm. Te bija daudz gaišāk. Sniegs vizuļoja, zvaigžņotā debess šķita spoža un tuva, daudzkrāsainās zvaigznes it kā karājās vieglajos un caurspīdīgajos priežu zaros.

— Šurp! — Luņins iesaucās. — Pie manis!

No tālienes viņam atbildēja vairākas jaunas balsis-p sarkanflotieši, kas jau bija paspējuši panākt viņus uri iegājuši mežā kopā ar Jermakovu. Luņins viņus negaidīja, bet devās augšā pa lēzeno nogāzi. No šejienes varēja redzēt diezgan tālu, un viņš vairākkārt pamanīja sniegā tumšus plankumus, kas iztālēm atgādināja sēdošu vai gulošu cilvēku. Drebošu sirdi viņš skrēja turp, bet tas allaž izrādījās celms vai kadiķis.

Uzmanīgi vērdamies uz abām pusēm, viņš nonāca līdz paugura virsotnei un devās lejā pa pretējo nogāzi, kas bija tikpat lēzena. Virsotnē un pretējā nogāzē bija tā pati retā jaunaudze. Bet, jo zemāk kāpa Luņins, jo skaidrāk viņš redzēja priekšā tumšo, roboto si’enu. Tās atkal bija egles.

Izgājis cauri priežu mežam līdz galam, Luņins pagriezās un sāka so|ot atpakaļ. Lai vairāk apskatītu, viņš negāja pa savām pēdām, bet kādus simt metrus atstatu no tām. Vēl nesasniedzis virsotni, viņš sastapa sarkanflotiešus, kas pārmeklēja mežu, izkārtojušies garā ķēdē. Ārsts un Jermakovs gāja kopā. . v

— Viņi tūlīt atradīs, major, — Jermakovs teica:

— Priežu mežiņs nav liels. Viņi tūlīt to atradīs, ja vien viņš ir šeit. ;

— Viņš nokrita tieši tādā mežiņā, — Luņins sacīja.

— Vai mazums te tādu mežiņu, — Jermakovs atbildēja. — Šeit redziet kā: pauguri un ielejas vien. Visās ielejās egles, bet uz visiem pauguriem — priedes.

Luņins turpināja meklēt, bet Jermakova vārdus nevarēja aizmirst. Paļāvība, kas bija viņu pārņēmusi, kad viņš atrada priedes, izgaisa. Luņins tagad atkal bija gandrīz pārliecināts, ka kļūdījies, norādot ceļa līkumu, un ka viņi šeit tikai velti zaudē laiku. Pēc trim minūtei# viņš atkal atradās pie eglēm un atkal pagriezās atpakaļ. Trešoreiz kāpjot paugura virsotnē, viņš ik uz so]a\ redzēja velteņu pēdas. Priedulāju visos virzienos jau bija izstaigājuši sarkanflotieši. Nepalika neviena nepārmāki lēļa vietiņa. Kamēr viņi šeit mīņājas Luņina vainas dēļ, Serovs varbūt ir nosalis vai noasiņojis ... Luņins galīgi izlēma. Vajadzēja rīkoties, nezaudējot vairs ne mirkļa.

Viņš uzmeklēja Jermakovu un atklāti atzinās, ka noteikti ir kļūdījies. Kā par brīnumu, Jermakovs vel arvien svārstījās.

Turpretim Luņins vairs nešaubījās nemaz. Viņš apgalvoja, ka tagad visu skaidri atceroties, ka ari ceļa pagrieziens neesot tāds, ka priedes tur bijušas citādas. Viņam tagad patiešām likās, ka tajā vietā, kur nokrita Serovs, priedes bija augstākas — arī jaunas, taču tomēr ne tik sīkas. Jermakovs neko nevarēja iebilst, lai gan, šķita, viņš joprojām svārstījās.

Pēkšņi ārsts atrada izpletni. Viņš iekliedzās, un visi aizsteidzās pie viņa. Izpletnis, satinies bezveidīgā vīstoklī, gulēja sniegā. Kad Luņins, skriedams visiem pa priekšu, nokļuva līdz ārstam, tas, stāvot sniegā līdz ceļgaliem, cilāja zīda auduma kaudzi, vēl arvien cerēdams atrast zem tās Serovu.

Taču izpletnis bija, bet Serovs nebija.

— Aizgājis... — Jermakovs teica.

— Viņš nevarēja aiziet! — iesaucās Luņins. — Viņš nevarēja pat piecelties kājās ...

Ārsts jau gulēja uz vēdera un apskatīja sniegu. Mēness gaismā asins plankumi sniegā izskatījās melni, un tādēļ acs ne uzreiz spēja tos atšķirt no sausajiem zariņiem un priežu mizas gabaliņiem. Taču asiņu bija daudz. Sniegs šeit stingrs, ass, sacietējis, visapkārt nomīdīts. Lūk, šeit viņš rāpies. Viņš, protams, aizlīdis no šejienes. Iespējams, ka viņš dzirdēja automašīnu troksni un noskārta, ka tajā pusē ir ceļš ...

Ārsts piecēlās un, zemu noliecies, sāka iet pa pēdām. Cik daudz asiņu! Serovam nācies lauzties cauri šiem krūmiem. Ārsts, pašķīris zarus, ielīda krūmos. Sniegs starp krūmiem bija irdens. Augsta kupena. Ejot pa sniegu, ārsts iegrima kupenā. Atskanēja kritiena troksnis, lūstošu zaru brīkšķēšana.

— Kur jūs esat, doktor? — Luņins iesaucās.

Ārsts bija pazudis.

Luņins iekāpa kupenā, iestigdams irdenajā sniegā līdz jostas vietai.

— Stāviet! — viņš izdzirda ārsta balsi kaut kur no apakšas. — Stāviet, citādi novelsieties.

— Kas tad te ir? Bedre?

— Ghāvis vai bedhe, velns viņu zina. Ejiet apkāht, pienāciet no othas puses. Viņš ih šeit. Es nokhitu uz viņa .. .

— Serovs? Šeit? Vai viņš dzīvs?

Ārsts neatbildēja.

Ar troksni, lauzdams zarus un iestigdams sniegā, Luņins steidzās uz priekšu, lai piekļūtu bedrei, kas neskaidri tumsā melnoja. Pēkšņi bedres dibenā uzzibsnīja gaisma: ārsts bija iededzinājis kabatas bateriju. Gaismas lokā parādījās Serova atpakaļ atmestā galva, viņa dīvaini pārvērstā seja ar tumšiem plankumiem uz vaigiem un pieres. Acis Serovam bija aizvērtas.

— Koļa! Koļa! — Luņins iesaucās. — Viņš mani

nedzird! Vai viņš dzīvs?

— Pagaidām dzīvs, — teica ārsts.

— Acu zīlītes viņam no gaismas sašaurinās, — paskaidroja sanitāre, kas jau stāvēja līdzās ārstam.

Lukturītis nodzisa. Ar strauju, spēcīgu kustību ārsts pacēla Serovu un iznesa no bedres.

— Paejiet nost, nethaucējiet, — viņš valdonīgi teica

Luņinam. — Visi paejiet nost.

Izdzirduši ārsta saucienu, visi paklausīgi atkāpās, jūtot, ka tagad viņš šeit ir pavēlnieks. Izveidojās plašs loks, kura vidū atradās Serovs, ārsts un sanitāre.

— Nestuves, — ārsts sacīja pusbalsī.

Nestuves stiepa viens no sarkanflotiešiem. Acumirklī tās bija zemē sniegā, un ārsts sāka Serovu guldīt uz nestuvēm. Kamēr Serovu guldīja uz nestuvēm, galva viņam bija dīvaini nokārusies, kā lellei, un, to, redzot, Luņins nodrebēja. «Pagaidām dzīvs,» viņš atkārtoja pie sevis, cenzdamies izprast šo vārdu jēgu. «Pagai

dām ...»

Ārsts rīkojās, stāvēdams uz ceļgaliem pie nestuvēm. Sanitāre, atvērusi savu lielo somu, izpildot viņa rīkojumus, sniedza te vienu, te otru priekšmetu. Ārsts pārgrieza Serovam labās kājas kažokādas zābaku, novilka to un aizsvieda projām.

— Žņaugu! — viņš uzsauca.

Pārgriezis smago, asinīm piemirkušo kombinezonu, ārsts stingri savilka žņaugu ap Serova kailo kāju virs brūces, lai apturētu asiņošanu. Sanitāre turēja bateriju, rādot gaismu, kamēr viņš apskatīja brūci kājā zem ceļgala, pūlēdamies noteikt, cik stipri skarts kauls. Pēc tam viņš sāka darboties ap Serova labo roku. Te viss bija sajaucies kopā: kaulu šķembas un drumslas, drēbes skrandas, vates šķipsnas, saplosītie muskuļi — to visu vienā pikā bija salipinājušas sarecējušās asinis. Ārsts ātrām, īsām, precīzām kustībām pakāpeniski attīrīja roku. Kad viņš to iztaisnoja, Serovs, nenākot pie samaņas, dobji ievaidējās. Ārsts uzlika stingru žņaugu pie paša pleca, pārsēja ievainojumu un iestiprināja roku šinā.

Luņins, protams, nesaprata, kāda jēga tam, ko ārsts dara, un arī gandrīz nekā neredzēja, taču ārsta paļāvība, noteiktība un miers — tas viss Luņinam iedvesa uzticību. Tik paļāvīgs un mierīgs var būt tikai tāds cilvēks, kas prot savu darbu. Sevišķi pārsteidza ārsta paļāvība, tāpēc ka ikviens, kas bija redzējis viņu diendienā aerodromā, juta, ka viņa pārliekajai rupjībai, visām viņa runām par spirtu un sievietēm pamatā ir pastāvīgā neticība saviem spēkiem. Tagad, noliecies zemu pār ievainoto Serovu, viņš šķita esam pavisam cits cilvēks. Pat kustības viņam bija citādas, pat balss citāda. To juta visi — ne tikai Luņins, bet arī Jermakovs un sar-kanflotieši — un uzreiz izturējās pret viņu citādi: ar cieņu un cerībām.

— Ņemiet nestuves, — ārsts teica. — Nešūpojiet. Ejam!

Serovu pārsedza ar nez no kurienes radušos aitādas kažoku un uz nestuvēm aizgādāja cauri mežam līdz ceļam. Sanitāre atgriezās aerodromā kravas automašīnā kopā ar sarkanflotiešiem, bet «emkā» kopā ar Serovu brauca trīs — Jermakovs, ārsts un Luņins. Nestuves «emkā» nevarēja novietot, un ārsts ar Luņinu visu atpakaļceļu turēja Serovu uz rokām. Serova galva gulēja Luņinam pie krūtīm, un Luņins centās ne tikai nepakustēties, bet pat neelpot, lai netraucētu viņu.

: Par spīti tumsai, Luņins diezgan skaidri apskatīja Serova uzpampušo, melniem plankumiem izraibināto, apdegumu izķēmoto seju. Tagad Serova acis bija aizvērtas. Jermakovs, kas sēdēja pie stūres, laiku pa laikam atskatījās un arī vēroja Serova seju. Apdegumu melnie plankumi acīm redzot izraisīja viņā nemieru.

— Viņš ir pamatīgi apdedzis, — Jermakovs beidzot teica ārstam.

— Nieki, — ārsts atbildēja. — Galvenais — acis veselas. Apdegumi sadzīs. Photams, ja vien ...

Ārsts nepateica līdz galam. «Ja vien viņš paliks dzīvs,» atskārta Luņins.

— Viņš ir pazaudējis daudz asiņu, — Jermakovs sacīja.

— Ļoti daudz, — ārsts piekrita. — Bet visbīstamākais viņam bija sals. Viņam taisni palaimējies, ka viņš ievēlās bedhē. Bedhē sniegs ih mīksts, viņš dziļi ieghima sniegā, bet zem sniega ih siltāk. Tāpēc viņš nenosala.

Pēc kilometriem pieciem Jermakovs iejautājās:

— Bet kā viņam ar kāju?

— Cauhšauta, — ārsts atbildēja. — Bet kauls vai nu pavisam nav skahts, vai skahts tikai mazliet. Kāju viņam hospitālī savedīs kāhtībā. Staigās.

Šie vārdi mazliet nomierināja Luņinu, bet ārsts pēkšņi ierunājās:

— Bet labo hoku es viņam tūlīt noņemšu. Tūlīt pat, tiklīdz atbhauksim.

— Kā noņemsiet? — Luņins nesaprata.

— Noghiezīšu.

Luņins ielūkojās Serova sejā, tik pazīstamā, mīļā, vīrišķīgā, un nodrebēja. Cik bezpalīdzīgs un neaizsargāts bija ievainotais Serovs! Ar viņu varēja izdarīt visu, ko vien vēlas. Luņins sajuta pret ārstu nepatiku. Viņš atcerējās, cik labprāt ārsts mīlēja runāt par «griešanu», un saviebās. «Griezt ir visvieglāk,» Luņins nodomāja. «Tu nevis griez, bet izārstē, tas jau ir grūtāk...» Luņins neteica nekā, bet ārsts, likās, kaut ko nojauta. Kad Serovu beidzot atveda un ienesa mājā, kur dzīvoja ārsts ar saviem sanitāriem un sanitārēm, viņš bija acīm redzami neapmierināts, ka arī Luņins iegājis iekšā. Māja bija pārdalīta divās daļās ar dēļu šķērssienu, kas nesniedzās līdz griestiem. To daļu, kas bija šaipus šķērssienas, sauca par «pieņemšanas istabu», to, kas aiz šķērssienas, — par «palātu». Luņins apstājās «pieņemšanas istaba», neuzdrošinādamies iet tālāk. «Pieņemšanas istabā» valdīja tumsa, bet «palātā» dega petrolejas lampa un pa visām spraugām šķērssienā spīdēja cauri gaisma. No turienes, no telpas aiz šķērssienas, atskanēja čukstus izteikti rīkojumi, bija dzirdams, kā pārvilka no vienas vietas uz otru dzelzs gultu, pārvietoja galdu. Luņins nostāvēja tumsā minūtes piecas, neuzdrošinādamies pakustēties, neuzdrīkstēdamies apsēsties, cerībā, ka neviens nepievērsīs viņam uzmanību. Bet šī cerība nepiepildījās. Ārsts ilgi un rūpīgi berza rokas mazgājamā traukā, bet pēc tam parādījās durvīs — ne vairs lidotāja kombinezonā, kā Luņins bija pieradis viņu redzēt, bet baltā uzsvārcī, ar dvieli un līdz elkonim kailām rokām. Viņš paskatījās uz Luņinu un teica:

— Jums, eskadhiļas komandiehi, jāiet phojām. Liecieties gulēt. Kad viņu vedīs phojām, es pēc jums kādu aizsūtīšu.

Tas bija pateikts tik stingri un valdonīgi, ka Luņi-nam atlika vienīgi paklausīt. Bet nepatika pret ārstu pastiprinājās. It sevišķi Luņinu saniknoja ārsta vārdi «liecieties gulēt». «Gādīgais!» viņš nodomāja, iedams projām. «Kā tad, tā jau nu es likšos gulēt...»

Tikko atgājis no lieveņa, viņš izdzirda smagus soļus un atskatījies ieraudzīja, ka lievenī uzkāpa Proskurja-kovs. Luņins gribēja uzsaukt, bet Proskurjakovs jau pazuda aiz durvīm. Tad Luņins nolēma viņu sagaidīt un aprunāties.

Viņš ilgi nostāvēja tumsā ielas vidū. Visās mājas jau bija tumšs, gaisma spīdēja tikai sanitārās daļas logos. Tur aiz šiem nespodri mirgojošajiem lodziņiem nepārtraukti vīdēja ēnas, kustējās cilvēki. Luņinam šķita, ka šī ēnu pārvietošanās vēstī nelaimi, un viņš ar nemieru sekoja tai. Bet tad beidzot durvis ar troksni atvērās, lievenis iečīkstējās un no tumsas iznira Pros-kurjakova smagais, milzīgais stāvs.

— Biedri komandieri! — viņu uzrunāja Luņins.

— Ak tas esat jūs, major, — noteica Proskurjakovs, un viņš, starp citu, nemaz nebija izbrīnījies. Likās, viņu nepārsteidza tas, ka Luņins naktī stāv ielas vidū pie sanitārās daļas.

— Vai jūs viņu redzējāt? — Luņins jautāja.

Proskurjakovs pamāja ar galvu un sacīja:

— Viņš dzīvos.

— To es zinu, — Luņins sacīja. — Bet viņam tūlīt nogriezīs labo roku ...

— 2ēl gan ... — sarūgtināti sacīja Proskurjakovs. — Tik lielisks lidotājs!

— Bet varbūt var negriezt?

— Ārsts man teica, ka jūs viņam neticot, — Proskurjakovs izmeta.

— Ārsts teica? — Luņins izbrīnījās.

— Es arī tagad atnācu šurp, lai uzzinātu, vai nevar negriezt. Man Jermakovs stāstīja. Bet, redzams, nevar, tā vajag.

Luņins nopūtās.

— Viņam roka sadragāta četrās vietās, kauli putrā saberzti, — Proskurjakovs turpināja. — Rokas vairs nav, tā ka vienalga nav ko glābt. Rīt no rīta viņu vajag vest uz Volhovstroju. Tur nogādās sanitārajā vilcienā un aizsūtīs uz austrumiem. Ja roku nenogriezīs, ceļā piemetīsies gangrēna un viņš aizies bojā.

Luņins klusēja.

— Ko mēs abi no tā saprotam, major, — Proskurjakovs skumji sacīja. — Es gan labāk gribētu, lai mani nogalina uzreiz, nekā griež nost pa gabalam, un jūs arī droši vien domājat tāpat. 2ēl, ka viņš vairs nebūs kopā ar mums, kad atvedīs gvardes karogu.

Un viņi izšķīrās.

Luņins lēnām gāja uz aerodromu, uz savu zemnīcu.

Zemnīcā, kā parasts, bija karsti. Mājīgi rūca dzelzs krāsniņa. Hromihs savos milzu velteņos, Luņinam ienākot, klusām piecēlās. Viņš uzmanīgi ieskatījās Luņinam sejā un neko neteica. Un Luņins bija par to pateicīgs.

Hromihs nolika Luņinam priekšā vakariņas, bet Luņins nevarēja ēst. Arī gulēt negribējās — viņš bija pārliecināts, ka neiemigs, kaut arī jutās ļoti noguris. Noņēmis lidotāja cepuri, tāds pats, kā bija, — kombinezonā un kažokādas zābakos, viņš atsēdās uz koka sola, ieklausīdamies pazīstamajā malkas sprakstēšanā krāsniņā. Un pēkšņi aizmiga — gluži nejauši, pats to nemaz nepamanīdams.

Iztrūcies viņš pamodās ar tādu kā vainas apziņu — šķita, ir nogulēts kaut kas svarīgs, ko nebija tiesību nogulēt. Luņins paskatījās pulkstenī. Kopš tā brīža, kad viņi atgriezās aerodromā, bija pagājušas vairāk nekā trīs stundas. Laikam viss jau bija beidzies. Serovan) droši vien vairs nav rokas ... Luņinam likās, ka zemnīcā ir neizturami smacīgi. Viņš uzvilka lidotāja cepuri, izgāja ārā un aizsoļoja pāri aerodromam uz sanitāro daļu.

Nakts bija tumša un drūma. Luņins paskatījās augšup un ieraudzīja, ka zvaigznes mirdz tikai debesu austrumu pusē. No rietumiem virzījās neredzams mākonis un dzēsa tās — citu pēc citas. Šī tumsa, kas tuvojās, un dziestošās zvaigznes padarīja Luņinu vēl skumjāku.

Sanitārās daļas lodziņos vēl joprojām spīdēja gaisma. Luņins atvēra durvis un iegāja priekšnamā.

— Kas tuh ih? ... Klusāk, — viņš izdzirda ārstu čukstam.

Tagad petrolejas lampa dega «pieņemšanas istabā», bet ne «palātā». Zem lampiņas uz sola sēdēja sanitāre — tā pati, kas bija braukusi meklēt Serovu, — un sēdus snauda. Ārsts uzsvārcī stāvēja pie atvērta skapja, kurā bija aptieka, un, šķindinot stikla trauciņus, pārvietoja tos. Kad ienāca Luņins, viņš atskatījās. Ārsta sejā bija kaut kas jauns: viņš, tā Luņinam šķita, bija bezgala noguris.

— Es iegriezos tikai uzzināt... — Luņins ierunājās pusbalsī.

— Guļ, — ārsts atbildēja.

— Guļ?

— Viņš naca pie samaņas un iemiga. Viņš ih ļoti vahgs.

— Vai viņam sāp?

— Viņu nomoka apdegumi.

— Bet roka?

— Pagaidām viņu nomoka tikai apdegumi.

Luņins gribēja uzzināt, vai Serovam roka jau nogriezta vai ne, bet viņam pietrūka drosmes pavaicāt. Taču ārsts atskārta to pats. Viņš sacīja:

— Nē. Pagaidām vēl ne.

Sanitāre pēkšņi atvēra acis un stingri noteica:

— Mēs viņam izdarījām asins pārliešanu un nolēmām pagaidīt līdz rītam.

— Bet no rīta? — Luņins vaicāja.

— No rīta temperatūra parādīs, — sacīja sanitāre.

— Ja tempehatūha necelsies, es viņu tāpat aizvedīšu uz vilcienu, — ierunājās ārsts.

— Bet ja celsies?

— Ja celsies, tad vahbūt jau būs pah vēlu.

Ārsts novērsās no Luņina, pagājās pa istabu un svešādā balsī izmeta:

— Hisks!

Vairāk viņi neteica viens otram ne vārda. Luņins apsēdās uz sola līdzās sanitārei, kas bija apklususi, bet ārsts turpināja soļot pa istabu no vienas sienas līdz otrai. Luņins ar pateicību un līdzjūtību raudzījās viņa sakritušajā sejā. Šis ārsts nemaz tik labprāt negrieza, kā pats par sevi mēdza stāstīt. Viņš tiešām bija cilvēks, kas jūt atbildību par Serova dzīvību, veselību, nākotni, cilvēks, ko nomoka šī atbildības sajūta. Luņins saprata, ka šī nakts viņu tuvinājusi ārstam.

— Ejiet gulēt, — ārsts teica. — Līdz hītam viņš tikpat nepamodīsies.

Luņins devās projām nelabprāt, nolēmis atnākt no jauna rītausmā.

Viņš atkal bija pārliecināts, ka neparko neiemigs, un atkal pavisam nejauši iesnaudās, zemnīcas siltuma un klusuma ieaijāts. Viņu pamodināja telefona zvans.

Zvanīja Tararaksins no pulka komandpunkta un paziņoja, ka šodien aerodromā ieradīšoties pavēlniecības pārstāvji, lai pasniegtu pulkam gvardes karogu. Luņins pakāra klausuli un izskrēja no zemnīcas. Viņam šķita, ka viņš nogulējis, nokavējis, ka Serovs jau aizvests uz Volhovstroju un viņš vairs neredzēs to.

Bija jau gandrīz pavisam gaišs, bet rīts ausa apmācies, drūms. Mākoņi slīdēja zemu, to netīrās bārkstis skāra kailā paugura virsotni. Likās, tūlīt, tūlīt sāks snigt. Pie ārsta mājas lieveņa stāvēja garā sanitārā automašīna. Pamanījis to iztālēm, Luņins steidzās vēl vairāk. Tādas mašīnas nebija ne pulkā, ne aerodroma bataljonā; ārsts acīm redzot to izsaucis no citurienes, lai aizvestu Serovu.

— Es jau ghibēju sūtīt pēc jums, — ārsts sacīja, saticis Luņinu uz lieveņa. — Viņš ih nācis pie samaņas un ghib jūs hedzēt.

— Kāda temperatūra?

— Pagaidām nekas . . .

Tātad roka vēl nav nogriezta! Uztraukumā aizturējis elpu, Luņins iegāja «pieņemšanas istabā». Viņam pretim nāca maza auguma sieviete lakatā un kažokā. Milda! Likās, viņa raudāja. Pamājusi Luņinam ar galvu, viņa izgāja ārā.

— Jūs nelieciet viņam atbildēt, — ārsts pačukstēja. — Lūpas viņam sāp. Apdegumi...

Cenzdamies netrokšņot, Luņins iegāja «palātā».

Serova seju nosedza pārsējums, redzamas bija tikai acis. Kad ienāca Luņins, šīs pazīstamās acis it kā atdzīvojās un iemirdzējās smaidā maigi un skumji. Lu-ņina mutes kaktiņi notrīcēja kā kādreiz bērnu dienās, bet viņš pārvarēja sevi un arī pasmaidīja.

Ārsts izgāja ārā, lai netraucētu viņus.

Viņi nekad sevišķi daudz nebija runājuši viens ar otru, bet, ja runāja, tad tikai par ikdienišķo un parasto. Viņus netuvināja vis vārdi, tie viņiem nebija vajadzīgi. Pēc Serova acu izteiksmes Luņins vienā acumirklī uzminēja visu, kas notiek viņa sirdī, un Serovs, ieraudzījis Luņina seju ar drebošajiem lūpu kaktiņiem, arī uzminēja visu.

Viņiem vajadzēja šķirties. Luņins palūdza Serovu rakstīt viņam, paziņot adresi. Arī viņš pats apsolīja rakstīt par visu, kas notiek pulkā, tiklīdz uzzinās tā hospitā|a adresi, kurā ievietos Serovu. Serovs ar acīm atbildēja viņam, ka saprot un ir pilnīgi vienis prātis ar viņu.

— Jūsu čemodānu es pagaidām paglabāšu, — Luņins teica. — Vēlāk, pie izdevības, nosūtīšu ...

Serova acīs pavīdēja skumjas, un Luņins uzreiz saprata, ko tās nozīmē.

— Jā, patiesību sakot, nemaz nevajadzēs sūtīt, — viņš steigšus piebilda. — Čemodāns paliks pie manis, kamēr jūs atgriezīsieties pulkā . ..

Luņins apklusa. No pagalma atskanēja ārsta balss: viņš deva rīkojumus, kaut ko kārtodams sanitārajā mašīnā. Šoferis lēja ūdeni radiatorā, gatavodamies braucienam. Luņins klusēja un raudzījās Serovā, jūtot, ka redz viņu pēdējos mirkļus. Smagi soļi atskanēja uz lieveņa, un Luņins, pametis īsu skatienu sāņus, pamanīja pa logu Proskurjakovu un Jermakovu, kas nāca atvadīties no Serova.

Tas arī bija viss. Viņiem vairs neizdosies pabūt divatā.

Un pēkšņi pārsējs, kas aizsedza Serova lupas, sakustējās. Serovs centās kaut ko pateikt.

Luņins noliecās pie viņa un saklausīja:

— Ja pienāks vēstule...

Luņins uzreiz saprata, par kādu vēstuli viņš runa. Ja beigu beigās pienāks vēstule no tās sievietes ...

— Nosūtīšu, nosūtīšu, — Luņins teica, mādams ar galvu. — Es to nosūtīšu jums un arī viņai aizrakstīšu.

Pienāca Proskurjakovs ar Jermakovu. Luņinam negribējās palikt pie Serova citu klātbūtnē, un viņš klusām izgāja uz lieveņa. Pie sanitārās automašīnas jau daudzi bija sapulcējušies, lai pavadītu Serovu. Viņi raudzījās Luņinā, bet neviens neuzrunāja viņu, jo saprata, ko viņš pārdzīvo.

Luņins izdzirda, ko ārsts priekšnamā teica Proskur-jakovam:

— Es neamputēju, bet tas vēl neko nenozīmē. Vah amputēt hospitālī...

Viņi izgāja ārā, pagāja garām Luņinam, ārsts atvēra sanitārās automašīnas durtiņas, palūkojās iekšā, parādīja Proskurjakovam. Sanitāri iznesa Serovu* uz nestuvēm — ietītu, taisnu, garu un nekustīgu. Luņins gribēja vēlreiz ieskatīties viņa acīs, bet tās bija aizvērtas. Nestuves ar Serovu novietoja mašīnā, ārsts apsēdās viņam līdzās, durtiņas aizcirtās, un automašīna aizripoja starp divām māju rindām.

— Major, — Proskurjakovs teica Luņinam, — iesim paskatīsimies, kā dzīvo jūsu tehniķi. Atbrauks ar karogu, var painteresēties.

— Klausos! — Luņins atbildēja.

Tagad no rasohiniešiem viņš bija palicis vienīgais Un Luņinam vajadzēja veikt līdz galam to, ko bija iesākuši viņi.

5

Diena bija tumša, drūma; likās, vēl joprojām ir rīts un tūlīt atausīs gaisma, bet pat dienas vidū tā arī nekļuva gaišāks, un pēcpusdienā satumsa vēl vairāk.

Hovrins sēdēja mājās un rakstīja, kad aiz loga pie divžuburainā bērza apstājās automašīna. Atskanēja soļi uz lieveņa, un istabā ienāca Uvarovs.

Hovrins uzreiz saprata.

— Ir jau klāt? — viņš vaicāja pieceldamies.

Uvarovs bija bālāks un apvaldītāks nekā parasti.

— Uzvelciet šineli, — viņš teica. — Brauksiet ar mani kopā. Jums tas jāredz.

Viņš iesēdināja Hovrinu automašīnā sev līdzās, un viņi devās ceļā.

— Vai jūs zināt, kas pulkam atvedis jauno karogu? — Uvarovs jautāja.

— Vai Kara Gaisa Spēku pavēlnieks?

— Nē!

— Kas tad?

— Zdanovs!

Pa priekšu brauca otra automašīna — liela, melna.

Aerodroma baltais lauks, ko ietvēra krēslā gandrīz nesaskatāmais mežs, likās liels un tuksnesīgs. Gandrīz pazūdot šajā milzīgajā, baltajā klajumā, pašā aerodroma malā melnoja īsa virknīte cilvēku.

Tur ierindā stāvēja aviācijas pulks.

Kamēr automašīnas brauca pa lidlauka malu, Hovrins, nenovēršot skatienu, raudzījās logā. Te nu tas ir, viss pulks. Šīs divas atstarpes atdala eskadriļas citu no citas. Pirmā, otrā, trešā. Eskadriļas nostādītas divās rindās — aizmugurē tehniķi, priekšā lidotāji. Te nu viņi ir — visi lidotāji, kas palikuši pulkā, daži cilvēki... Otrās eskadriļas tehniķiem priekšā stāv tikai viens lidotājs — Luņins ...

Pulka vadība — Proskurjakovs, Jermakovs un Šah-bazjans — stāvēja atsevišķi. Līdzās savam komisāram un štāba priekšniekam Proskurjakovs izskatījās kā milzenis.

Abas automašīnas piebraukušas apstājās.

No priekšējās mašīnas pirmais izkāpa Ždanovs. Pulks pazina viņu. Viens no partijas vadītājiem šeit, aerodromā! To nebija gaidījis neviens.

Tūlīt aiz Zdanova no automašīnas izkāpa Kara Gaisa Spēku pavēlnieks, neliela auguma un smagnējs, bet viņam sekoja admirālis — kalsns, stalts, melnā šinelī ar zelta uzšuvēm — ar jauno karogu rokās. Viņš pasniedza to Ždanovam. Vējš plandīja smago audumu.

Proskurjakovs izgāja no savas vietas, apstājās 2da-nova priekšā un ziņoja.

Ždanova ūsās un uzacīs mirgoja sarma. Viņš vērīgi lūkojās ierindā stāvošo cilvēku sejās. Cieši sakniebtas lūpas liecināja, cik |oti viņu saviļņojusi tikšanās ar pulku, kura rindas kļuvušas tik retas. Zdanovs iesāka runāt, un viņa paklusā, bet visiem dzirdamā balss skanēja vienkārši un negaidīti maigi.

— Partija un valdība, — viņš teica, — uzticēja man nodot šo karogu jums, zinot, ka jūs būsiet tā cienīgi.

Viņš sniedza karogu Proskurjakovam. Proskurjakovs saņēma karogu, nometies uz ceļgala.

Un viss pulks karoga priekšā nometās'uz ceļiem.

— Dzimtene, uzklausi mūs! — sacīja Proskurjakovs, stāvot uz ceļgaliem.

Un pulks, neceldamies kājās, atkārtoja viņa izteiktos vārdus:

— Dzimtene, uzklausi mūs!

— Šodien mēs tev dodam svētu uzticības zvērestu,— Proskurjakovs turpināja, — šodien mēs zvēram vēl nesaudzīgāk un niknāk sist ienaidnieku, nenogurstoši vairot padomju ieroču varenā spēka slavu.

Hovrins klausījās un nepazina vārdus, ko bija rakstījis pats kopā ar Luņinu, — vārdi, kad tos lēni un pusbalsī izrunāja Proskurjakovs un atkārtoja viss pulks, stāvot uz ceļiem sava karoga priekšā, šķita skarbi un reizē svinīgi.

— Dzimtene, kamēr vien mūsu rokas tur lidmašīnas stūri, kamēr acis redz zemi, kas vaid zem fašistu naglotā papēža, kamēr krūtīs pukst sirds un dzīslās rit asinis, mēs cīnīsimies, nepazīstot bailes, žēlumu, nicinot nāvi pilnīgas, galīgas uzvaras vārdā ...

Tā zvērēja pulks pie sava jaunā karoga, kas izcīnīts ar varoņdarbiem, ko veikuši dzīvie un tie, kuri bija krituši par dzimteni.

— Gvardi nepazīst sakāvi... — turpināja Proskurjakovs.

«Taisnība, taisnība», Hovrins nodomāja. «Viņu palicis maz, bet viņi ne reizes netika sakauti.»

— Gvards var mirt, bet viņam vajag uzvarēt... — teica Proskurjakovs.

«Taisnība, taisnība,» domāja Hovrins, it kā būtu

izdzirdīs šos vārdus pirmoreiz. Viņam acis sariesās asaras — varbūt no asā vēja, kas pūta tieši sejā.

— Karogam mierā! — nokomandēja štāba priekšnieks Šahbazjans.

Visi piecēlās. Proskurjakovs ar karogu rokās pagaja garām ierindai, un karogs noplandījās pār galvām. Proskurjakovs to pasniedza karognesējam. Uz baltā sniega skaidri saskatāms, pulks, sekojot karogam, aiz-soļoja garām Ždanovam, garām Kara Gaisa Spēku pavēlniekam.

Ātri sabiezēja tumsa.

«Var mirt, bet vajag uzvarēt,» atkārtoja Hovrins. vējā piemiegdams acis. «Taisnība, taisnība ...»

ASTOTĀ NODAĻA. VIESUĻVĒTRAS

1

Valodas par to, ka pulkam drīz došot jaunas lidmašīnas, saka klīst aerodroma jau pavasarī.

Aizvien neatlaidīgāk stāstīja, ka padomju rūpniecība sākusi ražot jaunas lidmašīnas — iznīcinātājus, kas esot visādā ziņā daudz labāki par iepriekšējiem. Daži bija pat redzējuši tos — tiesa gan, iztālēm, lidojumā. No visām to īpašībām lidotājus visvairāk vilināja ātrums. Apgalvoja, ka jaunās lidmašīnas esot daudz ātrākās par «meseršmitiem-109», un lidotāji sapņoja par to, kā, saņēmuši tas, viņi izrēķināsies ar «meseršmitiem».

Taču pagāja nedē|a pēc nedēļas, bet jaunas lidmašīnas pulks nesaņēma. Laiku pa laikam pulkam iedeva te vienu lidmašīnu, te atkal otru — bet tās visas bija «1-16», tādas pat sašautas un daudzkārt remontētas kā tās, kas bija pulkā kopš kara sākuma. Tiesa, tas nozīmēja, ka kaut kadas aviācijas vienības tiek apgādātas ar jaunajām lidmašīnām, bet vecās lidmašīnas savāc un nodod ka pastiprinājumu citām vienībām; tas nozīmēja, ka noris aviācijas apgāde ar jaunu tehniku, ka tā sekmīgi virzās uz priekšu.

— Bet, ja reiz virzās, tad nonāks arī līdz mums, — sprieda pulka komisārs Jermakovs, — tikai jāpagaida.

— Kā tad, sagaidīsim gan... — Proskurjakovs drūmi noteica.

Vienmēr apdomīgais un mierīgais Jermakovs viņu kaitināja. Proskurjakovs nespēja samierināties ar to, ka viņa gvardes pulks ir it kā aizmirsts.

— Sagaidīsim, sagaidīsim, — Jermakovs atbildēja.

— Bet pagaidām mūsu pulkā saslauka atkritumus

no visām frontēm, — Proskurjakovs kurnēja. — Mēs esam sliktāki par citiem, vai? ...

— Mēs neesam sliktāki, bet citi pašlaik acīm redzot vairāk vajadzīgi, — teica Jermakovs ar to pašu apdomību.

— Kuri citi? — Proskurjakovs vaicāja, un viņa lielā seja piesarka. — Kur tad ir vairāk vajadzīgi? — viņš apvainoti rūca. — Jau tā vācieši uz ezera kļuvuši pavisam bezkaunīgi — kopš ledus izkusis, tā vien cenšas apstrādāt ar bumbām pārkraušanas bāzes ...

Proskurjakovam bija taisnība: kopš tā laika, kad ledus izkusa un kravu Ļeņingradai sāka pārvadāt pāri ezeram ar liellaivām, apsardzes iznīcinātāju nozīme kļuva vēl lielāka, jo prāvajām liellaivām no gaisa varēja trāpīt daudz vieglāk nekā kravas automašīnām. Un tomēr sirds dziļumos Luņins vairāk piekrita Jermako-vam. Līdz ar silto laiku dienvidos bija sācies jauns vācu uzbrukums, un viņš juta, ka notikumi, kas nobrieda tur, tāluma, ir daudz lielāki un svarīgāki par visu, kas pašlaik norisa šeit, pie Ļeņingradas.

Pavasarī pulkā ieradās arī daži jauni lidotāji. Bet, tāpat kā lidmašīnas, arī šos lidotājus, patiesību sakot, būtu bijis nepareizi nosaukt par jauniem, — tie bija cilvēki, kas ievainoti kara sākumā dažādās frontēs un, nogulējuši kādu laiku hospitāļos, tagad atgriezās ierindā. Vienu lidotāju saņēma arī Luņins savai eskadriļai. Starp citu, šis lidotājs nekad nebija bijis ievainots, bez tam arī par lidotāju viņu īsti nevarēja nosaukt.

Uz pulku viņu atveda divīzijas komisārs Uvarovs — viņš atlidoja ar savu «U-2», un viņam aiz muguras sēdēja gara auguma seržants ar kaulainu seju, diezgan padrūms pēc izskata. Viņu sauca par Antonu Kuzņe-covu. Līdz tam laikam, kad viņš nejauši tikās ar Uva-rovu, Kuzņecovs strādāja kādā no aerodromu bataljoniem: Jauza celmus, slaucīja sniegu.

— Ā, vecs paziņa, — viņu ieraudzījis, teica Uvarovs, kas lieliski paturēja atmiņā sejas.

Ar Kuzņecovu viņš bija sastapies vēl pirms kara kādā lidotāju skolā un uzreiz atcerējās visu, kas saistījās ar šo cilvēku. Kuzņecovs bija izslēgts no skolas par dzeršanu.

Arī viņš pazina Uvarovu un kļuva vēl drūmāks.

Kā tad jūs te gadījāties? — Uvarovs apvaicājās.

— Karā, vai, biedri pulka komisār? — Kuzņecovs pārjautāja, izstiepies Uvarova priekšā miera stājā.

— Mani mobilizēja.

Sājā tīšuprāt muļķīgajā atbildē bija izaicinājums, bet Uvarovs izlikās to nemanām.

— Nevīs karā, bet aerodroma apkalpes bataljonā.

— Šeit bataljonā? Izlūdzos, — Kuzņecovs paskaidroja, nu jau bez izaicinājuma, bet joprojām tikpat īgni.

— Mani gribēja uz nez kādu autorotu nosūtīt, tāpēc ka es pazīstu motoru, bet es izlūdzos uz aerodroma bataljonu. Tak jau tuvāk lidmašīnām.

— Vai mīlat lidmašīnas?

— Mīlu ...

Kuzņecovs apklusa. Sī saruna viņu nepārprotami nomāca.

— Bet vai lidot vēl neesat aizmirsis? — Uvarovs jautāja.

— Nezinu . .. Kopš tā laika mēģinājis neesmu . . .

— Bet vai gribētos pamēģināt?

Kuzņecovs caur pieri paskatījās Uvarovā — vai viņš nejoko?

• Uvarovs nejokoja.

— Jūs, protams, kursu nepabeidzāt, bet es atceros, kā jūs lidojāt, — viņš sacīja. — Un, kā šāvāt konusā, arī to atceros ... No jums iznāks lidotājs — iznīcinātājs. Kā jūs domājat?

— Nezinu, — Kuzņecovs atbildēja.

Viņš vēl joprojām nebija pārliecināts, vai Uvarovs runā nopietni.

— Bet es zinu, — Uvarovs teica. — Reiz es jums saku, ka no jums iznāks lidotājs — iznīcinātājs, tad varat par to nešaubīties. Ja vien būtu vēlēšanās...

— Vēlēšanās ir, biedri pulka komisār, — apņēmīgi pateica Kuzņecovs.

Pulkā Kuzņecovu sagaidīja ar neuzticību. Lidotāji neticēja, ka viņš prot lidot. Jo sevišķi viņš nepatika Jermakovam. Jermakovs bija nedzērājs, ļoti nicināja žūpas un izturējās pret viņiem bargi. Viņš saviebās, iz-dzirdis, ka Uvarovs grib Kuzņecovu norīkot uz otro eskadriļu.

— Uz tādu eskadriļu, biedri pulka komisār?

— Un kas par to? — Uvarovs noprasīja. — Luņi-nam vajadzīgs pavadonis.

— Bet ja viņš sāk dzert?

— Viņš tagad nedzer.

— Nemaz nedzer?

— Nemaz.

— Piedodiet, biedri pulka komisār, kā jūs to zināt?

— Viņš pats man teica.

— Ak tad tā ... — Jermakovs novilka, neuzdrīkstēdamies iebilst divīzijas komisāram, bet neslēpdams izbrīnu par viņa lētticību. — Un ja nu viņš tomēr sāk dzert?

— Tad nosūtīsiet viņu uz soda rotu, — Uvarovs noteica. Un smiedamies piebilda:

— Un mani kopā ar viņu.

Kuzņecovam iedeva vienu no «1-16», kas bija nesen saņemts, un viņš Luņina vadībā izdarīja vairākus izmēģinājuma lidojumus. Sākumā viņš lidoja nedroši, bija jūtams iemaņu un treniņu trūkums, bet Luņins, kas savā mūžā bija apmācījis simtiem lidotāju, ar pieredzējuša instruktora skatienu uzreiz pamanīja un novērtēja viņa attapību, saprātīgumu, neatlaidību un drosmi.

Pēc dienām desmit Proskurjakovs jautāja Luņinam:

— Vai no viņa iznāks kas prātīgs?

— Iznāks, — Luņins teica.

— Tā vien raugiet, gvardes major, ka jūs nepieviļaties, — sacīja Jermakovs. — Viņam taču vajadzēs aizsargāt jūsu lidmašīnas asti.

— Viņš nepievils, — atbildēja Luņins.

Un dienu vēlāk paņēma Kuzņecovu līdzi kaujas uzdevumā.

Jau pirmajās sadursmēs ar «meseršmitiem» virs ezera Kuzņccovs parādīja, ka ir disciplinēts, drošsirdīgs un • sapratīgs cīnītājs. Uz viņu patiešām varēja paļauties. Viņš neizrāvās uz priekšu un neatpalika, nepameta Lu-ņinu briesmās un darīja visu, lai aizsargātu Luņina lidmašīnu no aizmugures.

Pulkā un eskadri|a pie Kuzņecova drīz vien pierada, taču diezgan ilgi pret viņu izturējās salti. Ēdnīcā Hilda Kuzņecovu apkalpoja vienaldzīgi, neraudzīdamās uz viņu, un katrā ziņā neuzskatīja par savējo. Pirmkārt vainojams bija viņš pats — Kuzņecovs pret visiem izturējās

pasausi. Ar savu izskatu viņš it kā sacīja: «Es zinu, ka jūs par mani slikti domājat, bet man tas vienalga. Es daru savu darbu un par jūsu domām neinteresējos.»

Luņins izturējās pret viņu laikam gan labāk nekā visi citi. Luņinam patika Kuzņecovs, un viņš nemaldīgi zināja, ka klusībā Kuzņecovs izjūt pret viņu cieņu un pateicību. Bet viņu attiecības palika vēsas. Galvenais iemesls droši vien bija tas, ka Luņins, pats to neapzinādamies, sirds dziļumos nevarēja piedot Kuzņecovam, ka viņš, kļūdams par tā pavadoni, ieņēmis Serova vietu. Luņins pārāk mīlēja Serovu, lai atļautos pret savu jauno pavadoni tādu pašu izturēšanos ka pret iepriekšējo.

Tas viss notika maijā, bet jūnijā Proskurjakovu izsauca uz Kara Gaisa Spēku štābu un viņš atgriezās no turienes priecīgs un norūpējies. Viņš atveda lielisku pavēli: vienai pulka eskadriļai kopā ar visu saimniecību jāierodas kādā aerodromā tālu aizmugurē, lai sagaidītu tur jaunus lidotājus un saņemtu jaunas lidmašīnas.

— Tagad mēs beidzot ieraudzīsim, kādas tad ir tās jaunās lidmašīnas, — teica Jermakovs. — Kaut viena mūsu eskadriļa būs pilnīgi sakomplektēta.

Pulka pavēlniecībai pašai vajadzēja izlemt, kura no trim eskadriļām nosūtāma uz pārformēšanu. Proskur-jakovs un Jermakovs nolēma sūtīt otro. Daudzi apsvērumi lika viņiem pieņemt šādu lēmumu: gan cieņa pret Rasohina piemiņu, gan tas, ka no trim eskadriļu komandieriem Luņins bija lidotājs ar vislielāko pieredzi, gan tas, ka, lai arī cik maz lidotāju un lidmašīnu bija palicis pirmajā ņ/i trešajā eskadriļā, otrajā to bija palicis vēl mazāk. Un Luņins sāka post savu eskadriļu ceļam.

Luņinam beidzot vajadzēja šķirties no savas lidmašīnas, ko viņš saņēma pagājušā gada augustā un kurā pirms viņa bija lidojis Nikritins. Viņš atdeva to pirmajai eskadriļai — kādam lidotājam bez lidmašīnas. Kuzņecovs atdeva savējo trešajai eskadriļai.

Bija jābrauc pa dzelzceļu ešelonā no Volhovstrojas. Pirms eskadriļa devās ceļā, uz pulka komandpunktu piezvanīja ‘no divīzijas štāba un paziņoja, ka astoņi jauni lidotāji, kas paredzēti otrās eskadriļas sakom-plektēšanai, jau atrodoties aizmugures aerodromā un gaidot. Ešelons varēja turp nokļūt tikai pēc vairākām dienām, un Jermakovs nolēma nekavējoties aizlidot pie viņiem ar «U-2», lai iekārtotu, izvietotu, pieņemtu, neatstātu bez uzraudzības un, galvenais, paskatītos, kas viņi par ļaudīm. Kopā ar viņu izlidoja arī pulka inženieris, jo visi bija pārliecināti, ka tūlīt pēc lidotājiem ieradīsies arī lidmašīnas.

Luņins izbrauca uz Volhovstrojas staciju kopā ar Kuzņecovu, visiem saviem tehniķiem un motoristiem, ar Slavu un Hildu, ko šoreiz nenācās nolaupīt, — visi jau tik ļoti bija pieraduši viņu uzskatīt par otrās eskadriļas īpašumu, ka neviens nemēģināja to aizkavēt. Luņinam nebija gadījies būt Volhovstrojā kopš pagājušā gada augusta, un viņš bija pārsteigts, cik ļoti viss šeit pārvērties. Koka mājeles, žogus, šķūņus, stabus bija sagāzuši sprādzieni, koki slēja pret debesīm apdegušus, nedzīvus zarus. Automašīnas nepārtraukti līkumoja te pa labi, te pa kreisi, lai apbrauktu milzīgās, sarkanajā mālā izrautās bumbu bedres — vecās, kas bija līdz malām pilnas ar ūdeni un varžu kurkuļiem, un jaunās — vēl pavisam sausas. No stacijas un dzelzceļa ēkām palikušas tikai ķieģeļu drumslu kaudzes.

Vācu aviācija bombardēja Volhovstroju jau turpat gadu, cenzdamās sagraut Volhovas spēkstacijas aizsprostu un, galvenais, dzelzceļa tiltu pāri Volhovai, pa kuru uz pārkraušanas bāzēm Lādogas ezera krastā brauca vilcieni ar kravu, kas bija paredzēta Ļeņingra-dai. Vācu aviācija bombardēja Volhovstroju gandrīz katru dienu, uzara visapkārt vai katru metru zemes, bet aizsprosts un tilts vēl līdz šim laikam stāvēja neskarti. Tas likās gandrīz neticami, un tomēr tā bija. Šķita, ka šīs milzīgās, skaistās celtnes tikai vīpsnā par ienaidnieka nevarību un dusmām.

Šeit Volhovstrojas stacijā, kur tālu uz visām pusēm stiepās dzelzceļa sliedes, Luņins pirmo reizi mūžā piedzīvoja uzlidojumu un pirmo reizi no zemes vēroja gaisa kauju. Viņš desmitām reižu bija redzējis, kā no «junkersiem» atdalās bumbas, bet vēl nekad agrāk viņam pašam nebija gadījies stāvēt zem tām. Kad no izkliedētajiem mākoņiem, kuriem cauri spraucās saules stari, virs Volhovstrojas iznira melnie, pretīgi rūcošie putni un no tiem ar derdzīgu gausumu sāka velties bumbas, Luņins apjuka. Pārāk neparasta Luņinam bija sajūta, ka viņš ir pilnīgi nevarīgs: viņam nebija ieroču, viņš neko nevarēja uzsākt, atlika tikai skatīties. Kad zaļajā krastmalas nogāzē pie dzelzceļa tilta, divsimt metru attālumā no tās vietas, kur viņi stāvēja, sāka sprāgt bumbas, Luņins metās pakaļ Slavam kā klukste pēc cālēna, cieši jo cieši satvēra viņu pie rokas un nelaida projām, it kā varētu pasargāt.

Vēlāk Luņins samulsis atcerējās, cik mierīgi uzlidojuma laikā izturējās dzelzceļnieki, kas strādāja netālu no viņa. Sprāga bumbas, apdullinoši grāva zenītlielga-bali, bet maza manevru lokomotīve joprojām izvadāja vagonus pa sliežu ceļiem, griezīgi svilpdama pie pārmijām; dežurants, staigādams šurp un turp, māja lokomotīves vadītājam ar karodziņu, eļļotāji lūkojās zem vagonu riteņiem, pārbaudot bukses. Tiklīdz bumbas pārstāja sprāgt un «junkersi» pazuda mākoņos, pār tiltu aiztraucās drezīna ar remontstrādniekiem, lai nekavējoties pārmainītu sliedi, ko bija saliecis sprādziens. Uz turieni aizskrēja arī sanitāri baltos uzsvārčos, ar tukšām nestuvēm, smagi klaudzinot lielos kirzas zābakus. Tātad bija arī ievainotie.

«Junkersi» atkal pavīdēja mākoņos, acīm redzot gribēja vēlreiz uzbrukt tiltam, bet tiem pretim aizjoņoja padomju iznīcinātāji. Divi — vadošais un pavadonis. Pamanījuši tos, «junkersi» acumirklī mainīja virzienu un atkal ienira mākoņos. Bet padomju iznīcinātājiem pretim devās divi «meseršmiti», lai segtu savu bumbvedēju atkāpšanos.

Sākās kauja — nikna un spēja. Visu četru lidmašīnu stāvoklis mainījās ik pēc divām trim sekundēm. īsās ložmetēju kārtas no zemes izklausījās kā varžu kurkstēšana, motori ierēcās neiedomājami straujās virāžās. Cik reižu Luņins pats nebija piedalījies līdzīgās sadursmēs ar «meseršmitiem»! Tur, padebešos, viņš parasti neizjuta uztraukumu, acumirklī orientējās, vienmēr bija skaidrībā par to, kas darāms. Bet, vērojot kauju no zemes, viņš mokoši uztraucās, tieši tālab, ka tajā nepiedalījās pats. Viņš it kā pirmoreiz atskārta, cik briesmīga patiesībā ir gaisa kauja. «Meseršmiti» uzbruka padomju lidotājiem, un viņš nevarēja tiem palīdzēt! ... Ak, ja viņš tagad atrastos lidmašīnā ... Kad visas četras lidmašīnas cīnīdamās beidzot pazuda aiz meža, viņš jutās tik noguris, ka nespēja pat nostāvēt, un atsēdās zālē.

— Cik ilgi viņi te riņķoja! ... — viņš sacīja, noņemdams cepuri un slaucīdams pieri ar kabatas lakatiņu.

— Drusku mazāk par trim minūtēm, — Kuzņecovs atbildēja. — Es vēroju pēc pulksteņa.

. . . Līdz aizmugures aerodromam bija ap trīssimt kilometru, bet ceļā bija jāpavada trīs diennaktis. Dienas pieturējās karstas, preču vagonu jumti nokaita. Pa atvērtajām durvīm Luņins vēroja no bērnības pazīstamo ziemeļu mežu. Ziedēja zemenes, kā baltas zvaigznītes to ziedi bija izbārstīti pa mežmalu. Gandrīz nenorietošajā saulē sasilušie uzkalniņi, kas bija apauguši ar brūklenāju un viršiem, dvašoja karstumu. Mitrumu un dzestrumu uzvēdīja purvi, kur zem apsēm stāvēja melns, kūdrains ūdens.

Stacijā viņus sagaidīja Jermakovs ar smago automašīnu, lai brauktu uz aerodromu. Tehniķi un motoristi sakāpa kravas kastē, bet Luņins un Jermakovs iesēdās «Zisa» kabīnē līdzās šoferim.

— Nu, kā? — Luņins jautāja.

— Lidmašīnas vēl nav pienākušas, — atbildēja Jermakovs.

— Un kas dzirdams?

— Nav arī nekas dzirdams.

— Bet kā viņi? ...

Jermakovs pagriezās, pameta skatienu uz Luņinu un saprata, ka Luņins jautā par jaunajiem lidotājiem.

— Bērnudārzs, — sacīja Jermakovs.

2

Un patiešām, eskadriļas jaunie lidotāji vispirms pārsteidza ar savu ārkārtīgo jaunumu.

Luņins bija pieradis pie tā, ka ap viņu pastāvīgi ir gados daudz jaunāki cilvēki. Viņš bija visvecākais ne tikai pulkā, bet arī divīzijā. Te daļēji izpaudās arī visas aviācijas jaunība — ja lidotājs pārkāpa četrdesmit gadu slieksni, viņš šķita kaut kāda pagājušo gadsimtu atlieka, kas atceras aizvēsturiskus laikus. Luņins bija pieradis strādāt kopā ar jauniešiem, un tomēr atbraukušie lidotāji pirmajā acumirklī viņu pārsteidza. Izstīdzējuši skolnieki. Zēni, nu, pavisam vēl zēni.

Jermakovs, Luņins un Kuzņecovs, tuvojoties lauku skolai, kur bija apmetušies jaunie lidotāji, jau iztālēm izdzirda troksni un smagu rīboņu, kas atskanēja pa atvērtajiem logiem. Pienākuši tuvāk un palūkojušies logos, viņi ieraudzīja dīvaini lēkājošus stāvus. Tur spēlēja kukuriņus.

Kad viņi uzkāpa lievenī, spēle acumirklī aprāvās. Negaidīti iztraucētie spēlētāji izbijās. Kāds bailēs aizlūzušā balsī nokliedza: «Mierā!» — un liela auguma neveikls jauneklis, smagi piecirzdams zābakus, izskrēja viņiem pretim. Paklupis pār slieksni un ar pūlēm noturējis līdzsvaru, viņš izstiepās Jermakova priekšā miera stājā un sāka runāt steigdamies un stostīdamies:

— Biedri pulka komisār ... Kubrika dežurants gvardes seržants Ostrosabļins ... Dežūras laikā... nekādu notikumu . ..

Sviedri tecēja pāri viņa platajai, sārtajai sejai, un bija redzams, ka arī pats viņš tikko spēlējis kukuriņus.

Ostrosabļins .. . Kaut kas labi pazīstams bija viņa izrunā, gaitā, pat spēcīgajās, mazliet palīkajās kājās. «Kazaks!» uzminēja Luņins, kas ilgi bija dzīvojis kazaku novadā un redzējis ne mazumu kazaku. «Un vēl kāds kazaks! Zirgā būtu labs, bet vai labs būs arī lidmašīnā ...»

Viņi iegāja klasē, kurā bija sanestas gultas.

— Brīvi, — sacīja Jermakovs.

Luņins pirmoreiz ieraudzīja savus jaunos biedrus.

Ne jau uzreiz viņš iegaumēja visas šīs rotaļā sasarkušās, negaidītās priekšnieku ierašanās izbiedētās sejas.

Vienu seju, kas Luņinu pārsteidza ar savu izteiksmīgumu, viņš ievēroja tūlīt — ļoti melni, cirtaini mati, ļoti melnas uzacis un no iedeguma melnīgsnēji vaigi, koši sārtas, pabiezas lūpas un ļoti balti, prāvi zobi. «Vai tiešām čigāns?» Luņins nodomāja. Arī acis kā čigānam — melnas, ar iezilganiem baltumiem, vērīgas, mierīgas, jautras acis. Pašpaļāvīgs un nelabprāt šķiras no šīs pašpaļāvības...

Toties puisis, kas stāvēja viņam blakus, ar apaļu, vasaras raibumiem nosētu seju un strupu, uzrautu degunu bija bērnišķīgas nedrošības un kautrības pilns. «Nu, šis, protams, vēl ne reizes nav skuvies,» Luņins nosprieda.

Jermakovs iepazīstināja tos ar Luņinu, un visu acis pavērsās pret viņu. Te nu tas beidzot ir — viņu komandieris, kuru viņi tik ilgi gaidījuši un par kuru jau ne mazums dzirdējuši. Viņi ar cieņu aplūkoja Luņinu. Starp citu, dažu skatienos Luņins pamanīja arī izbrīnu: laikam viņi bija iedomājušies savu komandieri citādu ...

Jermakovs izgāja ārā, lai ļautu viņiem iepazīties labāk. Luņins apsēdās krēslā un uzaicināja arī jaunekļus apsēsties. Viņi sasēdās gultās; aiz viņu kājām, zem gultām, stāvēja apputējušas lādītes un čemodāniņi. Visi bija seržanti: viņus sagatavoja paātrināti, sešos mēnešos, un piešķīra seržanta, nevis jaunākā leitnanta dienesta pakāpi kā tiem lidotājiem, kas beidza skolu pirms kara.

Luņins, kuru arī bija samulsinājis vispārējais apjukums, uzrunāja jaunekli ar vasaras raibumiem uz apaļās sejas, to, kuru uzskatīja par visjaunāko:

— Kā jūs sauc?

Tas pietrūkās kājās.

— Rjabuškins.

«Bērns, vēl pavisam bērns!...»

— Cik tad jums ir gadu?

Ja Rjabuškins būtu atbildējis, ka septiņpadsmit, Luņins nebrīnītos. Bet izrādījās, ka Luņins maldās.

— Ceturtajā maijā sākās divdesmit pirmais, — Rjabuškins teica, elpai aizraujoties.

Viņš no uztraukuma nobālēja, un vasaras raibumi viņa sejā iezīmējās vēl skaidrāk. Droši vien tas viņam bija visai sasāpējis jautājums. Rjabuškinam acīm redzot jau agrāk bijis jāizcieš ne mazums moku tādēļ, ka visi uzskatīja viņu par jaunāku, nekā viņš īstenībā bija.

Izrādījās, ka eskadriļā ir pat vēl jaunāki lidotāji nekā Rjabuškins. Piemēram, tam, kas atgādināja čigānu, bija tikai deviņpadsmit. Un viņš nepavisam nebija čigāns, bet dzimis kādā Donbasa ogļraču pilsētiņā. Viņu sauca par Iļju Tatarenko. Viņš paskaidroja Luņinam, ka pirms kara strādājis šahtā par atšķaidītāju, kaut gan vienmēr sapņojis kļūt par lidotāju. Tiklīdz sācies karš, Tatarenko devies uz lidotāju skolu un viņu pieņēmuši. Tēvs un divi vecākie brāļi strādājot šahtā.

— Mūsu ģimenē neviens negrib staigāt pa zemes virsu, — viņš teica, pasmaidīdams un pazibinādams savus žilbinoši baltos zobus. — Mēs vai nu pazemē, vai debesīs.

Jo vairāk Luņins skatījās uz Tatarenko, jo vairāk tas viņam iepatikās. Gara auguma, spēcīgs, skaists. Nu, patiesi stalti noaudzis. Tikai, liekas gan, ar viņu būs pagrūti tikt galā. «Puisis ar raksturu,» skatīdamies uz viņu, domāja Luņins. «Pārlieku pašpārliecināts!»

Pēc Tatarenko Luņina uzmanibu saistīja tieviņš gaišmatis ar nelielu vaigu bārdu un zelta laulības gredzenu pirkstā. Bija redzams, ka viņš nav vienaldzīgs pret savu izskatu. Vārds viņam bija skanīgs — Vadims, uzvārds — Lazarovičs, un viņš lūkojās visapkārt nevērīgi, sapņaini. Sī sapņainība un vaigu bārda Luņinam sākumā nepatika, līdz tam laikam, kamēr Lazarovičs pasmaidīja. Bet, kad viņš uzsmaidīja, viņa seja pārvērtās un izrādījās atklāta, pilna uzticības un ļoti simpātiskā.

Viņš bija dzimis nelielā dienvidu pilsētiņā, kur uz galvenās ielas bija modē gan tāda vaigu bārda, gan tada sapņainība. Viņš labprāt parādīja Luņinam savas sievas fotoattēlu — izvilka no eleganta kabatas portfeļa ar rāvējslēdzēju. Uz ģīmetnes bija redzama drukna meiča ar melniem, sacirtotiem matiem.

— Pirms kara viņa strādāja konditorejā, — Lazarovičs teica lepni, acīm redzot uzskatīdams, ka tas ir ļoti smalks darbs.

Mazpamazām Luņinam izdevās panākt, lai viņi kļūtu runīgāki.

— Biedri gvardes major, atļausiet jautāt, — ievaicājās Tatarenko, — vai mēs drīz dabūsim lidmašīnas?

Puišu sejas atdzīvojās, visi pievērsās Luņinam. Acīm redzot šis jautājums viņus ļoti interesēja. Bija apnicis gaidīt un paciesties. Karš turpinājās jau otro gadu, bet viņi līdz šim laikam nebija to pat redzējuši. Viņiem tā gribējās dabūt lidmašīnas, lidot, cīnīties ...

— Drīz, — Luņins atbildēja, lai gan pats zināja ne vairāk par viņiem.

Starp citu, viņš neizlikās, ka zina vairāk. Viņi saka minēt, kas tās būs par lidmašīnām, un Luņins minēja kopā ar tiem. Izrādījās,ka par jaunajiem padomju iznīcinātājiem viņi var pastāstīt pat vairāk nekā Luņins. Tur, kur viņi mācījušies, nesen parādījušās dažas visjaunākās konstrukcijas lidmašīnas — Jakovļeva un Lavočkina lidmašīnas.

Daži no viņiem, piemēram, Tatarenko un vēl Kostins, gara auguma puisis ar biezam lūpām, bija pat paguvuši divas trīs reizes izlidot ar jaunajām lidmašīnām.

Acīm spīdot, viņi stāstīja — cits caur citu. Jaunās lidmašīnas esot stabilas, viegli vadāmas, veiklas. Apbruņojums spēcīgs, bet galvenais — ātrums! Visi bērtin bēra tehniskus terminus, cenzdamies pierādīt, ka viņi ir īsti aviācijas (audis. Un pēc viņu priecīgi satrauktajām sejām Luņins redzēja, ka viņi, tāpat kā reiz Luņins pats, aizgājuši uz aviāciju tādēļ, ka to kaislīgi mīl.

Jau nākošajā dienā Luņins sāka ar viņiem nodarbības. Lidmašīnu nebija, un tāpēc viņi nodarbojas tikai ar teoriju. Viņi zinaja ne visai daudz, tomēr izrādījās labāk sagatavoti, nekā Luņins bija gaidījis.

Piemēram, Kostins — tas biezlūpainais pat pārsteidza Luņinu ar savām zināšanām. Viņš teicami zināja matemātiku un fiziku; liela auguma, diezgan neveikls, viņš stāvēja Luņina priekšā un, atbildot uz jautājumiem, zemā balsi paskaidroja, ka lidojumā no lidmašīnas spārniem atraujas gaisa virpuļi, un bērtin bēra no galvas vienu ļoti sarežģītu formulu pēc otras. Viņš domāja balsī un neatlaidīgi skatījās grīdā vai sienā, it kā tur būtu uzrakstīti vajadzīgie skaitļi. Viņu interesēja it viss, kas attiecas uz aviāciju; bija redzams, ka viņš mācījies pamatīgi un nopietni. Kad Kostins atbildēja, pārējie uzmanīgi klausījās, un Luņins centās uzstādīt tādus jautājumus, kas būtu pamācoši visiem.

Gaidot lidmašīnas, Luņins pacentās pēc iespējas vairāk noslogot jaunekļus ar nodarbībām un mācībām, saprazdams, ka nekas nevar tā nomākt un kaitēt kā bezdarbība. Lidošanas tehniku viņiem mācīja Luņins pats, kāds no tehniķiem — motoru, bet ieroču meistars — ložmetēju; politnodarbibas vadīja gan Jermakovs, gan eskadriļas partorgs Dejevs. Pirms vakariņām viņi katru dienu devās ārpus sādžas uz lauku, kur šava ar ložmetēju un meta rokas granātas.

Tas bija trauksmains laiks. Ik pēc divām trim dienām pienāca jauna, nelaba vēsts. Trešajā jūlija kļuva zināms, ka mūsu karaspēka daļas atstājušas Sevastopoli. Astotajā jūlijā atstaja Starij Oskolu. Divpadsmitajā jūlijā — Kantemirovku un Lisičansku. Piecpadsmitajā jūlijā — Bogučaru un Milerovu, deviņpadsmitajā — pēdējo Ukrainas apgabala centru — Vorošilovgradu. Ziemeļu un Centrālā fronte stāvēja nekustīgi. Bet tur, dienvidos, divu tūkstošu kilometru attāluma no Vologdas apgabala sādžiņas, kurā viņi atradās, vācieši gāja tikai uz priekšu un uz priekšu, un neviens nezināja, kad un kur viņus apturēs.

Lidotāji, ar kuriem Luņins iesāka savas kara gaitas, — Rasohins, Serovs, Kabankovs, Cepelkins bija dzimuši Krievijas ziemeļu apgabalos. Bet gluži nejauši sagadījās tā, ka eskadriļas jaunie lidotāji visi bez izņēmuma izrādījās dienvidnieki. Lidotāju skola, kuru viņi beidza, komplektējās dienvidos, un viņi visi bija dzimuši Don-basā, Rostovas apgabalā, Kubaņā; tikai Rjabuškins vienīgais nāca kaut kur no Saratovas apkaimes. Un vietas, par kurām ik dienas ziņoja pa radio, bija viņiem labi zināmas.

Jaunie lidotāji raizējās par saviem tuviniekiem. Aizbraucot viņi bija atstājuši tos tālu aizmugurē, bet tagad tur stiepās fronte, tur uzbruka ienaidnieks. Un vajadzēja gadīties tā, ka tieši šajās dienās viņi sēdēja kaut kur tālā nostūrī un, rokas klēpī salikuši, gaidīja lidmašīnas, nevis lidoja un cinījas! Katru rītu, kad Luņins iegaja kubrikā, viņu vispirms iztaujāja, vai nav dzirdēts kaut kas jauns par lidmašīnām.

Bet par lidmašīnām joprojām nebija nekas dzirdams.

Tikai Slava vienīgais šajā trauksmainajā laikā bija jautrs un acīm redzot jutās laimīgs. Pieturējās skaistas, siltas vasaras dienas, zāle kupli sazaļoja. Pirms aizbraukšanas uz aizmugures aerodromu Slava bija pārskaitīts no mantu noliktavas otras eskadriļas komandiera rīcība. Uzlidojums Volhovstrojā viņu nemaz nebija nobiedējis, un garais ceļojums — sakumā ar vilcienu, pēc tam automobilī — viņam šķita nepārtraukta izpriecu

virkne. Jaunajā aerodromā viņu gaidīja vislielākā brīvība. Te nebija pat seržantes Zinās, kas varētu viņam uzkliegt. Viņš apmetās vienā mājā ar Luņinu, bet visu dienu dzīvoja savā vaļā. Slava uzreiz iedraudzējās ar sādžas puikām, lai arī raudzījās uz viņiem no augšas, kā jau frontinieks, kam bez tam vēl pieder īsta matrožu cepure un īstas jūrnieku bikses. Slava tīksminājās par cieņu, ko viņam parādīja zēni, sarunājās ar tiem īpašā, vīrišķīgā balsī un skaļi komandēja tos, draiskojās kopa ar tiem pa mežu, vizinājās ar plostu pa dziļo, rāmo upi, kas tecēja garam sādžai, peldējās stundām ilgi, līdz āda metās zilgana un uznāca drebuļi.

Divpadsmit gadus vecam zēnam gads liekas garāks nekā pieaugušajiem gadu desmits. Pirmskara dienas, kad Slava dzīvoja pilsētā kopā ar tēvu un māti, ar vectēvu un Soņu, tagad likās viņam bezgala tālas. Vesela mūžība bija pagājusi kopš tā laika. Ziema, kad Ļeņingradā plosījās bads, lauks, kur vācu šāviņi izplēsa viņam kartupeļus no sasalušās zemes, vectēva nāve — tas viss arī bija aizvirzījies kaut kur tālu tālu. Slava neko neaizmirsa, bet, tāpat kā visus bērnus, viņu vienmēr nodarbināja tagadne, un viņam nebija laika kavēties atmiņās.

Slavam šķita, ka viņš pazīst pulka ļaudis, eskadriļu, Luņinu jau bezgala sen. Pulka dzīvi viņš pārzināja ja ne labāk par pašu Proskurjakovu, tad katrā ziņā sīkāk. Slava pazina pulka it visus, zināja, kāds kuram raksturs, zināja, kas saņem vēstules un kas nesaņem, zināja viņu jokus un iemīļotos izteicienus. Arī Slavu visi pazina. Viņš bija pulka sastāvdaļa un jutās dzīvē stabili un stingri, jo bija pārliecināts, ka jebkurā brīdī katrs cilvēks pulkā un viss pulks kopā ir gatavs viņu aizstāvēt.

Jaunie lidotāji tūlīt pievērsa viņam uzmanību. No sākuma tie nosprieda, ka Slava ir Luņina dēls. Bet viņiem paskaidroja, ka Slava ir eskadriļas audzēknis, no bada nāves izglābts Ļeņingradas zēns. Viņos pamodās simpātijās pret Slavu un vēlēšanās būt par aizgādņiem.

Jaunie lidotāji jau no paša sākuma alka uzzināt sava pulka un savas eskadriļas pagātni. Viņi lepojās ar to, ka no skolas nosūtīti uz slavenu gvardes vienību. Pagājušajā ziemā centrālajā presē bija parādījušās korespondences par Rasohina, Luņina, Kabankova un Ce-pelkina varoņdarbiem, un viņi, nepalaižot garām avīzēs neko tādu, kas attiecās uz aviāciju un lidotājiem, bija iegaumējuši šos vārdus. Jaunie lidotāji lepojās ar to» ka par viņu komandieri kļuvis Luņins — «tas pats slavenais Luņins», kaut arī Luņina ārējais izskats pilnā mērā neatbilda viņu priekšstatam par varoni. Jo sevišķi pieauga jauno lidotāju interese par eskadriļu, kad Jer-makovs viņiem iedeva paskatīties Kabankova «kaujas lapiņu» komplektu.

Pēc Kabankova pazušanas komisārs savāca visas viņa «kaujas lapiņas» un rūpīgi tās glabāja. Viņš tās augsti vērtēja un tomēr nebija gaidījis, ka šīs krāsainiem zīmuļiem izzīmētās papīra lapiņas tik ļoti ietekmēs jaunos lidotājus. Viņi tās izklāja uz gultām un lasīja, aplūkoja un apsprieda bez gala. Viņiem nekad tas neapnika. Kabankovs, par spīti visai savai primitīvajai zīmēšanas tehnikai, bija veikli uztvēris līdzību un ar apbrīnojamu precizitāti atveidojis jebkuru notikumu. Sajās lapiņās jauno lidotāju acu priekšā nostājās Serova, Rasohina, Cepelkina, Baiseitova, Nikritina tēli un arī tie, kas bija cīnījušies un gājuši bojā vēl agrāk, Igaunijā. Viņu priekšā parādījās «junkersu» armādas, kas devās bombardēt ielenkto pilsētu, parādījās neskaitāmas gaisa kaujas, un viņi iemācījās no galvas poēmas «Atriebība» skumjās, bargās rindas.

Jo vairāk jaunekļi uzzināja, jo vairāk viņiem gribējās zināt. Eskadriļas partorgs tehniķis Dejevs agrak strādāja par Kabankova lidmašīnas tehniķi; viņš glabāja savā lādē visus divīzijas laikraksta «Baltijas spārni» numurus ar Kabankova rakstiem un arī tos, kuros bija pastāstīts par Kabankovu. Visus šos laikrakstus tagad izvilka no lādes, laida no rokas rokā un lasīja, lasīja ...

Dejevam atradās arī to lidotāju ģīmetnes, kuri bija kalpojuši otrajā eskadriļā kopš kara sakuma. Visas šīs ģīmetnes pārņēma savā ziņā Miša Karjakins — maza auguma lidotājs ar nebēdīgu matu cekulu un iešķībām, jautrām acīm; viņš piestiprināja tās uz milzīga papes gabala un virs tām uzlīmēja no sarkana papīra izgrieztu gvardes karogu. Zem katras ģīmetnes Koļa Hametovs kaligrafiski uzrakstīja lidotāja dienesta pakāpi, vārdu,

tēva vārdu un uzvārdu, kā arī to, cik lidmašīnas tas notriecis. Ģīmetnes izkāra kubrikā, un jaunie lidotāji tās uzmanīgi apskatīja, vērīgi ielūkodamies katrā sejā.

Jaunie lidotāji gribēja līdzināties viņiem, ne jau visiem uzreiz, bet katrs gribēja būt līdzīgs kādam no viņiem. Miša Karjakins, piemēram, atrada sevī daudz kopīga ar Kabankovu. Tiesa, vienāds viņiem, šķiet, bija tikai augums. Karjakins, tāpat kā kādreiz Kabankovs, augumā bija vismazākais eskadriļā. Karjakins neprata zīmēt, dejot, spēlēt akordeonu ka Kabankovs. Toties viņam patika jokot, un viņš prata pasmīdināt biedrus, bet Kabankovs droši vien arī bijis liels jokupēteris un smējējs — viņam taču tik smieklīgas karikatūras! Miša Karjakins turklāt bija labs dziedātājs, zinaja milzum daudz dziesmu un romanču un šajā ziņā pat bija pārāks par Kabankovu.

Arī pārējie izrādīja lielu cieņu Kabankovam, tomēr ne jau viņš bija jaunekļu ideāls. Rasohins, lūk, kas valdzināja Iļjas Tatarenko iztēli. Tas tik bijis komandieris! Tas tik bijis lidotājs!

Starp citu, ne jau Tatarenko vien sapņoja kļūt par tādu lidotāju, kāds bija Rasohins. Arī Kostins. Izlasījis kādā divīzijas laikrakstā par to, kā apakšvienības komandieris Rasohins izklīdinājis astoņdesmit ienaidnieka lidmašīnas, kas devušās bombardēt floti, Kostins sacīja:

— Taktika — tā ir zinātne. Gaisa kaujā vajag balstīties uz zinātniskiem pamatiem.

Lidotājs Kuzņecovs, izdzirdis šos vārdus, pavīpsnāja. Kostins pamanīja Kuzņecova smīnu un pagriezās pret viņu.

— Es zinu, kādēļ jūs smīnat, Kuzņecov, — viņš ierunājās, savilkdams savas biezās lūpas, starp citu, nemaz neapvainojies. — Jūs domājat par mani: viņš, lūk, spriedelē par kaujas taktiku, bet nav vēl zināms, kā pats izturēsies, kad pienāks uguns kristības. Vai ta nav? Jūs taču ta domājat?

Kuzņecovs klusēja.

— Nu ko, jūs pilnīgi dibināti varējāt tā domāt, es taču kaujā vēl ne reiz neesmu bijis, — apdomīgi turpināja Kostins. — Bet neatkarīgi no tā, kā es personīgi uzvedīšos, mana doma ir pareiza. Gaisa kauja jabalstas uz zinātniskiem pamatiem.

— Rasohins tātad, tavuprāt, kaujās balstījies uz zinātniskiem pamatiem? — iejautājās Tatarenko.

— Protams! — pārliecināti atbildēja Kostins.

— Nu nē, — Tatarenko iebilda, — domāju, ka viņam bija pavisam citi pamati.

— Kādi tad?

— Nezinu, kā lai nosauc, — Tatarenko domīgi sacīja. — Visdrīzāk: iedvesma.

Tatarenko melnīgsnējā seja piesārta, kad viņš izteica šo vārdu. Viņš pameta skatienu uz Kuzņecovu — vai tas nepavīpsnās. Bet šoreiz Kuzņecovs jau ne ar vienu vaibstu neizpauda savas domas. Ar jaunajiem lidotājiem viņš bija tikpat noslēgts un nerunīgs ka ar visiem citiem pulka ļaudīm. Jaunekļi to izskaidroja tādējādi, ka Kuzņecovs, kā jau cilvēks, kas bijis kaujās, raugās uz viņiem, iesācējiem, kas pat pulveri nav ostījuši, no augšas.

Lidotāju ēdnīcā viņi visi, protams, pievērsa uzmanību Hildai. Tas nebija nekas pārsteidzošs — Hilda joprojām bija skaista kā lelle, viņas sārti baltā sejiņa kā vienmēr staroja cauri garaiņiem, kas pacēlās no šķīvjiem. Taču viņu uzmanībai piejaucās arī apziņa, ka viņa taču ir «tā pati Hilda». Kabankovs ne vienu reizi vien zīmējis viņu savās «kaujas lapiņās» — Hildu varēja pazīt, piemēram, tajā smieklīgajā zīmējumā, kur bija attēlots, kā Cepelkins cīnās ar žurku. Hilda bija pazinusi viņus visus — šos gandrīz teiksmainos eskadriļas lidotājus, Hilda bija redzējusi viņus savām acīm un katru dienu trīs reizes ēdinājusi. Un jaunajiem lidotājiem viņa šķita ne tikai ļoti jauniņa un ļoti skaista meitene, bet arī vēl kaut kas līdzīgs svētai relikvijai.

Pat Slava — arī tas viņiem likās relikvija — kā nekā vecs eskadriļas inventārs, kaut arī ne tik sens kā Hilda. Viņš arī pats ļoti labi to saprata un apzinājās savu pārākumu, salīdzinot ar viņiem, jaunajiem. īstenībā nevis viņi bija Slavas aizbildņi, bet Slava viņiem. Kā vecs eskadriļas iemītnieks viņš deva tiem ne mazumu lietišķu padomu jautājumos, kas bija saistīti ar ietērpa, papirosu, tabakas un papilddevu saņemšanu. Bez tam viņš bija labi pazīstams ar eskadriļas komandieri un pat pulka komisāru, un jaunie lidotāji ne bez bijības klausījās Slavā, kad viņš tiem skaidroja, kas var patikt Lu-ņinam un kas Luņinam var nebūt pa prātam. Slava reizumis arī pats sāka runāt tādā tonī, it kā būtu viņu priekšnieks. Starp cilu, parasti gan attiecības starp viņiem bija |oti vienkāršas un draudzīgas.

Tatarenko bieži vien pieaicināja viņu, uzsaukdams:

— Ei Slava, padauzīsimiesl

Tatarenko satvēra ska|i smejošo zēnu, kas skrēja viņam pretim, un pacēla pār savu melnmataino, cirtaino galvu. Tatarenko lika Slavam, lai tas nostājas viņam uz pleciem, uz galvas, augstu gaisā grozīja to, mētāja, apsvieda ar kājām uz augšu. Tad ļāva Slavam strauji krist lejā, pie pašas zemes satvēra un sāka griezt viņu kā riteni starp savām garajām, izplestajām kājām. Dažreiz šajā rotaļā piedalījās vēl kāds — visbiežāk Karjakins un Ostrosabļins. Un tad draiskošanās kļuva pavisam nevaldāma; viņi meta Slavu cits citam kā bumbu, rāva no rokām, ar Slavu rokās lēca cits citam pāri. Slava brīžiem pretojās, centās izrauties, bet nespēja tāpēc, ka skaļi smējās un pavisam zaudēja spēkus no smiekliem. Draiskošanos pārtrauca tad, kad visi dalībnieki bija pilnīgi paguruši.

Viņi atsēdās atpūsties, bet, atvilkuši elpu, sāka iztaujāt Slavu.

Arī Slava nekad nebija redzējis ne Rasohinu, ne Ka-bankovu, ne Cepelkinu, ne Baiseitovu. Viņš zināja tikai Rasohina kapu paugura virsotnē. Un tomēr Slava nonāca eskadriļā, kad viņus vēl visi pieminēja, kad par viņiem runāja kā par cilvēkiem, kas vēl nupat, pavisam nesen redzēti. Un bez tam viņš pats savām acīm daudzkārt bija redzējis Koļu Serovu.

Viņš bija redzējis, kā Luņins un Serovs cīnījās ar «meseršmiliem», kas uzbruka aerodromam. Kopā ar ārstu Gromeko viņš bija gājis uz mežu, kur gulēja Se-rova notriektais «rneseršmits». Par to Slava stāstīja daudzkārt, ikreiz minot kaut ko jaunu, un viņiem nekad neapnika klausīties. Radās iespaids, ka arī Slavam ir nopelni lidotāju varoņdarbos, ka viņam ir tiesības tā nevērīgi izmest: «Mēs, rasohinieši.»

Tieši no Slavas viņi arī iemācījās šo vārdu — «rasohinieši». Un sāka dēvēt savu eskadriļu par Rasohina eskadriļu un sevi par rasohiniešiem.

Luņins bija pat nedaudz pārsteigts, ievērojis, kā viņi lepojas ar savu eskadri|u un ar kādu saviļņojumu izrunā bojā gājušo lidotāju, savu priekšteču vārdus. Sājā izbrīnā galvenokārt, protams, bija prieks un lepnums, bet bija arī skumjas. Skumji, ka neviens no viņiem, kritušajiem biedriem, nepieredzēja šo slavu. Bija arī greizsirdība. Rasohinieši? Sie zēni, kas vēl neko nav paveikuši? Bet vai viņi būs šā vārda cienīgi?

Jūlija vidū Jermakovs kādu vakaru iegriezās Luņina istabā un, jautri pamirkšķinājis, jautāja:

— Bet nu, gvardes major, atbildiet, cik ang|u jardu ir tūkstoš metros?

— Nav ne jausmas. Bet kālab tas vajadzīgs? — Lu-ņins brīnījās.

— Cik pēdu ir tūkstoš metros? Cik metru ir jūdzē?

— Nekad neesmu zinājis.

— Nāksies uzzināt un arī citiem iemācīt. Tāda ir pavēle.

— Pavēle?

— Saņemta pavēle jūsu eskadriļai nekavējoties iemācīties angļu garuma mērus. Kā jūs domājat, kāpēc?

Luņins bija iedzīts strupcejā. Bet pēkšņi viņam acīs atplaiksnījās nojauta.

— Redz, redz, uzminējāt, — Jermakovs teica. — Jūs lidosiet ar ang|u lidmašīnām.

— Ar angļu?

— Ar «harikeiniem». Esiet tādus redzējis?

— Nē.

— Viņus neviens nav šeit redzējis. Bet visi lasījuši ziņojumos no Anglijas: šodien virs Londonas «hari-keini» notriekuši divus vācu bumbvedējus. Tie paši. Ko? Jūs, liekas, esat neapmierināts? Konstantin Ignatjič, neraizējieties, mums sliktu nesūtīs.

4

Deviņpadsmitajā jūlijā mūsu karaspēks atstāja Voro-šilovgradu, bet divdesmit septītajā jūlijā — Novočer-kasku un Rostovu pie Donas.

Bet par to lidotāji nerunāja. Viņi it kā bija vienoju^ šies: to, kas notiek frontē, tagad nepieminēt. Tikai viņiem sejās šie uztraucošie, briesmīgie notikumi iezīmēja tumšas ēnas.

Bet mazais, cekulainis Miša Karjakins jokoja un dziedāja par spīti liktenim. Viņa nerimstošajā jautrībā skanēja izaicinājums. Tikko pamodies, viņš viltīgi piemiedza savas mongoļa acis un uzsāka dziesmu:

Tehniķis pavisam sapņains Maigi «išakam» nāk klāt,

Sašūpot steidz eleronu,

Neko nevar parunāt.

Un kas to lai zina,

Kas viņam tur iznāks...

— Liecies mierā, Karjakin! — teica Tatarenko.

— «Išaki» tagad jāaizmirst.

— Nu, to mēs redzēsim, — Karjakins atbildēja.

— Ka tikai vēl nevajadzētu tos atcerēties. Kad redzēsim, ka pienācis laiks, tad arī aizmirsīsim.

Viņi visi jau bija dzirdējuši, ka lidos ar angļu lidmašīnām, bet nezināja, kā izturēties pret šo ziņu. Tā mazliet mulsināja. Viņi bija gaidījuši jaunās padomju lidmašīnas, kuru labās īpašības ir jau pārbaudītas un neapšaubāmas. Un. pēkšņi.. . Bet, starp citu, kas nu to zina ... varbūt angļu lidmašīnas būs vēl labākas, angļi taču ir atjautīga tauta...

— «Hurricane» angliski nozīmē «viesuļvētra», — Kostins paskaidroja.

Izrādījās, ka Kostins prot angļu valodu.

— Pavāji protu, — viņš teica it kā kautrēdamies. — Bet ar angļu tehnisko literatūru šā tā tieku galā.

Par «harikeiniem» viņš, protams, zinaja vairak nekā citi, patiesību sakot, tikai viņš vienīgais kaut ko zināja par tiem. Pirms pusgada Kostins bija lasījis angļu aviācijas žurnālā «Aviation» rakstiņu un iegaumējis dažus skaitļus. Rakstiņā «harikeinus» ļoti slavēja. Bet no skaitļiem vissvarīgākie, protams, bija tie, kas raksturo lidošanas ātrumu.

— Pamatīgi! — iesaucās Tatarenko, kad uzzināja no Kostina, cik kilometru stundā lido «harikeins».

— Pusotras reizes ātrāk nekā «1-16»! Tikai par vienu jābrīnās — kā gan vācieši iedrošinās doties uzlidojumos Londonai...

No šī rakstiņa Kostins bija uzzinājis, ka «Hurricane» tipa iznīcinātājiem ir motori «Merlin-XX», kurus ražojusi slavenā Roll-Roisa firma.

— Ar ko tad šī firma tik slavena? — Karjakins vaicāja.

— Līdz karam tā bija slavena ar to, ka ražoja greznus automobi|us, — Kostins atbildēja. — Reklāmās par tiem bija rakstīts tā: «Roll-Rois — visdārgākais un visneekonomiskākais automobilis pasaulē.»

Šī reklāma pārsteidza visus. Tatarenko nenoticēja Kostinam.

— Kāda gan jēga tādai reklāmai? — viņš jautāja.

— Jēga — elegancē, greznībā, — Kostins paskaidroja. — Roll-Roisa automobilis domāts bagātniekiem un ir bagātības apliecinātājs. Tur esot velnišķīgi eleganti būt tāda pasaules visdārgākā un visneekonomiskākā automobi|a īpašniekam.

— Bet vai arī lidmašīna viņiem ir visdārgākā un visneekonomiskākā? — Karjakins apvaicājās.

Kostins sadrūma.

— Nezinu, — viņš sausi atcirta.

Viņam nepatika nepārbaudīti un nepietiekami nopamatoti spriedumi.

Lidotāji neatlaidīgi mācījās pārvērst pēdas metros un metrus pēdās, tāpēc ka «harikeina» avionavigācijas instrumenti rādīja ātrumu un augstumu angļu mēra vienībās. Viņi panāca to, ka pārvērta pēdas metros pilnīgi mehāniski, vienā acumirklī. Pa to laiku aerodromā pienāca radioaparatūra jaunajām lidmašīnām. Viņiem par lielu pārsteigumu, visi tie izrādījās padomju aparāti, ražoti padomju rūpnīcās. Tas nozīmēja, ka angļi pārdevuši mums savus iznīcinātājus bez radioaparatūras.

Tagad, liekas, «harikeiniem» būtu jāpienāk kuru katru brīdi. Cita aiz citas aizritēja tveicīgās jūlija dienas, bet «harikeinu» vēl aizvien nebija.

Lidotājiem jau bija apnicis tos gaidīt, negribējās par tiem vairs ne runāt, arī ticība tiem bija zudusi.

Kādu dienu no dzelzceļa stacijas negaidot piezvanīja uz aerodromu, ka lidmašīnas pienākušas.

Uz staciju tām pakaļ devās Jermakovs, Luņins un pulka inženieris ar tehniķiem un visam aerodroma apkalpes bataljona autorotas smagajām automašīnām.

Ceļš bija tāls, tas veda caur mežu, automašīnas lēkāja uz saknēm; purvainās vietās uz saklātajām kārtīm un fašīnām kratīja tā, ka zobi klabēja. Tomēr automašinas, kaut arī lēkāja un dārdēja, joņoja uz priekšu ar vislielāko ātrumu — tik ļoti visiem gribējās ātrāk ieraudzīt jaunās lidmašīnas.

Bet stacijā apskatīt lidmašīnas neizdevās, jo izrādījās, ka tās iesaiņotas lielas dēļu kastēs. Desmit gandrīz kubveida kastes gulēja līdzās dzelzceļa atzarojuma sliedēm. Uz to baltajām sienām melnoja kārtīgi uzraksti, no kuriem vispirms uzmanību saistīja adrese: «Port Murmansk». Lidmašīnas bija atvestas no Anglijas pa ziemeļu ceļu, gar Nordkapu, pāri Barenca jūrai.

Iesaiņojums liecināja par teicamu kvalitāti un atstāja uz visiem labu iespaidu.

Jcrmakovs uzsita ar plaukstu pa vienu no kastēm un sacīja:

— Lielisks iesaiņojums!

Arī pulka inženierim acīm redzot iepatikās kastes. Taču viņš noteica:

— Bet dēļi kā nekā no pašu mežiem. Kokmateriālus viņi saņem no mums.

Izsaiņot lidmašīnas stacijā būtu, protams, aplami. Tās vajadzēja tāpat kastēs nogādāt aerodromā. Šis darbs izrādījās grūts, sarežģīts un prasīja daudz laika. Vajadzēja izmantot traktorvilcējus un ļoti lielas un smagas, ragavām līdzīgas ierīces, ko uztaisīja namdari. Pirmā kaste ar lidmašīnu aerodromā pienāca vēlu naktī, kad zvaigznes jau spīdēja pie debesīm. Tika nolemts to atvērt, kad atausīs gaisma.

Šajā naktī neviens negāja gulēt. Kad austrumu pamalē parādījās saule, metot pāri aerodromam garas priežu ēnas, aerodroma bataljona namdaris uzrāpās uz kastes un uzmanīgi ar cirvi sāka plēst priekšējo malu. Iedžinkstējās naglas, dēļi atlēca. Kastes tumšajā dziļumā iemirdzējās lidmašīnas stikli. Un, tehniķu rokām izstumts, pirmais «harikeins» izslīdēja dienas gaismā, atstājot tumšu sliedi rīta rasā nosirmojušajā zālē.

Luņins, tāpat kā visi, nenovērsdams skatienu, lūkojās uz to. Pēc pieredzes viņš zināja, cik svarīgs ir pirmais iespaids, kādu atstāj jauna lidmašīna. Veiksmīgu konstrukciju gandrīz vienmēr var noteikt ar pirmo acu uzmetienu — pēc līniju plūduma un izteiksmīguma. Lu-ņins atcerējās, kā pirms vairākiem gadiem viņš pirmoreiz bija ieraudzījis «1-16»; tad «1-16» uzreiz viņu pārsteidza ar plato buldoga purnu un īsajiem spārniem. «Šim ir pamatīgs kampiens,» viņš toreiz nodomāja. «Tā ir īsta kaujas mašīna.» Vēlāk izrādījās, ka Luņins nebija maldījies.

Bet «harikeinam» nebija nekā raksturīga. Visas līnijas Luņinam šķita neskaidras un neizteiksmīgas. Tas bija līdzīgs reizē visām lidmašīnām, un tam trūka kaut kā sava, īpatnēja. Tomēr Luņins nepavisam nedomāja nopelt to pirms izmēģināšanas. «Paskatīsimies, paskatīsimies,» viņš domāja. ««Išaks» novecojis, ātrums pamazs. Ja «harikeinam» ātrums patiešām pusotras reizes lielāks nekā «išakam», var piedot citus trūkumus ...»

Pulka inženieris apskatīja motoru, bet Luņins iekāpa kabīnē, paraudzīja vadspieķi, aplūkoja aeronavigācijas ierīces. Kabīne viņam likās pamaza un neērta. Taču droši vien tas bija tikai ieradums... Arī aeronavigācijas ierīces viņam nepatika. Laba tikai apdare, daudz stikla un spīdoša metālā, bet patiesībā viss diezgan primitīvs. Viņš nekad nebija domājis, ka angļu lidmašīnā atradīs tādas ierīces. Tomēr arī ar šādām ierīcēm var lidot. Bet apbruņojums... Apbruņojums «harikeiniem» bija acīm redzami vājāks nekā iznīcinātājiem «1-16». Nē, ar tādu apbruņojumu nav pat ko rādīties «meser-šmitiem» tuvumā . ..

— Jūs uz apbruņojumu neskatieties, Konstantin Ignatjevič, — teica Jermakovs, kas stāvēja līdzās lidmašīnai un uzmanīgi vēroja Luņina sejas izteiksmi. — Mēs saņēmām priekšrakstu visu apbruņojumu no «harikeiniem» noņemt un apmainīt pret mūsējo, pamatīgāku.

Luņins nekā neteica. Protams, apbruņojumu nomainīt vajag. Taču tas padarīs lidmašīnu smagāku un samazinās ātrumu. Tomēr, ja «harikeins» patiešām ir pusotras reizes ātrāks nekā «1-16», tad samazināt tā ātrumu par desmit procentiem nav tik bīstami, tik un tā tas pārspēs «meseršmitu» ...

Lai nezaudētu laiku, pie «harikeinu» apbruņojuma nomaiņas ķērās nekavējoties. Visus darbus vadīja pulka inženieris Fjodorovs — «pulka Dons Kihots».

Tāpat kā Luņins, arī viņš pagaidām neizteica savas domas par «harikeiniem». Ja Fjodorovam vaicāja, viņš atbildēja:

— Noskaidrosies lidojumā, kaujā.

Gan viņš pats, gan viņa tehniķi, ieroču meistari un radisti ķērās pie darba enerģiski un ar prieku. Rokas bija noilgojušās darba, viņiem ilgi bija trūcis lidmašīnu. Vispirms radioficēja visus desmit «harikeinus». Tagad katram lidotājam būs abpusēji sakari ar zemi un katrs lidojumā dzirdēs savu komandieri. Apbruņojuma nomaiņa «harikeiniem» izrādījās sarežģītāka, tāpēc ka lidmašīnas apbruņojums vienmēr cieši saistīts ar tās konstrukciju, bet arī šo darbu paveica dažās dienās.

Beidzot pienāca rīts, kad Luņinam kā lidotājam ar vislielāko pieredzi vajadzēja sēsties «harikeinā» un pacelties gaisā.

Lidotāju skolā, kur Luņins bija strādājis pirms kara, viņš vienmēr jaunajās lidmašīnās pacēlās gaisā pirmais un tādēļ par sevi nemaz neraizējās. Bet raizējās par lidmašīnu. Kāds izrādīsies «harikeins» lidojumā? Vai varēs ar to doties karot?

«Harikeins» viegli atrāvās no zemes un pacēlās labi. Luņins pavilka vadspieķi, paslēja lidmašīnas priekšgalu uz augšu un, kā lidotāji mēdz teikt, «devās augšup kā svece». «Harikeins» pacēlās ne sliktāk, bet arī ne labāk par «1-16». Hm, tātad vertikālais manevrs tam nav labāks kā iznīcinātājam «1-16», bet «me-seršmitam» vertikālais manevrs labāks. Tas nozīmē, ka šī priekšrocība joprojām paliek «meseršmitam» ... Divtūkstoš metru augstumā Luņins izlīdzināja lidmašīnu un izdarīja asu pagriezienu. Nē, virāža, liekas gan, neiznāca tik dziļa, kā iznāktu ar «1-16». Gribēdams sevi pārbaudīt, Luņins lidoja loku pēc loka; viņš centās izdarīt ar lidmašīnu tik asu pagriezienu, lai šo loku diametrs būtu pēc iespējas mazāks. Nevarēja būt šaubu: horizontālais manevrs ar «1-16» ir labāks nekā ar «harikeinu». Gaužām žēl. Luņins atcerējās, cik daudz «meseršmitu» viņi notriekuši, izmantojot milzīgās iespējas, kas slēpās horizontālajā manevrā. Starp citu, jo lielāks ir lidmašīnas ātrums, jo vājākas, dabiski, ir tas manevrēšanas spējas horizontālā plāksnē. Bet pārākums ātruma ziņā ir svarīgāks par jebkuru citu labu īpašību.

Bet pirms «harikeina» ātruma pārbaudes Luņins gribēja pārbaudīt kādu citu savu nojautu. Viņam šķita, ka «harikeins» gan klausa lidotāju, bet izpilda visu, ko no tā vēlas, ne tik precīzi kā «1-16». Pārbaudīt šo sajūtu bija diezgan sarežģīti, tāpēc ka neprecizitāte te varēja izpausties tikai sekundes daļās, niecīgos centimetros.

Luņins izdarīja virs aerodroma dažas augstākās pilotāžas figūras. Tad uzsāka pikēšanu un atkal izlīdzināja lidmašīnu. Pēc tam sekoja nāves cilpas, mucas .. . Lidmašīna klausīja. Bet neprecizitāte, bez šaubām, ir. Te vaina droši vien slēpjas tieši lidmašīnas konstrukcijas neizteiksmīgumā un individuālo iezīmju trūkumā. Nenozīmīga neprecizitāte — sekundes daļas, centimetri. Taču dzīvība un nāve gaisa kaujā atkarīga no sekundes daļām un no centimetriem.

Beidzot Luņins iesāka «harikeina» ātruma pārbaudi un nāca pie visnegaidītākajiem secinājumiem.

Izrādījās, ka pretēji visām cerībām «harikeina» parastais ātrums nav lielāks par «išaka» ātrumu. Un tikai ar īpaša paņēmiena, tā saucamās «forsāžas» palīdzību lidmašīnas ātrumu varēja nedaudz palielināt, tikai par dažiem desmitiem kilometru stundā. Bez tam «forsāža» varēja ilgt tikai dažas minūtes un patērēja milzīgi daudz degvielu, galu galā stipri saīsinot laiku, ko lidmašīna varēja uzturēties gaisā.

Ne, tā bija pārāk dārga maksa par divu triju minūšu lidojumu ar nedaudz palielinātu ātrumu.

Tagad Luņinam viss bija skaidrs. Aplidojis loku virs aerodroma, viņš sāka laisties lejup.

Luņinam viss bija skaidrs, turpretim tiem, kas vēroja «harikeinu» no zemes, vēl nekas nebija skaidrs. Vesela kaskāde augstākās pilotāžas figūru, kuras Luņins izdarīja virs aerodroma, bija lielisks skats. Pats par to nemaz nedomādams, Luņins skatītājiem visā spožuma parādīja savu meistarību. Sajūsmā viņi nevarēja pat iedomāties, ka visus šos brīnumus Luņins veic ar lidmašīnu, kura viņu neapmierina un kurai viņš neuzticas. Jermakovs smaidīdams pirmais pieskrēja pie lidmašīnas. Bet smaids izdzisa, kad Jerma-kovs ieraudzīja no lidmašīnas izkāpjošā Luņina apmākušos vaigu.

— Nu, kā? — viņš jautāja.

— Sliktāk, nekā es domāju, — Luņins atbildēja.

Jermakovs neizpratnē paskatījās uz to. Viņš nevarēja neticēt Luņinam un tomēr, likās, neticēja tam pilnīgi.

— Bet karot ar tam var?

— Karot ar tām vajag, — Luņins atbildēja, brīdi padomājis. — Jauno padomju lidmašīnu pagaidām nepietiek visiem, un kādam jakaro ar šīm. Mums nav laimējies, bet mēs karosim.

Jermakova labais garastāvoklis bija vējā. Mirkli klusējis, viņš sacīja:

— Bet jūs tomēr puišiem pārāk neizrādiet savu vilšanos. Lidotājam jātic savai tehnikai.

— Kāpēc gan būtu jāizrāda sevišķa vilšanās, — Luņins piekrita.

Tomēr viņš nodomāja: «Bet vai no viņiem ko noslēpsi? Sāks lidot un ieraudzīs paši.»

5

Ar šo dienu sākās lidojumi. Luņinam uzdeva divās trīs nedējās sagatavot eskadriļu kaujām un sniegt jaunajiem lidotājiem vismaz pašus pamatus no tās milzīgās taktiskās pieredzes, ko padomju aviācija uzkrājusi pirmajā kara gadā.

Lidot, lidot un lidot — tas viņiem vajadzīgs. Visus paņēmienus apgūt tik pamatīgi, lai tos izdarītu bez domāšanas, mehāniski. Laika bija palicis pavisam maz, nedrīkstēja zaudēt ne stundu. Un augas garās vasaras dienas no agra rīta līdz vēlam vakaram viņi cēlās gaisā, lidojumā kārtojās ierindā un mainījās vietām, vingrinājās augstākās pilotāžas figūrās, rīkoja mācību kaujas, mācījās šaut, nolaidās un atkal cēlas gaisā.

Jau pirmajā lidojumā Luņinam kļuva skaidrs, ka Tatarenko lido labāk par pārējiem. Tatarenko bija sagatavots tāpat kā viņa biedri, bet viņam, likās, piemita ārkārtīgi stipra telpas izjūta, kas deva viņam iespēju apbrīnojami precīzi vadīt lidmašīnu un pasargāja no nedrošības un šaubām. Tatarenko gaisā jutās viegli, nesaspringti, un viņa nervu reakcijas bija tik ātras, ka viņam vienmēr pietika laika apdomai savu rīcību.

Tatarenko lieliski apzinājās savas priekšrocības, un te laikam slēpās viņa galvenais trūkums. Gaisā viņš rīkojās pārāk neapvaldīti, izdarīja liekas virāžas un ap-metienus, centās izrauties uz priekšu, pārsteigt, piesaistīt sev uzmanību. Luņins viņu sodīja ar to, ka ne par ko nebrīnījās; Luņins lika Tatarenko izdarīt visus tos vingrinājumus, ko izdarīja pārējie, lai gan jaunais lidotājs acīm redzot uzskatīja tos par pārāk elementāriem un tāpēc viņam nevajadzīgiem. Tatarenko labsirdīgi uzklausīja Luņina aizrādījumus un izpildīja visu, ko tas viņam lika, neapvainojās, bet viņa skatiens it kā sacīja: «Tu ļoti labi zini, ka es lidoju labāk par visiem, bet liec man noņemties ar visādiem niekiem tikai kaut kādu savu pedagoģisko apsvērumu dēļ. Nu, lai, mani tas nemaz neaizskar, aiz cienības pret tevi izpildīšu visu, ko tu prasīsi, bet mēs abi saprotam, ka man tas viss ir pilnīgi nevajadzīgs.»

Labāk par citiem lidoja arī Kostins. Visu, ko viņš zināja un ko darīja, viņš zināja un darīja pamatīgi. Viņš bija kautrīgs, centīgs, pret Luņina norādījumiem izturējās nopietni un mīlēja paprātot par tiem. Arī lidojumā viņam bija tieksme prātot par katru savu kustību, un tas viņu padarīja gausu. Nekas viņu tā netraucēja lidot kā tieksme prātot. Viņš prātoja tur, kur vajadzēja rīkoties instinktīvi, vienā acumirklī. Un, apmācot Kostinu, Luņins visvairāk pūļu veltīja tam, lai pieradinātu viņu svarīgākās no lidotājiem nepieciešamām kustībām izdarīt automātiski, bez domāšanas.

Diezgan labi lidoja arī Koļa Hametovs, neliela auguma jauneklis no Krasnodaras ar tumšām, sievišķīgām acīm un pareiziem, bet sīkiem sejas vaibstiem. Hametovam bija paklusa balss, skaists, kārtīgs rokraksts, un viņš divas reizes nedēļā rakstīja vēstules saviem vecākiem uz Krasnodaru. Viņa tēvs un māte bija pedagogi, strādāja skolā, un dēls līdz karam ne reizes nebija šķīries no tiem. Kopš tā laika, kad krita Rostova un bija skaidrs, ka vācieši virzās uz Krasno-daru, Kojas Hametova glītā, melnīgsnējā seja sakritās un viņš nobāla, kad domāja par tēvu un māti. Vai viņi pagūs evakuēties vai ne? Vēstules no viņiem vairs nepienāca ...

Bet Hametovs lidoja bezbailīgi; mācījās ar mīlestību, centīgi, un Luņinam viņš patika. Tiesa, viņa lidojumos nekad nebija nekā izcila, bet visu, ko Hameto-vam uzticēja, viņš veica labi. Kojas Hametova lidojums atgādināja viņa rokrakstu — skaistu, vienmērīgu, kārtīgu, un Luņins juta, ka no viņa izveidosies prasmīgs lidotājs, uz kuru vienmēr varēs pajauties.

Karjakins un Rjabuškins pirmajos lidojumos neizcēlās ar lielu prasmi, bet, kad eskadrija uzsāka šaušanu konusā un tūlīt pēc tam inscenēja «gaisa kaujas», viņi uzrādīja izcilu trāpīgumu, veiklību un apķērību.

Padebešos uzvilka garu audekla konusu, un lidotāji pec kārtas uzbruka tam un apšaudīja no dažādām distancēm. Pēc katra «uzbrukuma» konusā saskaitīja caurumus. Izrādījās, ka Miša Karjakins šauj labāk par visiem, labāk pat par pašu Tatarenko, bet tūlīt aiz Tatarenko pēc trāpījumu skaita nāk Rjabuškins. Taču Karjakins nemaz nelepojās ar saviem panākumiem. Bet, kad gadījās aizšaut garām, labprāt pazobojās par sevi.

— Aizskrēja meklēt mērķi! — viņš teica.

Un saukāja sevi:

— Meistars garāmšaušanā. Šauj kapeikā, trāpa zirgā.

Miša Karjakins labprāt dziedāja un bieži vien dziedāja pat lidojumu laikā, droši vien pats to nemanīdams. Bet šo viņa paradumu atmaskoja radio. Sēžot komandpunktā, Luņins ne vienu reizi vien reproduktorā dzirdēja, kā Miša dzied, riņķodams virs aerodroma trīstūkstoš metru augstumā.

Luņins arī pats nevarēja uzreiz pierast pie radio un dažbrīd tādēļ nokļuva neveiklā stāvoklī. Reiz viņš ar Jermakovu novēroja mācību «gaisa kauju» virs aerodroma, kurā piedalījās Karjakins un Rjabuškins. Tie klupa viens otram virsū kā gailēni, riņķoja, griezās, centās nokļūt viens otram pie lidmašīnas astes, ik brīdi apmānīja viens otru, parādot ne mazumu veiklības, apķērības un pašsavaldīšanās. Pēc kāda sevišķi veiksmīga uzbrukuma, kas izdevās Karjakinam, Lu-ņins teica Jermakovam:

— Malacis Miša!

Un pēkšņi izdzirda Karjakina balsi:

— Pateicos, biedri gvardes major.

Luņins sāka smieties.

— To es neteicu jums, Karjakin, bet pulka komisāram, — viņš sacīja. — Nenoklausieties.

Karjakins vienmēr bija jautrs, un šo jautrību visi novērtēja tajās dienās, kad lidotājus nogurdināja pastāvīgie vingrinājumi un no dienvidiem pienāca aizvien jaunas, uztraucošas vēstis. Viņa joki smīdināja visus līdz asarām, kaut gan tie parasti bija diezgan vienkārši un bieži atkārtojās. Rītos lidotāji devas no sādžas uz aerodromu smagajās automašīnās. Viņi brauca stāvus, jo kravas kaste bija pārpildīta. Pie paša aerodroma bija jāizbrauc zem barjeras, un visiem vajadzēja pieliekties. Un katru rītu metrus trīssimt no barjeras Karja-kins pēkšņi iekliedzās:

— Galvas!

Visi pārbijušies pietupās, īpaši strauji to darīja augumā visgarākie — Tatarenko un Kostins. Ieraudzījuši, ka līdz barjerai vēl tālu, visi skaji smējās. Kaut arī šis joks atkārtojās ne vienu reizi vien, tam vienmēr bija vienlīdz lieliski panākumi.

Miša Karjakins izdomāja jocīgu leģendu par pašpaļāvīgu un padumju lidotāju, kas visu dara aplam, savas neapdomības dēļ piedzīvo daudz likstu, taču par neveiksmēm vaino nevis sevi, bet tos, kas viņu mācījuši lidot. Šo leģendu Karjakins stāstīja desmitām reižu, katrreiz pielikdams kaut ko no jauna, un tas radīja iespaidu, ka šāds gadījums patiešām noticis. Vislielākie panākumi bija stāstam par to, kā šis leģendārais lidotājs nolaidās. Viņš darīja visu to, ko nedrīkstēja darīt lidotājs nolaižoties, un Karjakins, klausītāju smieklu uzmundrināts, sīki attēloja katru viņa kļūmi. Nolaišanās beidzās ar to, ka lidmašīnu sadauzīja gabalu gabalos. Kad lidotāju tikko dzīvu izvilka no drupām, viņš, nezaudējis pašpaļāvību, plātīja rokas un pārmetoši teica: «Tā mācīja!»

Šis karjakiniskais «ta mācīja» eskadriļā kļuva par parunu. Kad kādu piemeklēja neveiksme, kurā pats bija vainīgs, viņam no visam pusēm sauca: «Tā mācīja!»

«Tā mācīja!» kliedza Rjabuškinam, kad viņa lidmašīna nolaižoties četras reizes palēcās uz augšu kā āzis. «Tā mācīja!» uzkliedza autorotas kareivim, kas iebrauca ar smagi piekrautu mašīnu grāvī. Un Tata-renko pusdienu laikā, apgāzis šķīvi ar zupu uz tīra galdauta, sacīja HiIdai, smiedamies pats par sevi: «Tā mācīja!»

Visbiežāk «tā mācīja» bija jādzird Vadimam Laza-rovičam un Ivanam Dzigam — viņi lidoja nedaudz sliktāk par citiem. Lidotājam nepieciešamās iemaņas viņi apguva ne tik ātri kā pārējie, un tādēļ viņos paātrinātās apmācības robi bija stiprāk jūtami.

Atšķirībā no pilsētnieka Lazaroviča, kas bija glīts, bet šaurām krūtīm, ukraiņu kolhoznieks Ivans Dziga varēja lepoties ar varenu krūšu kurvi un kalēja palīga — uzsitēja muskuļiem. Spēka ziņā neviens eskadriļā nevarēja viņam līdzināties, bet spēks Dzigam nenāca par labu, tāpēc ka viņš bija ārkārtīgi neveikls. Viņa varenās rokas bezpalīdzīgi taustījās pa lidmašīnas kabīni, nezinot, pie kā ķerties. Tāpat kā Lazaro-vicu, neveiksmes viņu ļoti nomāca. Lai gan Lazarovičs un Dziga bija pavisam dažādi, viņiem bija viena kopīga īpašība — stūrgalvība. Viņi bija nolēmuši kļūt par lidotājiem iznīcinātājiem un cītīgi strādāja, nežēlojot pūļu.

Luņins eskadriļu sadalīja pāros un noteica, kas kurā pārī būs vadošais un kas — pavadonis. Šis sadalījumos vadošajos un pavadoņos, protams, nevarēja nesatraukt lidotājus. Taču gandrīz visos gadījumos viņiem pašiem bija skaidrs, no kādiem apsvērumiem vadījies Luņins, viņi saprata, ka Luņins izlēmis taisnīgi, un sirds dziļumos bija pilnīgi vienis prātis ar tiem. Piemēram, vai varēja iebilst pret lēmumu, ka Kuzņeco-vam jābūt vadošajam: viņam taču vienīgajam, atskaitot Luņinu, bija kaut kāda pieredze kaujās. Un taisnīgi ir arī tas, ka neveiklais Ostrosabļins, kas lidoja ne pārāk slikti, bet arī ne sevišķi labi, kļuva par viņa pavadoni. Visi piekrita, ka Rjabuškins un Karjakins ir lielisks cīnītāju pāris un ka šajā pārī Karjakinam jābūt vadošajam, bet Rjabuškinam — pavadonim. Bija neiespējami apstrīdēt arī to, ka Kostinam un Hametovam ja-kjūst par vadošajiem, bet Lazarovičam un Dzigam — par pavadoņiem. Un tikai viens Luņina lēmums daudziem šķita nesaprotams. IJju Tatarenko Luņins norīkoja par pavadoni. Tiesa, par savu pavadoni, par eskadriļas komandiera pavadoni, tomēr nevis par vadošo, bet pavadoni.

Vai tas Iļjam Tatarenko bija gods? Vai arī, gluži otrādi, pret viņu izturējās netaisni? Lūk, tas nodarbināja jauno lidotāju prātus. Koļa Hametovs, piemēram, apgalvoja, ka Tatarenko parādīts liels gods. Koļa Hametovs norīkots par vadošo, taču viņš būtu laimīgs, ja Luņins padarītu viņu par savu pavadoni. Hametovam bija raksturīga aizraušanās ar cilvēkiem, un pašlaik viņš aizrāvās ar Luņinu. Luņins saistīja viņa iztēli gandrīz jau no pirmā acu uzmetiena. Hametovs uzskatīja Luņinu par nemaldīgu, gribēja būt līdzīgs tam un sarka no prieka, kad Luņins viņam ko jautāja.

Turpretim Rjabuškins uzskatīja, ka, lai nu kam, bet Iļjam jābūt par vadošo. Pats Rjabuškins bija Kar-jakina pavadonis un par sevi nesūrojās, bet par Iļjušu Tatarenko jutās sarūgtināts. Arī Rjabuškins mīlēja Luņinu, jūsmoja par to un bija lepns, ka viņam ir tāds komandieris. Bet par Iļjušu Tatarenko viņš jūsmoja ne mazāk. Tatarenko bija pārsteidzis Rjabuškinu jau lidotāju skolā, kur viņi sastapās un iedraudzējās. Sājā draudzībā Iļjam Tatarenko, protams, bija noteicošais vārds, bet kautrīgais, mazais Rjabuškins apbrīnoja drauga labās īpašības, nemaz nebēdādams par savu otršķirīgo lomu. Un nu pēkšņi Tatarenko ir pavadonis, gluži tāpat kā viņš vai Vaņa Dziga ... To Rjabuškins nevarēja saprast.

Bet Lazarovičs izskaidroja Luņina lēmumu gluži vienkārši:

— Kas te ko nesaprast? — Lazarovičs teica. — Norīkoja viņu par pavadoni, lai viņš neslietu degunu mākoņos.

Lazarovičam, tāpat kā visiem pārējiem, bija draudzīgas attiecības ar Tatarenko, un viņš to cienīja, taču apgalvoja, ka Tatarenko ceļot degunu gaisā.

Luņinam, protams, būtu gribējies uzzināt, ko domā pats Tatarenko par savu norīkojumu. Bet Tatarenko

nekā neteica. Viņš joprojām smaidīja, zibinādams savus prāvos, baltos zobus, bet viņa acis, likās, sacīja: «Vecais, cienījamais savādniek! Dari ar mani, ko gribi, es pak|aujos, tāpēc ka tam visam nav nekādas nozīmes. Tu pats zini, ka es ļoti labi lidoju un katrā ziņā gūšu slavu.»

Varbūt Tatarenko gluži tā nedomāja, bet tā sprieda par viņu Luņins. «Ne es esmu savādnieks, bet tu,» domāja Luņins. «Tu nezini, cik nežēlīga ir kauja. Karš bargi soda tos, kas kļūst iedomīgi, kas izlec, kas meklē personisku, nevis kopēju slavu. Tu jūti, ka esi stiprs, un droši vien nekļūdies, bet tevi nogalinās pašā pirmaja sadursmē, ja es tevi nepieskatīšu...»

Patiesību sakot, arī Luņins pats jūsmoja par Iļju Tatarenko ne mazāk kā Rjabuškins. Dažbrīd viņš jūsmoja vēl vairāk nekā Rjabuškins, tāpēc ka labāk varēja viņu novērtēt. Luņins jūsmoja par Tatarenko attapību gaisā, ātrumu, atjautību, par viņa drosmīgajiem lēmumiem lidojumu laikā. Luņins nekļūdīgi pazina Tatarenko lidmašīnu starp daudzām citām — pazina pēc skaistajām virāžām. Lai tā lidotu, vajadzēja patiešām mīlēt aviāciju un atdot tai visu sirdi.

Bija daudz iemeslu, kāpēc Luņins norīkoja Iļju Tatarenko par savu pavadoni. Vispirms, viņš nedomāja tāpat kā jaunie un nepieredzējušie lidotāji, ka pavadoņa pienākumi būtu vieglāki nekā vadošajam un ka no pavadoņa tiktu prasīts mazāk meistarības. Piemēram, Serovs sākumā bija Rasohina pavadonis, pēc tam Lu-ņina pavadonis, tomēr Luņins uzskatīja viņu par vienu no visprasmīgākajiem lidotājiem. Bez tam Tatarenko bija ļoti spējīgs, bet apmācīt spējīgu skolnieku ir interesantāk. Un vēl, Luņins bija pārliecināts, ka Iļjam Tatarenko ar viņa pašpārliecinātību vairāk nekā pārējiem vajadzīga pastāvīga stingra uzraudzība. Viņš baidījās par Tatarenko vairāk nekā par visiem pārējiem un gribēja paturēt viņu visu laiku sev līdzās, tuvumā. Luņins izcēla Tatarenko visu citu vidū, taču pastāvīgi bīdamies, kaut tikai nerastos aizdomas, ka viņš dod Tatarenko priekšroku, izturējās pret viņu oficiālāk un stingrāk nekā pret pārējiem, retāk slavēja, biežāk aizrādīja. Un daudziem šķita, ka Luņins nemīl Tatarenko un piesienas viņam.

Luņins prata slēpt savas jūtas, bet Hilda neprata.

Viņa tā sarka, ieraugot Tatarenko, tā mulsa un apjuka, kad tas viņu uzrunāja, tik strauji steidza pasniegt viņam sāli vai piparus, ka nepamanīt to bija neiespējami. Lidotāji to bija ievērojuši, bet nedrīkstēja neko teikt: Hilda taču pazinusi vecos rasohiniešus, varoņus, kas gan, salīdzinot ar viņiem, ir Iļjuša Tatarenko, kurš vēl pat kaujā nav bijis!

Vienīgi Lazarovičs skaļi izteica savus novērojumus.

— Viņa tevī ieķērusies, Iļja, — viņš sacīja. — Tagad tev vienmēr otra porcija nodrošināta.

Arī Luņins šo to bija manījis un ar izbrīnu skatījās uz Hildu. Viņš galīgi pārliecinājās par savu minējumu pareizību, kad Hilda pēkšņi krasi mainīja savu attieksmi pret Tatarenko. Hilda sāka izlikties, ka viņu neievēro, viņa klātbūtnē nepacēla acu, neteica ne vārda, bēga uz virtuvi, kad viņš ienāca, un viņas rokas drebēja, kad tā pasniedza viņam zupas šķīvi.

Luņinam nez kāpēc tas likās nesaprotami. Varbūt tāpēc, ka Hildā taču bija iemīlējies Baiseitovs, bija iemīlējies Cepelkins un — kas to lai zina? — varbūt arī citi. Viņa tos visus mīlēja, bet nevienā nebija iemīlējusies. Domājot par Hildu, Luņins parasti atcerējās pasaku par ķēniņmeitu, kas dzīvojusi mežā pie divpadsmit brāļiem. Brāļi gājuši medībās, bet ķēniņmeita palikusi mājās un vadījusi viņu saimniecību. Ķēniņmeita nevienā nebija iemīlējusies; ja viņa iemīlētos, pasakai būtu beigas ...

Visdīvainākais visā šajā notikumā bija tas, ka Tatarenko palika pilnīgi vienaldzīgs pret Hildu. Neviens no lidotāju ēdnīcas apmeklētājiem nepievērsa viņai tik maz uzmanības kā viņš. Mildas tīrā, mīlīgā, sārti baltā sejiņa ar debeszilajām acīm, viņas tievais viduklis un blondie, cirtainie mati neaizkustināja viņu. Tatarenko vienīgais nepamanīja to, ko bija ievērojuši visi, pat Luņins: ne Hildas sevišķo gādību, ne arī viņas pēkšņo nevērību. Viņš gandrīz nekad nepaskatījās uz Hildu un ēda viņas atnesto zupu tā, it kā šķīvis pats no sevis būtu parādījies uz galda.

321

21 N. Cukovskis

Togad vasara Ziemeļkrievijā bija neparasti karsta. Likās, nekad nebeigsies saulainās, tveicīgās dienas. Zeme izkalta, uz ceļiem griezās putekļu mākoņi, kaut kur dega meži, gaiss bija deguma smakas piesātināts. Debesis virs aerodroma kļuva pelēkas no putekļiem un dūmiem, saule cauri šiem putekļiem un dūmiem likās neparasti sarkana un liela. Tveicē, putekļos, dūmos, lielās, sarkanās saules apspīdētas, nepārtraukti pacēlās un nolaidās lidmašīnas.

Luņins lika lidotājiem katru paņēmienu atkārtot bezgalīgi daudz reižu, kamēr viņi to iegaumēja. Ja slikti nolaidies — jāceļas atkal gaisā un jālaižas no jauna, kamēr izdodas nolaisties, — teicami desmit reižu pēc kārtas, divdesmit reižu pēc kārtas. Lidotāju sejas pa šīm dienām pārvērtās: novājēja, kļuva tumšas no iedeguma un putekļiem. Viņiem vairs nebija ne spēka, ne patikas spēlēt kukuriņus vai «dauzīties» ar Slavu; tumsā atgriezušies no aerodroma, viņi atkrita gultās un uzreiz iemiga cietā miegā, gulēja kā nosisti, pat nesapņoja. Bet, tiklīdz svīda gaisma, puišus atkal modināja dieninieks, un, steigšus pabrokastojuši, viņi brauca uz aerodromu.

Arī Luņins nogura, novājēja, iedega un noputēja. Vai ik brīdi viņš ņēma nost lidotāja cepuri un slaucīja lielās sviedru lāses, kas bez pārtraukuma rasināja pieri. Viņš nodevās darbam, dienas skrietin skrēja, nepietika laika ne miegam, ne ēšanai, ne tam, lai skatītos apkārt, padomātu. Bija jau augusts, katru dienu varēja gaidīt pavēli par došanos uz fronti, un vajadzēja strādāt, strādāt un vēlreiz strādāt.

Luņinam, vecam, pieredzējušam lidotājam-instrukto-ram, patika pedagoga darbs, viņš jutās tajā drošs un veltīja tam visu, it visu sevi; viņš mīlēja saulē sakarsušo aerodroma lauku, kumelītes un āboliņa galviņas, kas drebēja iedarbināto propelleru vējā, viņam patika redzēt ap sevi jaunas, vīrišķīgas, saulē iedegušas sejas.

Visu šo nedēļu laikā tikai reizi Luņinam izdevās palikt vienatnē un padomāt par to, kas nebija tieši saistīts ar eskadriļu.

Tas gadījās nejauši. Luņins jau sen, daudzas die-

nas ilgojās atlicināt brīvu brīdi un izpeldēties upē. Beidzot tāds brīdis bija pienācis. Lidotāji pusdienoja, bet Luņins atbrauca no aerodroma pusstundu ātrāk un jau bija paguvis paēst. Viņš izgāja no ēdnīcas, nogriezās sāņus no sādžas, lai neviens nenovērotu, un pa stāvo, zaļo nogāzi nokāpa lejā pie tumšā ūdens.

Cik gadu viņš nebija peldējies upē! Kopš bērnības, kopš jaunības. Pirms kara daudzus gadus viņš peldējās tikai sāļajā jūras ūdenī, zaļganā, blīvā, kas nespēja pilnīgi atsvaidzināt. Bet upe nebija aizmirsusies, un ar tīksmi viņš atklāja, ka viss palicis tāds pats kā bērnībā, kā jaunībā, — ūdensrožu platās lapas, vītolu tumšās ēnas, meldru šalcošie, sausie stiebri, mazo zivtiņu flotiles, kas visas uzreiz pagriezās uz vienu pusi, it kā paklausot kādai komandai, un sidrabainā vizma tur priekšā, dziļākajās vietās.

Sakarsušais Luņins izģērbās, ielēca upē un ar baudu ienira aukstajā ūdenī, pār kura virsmu koku zari, kas nokarājās no krasta, meta tumšas ēnas. Viņš sajuta, ka ūdens plūst starp kāju pirkstiem. Straume maigi un valdonīgi satvēra viņu un sāka nest. Viņš nepretojās. Ūdens sakļāvās pāri Luņina galvai, un dažus mirkļus viņš vēl turpināja grimt lejup, līdz pieskārās ar papēžiem mīkstām dūņām. Acis viņš nebija aizvēris un redzēja ūdens ņirboņā dīvaini izlauzītos zarus, bet zaros šūpojās saule. Luņins atvēzējās, iznira, aizpeldēja līdz upes vidum, atskatījās, pagriezās atpakaļ un, apmierināti sprauslādams, izkāpa krastā.

Kopā ar sviedriem un putekļiem upe bija noskalojusi gan nogurumu, gan rūpes. Ģērbjoties Luņins pēkšņi ievēroja, ka visa krasta nogāze apaugusi bieziem ave-nājiem un zaļajās lapās sārtoja lielas ogas. Nedomājot viņš pastiepās pēc tām, sāka plūkt un likt mutē. Kopš bērnības Luņins nebija lasījis meža avenes, bet bērnībā viņš stundām klaiņoja mežā pa avenājiem no cera uz ceru. Pēc veca ieraduma, kas pēkšņi pamodās, viņš sāka lasīt ogas un gāja arvien dziļāk biezoknī. Ogas kā mazi, sarkani lukturīši bija uzvērtas uz baltajiem kātiņu izaugumiem. Viņš plūca tās un lika mutē. Pirksju gali kļuva sārti no aveņu sarkanās sulas.

Šie ogu lukturīši un aveņu sulas nokrāsotie pirksti uzvēdīja bezgala daudz atmiņu. Viņš atrodas gandrīz vai savā dzimtajā novadā — līdz pilsētiņai, kur viņš dzimis, ir tikai mazliet vairāk par simt kilometriem. Arī tur bija upe ar tādiem pat stāviem, zaļiem krastiem un tāds pat mežs, un avenes. Un runāja tur tāpat kā šajā sādžā, kur viņi tagad dzīvo, un arī Luņins runāja tāpat — aprauti, ziemeļnieciski. Luņins atcerējās galveno ielu, kuras vienā galā pacēlās balta mūra katedrāle, bet otrā — sena koka baznīca un aiz tās sākās kapsēta. Izņemot galveno ielu, pilsētā, atklāti sakot, nekā arī nebija — miestiņš kas miestiņš: ne ar ko tā neatšķīrās no lauku sādžām. Snaudoši ceriņu krūmi, bet tajos — šķūnis, kur Luņins reiz meistaroja savus pirmos lidmašīnu modeļus. īstas lidmašīnas toreiz Luņins bija redzējis tikai attēlos, bet cik viņš tām veltīja domu un sirds degsmes, kā sapņoja par lidojumiem! . .. Luņinam atausa atmiņā kaimiņu un piederīgo sejas. Kur viņi tagad? Kādi viņi ir? Vai Luņins tos pazītu, ja ieraudzītu? Varbūt viens otrs vēl līdz šim laikam dzīvo turpat... Luņins atcerējās meitenes, kas viņam reiz patikušas. Viņš ilgi tās bija glabājis atmiņā, bet sastapa Lizu un uzreiz aizmirsa visas, un nepieminēja līdz pat šai dienai... Ja būtu kaut dažas brīvas stundas, varētu aizbraukt turp ar automašīnu. Bet brīva laika nav un nebūs. Aizlidot turp ar lidmašīnu, pār-joņot pāri galvenajai ielai pļaujošā lidojumā? Nē, nieki, fantāzija ...

Interesanti, vai viņš pazītu savu pilsētu no gaisa? Orientieri: katedrāle, koka baznīca, upes līkums, koka tilts uz pāļiem. Bet vai koka tilts maz ir vēl? Tur tag^ad esot jauns dzelzs tilts. Otrajā piecgadē uzcelta stikla rūpnīca — Luņins bija lasījis par to laikrakstos. Varbūt arī katedrāles vairs nav ...

Dīvaini, viņš tik daudz savā dzimtajā pilsētā sapņojis par lidošanu un ne reizes nav redzējis to no- augšas. Tik daudzām pilsētām Luņins lidojis pāri, bet tikai ne tai pilsētai, kurā piedzimis.

Avenes uz kraujās krasta nogāzes sasaistīja Lu-ņina pagātni ar tagadni. Pēkšņi viņš iepriecināts sajuta visas savas dzīves vienoto pulsu. Šeit, šajā apvidū, ko no pārējās pasaules atdalīja meži, kādreiz viņam, mazam zēnam, dzima sapnis — lidot, un visu savu dzīvi viņš atdeva šim sapnim. Cik daudz viņš bija lidojis! Un vai kādreiz viņš to nožēloja? Nekad. Ne reizes. Tikai lidojot viņš jutās vajadzīgs, stiprs. Kādus draugus viņam bija izdevies atrast tādēļ, ka viņš lidoja! Viņš prata lidot — un kļuva noderīgs Dzimtenei, un iemācījās aizstāvēt to .. .

Pēkšņi Luņins paskatījās pulkstenī un ātri uzskrēja krastā, lauzdams trauslās avenāju atvases. Tur augšā, saules apspīdēts, jau stāvēja sibīrietis Hromihs, kādreizējais Rasohina raitnieks, bet tagad Luņina raitnieks. Viņš bija sūtīts uzmeklēt eskadriļas komandieri un paziņot, ka automašīna ceļam uz aerodromu jau gatava un gaida. Hromihs ilgi bija stāvējis tur kraujā — skatījās, kā Luņins ēd avenes, un negribēja viņu traucēt.

*

1942. gada sešpadsmitajā augustā mūsu karaspēks atstāja Maikopu. Deviņpadsmitajā augustā krita Kras-nodara, Koļas Hametova dzimtā pilsēta.

Dienas kļuva īsākas un vēsākas, aizvien biežāk līņāja lietus, bērzu zaros parādījās pirmās dzeltenās lapas. Kādu rītu aerodromā nolaidās lidmašīna «U-2» un no tās izkāpa Uvarovs. Divīzijas komisāra ierašanos eskadriļā visi izskaidroja vienādi: laiks doties uz fronti.

Starp citu, savas ierašanās iemeslu Uvarovs sākumā neziņoja nevienam, pat Jermakovam un Luņi-nam ne. Viņš sāka, kā parasti, ar sīkumiem, ar sadzīvi — interesējās par ēdnīcu, ietērpiem, palagiem. Uzzināja, vai kārtīgi pienāk laikraksti un žurnāli, kādi centrālās preses raksti apspriesti politinformācijās. Ar katru Uvarovs aprunājās, par katru iztaujāja, ar tiem, kurus vēl nepazina, iepazinās.

— Bet kā Kuzņecovs? — viņš starp citu apvaicājās Luņinam un Jermakovam.

Luņins zināja, ka Jermakovs lāgā necieš Kuzņecovu, un pasteidzās atbildēt:

— Lido labi.

— Bet kā ar disciplīnu? — Uvarovs vaicāja.

— Pagaidām kārtībā ... — drūmi teica Jermakovs.

Divas dienas Uvarovs pavadīja aerodromā, vēroja

lidojumus. Atbrauca un aizbrauca kopā ar lidotājiem. Pēc katra lidojuma viņš sauca lidotājus pie sevis .un sīki iztaujāja par lidojumu. Lidotāji drīz vien mitējās kautrēties no viņa un stāstīja ar aizrautību un vienkārši.

Uvarovs lidotājus iztaujāja, starp citu, arī par to, kā viņiem patīk jaunās lidmašīnas. Bet par «harikeinu» īpašībām lidotāji runāja nelabprāt un kaut kā nenoteikti. Bet Tatarenko atbildēja tieši:

— Nevar zināt.

— Kā tad tā, — Uvarovs nobrīnījās. — Jūs taču ar to lidojat!

— Bet mums nav ar ko salīdzināt, — Tatarenko atbildēja. — Vai daudz lidmašīnu mēs esam redzējuši? Jtis labāk pajautājiet gvardes majoram, viņš, lūk, var salīdzināt.

Katru reizi, kad Uvarovs sāka iztauju par «hari-keiniem», Jermakovs tikai noklausījās. Jermakovs vēl nebija skaidrībā par šīm angļu lidmašīnām. Reizēm viņam likās, ka Luņina uzskats par tām ir neobjektīvs un netaisns. Jermakovs redzēja, cik lielus panākumus jaunie lidotāji guvuši dažās apmācības nedēļās. Jermakovs nebija ne lidotājs, ne tehniķis, viņš nekad nebija mācījies lidotāju skolā, bet viņš daudzus gadus kalpoja aviācijā un pats vadīja «U-2». Jermakovs pilna mērā spēja novērtēt viņu panākumus un skaidri redzēja, ka augustā viņi lidoja daudz labāk, nekā bija lidojuši jūlijā. Vai lidmašīnas var būt sliktas, ja lidotāji ar tām guvuši tādus panākumus? Un vai varētu būt patiesība, ka angļu lidmašīnas sliktākas par mūsējām?

Viņam šķita, ka Luņina attieksme pret «harikei-niem» pat tad, ja tā pa daļai pamatota, var tikai kaitēt. Patiešām, vai viegli jaunam iesācējam lidot ar lidmašīnu, ja viņš nojauš, ka komandieris lidmašīnu uzskata par nederīgu grabažu?

Savas šaubas Jermakovs godīgi izklāstīja Uvaro-vam. Ar sevišķu pārliecību viņš izrunāja frāzi: «Lidotājam jātic savai tehnikai,» — jo tas bija nevis viņa, bet Uvarova izteiciens. Jermakovs pats to pirms dažiem mēnešiem bija dzirdējis no Uvarova citā sakarībā.

Uvarovs pasmaidīja.

— Bet ja tehnika ir tāda, ka nevar tai ticēt? — viņš jautāja.

— Biedri pulka komisār, man liekas, ka mušu jaunie lidotāji pilnīgi uzticas savām lidmašīnām, — Jermakovs teica. — Lūk, jūs taču jautājāt viņiem, bet neviens nesūdzējās, neteica par savu lidmašīnu nekā slikta.

— Jā, to viņi labi nostrādāja! Neviens neizpļāpājās! — Uvarovs sacīja acīm redzot ļoti apmierināts.

Trešajā dienā viņš paziņoja, ka eskadriļai nekavējoties jāatgriežas pie Lādogas ezera, tajā aerodromā, kur tā atradās ziemā. Bet šurp, uz aizmuguri, brauks abas pārējās pulka eskadriļas — pēc jauniem lidotājiem un lidmašīnām.

DEVĪTĀ NODAĻA. SIŅAVINA

1

Soņa tagad reti kad bija mājās un pavisam atradinājās no sava tukšā dzīvokļa sestajā stāvā.

Viņa joprojām strādāja tajā pašā komjauniešu brigādē, kas pagājušajā ziemā bija atjaunojusi pirti, un parasti pavadīja nakti kopā ar pārējām meitenēm turpat darba vietā. Brigādi vēl aizvien norīkoja darbos Antoņina Trofimovna.

Brigādes sastāvs pa šo laiku bija stipri mainījies — divas meitenes nomira agrā pavasarī, no pārējām daudzas evakuējās pāri ezeram. Aizbraukušo vietā nāca citas, un Soņa, būdama gados viena no jaunākajām, pēc stāža, kā izrādījās, bija viena no vecākajām brigādē.

Nekādu pastāvīgu pienākumu brigādei nebija. Ta darīja visu, kas tobrīd likās vissvarīgākais.

Pavasarī un vasarā brigāde visvairāk pūļu ziedoja sakņu dārzam.

Tiklīdz nokusa sniegs, visās neapbūvētajās vietās, dārzos, pagalmos un skvēros pilsētnieki sāka uzrakt zemi. Ļeņingradai vairs nebija ārpilsētas, tā atradās ienaidnieka rokās, un sakņu dārzus vajadzēja ierīkot pilsētas centrā. Marsa laukumā, kura vidū stāvēja ze-nītlielgabali, uz visām pusēm aizstiepās kārtīgas dobes. Gan Taurijas, gan Mihailovskas dārzs, gan Ņevas deltas salas, gan pilsētu šķērsojošo upīšu smilšaino krastu nogāzes — vārdu sakot, visa zeme, ko neklāja akmens un asfalts, bija uzrakta, apsēta un apdēstīta. Līdz ar maizi pilsētas iedzīvotāji saņēma arī putraimus, nedaudz gaļas, sviesta un cukura. Taču viņiem trūka dārzeņu, jo tos bija visgrūtāk nogādāt uz aplenkto

piisētu: pārvadājot tie aizņēma pārāk daudz vietas. Ikvienu maisu ar produktiem, kuru sūtīja uz Ļeņingradu, vajadzēja divreiz pārkravāt — vispirms no vagona liellaivā, pēc tam no liellaivas vagonā. «Kartupeli nav transportabli,» mēdza sacīt Ļeņingradas frontes inten-dantūras pārvaldēs. Tomēr dārzeņi bija nepieciešami. Ļeņingradieši vārīja zupu no nātrēm, dzēra egļu skuju novarijumu. Kopš pavasara viņi bija kļuvuši par sakņ-kopjiem.

Sēklas kartupeju un dažnedažādu dārzeņu sēklu saveda pietiekoši. Sakņu dārzi bija gan individuāli, ko kopa atsevišķas ģimenes, gan sabiedriski, kas piederēja dažādam iestādēm, arodbiedrībām, pilsētai. Sakņu dārzu, kurā strādāja komjauniešu brigāde, pārzināja rajona darbaļaužu deputātu padome, un tā raža bija paredzēta rajona bērnu iestāžu apgādei. Šis dārzs aizņēma plašu, neapbūvētu'laukumu, ko no trim pusēm ierobežoja namu ķieģeļu sienas, bet ceturtā sniedzas līdz Ņevas attekas Ņevkas krastmalai.

Šajā vietā jau ilgus gadus pat nezāles neauga — tik ļoti tā bija piegružota un nomīdīta. Pagāja vairākas dienas, kamēr meitenes novāca drazas, un tikai tad varēja mēģināt rakt. Bet izrādījās, ka zemē nemaz nevar iedurt lāpstas. Tās atdūrās pret ķieģeļiem, dzelzs stīpām vai skārda bundžām. Nevarēja atrast nevienu sauju šīs zemes, kurā nebūtu vai nu lauska, vai stikla šķemba. Ik lāpstas dūriens izcēla dienas gaismā kaulus, pēc kuriem nebija grūti noteikt, kādus dzīvniekus, putnus un zivis bija ēduši pilsētas iedzīvotāji kopš Pētera laikiem. Sākumā meitenēm šķita, ka paies visa vasara un'šī zeme vēl nebūs uzirdināta. Taču pamazām viņas pierada, iemanījās un uzraka visu laukumu nepilnas nedēļas laikā. Tikai dobes likās gluži ka ar sāli nokaisītas — tur spīdēja sīciņas stikla drumslas.

Vasarā pilsēta kļuva pavisam tukša. Lielākā daļa iedzīvotāju bija paguvuši evakuēties. Milzīgajā, akmenī tērptajā pilsētā palikusi tikai sestā daļa no tās agrākajiem iemītniekiem. Ielās gājēju pavisam maz — paraugoties uz kādu taisnu ielu, kas pārskatāma no viena gala līdz otram, ar izbrīnu nācās konstatēt, ka uz tās nav neviena cilvēka. Šķērsielās starp bruģa akmeņiem spraucās laukā zāļu stiebru bultiņas, un skumji sīcošie odi parādījās pašā pilsētas centrā, kur tie nebija uzdrošinājušies ielidot kopš astoņpadsmitā gadsimta. Pār namu, piļu un katedrāļu mūra milzeņiem klājās neparasts klusums; tikai retumis to pārtrauca troksnis, ko varēja sadzirdēt pat desmit kvartālu attālumā, to radīja vientuļš tramvaja vagons, braucot pāri tiltam, vai šāviņš, kas pēkšņi nokrita pilsētā un sacēla gaisā dūmu, putekļu un sīku akmens šķembu mākoni. Pār aizsardzības aerostatiem, kas šūpojās augstu gaisā, staroja vasaras blāzmainās debesis. To maigā gaisma atstarojās visās vēl neizbirušajās rūtīs, visos kanālos un upēs.

Tālu Vasilija salas ziemeļdaļā, kur meitenes strādāja sakņu dārzā, bija vēl tuksnesīgāk un klusāk. Pārliecinātas, ka viņas šeit neviens neredzēs, meitenes, lai nebūtu karsti, izģērbās gandrīz kailas. Kad saule sāka cepināt pārāk stipri, viņas nosvieda lāpstas un visas reizē skrēja uz Ņevkas krastmalu un tepat pilsētas vidū, skaļi smiedamās, trokšņodamas un spiegdamas, izpeldējās vēl ledaini aukstajā ūdenī, nelikdamās zinis pat gar sargkareivi, kas apsargāja koka tiltu un no augšas noskatījās uz viņām. Parādījās pirmie asni, un sakņu dārzu vajadzēja sākt sargat. Tā vidū no veciem, visādus vējus pārlaidušiem, atskabargainiem dēļiem uzslēja tādu kā telti vai būdu, un katru nakti tur pavadīja pēc kārtas divas vai trīs meitenes. So pienākumu visas pildīja ļoti labprāt. Dažkārt kopā ar naktssar-dzēm palika nakšņot vēl pāris draudzeņu — «drošības dēļ», kā viņas mēdza teikt, bet īstenībā tāpēc, lai sarunās aizvadītu visu dzidro, gaišo nakti un pēc tam uz salmu klaja pēkšņi aizmigtu cietā un saldā miegā, cieši piespiedušās cita citai. Būdiņā caur dēļu spraugām lūkojās tālās, bālganās zvaigznes un vilka vējš, tāpēc tur nekad nebija smacīgi. Svilpdams reizēm pāri pārlidoja šāviņš un sprāga gan tuvāk, gan tālāk. Ja troksnis meitenes pamodināja, viņas sāka minēt, kur trāpīts — vai kaimiņu mājā vai uz tilta, vai dārzā aiz Ņevkas — iba un kaut kur nedeg, — tomēr nevienai negribējās iet no būdas ārā, un viņas atkal laidās miegā. Pie sprādzieniem meitenes pierada, daudz vairāk biedēja klusā čaboņa, tik tikko dzirdamā skrapsti-nāšanās.

Meitenes ļoti labi zināja, kas tur čabinās un skrap-stinās. Tās bija žurkas!

Pēc bada ziemas pilsētā neredzēja ne zirgu, ne baložu, ne suņu, ne kaķu, pat vārnas un kovārņi bija pazuduši un tikai retumis manīja kādu zvirbuli. Vienīgi žurkas nepameta pilsētu un neiznīka. No tukšajiem namiem, kur vairs nebija ko pievākt, tās siltajās pavasara dienās izgāja uz ielām. 2urkas badīgi metās virsu sakņu dārziem, ložņāja starp dobēm, rausa no zemes rūpīgi pārgrieztos un jau saasnojušos sēklas kartupeļus, bet vēlāk neapsmādēja arī lakstus. Meitenes aiz riebuma iekliedzās, kad tieši zem kājām pagadījās šīs garastainās, noplukušās žurkas. Brigāde cīnījās ar tām neatlaidīgi un nikni un reizēm guva uzvaras, reizēm cieta sakāves. Pie ieejas sardzes būdā vienmēr bija kaudzīte akmeņu, skaidu un lausku, lai būtu pie rokas metamais. Nereti naktīs meitenes visas reizē izskrēja no būdas kā no ielenkta cietokšņa un, skaļi kliedzot, lēca pāri dobēm, izklīdinādamas žurkas. Taču gadījās arī tā, ka žurkas viņas iedzina atpakaļ būdā.

Tomēr, par spīti žurkām, kartupeļu laksti auga aizvien lielāki, aizvien kuplāki. Vienus darbus sakņu dārzā nomainīja citi — rušināšana un ravēšana. Augustā kartupeļi uzziedēja. Bet tajā laikā brigādei bija daudz darbu arī citur.

Augustā sakās kurināmā sagatavošana nākošajai ziemai. Pilsētā vairs nebija ne ogļu, ne malkas. Nebija pat ko domāt, ka malku, divreiz pārkraujot, varētu atgādāt šurp, bet visi tuvākie meži atradās vāciešu rokās. Kurināmo vajadzēja iegūt pašā pilsētā, un to arī ieguva. Tika nolemts sazāģēt malkā koka mājas pilsētas nomalēs.

Lielais vairums šo māju tolaik jau stāvēja tukšas. Cilvēkus, kas vēl dzīvoja tajās, pārvietoja uz pilsētas centra mūra ēku tukšajiem dzīvokļiem un ķērās pie darba.

Antoņinas Trofimovnas brigādei vajadzēja strādāt tajā pilsētas daļā, ko sauca par Novaja Derevņu. Tur bija veselas ielas ar vienstāva un divstāvu koka mājām. Rajona padomē meitenēm izsniedza laužņus, cirvjus, zāģus un ķerras, un viņas devās uz Novaja De-revņu pāri platiem tiltiem, caur tuksnesīgām alejām un salu zaļajiem parkiem.

Meitenes gāja ne visai labprāt, jo gaidāmais darbs šķita nepatīkams. Ne jau tāpēc, ka tas būtu grūts, bet viņām negribējās piedalīties dzimtās pilsētas izpostīšanā. Viņas pat mazliet kaunējās par uzticēto darbu — kas nu tā par varonību — mājas pārvērst malkā! Meitenes pavisam samulsa, kad beidzot ieraudzīja šīs mājiņas — sašķiebušās, vecas, sen sen nekrāsotas, bet pilnīgi veselas, ar dzīves atstātām pēdām, kura tikai nule tās pametusi.

Katras mājiņas priekšā bija puķu dārziņš, kurā sēr-dienīgi ziedēja dālijas un asteres. Garu kāršu galā slējās mājīgi strazdu būrīši. Spīdēja saule, panīkuši pīlādži meta ēnas uz daudzu kāju nodeldētajiem lieve-nīšiem. Visapkārt bija kluss un tukšs, bet šķita, ka saimnieki tūlīt pat atgriezīsies un tūlīt sāks skanēt bērnu balsis.

Taču Antoņinu Trofimovnu tas nemaz nesamulsināja. Viņa nicīgi un nievājoši nolūkojās uz koka mājelēm, puķu dārziņiem un putnu būrīšiem. Sen jau bija ievērojusi savas brigādes svārstīšanos, bet nelikās to manām.

— Netīrumi, grabažas, puvekļi! — viņa aprauti teica, ar smago lauzni rokās veicīgi soļodama pa koka laipam garām mājam. — Infekciju perēklis, smacīgs gaiss, blakšu audzētava! Kauns visai pilsētai! Jau sen laiks tās nojaukt, tikai līdz šim nekādi neiespējām. Vai gan tāds drīkst būt cilvēka dzīvoklis? Karš mums palīdzējis daudz ko notīrīt. Redzēsiet, kādus namus mēs te uzcelsim.

— Uzcelsim šeit namus?

— Protams. Astoņiem stāviem ... Bet nu sāksim.

Atvēzējusies viņa cirta ar lauzni pa resnu baļķi,

kas bija ielikts divstāvu mājas pamatos. Lauznis viegli ieurbās tajā, it kā baļķis būtu no papes, un zemē nobira sīka, sausa smelkne.

Meitenes kļuva mundrākas un priecīgākas. Viņas jau veselu gadu bija redzējušas tikai postījumus, un tādēļ Antoņinas Trofimovnas vārdi par jaunu namu celšanu tīkami pārsteidza. Tātad pienāks laiks, kad viņam vajadzēs ne tikai postīt, bet ari celt! Bet vai tagad viņas maz posta? Tikai pārvērš vecus graustus malkā un atbrīvo vietu nākošajiem jaunajiem namiem ...

Visu rudeni meitenes jauca nost koka mājeles, zāģēja un krāva satrunējušos, ķirmju saēstos baļķus. Vienlaikus viņas strādāja arī sakņu dārzā. Septembra beigās, kad meitenes beidzot bija norakušas visus kartupeļus un nodevušas rajona padomei, viņām bija jāveic vēl kāds svarīgs darbs — jālabo ūdensvads.

Pagājušā ziemā, visbargākajā salā, ūdensvads bija pārtraucis darboties un daudzās vietās sasprāgušas caurules. Tās laboja un pārmainīja visu vasaru, bet vecie ūdensvada meistari cīnījās frontē, prasmīgu roku nepietika, un darbi virzījās uz priekšu gausi. Rudenī, kad draudēja briesmas, ka šur tur ūdensvadu nepagūs atjaunot līdz ziemai, šajā darbā iesaistīja daudzus, tajā skaitā arī meitenes no komjauniešu brigādes. Ne zināšanu, ne pieredzes viņām, protams, nebija, un viņas veica tikai meistaru palīgu pienākumus.

Sakņu dārzā un māju nojaukšanas darbos viņas strādāja zem klajas debess — gan saulē, gan lietu. Tagad viņām vajadzēja kāpt pagrabos, līst tumšās un mitrās apakšzemes ejās. Soņa atkal bija pārsteigta, tāpat kā pirms gada, kad iekārtoja bumbu patvertni, par šīs drūmās un noslēgtās pagrabu un apakšzemes telpu pasaules neaptveramo plašumu. Tā bija vesela pilsēta, noslēpumaina un neredzama, kas dzīvoja blakus redzamajai un reālajai. Tagad tā atklājās daudz plašāk nekā pērn, viņa vairākus mēnešus nostrādāja tās tumsā, iepazinās ar daudziem tās stūrīšiem, iemācījās tās likumus.

Sākumā viņa, tāpat kā visas brigādes meitenes, darīja visvienkāršākos darbus: nesa smagās svina caurules, smēla ar spaini smirdīgo ūdeni, pasniedza ūdensvada labotājiem darba rīkus. Labotāji bija gadus astoņpadsmit vai pat sešpadsmit veci zēni. Viņi izturējās neparasti cienīgi, zemā balsī tik tikko izmeta pa vārdam, smēķēja mahorku, staigāja gāzelēdamies un skaļi klaudzinādami lielos zābakos ieautās kājas. Starp citu, augumā viņi nebija necik pastiepušies, cauri basam laiku pa laikam izlauzās diskants, bet zābaki bija par lieliem un tā vien taisījās nošļukt no kājām. Taču viņi strādāja jau kopš paša pavasara, viņus bija apmācījuši īsti meistari, un ūdensvadu labošanu viņi pārzināja. Meitenes, lai gan smējās par zēniem, tomēr cienīja viņu prasmi un paklausīja.

No visiem darbiem, ko prata zēni — ūdensvada labotāji, Soņu sevišķi valdzināja autogēnā metināšana. Spožā, šņācošā liesma, kas dega pagraba tumsā un spēja pat viscietāko metālu padarīt mīkstu un mirdzošu, viņai šķita apbrīnojami skaista, varena un noslēpumaina. Kad tā iedegās, visu apspīdēja zilgana, fantastiska gaisma, pārvērzdama netīrās apakšzemes telpas par krāšņām pils zālēm. Taču iespēja ar šo liesmu savienot divus cauruļu gabalus tik cieši, ka nav pat manāma metināšanas vieta, bija līdzīga burvestībai.

Soņa, neatkāpdamās ne soli, sekoja pašapzinīgam zēnam ar autogēna aparātu, izpildīja visus viņa rīkojumus, atļāva uzkliegt un nekurnot pacieta visus aizrādījumus.

Zēna bālā, vēl bērnišķīgā sejiņa gandrīz pilnīgi pazuda aiz milzīgām aizsargbrillēm ar tumšiem stikliem. Viņš sarunājās ar Soņu it kā no augšas, kā jau īstam meistaram piederas, lai gan augumā bija daudz mazāks par Soņu. Taču mazais meistars drīz ievēroja viņas uzcītību un katrreiz prasīja, lai viņam par palīgu nāktu tikai Soņa, nevis kāda cita meitene.

Soņa sadabūja sev tādas pašas brilles kā viņam, un zēns tai neliedza pieturēt caurules, ko metināja, taču ilgi neļāva savam aparātam pat pieskarties. Tomēr ar laiku viņš kļuva aizvien pieļāvīgāks, it kā atkusa. Kad Soņa kaut ko jautāja, zēns sākumā tikai šņaukājās, tā parādīdams pilnīgu neticību meitenes spējām saprast, bet vēlāk tomēr paskaidroja savas mākslas noslēpumus. Galvenais no šiem noslēpumiem bija tas, ka liesma nav vienāda un ka ikkatrai joslai ir cita temperatūra. Viņš apgalvoja, ka visa metinātāja meistarība balstoties, pirmkārt, uz prasmi pielietot pareizā secībā gan liesmas zilo joslu, gan dzelteno, gan balto.

Beidzot zēns atļāva Soņai pašai sametināt divas caurules, un meitene kļuva par metinātāju. Sākumā viņa strādāja tikai kopā ar savu skolotāju, bet pēc tam viņus izšķīra un Soņa sāka strādāt patstāvīgi.

Aizņemta šajos apakšzemes darbos, meitene pat nepamanīja, kā bija aizsteidzies rudens. Reiz, iznākdama no pagraba pagalmā, viņa ar izbrīnu ieraudzīja, ka lejup lēni slīdēja vieglas sniega pārslas un zeme bija kļuvusi balta.

Viņa staigāja tagad garās biksēs — Antoņina Trofi-movna bija sagādājusi viņai zilu vīrieša kombinezonu, un Soņa valkāja to diendienā. Kombinezons jau sen vairs neizskatījās zils — tik daudz tas bija iesūcis kvēpu, eļļas, rūsas un mālu. No tā milzīgajām, smagumu novilktajām kabatām pastāvīgi rēgojās ārā vai nu knaibles, vai āmurs, vai vara stieples kamols. Garkājaino un tievo Soņu bieži noturēja par zēnu. Meitenei nez kādēļ tas nepatika, un viņa ap saviem tumšajiem, īsi apcirptajiem matiem sāka siet izbalējušu lakatiņu, lai apģērba būtu vismaz kaut kas meitenīgs.

Darbā un prasmes ziņā viņa ne tuvu nebija brigādē pēdējā, bet pēc gadu skaita joprojām palika visjaunākā. Brigādi vēl aizvien sauca par komjauniešu brigādi, lai gan vasarā tajā bija nākušas klāt vairākas pilnīgi pieaugušas un pat ne visai jaunas sievietes. Ārī pārējās meitenes bija lielākoties par diviem trim gadiem vecākas par Soņu, un Soņa, kaut arī draudzējās ar viņam, neviļus turējās mazliet savrup.

Tā bija īpaša sieviešu pasaule, ar ko viņa nespēja pilnīgi sakust. Pavecākajām sievietēm bija frontē vīri, meitenēm — līgavaiņi vai pazīstami jaunekļi, ar kuriem viņas sarakstījās. Atšķirtība un neziņa, vai tos vispār vēl kādreiz satiks, padarīja viņu mīlestību ilgu pilnu, saspringtu un cildenuma apdvestu. Arī šis neatlaidīgais, pašaizliedzīgais darbs bija saistīts ar mīlestību: viņas gribēja būt savu mīļoto cilvēku cienīgas.

Kad brigādē kāda saņēma vēstuli, to tūlīt uzzināja visas. Precētās, saņēmušas vēstules no vīriem, kļuva mazrunīgas.

— Nu, ko tavējais raksta?

— Raksta, ka dzīvs.

Turpretī meitenes saņemtās vēstules deva lasīt draudzenēm un ilgi jo ilgi pārrunāja visu, kas tajās bija rakstīts. Rakstīts šajas vēstulēs bija galvenokārt par mīlestību, tāpēc viņas ilgi jo ilgi runāja par mīlestību.

Soņa noprata, ka meitenes mīlestību uzskata par kaut ko ļoti svarīgu. Brigādē bija komjauniete Ņura, ko atšķirībā no vairākām citām Ņurām dēvēja par skaisto Ņuru. Skaistā Ņura bija stalta auguma, spē-cīga, gaišmataina meiča ar mīlīgu, apaļu sejiņu un zilām acīm. Puisis, ko viņa mīlēja, bija kādā bataljonā, kurš atradās kaut kur pie Pulkovas, tikai dažus kilometrus no pilsētas. Dažkārt, apmēram reizi mēnesī, viņam, izmantojot kādu ieganstu, izdevās tikt uz pilsētu. Lai arī kur strādātu brigāde, viņš to uzmeklēja un atnāca pie Ņuras. Viņa ierašanās katrreiz satrauca meitenes, radīja vispārēju satraukumu.

— Ņura! Ņura! Kur ir Ņura? Atnācis Vasja! — viņas uztraukti klaigāja, mezdamās uz visām pusēm meklēt Ņuru.

Un Ņura laimīga un samulsusi noslaucīja lielās rokas slapjajā lupatā un izgāja ārā. Vasja viņu jau gaidīja, tāds neizskatīgs, mazāks par Ņuru, un abi aizgāja pastaigāties. Brigāde turpināja darbu, bet Ņura pastaigājās, un nevienam ne prātā nenāca viņai pārmest. Pat Antoņina Trofimovna, redzot skaisto Ņuru aizejam kopā ar Vasju, tikai smaidīja. Sājā sieviešu pasaulē cienīja mīlestību un atzina tās īpašās tiesības. Nostaigājusies līdz tumsai, bet ne drusku nepiekususi, Ņura atgriezās pie draudzenēm un līdz rītausmai stāstīja viņām par savām jūtām. Gan pašai, gan klausītājām viss, ko Ņura juta, šķita pārsteidzošs un neparasti interesants. Ņura mīlēja Vasju brīžiem mazāk, brīžiem vairāk, dažreiz pat apgalvoja, ka nemīlot vairs nemaz, un meitenes izbailēs centās pierunāt, lai viņa puisi atkal iemīl, un Ņura nožēlā zvērēja to mūžīgi mīlēt. Vasja katrā satikšanās reizē dāvināja viņai paciņu ledus karameļu, ko bija sakrājis vesela mēneša laikā, — viņam tās izsniedza cukura vietā. Labsirdīgā un devīgā Ņura cienāja ar šīm ledenēm draudzenes. Šo ledeņu garša meitenēm šķita sevišķa, jo tās nebija vienkāršas, bet gan mīlestības apvēsmotas ledenes.

Soņa klausījās šajās valodās par mīlestību un sākumā pat brīnījās, kā tās tik ļoti spēj aizraut viņas vecākās draudzenes. Viņa pati nedomāja par mīlestību. Pirms kara Soņa bija spītīgi apgalvojusi, ka nekad un nekādā ziņā neprecēšoties, un stingri ticējusi saviem vārdiem. Viņa toreiz vispār nesaprata, kālab meitenēm jāprecas. Aizritējušā gadā viņas dzīves pieredze bija ievērojami paplašinājusies, un tagad viņa, protams, neatkārtotu tamlīdzīgas bērnišķīgas muļķības. Soņa pārāk daudz bija redzējusi pa šo gadu un saprata, ko cilvēkiem nozīmē vārdi — ģimene, vīrs, sieva, bērni. Tomēr sarunās par mīlestību viņa nepiedalījās. Viņai bija nepatīkami dzirdēt mājienus, ka viņa esot iemīlējusies vai arī viņā kāds esot iemīlējies.

Meitenes šādus mājienus un minējumus izteica ļoti labprāt. Viņas, piemēram, izdomāja, ka zēns, kas mācījis Soņai autogēno metināšanu, esot iemīlējies viņa. Meitenes labsirdīgi ķircināja Soņu ar šo zēnu. Lai gan Soņa ļoti labi zināja, ka šim blēņām nav nekāda pamata un ka runātājas pašas netic saviem vārdiem un nepiešķir tiem nekādu nozīmi, viņa tomēr nevarēja ciest šo ķircināšanos, dusmojās un rauca pieri.

Tas notika tāpēc, ka Soņai pēkšņi kļuva skaidrs — viņa ir ļoti neglīta un viņā neviens nevar iemīlēties.

Agrāk Soņa nekad nebija domājusi par to, vai ir skaista vai neglīta. Tas likās pilnīgi vienaldzīgi. Viņai gadījās skaistas lentītes, skaistas jaciņas, skaistas kurpes, bet nekad neienāca prātā, vai pati arī ir skaista. Viņa bija vienkārši viņa, Soņa, un vairāk nekas. Un pēkšņi Soņa it kā paskatījās uz sevi no malas un pārliecinājās, ka ir neglīta.

Seja, viņai šķita, ir varbūt arī tā nekas — parasta, ikdienišķa seja. Taču seja jau nav viss. Soņa tagad pastāvīgi jutās pārāk izstīdzējusi, nesamērīga un neveikla. Šī negaidot pamodusies nesamērības apziņa bija tik stipra, ka Soņa neviļus sarka ikreiz, kad uz viņu kāds paskatījās.

Ja viņa būtu vēl cik necik apģērbusies... Taču bez netīrā darba kombinezona viņai nebija ko valkāt, tāpēc ka no visām kleitām, ko pirms kara uzšuva māte, Soņa bija izaugusi. Un kādas bija viņas rokas! Raupjas, sasprēgājušas, nenomazgājamiem, brūniem traipiem klātas . .. Muļķīgi pat iedomāties, ka tādai kāds varētu pievērst uzmanību ...

Starp citu, viņai tas nemaz nav vajadzīgs. Lai šie skuķi pastāvīgi čukstas par mīlestību, viņai arī bez tā ir par ko domāt. Viņa lepni atmeta galvu, tapat kā to darīja nelaiķis vectētiņš. Kas vēl nebūs! It ka butu |oti vajadzīgs!

Un patiešām — kāds labums ir no mīlestības? Vai mīlestība ir laime? Visi Soņas darba biedri bija šķirti no saviem mīļajiem, ilgojās, aiz nemiera nezināja, kur dēties. Tāpat skuma, kā Soņa pēc mātes.

Nebija vairs ne mātes, ne vectēva un nekad vairs nebūs .. . Patiesību sakot, Soņa nespēja tam ticēt. Viņa, protams, saprata, ka nekad tos vairs neredzēs, bet domās vienmēr ilgi sarunājās ar tiem.

Un it sevišķi ar māti.

Visu, ko Soņa dienā bija redzējusi un kas viņu saviļņojis, viņa nakts klusumā domās pastāstīja mātei. Meitene tik ļoti pierada pie tā, ka daudz kas pašai Kļuva skaidrs tikai pēc nakts sarunām ar māti. Māte atbildēja viņai, atsēdās uz gultas malas un, kad Soņa laidās miegā, kļuva par īstu māti, dzīvu un siltu. Soņa atmodusies meklēja ar acīm māti. Taču mātes nebija, meitene pēkšņi atcerējās visu, un no jauna uzplūda vecās, pazīstamās skumjas.

No tuviniekiem, kas bija dzīvi, viņa visvairāk ilgojās pēc Slavas. Dīvaini, kad viņi dzīvoja kopā, Soņa pat nenojauta, cik ļoti pieķērusies brālim. Pirms kara viņi bieži strīdējās un dažreiz pat sakāvās, par spīti tiK lielai gadu starpībai. Bet tagad Soņai arvien vairāk trūka Slavas. Viņa pastāvīgi raizējās par brāli un nezināja, kur likties, ja ilgi nesaņēma no Slavas vēstules. Soņa pieprasīja, lai viņš rakstītu tai reizi nedēļā. Būt tik kārtīgs Slava, protams, nespēja, bet reizes divas mēnesī Soņa saņēma no viņa vēstules. Viņiem bija labi nokārtoti sakari — Jermakovs nosūtīja Slavas vēstules caur politdaļu Šarapovam, un tas savukārt nodeva vēstules Soņai. Lielākoties tās bija īsas, parupjas vēstules, bez jebkādām jūtu izpausmēm. Slava bija tajā vecumā, kad jebkuru jūtu izteikšanu uzskata par vīrieša necienīgu, un tāpēc vēstules bieži vien sākās ar vārdiem: «Sveika, Soņka!» — vai pat vienkārši bez uzrunas: «Kā tev klājas? Man gan iet labi.» Soņu tas it nemaz neapvainoja, tāpēc ka neko citu no brāļa viņa arī negaidīja, šie vārdi tikai palīdzēja atcerēties Slavas balsi. Par Slavas jūtām Soņa tomēr nešaubījās, jo tās viņš pierādīja māsai citādi. Dažreiz Sarapovs kopā ar vēstuli nodeva Soņai rūpīgi iesaiņotu paciņu, kurā bija rupjmaizes sausiņi. Kad Soņa pirmoreiz nokoda kumosiņu no Slavas atsūtītā sausiņa, viņa ilgi nevarēja to norīt: traucēja kamols, kas bija iesprūdis kaklā no aizturētām raudām.

Sakumā Soņa, lai arī skuma pēc brāļa, tomēr bija apmierināta, ka Slava dzīvo aerodromā, — tur vismaz var ēst, cik grib. Taču vēlāk, kad uztura jautājums vairs nelikās tik svarīgs, radās daudz nemiera un raižu pilnu domu, un ar katru dienu to kļuva aizvien vairāk. Vēstulēs Soņa brālim vaicāja, vai viņš iet uz pirti, vai viņam nav piemetušas utis, vai mati apgriezti, vai viņam ir veļa, vai zabaki nelaiž cauri ūdeni, vai nav slapjas kajas. Taču uz visiem šiem jautājumiem Slava nekad Soņai neatbildēja, acīm redzot uzskatīja tos par pārāk niecīgiem, bet īsi pastāstīja par dažādiem aerodroma dzīves notikumiem, no kuriem viņa nekā nesaprata, jo nevarēja iedomāties, kā tur viss noris.

Labi būtu pašai aizbraukt uz aerodromu un pavadīt tur kaut dienu, satikties ar Slavu, visu izprast, apdomāt, nokārtot... Bet par to viņa nedrīkstēja pat sapņot. Kas gan viņu turp laidīs? Kur lai dabū visas nepieciešamās caurlaides, un kālab viņai tās vispār dos?

Viņai gribējās pabūt aerodromā ne tikai Slavas dēļ vien.

Slava vēstulēs aprakstīja gaisa kaujas, turklāt vēl lietoja visnesaprotamākos tehniskos izteicienus. Nevienā vēstulē viņš neiztika bez tādiem vārdiem kā fizelāža, grīste, elerons, magneto, imelmanis, virāža, nosēšanās uz trim punktiem. Soņa pat nemēģināja noskaidrot šo vārdu jēgu, uzskatot, ka Slava tos lieto tālab, lai izklausītos cienīgāk. Taču uzvārdus viņa atcerējās. Protams, ne visus, bet tos, kas atkārtojās sevišķi bieži. Viņa, piemēram, zināja, ka Jermakovs ir pulka komisārs, Luņins — eskadriļas komandieris, bet Iļjuša Tata-renko — lielisks lidotājs, varonis un turklāt Slavas labākais draugs.

Nekad agrāk Soņa nebija jūsmojusi par aviāciju -— varbūt tieši tāpēc, ka par aviāciju jūsmoja Slava. Viņai likās, ka lidmašīnas pieder pie tām blēņām, ar kuram vienmēr mēdz aizrauties puikas... Ta viņa domāja līdz karam.

Kara laikā viņas domas par lidmašīnām un lidotājiem mainījās. Daudz reižu viņa, sirdij pamirstot, bija vērojusi gaisa kaujas virs pilsētas, redzējusi mākoņos zibam mazus metālā putnus, kas reizēm pēkšņi iemirdzējās saules staros. Daudz reižu, sekojot tiem ar skatienu, viņa dažos mirkļos bija pārdzīvojusi gan nemieru, gan izmisumu, gan cerības, prieku un sajūsmu! Dauds reižu viņa bija dzirdējusi ložmetēju rejas, ko šurp atnesa vējš, un noskārtusi šo skaņu briesmīgo nozīmi! Tur debesu plašumos notika spējas un drosmīgas kaujas.

Lidotāji!

Visām komjauniešu brigādes meitenēm šis vārds šķita pavisam sevišķs — lepns un skaists. Pat jūrnieki un tankisti — viņas bija par to cieši pārliecinātas — nevarēja līdzināties lidotājiem. Visas meitenes sarakstījās ar kādu karavīru frontē, bet nevienai nebija lemts sarakstīties ar lidotāju. Viņas tieši tāpēc tik ļoti interesējās par vēstulēm, ko Soņa saņēma no brāļa, ka viņš dzīvoja aerodromā. Slava pats meitenes ļoti maz interesēja, bet tas, ka viņš dzīvoja lidotāju vidū, apmirdzēja meiteņu acīs ar īpašu gaismu gan viņu pašu, gan arī Soņu.

Dzirdot, ar kādu ziņkāri meitenes runā par lidotājiem, Soņa sāka domāt par tiem daudz vairāk.

Viņa centās iztēloties cilvēkus, ko Slava pieminēja vēstulēs. Tas nebija viegli, jo Slava nekādi nerakstu-roja savus biedrus. Vismazāk Soņas uzmanību saistīja Iļjuša Tatarenko un tieši tāpēc, ka viņu sauca par lijušu kā mazu zēnu un ka Slava šo Iļjušu dēvēja par savu draugu. Soņa iedomājās viņu ka mazu puišeli, līdzīgu pašam Slavam. Komisārs Jermakovs... Tas acīm redzot bija ļoti labs un ļoti cienīgs, un, protams, pavisam pieaudzis, varbūt pat pusmūža gados. Soņas iztēle pie viņa daudz nekavējās. Ostrosabļins! Cik dīvains uzvārds! Kādam jābūt cilvēkam ar šādu uzvārdu? Hametovs, Rjabuškins... Lai kā arī necenstos, viņa nevarēja neko iztēloties. Luņins. Luņinu viņa iedomājās tik skaidri, it kā būtu daudzkārt redzējusi!

Par Luņinu Soņa bija dzirdējusi no Slavas vēl pirms viņa aizbraukšanas, Luņina uzvārds brāļa vēstulēs tika pieminēts biežāk nekā visi pārējie. Viņš ir liela auguma, stingrs un |oti drošsirdīgs. Vai jauns? Soņa pati bija tik jauna, ka divdesmit piecus gadus veci cilvēki viņai vairs nelikās jauni. Tieši tādu Soņa arī iedomājās Luņinu. Seja, protams, kalsna, asiem vaibstiem, kumpains ērgļa deguns, plānas lūpas. Viņš ir ļoti labs, tik daudz darījis Slavas labā. Un tomēr Soņa zaudētu drosmi, ja vajadzētu ar viņu iepazīties.

Vai Soņa šo lidotāju kādreiz redzēs, vai iepazīsies ar viņu? Jāatzīstas, Soņa par to bieži domāja. Visām brigādes meitenēm ir paziņas frontē, tad būtu arī viņai. Soņa dažkārt centās sev iegalvot, ka viņai pat ir pienākums iepazīties ar Luņinu, lai pateiktos par Slavu. Ja Soņai kādreiz būs lemts tikties ar Luņinu, viņa pieies tam klāt, nosauks savu uzvārdu un pateiksies savā un sava tēva vārdā. Soņai šķita, ka tā būs nozīmīgāk un pieklājīgāk. Viņa skaidri iztēlojās šo skatu: Soņa runā, bet viņš klausās un, būdams gara auguma, skatās uz to no augšas stingri un nopietni.

Visu pateikusi, Soņa pamās ar galvu un aizies. Viņa netraucēs to ar savu klātbūtni, jo Luņinam droši vien neliksies interesanta... Starp citu, viņš gan runājas ar Slavu, bet Slava ir veselus piecus gadus jaunāks par Soņu ... Nu, ar Slavu viņš sarunājas kā ar bērnu, nenopietni, uzklausa Slavas niekus un smaida. Taču Soņa nav vairs bērns ...

Varbūt viņai labāk ar Luņinu neiepazīties, bet vienkārši uzrakstīt tam vēstuli? Viņš neredzēs Soņu, nezinās, kāda viņa ir. Tā vieglāk, Luņins viņai atbildēs, Soņa atkal rakstīs viņam, un sāksies sarakstīšanās ... Ne vienu reizi vien Soņa jau gribēja ņemt rokā spalvu, papīru un sākt rakstīt vēstuli. Taču teikumi, kas veidojās viņas galvā, nez kādēļ iznāca smagi un salti. Vēstuli viņa neuzrakstīja.

Tomēr nebeidza par Luņinu domāt. Ko tikai viņa ne-sagudroja! Viņš tiek viegli ievainots, un viņu atved uz pilsētu. Slava, protams, ir līdz un saka: «Kāpēc jums iet uz hospitāli? Mums ir liels dzīvoklis, jums tur būs ļoti labi, mana māsa jūs kops.» Kādi muļķīgi sapņi! ... Labi, ka tos neviens nedabūs zināt...

Divdesmit piektajā augustā Informbiroja ziņojumā pirmo reizi tika minēta Staļingrada. Kopš tās dienas šīs pilsētas vārdu vairākus mēnešus katru dienu minēja visos ziņojumos. Zemes dienvidos vācieši, nemitīgi uzbrūkot, bija sasnieguši Volgu, un tur, starp Donu un Volgu, sākās lielāka kauja cilvēces vēsturē.

Turpretim ziemeļos — pie Somu jūras līča, Lādogas ezera un Volhovas — frontes dīvaini izlīkumotā līnija, kas bija izveidojusies apmēram pirms gada, kopš tā laika gandrīz nemaz nebija mainījusies. Ļeņingrada joprojām bija ielenkta, un šajā aplenkumā joprojām bija robs — ceļš pāri Lādogas ezeram.

Taču spēku savstarpējos samēros visu laiku notika neredzamas pārmaiņas. Ilgstoši nemainīgās frontes liecināja, ka vāciešu spēki izsīkst. Ceļi, kas veda pāri ezeram, padarīja Ļeņingradas aplenkumu par bezjēdzīgu, un vācieši visu laiku nespēja šo bezjēdzību likvidēt. Kļuva skaidrs, ka ienaidniekam vairs nav ko domāt par uzbrukumu visās frontēs uzreiz, kā tas notika 1941. gada vasarā, un, savācis visus spēkus uzbrukumam dienvidos, tas ziemeļos nespēj izdarīt pat neliela mēroga operācijas. Frontes izvietojums šeit palika gandrīz tāds pats, taču būtība pamazām mainījās: vācieši pārgāja uz aizsargāšanos, un padomju karaspēka iniciatīva aizvien pieauga. Ielenktie pakāpeniski pārvērtās par ielencējiem, bet ielencēji — par ielenktajiem.

Šis process, kas norisa lēnām un apslēpti, pēkšņi atklājās sadursmēs un nelielās kaujās.

1942. gada vasarā, kad Luņins ar savu eskadriļu atradās aizmugures aerodromā, vairākkārt notika šādas nelielas kaujas, kas tagad sākās tikai pēc padomju pavēlniecības iniciatīvas. Tā divdesmitajā jūlijā dienvidrietumos no Ļeņingradas norisinājās tā saucamā Staropanovskas operācijā. Tās mērķis bija pavisam nenozīmīgs: kādā iecirknī atspiest vāciešus par dažiem simtiem metru atpakaļ, lai varētu traucēt dažu mūsu piefrontes komunikāciju apšaudi. Šo mērķi izdevās pilnīgi sasniegt: vācieši neizturēja padomju karaspēka daļu straujo triecienu un atkāpās uz jaunu aizsardzības līniju, atstājot mūsu rokās lieliskus priekšējo poziciju

\

nocietinājumus, ko mēnešiem bija pūlējušies nostiprināt. Lai glābtu situāciju, viņi vairākkārt devās pretuzbrukumos, bet neatguva atpakaļ ne metru zemes.

Pēc trim dienām, divdesmit trešajā jūlijā, mūsu karaspēks dienvidaustrumos no Ļeņingradas uzbruka vāciešu ieņemtajai Putrolovas sādžai — komunikāciju mezglam, ko veidoja vairakas šosejas, saiedamas kopa pie tilta pāri Ižoras upītei. Arī šis uzbrukums, kas jau bija mazliet plašāks nekā Staropanovskas operācijā, par spīti vāciešu izmisīgajai pretestībai, vaiņagojās panākumiem. Putrolovas sādžu pilnīgi atbrīvoja.

Pēc īsas atelpas mūsu karaspēks otraja augustā uzsāka kauju par Jamižoras ciematu, kas atrodas vietā, kur Ižoras upīti šķērso Ļeņingradas-Maskavas šoseja. Šī niknā dienas kauja ilga piecas stundas un arī beidzās sekmīgi: Jamižora tika atbrīvota.

Šo kauju nozīme milzu kara mērogā bija gaužām niecīga. Taču pēc tām kļuva skaidrs, ka dzelzs loks, kas žņaudza Ļeņingradu, nebūt nav neiedragājams un nepārraujams.

Septembrī mūsu karaspēks iesaistīja vāciešus jaunās kaujās, šoreiz Lādogas ezera dienvidu krasta rajonā.

Vācu pavēlniecība cerēja kaujas spējīgākās vienības atsaukt no pasīvajām ziemeļu frontēm un pārsviest uz Staļingradu. Tas neizdevās, jo pasīvās frontes nemaz neizrādījās tik bezdarbīgas. Septembra cīņas pie Lādogas ezera dienvidu krastiem, kurās vāciešus iesaistīja pret gribu, ne tikai liedza vācu pavēlniecībai iespēju pārvietot daļu karaspēka uz Staļingradu, bet, gluži otrādi, spieda pārsviest uz Lādogu jaunus un samērā prāvus pastiprinājumus.

*

Kādā miglainā rītā desmit iznīcinātāju pacēlās gaisā no aizmugures aerodroma un zemu, gandrīz pļaujošā lidojumā dzērvju kāsi aiztraucas pāri mežiem.

Palsa rudens migla viļņoja mežu okeānā, pinās koku zaros, pacēlās virs galotnēm, un lidmašīnas gan nozuda biezajos miglas vālos, gan atkal iznira no tiem. Luņins, lidodams kaša priekšgalā, brīdi pa brīdim bažīgi atskatījās — vai visi seko viņam, vai kāds nav

iestrēdzis miglā, nomaldījies vai izjaucis ierindu. Taču kāsis katrreiz izjoņoja no miglas tāds pat vesels un saliedēts, kāds bija ieniris. Luņins varēja būt apmierināts — viņa audzēkņi lidoja lieliski, ierindā turējās teicami. Nekad vēl viņš nebija juties tik varens. Desmit lidmašīnas atkārtoja ikvienu viņa kustību un bija gatavas izpildīt ikvienu pavēli! Pāri ziemeļu mežu ban-gainajam okeanam Luņins veda savu eskadriļu uz fronti, juzdams savu spēku un priecādamies par to.

Luņins izveda lidmašīnas tieši pie kailā paugura, un tās zemu pārlaidās pāri Rasohina kapam. Cik pazīstams šis aerodroms, cik pazīstama katra egles galotne, katra māja abpus garajai sādžas ielai! Apmetušas loku, lidmašīnas cita pēc citas laidās zemē. Priecīgs viņus sagaidīja milzis Proskurjakovs. Luņins nodeva viņam ziņojumu un iepazīstināja ar jaunajiem lidotājiem. Proskurjakovs apkampa Luņinu, un viņi saskūpstījās.

Sājā aerodromā Luņinam viss šķita dārgs un tuvs, • visi ļaudis bija mīļi — gan Tararaksins, pulka mūžīgais operatīvais dežurants, gan seržante Zina, pat ārsts Gromeko. Ar labpatiku viņš paēda pusdienas lidotāju ēdnīcā koka namiņa otrajā stāvā un ar tādu pašu labpatiku vakarā devās pārnakšņot uz māju, kuras priekšā auga divžuburainais bērzs. Kurlā vecīte saimniece sagaidīja viņu kā tuvinieku, nokāpa pagrabā pēc gurķiem un kāpostiem un uzklāja viņam gultu aiz puķainā aizkara.

Nākošajā rītā Proskurjakovs ar divām eskadriļām devās uz aizmugures aerodromu pēc jauniem lidotājiem un lidmašīnām. Proskurjakovu tirdīja jautājums: vai pirmajai un trešajai eskadriļai dos padomju lidmašīnas vai, tāpat kā otrajai, — «harikeinus». Starp citu, tagad viņš gandrīz vairs necerēja saņemt jaunos padomju iznīcinātājus. Aizbraucot Proskurjakovs uzticēja iecirkni, ko pulks apsargāja, otrajai eskadriļai. Tā otrā eskadriļa no jauna iesaistījās cīņās.

Septembra kaujas dienvidos no Lādogas ezera ieguva Siņavinas kauju nosaukumu — no Siņavinas ciemata, kas gāja no rokām rokās. Svarīgs bija nevis pats ciemats, bet tā saucamās Siņavinas augstienes, uz kurām tas atradās.

Sensenos laikos Baltijas jūra bijusi daudz lielāka nekā mūsdienās un Lādogas ezers veidojis tās daļu. Šī senā, ūdeņiem bagātā jūra viļņojusi augstos krastos, nevis tādos zemos un lēzenos kā tagad. Siņavinas augstienes ir šo seno, augsto krastu paliekas. Odens atplūda no tiem pirms vairākiem gadu tūkstošiem, un par agrākajiem krastiem liecina vienīgi ne visai augsts, bet ļoti garš, ar mežu apaudzis, milzīgiem pakāpieniem līdzīgs izcilnis.

Viss šis Siņavinas izcilnis atradās vāciešu rokās, bet mūsu karaspēks bija novietojies tā pakājē, lēzenā līdzenumā. Vācieši ārkārtīgi augstu vērtēja šādu priekšrocību, uzskatīja to par ļoti svarīgu savām pozicijām pie Ļeņingradas, un tāpēc, kad mūsu karaspēka daļas sāka uzbrukumu Siņavinas augstienēm, sasprindzināja visus spēkus, lai tās noturētu.

Kaujās pie Siņavinas abas puses cīnījās ar sevišķu niknumu. Cenzdamies par katru cenu noturēt augstienes, vācieši atbilstoši mūsu triecienu kāpinājumam bija spiesti raidīt cīņās aizvien jaunus un jaunus spēkus. Tieši tas arī bija galvenais uzdevums mūsu ziemeļu frontēm Staļingradas kauju laikā — iesaistīt iespējami vairāk pretinieka spēku, un šis uzdevums tika izpildīts sekmīgi.

Padomju bumbvedēji un triecienlidmašīnas deva triecienu pēc trieciena ienaidnieka nocietinājumiem Siņavinas rajonā. Tos pavadīja un apsargāja iznīcinātāji.

Luņina eskadriļa kļuva par «cepuri». Tā aerodromā dēvēja iznīcinātāju grupas, kas pavadīja citas lidmašīnas, lai tās segtu.

Jau pašā pirmajā kauju dienā Luņinu izsauca pie tālruņa divīzijas komandieris un pavēlēja:

— Lieciet pacelties gaisā sešām lidmašīnām. Lidosiet par «cepuri» bakanoviešiem. Tikšanās piecpadsmitos nulle nulle, divdesmit astotais kvadrāts, virs zemes raga.

Par bakanoviešiem sauca triecienlidotājus, kuru komandieris bija majors Bakanovs.

Segt triecienlidmašīnas, kas dodas pāri ezeram dot triecienu Siņavinas augstienēm, bija ļoti interesants uzdevums. Beidzot taču Luņins redzēs, ka tās cīnās!

Tolaik visos aerodromos daudz runāja par lieliska-

jām padomju triecienlidmašīnām. Nevienai valstij vēl tolaik nebija lidmašīnu, kas būtu speciāli pielāgotas triecienuzbrukumiem. Tādas lidmašīnas vispirms parādījās padomju aviācijā — tās bija konstruējis Iļjušins. Protams, 1942. gada rudenī triecienlidmašīnas vairs nebija nekāds jaunums, taču kara sākumā tās varēja sastapt reti, un tikai tagad šīs lidmašīnas lielākā skaitā sāka pienākt Baltijā. Tātad Luņinam pirmoreiz vajadzēja pavadīt triecienlidmašīnas lidojumā.

Lidojumam sagatavojās trīs pāri — Luņins un Ta-tarenko, Kuzņecovs un Ostrosabļins, Karjakins un Rja-buškins. Luņins, kopā ar Tatarenko iedams pa aerodromu pie lidmašīnām, viņam paklusi sacīja:

— Tikai neatraujieties. Kurp es, turp arī jūs. Jūsu uzdevums — sekot man.

Luņinam šķita, ka Tatarenko sejai pārslīdēja neapmierinātības ēna, un, neviļus saraukdams pieri, viņš piebilda:

— Pārējais uz jums neattiecas.

Sešas lidmašīnas cita aiz citas aizjoņoja pa lidlauka slapjo zāli — nesen bija lijis lietus un droši vien drīz atkal līs. Luņins, pacēlies gaisā pirmais, pārlidoja pāri Rasohina kapam. Parasti no šejienes jau varēja saredzēt ezeru, bet diena bija sevišķi drūma, mākoņi noslīguši līdz pašām egļu galotnēm, un redzamība nepārsniedza divus trīs kilometrus. Debess bija apmākusies, toties mežs rotājās spilgtās krāsās — tur kvēloja un dzeltēja rudens skartās lapotnes. Lidmašīnas sakārtojās ierindā un aiztraucās.

Jau samanāms Luņinam tik pazīstamais krasts. Tumšs ūdens, baltas viļņu krēpes. Jo tuvāk viņi nāca, jo vairāk atklājās ezera plašums; apvārsni nevarēja saredzēt — tas izgaisa aiz mākoņu bārkstainā plīvura, kas sniedzās līdz pat ūdenim. Sasnieguši krasta līniju, viņi devās pa labi. Zemu, tieši virs zemes raga, kur bija norunāts, tie ieraudzīja sešas lidmašīnas ar kuprainām mugurām. Triecienlidmašīnas!

Lidotāji tās bija iesaukuši par «kupraiņiem». Tagad iznīcinātāji un triecienlidmašīnas uzņēma kopēju kursu uz dienvidrietumiem un lidoja virs ūdens — triecienlidmašīnas gabaliņu pa priekšu un pavisam zemu, iznīcinātāji mazliet iepakaļ un augstāk, zem mākoņu apak-sējās malas. Luņins laiku pa laikam atskatījās un vēroja, vai Tatarenko seko. Taču katrreiz ar prieku pārliecinājās, ka Tatarenko lido cieši aiz viņa, atkārto visus pagriezienus un neatpaliek ne soli.

Ja redzamība būtu labāka, viņi jau sen ieraudzītu gan krastu — sava lidojuma mērķi, gan mežaino Si-ņavinas izcilni aiz tā. Līdz krastam vēl atlika divas trīs minūtes ko lidot, kad pēkšņi no mākoņiem iznira četri «meseršmiti» un drāzās lejup uz triecienlidmašīnām, kas lidoja virs pašiem vi|ņiem.

So «meseršmitu» četrinieku vajadzēja nekavējoties pārķert un ievilkt kauja. Taču kaujā nedrīkstēja iesaistīties visi seši padomju iznīcinātāji, jo tad triecienlidmašīnas paliks bez seguma un tās notrieks virs mērķa. Luņins pa radio pavēlēja Kuzņecovam un Karjakinam kopā ar saviem pavadoņiem izvairīties no kaujas un turpināt ceļu, bet pats Tatarenko lidmašīnas pavadībā strauji metās tieši virsū «meseršmitiem» un uzbruka, pirms tie bija paguvuši panākt triecienlidmašīnas.

Vai divatā vien izdosies iesaistīt kaujā visus četrus «meseršmitus», vai izdosies aizkavēt, lai neviens no šiem četriem neizrautos līdz triecienlidmašīnām? Ja Lu-ņinam būtu pieredzējis pavadonis, par panākumiem nebūtu ko šaubīties. Bet Tatarenko pirmo reizi devās kaujā. Vai Tatarenko sapratīs, ka panākumi iespējami tikai tad, ja viņš nekādos apstākļos neatrausies no sava komandiera un aizsargās to, savukārt ne uz mirkli neatraujoties no tā apsardzības?

Vācu lidotāji, ieraudzījuši Luņina un Tatarenko lidmašīnas, pagriezās un metās tām pretim. Redzot savu skaitlisko pārsvaru, viņi labprāt pieņēma kauju.

Luņins un Tatarenko nekavējoties pārgāja uz aizsardzību. Aizstāvoties pret «meseršmitiem», viņi tagad lidoja viens aiz otra pa apli: Tatarenko apsargāja Luņina lidmašīnas asti, bet Luņins apsargāja Tatarenko lidmašīnas asti. «Meseršmiti» uzbruka aplim no ārpuses, cenšoties notvert brīdi, kad vienas padomju lidmašīnas aste izrādīsies neaizsargāta. Taču Luņins vienlaikus arī pats nemitīgi uzbruka; tā viņš piespieda «meseršmitus» arī aizsargat citam cita asti un sakārtoties aplī — daudz lielākā nekā tas, pa kuru riņķoja padomju lidmašīnas. Tā radās divi koncentriski apļi.

Ārējo apli izveidoja vācu lidmašīnas, bet iekšējo — Luņina un Tatarenko lidmašīnas. Ārējais aplis griezās uz vienu pusi, iekšējais — uz pretējo.

Luņins tīšuprāt iesaistīja vāciešus šajā riņķošanā, lai gan Joti labi atcerējās, kā viņu^bija brīdinājis Ra-sohins, cik nelietderīgi un bīstami ir šādi apļi. Viņš nešaubījās, ka pašreiz Rasohins atzītu viņa rīcību par pareizu, ņemot vērā veicamo uzdevumu. Tagad par katru cenu vajadzēja aizturēt «meseršmitus» tik ilgi, kamēr triecienlidmašīnas būs izpildījušas savu uzdevumu un atgriezušās. Taču aizturēšanai nav nekā labāka par šādu bezjēdzīgu riņķošanu aplis aplī. Protams, ja neizdara kādu kļūdu un, galvenais, nepadodas kārdinājumam . .. Turklāt viņi riņķo zem pašiem mākoņiem, un, tiklīdz aplis kļūs lieks, varēs ienirt mākonī un nozust.

Arvien pa apli, tikai pa apli. Pagrieziens, vēlreiz pagrieziens, atkal pagrieziens. Vāciešiem šis karuselis sāka apnikt. Redz, kā tie saniknoti mēģina piespiest iekšējo apli sairt! Nekas neiznāks, ja vien Tatarenko nepadosies kārdinājumam un neizrausies. Te viss atkarīgs no rakstura. Vajadzīgs stingrs raksturs, lai pārvarētu kārdinājumu notriekt ienaidnieka lidmašīnu.

Skat, vācieši jau mēģina ar viltībām Tatarenko ievilināt lamatās!

Viens no «meseršmitiem» izrāvās no apļa, pacēlās dažus desmitus metru augstāk un, ieniris mākoni, no augšas piķēja uz Luņina lidmašīnu. Piķējot tas kļūdījās un, izlidojis tieši starp Tatarenko un Luņina lidmašīnām, metās uz leju tieši ūdenī.

Laižoties lejup, tas kārdinoši atsedza Tatarenko savas lidmašīnas asti.

Tatarenko nenocietās un aiztraucās tam pakaļ.

Iekšējais aplis izira. Luņina un Tatarenko lidmašīnas izšķīrās.

«Meseršmiti» acumirklī to izmantoja. Vēl viens «me-seršmits» izgāja no apļa un drāzās lejup, sekojot Tatarenko lidmašīnai. Luņins cīnījās ar diviem zem pašiem mākoņiem, bet Tatarenko — lejā, virs ūdens.

Par sevi Luņins neraizējās. Viņš bija pietiekoši prasmīgs un pieredzējis gaisa cīnītājs, lai viņu notriektu. Nepārtraukti pārejot uzbrukumā, viņš piespieda abus pretiniekus turēties zināmā attālumā. Bet, ja tie pārāk uzmāksies, vienmēr paliks iespēja izbēgt, pazūdot mākoņos. Nē, par sevi viņš neraizējās, bet par Tatarenko gan bija ļoti norūpējies.

Divus «meseršmitus» Tatarenko nepieveiks. Ari situācija viņam daudz grūtāka nekā Luņinam. Tur lejā blakus nav vis mākonis, bet ūdens, kas ir bīstams kaimiņš. Virs ūdens, tāpat kā virs zemes, jebkurš manevrs kļūst riskants. Kaut par metru kļūdīsies, aprēķinot kādu pagriezienu, un tūlīt ietrieksies ezerā.

Pēkšņi Luņins pamanīja, ka Tatarenko lidmašīna nolaižas vēl zemāk un riņķodama aizjoņo virs paša ūdens, tik tikko neaizskarot viļņu galotnes.

Kāpēc Tatarenko ta rīkojas? Varbūt nejauši, aiz neziņas, vai arī izgudrēm?

Ja tīšuprāt, tad taču ir lieliski!

Divi «meseršmiti» grozās virs viņa, baidīdamies nolaisties tik zemu. Tikai ļoti prasmīgs un pašpārliecināts lidotājs var uzdrošināties izspēlēt tādu joku. Tie nevar viņam trāpīt, jo baidās tuvoties ūdenim. Viņš tic saviem spēkiem vairāk nekā tie sev, un uz šā apsvēruma pamatojis savu aprēķinu. Protams, viņš rīkojies nebiedriski, atstādams Luņinu, bet tomēr ir drošsirdīgs un apdāvināts zēns ...

Pēkšņi viens «meseršmits», atrazdamies tieši virs Tatarenko lidmašīnas, piķēja uz to no augšas.

Tā bija īsta pašnāvība.

Cenzdamies izkļūt no pikējuma, «meseršmits» ar spārniem skāra ūdens virsmu un pārlūza uz pusēm.

Redzēdami šo katastrofu, vācu lidotāji apjuka. Luņins izmantoja apjukuma brīdi un ar labi tēmētu šāvienu kārtu notrieca vienu no «meseršmitiem», kas tam uzbruka.

Abi palikušie «meseršmiti» metās bēgt un pazuda mākoņos.

Tatarenko pacēlās augstāk un sāka lidot aiz Lu-ņina.

Eskadriļas lidmašīnas, kas pavadīja triecienlidmašīnas līdz pat Siņaviriai, bija atgriezušās agrāk un jau stāvēja aerodromā. Tā Luņinam arī šoreiz neizdevās redzēt «kupraino» darbu.

Luņins un Tatarenko nolaidās gandrīz vienā laikā un gandrīz reizē izkāpa no lidmašīnām. Luņins ieraudzīja Tatarenko seju — satrauktu un laimīgu.

Un tieši šī apmierinātības un laimes izteiksme Tatarenko sejā pēkšņi saniknoja Luņinu. Paskat vien, šis puisis turklāt ir vēl apmierināts ar sevi! Kā nu ne, piedalījies kaujā, un viņa attapība iegāzusi ūdenī «me-seršmitu», kas piķēja uz viņu. Viņš jūtas varonis! Tātad neko nav sapratis. Nu labi, Luņins viņam iemācis saprast...

— Gvardes seržant Tatarenko!

Tatarenko stāvēja līdzās savai lidmašīnai, lidotāju un tehniķu ielenkts. Ar savām lielajām plaukstām attēlodams lidmašīnu, viņš stāstīja par kauju, kurā nupat piedalījies, un par to, kā «meseršmits» apsviedies otrādi un pazudis ezerā. Tatarenko cirtainā galva pacēlās augstāk par citām, acis mirdzēja, un viņam bija pievērsti sajūsmas pilni skatieni. Izdzirdis Luņina balsi, Tatarenko izbrīnā savilka uz augšu uzacis — Luņins parasti viņu sauca vienkārši par Tatarenko, nevis par gvardes seržantu — un veikli pieskrēja pie komandiera. Visi pagrieza galvas, gaidot, ko viņam sacīs Luņins. Tatarenko stāvēja Luņinam pretim godbijīgi, bet ar vieglu smaidu uz lūpām, un bija skaidrs, ka viņš negaida neko citu kā vienīgi uzslavu.

Šis smaids vēl vairāk saniknoja Luņinu.

— Gvardes seržant Tatarenko, — Luņins sacīja, nepazīdams vairs savu balsi, it kā runātu kāds cits, nevis viņš pats. — Jūs uzvedāties apkaunojoši.

Tatarenko seja noraustījās.

— Jūs šodien pametāt mani kaujā, — Luņins turpināja. — Apkaunojošāku soli lidotājs nevar izdarīt.

— Biedri major! — iesaucās Tatarenko, tumši nosarkdams. — Es ... es nepametu jūs ...

— Ja tas atkārtosies, jums aizliegs lidot, — Luņins neklausīdamies turpināja.

— Tā iznāca ... Es metos pakaļ «meseršmitam» .. .

— Viss, — Luņins teica.. — Ejiet!

Tatarenko pagriezās un gāja projām, nokāris galvu, uzrāvis stūrainos plecus. Visi klusēdami pavadīja viņu ar acīm, bet viņš neuzdrīkstējās atskatīties, neuzdrīkstējās sastapt biedru skatienus. Luņinu pārņēma spējš žēlums pret Tatarenko.

Luņins vairs nebija pārliecināts, ka rīkojies pareizi. Viņš atcerējās savu pirmo kauju. Pats taču toreiz izturējās nesalīdzināmi muļķīgāk nekā Tatarenko, bet Rasohins tomēr viņam nekā neteica . . . Starp citu, Ra-sohins, protams, redzēja, ka Luņins pats sapratis savas kļūdas, un tikai tāpēc neko neteica, bet Tatarenko nesaprata un izskatījās pilnīgi apmierināts, tāpēc bija nepieciešami viņam to pasacīt. Droši vien nevajadzēja tik asi, dusmās .. . Vai arī vēl asāk, bet ne citu klātbūtnē .. . Galvenais, nevajadzēja citu klātbūtnē, Tatarenko ir patmīlīgs, viņam visgrūtāk tāpēc, ka to dzirdējuši visi... Tomēr, kas to lai zina ... Bez tam tagad tikpat vairs neko nevar grozīt... Grūti ir vadīt cilvēkus, daudz grūtāk nekā lidmašīnu .. .

Kopš pirmās dienas un šīs pirmās kaujas eskadriļa gandrīz nepārtraukti piedalījās kaujās. Tatarenko palika Luņina pavadonis, un viņi pastāvīgi turējās kopā — gan debesu plašumos, gan uz zemes. Šī pirmā kauja likās tagad vismazākā, visnenozīmīgākā, un par to viņi nekad vairs nerunāja. Taču, paraudzīdamies Tatarenko acīs, Luņins katrreiz pārliecinājās, ka tas visu atceras. Arī Tatarenko Luņina acīs lasīja, ka nekas nav aizmirsts.

4

Viņi pavadīja triecienlidmašīnas un bumbvedējus uz Siņavinas rajonu un ikreiz sastapās ar «meseršmitiem». Dažkārt šīs tikšanās notika virs meža — gan virs mūsu sauszemes karaspēka daļām, gan aiz frontes līnijas, virs vāciešiem, bet visbiežāk virs ezera, jo «meseršmiti» pastāvīgi centās pārķert padomju lidmašīnas iespējami tālāk no mērķa. Kaujā iesaistījās reizēm divi trīs- pāri, reizēm visa eskadriļa.

Kaujas par Siņavinas augstienēm kļuva arvien sīvākas, tāpēc «meseršmitu» skaits aizvien pieauga. Bet auga arī padomju lidmašīnu skaits. Pa vasaru Lādogas ezera tuvumā bija ierīkoti vairāki jauni aerodromi uz mežos paslēptām norām, un šajos aerodromos tagad izvietoja jaunas aviācijas eskadriļas un pulkus. Nekad vēl virs Lādogas nebija sakoncentrēts tik daudz aviācijas, gan ienaidnieka, gan mūsējās, kā šajās dienās.

Starp jaunizveidotajām padomju aviācijas vienībām bija, protams, arī iznīcinātāji, un Luņins nereti sastapās ar tiem gaisā. Reizēm gaisa kaujā piedalījās vienlaikus vairāki desmiti iznicinātāju no katras puses. Kad vienas lidmašīnas atgriezās aerodromā pēc degvielām, citas aizstāja tās kaujā, un milzīgais lidmašīnu spiets, kuras šāva cita uz citu un dzinās cita citai pakaļ, riņķoja virs ezera no ausmas līdz rietam.

Jau pēc kādām trim četrām dienām eskadriļas jaunie lidotāji sāka justies tapat kā veci, pieredzējuši cīnītāji. Visi pret viņiem arī tā izturējās — cik reižu katrs no jaunajiem pa šīm dienām nebija ticies vaigu vaigā ar nāvi. Viņiem pat sejas pārvērtās un acu izteiksme, kas vēl nesen bija pavisam bērnišķīga, kļuva citāda, bargāka. Daudziem jau skaitījās pa vairākām notriektām ienaidnieka lidmašīnām, piemēram, Tatarenko veselas piecas. Tiesa, no šīm piecām tikai vienu varēja uzskatīt par tādu, ko Tatarenko notriecis patstāvīgi, — to, kas pirmaja kaujā pārlūza uz pusēm, skardama ar spārnu ūdeni, bet pārējas skaitījās notriektas kopīgi ar Lu-ņinu. Tatarenko tagad nekad neatpalika no Luņina, nekad neatstāja viņu, sekoja visur, cīnījās tikai viņam līdzās, un nekādi nebija iespējams noteikt, kuru no «me-seršmitiem» nogāzis Luņins un kuru Tatarenko.

Tās bija nogurdinošas dienas, smagas, briesmu pilnas un tomēr priecīgas — lidotāji juta, ka ir stiprāki par vāciešiem. Par spīti visām pūlēm, «meseršmitiem;> gandrīz nekad neizdevās aizkavēt mūsu bumbvedējus nomest kravu un mūsu triecienlidmašīnām izdarīt trie-cienuzbrukumus. Padomju iznīcinātāji katrreiz pārķēra «meseršmitus», atsita visus to uzbrukumus, iesaistīja tos kaujā un neatlaidās tik ilgi, kamēr triecienlidmašīnas vai bumbvedēji, izpildījuši savus uzdevumus, nebija atgriezušies mājās.

Šajās gaisa kaujas vāciešu zaudējumi, bez šaubām, bija ļoti lieli. Taču arī Luņina eskadriļa cieta zaudējumus. Un ne jau mazus. Turklāt tādus, no kuriem, ka likās, varētu arī izvairīties.

Sākās ar to, ka Kuzņecovs diezgan dīvainos apstākļos pazaudēja savu lidmašīnu.

Virs ezera Kuzņecovam un Ostrosabļinam uzbruka «meseršmits», pie tam kūtri, bailīgi — izšāva vienu kārtu no trīssimt metru attāluma, pagriezās un metās bēgt. Kuzņecovs nepamanīja trāpījumu, bet, nejauši atskatījies, ieraudzīja, ka viņa «harikeins» deg. Pēc dažiem mirkļiem liesmas pārņēma visu lidmašīnu, iekļuva kabīnē, un Kuzņecovs izlēca ar izpletni.

Tas viss notika pārsteigtā Ostrosabļina acu priekšā, kurš nekādi nevarēja saprast šādas nelaimes cēloni. Arī viņam radās iespaids, ka «meseršmits» tik tikko skāra ar savu ložmetēja kārtu Kuzņecova lidmašīnu, ja vispār to skāra.

Kuzņecovam bija glābšanas josta, kas ūdenī automātiski piepūtās. Iekritis ezerā, Kuzņecovs vispirms atbrīvojās no izpletņa. Līdz tuvākajam krastam bija ne mazāk par desmit kilometriem, bet viņš neuztraucās, jo redzēja virs galvas Ostrosabļina lidmašīnu un zināja, ka tiks izglābts. Ūdens septembrī bija auksts, apdegušās rokas sāpēja. Taču ne jau aukstums mocīja viņu, nedz arī apdegumu sāpes. Kuzņecovu mocīja apziņa, ka pazaudējis lidmašīnu.

Ostrosabļins nodibināja pa radio sakarus ar aerodromu, ar Luņinu. Luņins ar Tararaksina palīdzību sazvanīja Lādogas flotiles štābu, un Kuzņecovu meklēt nekavējoties izbrauca kuteris. Ostrosabļins palīdzēja kuterim atrast Kuzņecovu. Kuzņecovs bija ūdenī pavisam vienu stundu un desmit minūtes. Kobonā viņu ievietoja lauku hospitālī — baidījās, ka varētu sākties plaušu karsonis. Taču viņam nepiemetās pat iesnas, un Kuzņecovs nākošajā rītā kājām aizgāja uz aerodromu pavisam vesels, ja neskaita nelielus apdegumus uz rokām. Taču sen viņš nebija redzēts tik sadrūmis.

Kuzņecovs pēdējā laikā jau vairs nebija tik noslēgts un drūms, it sevišķi kopš tās dienas, kad sākās kaujas. Viņš vairs nevairījās no pārējiem, sadraudzējās ar jaunajiem biedriem, un Luņins, ieiedams zemnīcā, kur lidotāji gaidīja savu kārtu pacelties gaisā, bieži dzirdēja viņa skaļos smieklus. Visi viņu cienīja kā lidotāju, kam jau zināma pieredze karā, un jau pirmajās kaujās viņš guva ievērojamus panākumus — notrieca divus «me-seršmitus», vienu patstāvīgi, bet otru kopā ar Ostrosab-ļinu. Tas viss spārnoja Kuzņecovu, cēla viņa pašapziņu. Un pēkšņi viss sabruka. Viņš atgriezās mājās bez lidmašīnas.

Pazaudēt lidmašīnu un tomēr palikt dzīvam bija rets notikums pulkā. Biežāk gadījās tā, kā notika ar Nikritinu un viņa lidmašīnu, — lidotājs aizgāja bojā, bet lidmašīna turpināja lidot. Vissliktākais bija tas, ka Kuzņecovs pat īsti nevarēja izskaidrot, no kā lidmašīna aizdegusies.

Sevišķi neuzticīgi pret notikušo izturējās Jermakovs, kas tieši tajā diena bija atlidojis ar «U-2» no aizmugures aerodroma.

— Vai viņš nebija iedzēris pirms lidojuma? — Jer-makovs vaicāja Luņinam, kad viņi palika vieni.

Luņins saviebās. Nebija ne mazāko šaubu, ka pirms lidojuma Kuzņecovs bija skaidrā prātā. Kaut nu tikai tagad nesāktu dzert.. . Viņš palicis bez lidmašīnas un tātad bez darba. Visi lidoja, bet Kuzņecovs kopa ar die-ninieku palika mājā, kur dzīvoja lidotāji. Un, raugoties viņa kalsnajā, sadrūmušajā sejā, Luņins nopietni bažījas, ka Kuzņecovs neizturēs un sāks dzert.

Taču drīz vien notika jauna nelaime un aizēnoja notikumu ar Kuzņecovu. Viena un tajā pašā dienā, vienā un tajā paša kaujā aizdegas un aizgaja bojā Ostrosab-ļina un Dzigas lidmašīnas.

Tā bija vējaina, auksta, žilbinoši skaidra septembra diena, kad priekšmetu apveidi ir neparasti asi, kad no lidmašīnas var redzēt visapkārt divdesmit piecu kilometru attālumā un kad tūkstoš metru augstumā var sastapt sausu, dzeltenu lapu, ko mežā pacēlis viesulis un uznesis gaisā. Šajā dienā daļa Siņavinas izciļņa jau bija pārgājusi mūsu rokās, bet vācieši, pievelkot aizvien jaunus un jaunus spēkus, nemitīgi metās pretuzbrukumos, lai atgūtu zaudēto. Mūsu bumbvedēji un triecienlidmašīnas lielās grupās no rīta līdz vakaram traucās pāri ezeram uz frontes līniju, un iznīcinātāji, kas tās apsargāja, no rīta līdz vakaram izcīnīja kaujas ar «meseršmitiem», kuri centās izlauzties līdz tām, lai uzbruktu. Milzīgais spiets, ko cīnīdamās veidoja lidmašīnas, šajā dienā ne vienu reizi vien vēlās pāri ezeram no viena krasta līdz otram.

Šajā kauja piedalījās visa Luņina eskadriļa. Kauja bija grūta, spraiga, taču sekmīga ne vien eskadriļai, bet arī visai mūsu aviācijai. Vāciešiem iznīcinātāju bija nedaudz vairāk nekā mums, tomēr varēja just, ka mūsu pusei toties vairāk prasmes, trieciena spara un neatlaidības. Bumbvedēji un triecienlidmašīnas lidoja pāri ezeram, meta bumbas, devās triecienuzlidojumos un atgriezās gandrīz bez zaudējumiem.

Luņins kaujas laikā pa radio dzirdēja savā lidmašīnā visu eskadriļas lidotāju balsis.

— Sadzērās! Sadzērās! — sajūsmā kliedza Kar-jakins.

Tas nozīmēja, ka «meseršmits», kam viņš dzinās pakaļ, «sadzēries ūdeni», tas ir, iegāzies ezerā.

— Tas ir jau otrais, kas sadzērās, — Karjakinam atbildēja Kostina rāmais bass. — Pirmo notriecām abi ar Lazaroviču.

Pēc dažām minūtēm, satraukts un apreibis no uzvaras prieka, Karjakins kliedza atkal:

— Sadzērās!

Un Kostins basā skaitīja:

— Tas ir jau trešais.

Pēkšņi Luņins ieraudzīja, ka viens no «harikeiniem» deg.

Liesmas nevarēja saredzēt — varbūt tapec, ka saules gaisma bija pārāk spoža, — bet biezu, melnu dūmu grīste vilkās aiz lidmašīnas gandrīz pāri visām debesīm un pamazām kļuva aizvien platāka.

Kurš tas ir?

Pēc lielā cipara uz fizelāžas Luņins pazina Ostro-sabļina lidmašīnu, stipri izbijās un nobrīnījās.

Ostrosabļins tikai nupat bija lidojis uz aerodromu pēc degvielas un patronam un pēc atgriešanās vēl īsti nebija paguvis iesaistīties kaujā. Viņu aizdedzināja no ļoti liela attāluma kaut kur kaujas perifērijā.

Ostrosabļina lidmašīna dega, bet turpināja lidot, un lidotājs, lēnām laizdamies aizvien zemāk, neatlaidīgi vadīja to uz krastu, uz aerodromu. Luņins, baidīdamies, ka var notikt sprādziens, pavēlēja Ostrosabļinam izlēkt ar izpletni. Taču radiosakari acīm redzot jau bija pārtraukti. Ostrosabļins nekā neatbildēja un nelēca, turpinādams lidot degošajā lidmašīnā.

Divi «meseršmiti», slēpjoties dūmos, sekoja Ostrosabļinam aiz muguras, gribēdami nošaut viņu gaisā, kad viņš izlēks ar izpletni. Taču Luņins tos pamanīja, aizsteidzās priekšā un kopā ar Tatarenko devās pakaļ Ostrosabļinam, lai viņu apsargātu.

Ostrosabļins droši vien gribēja nokļūt līdz aerodromam, bet tas neizdevās. Taču krasta līnijai viņš tika pāri un izlēca virs meža no augstuma, kas nepārsniedza piecsimt metrus. Luņins un Tatarenko redzēja, ka viņa izpletnis palika karājamies eglē, bet viņš pats nokāpa zemē un pamāja viņiem ar roku: par mani, sak, neuztraucieties.

Viņi devās atpakaļ uz ezeru, kur bija atstājuši cīnoties eskadriļu. Pa ceļam tie sastapa vēl vienu degošu «harikeinu».

Tā bija Dzigas lidmašīna. Viņi pamanīja lidmašīnu tieši tajā brīdī, kad Dziga izlēca no tās ar izpletni. Tas notika virs Lādogas trases, un Dzigu pamanīja no vel-konīša, kas veda divas liellaivas. Sveiku un veselu viņu tūlīt izvilka no ūdens un pēc stundas nogādāja Kobonā.

Ostrosabļins un Dziga atgriezās aerodromā vienā laikā. Tāpat kā Kuzņecovs, arī viņi nevarēja pietiekami pārliecinoši izskaidrot, kāpēc viņu lidm-ašīnas aizdegušās. Vācieši, protams, šava uz viņiem, bet no diezgan liela attāluma, un, ja to ložmetēju kārtas vispār viņus trāpīja, tad tik tikko, divas trīs lodes, kas turklāt bija zaudējušas triecienspēku. Luņins atcerējās, cik reižu lodes bija caururbušas «1-16», ar kuru viņš lidoja visu pirmo kara gadu. Taču ne reizes tas nebija aizdedzies.

Tagad jau trīs eskadriļas lidotāji bija palikuši bez lidmašīnām un, kamēr citi lidoja, bēdīgi klīda pa aerodromu vai ciema ielu. Kuzņecovs sadrūmis mocījās, bet Ostrosabļins un Dziga nespēja pārāk ilgi palikt bezdarbībā — viņu spēcīgās rokas prasīt prasījās pēc darba. Un darbs atradās — viņi sāka skaldīt kambīzei malku. Visi virtuves un ēdnīcas darbinieki izgāja pagalmā paskatīties, kā viņi, nikni vēcinādami smagus cirvjus garos kātos, ar vienu cirtienu pāršķēla metru garus bērza bluķus, ko tik tikko varēja ar rokām apņemt. Viņi izgāza savu īgnumu uz šķilām, un saskaldītās malkas kalns augtin auga.

Dienu vēlāk eskadriļas sastāvs cieta pirmo zaudējumu. Kopā ar lidmašīnu sadega lidotājs Vadims La-zarovičs.

Tas notika pie Siņavinas, virs priekšējām pozicijām.

Bumbvedēji Luņina, Tatarenko, Hametova un Lazaro-viča apsardzībā bombardēja vācu dzotus, kas atradās uz paugura. No turienes uz padomju lidmašīnām šāva zenītlielgabali, bet to kūtrā uguns tikpat kā netraucēja. Pēc tam parādījās divi «meseršmiti» un riņķodami no jauna nedroši mēģināja izlauzties pie bumbvedējiem. Bet četri padomju iznīcinātāji tos aizdzina, un līdz uzlidojuma beigām tie grozījās iztālēm, laiku pa laikam šaudīdami. Pēkšņi aizdegās Lazaroviča lidmašīna.

Liesmas uzreiz pārņēma to, un, melnos dūmos ietinusies, lidmašīna strauji krita lejup. Luņins skatījās, nepacietīgi gaidīdams, kad beidzot no tās atdalīsies cilvēka stāvs ar izpletni. Taču Lazarovičs tā arī neizlēca no lidmašīnas. Palika nezināms, kas viņu aizkavēja: varbūt viņš bija ievainots vai apdedzis, vai zaudējis samaņu no dūmiem un karstuma, vai gluži vienkārši apjucis. Lidmašīna liesmodama iekrita mežā netālu aiz mūsu priekšējām pozicijām, un Lazarovičs sadega kopā ar lidmašīnu.

Tas bija pirmais nāves gadījums starp jaunā sastāva lidotājiem. Sāpes par Lazaroviča bojā eju atklāja viņiem, cik ļoti viņi saraduši cits ar citu tik īsā laikā. Karjakins, kas kopš kauju sākuma pēc Kaban-kova parauga nodarbojās ar «kaujas lapiņu» izdošanu, nākošajā numurā ievietoja Lazaroviča portretu sēru ietvarā un lielu rakstu ar virsrakstu: «Mēs atriebsim tevi, Vadim!» Atcerējās, ka Lazarovičs bija precējies, un nosūtīja vēstuli viņa sievai. Rakstīja kopīgi, vakarā, pēc lidojumiem, petrolejas lampas gaismā, un vēstule iznāca svinīga un aizkustinoša. Viņi rakstīja, ka Va-dims Lazarovičs bijis varonis un kritis drošsirdīga cīnītāja nāvē par Dzimteni, pastāstīja, ka mīlējuši viņu, zvērēja novest līdz galam to, par ko viņš atdevis savu dzīvību, un mūžīgi glabāt viņa piemiņu, apsolīja jaunajai atraitnei draudzību un palīdzību.

Vienas kaujās pavadītas nedēļas laikā no desmit jaunajām lidmašīnām, kuras tik ilgi gaidīja, bija palikušas tikai sešas. Eskadriļas kaujas spēks samazinājās gandrīz uz pusi. Luņins un Jermakovs jutās ļoti nomākti, jo vairāk tāpēc, ka tik ievērojamus zaudējumus īsti nevarēja izskaidrot.

— Lai runātu ko runādami, tomēr šeit vainīgi arī paši lidotāji, — apgalvoja Jermakovs. — Ostrosabļins, Dziga un nabaga Lazarovičs nav īsti droši puiši. Lai nu ka, jums un Tatarenko jau nu gan lidmašīnas neaizdegsies.

Taču Luņins bija pārliecināts, ka šeit lidotājam nepalīdzēs ne pieredze, ne prasme. Pēc dažām dienām noskaidrojās, ka viņam ir taisnība.

5

Visi šie notikumi norisinājās tikpat kā Slavas acu priekšā — viņš pavadīja lidotājus katrā izlidojumā, sagaidīja tos atgriežamies, tepat pie lidmašīnām dzirdēja stāstām par visu, kas noticis kaujā. Kamēr lidmašīnas bija gaisā, Slava pavadīja laiku kopā ar Kuzņecovu, Dzigu un Ostrosabļinu, klausījās viņu žēlabās, mierināja viņus, kā prata, un bēdājās līdz ar viņiem.

Kopa ar Luņinu un visiem pārējiem lidotājiem viņš jutās aizvainots, kad līdz aerodromam nonāca vests, ka puika pirmā un trešā eskadriļa, ko pašreiz aizmugurē apgadāja ar jaunu tehniku, saņēmušas nevis «harikei-nus», bet jaunās padomju lidmašīnas, tās pašas, par kuram viņi bija dzirdējuši vēl pavasarī. Iznāca netaisnīgi — otrā eskadrija, ko, cienot tās nopelnus, agrāk par pārējām nosūtīja saņemt jaunas lidmašīnas, izrādījās apieta.

— Kaut varētu vismaz paskatīties, kā ar tām lido... — nopūtās Ivans Dziga.

— Bet es pat skatīties negribu, — ērcīgi teica Ostrosabļins. — Liela vajadzība! Viņi lidos un karos, bet mēs slaistīsimies pa lidlauku . ..

Slava pilnīgi piekrita viņam un tāpat izteica sašutumu par aizvainojošo stāvokli, kādā nokļuvusi eskadriļa.

Bez rūpēm un bēdām, kas kopīgas visai eskadriļai, Slavam vēl bija arī personiskās rūpes un bēdas.

Atgriezies no Vologdas apgabala pēc bezrūpīgi pavadītas vasaras, viņš atrada veselu kaudzi vēstuļu no tēva. Vsevolods Andrejevičs beidzot ar lielu aizkavēšanos bija uzzinājis visu, kas noticis ar ģimeni. Viņš jau zināja ne vien par sievas bojā eju, bet arī par sie-vaslēva nāvi. Briesmīgā vēsts par badu Ļeņingradā izplatījās pa visu zemi un nonāca arī līdz viņam. Priekšstats par to, kas noticis viņa dzimtajā pilsētā, Vsevo-lodam Andrejevičam bija diezgan neskaidrs un tādēļ likās vēl šausmīgāks. Divi bezpalīdzīgi, vārgi bāreņi pamesti svešu ļaužu vidū, bada mirstoša, ielenktā pilsētā, uz kuru krīt bumbas un kuru apšauda ar lielgabaliem, starp sagrautiem namiem un starp līķiem, kas mētājas ielās ... Vsevolods Andrejevičs visu šo laiku piedalījās kaujās, viņa divīzija cīnījās Donas augštecē, viņš dzīvoja grūtu, līdz pēdējai pakāpei saspringtu dzīvi, bet nekad viņu neatstāja domas par bērniem. Bet ko viņš spēja darīt? Ka viņiem palīdzēt? Viņš varēja tikai rakstīt vēstules. Un viņš tās rakstīja.

No Soņas viņš uzzināja — arī ar lielu nokavēšanos — ka Slava dzīvo ārpus pilsētas kaut kur aerodromā pie lidotājiem. Soņa rakstīja, ka tur viņu labi ēdinot, bet tas Vsevolodu Andrejevicu nenomierināja Aerodroms taču ir fronte, bet fronte nebūt nav īstā vieta divpadsmit gadus vecam zēnam. Ap šo laiku Vsevolods Andrejevičs sāka sarakstīties ar kādu radinieci, pusmūža sievieti, ģimenes cilvēku, kas kopā ar rūpnīcu, kur strādāja viņas vīrs, bija evakuējusies no Harkovas uz Sibīriju. Viņai bija bērni, un viņa būtu ar mieru ņemt pie sevis arī Slavu, lai gan šī sieviete savu piekrišanu vēstulēs pavadīja ar bezgalīgu atsaukšanos uz dažnedažādām dzīves grūtībām, ar bezgalīgi daudziem papildinājumiem un ierunām, kas lika zināmā mērā apšaubīt viņas solījumu, Vsevolods Andrejevičs tomēr uzskatīja, ka Slavam, reiz tam laimējies izbraukt no pilsētas, jādodas pie viņas.

No Soņas viņš uzzināja, kāds lauku pasta numurs ir lidotājiem, kas pieņēmuši Slavu, un sāka rakstīt — vispirms, protams, pašam Slavam, pēc tam arī daļas komisāram, tas ir, Jermakovam. Viņš sirsnīgi pateicās komisāram par zēna izglābšanu no bada, par rūpēm zēna labā un tepat arī lūgtin lūdza, lai komisārs palīdzētu Slavam tikt uz Sibīriju pie tēva māsīcas.

Jermakovs jau no paša sākuma ne mazāk par Lu-ņinu piedalījās Slavas likteņa izlemšanā. Viņš žēloja Slavu, mīlēja to, pierada pie tā un patiesībā ļoti lutināja zēnu, izturēdamies ar bezgalīgu iecietību pret visu, ko Slava darīja. Vsevoloda Andrejevlča vēstules viņš lasīja ar šaubām, svārstīdamies un nezinādams, kā rīkoties.

Jermakovam nepavisam negribējās šķirties no Slavas, un viņš nebija arī pārliecināts, vai tas ir nepieciešami. Slavas veselībai atrašanās pulkā nenoliedzami nāca par labu, te nevarēja būt divu domu, pietika paskatīties uz Slavas apaļajiem, sārtajiem vaigiem un atcerēties, kāds viņš izskatījās, kad viņu atveda no Ļe-ņingradas. Taisnību sakot, Jermakovs sirds dzijumos uzskatīja, ka Slavas atrašanās pulkā nāk par labu arī pašam pulkam, lai gan nevarētu izskaidrot, kāpēc. Protams, apstiprinātajos aviācijas vienību personālā sastāva sarakstos nebija paredzēta vieta divpadsmit gadus vecam zēnam, bet Jermakovs ļoti cienīja dažādus sarakstus un instrukcijas, tomēr pamanīja, kā, Slavu ieraugot, atmaiga lidotāju un tehniķu sejas, kā tie smējās un jokoja, sarunājoties ar viņu, un nevarēja atbrīvoties no domas, ka tas viss nāk tiem par labu. Lasot Vsevoloda Andrejeviča vēstules, Jermakovs izjuta kaut ko naidam līdzīgu pret šo Slavas tēva māsīcu, kas aizbraukusi uz Sibīriju. Kādēļ un par kādiem nopelniem pulkam jāatdod tai zēns, kuru viņi izglābuši no bada, apģērbuši un sasildījuši, ar kuru saraduši un kuru iemīļojuši kā draudziņu, kā brālīti?

Bet, no otras puses, tēvs paliek tēvs, ar to nevar nerēķināties. Šķiet, ka nav arī īsti vietā karaspēka daļai, kas jau otru gadu piedalās nepārtrauktās, smagās kaujās, nodarboties ar bērnu audzināšanu. Un, galvenais, zēnam Slavas vecumā nepieciešams mācīties skolā, bet frontē skolu nav.

So argumentu Jermakovs uzskatīja par vispārliecinošāko no visiem, ko vēstulēs minēja Vsevolods Andre-jevičs. Kad Slavu atveda uz aerodromu, viņš bija pārak vārgs un par mācībām nevarēja būt ne runas — viņu vajadzēja barot, nevis mācīt. Bet tagad, kad veselība nostiprinājusies, Slavam jāmācās. Vienu gadu Slava jau zaudējis, nevar pieļaut, ka zaudētu arī otru. Bet kur viņš var mācīties? Tikai dzīvojot pie tēva māsīcās ...

No tēva vēstulēm un Jermakova vārdiem Slava zināja par šiem plāniem un katrreiz, izdzirdīs pieminam uz Sibīriju aizbraukušo tēva māsīcu, nobālēja aiz naida un bailēm. Aizbraukt pie šīs tēva māsīcas — tas nozi-mētu uz visiem laikiem šķirties no Luņina, no lidotājiem, no pulka, kas jau sen bija kļuvis viņam par dzimto māju. Sapratis, ka sūtīšana uz Sibīriju viņam paliesām draud, Slava sāka justies kā cilvēks, kas atrodas ārkārtīgās briesmās.

Taču zēns uzreiz aizmirsa savas raizes, kad aerodromā pēkšņi pienāca ziņa, ka Luņins izlēcis no degošas lidmašīnas viņpus frontes līnijas, bet Iļja Tata-renko pazudis bez vēsts.

*

Tas notika, pavadot triecienlidmašīnas, kas grāva vācu baterijas pie Siņavinas. Vācieši sagaidīja lidmašīnas ar spēcīgu zenītartilērijas uguni. Luņins bija paradis pārāk nerēķināties ar vācu zenītlielgabaliem, jo zināja, ka viņa mazajai un veiklajai lidmašīnai grūti trāpīt. Manevrējot viņš atstāja šāviņu sprādzienus vai nu tālu aiz muguras, vai sāņus.

Pēkšņi viņa lidmašīna nodrebēja no viegla trieciena. To ķēra, protams, ne jau šāviņš, bet neliela šķemba, kas pēc sprādziena bija tik tālu atlidojusi. Luņins atskatījās, lai palūkotos, kur šķemba trāpījusi, un ieraudzīja, ka viņa lidmašīna deg.

Liesma vēl nebija paguvusi īsti iedegties, un Luņins mēģināja to noslāpēt. Viņš trieca savu lidmašīnu apmetienā, pēc tam piķēja, izdarīja straujas un asas kustības. Taču «harikeins» dega kā bērza tāss. Liesmas cieši piekļāvās tā sāniem un ātri līda uz kabīni, uz degvielas tvertnēm.

Katrā pagriezienā Luņins redzēja aiz muguras Ta-tarenko lidmašīnu un tai apkārt zenītlielgabalu šāviņu sprādzienu baltos mākonīšus. Tagad vācu zenītlielga-bali medīja Tatarenko. «Kādēļ gan viņš man seko? Kādēļ nelido projām?» domāja Luņins. «Tie taču tūlīt aizdedzinās arī viņu!»

Sapratis, ka noslāpēt liesmas nav iespējams, Luņins pagriezās uz austrumiem, lai paspētu šķērsot frontes līniju. Ja būs jālec, tad nevis uz vāciešu pozicijām.

Liesmas bija sasniegušas degvielas tvertnes.

Kabīnē kļuva neizturami karsti. Kad Luī,linam aizdegās kombinezons, viņš izlēca.

Augstums nebija sevišķi liels — metrus astoņsimt, ne vairāk. Tikko izlēcis, viņš parāva gredzenu uz krūtīm. Izpletnis atvērās, Luņins it kā apstājās gaisā, šūpojoties auklas.

Vienā mirkli viņam atklājās visa skaņu pasaule, ko lidmašīnā pārmāca motora troksnis. Luņins izdzirda frontes dunoņu, vienmērīgu un nepārtrauktu kā jūras bangošanu. Sājā dunoņā Luņins saklausīja gan lielgabalu rēkšanu, gan ložmetēju tarkšķēšanu. Gaiss smagi drebēja no sprādzieniem. Šūpojoties zem izpletņa zīda kupola, Luņins kari raudzījās lejup, cenšoties uzminēt, kurā pusē frontes līnijai nokritīs.

Taču zeme rudenī bija tik raiba, ka nekā nevarēja saskatīt. Pār to slīdēja ēnu plankumi, ko meta strauji joņojošie, sapluinītie mākoņi, bet starp ēnām saule tik' žilbinoši atspulgoja purvos un peļķēs, ka acis sāpēja skatoties. Kā vislabākais maskējums visu sedza nobirušās, spilgtu spilgtās lapas, gan oranžas, gan sarkanas, gan dzeltenas. Purvu purvi, apses, alkšņi, bērzi. Vai šajos purvos ir mūsējo vai vāciešu lielgabali un dzoti?

Skatīties uz debesīm bija mierīgāk, un Luņins sāka raudzīties turp. Uzreiz debesīs, pavisam netālu, viņš ieraudzīja melnu dūmu svītru.

Dega lidmašīna!

Pirmaja mirklī Luņins noturēja to par savu lidmašīnu un izbrīnījās. Vai tiešām viņa lidmašīna vēl ir gaisā^ vēl līdz šim nav nokritusi? Nē, tā nemēdz būt.

Tātad tā ir cita lidmašīna.

Kam tā pieder? Varbūt Tatarenko?

Pēkšņs vēja brāziens pielieca izpletņa kupolu un aizsedza Luņina skatienam to debess daļu, kur dega lidmašīna.

Vispār, jo zemāk Luņins nolaidās, jo spēcīgāk viņu grieza un mētāja vējš. Mākoņi slīdēja no rietumiem uz austrumiem, un tātad vējam vajadzēja dzīt Luņinu uz austrumiem, tieši uz turieni, kurp viņš tiecās. Bet izrādījās, ka gaiss ir kārtains un četrsimt metru augstumā vējš pūš uz pretējo pusi. Luņinu sāka nest uz rietumiem. Viņš dzirdēja ložu svilpšanu un saprata, ka uz viņu šauj. Izpletņa zīdā parādījās vairāki caurumiņi.

Zemāk vējš atkal mainījās. Straujš un brāzmains tas dzina Luņina izpletni kopa ar lapām, ko bija pacēlis no zemes, uz austrumiem virs pašam koku galotnēm, un tā pasargaja viņu no nošaušanas. Vairākkārt Luņins, karādamies gaisā, jau gandrīz skara ar kājām kokus. Taču vēja virpulis no jauna satvēra viņu, pasvieda augšup un nesa tālāk.

Beidzot Luņinam izdevās satvert jau pavisam nobirušas, vecas apses kailos zarus. Vēja piepūstais izpletnis centās atraut viņu un nest tālāk. Luņins sapinās izpletņa auklās un saprata, ka atbrīvoties varēs tikai ar naža palīdzību. Aptvēris ar kreiso roku apses stumbru, viņš ar labo sadabūja nazi un citu pēc citas pārgrieza visas auklas.

Viņš bija atbrīvojies no izpletņa, atlika tikai nokāpt no apses. Luņinu no zemes šķīra pieci metri.

Visapkārt bija koku galotnes, zari, lapas, viņš nevarēja neko saredzēt pat desmit soļu attālumā. Taču viss gaiss dārdēja. Pretīgi kaucot, nezin no kurienes un nezin uz kurieni pāri lidoja šāviņi. īsas automātu šāvienu kārtas atskanēja no visām pusēm, bet nebija iespējams noteikt, kam pieder šie automāti un uz ko tie šauj.

Kāpjot no zara uz zaru, ar ķermeni piekļāvies grumbuļainajam, mitrajam stumbram, viņš sāka rāpties lejā. Pēkšņi resns zars, uz kura Luņins nolika kāju, iebrikšķējās un nolūza. Luņins nenoturējās, palaida vaļā stumbru un, aplauzdams zarus ar savu drukno, piecus pudus smago ķermeni, gazas lejup.

Zemi viņš skāra vispirms ar kāju. Kāja sagriezās, kaut kas nočirkstēja, un viņš nokrita uz muguras. Sāpes gūžā bija tik stipras, ka Luņins zaudēja samaņu.

Luņins atjēdzās, kad uz sejas sāka krist saltas piles. Smidzināja sīks lietutiņš. Luņins gulēja uz melnas, kūdrainas zemes, tā bija slapja un staigna, pilna koku saknēm un klāta lapām. Te valdīja krēsla, vēja nemanīja, augšup slējās grumbuļaini, līki stumbri, smaržoja pēc satrunējušiem celmiem un sēnēm. Apkārt nemitīgi dārdēja, bet šeit tikai lapas lēnām lidoja lejup un krita lietus lāses. Luņins pakustējās un sadzirdēja pats savu vaidu — tik stipras bija sāpes. Kreisā kāja šķita mil-žīga, lielāka par viņu pašu. Ikreiz, kad viņš mēģināja pakustēties, sāpes kļuva nepanesamas.

Luņins sakoda zobus, lai vaids viņu nenodotu. Kas tur šauj — mūsējie vai vācieši? Vai tur būtu vācieši, bet šeit mūsējie? Vai arī otrādi — tur mūsējie, bet šeit vācieši? Un ja nu pēkšņi visapkārt ir vācieši, bet mūsējie tur tālumā? Ja tikai viņš varētu pārvietoties... Bet varbūt tieši šajā biezoknī ir drošāk nekā citur ... Nē, kāda gan te drošiba ... Kuru katru brīdi šeit var atnākt... Un arī pārāk slapjš...

Luņins gulēja ūdenī, un viņa kombinezons samirka, kļuva smags no mitruma. Tieši slapjums beigu beigās piespieda viņu kustēties. Saviebies no sāpēm, ar pūlēm apvaldot kliedzienu, viņš pagriezās uz vēdera un pacēlās uz elkoņiem. Lūk, tā, uz elkoņiem, viņš līdīs uz priekšu. Uz kurieni? Nu, sākumā pa kreisi, kur šāvieni atskan vistuvāk. Jāuzzina, kas tur ir. Ja tur būs vācieši, viņš līdīs uz otru pusi. ..

Kreisā kāja nemaz neklausīja, vilkās pa zemi, ķerdamās aiz saknēm. Pēc katriem diviem trim metriem viņš apstājās un ilgi gulēja uz vēdera, gaidīdams, kad neciešamās sāpes savainotajā gūžā kaut nedaudz rimsies. Līzdams uz priekšu, Luņins aiz sāpēm mirka sviedros, taču pēc katras apstāšanās atkal stūrgalvīgi līda tālāk.

Pamazām veco apšu birzs palika aiz muguras, un Luņins nokļuva alkšņu krūmos — tie bija ļoti biezi, lai arī jau pa pusei nobirdinājuši lapas. Šāvieni likās vēl tuvāki. Izlauzties cauri krūmiem neizdevās, un viņš līda apkārt. Bet arī priekšā bija krūmi, un Luņins, aiz sāpēm galīgi zaudējis spēkus, atlaidās atpūsties, pirms sāka līst apkārt tiem.

Pēkšņi nobrīkšķēja zars, un pavisam tuvu Luņins izdzirda soļus. Viņš bez trokšņa izvilka revolveri no maksts, nolika blakus un sastinga. Aiz krūmiem kāds gāja. Spriežot pēc trokšņa, divatā. Nācēji tuvojās. Pēkšņi caur zaru biezo režģi viņš tos ieraudzīja. Apskatīt, kā nākas, nebija iespējams. Taču Luņinam vienā mirklī bija skaidrs: vācieši.

Droši vien tur aiz krūmiem stiepās taciņa. Abi vācieši gāja 'uzmanīgi, zemu pieliekušies. Galvās bruņu cepures. Vācieši sarunājās čukstus, bet Luņins tos skaidri dzirdēja — tik tuvu tie pagāja garām. Šeit acīm redzot taka pagriezās, jo viņu soļi attālinājās.

Luņins, aizmirsis sāpes, ilgi skatījās tiem pakaļ. Viņš karoja jau vairāk nekā gadu, bija notriecis desmitām vācu lidmašīnu, bet ne reizes viņam negadījās dzirdēt svešas valodas skaņas.

Vēl mirklis, un smago zābaku radītais troksnis apklusa. Tagad kļuva skaidrs, ka tajā pusē, uz kurieni viņš rāpies, ir vācieši. Atlika noskaidrot, kas ir tur, otrajā pusē.

Un Luņins, pārvarēdams sāpes, līda atpakaļ. Atkal apkārt krūmiem, atkal cauri apsēm. Lietus mitējās, atspīdēja saule, pēc tam atkal saka līt, bet viņš vēl arvien līda. Lūk, beidzot klāt vieta, kur viņš nokrita no apses. Šeit Luņins atkal nekustīgi pagulēja, lai kaut nedaudz rimtos sāpes.

Viņš tik ļoti bija paguris aiz sāpēm, ka gribējās palikt tepat. Taču viņš pārvarēja sevi un līda tālāk.

Drīz vien Luņins atklāja, ka ar katru norāpoto metru zeme kļūst aizvien irdenāka un slapjāka. Viņš līda pa ūdeni, kurā auga zāle, un elkoņi dziļi stiga dubļos. Luņins stūrgalvīgi turpināja līst uz priekšu, bet beigu beigās, kad zods vairākkārt iegrima dubļos, saprata, ka priekšā ir slīkšņa, kuru līšus neizdosies pārvarēt. Luņins pagriezās atpakaļ un pēc ilgam pūlēm atkal atrapās līdz apsei, pie kuras bija nokritis.

Tagad viņš nekur vairs no šejienes prom nelīdis. Viņš nekad nebija domājis, ka vispār var būt tādas sāpes... Tās aizsedza it visu. Ar katru kustību tās augtin auga. Nē, labāk nekustēties.

Luņins ieslīga nemaņā.

6

Pēkšņi viņš atjēdzās.

Čaboņa!...

Acumirklī pagrieza galvu un ieklausījās.

It kā līstu kāds — tur aiz apšu stumbriem. Jau pavisam līdzās ... Roku ar revolveri Luņins nolika priekša sejai. Viņš šaus — vispirms uz tiem, pēc tam uz sevi. Dzīvs nepadosies.

Čaboņa ... Čaukstēšana . . .

Pēc tam čuksts:

— Nešaujiet! Tas esmu es!

Un tieši aiz sava revolvera melnā stobra Luņins ieraudzīja paceļamies no zemes Iļjas Tatarenko seju.

— Tā arī domāju, ka jūs esat šeit! — Tatarenko čukstēja. — Es redzēju, kā jūs iekritāt apsēs.

Tatarenko melnās acis mirdzēja. Viņš bija priecīgs, ka atradis Luņinu.

Aiz sāpēm, saviļņojuma un prieka Luņins nevarēja izteikt ne vārda, bet Tatarenko turpināja steidzīgi čukstēt:

— Es visu laiku jums sekoju ... Mani aizdedzināja minūti vēlāk nekā jūs, vēl pirms jūs izlēcāt. Redzējāt? Nē? Bet es visu laiku redzēju jūs. Kad jūs izlēcāt, izlēcu arī es ...

— Uzreiz? — Luņins iejautājās, pēkšņas nojautas pārsteigts.

— Nūja . .. gandrīz ... Es taču degu ...

— Bet vai jūs nevārējāt vēl nedaudz izturēt?

— Vēl nedaudz? .. . Stipri cepināja .. . Bet tomēr, vēl drusku izturēt es būtu varējis gan. Vēl sekundes desmit. Bet pēc tam tik un tā būtu jālec...

— Bet vai pāri frontei tiktu?

— Pāri frontei tiktu gan . . . Bet man negribējās atrauties no jums .. . Man likās, ka jūs nes tieši pie vāciešiem . ..

Tatarenko pēkšņi apklusa, nebūdams pārliecināts, vai Luņins viņa rīcību uzskatīs par pareizu vai ne. Taču Luņins, visu sapratis, satricināts noraudzījās viņā. Tatarenko varēja izlēkt vēlāk, virs savējiem. Bet viņš redzēja, ka Luņins krīt virs vāciešiem, un izlēca, lai to neatstātu tur vienu.

— Vējš griež ... Mani aiznesa uz vienu pusi, bet jūs — uz otru, — viņš turpināja. — Es nokritu līdzās mūsējiem.

— Bet kur ir mūsējie? — Luņins jautāja.

— Kaut kur tur, — Tatarenko pamāja ar roku uz to pusi, kur atradās slīkšņa, kurai Luņins nebija varējis tikt pāri. — Bet tur ir vācu blindaža, es tagad redzēju. Tuvu, nu, metrus simt no šejienes... Tur nez kādēļ izrakņāts, tinumu tinumiem samudžinātas dzeloņdrātis, un tie sēž, ierakušies kā susliki. . . Bet te ir nevienam nepiederošā zeme — purvs; vienā pusē — viņi, otrā — mūsējie.. . Jūs veiksmīgi nolaidāties šajās apsēs, te biezoknis un divu soju attālumā var paiet garām un nepamanīt.. . Ziniet, es zem šīs apses jau vienu reizi biju. Vai jūs bijāt aizgājis projām?

Luņins pamāja ar galvu.

— Labi, ka atgriezos ...

Tatarenko pēkšņi apklusa, uzmanīgi paskatijas uz Luņinu, pēc tam vaicāja:

- Biedri gvardes major, vai jūs neesat ievainots?

— Nē, — Luņins atbildēja. — Tāpat vien . .. sasitos.

— Vai kāja?

— Jā.

— Lauzta?

— Nezinu. Nevaru paiet.

— Ak es stulbenis! — Tatarenko nočukstēja. — Kā es uzreiz ne .. . Jūs arī rāpties nevarat? Au, kā jums sāp!

Tatarenko jauneklīgā seja saraucās grumbu grumbās, kad viņš iedomājās, kadas sāpes jāpārcieš Lu-ņinam. Viņš pierāpās Luņinam klāt, nogūlās blakus, pacēla tā roku un aplika sev ap kaklu.

— Turieties, — viņš sacīja.

Un Luņins uzreiz atradās guļus uz viņa platās, lokanās un spēcīgās muguras. Tatarenko sāka līst, viegli un uzmanīgi, nesot uz muguras Luņinu.

Viņš centās rāpties ta, lai Luņina slimā kāja nevilktos pa zemi, neķertos aiz krūmiem. Tatarenko līda cauri muklājam, zem Luņina svara līdz viduklim grimstot šķidrajos dubļos. Visapkārt purvam joprojām šāva, pāri kaucot lidoja šāviņi un visvisādi aizdomīgi brīkšķi un čaboņa, atskanot pavisam tuvu, lika tiem apstāties un ilgu laiku palikt uz vietas. Lietus te lija, te mitējās, reizēm kādu brītiņu atspīdēja saule, kas ātri tuvojās apvārsnim un raidīja savus starus slīpi cauri krūmu zariem. Tatarenko virzījās uz labu laimi, bet ātri un droši pieņēma lēmumus. Viņš bija ļoti satraukts par visu notikušo, un Luņins gandrīz visu laiku dzirdēja viņa dedzīgo, steidzīgo čukstēšanu.

— Es taču jūsu izpletni atradu ātrāk nekā jūs pašu, — viņš stāstīja. — Tas gulēja peļķē... No jums kādus divsimt metrus ... Tālu to aiznesa gan ...

Tatarenko sašutis sodījās par ziemeļu meža mik-lumu, pie kā nebija pieradis.

— Šeit visi tā arī dzīvo, līdz ausīm ūdenī... Bet pie mums stepē tagad, septembrī, sausums, laiciņš silts, liecies zemē un guli, kurā vietā gribi...

Pēc tam pēkšņi atcerējās, ka palicis bez lidmašīnas:

— Pat divas nedēļas nenolidoju... Un kas dos jaunu? Varbūt ilgi nedos? Un ko darīt? Staigāt uz ēdnīcu, pēc tam uz mājām, tad atkal uz ēdnīcu? Nē, patiesi, varbūt ilgi nedos? Varbūt visu ziemu nedos?

Un bez apstājas jautāja, kā jūtas Luņins, vai viņam ērti:

— Jūs gulieties, gulieties man virsū, biedri komandieri, neuztraucieties... Vai ļoti sāp? Vai ir labāk?

— Mazliet labāk, — Luņins atbildēja.

īstenībā viņam it nemaz nekjuva labāk. Sāpes nerimās. Luņins viss bija sastindzis no sāpēm un zaudējis spēkus.

Viņiem pretim izskrēja sarkanarmietis, vicinādams rokas granātu. Ieraudzījis, ka tuvojas savējie, viņš sacīja:

— Jūs lienat virsū mīnu laukam.

Izrādījās, te jau varēja staigāt, un sarkanarmietis veda viņus pa šauru, slapju taciņu cauri vecai bērzu birzij, kura kaisīja vējā lapas un kurā gandrīz visiem bērziem bija šāviņu nopļautas galotnes. Tatarenko nesa Luņinu kā bērnu, nosēdinājis to sev uz rokām.

— Nolaidiet mani zemē, — Luņins vairākkārt lūdza.

— Vai jums grūti, biedri gvardes major? — Tatarenko jautāja.

— Man ir labi, bet jūs taču esat piekusis. Tā nevar. Jums jāatpūšas.

— Es it nemaz neesmu piekusis, — Tatarenko iebilda. — Kas vēl nebūs! Jūs tikai turieties pie manis stingrāk.

Viņš turpināja soļot.

Beidzot viņi nokļuva satiksmes ejā — garā ierakumā, kura dibenā līdz ceļgaliem pludoja melns ūdens. Tagad ik pēc brītiņa gadījās ceļā sarkanarmieši ar automātiem; daudzi snauda, stāvēdami ūdeni, atbalstījušies pret ierakuma sienu. Pēc tam Tatarenko un Lu-ņins nok|uva zemnīcā, kur viņus laipni sagaidīja ļoti jauniņš leitnants; ietinies teltenē, viņš, pierāvis klāt kājas,’ sēdēja uz lāviņas kā putns uz laktas, jo zemnīcas grīdu klāja ūdens.

— Slapjumā dzīvojam, — viņš sūdzējās Tatarenko.

— Atnāks ziema, tad kļūs sausāk, bet līdz tam laikam gan guļam, gan ēdam ūdenī. ..

Tatarenko ziņkārīgi vēroja kājnieku dzīvi, kas viņam bija gluži sveša.

— Bet vai sen jūs esat šajos purvos? — viņš vaicāja.

— Tjā, laikam gan jau gadu, — mazliet padomājis, atbildēja leitnants. — Tie, kas pa labi no mums, pie Siņavinas, tie kaujas, — viņš skaudīgi piebilda, — bet pie mums valda klusums. Gulšņājām, pašaudām... Vai neesat dzirdējuši, kad iesim uzbrukumā atbrīvot Ļeņingradu?

Viņš pirmo reizi tuvumā redzēja lidotājus un laikam uzskatīja, ka tiem par visu jābūt daudz labāk informētiem. Viņš uzņēma tos viesmīlīgi un līdzjūtīgi izjautāja par Luņina kāju. Leitnants paskaidroja, ka viņiem esot gan medsanbats, gan ārsts un pat piedāvājās pats tos pavadīt turp. Tad Luņins, kas bija zaudējis speķus aiz sāpēm un līdz šim klusējis, pēkšņi sāka protestēt. Luņinu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka viņš varētii nokļūt svešā medsanbatā, tālu no savējiem, viņš tiecās katrā ziņā atgriezties mājās, savā pulkā.

— Neatstājiet mani! — viņš čukstēja Tatarenko.

— Es vēl varu izturēt... Tikai neatstājiet!

Tatarenko sākumā svārstījās, nezinādams, kā pareizāk rīkoties, bet, pamanījis Luņina acīs patiesu nemieru, sāka stingri aizstāvēties pret visiem mēģinājumiem ievietot Luņinu svešā medsanbatā. Viņš lūdza automašīnu, lai aizvestu savu ievainoto komandieri uz aerodromu. Leitnants cītīgi zvanīja pa tālruni un pēc minūtēm divdesmit paziņoja, ka pulka štāba priekšnieks ievainotā lidotāja rīcībā nodod «emku».

Novietot Luņinu vieglajā automašīnā bija grūti, jo savainotās kājas dēļ viņš nespēja sēdēt. Un Tatarenko līdz pat aerodromam turēja viņa smago ķermeni uz

369

24 N. Cukovskis

savām rokām, lai pēc iespējas pasargatu to no grūdieniem un triecieniem.

Saule jau sen bija norietējusi, rudens nakts sedza pār zemi biezu un miklu tumsu. Šo tumsu laiku pa laikam pārcirta sprādzienu spilgtie uzliesmojumi, kuru gaismā acumirklī iznira, lai tūlīt pat nozustu, jau gandrīz pavisam kailo bērzu zaru dīvaini apveidi. Daudzas stundas viņi tumsā brauca pa meža ceļiem, ūdenim šļakstot, drāzās cauri peļķēm, palēkdamies joņoja pāri saknēm un grambām, un pa priekšu skrēja zilas gaismas plankumiņš, ko meta gandrīz pavisam aizlīmētie, zilā krāsā notrieptie automašīnas starmeši.

Cenzdamies nevaidēt, Luņins domāja, ka gluži tāpat viņš veda Serovu. Tagad ved viņu pašu. Serovam roka, bet viņam kāja ... Vai tiešām viņš, tāpat kā Serovs, tagad aizbrauks kaut kur tālu un uz visiem laikiem šķirsies no eskadriļas, no pulka un neredzēs, kas ar to notiks tālāk? Šī doma Luņinu šausmināja un mocīja vairāk nekā sāpes. Labi, ka Tatarenko viņu nepameta un viņš nokļūs nevis pie sveša ārsta, bet pie savējā ... Gvardes trešā ranga kara ārsta Gromeko... Svešs ārsts katrā ziņā aizsūtītu viņu projām, bet ar savējo viņš vienosies.

Par spīti sāpēm, Luņins beigu beigās tomēr iesnaudās un atmodās no skaļām balsīm un spilgtas gaismas. Viņu uz rokām nesa uz sanitārās daļas māju. Jerma-kovs, Hilda, Slava, Koļa Hametovs, Kostins, Dejevs,

Vaņa Dziga---- Cik bālas viņu sejas... Vai arī tā

tikai šķiet petrolejas lampas gaismā? Viņu satrauktajās acīs trīsuļoja liesmu atspulgs.

Aerodromā neviens tonakt nebija gājis gulēt, visi gaidīja. To, ka Tatarenko, ko sākumā visi bija uzskatījuši par pazudušu bez vēsts, atradies un ka viņš ved Luņinu, viņi jau zināja no Tararaksina, līdz kuram šī ziņa bija nonākusi pa tālruni.

— Lūdzu visus iet phojām! Cik heižu vēl jāat-kāhto? — sacīja ārsts Gromeko, steigšus velkot mugurā uzsvārci. — Lieciet viņu šuhp, uz galda. Uzmanīgi!

— Doktor, vai jūs nesūtīsiet mani projām no šejienes tāpat kā Serovu? — Luņins iejautājās. — Nesūtiet... Dariet ar mani, ko gribat, tikai atstājiet šeit...

— Jūs? Sūtīt? Uz kuhieni? — skaļi pārjautāja ārsts, veiklām un ātrāk kustībām atbrīvodams Lupinu no piemirkušā, netīrā kombinezona. — Kāpēc jus sūtit phojām, ah tādiem sīkumiem mēs paši tiksim galā. Visi kauli veseli. Jums ih vienkāhšs izmežģījums. Ne lūzums, bet izmežģījums... Vienu acumihkli... Es ieghiezīšu jums kāju locītavā, un pēc thim dienām jus vahēsiet lēkāt...

Ārsts satvēra slimo kāju.

— Jau? — Tatarenko vaicāja, vēl arvien turot Lupinu aiz pleciem.

Ārsts ieskatījās viņam sejā. Iļjam Tatarenko trīcēja lūpas.

— Sehžant Tatahenko, jūs baidāties kā sievišķis. Ejiet phojām, jūs man neesat vajadzīgs! — ārsts pavēlēja. — Maša! — viņš pasauca sanitāri. — Nāciet šuhp. Nostājieties šeit. Tuhiet gvahdes majohu aiz pleciem. Lūk, tā!

Viņš parāva Lupinu aiz kājas, un Lupins no sāpēm zaudēja samaņu.

7

Kaujas pie Siņavinas septembra beigās pierima.

Tās neiezīmēja nekādas kaut cik būtiskas izmaiņas fronšu kontūrās ap Ļeņingradu un Lādogu. Tomēr savu uzdevumu tās veica: vācieši tagad zināja, ka nevar nosūtīt no šejienes uz Staļingradas fronti nevienu divīziju un pat nevienu pulku vai bataljonu.

— Vācietim gadījās tāpat kā tam muļķim, kas kliedza, ka noķēris lāci, — teica Uvarovs, iegriezies sanitārajā daļā apciemot Lupinu. — Viņam sauc: «Stiep viņu šurp!» Bet viņš: «Nevaru, lācis nelaiž!»

Lupins nekad nebija redzējis Uvarovu tik možu un jautru kā šoreiz. It kā Uvarovs zinātu kaut ko labu, bet negribētu stāstīt. Luņins apvaicājās, kā veicas pie Staļingradas. Sajās dienās visi jautāja Uvarovam par Staļingradu. Gigantiskā kauja pie Volgas turpinājās, satraucot visu sirdis, bet Informbiroja ziņojumi bija skopi un atturīgi.

— Man par to zināms tikpat daudz, cik jums, —

24* 371

Uvarovs atbildēja. — Un arī es domāju par to gluži to pašu, ko jūs.

— Kā? — izbrīnījās Luņins. — Ko tad jūs domājat?

— Ka vadzis ir pilns, — Uvarovs mierīgi un nopietni atbildēja.

— Un ka tas drīz lūzīs?

— Noteikti.

— Jā, arī man tā liekas ... — Luņins teica.

Aizejot Uvarovs ierunājās:

— Ātrāk veseļojieties, gvardes major. Jūs gaida patīkams pārsteigums.

Pēc tam kad ārsts Gromeko viņam bija ievilcis locītavā izmežģīto kāju, Luņins atveseļojās samērā ātri. Kāja uzpampa kā ba|ķis, bet ārsts cītīgi dziedināja to ar sautējošām kompresēm un karstām vannam, un pampums pakāpeniski izzuda. Pulkā citu slimnieku nebija, un Luņins gulēja viens sanitārajā daļā tajā mājas pusē, ko dēvēja par «palātu». Starp citu, par vientulību viņš nevarēja sūdzēties, jo pie gultas vienmēr sēdēja apmeklētāji.

Viņa eskadriļas lidotāji apmeklējumus sāka no paša rīta. Naca pa divi, pa trīs un apsēdas uz koka sola, kas bija pārnests no «pieņemšanas istabas» uz «palātu». Beigu beigas te sapulcētos vai visa eskadriļa, ja ārsts nesāktu dzīt ārā apmeklētājus, kad to kļuva pārāk daudz. Lidotājiem bija jāsēž pie Luņina gultas maiņās. Un Luņins, vērdamies to zēniskajās, atklātajās un mīļajās sejās, brīnījās par lielo mīlestību pret viņu.

Arī viņš pats bija paguvis tiem pieķerties, lai gan pazina tos tikai kādus divus mēnešus. Kad Luņins tos dažas stundas nebija redzējis, viņš saka garlaikoties. Atmodies viņš gaidīja tos un priecājās, izdzirdis durvju klaudzēšanu un ārsta bargo saucienu:

— LIjabuškin, noslaukiet kājas! Atkal sanesīsiet dubļus palata ...

Reizēm naktī, atcerēdamies biedrus, Luņins pat priecājās, ka viņam nav ģimenes. Vai viņš varētu tos mīlēt ar tik nedalītām jūtām, ja viņam būtu ģimene?

īpaši bieži pie viņa nāca, protams, Tatarenko. Būdams atklāts, sabiedrisks un dedzīgs, viņš reizes divdesmit dienā ieskrēja sanitārajā daļā un pastāstīja Luņinam ikvienu jaunumu.

Jaunumu bija daudz. Tūlīt pēc kaujām pie Siņavinas visi jaunie lidotāji dabūja jaunākā leitnanta dienesta pakāpi. Viņu prieks par šo notikumu bija gandrīz bērnišķīgs. Viņi nāca pie Luņina palepoties jaunajos formas svārkos ar jaunām uzšuvēm uz piedurknēm un tīksminājās par savu zelta pogu mirdzumu.

Taču šo prieku sagandēja apziņa, ka eskadriļa palikusi bez lidmašīnām, un to labot nevarēja ne jaunā dienesta pakāpe, ne jaunie formas svārki. Tiesa, četri «harikeini» bija vēl palikuši, bet pret tiem nevienam vairs nebija nekādas uzticības, un, kad Siņavinas kaujas beidzās, pavēlniecība aizliedza lidot ar tiem.

Vissliktākais bija tas, ka otras eskadriļas lidotāji nevarēja cerēt drīzumā saņemt jaunas lidmašīnas. Šos «harikeinus», kas viņus ta pievīla, viņi saņēma pavisam nesen. Reiz gadījās notikums, kas sevišķi skaidri parādīja, cik bēdīgs ir viņu stāvoklis. Pirmajā oktobrī no aizmugures atlidoja divas pulka eskadriļas ar jaunajām padomju lidmašīnām.

Gulēdams sanitārajā daļā gultā, Luņins visu dienu dzirdēja motoru mundro, dziedošo rūkoņu. Majors Proskurjakovs, kas bija iegriezies apciemot Luņinu un uzreiz piepildījis ar savu augumu visu «palātu», staroja aiz laimes un lepnuma: nekad vēl pulkam, ko viņš komandēja, nebija piešķirta tik lieliska un varena tehnika.

Otrās eskadriļas lidotāji, kuriem bija nodarīts pāri, ar alkainu uzmanību apskatīja šīs jaunās lidmašīnas, kas aizgājušas viņiem secen, skaudīgi nopūtās un skrēja pie Luņina pastāstīt par saviem iespaidiem. Viņu sajūsmai nebija robežu. Cik skaistas šīs jaunās lidmašīnas, cik viegli tās atraujas no zemes, cik strauji uzņem augstumu, cik vienkārša nolaišanās ar tām! Un galvenais — ātrums! Tādu ātrumu nekad nesasniedza ne «1-16», ne «harikeini», ne «meseršmiti».

Visi ar nepacietību gaidīja ziņas, kā, satiekoties ar jaunajiem padomju iznīcinātājiem, izturēsies «meseršmiti». Izrādījās, ka «meseršmiti» sāk izturēties ārkārtīgi piesardzīgi. Kad pirmās un trešās eskadriļas lidotāji parādījās virs ezera, «meseršmiti» gluži vienkārši pazuda vai vilkās kaut kur debesu pamalē, pie paša apvāršņa.

— Vajadzēs mainīt taktiku kaujām ar «meseršmi-tiem», — sprieda Kostins, pastiepis biezās lūpas.

— Mainīt! — Tatarenko viņu izmēdīja. — Vajag nevis mainīt taktiku, bet panākt tos!

Sī saruna notika pie Luņina gultas. Pēkšņi debesu stūrītī, kas bija redzams pa mazo «palātas» lodziņu, parādījās un pazibējis atkal nozuda gaišs metālā putns.

Vai redzējāt, biedri komandieri? — Tatarenko iesaucās. — Kas par lidmašīnu! Un cik spēcīga! Kad redzu šo šauro fizelāžu, šo tikko manāmo spārnu izliekumu, man gribas lēkāt no prieka.

Jā, «harikeini» bija atnesuši nelaimi. Tagad tas bija skaidrs it visiem, un neviens vairs nemēģināja tos aizstāvēt. Neaizstāvēja, protams, arī Jermakovs. Gluži otrādi, saskaities, ka sākumā bijis tik lētticīgs, viņš tagad uzbruka tiem ar īpašu niknumu.

— Kā jūs to varat iedomāties, Konstantīn Ignat-jič? — viņš neizpratnē vaicāja Luņinam. — Vai paši ang|i arī lido ar sliktām lidmašīnām?

Luņins neprata atbildēt uz šo jautājumu. Kā lai viņš to varētu zināt?

— Droši vien arī viņi paši nelido ar sevišķi labām lidmašīnām, — viņš sacīja. — Paskatieties, cik vācieši pārdroši bombardē viņu pilsētas. Pie mums vācu lidotāji nejutās tik brīvi pat pašās pirmajās kara nedējās ...

Uzpampums kājā pamazām izzuda, kāju jau varēja locīt, bet Luņinam šķita, ka izveseļošanās velkas lēni, un viņš ar nepacietību gaidīja dienu, kad varēs piecelties. Lai gan, patiesību sakot, kur viņam bija jāsteidzas? Kāpēc nepagulēt, ja tikpat nav lidmašīnas? To Luņinam sacīja it visi, un Jermakovs ne vienu reizi vien atkārtoja:

— Jūs veseļojieties pamatīgi, Konstantin Ignatjič. Veseļojieties un atpūtieties. Diezgan esat pastrādājis, kāpēc lai neatpūstos? Reiz riu tā iznāca, ka vajadzēja jūs nolikt gultā, tad vismaz atpūtieties ...

Taču Luņins tikai viebās. Atpūta viņu nevilināja. Viņš taču it nemaz nenogura lidojot, bet, ja arī nogura, tad par to nevienam nav nekādas daļas. Nevarība — lūk, kas viņu nomāca, viņam bija grūti justies nevarīgam. Luņins nebija pieradis, ka viņu kopj, par viņu rūpējas; vienatne iemācīja Luņinu gādāt pašam par sevi, un rūpes, ko viņam izrādīja visi, kamēr viņš gulēja sanitārajā daļā, viņu mulsināja. Bet par viņu, par viņa veselību un labklājību tiešām raizējās visi: gan Uvarovs, gan Proskurjakovs, gan Jermakovs, gan lidotāji, gan tehniķi, gan sanitāre Masa un it sevišķi ārsts Gromeko.

Ārstu, kas dzīvoja tepat sanitārajā daļā aiz šķērssienas, Luņins tagad redzēja biežāk nekā pārējos un skatījās uz viņu pavisam citādam acīm nekā kādreiz agrāk. Luņins nekādi nevarēja saprast, kas noticis: vai nu ārsts krasi pārvērties, vai arī viņš pats saskatījis tajā to, ko agrāk nebija redzējis.

Un nāca pie slēdziena, ka laikam gan noticis- kā viens, tā otrs.

Vai tad Luņins agrāk zināja, kādas šim jaunajam ārstam spēcīgas, veiklas un prasmīgas rokas, kad viņš ievelk locītavā izmežģītu locekli vai iedur šļirci vēna, vai vienkārši pagriež slimnieku uz sāniem, lai tas nenogulētu muguru? Vai tad Luņins zināja, ka šis ārsts ir tik uzmanīgs un labs? Vai arī to, ka viņš tik daudz zina?

Luņins ļoti labi saprata, ka nevar but par tiesnesi zināšanu jomā, jo pats zināja maz — viņš taču citu neko nebija beidzis kā vienīgi vidusskolu. Taču pēdējos gados pirms kara, it īpaši pēc tam, kad bija šķīries no sievas, viņš ļoti daudz lasīja, lielāko tiesu populārzinātniskas grāmatas — par astronomiju, Zemes vēsturi, bioloģiju. Un tagad, paliekot divatā ar ārstu, Luņins tam uzstādīja daudz jautājumu un ārsts atbildēja sīki un pamatīgi, ar aizrautību un pārliecību. Viņi runāja par karu, par vēsturi, par dzīvības izcelšanos uz Zemes, par galaktikām, par saules sistēmu. Ārsts stāstīja Luņinam par Pastēru un Mečņikovu, par vakcīnām, par to, kā veidoti dzīvie audi. Šīs sarunas parasti izraisījās vakaros, un petrolejas lampa dega «palātā» vēl ilgi pēc pusnakts, kamēr sanitāre nesaka kurnēt.

Protams, šis gudrinieks ārsts vēl nebija pilnīgi ticis vaļā no tieksmes skaļi dižoties un ārišķīga brašuma, kas radīja Luņinā izbrīnu. Un, jo vairāk cilvēku bija klāt, jo šī tieksme izpaudās spēcīgāk. Vispār, citu cilvēku klātbūtnē viņš bija pavisam citāds nekā divatā ar Luņinu. Ārsts it kā gribēja, lai nevienam nebūtu pat nojautas par viņa labajām īpašībām, lai visi spriestu par viņu pēc iespējas sliktāk. Viņam mainījās pat balss — viņš sāka runāt parupji un visiem spēkiem centās, lai viņu uzskatītu par ciniķi, par vieglprātīgu uzdzīvotāju, kas visu laiž pār galvu. Tāpat kā agrāk, šis tonis Luņinam šķita samākslots, nedabisks un izraisīja žēlumu, jo tas acīm redzot kalpoja, lai maskētu zināmu kautrību un neticību saviem spēkiem.

Taču Luņins jau sen bija manījis, ka pēc sadursmes ar Serovu Hildas dēļ ārsts pavisam mitējies runāt par savām uzvarām sieviešu frontē. Kā redzams, mācība bija nākusi par labu. Bet tagad Luņina klātbūtnē viņš dabūja jaunu mācību, kas atņēma viņam vēl vienu iemī|otu tematu — par medicīnisko spirtu.

Palātā pie Luņina ienāca Kuzņecovs — pirmoreiz komandiera svārkos ar jaunākā leitnanta uzšuvēm. Ārsts, kas gluži vienkārši bija palīdzējis sanitārei noslaucīt putek|us no palodzēm, uzreiz, kā vienmēr, kad parādījās nepiederīgi cilvēki, pārvērtās, iesvieda slapjo lupatu kaktā un bramanīgi iesaucās:

— Ehē, gvahdes jaunāko leitnant! Kauns, kauns, komandieha svāhkus vajag apslacīt. Bet hunā taču, ka jūs dzehot spihtu bez atšķaidīšanas. Paheizi, phiekš kam labu mantu maitāt. Bet tas jums nav ienācis phātā — vakaha pusē atnākt pie pulka āhsta un paklanīties viņa phiekšā, un izdzeht kopā ah viņu pudelīti... to nē . . . Eh, tad nu gan mēs salaistu kāhtīgi pa lampu!

Viņš runāja, bet Kuzņecova seja kļuva aizvien bālāka. Beidzot arī ārsts noskārta, ka notiek kaut kas nelāgs, un aprāvās.

— Saprotu, uz ko jūs mērķējat, doktor, — Kuzņecovs ierunājās klusā, bet nekā laba nevēstošā balsī. — Interesanti būtu zināt, vai to jūs izgudrojāt pats vai kāds jūs samācījis? Vispār man tas gluži vienalga. Bet smieties par sevi es ne|aušu nevienam! Tas reglamentā nav paredzēts... Smieties neatļaušu!

Pēdējos vārdus Kuzņecovs izkliedza draudīgi un tuvojās ārstam tik saniknojies, ka vēl viens mirklis, un Luņins, aizmirsis savu slimo kāju, būtu izlēcis no gultas, lai mestos starp viņiem.

Taču Kuzņecovs pēkšņi pagriezās un izskrēja no sanitārās daļas, skaļi aizcirzdams durvis.

Ārsts satriekts stāvēja «palātas» vidū. Viņš tikāt tagad atskārta, kāpēc Kuzņecovam likās, ka par to smejas. Viņš gribēja kaut ko sacīt Luņinam, bet, vainas apziņā paskatījies uz to, turpināja klusēt. Un Luņins vairs nevienu reizi netika dzirdējis, ka Gromeko ar kādu būtu sācis runāt par spirtu.

Viens no visbiežākajiem Luņina apmeklētājiem, protams, bija Slava. Sanitārajā daļā viņš iegriezās kā mājās, dažkārt pat pusdienoja kopa ar Luņinu, pastāvīgi ķīvējās ar sanitāri un izlūdzās no ārsta tukšās zaļu zirnīšu kārbiņās, kas viņam nez kādēļ ļoti patika. Sākuma viņš bija satriekts un pārbijies par to, kas neticis ar Luņinu. Viņš ta vien centās satvert Luņinu aiz rokas un jautaja:

— Jums sāp?

— Mazliet, — Luņins atbildēja.

— Bet es zinu, ka ļoti sāp.

Slava nebija aizmirsis, ka viņam draud brauciens uz Sibīriju pie tēva māsīcas.

Un ka gan Slava būtu varējis aizmirst šos draudus — Jermakovs, sastopoties ar viņu, katrreiz sāka runāt par Sibīriju un par tēva māsīcu. Jermakovs aizvien vairāk nāca pie pārliecības, ka Slavu nepieciešams sūtīt projām, un neslēpa, ka gaida tikai piemērotu gadījumu. Doma par to, ka Slava aug bez skolas un neko nemācās, viņam nedeva mieru.

Kādu reizi Jermakovs un Dejevs iegriezās sanitārajā daļā apciemot Luņinu tieši tajā laikā, kad pie viņa sēdēja Slava. Ieraudzījis Slavu, Jermakovs pēc sava paraduma tūlīt ierunājās par nepieciešamību sūtīt to pie tēva māsīcas mācīties.

— Tu audz par neizglītotu cilvēku, — viņš sacīja. — Bet mūsu dienās neizglītots cilvēks nevienam nav vajadzīgs. Nederīgs sabiedrības loceklis.

Slavas acīs uzreiz parādījās izbailes. Vērsdamies pie Luņina, Jermakovs turpināja:

— Atklāti sakot, mēs visi esam ļoti vainīgi puikas priekšā. Mums viņš ir laika kavēklim, mums žēl šķirties no viņa, un mēs kropļojam viņa dzīvi. Viņš taču ir cilvēks, nevis rotaļlieta. Ja viņu nemācīs, viņš pazudīs.

Tad pēkšņi ierunājās Dejevs:

— Biedri komisār, atļaujiet, es viņu mācīšu.

— Jūs?

— Es taču sākumā gatavojos kļūt par skolotāju un pabeidzu pedagoģisko tehnikumu.

Jermakovs iegrima domās.

— Jums, Dejev, arī bez tā nav nekāda mazā slodze, — viņš šaubīdamies teica. — Tāpat jau neatliek laika atpūtai.

— Laiku atradīsim.

— Bet, ja nu reiz māca, tad vajag nopietni...

— Es arī domāju nopietni, biedri komisār.

Nebija nekāda iemesla šaubīties par viņa vārdiem — pulkā pārāk labi zināja, cik pamatīgi Dejevs veica visu, pie kā ķērās klāt. Viņa priekšlikumu pieņēma. Jermakovs paziņoja, ka tāda gadījumā viņš ir ar mieru atstāt Slavu pulkā vēl kādu laiku. Pie tam Jermakovs Slavu ļoti stingri brīdināja: ja Slava sāks slinkot vai sadomās kaut reizi nepaklausīt Dejevam, viņu nekavējoties aizvedīs uz Volhovstrojas staciju, iesēdinās vagonā un nosūtīs pie tēva māsīcās.

Tā Slava sāka ik dienas mācīties pie Dejeva. Nevarēja teikt, ka viņš ar lielu paliku būtu ķēries pie mācībām. Viņš nekad nebija mācījies sevišķi labi, bet pa kara laiku bija pavisam atradinājies no mācīšanās un aizmirsis gandrīz vai visu, ko zinājis. Taču Dejevs ķērās pie darba stingri, ar mierīgu neatlaidību un nedeva Slavam nekādas nolaides, ne reizi neskatījās caur pirkstiem.

Viņi sāka no pašiem pamatiem — ar visvienkāršākajiem aritmētikas uzdevumiem un galvenajiem gramatikas pamatlikumiem. Slava, iebiedēts ar braukšanu pie tēva māsīcas, katru rītu vairākas stundas sēdēja mājās pie uzdotā un pēc tam, pirms iešanas pie Dejeva, no kā mazliet bijās, stiepa savas burtnīcas uz sanitāro daļu pie Luņina pārbaudei.

Tēvam nekavējoties nosūtīja vēstuli, kurā kā Jermakovs, tā Luņins lūdza atstāt Slavu pulkā un solījās nodarboties ar zēna izglītošanu.

Kādu dienu Slava atnesa uz sanitāro daļu ziņu, kas

Luņinam lika piecelties no gultas agrak, nekā to bija paredzējis ārsts. Slava ieskrēja palata un iekliedzās:

— Pienāca! Pienāca!

— Kas pienāca?

— Lidmašīnas! Desmit lidmašīnas mūsu eskadriļai! Tādas pašas kā pirmajai un trešajai.

— Doktor, kur manas bikses! — iesaucās Luņins. Viņš vienā mirklī apģērbās un, balstīdamies uz

spieķa, izkliboja no sanitārās daļas.

DESMITA NODAĻA. SUHO SALA

1

Katrreiz, kad Luņins lidoja virs Lādogas ezera, viņš redzēja netālu no trases niecīgu saliņu ar augstu bākas torni. Sai saliņai ir dīvains nosaukums — Suho. Uguns bākā kara gados neiedegās, un saliņa šķita pamesta, tuksnesīga, neapdzīvota.

Taču šis iespaids bija maldīgs. Uz salas dzīvoja jūrnieki. Dzīvoja īpatnēju, noslēgtu, grūtu un bargu dzīvi.

Viņi ceļas pulksten sešos trīsdesmit. No dienas dienā, no mēneša mēnesī, ar precizitāti līdz vienai sekundei.

Tikpat precīzi un tikpat pastāvīgi uz salas notika viss: nostāšanās ierindā, rīta rosme, brokastis, polit-informācija, ieroču tīrīšana, šaušanas apmacības — un ta līdz vakara jundai, līdz gulētiešanai. Katru dienu vienas un tajās pašās stundās lielgabalu apkalpes vingrinājās pie saviem trim lielgabaliem, atkārtojot vienā un tajā pašā secībā no galvas iemācītos paņēmienus. Katru dienu vienās un tajās pašās minūtēs mainījās dežūras tālmērīšanas postenī, kur tālmērītāji, ne mirkli neatraudami skatienu no tālskata, aplūkoja mūžam mainīgo un mūžam dzīvo ūdens plašumu, kas bija cieši ieskāvis salu no visām pusēm.

Ja nebūtu šīs precizitātes, ja nebūtu pastāvīgās darba rosmes, dzīve uz salas kļūtu neiespējama. Būtība tā pat nebija sala, bet vienkārši liels akmens, kas nedaudz pacēlās virs ūdens. Neviena koka, ne krūmiņa, ne zāles stiebra, ne strautiņa, tikai šur tur tumšbrūna suņa, tikpat cieta un nedzīva kā akmens. Un trīsdesmit cilvēku, kas dzīvoja bez nomainīšanas jau otro gadu. Trīsdesmit cilvēku, bāka un trīs lielgabali.

Bākas pakājē stāvēja maza maza koka mājele, kurā līdz karam bija dzīvojis bākas uzraugs. Kad sakās karš, uzraugs aizbrauca, bet salas cietajā, akmeņainajā zemē izraka zemnīcas un pārklāja ar ba|ķiem piecās kārtās.

Zemnīcās dzīvoja sarkanflotieši: vienā artilēristi, otrā zenītložmetējnieki. Viņus atveda šurp vairak nekā pirms gada, kad hitleriešu karaspēks vēl tikai tuvojās Ļeņingradai, un kopš tā laika neviens no viņiem ne reizi nebija atstājis salu.

Vairāk nekā gadu viņi neredzēja nekā cita kā vien bākas torni, kas slējās tieši zenītā, un ūdeni visapkārt. Mainījās tikai gadalaiki un vēji. Mākoņi peldēja te no kreisas, te no labās puses. Pletās milzīgas blāzmās. Vasarā, ja vēji apklusa, debesis kļuva zilganas, un arī pierimušais ezers atcnojās neparasti zils. Ziemā skaidrās dienās bezgalīgais sniega klajums visapkārt mirdzēja tik spilgti, ka no spožā baltuma iekaisa acis. Taču skaidrās dienas kā ziemā, tā vasarā gadījās reti Daudz biežāk salu ielenca migla un zemi mākoņi skāra bakas torņa virsotni. Ziemā puteņi griezās virs salas nedēļām, bet pavasarī, vasarā un rudenī nedēļām to šaustīja lietus. Vētra sekoja vētrai, milzīgi viļņi, veldamies pāri salai, grandīja bakas pakājē, un tad zemnīcā aiz blīvi aizdrīvētajam durvīm šķita, ka augšā dārd ka-nonāde.

Vairāk nekā gadu viņi nebija'redzējuši neko citu kā tikai viļņus un riņķojošas kaijas, bet viņi dzīvoja kopā ar visu zemi vienu dzīvi. Katru vakaru, iekams aizmiga, guļot uz divstāvu lavām, kas bija ierīkotas visapkārt galdam un dzelzs krāsniņai, viņi klausījās šķindoša skārda reproduktora stāstījumu par visu, kas pa dienu norisinājies frontēs. Partorgs — otrās pakāpes staršina Poļeščuks, neliela auguma puisis, attina uz galda karti, kas locījumu vietās bija nolīmēta ar zīdpapīru, un baterijas ļaudis, pārkāruši galvas pāri lāvu malām, aplūkoja to.

Pagājušajā ziemā uz šīs pašas kartes viņi sekoja vācu sagrāvei pie Maskavas, ar patiku skatījās, cik treknu svītru Poļeščuks pavilka zem aizvien jaunu Maskavas apkaimes pilsētiņu nosaukumiem, kad tās atbrīvoja mūsu karaspēks. Kopš tā laika bija pagājis pavasaris, vasara un puse rudens. Uz tās pašas kartes viņi sekoja, kā vācieši pārcēlās pāri Donai, aizgāja līdz Ziemeļkaukāzam, sasniedza Volgu. Nu jau divus mēnešus pēc kārtas katru vakaru viņi dzirdēja īsi pieminam kaujas Staļingradas rajonā. Divtūkstoš kilometru šķīra viņus no Staļingradas, ziņojumi bija skopi, bet tas, ka šie ziņojumi pastāvīgi atkārtojās, skaidri liecināja, ka tur pie Staļingradas notiek kaut kas ļoti liels un ārkārtīgi svarīgs.

Bez skārda reproduktora viņiem bija vēl otra saite ar pasauli — kuterītis, kas piegādāja šāviņus, pārtiku un pastu. Viņi maigi mīlēja šo kuterīti, tāpēc ka tas veda vēstules no mātēm un sievām, un gluži neviļus kuterītim dāvāja daļu no tās mīlestības, ko juta pret saviem piederīgajiem.

Šis kuterītis ieradās neregulāri, vētru laikā izpaliekot pavisam. Viņi gaidīja to ar nepacietību, un pat laiks viņiem dalījās nevis nedēļās vai mēnešos, bet starplaikos no vienas kuterīša ierašanās ar pastu līdz otrai.

Laikrakstus tas veda visiem, bet ne visiem atveda vēstules. Poļeščuks, kam visi piederīgie dzīvoja baltkrievu sādžā, pa visu laiku, kamēr atradās uz salas, nebija saņēmis nevienu vēstuli. Ikvienu saņemtu vēstuli apsprieda visa zemnīca — viņiem nebija ko slēpt citam no cita. Un no šīm vēstulēm, maigam, vīrišķīgām, ilgu un cerību pilnām, acu priekšā nostājās visa zeme, viss karš.

Starp citu, karu varēja redzēt arī no Suho salas. Ezera dienvidu krasts bija vācu, bet ziemeļu krasts — somu rokās, un tur uz šiem krastiem nepārtraukti kaut kas dega. Dienas laikā pie apvāršņa bija saskatāmi tālu ugunsgrēku dūmi, bet naktīs debesu pamalēs vīdēja blāvas, tumšsarkanas atblāzmas. Gandrīz ikdienas virs salas notika gaisa kaujas. Lidotāji, kas tik bieži joņoja pāri bākas tornim, pat nenojauta, ar kādu uzmanību viņus no turienes vēro. Salas iemītnieki iemācījās jebkurā attālumā atšķirt mūsu un ienaidnieka lidmašīnu tipus un pat apgalvoja, ka pazīstot atsevišķas lidmašīnas, kas sevišķi bieži parādījās virs bākas.

Gaisā virs salas kūsāja dzīvība, bet vēl spēcīgāk tā kūsāja ūdeņos, kas apskaloja salu. Pa Lādogas ezera ūdeņiem stiepās vienīgais ce|š, kas savienoja aplenkto Ļeņingradu ar pārējo padomju zemes daļu._

Skaidrās ziemas dienās no Suho salas bakas tālumā bija saredzamas garas piekrautu automašīnu virknes braucam pa ledu. Pat naktī, ieskatoties vērīgāk, varēja pamanīt tumsā gaišzilas gaismas uzliesmojumus — tur šoferi uzmanīgi iededza starmešus, lai nenomaldītos no ceļa, nesadurtos ar pretimbraucējiem, neiekļūtu lās-menī. Vasarā pa to pašu ceļu — no austrumiem uz rietumiem un no rietumiem uz austrumiem — brauca kuģi, velkot liellaivas. Sēkļi un zemūdens akmeņi, kas ielenca Suho salu, kavēja tos pievirzīties tuvāk, bet gaišās dienās no salas vienmēr bija redzamas divas trīs dūmu strūklas, kas lēnām slīdēja gar apvārsni.

Vācieši nemitīgi centās pārtraukt satiksmi pāri ezeram. «Meseršmiti» apšaudīja ar ložmetējiem automašīnu kolonas uz klajā ledus, kur bija neiespējami paslēpties. «Junkersi» bombardēja liellaivu karavānas, piķēja uz kuģiem, uzlidoja ostām un pārkraušanas punktiem. Visa «dzīvības ceļa» pastāvēšana bija nepārtraukta kauja, kas neapklustot turpinājās jau veselu gadu.

Sī saspringtā kauja notika pie pašas salas, un garnizons redzēja to, bet nepiedalījās tajā.

Tikai zenītložmetējnieki bija zināms izņēmums — viņiem dažkārt nācās šaut uz ienaidnieka lidmašīnām. Bet baterijas apkalpei, garnizona pamatkodolam, četrpadsmit uz salas pavadīto mēnešu laikā nebija radusies izdevība raidīt kaut vienu vienīgu šāvienu uz ienaidnieku.

— Kāds nu kuram liktenis, — sacīja galvenais star-šina Martinovs. — Sēžam kā būrī.

Galvenajam staršinam Martinovam sala šķita sevišķi šaura, tāpēc ka pats Martinovs bija stalta auguma, plecīgs, veselīgs un, galvenais, ļoti kustīgs. Apmācībās viņš bez pūlēm meta rokas granātu pāri visai salai no viena gala līdz otram. Kad gadījās no nodarbībām brīvs brīdis, viņš ar savām garajām kājām soļoja ap bāku, noiedams apli pēc apļa — gan no labās puses uz kreiso, gan no kreisās uz labo.

Nevienam uz salas nebija tādas kauju pieredzes kā galvenajam staršinam Martinovam. Karā pret

baltsomiem, četrdesmitā gada ziemā, viņš kalpoja jūras kājniekos un piedalījās triecienuzbrukumā Viborgai. Arī Tēvijas karš viņam sākās ārkārtīgi vētraini — jūras kājnieku vienībā viņš aizstāvēja Rīgu, Pērnavu, Tallinu, Pēterhofu, cīnījās pie pašas Ļeņingradas. Un pēkšņi no pašas kauju versmes nokļuva Suho salā un tur iestrēga.

Vakaros zemnīcā viņš bieži stāstīja par kaujām, kurās bija piedalījies. Visi jau zināja šos stāstus no galvas, bet tomēr joprojām labprāt klausījās. Martino-vam pašam šķita, ka viņš, pilna sparā skriedams, iekļuvis slazdā, kas tūlīt aizcirties. Skraidot apkārt bākai, viņš patiešām atgādināja lāci būrī.

Vecākais leitnants Gusevs, baterijas komandieris, nevarēja ciest šo lāča skraidīšanu. Pamanījis Marti-novu klīstam ap bāku, viņš piesauca to pie sevis un izgudroja kādu uzdevumu. Martinovs labprāt ķērās pie darba, tāpēc ka pastāvīgi juta nepieciešamību darboties un strādāšana viņu nomierināja.

Vecākais leitnants Gusevs bija ne vien baterijas komandieris, bet arī salas komandants. Visa sala un visi, kas dzīvoja uz tās, bija padoti viņam. Viņš bija kalsnējs, pašauriem pleciem un turēja augumu apbrīnojami taisni. Viņš dzīvoja nevis pazemē kā pārējie, bet mazajā koka mājelē bakas pakājē, kur kādreiz bija mitinājies uzraugs. Bez vecākā leitnanta Guseva šajā mājelē dzīvoja vienīgi Saška Stroganovs, viņa ziņnesis.

Saška Stroganovs pamodies vispirms skrēja pie pavāra pēc vāroša ūdens, lai vecākais leitnants varētu noskūt bārdu. Pats Saška bija ļoti jauns un vēl nekad nebija skuvies, taču vecākais leitnants veltīja savam ārējam izskatam tādu uzmanību, it kā dzīvotu nevis uz mežonīgas klints Lādogas ezera vidū, bet lielpilsētā, kur katru dienu jādodas uz klubu vai teātri. Viņa biksēm vienmēr bija iegludinātas vīles, pogas mirdzēja, zābaki bija nospodrināti, ka laistījās vien, formas svārku baltās apkaklītes tika mainītas katru dienu. To pašu viņš prasīja no visiem saviem padotajiem, un uz salas sākās īsta vētra, ja viņš pamanīja kādu bārdas rugājiem apaugušu zodu vai nespodru pogu.

No celšanās līdz vakara jundai viņš raudzījās, lai viss norisinātos pēc reiz nodibinātās kārtības un lai visi būtu nodarbināti. Dīkdienību viņš necieta. Viņš baidījās no bezdarbības, saprazdams, ka uz ša niecīgā, šaurā zemes gabaliņa nekas nevar but bīstamāks par laiku, ko nepiepildītu darbs. Un lielgabalu apkalpes katru dienu daudzas stundas vingrinājās šaušanā, cenšoties panākt tādu stāvokli, lai visi paņēmieni būtu noslīpēti līdz sekundei un lai tos veiktu ar mehānisku precizitāti. Un katru dienu vienās un tajās pašās stundās karavīri apguva rokas granātu, šauteni, automātu un ložmetēju. Un katru dienu uz salas viss tika tīrīts, mazgāts, uzposts, spodrināts un kārtots gluži ka uz kuģa.

— Kad pienāks mūsu kārta, mums jābūt kā tēraudam,— Gusevs reiz teica partorgam Poļeščukam.

Mazais Poļeščuks pacēla savu mierīgo seju ar labsirdīgām acīm un sīkām grumbiņām ap tām un vienkārši sacīja:

— Būsim, biedri vecākais leitnant!

— Bet vai pienāks mūsu kārta? — ievaicājās komandiera ziņnesis Saška Stroganovs.

Neviens neatbildēja.

2

1942. gada divdesmit otrā oktobra rīts Suho salā sākās tāpat, kā mēdza sākties kurš katrs rīts.

— Celties! — ienākdams skanīgā balsī sauca dieni-nieks.

Zemnīcā viss vienā mirklī pārvērtās, atdzīvojās. K|uva šauri, atskanēja troksnis. Visi reizē nolēca no lāvām un reizē sāka ģērbties. Sarkanflotieši cits pēc cita skrēja augšā pa dē|u grīdiņu, vēra vaļā durvis un kopā ar garaiņu mākoni izmetās no zemnīcas svaigā gaisā.

Vējš bija tik stiprs, ka pirmajā mirklī grūti bija pat atvilkt elpu. Viļņu dunoņa, ko varēja labi sadzirdēt arī zemnīcā, šeit augšā bija apdullinoša.

Sniegs!

Naktī bija uzsnidzis sniegs, šogad pirmais, un uz Suho salas viss kļuva balts.

Sala bija balta, un tādēļ vēl tumšāks šķita ūdens visapkārt. Zemu un ātri joņojot, mākoņi traucās virs pašas bākas. Gaisma vēl nebija pilnīgi uzaususi, miglaina dūmaka aizsedza apvārsni, un varēja manīt, ka diena būs apmākusies.

Uz maza, līdzena laukumiņa bākas priekšā jau stāvēja vecākais leitnants Gusevs, nupat noskuvies, taisns, un kopā ar viņu ziņnesis Saška Stroganovs. Gusevs vienmēr bija klāt, kad baterijas apkalpe no rītiem stājās ierindā. Baterijas vīri ieņēma savu vietu ierindā, izskaitījās pēc kārtas, sadubultoja rindas, izdarīja pagriezienus un soļoja bākas priekšā, izpildot komandas, ko deva galvenais staršina Ivans Martinovs, kas spēja pārkliegt visus vējus.

Saška Stroganovs bija visjaunākais uz salas. Viņa apaļajā, možajā un smaidīgajā sejā bija divas pavisam bērnišķīgas bedrītes: viena uz kreisā vaiga, otra — uz zoda. Viņš, bez šaubām, uzskatīja sevi par brašu zēnu — tas bija jūtams viņa paradumos, katrā solī, manierē, kā viņš nēsāja beznaģeni un nevērīgi raustīja plecus.

Pēkšņi pie Guseva pienāca tālmērītājs un ziņoja, ka viņa tālskatī redzami kaut kādi kuģi.

— Cik to ir? — Gusevs vaicāja.

— Precīzi nevaru pateikt, — atbildēja tālmerī-tājs. — Bet vairāk nekā divdesmit.

— Uz kurieni tie virzās?

— Pagaidām tieši uz mums.

— No kurienes?

— No ziemeļrietumiem, biedri vecākais leitnant. Lūk, no turienes.

Un tālmērītājs pamāja ar roku tālumā, uz apvāršņa pusi.

Ierindā stāvošie baterijas vīri visi reizē pagrieza galvas un sāka skatīties turp, bet neko nevarēja ieraudzīt, izņemot viļņus un dūmakaino tāli.

Neatskatīdamies, nesacīdams ne vārda, Gusevs pastiepa roku atpakaļ, un Saška Stroganovs, acumirklī viņu sapratis, ielika viņam rokā binokli.

— Nav mūsējie, biedri vecākais leitnant, — teica sarkanflotietis no tālmērīšanas posteņa. — Lādogā mums tādu nav.

Taču Gusevs nebija noskaņots uz runāšanu.

— Martinov! — viņš iesaucās. — Man pakaļ!

Viņš pagriezās un pa šaurām durtiņām iegāja bāka.

Viņam uz pēdām turpat ienira ari garais Martinovs. Martinovam sekoja Saška Stroganovs.

Bākas torņa pustumsā Gusevs sāka skriet augšup pa dzelzs kāpnēm, kas vijās apkārt augstam stabam, — arvien riņķī, riņķī, riņķī. Torņa sienās šur tur spīdēja mazi, apaļi lodziņi. Pa tiem bija redzami tikai viļņi — katrreiz aizvien zemāk. Augšā kļuva gaišāks. Gaisma šeit iespiedās pa plaši atvērtajām durvīm. Gusevs izgāja pa tām un nokļuva uz maza laukumiņa, kas atradās milzu augstumā tieši virs jūras.

Martinovs un Saška Stroganovs panāca viņu.

Vējš šeit bija tik spēcīgs, ka Saška ar abām rokam ieķērās margās. Viļņi vēlās uz salu, uz bāku, bet tiem, kas stāvēja augšā, bija tāda sajūta, it kā bākas laukumiņš pārvietotos, peldētu virs viļņiem.

Gusevs stāvēja, mazliet iepletis kājas, un skatījās binoklī. Pēc tam klusēdams pasniedza to Martinovam.

— Kas tie tādi pirmajā kolonā, kuteri, vai? — Martinovs jautāja, neatraudams skatienu no binokļa.

— Kuteri, — Gusevs apstiprināja. — Lielgabalus redzat?

— Liekas, pa divi uz katra...

— Pa divi. Viens priekšgalā, otrs pakaļgalā.

— Bet kas tie par kuģiem otrajā kolonā? — Martinovs pētīja. — Gari, šauri...

— Pašgājējas liellaivas, — Gusevs teica. — Redziet, cik uz katras cilvēku. Gluži melns. Tas ir desants. Desanta liellaivas.

— Uz katras arī pa diviem lielgabaliem.

Tagad jau vairs nebija vajadzīgs binoklis, lai saskatītu tuvojošos kuģus. Tie tumši atdalījās starp baltajām viļņu vērpetēm un sākumā virzījās divās atsevišķās kolonās, pēc tam kolonas izšķīrās un kuģi sāka izklīst, ielencot salu lielā puslokā no austrumiem, ziemeļiem un rietumiem.

— Pārkārtojās, — teica Saška Stroganovs.

— Trīsdesmit gabalu, — ierunājās Martinovs, nenovērsdams skatienu no binokļa.

— Tieši tik, cik mūsu, — Saška konstatēja.

— Ko? Ko? — Gusevs pārjautāja, vai nu nesapratis, vai vēja dēļ nesadzirdējis.

— Es saku, viņu ir trīsdesmit, un mēs šeit uz salas arī esam trīsdesmit, — Saška paskaidroja, pasmaidīdams un pazibinādams zobus. — Uz katru pa kuģim. Spēki vienlīdzīgi, biedri vecākais leitnant.

— Trīs lielgabali pret sešdesmit, — sacīja Marti-novs.

Gusevs sabozās.

Nav ko skaitīt, — viņš teica griezīgā balsi.

— Vai nu mēs izturēsim, vai arī durvis uz Ļeņingradu aizcirtīsies.

— Bet es nemaz neskaitu, — Martinovs atsaucās.

— Paši zināt, cik mēnešu es viņus gaidu ...

— Kāpiet lejā! — Gusevs pavēlēja, paņemdams no Martinova binokli. — Kaujas trauksmi!

Lejā visi jau bija savās vietās — apkalpes pie lielgabaliem, pārējie stiepa laukā kastes ar šāviņiem no zemnīcas, kurā atradās noliktava. Pirmā lielgabala komandieris bija Baskakovs, otrā lielgabala komandieris — Pāvels Uličevs, trešā lielgabala komandieris — Pugačs. Ar koncentrētām, bargam sejām viņi notēmēja lielgabalus, un garie stobri lēnām kustējās. Viss bija sagatavots, gaidīja tikai Guseva komandu.

Taču Gusevs vēl nedeva komandu. Viņš stāvēja uz akmens pie bākas un vēroja pretinieka kuģus. Kuģi tuvojās, attālums samazinājās. Gusevs gaidīja. Viņš gribēja šaut tā, lai katrā ziņā droši trāpītu.

Pretinieks pievirzījās vēl tuvāk. Tagad bija labi saskatāmi gan lielgabali, gan cilvēki. Uz priekšējā kutera signalizētāji māja ar karodziņiem. Kuģi atkal pārkārtojās — kuteri palaida desanta liellaivas pa priekšu.

Komandieri sastinga, pie lielgabaliem.

Visa sala gaidīja, ka vecākais leitnants tūlīt, tūlīt sauks: «Uguni!»

Bet viņš nepaguva to pateikt.

Notika kaut kas tāds, ko neviens nebija paredzējis.

Kaut kur pa kreisi tuvumā atskanēja divi lielgabalu šāvieni — bah, bah! Un līdzās pretinieka priekšējam kuterim pacēlās divi ūdens stabi.

Gusevs, pielicis binokli pie acīm, metās skriešus apkārt bākai.

Un pēkšņi atkal — bah, bah! Tur, kur bija atradies pretinieka priekšējais kuteris, pacēlās liesmu stabs, un gaiss virs ezera nodrebēja no sprādziena.

Visi ieraudzīja nelielu kara kuģi, kas, izniris kaut kur aiz salas, traucās pretim ienaidnieka eskadrai un šāva no saviem diviem lielgabaliem.

3

Kuģis, kas pirmais atklāja uguni pret ienaidnieka kuģiem, bija mazs traleris, kas ietilpa Lādogas flotiles sastāvā un saucās «TŠC-100». Naktī no divdesmit pirmā uz divdesmit otro oktobri tas patrulēja šajā ezera daļā.

Tralera komandieris bija vecākais leitnants Pēteris Konstantinovičs Kargins. Karginam ritēja divdesmit astotais gads, un viņš bija īsts jūrnieks, kas mīlēja jūru un kopš bērnības sapņoja par kuģošanu, lai gan piedzima un uzauga Kazahstānas stepēs, pašā kontinenta centrā.

Šajā agrajā, miglainajā rītā sarkanflotietis viņam zi-ņoja, ka redzot kaut kādus kuģus, kas no ziemeļrietumiem tuvojoties Suho salai. Kargins paņēma binokli, ieraudzīja kuterus un lielgabaliem apbruņotās pašgājējas desanta liellaivas un uzreiz saprata visu.

Vācieši bija nolēmuši ieņemt Suho salu un no turienes apdraudēt pēdējo komunikāciju, kas savienoja aplenkto Ļeņingradu ar pārējo zemi.

Viņi acīm redzot bija gatavojušies ilgi un pamatīgi. Kaut kur ezera ziemeļrietumu stūrī, visticamāk somu okupētajā Keksholmā, tie dziļā slepenībā sakoncentrēja un apbruņoja speciāli desantoperācijām domātus kuģus. Nedz liellaivas, nedz kuteri līdz šim Lādogas ezerā nebija redzēti. Tas liecināja, ka tie atvesti pa dzelzceļu izjauktā veidā un šeit samontēti — tieši šai operācijai.

Vācieši bija gatavojušies rūpīgi, lai dotu neatvairāmu triecienu. Viņi negribēja riskēt. Pirms operācijas sākšanas viņi nodrošināja sev tādu stāvokli, lai trieciens būtu negaidīts. Visgrūtāko tie jau bija veikuši: nakti nepamanīti šķērsojuši ezeru no Keksholmas līdz Suho.

Pārējo — ieņemt saliņu, ko aizstāvēja saujiņa jūrnieku, — viņi katrā ziņā uzskatīja par vieglu uzdevumu ...

Tralera radists Sokoļuks, izpildot Kargina pavēli, tūlīt paziņoja par visu flotiles štābam. Taču Kargins saprata, ka pavēlniecība tuvākajās divās trijās stundās salai nekādi nevar palīdzēt, jo zināja, ka flotiles kuģi izkaisīti lielā platībā un tuvumā neviena no tiem nav. Viss izšķirsies tuvākajās trīsdesmit minūtēs, un pēc tam jau būs par vēlu.

Gadījās tā, ka viņa traleris tieši šajā rītā bija blakus Suho salai. Vai šis apstāklis var izmainīt stāvokli? Tralera divi lielgabali pret sešdesmit... Ja spriež ar veselu prātu, tādos apstāk|os «TŠC-100» neko nevar grozīt. Starp citu ...

Karginam likās, ka ienaidnieks līdz šim vēl nav pamanījis viņa traleri. Šajā miglainajā rītā «TŠC-100» apveidi laikam saplūda ar Suho salas un no ūdens izslējušos klinšu neskaidrajām kontūrām.

Salas un bākas aizsegā traleris sāka tuvoties ienaidniekam. Sala bija tik zema, ka Kargins no komandtiltiņa redzēja visu ienaidnieka kuģu plašo pusloku. Ielenkuši salu no ziemeļiem, pusaplī, tie pārkārtojās — kuteri palaida desanta liellaivas pa priekšu. Tikai viens vienīgs kuteris visu laiku turējās it kā ārpus ierindas. Tas traucās no kreisās puses uz labo un no labās uz kreiso, un uz tā klāja nepārtraukti rēgojās signalizētāji, kas cītīgi māja ar karodziņiem.

Laiks.

«TŠC-100», ietriekdamies ar priekšgalu augstajos viļņos, apbrauca salu no rietumiem un parādījās ienaidnieku kuģu priekšā.

Tagad to, protams, pamanīja. Priekšējais kuteris pēkšņi palēnināja gaitu, desanta liellaiva, kas bija pati malējā labajā flangā, neveikli atvirzījās pa kreisi.

Kargins uzreiz noteica attālumu līdz priekšējam kuterim — divdesmit astoņas kabeļtauvas. «TŠC-100» pilnā gaitā traucās tam tuvāk klāt. Divdesmit piecas kabeļtauvas. Vairs nedrīkst vilcināties!

— Uguni!

Tralera korpuss nodrebēja, divi ūdens stabi uzšļācās kutera priekšā.

— Uguni!

Trāpījums.

Priekšējais kuteris sagāzās uz sāniem, ar labo bortu iesmēla ūdeni un atkal atguva līdzsvaru. Pēc tam divas dzeltenas liesmu mēles parādījās virs tā un dobjš sprādziens nodārdēja pāri ezeram. Uz kutera eksplodēja benzīna tvertnes. Kuteris dega uzreiz viss — no priekšgala līdz pakaļgalam. Melni dūmi, kas mutuļoja vējā, noslēpa to skatienam.

Kargins izdzirda sajūsminātas balsis, paskatījās lejup un ieraudzīja savu sarkanflotiešu uztrauktās un priecīgās sejas.

— Uguni!

Jāizmanto brīdis, kamēr vācieši apjukuši, nedrīkst |aut tiem atjēgties.

— Uguni! Uguni! Uguni!

Tagad «TSC-100» šaudams joņoja tieši virsū garajai liellaivai, kas bija pievirzījusies vistuvāk salai. Liellaiva pagrieza kutera šāvieniem pretim visu savu plakano labo bortu. Uz tās klāja mudžēt mudžēja zaldāti.

— Uguni! Uguni!

Sprādziens. Liellaivas priekšgals sāka strauji grimt ūdenī; visi zaldāti sadrūzmējās pakaļgalā, kas bija nedabiski izslējies gaisā. Viņiem tur, šķiet gan, ir tā kā par biezu!

Vēls viens trāpījums. No kurienes tad tas? Tur taču šauj no salas! Salas baterija iesaistījusies kaujā! Un cik trāpīgi! Rau, vēl, vēl! ...

Liellaiva grima, bet tās motori joprojām darbojās, likdami tai izdarīt dīvainas, straujas kustības. Liellaiva virzījās iešķērsām un ar katru brīdi vairāk tuvojās salai, kamēr beidzot, stipri sasvērdamās uz sāniem, uzskrēja uz sēkļa starp baltajām viļņu vērpetēm.

«TŠČ-100» ar abiem lielgabaliem sāka apšaudīt citus mērķus, un tikai ložmetējnieki turpināja šaut uz pusno-grimušās liellaivas slīpi sašķiebto klāju. Stāvot pie drebošajiem un tarkšķošajiem ložmetējiem, viņi skatījās, kā no klāja visi zaldāti ievēlās viļņos.

Taču pa to laiku «TSČ-100» stāvoklis bija ievērojami sarežģījies. Pēkšņā uzbrukuma priekšrocības tas jau bija izmantojis līdz galam. Ienaidnieks paspēja atgūties. Un, lai gan arī salas trīs lielgabali bez apstājas šāva, spēku nevienlīdzība ar katru brīdi kļuva jūtama aizvien asāk.

Visi laivu un kuteru lielgabali apšaudīja traleri. Ūdens tam visapkārt putoja un burbuļoja, šļākdamies augstu gaisā. Daži šāviņi sprāga jau tik tuvu, ka šļakatu strūklas apšļāca klāju. Kargins grozīja «TŠC-100» no vienas puses uz otru, vadīja to pa plašu līku loču līniju, mainīja kursu divas reizes minūtē, lai apgrūtinātu trāpīšanu. Taču ienaidnieka artilērijas uguns aizvien pastiprinājās, un bija skaidrs, ka jābēg.

«TŠČ-100» atkal apbrauca apkārt Suho salas rietumu galam un, izkļuvis no apšaudes joslas, devās uz dienvidiem.

4

Vientuļā, mazā tralerīša varonīgo uzbrukumu ienaidnieka kuģiem salas garnizons vēroja ar sajūsmu. Liesmas, kas sagrāba priekšējo kuteri, baterijas vīri apsveica ar prieka pilnu balsu dūkoņu.

— Tas tik ir trāpījums! Pamatīgi! — palēkdamies sauca Saška Stroganovs galvenajam staršinam Marti-novam. — Visa viņu priekšniecība zivīm par barību^1

Suho salas baterija tūlīt iesaistījās kaujā. Milzīgo liellaivu, kas bija pievirzījusies salai tuvāk nekā citas, tā kopa ar tralera artilēristiem sašāva un nogremdēja. Liellaivas sasvēršanās uz sāniem un bojā eja dažu simtu metru attālumā no salas pildīja baterijas vīru sirdis ar prieku un sava spēka apziņu. Trīs salas lielgabali nepārtraukti turpināja šaut.

Vecākajam leitnantam Gusevam bija kaut kas līdzīgs komandpunktam — neliela blindāža ar novērotāja spraugu, pa kuru varēja skatīties uz visām pusēm. Blindāža atradās aiz Uļičeva lielgabala un ar tālruni bija savienota ar visu triju lielgabalu komandieriem. Taču īpašas vajadzības pēc tālruņa nebija — lielgabali stāvēja tik tuvu, ka no komandpunkta varēja viegli dot komandas arī bez tām. Vispār uz šīs niecīgās saliņas visi bija izvietoti tuvu cits pie cita, visu varēja vai ar roku aizsniegt — gan tālmērītāju ar tālmērīšanas ierīci, gan radistu, kas ar saviem aparātiem uzturējās atsevišķā, mazā zemnīciņā līdzās komandpunktam.

Savā komandpunktā Gusevs neiegāja tūlīt. Kaujas sākumā viņš stāvēja pie tālmērītāja taisns, brašs, tikai mazlietiņ bālāks nekā parasti un binoklī vēroja kuģu pārvietošanos. Tālmērītājs visu laiku ziņoja, kā mainās attālums līdz mērķim, un Gusevs deva rīkojumus mierīgā, nosvērtā, skanīga balsī, tāpat ka apmācību nodarbībās.

Laiku pa laikam atraudams skatienu no binokļa, Gusevs paskatījās, kā karavīri rīkojas pie lielgabaliem. Ta bija viņa baterijas pirmā pārbaude, vesela gada darbības rezultātu pārbaude. Vai viņš labi mācījis savus karavīrus? Ar gandarījumu viņš redzēja, cik saskaņotas un noteiktas visas kustības, cik ātri un nekļūdīgi izpilda viņa pavēles, cik stingri katrs zina savus pienākumus un cik bieži cita citai seko zalves. Lielgabalu garie stobri viegli pagriezās, pēc tam noraustījās, un Gusevs caur sava binokļa apaļajiem stikliem redzēja šāviņu sprādzienus tieši tur, kur gribēja tos redzēt.

Gusevs saprata, ka sajukums, ko radījis traleris ar savu pārdrošo uzbrukumu ienaidnieka kuģiem, nebūs ilgs, un centās to izmantot pēc iespējas pilnīgāk. Viņš šāva un šāva ar saviem trim lielgabaliem, cenšoties pastiprināt ienaidnieka apjukumu, izvēloties visvieglāk sašaujamos mērķus. Rau, šāviņš ķēra masīvu un neveiklu liellaivu. Tā pazaudēja stūri un sāka riņķot uz vietas. Rau, vēl no vienas liellaivas sāka velties dūmi. Tur izcēlies ugunsgrēks... Trāpījumus karavīri apsveica ar vienprātīgiem prieka saucieniem.

Ar katru acumirkli Gusevu aizvien vairāk uztrauca tralera stāvoklis.

No salas varēja ļoti labi redzēt, cik niknu uguni uz «TŠC-JOO», it kā pēkšņi atguvušies, atklāja ienaidnieka kuģi. Ūdens vārījās no sprādzieniem gan tralera priekša, gan aiz tā, gan tam labajā pusē, gan kreisajā. Gaiss virs ezera smagi dārdēja no juceklīgās lielgabalu kano-nādes. Traleris meta cilpas un riņķoja, bet, likās, lai kurp tas arī pagrieztos, visur to gaida bojā eja. Tagad Gusevs darīja visu iespējamo, lai palīdzētu tralerim. Viņš centās šaut tieši uz tiem kuteriem, kas bija vistuvāk tralerim un sevišķi nikni tam uzbruka. Tas, bez šaubām, atvieglināja «TŠC-100» stāvokli; taču brīžiem Gusevs neticēja, ka tralerim izdosies izrauties no uguns loka. Un līdz ar visiem viņš bija priecīgs, kad «TŠC-100» beidzot apbrauca apkārt salai un nozuda.

Ienaidnieks nemetās vajāt traleri, jo acīm redzot nepiešķīra tam īpašu nozīmi, lai arī šā nelielā kuģīša pēkšņais uzbrukums bija nodarījis diezgan ievērojamus zaudējumus. Pretinieka kuģi turpināja veikt savu pamatuzdevumu, kas bija jau agrāk pārdomāts, sīki jo sīki izplānots un sadalīts vairākās secīgās operācijas. Tagad tiem saskaņā ar plānu vajadzēja visas savas artilērijas uguni vērst pret salu, lai atņemtu iespēju traucēt desantu. Tiklīdz «TŠC-100» bija pazudis, liellaivas un kuteri ar visiem saviem lielgabaliem sāka apšaudīt salu.

Nav viegli noturēties uz maza zemes gabaliņa, kad daudzi desmiti lielgabalu to vienlaikus apšauda no neliela attāluma. Sprādzienu troksnis saplūda apdullinošā dārdoņā, un akmens un dzelzs šķembas lidoja pāri salai, sagraudamas it visu. Salas akmeņainā zeme, tik cieta un blīva, ka, likās, to sašķelt nav iespējams, dažās minūtēs bija gluži kā uzarta, rakņāt uzrakņāta.

Kad sākās salas apšaude, Gusevs mierīgi nokāpa komandpunkta mazajā blindāžā un turpināja komandēt no turienes, vērojot ienaidnieku pa novērotāja spraugu. Desanta liellaivas ielenca salu plašā puslokā un, bez pārtraukuma raidot uguni, lēnām tuvojās. Uguns viesulis, kas brāzās pār salu, pieņēmās spēkā.

«Bet mēs tomēr šausim,» Gusevs domāja. Viņš saprata, ka šis troksnis sacelts tikai tālab, lai salas trīs lielgabali pārstātu šaut. Taču baterija ne uz mirkli nepārtrauca uguni, tā trāpīgi turpināja šaut zalvi pēc zalves. Gusevs ar prieku redzēja, ka ienaidnieka kuģi aizvien vairāk rēķinās ar viņa lielgabalu uguni. Liellaivas virzījās uz salu aizvien lēnāk, aizvien nedrošāk. Tās patiesībā jau stāvēja uz vietas. Visu savas baterijas uguni Gusevs katrreiz vērsa pret to liellaivu, kura bija kaut nedaudz izrāvusies uz priekšu. Un tūlīt pat šī liellaiva sāka atkāpties, svaidīties, un tuvākās liellaivas virzījās projām no tās, slēpjoties cita aiz citas. Taču liellaivu bija daudz, tās izstiepās garā rindā,"atkāpdamās vienā vietā, tās citā virzījās uz priekšu. Tāpēc baterijai vajadzēja bieži mainīt mērķus, pārsviežot uguni no vienas malas uz otru.

Ienaidnieka kuteri laiku pa laikam mēģināja palīdzēt desanta liellaivām tikt tuvāk krastam. Izraujoties uz priekšu, tie pilnā gaitā joņoja uz salu, trakā steigā šaudami. Taču baterijas vīri nekavējoties koncentrēja uz tiem visu savu lielgabalu uguni un nejāva veikt pat pusi ceja. Kuteri sāka manevrēt starp ūdens stabiem, kas šļācās pret debesīm, un apgriezušies steigšus bēga atpakaļ aiz liellaivām.

Tomēr baterijas stāvoklis ar katru brīdi kļuva grūtāks. Brustvērus, kas sargāja lielgabalus, jau vairākās vietās bija saārdījuši šāviņi. Radās pirmie ievainotie. Bija brīdis, kad Gusevam šķita, ka sagruvis bākas tornis — tik briesmīgs dārds atskanēja aiz muguras. Paskatījies atpakaļ, Gusevs ieraudzīja, ka bāka ir vesela, lai gan ietīta dūmos. Tās pakajē gaišās liesmās dega šāviņa aizdedzinātā koka mājiņa, tā pati, kurā viņš dzīvoja.

Tad šāviņš trāpīja tieši Guseva blindāžā — tās masīvā betona siena izturēja: Gusevu un Sašu Stroga-novu, kas bija kopā ar viņu blindāžā, tikai spēcīgi satricināja un apbēra ar zemi. Taču griestu seguma smagie baļķi mazliet izkustējās, nosēdās, un novērotāja spraugas mala izrādījās saspiesta, aizsegta. Apvāršņa rietumu daļa pazuda no redzes loka. Paliekot blindāžā, vairs nevarēja redzēt visu ienaidnieka kuģu ierindu. Gusevam vajadzēja atstāt savu komandpunktu. Viņš izgāja ārā, nopurināja no apģērba zemi un iekārtojās ar binokli aiz Pavēla Uļičeva lielgabala brustvēra. Visi trīs baterijas lielgabali turpināja šaut...

Kuteri un liellaivas pievirzījās vēl tuvāk. Bija redzami ne tikai lielgabali, uz liellaivu klājiem varēja saskatīt pat katru zaldātu.

Desanta liellaivas, kam bija plakani dibeni, stipri šūpojās viļņos; tas traucēja no tām tēmēt un raidīt trāpīgu uguni. Lai gan sala bija tuvu, daudzi šāviņi ar stieptu kaucienu lidoja tai pāri vai arī, to nesasnieguši, iekrita ūdenī, un gaisā uzšāvās sidraboti, dūmakaini stabi. Taču arī trāpījumu gadījās ne mazums, visa sala šķita izrakņāta, pat akmeņi bija mainījuši savus parastos apveidus.

Pugača lielgabals pirmais izgāja no ierindas. Apklusis tas tagad gulēja starp brustvēra izmētātajiem akmeņiem, labi saskatāms, gluži kā snuķi paslējis uz augšu sakropļoto stobru. Bet abi pārējie lielgabali joprojām šāva. Brustvērs ap Uļičeva lielgabalu vēl bija saglabājies, un aiz tā sēdēja vecākais leitnants Gusevs. Kad sprāga šāviņi, viņš pat nepielieca galvu. Kreisajā rokā viņš turēja binokli, bet labo vēcināja, dodams komandas. Tepat aiz brustvēra pie viņa kājām sēdēja Saška Stroganovs. Gusevs šad tad nokliedza viņam pie auss kādu pavēli, un Saška līšus devās to izpildīt. Nācās gan palīdzēt šāviņu pienesējam, gan aizvilkt kādu ievainoto uz zemnīcu, gan noraidīt kaut ko pa radio uz flotiles štābu.

Uz salas krītošo šāviņu sprādzieni un abu veselo salas lielgabalu rēkoņa saplūda gandrīz nepārtrauktā dārdā, bet īsajā apklusuma brīdī atskanēja prieka pilni saucieni. Sarkanflotieši, kas apkalpoja Baskakova lielgabalu, pielēca kājās un līksmi maja ar matrožu cepurēm. Saucieniem pievienojās arī tie sarkanflotieši, kas apkalpoja Pāvela Uļičeva lielgabalu. Visa sala priecājās par komendora Baskakova veiksmi, kam bija izdevies aizdedzināt vienu no desanta liellaivām. Biezi dūmi vēlās no tās, liellaiva griezās riņķī uz vietas, bet kuteri, apstājuši to, aizvāca cilvēkus.

Dažas minūtes pēc tam, kad aizdegās liellaiva, Pāvelam Uļičevam izdevās ar tiešu trāpījumu nogremdēt kuteri. Šo jauno veiksmi uzņēma ar tādām pašām gavilēm. Taču puse no salas aizstāvjiem līdz tam laikam bija jau atstājuši ierindu. Ienaidnieks, sakaitināts par aizkavēšanos, aizvien niknāk apšaudīja salu, cenšoties nomākt jebkuru pretestību.

Šāviņš sprāga pavisam tuvu Pāvela Uļičeva lielgabala brustvēram. Vecākajam leitnantam Gusevam, kas sēdēja aiz brustvēra, vispirms izkrita no rokām binoklis, pēc tam viņš salīgojās un noslīdēja Saškam Stroganovam uz rokām. Uļičevs un visi viņa apkalpes sarkanflotieši metās pie Guseva.

— Biedri vecākais leitnant... Es jūs tūlīt uz zemnīcu . .. Turieties pie manis ... — Saška murmināja.

Taču Gusevs ar spēku atgrūda viņu un apsēdās uz akmens, kas bija novēlies no brustvēra. Viņš bija ievainots ar šāviņa šķembu kājā mazliet augstāk par ceļgalu. Bikses ap brūci piemirka asinīm, seja kļuva bāla. Bet viņš nikni paskatījās uz sarkanflotiešiem, kas drūzmējās apkārt, un iekliedzās:

— Pa vietām! Neviens nedrīkst atstāt lielgabalu!

Sarkanflotieši samulsuši atgriezās savās vietās, bet

Gusevs ar sāpēs saviebtu seju izstiepa uz priekšu ievainoto kāju, paņēma no Saškas binokli un pamāja ar roku:

— Uguni!

Bet te notika nelaime, vēl briesmīgāka nekā visas iepriekšējās. Ienaidnieka šāviņš trāpīja kādu no munīcijas kastēm, kas bija saliktas paseklā ieplakā aiz lielgabaliem. Munīciju izvāca no zemnīcas, kur atradās noliktava, un pārnesa uz ieplaku, tāpēc ka no noliktavas līdz lielgabaliem bija pārāk tālu, bet darba spējīgu roku skaits uz salas strauji samazinājās. Sadragātā munīcijas kaste aizdegās, un atskanēja sprādziens.

Tik briesmīgs sprādziens uz salas vēl nebija dzirdēts Visi, kas sēdēja vai stāvēja, tika notriekti gar zemi. Bāka manāmi sašūpojās, un šķita, ka tā neizturēs, apgāzīsies un sadrups.

Bāka izturēja, bet trīs sarkanflotieši, kas pienesa šāviņus lielgabaliem, bija nogalināti, un viņu sakropļotie līķi aizmesti tālu projām no sprādziena vietas.

Bet tas vēl nebija viss. Gusevs, paslējies uz augšu, ieraudzīja ieplakas dibenā dzeltenas liesmas, kas, virzīdamās uz priekšu pa skaidām un vējā rūkdamas, zagās klāt citām munīcijas kastēm.

Kastes bija nekārtīgi izsvaidītas ieplakas dibenā. Sprādziens tas bija apgāzis, sadragājis, un tām visapkārt mētajās dēļu šķēpeles. Sausās skaidas bija lielisks kurināmaia, un vējš neļaus liesmām apdzist. Kad liesma sasniegs kastes, nodārdēs sprādziens, un pēc tam uz salas vairs nebūs neviena lādiņa un varbūt arī neviena dzīva cilvēka.

— Saša! — Gusevs pasauca.

Saška Stroganovs paskatījās tur, kur rādīja komandieris.

— Redzu, — viņš nočukstēja. — Es iešu ...

Gusevs skumji paraudzījās uz viņu un pamāja ar

galvu. Vajadzēja mēģināt nodzēst liesmas ieplakā. Kamēr vēl nav par vēlu ... Ja tikai jau nav par vēlu . ..

Viņš mīlēja Sašku Stroganovu un zināja, ka Saška mīl viņu. Kuru lai sūta? Viņš līstu pats, ja spētu, bet ievainotā kāja bija atņēmusi spēju kustēties. Lielgabaliem jāšauj, no lielgabaliem nedrīkst atraut nevienu cilvēku. Vairāk neviena nebija pie rokas. Palika tikai Saška.

Saška izrāpās no brustvēra aizsega un sāka līst starp akmeņiem. Viņa lokanais augums virzījās uz priekšu viegli un ātri. Kad sprāga šāviņš, viņš uz mirkli pieplaka zemei un sastinga. Un tūlīt pat līda tālāk. Gusevs vienlaikus uzmanīja gan Uļičeva lielgabalu, gan ienaidnieka kuģus, gan Sašku. Vai Saška aizlīdīs vai neaizlīdīs? Pagūs vai nepagūs?

Saška paguva aizlīst, bet kads^ cits jau bija aizsteidzies priekšā.

Lejā dūmos rosījās neliela auguma cilvēks, mīdīja kājām degošās skaidas, saķēra pirkstos kvēlojošās pagales un meta tās projām. Apdegušās pagales aizlidoja līdz pat ūdenim un šņākdamas apdzisa.

Tas bija partorgs Poļeščuks. Kad šāviņu pienesējus nogalināja sprādziens, viņš pats sāka tos pienest Baska-kova lielgabalam. Ieraudzījis liesmas ieplakas dibenā, viņš visu saprata. Vajadzēja vai nu nekavējoties skriel kaut kur uz salas attālāko malu, vai arī nolēkt lejā un mēģināt tās apdzēst, pirms nodārdēs sprādziens. Un viņš nolēca lejā.

Dažām munīcijas kastēm jau gruzdēja koka dēļi. Citas bija sadragātas, un šāviņi gulēja starp kūpošām skaidām. Dūmos klepodams, Poļeščuks steidzīgi strādāja: mīdīja liesmas, svieda projām apdegušās pagales, gāza apkārt kastes, apbēra ar zemi, atvilka nost šāviņus. Taču viņš nevarēja pagūt visu uzreiz, turklāt dūmi traucēja redzēt. Poļeščuks dzēsa liesmas un ik brīdi gaidīja sprādzienu.

Pamanījis tuvojamies Sašku Stroganovu, viņš sāka māt ar rokām, lai piespiestu to apstāties. Tā kā Saška negriezās atpakaļ, bet pat ielēca ieplakā, Poļeščuks parādīja viņam, kas darāms, un viņi ātri noslāpēja liesmas.

Tagad šāviņu pienešana gūlās uz viņu abu pleciem. Lielgabaliem katrā ziņā bija jāšauj, un Saška ar Poļeš-čuku, pakļauti artilērijas apšaudei, kas ne mirkli neapklusa, līda no lielgabaliem uz ieplaku un atpakaļ. Poļeščuks apkalpoja Baskakova lielgabalu, Saška — Pāvela Uļičeva lielgabalu.

Salas lielgabali turpināja šaušanu, un Baskakovam izdevās nogremdēt vēl vienu ienaidnieka kuteri. Bet tad kāds šāviņš sprāga līdzās Pāvela Uļičeva lielgabalam un apgāza daļu brustvēra. Saška Stroganovs šajā mirkli līšus atgriezās no ieplakas ar šāviņu rokās. Pirmajā brīdī viņam šķita, ka visi pie lielgabala nogalināti, — gan Gusevs, gan Uļičevs, gan pārējie. Viņi gulēja — cits uz mutes, cits augšpēdus — un nekustējās. Taču, kad Saška pielīda tuvāk, Uļičevs pēkšņi sakustējās un lēnām izslējās visā augumā.

— Dod šurp, — viņš teica un pastiepa rokas pēc šāviņa, ko bija atnesis Saška.

Uļičevs tik tikko turējās uz kājām, viņš līgojās. Seja bija noplūdusi asinīm, saplosītais bušlats asiņu piemircis. Viņš bija ievainots un droši vien ne jau pirmo reizi. Bet vajadzēja šaut, un viņš nevarēja atstāt lielgabalu. Pārējie sarkanflotieši, kurus bija izsvaidījis uz visām pusēm sprādziens, arī sakustējās un sāka celties kājās.

Saška metās pie Guseva.

— Biedri komandieri!

Gusevs gulēja uz muguras, pavēris muti, un skaļi elpoja. Šoreiz viņš bija ievainots ar šāviņa šķembu krūtīs, un katru viņa elpas vilcienu pavadīja gārdzoņa.

— Pacel mani, — Gusevs sacīja, kad Saška noliecās pār viņu.

— Turieties pie manis, biedri vecākais leitnant. Es jūs aiznesīšu uz zemnīcu ...

— Pacel mani, — Gusevs dusmīgi atkārtoja un, aplicis roku ap Saškas kaklu, pats sāka slieties augšā. — Lūk, tā ... Nosēdini mani... Ko tad tu, nesaproti, vai?

— Biedri komandieri...

— Izpildiet, ko jums pavēl!

Saška nosēdināja viņu.

Gusevs pieķērās ar roku pie akmens, lai pieturētos. Viņam satumsa acīs no asiņu zaudējuma, taču viņš tomēr saskatīja, ka desanta liellaivas pievirzījušās vēl tuvāk salai. «Kaut tikai nu nepakristu . ..» viņš domāja.

Gusevs deva zīmi Uļičevam:

— Uguni!

Šāviena troksnis izgaisa krītošo šāviņu rēkoņā. Sprādzieni saplūda cits ar citu nerimstošā kaukšanā. Šķembas svilpdamas lidoja uz visām pusēm un šķindot atsitās pret lielgabala metālā vairogu.

Pēkšņi viss apklusa. Salas apšaude tika pārtraukta.

Brīnīdamies par negaidīto klusumu, Gusevs nodomāja: «Viņi sākuši izsēdināt desantu.»

Taču viņš maldījās.

5

Ienaidnieka kuģi bija pārtraukuši salas apšaudi tādēļ, ka visu savu lielgabalu uguni vajadzēja vērst pret traleri «TŠČ-100», kas atkal devās kaujā.

Savu pirmo uzbrukumu ienaidniekam «TŠČ-100» beidza laimīgi. Traleri trāpīja tikai viens šāviņš — pats pēdējais, ko raidīja tam pakaļ, kad tas jau apbrauca salu un devās uz dienvidiem.

Šis šāviņš, nevienu nenonāvējis, pārtrauca radiosakarus.

«TŠČ-100» pēkšņi izrādījās izolēts no flotiles štaba.

Bet tieši patlaban vairāk nekā jebkad agrāk vecākajam leitnantam Karginam būtu vajadzējis zināt, kur atrodas Lādogas flotiles pārējie kuģi, kurp tie dodas un ko gatavojas uzsākt. Viņam vajadzēja saskaņot sava tralera rīcību ar pārējo kuģu darbību, kopā ar tiem iesaistīties kādā kopīgā operācijā ...

Kargins izsauca pie sevis radistu Sokoļuku.

Sokoļuks ieradās — ar pārsietu galvu, gabalu vara stieples zobos un platknaiblēm rokā.

— Kas tad jums? — Kargins vaicāja, uzmetis skatienu apsējam.

— Ko? — nesaprata Sokoļuks. — Ak tas ... — viņš nevērīgi atmeta ar roku. — To man feldšeris Bernad-skis ...

Šāviņam sprāgstot, Sokoļuks atsitās ar deniņiem pret sienu, un asinis sāka plūst viņam pār seju. Viņš nepievērsa tam nekādu uzmanību. Slaucīdams ar plaukstas virspusi pieri, lai asinis neiekļūtu acīs, viņš sāka vākt kopā un kārtot savu aparātu un ierīču paliekas, lai glābtu, ko vēl varēja glābt. Tralera feldšeris Ber-nadskis gandrīz ar varu izdarīja viņam pārsiešanu.

— Nu, ziņojiet, — Kargins sacīja.

Sokoļuks nosauca visus bojājumus, ko nodarījis sprādziens.

— Mums vajadzīgi sakari, — Kargins teica, ar cerībām ielūkodamies Sokoļukam acīs. — Jums tie jāatjauno, Vaņa. Vai varēsiet?

Sokoļuks iegrima domās.

— Varu, biedri vecākais leitnant, — viņš atbildēja.

— Cik jums vajag laika, lai to izdarītu?

— Četrdesmit minūtes.

Kargins paskatījās pulkstenī.

— Dodu jums pusstundu, — viņš teica.

Sokoļuks sarauca pieri un atkal iegrima domās.

— Tieši tā, pusstundā, biedri komandieri. Atļaujiet iet?

— Ejiet!

Pusstunda! Tas ir bezgala garš laiks. Pusstunda vācieši ieņems salu, un viss būs pagalam.

«TŠC-100» tagad brauca salas dienvidu pusē, un sala ar bākas torni skaidri iezīmējās pret pelēkajām debesīm. Viņi attālinājās no salas, bet visi vēroja, kas notiek tur aizmugurē — gan vecākais leitnants Kargins, gan sarkanflotieši.

Viņi noskārta, kas tur notiek. Ienaidnieka lielgabalu uguns, no kuras viņi nule bija izbēguši, tagad ar visu spēku gāzās pār salu. Bet sala taču ir nekustīga, tai nav manevrēšanas iespēju, tā nevar aiziet no apšaudes, ka bija aizgājuši viņi.. . Nē, gaidīt pusstundu, kamēr Sokoļuks salabos radio un nodibinās sakarus ar štābu, nav iespējams. Jārīkojas nekavējoties, tūlīt pat!

Un Kargins pagrieza savu traleri, kas bija tikai nupat izrāvies no uguns, un vadīja to atpakaļ uz Suho salu.

«TŠČ-100» otrreiz šajā rītā virzījās uz Suho salu no dienvidiem. Atkal aiz zemās salas varēja saredzēt ienaidnieka kuģu plašo pusloku. Taču starpība bija tā, ka pirmajā reizē Kargins izmantoja uzbrukuma pēk-šņumu, bet tagad uz to vairs nevarēja cerēt.

Ienaidnieks, protams, redz traleri. Taču visi šāviņi joprojām grūst pār salu, bet ap traleri valda klusums.

401

26 N. Cukovskis

Desanta liellaivas tagad pienākušas salai minimālā distancē — pievirzīties vēl tuvāk kavēja sēkļi un zemūdens akmeņi, kas bija visapkārt salai. Vācieši jau gatavojās sākt desanta izsēdināšanu un vērsa pret salu pēdējo iznīcinošo apšaudi. Viņi darbojās nesatricināma pašpārliecinātībā saskaņā ar jau agrāk izstrādāto plānu. Ienaidnieks nešaubījās par savu spēku pārākumu, un mazā padomju kuģīša jaunā parādīšanas nespieda tos grozīt plānā paredzēto rīcību.

Šajā nevērībā pret viņa kuģi Kargins sajuta nicību. «Nu labi, redzēsim,» viņš nodomāja.

«TŠC-100» devās tieši virsū liellaivām. TuvāJc, tuvāk, aizvien tuvāk.

— Uguni!

Uz tuvākās liellaivas klāja zaldāti noņēmās ar tumšām gumijas piepūšamām laivām — gatavojās doties uz salu. Trāpījums, vēl viens trāpījums, vēl viens ... Liellaiva sāka grimt un sasvērās uz sāniem. Taču nogrimt nenogrima, jo tur bija pārāk sekls. Viļņi putodami vēlās tai pāri, un vācieši lēca ūdenī, cenzdamies aizpeldēt līdz citām liellaivām.

Liellaivas tālāko likteni no tralera nebija vaļas vērot. Traleris lielā ātrumā brauca gar liellaivu un kuteru ierindu, šaujot ar lielgabaliem un ložmetējiem. Tas tik ātri aizjoņoja visiem garam, ka tā jūrnieki ne vienmēr paguva pamanīt šaušanas rezultātus. Bet traleris tomēr piespieda vāciešus pievērst tam uzmanību. Tas bija nedaudz izjaucis viņu dzelžainā plāna izpildi, piespiedis viņus pārtraukt salas apšaudi un panācis, ka visu liellaivu un kuteru lielgabali sāka šaut uz traleri.

Ūdens ap «TŠC-100» vārījās un putoja no sprādzieniem. Atkal traleris traucās pa līku loču līniju, mezdamies te pa labi, te pa kreisi. Kuteru un liellaivu ierinda sajuka, tie sadrūzmējās vienuviet un nekārtīgi atšaudījās. Tikai tādēļ «TŠC-100» arī izdevās izvairīties no bezgala daudzajiem šāviņiem, kas lidoja uz to no visām pusēm. Tomēr daži šāviņi ķēra traleri, un tā tērauda sānos parādījās dziļas skrambas.

Par laimi, mašīnas un lielgabali uz «TŠC-100» pagaidām vēl bija kārtībā. Arī ievainoto nebija. Tagad jāizraujas no uguns joslas un jāaiziet. Šoreiz pretinieks pavadīja traleri ar uguni daudz neatlaidīgāk nekā iepriekš. Vairāki kuteri pat sāka dzīties tam pakaļ. Bet tralera komandors ar precīziem trāpījumiem piespieda kuterus atpalikt. Apbraucis Suho salu no rietumiem, «TŠC-100» no jauna traucās uz dienvidiem.

Kargins paraudzījās pulkstenī. Kopš tā brīža, kad Sokoļuks sāka labot savu sadragāto aparatūru, nebija pagājušas ne divdesmit minūtes. Nodibināt sakarus ar štābu pagaidām nav iespējams. Bet arī gaidīt nedrīkst — jāturpina kauja. Vajag viņus traucēt, nedot mieru, neļaut ne mirkli atvilkt elpu. Vajag darīt visu, kas vien iespējams, lai piespiestu viņus izsēdināt desantu pēc iespējas vēlāk. «TŠC-100» vēl turas virs ūdens, ta lielgabali vēl spēj šaut. Tādēļ atpakaļ, ugunī, pašā ienaidnieku bara vidū, lai nedotu tiem mieru.

Un «TŠČ-100» trešo reizi atgriezās pie Suho salas.

Tagad to vairs nesagaidīja ar tādu vienaldzību kā iepriekš. Traleris vēl nebija paguvis apbraukt pat salas rietumdaļu, kad ienaidnieka eskadra bruka tam virsū ar visu savu artilēriju.

«Tā, tā!» domāja Kargins. «Uz mums šaujiet, uz mums! Mēs jau kaut kā izkulsimies. Šaujiet uz mums, atstājiet tikai mierā salu. Laiks svarīgāks par visu. Tagad galvenais ir iegūt laiku.»

Un «TŠC-100» stūrgalvīgi turpināja trako spēli ar ienaidnieka kuģiem. Joņojot pa sarežģītu lauzītu līniju, metot cilpas un grozoties, tas ielauzās tieši vāciešu ierindā, šaujot ar abiem saviem lielgabaliem un visiem ložmetējiem. Pēc tam kad ienaidnieka artilērijas uguns kļuva neciešama, tas metās ārā no pretinieka kuģu bara, aizejot pa vēl vairāk lauzītu līniju, aizslēpās aiz salas un devās uz dienvidiem. Bet, tiklīdz šāviņi to vairs neaizsniedza, traleris pagriezās, traucās atpakaļ, un spēle sākās no jauna.

«TŠC-100» uzbruka un atkal devās projām. Bet uzbrukums katrreiz kļuva aizvien īsāks, un aizbēgt bija aizvien grūtāk. Ienaidnieka artilēristi pielāgojušies sāka šaut trāpīgāk, šāviņi sprāga tuvāk, trāpījumi bija biežāki, un skrambu tralera bruņās kļuva aizvien vairāk. Bet, galvenais, ienaidnieka kuteri sāka pavisam nopietni aizsargāt no tā savas desanta liellaivas. Tagad, kad tas parādījās, kuteri centās izvirzīties uz priekšu. Tie uzbruka «TŠC-100» kā suņu bars un ar briesmīgu troksni, izlietojot milzum daudz šāviņu, dzina to projām no salas. «TŠC-100» nikni turējās pretim un, mezdamies no vienas puses uz otru, centās atrauties no vajātājiem.

Beidzot pienāca brīdis, kad Kargins sāka bažīties, ka atrauties no kuteriem vairs neizdosies. Tie neatlaidīgi sekoja mazajam tralerītim un acīm redzot bija cieši nolēmuši nelaist vairs savu laupījumu projām. Sakuldams putās ūdeni, «TŠC-100» joņoja ap salu starp sprādzieniem un ūdens stabiem, kas šļācās gaisā, un to vajāja ducis teicami apbruņotu ātrgaitas kuteru.

Pēkšņi Kargins pamanīja vēl vienu kuteri, bet tas nebija līdzīgs pārējiem. Nedaudz lielāks, ar klāju. Tas taču «jūras mednieku» tipa padomju kuteris! No kurienes tas radies?

Binoklī Kargins salasīja uzrakstu uz tā borta — «MO-171». Kas ir kutera «MO-171» komandieris? Kargins reti tikās ar «jūras mednieku» diviziona komandieriem un maz pazina viņus. Taču «MO-171» komandieri viņš pēkšņi atcerējās. Slaids, ļoti jauns, laikam gadus divdesmit trīs vecs. Gaišmatis, bet acis tumšas. Viņa uzvārds ir Kovaļevskis. Leitnants Kovaļevskis .. . Kargins bija viņu vairākkārt redzējis Novaja Lādogā, bet pirms kara viņi tikās Kronštatē, Flotes namā. Kādreiz viņš kopa ar Karginu spēlēja biljardu un bez grūtībām uzvarēja.

«MO-171», pēkšņi parādījies, pilnā gaitā devās josla starp «TŠC-100» un ienaidnieka kuteriem. Ko gan šis Kovaļevskis sagudrojis? Ko viņš gatavojas darīt?

Pēkšņi no «jūras mednieka» sāka velties biezi dūmi, kas stiepās tam pakaļ kā milzīga, pinkaina aste, un, smagi mutuļojot, pārklāja viļņus, plezdamies aizvien plašāk un paceldamies aizvien augstāk.

Dūmu aizsegs!

Tad, lūk, ko sagudrojis Kovaļevskis, kas pirmais ieradies Karginam palīgā! Viņš tūlīt novērtēja situāciju un vispirms nolēma dot «TŠC-100» atelpu, lai tas atbrīvotos no vajātājiem. Visu ienaidnieka kutera uguni viņš pievērsa sev un veda aiz sevis visu šo suņu baru, atdalījis ar dūmu aizsegu Kargina traleri no kaujas, no ienaidnieka kuģiem, no Suho salas ...

— Biedri vecākais leitnant...

Kargins atskatījās.

Viņam pretim stāvēja Sokoļuks.

— Nu, kā? — Kargins vaicāja un ieskatījās pulkstenī.

Bija pagājušas trīsdesmit četras minūtes. Gandrīz trīsdesmit piecas.

— Radio strādā jau četras minūtes, — Sokoļuks teica.

— Ziņojāt uz štābu?

— Visu paziņoju.

— Un ko saņēmāt?

— Saņēmu flotiles komandiera pavēli.

Viņš pasniedza Karginam radiogramu. Komandieris ziņoja, ka salai tuvojas palīdzība, un pavēlēja Karginam darīt visu iespējamo, lai aizkavētu desanta iz-sēdināšanu.

— Pateicos, biedri Sokoļuk, — Kargins teica. — Paldies, Vaņa. Bet komandiera pavēli mēs izpildījām jau sen.

Un viņš vadīja savu traleri apkārt dūmu aizsegam, lai palīdzētu «MO-171», kas bija uzņēmies visu kaujas smagumu.

6

Divdesmit otrajā oktobrī Luņina eskadriļa izdarīja savu pirmo kaujas lidojumu ar jaunās konstrukcijas lidmašīnām.

Luņins nezināja, ka viņam nāksies lidot šajā miglainajā oktobra rīta. Jau vairākas diennaktis lidmašīnas nepacēlās gaisā — kavēja migla un zemie, lietus pilnie mākoņi. Naktī uzkrita pirmais sniegs, un aerodroms kļuva balts. Gaismai austot, gandrīz viss sniegs nokusa, tikai šur tur vēl varēja redzēt pelēcīgus plankumus. Gaisma ausa it kā negribot, drūmi, debesis vēstīja lietu vai atkal sniegu. Luņins jau gatavojās iet uz lidotāju ēdnīcu brokastīs, kad pēkšņi viņam piezvanīja no pulka komandpunkta un pavēlēja sagatavot eskadriļu lidojumam.

— Uzdevumu paziņošu papildus, — viņam pa tālruni teica pulka štāba priekšnieks Šahbazjans.

Pulka komandpunkta zemnīca atradās tikai dažus desmitus metru attālu no Luņina zemnīcas. Un jau pēc īsa brīža uz eskadriļu atskrēja tehniķis un pastāstīja, ka vācieši gribot izsēdināt desantu Suho salā.

Lidotāji daudzkārt bija redzējuši Suho salu, tie labi zināja, kur tā atrodas, un, dzirdot jauno vēsti, tiem tūlīt viss kļuva skaidrs. Suho salas liktenis — tas- ir Ļeņingradas liktenis. Ja Suho salu ieņems, satiksme ar Ļeņingradu tiks pārtraukta un noslēgsies blokādes loks.

Štāba priekšnieks paziņoja uzdevumu:

— Segt triecienlidmašīnas. Tikšanās, kā parasts, virs zemes raga.

Eskadri|a pacēlās gaisā un vienā mirkli izgaisa miglā. Luņins atskatījies vairs neredzēja visas savas lidmašīnas ierindā, pat tuvākās te parādījās, te pazuda. Bet viņš dzirdēja savu lidotāju balsis pa radio un zināja, ka tie seko viņam.

Luņins vēl nebija pieradis pie savas jaunās lidmašīnas — tikai pirms dažām dienam viņš pirmoreiz bija pacēlies arto gaisā un tagad priecājas, cik tā ērta, viegli vadama, ātra, precīza, stabila, cik sarežģītas un jutīgas ir tajā iebūvētās ierīces. Ši izskatīga, varenā mašīna šķita viņam tāds prāta darinājums, ka viņš neviļus juta pret to cieņu, it kā tā būtu dzīva. Turklāt šī mašīna bija it kā daļa no viņa paša, paklausīja viņu, pārvērta par pasaku milzi, deva viņam neaptveramu spēku. Un tagad, kad lidotājs bija ieguvis tādu saprātīgu palīgu, viņš nepacietīgi gaidīja tikšanos ar saviem senajiem zvērinātajiem ienaidniekiem — «meseršmitiem». Redzēsim, kā tie izturēsies tagad ... Ja tikai tie uzdrošināsies pacelties gaisā tādā laikā . ..

Ūdens ezerā šķita melns, tikai gar krastiem drūmi baltoja viļņu krēpjainās putas. Iznīcinātāji nodomātajā tikšanās vietā ieradās pirmie. Mākoņi traucās tik zemu, ka brīžiem skāra priežu galotnes, kas slēpās aiz zemes raga. Luņina eskadriļa meta virs zemes raga loku pēc loka, cenzdamās turēties, cik iespējams, zemāk, lai nepalaistu garām triecienlidmašīnas.

Pēc mirkļa viņi ieraudzīja tās — sešus kuprainus, pelēkus siluetus, kas šķērsoja krasta līniju un lidoja zemu virs ūdens. Iznīcinātāji pavadīja tās kā konvojs, ielenkuši no priekšas un aizmugures, labās un kreisās puses. Zemes rags izgaisa miglā, un lidmašīnas pazuda;

visapkārt bija redzams tikai tumšais ūdens klajs un mākoņi, kas, likās, skāra viļņu muguras. Skaidrā laikā Suho salu varēja pamanīt lidmašīnā gandrīz vai no paša zemes raga, bet šoreiz viņi lidoja diezgan ilgi, iekams tā beidzot pavērās skatienam.

Luņins vispirms ieraudzīja divus dūmu. stabus, kas stiepās līdz pat mākoņierri. Tur plosījās divi ugunsgrēki — viens uz salas, otrs — uz ūdens. Uz salas dega koka mājiņa bākas pakājē, uz ūdens liesmoja milzīga liellaiva, — tās priekšgals grima ūdeni, bet pakaļgals, augstu izslējies gaisā, bija pilnīgi liesmu apņemts.

Salas piekrastē Luņins pamanīja vairākus sadragātus kuģus — to paliekas, no augšas labi redzamas, peldēja ūdeni. Bet neskarto kuģu bija daudz vairāk. Pakavveidā ielenkuši salu, tie apšaudīja to ar daudziem lielgabaliem, un Luņins redzēja, kā sprāgst šāviņi un gaisā paceļas te gaiši ūdens stabi, te tumši smilšu un šķembu virpuļi.

Tikai īsu mirkli Luņins vērās šajā ainavā; tūlīt viņa uzmanību saistīja kaut kas cits. Dienvidos no salas viņš pamanīja mazu kuģīti — traleri un virs tā melnu «jun-kersu», kas, beidzis piķēt, meta bumbas. Viņš ieraudzīja augšup paslietus tralera ložmetēju stobrus, kas raidīja šāviņus, un olru «junkersu», kas izvēlās no mākoņiem, bet aiz tā trešo, ceturto. Nometuši bumbas, «junkersi» pazuda mākoņos, pēc tam atkal piķēja un meta bumbas ...

Uzbrūkot Suho salai, vācieši sākumā acīm redzot bija cerējuši iztikt bez aviācijas. Laiks bija slikts, turklāt salas vienas vienīgās krasta aizsardzības baterijas uzveikšana viņiem šķita gaužām viegls uzdevums. Aviāciju viņi atsauca jau kaujas laikā, lai tiktu vaļā no uzmācīgā tralera «TŠC-100», kas kaitināja viņus un aizkavēja desanta izsēdināšanu. «Junkersi» uzbruka tralerim, kad tas — nu jau kuro reizi — paslēpās aiz salas dienvidu krasta, gatavojoties no jauna uzbrukt liellaivām. «Junkersi» izvēlās no zemajiem mākoņiem tieši virs tralera un tūlīt metās sāņus, izbijušies no uguns, ko, šaujot no neliela attāluma, pret tiem raidīja tralera zenītložmetēji. Šīs bailes, ko «junkersi» juta pret ložmetējiem, bija iemesls, kāpēc tie līdz šim vēl nebija trāpījuši traleri, un bumbas, sprāgstot visapkārt ūdenī, tikai apš|āca «TŠČ-100» klāju ar lieliem, saltiem ūdens vāliem. Bet «junkersi» bija neatlaidīgi, tie pazuda mākoņos un atkal atgriezās.

Luņins atstāja sešus iznīcinātājus triecienlidmašīnu apsargāšanai, bet pats ar Tatarenko, Karjakinu un Rja-buškinu metās virsū «junkersiem». «Junkersi» pazuda mākoņos, un virs tralera iznīcinātājiem izdevās pārsteigt tikai vienu no tiem. Uzbrūkot no četrām pusēm, viņi vienā mirklī notrieca to ūdenī. Karjakins un Rjabuš-kins, ielidojuši dziļāk mākonī, uzdūrās vēl vienam «junkersam». Tūlīt viņi notrieca arī to; Luņins to uzzināja, dzirdot pa radio Karjakina sajūsmas pilnos kliedzienus.

Atklājās, ka tuvumā ir arī «meseršmiti», kas droši vien bija atlidojuši palīgā «junkersiem». Desmit «meseršmiti», izniruši no mākoņiem, mēģināja uzbrukt triecienlidmašīnām tajā brīdī, kad tās devās uzbrukumā liellaivām.

Notika tik pēkšņa sadursme, ka Luņins, par spīti savai pieredzei, nepaguva tai izsekot. Seši padomju iznīcinātāji, kas sargāja triecienlidmašīnas, savēlās virs liellaivām vienā kamolā ar «meseršmitiem». Bet jau pēc mirkļa šis kamols izira. Trīs «meseršmiti» atšķīrās no citiem un iegāzās ūdenī starp liellaivām, kas lēnām virzījās atpakaļ. Pārējie strauji metās uz visām pusēm, cenzdamies pēc iespējas ātrāk paslēpties mākoņos.

Luņins, piedalīdamies šajā sadursmē, pēkšņi ieraudzīja kādu «meseršmitu» pļaujošā lidojumā bēgam zemu virs viļņiem. Kopā ar Tatarenko viņš sāka dzīties tam pakaļ. Vācu lidotājs tūlīt pamanīja, ka to vajā, un traucās uz priekšu, cik iespējams, lielā ātrumā. Bet jaunās padomju lidmašīnas, izrādījās, spēja lidot vēl ātrāk. Atstatums starp «meseršmitu» un tā vajātājiem samazinājās ar katru mirkli. Un Luņins, gatavodamies nospiest gašeti, ar priekā pukstošu sirdi redzēja, ka «me-seršmits» tēmēkļa lodziņā augtin aug.

Sapratis, ka tiešā lidojumā izbēgt nav iespējams, vācu lidotājs strauji pagrieza lidmašīnu uz augšu un devās stāvus gaisā. Viņš bija pieradis, ka vertikālā plāksnē «meseršmits» vienmēr ir ātrāks un kustīgāks par tām lidmašīnām, ar kurām viņam nākas cīnīties.

Bet Luņins bez mazākās vilcināšanās ari devās augšup pa tādu pašu pacelšanās leņķi. Viņi gandrīz vienlaikus ienira mākonī.

Mākonī «meseršmits» uzreiz pazuda Luņina skatienam. Blīva, necaurredzama migla cieši ieskāva viņu no visām pusēm. Bet viņš turpināja celties augšup, nesamazinot ātrumu un nemainot pacelšanās leņķi. Viņš vairs ne visai ticēja, ka atkal ieraudzīs «meseršmitu», taču, cīņā iededzies, negribēja doties projām, jo vairāk tāpēc, ka migla visapkārt kļuva gaišāka un mākoņu slānis droši vien nebija sevišķi blīvs.

Pēkšņi žilbinoša gaisma lika Luņinam piemiegt acis. Viņš ieraudzīja sauli un bālgani zilas, skaidras debesis, bet zem sevis — mutuļojošu mākoņu okeānu, bez gala un malas.

«Kur tagad «meseršmits»?»

Luņins pārlaida skatienu pāri plašumam ap sevi, bet nekur bezgalīgajā debess telpā virs mākoņiem nebija redzama neviena lidmašīna.

Un piepeši «meseršmits» kā bulta izdrāzās no mākoņiem metrus piecdesmit attālu no Luņina.

Luņins saprata, ka viņa jaunā lidmašīna ceļas augšup ātrāk nekā «meseršmits» un aizsteigusies tam priekšā.

Pievirzījies «meseršmitam» no saules puses, Luņins nobēra ložu kārtu, un «meseršmits», apsviedies otrādi, ieslīdēja vispirms mākonī, bet pēc tam nogāzās ūdenī.

Nolaidies gandrīz līdz ūdens virsmai, Luņins sastapa Tatarenko, ar ko nejauši bija izšķīries miglā. Zem mākoņiem neredzēja nevienas lidmašīnas — ne triecienlidmašīnu, ne iznīcinātāju. Kamēr Luņins dzinās pakaļ «meseršmitam», triecienlidmašīnu uzbrukums liellaivām bija beidzies un tās aizlidojušas projām.

Luņins un Tatarenko traucās pakaļ triecienlidmašīnām. Viņi aizjoņoja pāri Suho salai, pāri bākai. Bija izcēlušies vēl vairāki ugunsgrēki, un visa apkārtne tinās dūmos, tāpēc viņi neredzēja, ka ienaidnieka zaldāti gumijas laivās brauc no liellaivām uz salu. Viņi neredzēja, ka daži no zaldātiem, nokļuvuši jau līdz piekrastes viļņu vērpetēm un izlēkuši no liellaivām, līdz jostas vietai brizdami pa ūdeni, dodas uz krastu.

Pa to laiku salas aizstāvju stāvoklis jau bija k|uvis bezcerīgs. Puse no viņiem bija nogalināta, dzīvie — gandrīz visi ievainoti. Tādu, kas turējās kājās, bija vairs tikai desmit, divpadsmit, bet arī viņu vidū lielākā daļa bija ievainoti. Šāviņš trāpīja vēl vienu — koman-dora Uļičeva lielgabalu. Un tikai komandora Baskakova lielgabals joprojām šāva.

Triecienlidmašīnas bija piespiedušas vācu kuģus pulcēties ciešāk kopā, aizdedzinājušas kuteri, nogremdējušas liellaivu, nogalinājušas un ievainojušas daudz zaldātu. Taču, līdzko triecienlidmašīnas bija projām, liellaivas atgriezās iepriekšējās vietās un sākās desanta izsēdināšana.

Sēkji kavēja liellaivas pievirzīties tuvāk krastam, un desantnieki devās uz salu piepūšamās gumijas laivās. Šīs laivas, bāztin piebāztas ar vācu zaldātiem, bija neveiklas, kustējās uz priekšu lēni un stipri šūpojās viļņos. Baskakova šāviņš trāpīja kādu no tām un visu acu priekšā iznīcināja gan laivu, gan tos, kas atrad-ās tajā. Bet pārējās laivas turpināja virzīties uz salu. Piecdesmit soļu attālumā no krasta bija jau pietiekoši sekls, un zaldāti lēca ārā no laivām. Līdz krūtīm ūdenī viņi brida uz krastu, nekārtīgi šaudīdami ar automātiem.

Ienaidnieka artilērijai bija jāpārtrauc uguns, lai netrāpītu savējos.

Salas aizstāvji nogūlās starp akmeņiem un gatavojās sagaidīt uzbrucējus. Salā atradās divi ložmetēji. Gusevs pavēlēja vienu no tiem uzstādīt augstākā vietā, bākas pakājē, otru — starp lielgabala novietnes drupām, kas pletās visapkārt apgāztajam Pugača lielgabalam. Tā bija iespējams apšaudīt ar ložmetējiem gandrīz visu to platību salas priekšā, kur bija sekls. Baskakova lielgabals raidīja šāviņus uz gumijas laivām, kas vēl aizvien devās projām no liellaivām. Visu triju lielgabalu novietņu brustvēri noderēja par aizsegu sarkanflotie-šiem, kas šāva ar šautenēm un automātiem uz vāciešiem, kuri tuvojās krastam.

Te viens, te otrs ienaidnieka zaldāts novēlās un pazuda zem ūdens, lai vairs nepieceltos. Bet viņu bija pārāk daudz, arvien jauni un jauni nāca klāt kritušo

vietā. Varēja redzēt, ka viņi ar varu tika iegrūsti no laivām ūdenī; feldfēbeļu lamas atplūda līdz salai pat cauri vēja šalkām un šāvienu troksnim. Nokļuvuši ūdenī, zaldāti, cik spēka, steidzās uz krastu, kur pašā malā pacēlās lieli akmeņi, aiz kuriem varēja paslēpties. Un tie, kam izdevās tik tālu aizskriet, paglābās starp akmeņiem, un tos vairs nesniedza lodes. Krasta klinšu aizsegā tie gatavojās uzbrukumam.

Vecākais leitnants Gusevs pēkšņi paslējās augšup, un sarkanflotieši ieraudzīja viņa bālo, kalsno seju.

— Draugi! — viņš iesaucās. — Cīnieties līdz nāvei! Mums nāk palīdzība! . ..

Leitnants papleta rokas un nokrita ar seju pie zemes.

Viņš bija ievainots trešoreiz.

Saška Stroganovs metās pie Guseva, mazliet pacēla viņu un noguldīja uz muguras. Gusevs gulēja aizvērtām acīm. Taču viņš vēl elpoja, tātad bija dzīvs. Saška uzvēla Gusevu uz pleciem un sāka līst uz zemnīcu. Lienot viņš dzirdēja ka galvenais staršina Martinovs iesaucās:

— Klausīt manu komandu! Par Dzimteni! Uz priekšu!

Martinovs uzņēmās garnizona komandēšanu un veda to uzbrukumā, lai aizsteigtos priekšā vāciešiem un ietriekfu tos atpakaļ ūdenī.

Viņam sekoja pārējie — pavisam ap desmit cilvēku, izņemot ložmetējniekus.

Pieskrējis pie krasta, Martinovs svieda pret krastmalas klintīm, kur slēpās zaldāti, rokas granātu. Granāta sprāga. Bet tūlīt pat starp klintīm parādījās vācieši un metās pretim Martinovam.

Vicinādams gaisā revolveri, viņus veda uz priekšu virsnieks. Martinovs skrienot iegrūda virsniekam ar durkli, nogāza to zemē un pārlēca tam pāri. Vairākus vācu zaldātus tūlīt pat nonāvēja ar durkļiem, bet pārējie, neizturējuši sarkanflotiešu triecienu, metās atpakaļ, nolēca lejā no krasta un paslēpās aiz klintīm.

Martinovs un Poļeščuks meta viņu virzienā vienu pēc otras divas granātas un, tām sprāgstot, paši nolēca lejā. Sarkanflotieši metās viņiem paka], un pēc īsas sadursmes nedaudzie vācieši, kas vēl bija palikuši dzīvi, iedrāzās ūdenī un mēģināja aizkļūt līdz savām gumijas laivām.

Tas bija garnizona triumfs. Neviens ienaidnieka zaldāts dzīvs nepalika uz salas.

Taču šis triumfs bija īslaicīgs. No gumijas laivām tika iegrūsti ūdenī aizvien jauni zaldāti. Viņi šāva ar automātiem un virzījās tuvāk salai.

Kāds no sarkanflotiešiem iekliedzās un, izpletis rokas, nokrita visā augumā starp akmeņiem. Martinovs noliecās pār viņu. Sarkanflotietis bija miris. Tajā mirklī Martinovs, lodes ķerts, pats uzgāzās tam virsū.

Kļuva skaidrs, ka šeit piekrastē viņi vairs nedrīkst palikt. Te viņus visus varēja apšaut. Un, atstājuši piekrasti, sarkanflotieši atkal devās augšā uz lielgabalu novietnēm brustvēra aizsegā.

Tagad garnizona komandēšanu uzņēmās partorgs Poļeščuks. Viņam pat nevajadzēja to paziņot — Poļeš-čuks tikai sāka dot rīkojumus, un citi viņam paklausīja. Galvenais staršina Martinovs bija dzīvs, bet smagi ievainots. Uļičevs pacēla viņu uz pleciem, uznesa augšā un nolika sev līdzās zemē. Lielais un stiprais Martinovs ļoti mocījās, skaļi vaidēja un kaut ko nesakarīgi runāja. Poļeščuks ieraudzīja Sašku Stroganovu, kas tikko bija aizvilcis uz zemnīcu Gusevu, un pavēlēja aiznest tur arī Martinovu. Tāds nu reiz bija Saškas liktenis — aizgādāt prom ievainotos komandierus. Viņš uzvēla Martinovu sev uz muguras un līda projām.

Pa to laiku vācu zaldāti, slēpdamies aiz piekrastes klintīm, atkal sāka pulcēties kopā. Tie gatavojās uzbrukumam, un, lai pārsteigtu tos, Poļeščuks veda salas aizstāvjus jaunā uzbrukumā. Viņi no augšas apmētāja desantniekus ar rokas granātām, atkal metās lejā un droši vien būtu atguvuši piekrastes klintis, ja Poļeščuks nebūtu pamanījis, ka šoreiz dažiem vācu zaldātiem izdevies sasniegt krastu mazliet pa kreisi no tās vietas, kur tagad norisinājās sadursme. Nebija iespējams ar karavīru saujiņu aizstāvēt visu salas krasta līniju. Viņiem draudēja aplenkums. Ja vācieši nogriezīs viņus no brustvēriem, no bākas, no zemnīcas, tad visam beigas.

Un salas aizstāvji atkal atkāpās. Poļeščuks vispirms aizveda viņus pie Uļičeva sadragātā lielgabala, bet pēc tam vēl tālāk — pie Baskakova lielgabala, kur brustvērs bija labi saglabājies.

Lielgabali mitējās šaut, bet vēl joprojām nebija iestājies klusums. Gaiss bija pilns ložmetēju un automātu apdullinošo tarkšķu, aprauti rībēja šauteņu zalves. Stiepdams uz muguras Martinovu, Saška, slēpjoties no lodēm ieplaciņās un aiz akmeņiem, rāpās uz priekšu pa garu līku loču taku. Cauri šāvienu sprakšķiem un vēja šalkām skanēja kliedzieni, balsis. Saška līda uzmanīgi, bieži apstājas, gulēja nekustēdamies. Beidzot viņš starp akmeņiem ieraudzīja platu ieplaku — ieeju zemnīcā.

Otrpus ieplakas viņš pamanīja kustamies kaut ko pelēku.

Kas gan tur notiek?

Vācieši. Šķiet, divi. Tāpat kā Saška, tie lien starp akmeņiem, vairoties no lodēm. Viņi jau ir pie pašas zemnīcas! Bet ko lai dara ar Martinovu? Vai tiešām ielaist tos zemnīcā, kur atrodas ievainotais Gusevs, kur tik daudz ievainoto?

Kā sastindzis Saška vēroja abus zaldātus. Viņi, liekas, to vēl neredzēja. Kur viņi lien? Varbūt viņi aizlīdīs garām zemnīcai, nepamanīs to... Nē, zemnīcas durvis pārāk labi redzamas. Rau, viens jau ir pie ieplakas malas un skatās lejā. Viņš pasauc otru un pamāj uz durvīm. Abi apspriežas, ko darīt... Rau, viņi jau piece|as kājās ...

Saška atbrīvojās no Martinova smagā ķermeņa, pielēca kājās, atvēzējās un meta granātu.

Zaldāti nokrita pie zemes. Viens novēlās lejā, ieplakā, un palika guļam tieši zemnīcas ieejas priekšā uz dēļiem, nedabiski nolicis galvu ar bruņu cepuri uz krūtīm. Otrs pēc mirkļa uzlēca kājās un, zemu pieliecies, aizskrēja projām.

Saška iegāja zemnīcā. Ejot iekšā, viņam vajadzēja pārkāpt pāri nogalinātajam vācietim. Vācietis, ceļoties pāri uz salu, bija pamatīgi izmircis ezerā, no viņa mēteļa tecēja ūdens. Zemnīcā lampa jau taisījās dzist: nebija vairs petrolejas. Saška noguldīja vaidošo, samaņu zaudējušo Martinovu līdzās Gusevam. Gusevs gulēja nekustīgi, likās aizmidzis. Vai viņš vēl dzīvs?

Zemnīcas kaktā glabajas kaste ar rokas granātām. Saška noliecās pār kasti un sāka bāzt granātas kabatās, aiz jostas, azotē. Apkrāvies granātām, viņš izgaja no zemnīcas.

Pārkāpis pāri nonāvētajam vācietim slapjajā šinelī, Saška apstājās. Ieklausījās.

Šaušana turpinājās un bija kļuvusi stiprāka nekā iepriekš. Bet tagad tā it kā koncentrējās salas vienā stūrī un atskanēja no kreisās puses. No ieplakas durvju priekšā nevienu nevarēja redzēt. Bet nepazīstamas balsis, kas kaut ko kliedza svešā valodā, bija dzirdamas pavisam tuvu, turpat vai blakus.

Saška uzmanīgi paraudzījās visapkārt. Kādu soli tālāk viņš ieraudzīja kājas slapjos zābakos. Vāciešu patiešām bija daudz, viņi aizņēma teritoriju no krastmalas līdz pat bākai. Ienaidnieka karavīri gulēja uz vēdera, slēpdamies starp akmeņiem, izstiepuši kājas uz zemnīcas pusi, un apšaudīja ar automātiem lielgabala novietni, kur aiz brustvēra stāvēja Baskakova lielgabals,

Saujiņa dzīvu palikušo sarkanflotiešu nespēja aizsargāt visu salu, un Poļeščuks aizveda savu grupu uz šā lielgabala novietni, kas bija mazāk cietusi nekā abas pārējās. No turienes viņi atšaudījās, bet vācieši, juzdamies uz salas jau kā saimnieki, sagūla visapkārt un gatavojās izšķirīgajam uzbrukumam, lai ar vienu triecienu izbeigtu pēdējo pretošanos.

Nosargāt šā lielgabala novietni bija vājas izredzes. Vispirms jau tāpēc, ka pavisam tuvu atradās tā ieplaka, kur glabājās šāviņi. Tās dibenu lodes nesniedza. Bet no tās līdz brustvēram atlika tikai daži metri, ko nebija grūti pārvarēt. Uzbrucēji to saprata un centās nokļūt ieplakā.

Protams, Poļeščuks uzminēja viņu nodomu. Platību, kas robežojās ar ieplaku, viņš nemitīgi apšaudīja. Bet ieplakas malā gulēja liels akmens. Šis akmens noderēja par teicamu aizsegu ienaidniekam. Slēpjoties aiz akmens, viņi pa vienam pielīda pie ieplakas malas un, nogaidījuši izdevīgu brīdi, nolēca lejā. Tas vilkās lēni, bet bija vienīgais pareizais ceļš. Vāciešu ieplakas di-

benā saradās aizvien vairāk, un Poļeščuks nespēja tos aizkavēt.

Viss, ko darīja Saška Stroganovs, notika gluži nejauši. Viņam nebija nekāda plāna. Ne jau viņš uzbruka vāciešiem, bet vācieši viņam. Kāds vācietis nejauši atskatījās un piepeši pamanīja Saškas cepuri, kas pavīdēja virs ieplakas. Karavīrs izšāva, Saška pietupās. Lodes, nejēdzīgi svilpdamas, lidoja pāri galvai. Saška ar sakniebtām, aiz niknuma sazilējušām lūpam ķēra un svieda citu paka] citai granātas. Sprādzienu dunoņa aizvēlās pāri salai.

Vicinot granātu, Saška uzšāvās kājās un metas uz priekšu. Visur gulēja granātu nogalinātie vācieši. Saška klupa pāri līķiem, skriedams lēca tiem pāri. Bet dzīvie, pietrūkušies kājās, bēga projām, pārsteigti par pēkšņo uzbrukumu no aizmugures. Un Saška, panākumu spārnots, aiztraucās tiem pakaļ, kliegdams un mezdams granātas.

Veselu gadu vecākais leitnants Gusevs viņam bija mācījis granātu mešanas mākslu, un šī māka nu viņam noderēja. Ar dažiem lēcieniem viņš aizjoņoja līdz ieplakai, ieskrējies uzlēca uz lielā akmens un paskatījās lejup. Ieraudzījis ieplakā vāciešus, viņš iesvieda tur divas pēdējās granātas.

Pat tad, ja vienlaikus sprāgtu vesels ducis granātu, nebūtu tāda grāviena. Ieplakas dibenā eksplodēja ne tikai abas Saškas rokas granātas, bet visa tur sanestā munīcija.

Tik stiprs sprādziens uz salas nebija dzirdēts kopš kaujas sākuma. Ieplakā neviens nepalika dzīvs. Eksplozijas vilnis notrieca Sašku no akmens un aizmeta metrus trīs tālāk.

Samaņu Saška bija zaudējis ne jau uzreiz. Viņš dzirdēja kāju dipoņu un kliedzienus. Pacēlis galvu, Saška ieraudzīja uz priekšu skrejošos sarkanflotiešus. Tur Poļeščuks, izmantojot sprādzienu ieplaka, veda savu grupu uzbrukumā.

Tas bija trešais — un pēdējais — salas aizstāvju uzbrukums. Viņi skrēja īsā ķēdītē — astoņi deviņi cilvēki, šaudami ar automātiem, šautenēm, mezdami rokas granātas. Viņus veda Poļeščuks. Augumā mazāks par visiem, viņš gluži kā bumba vēlās starp akmeņiem

aizvien uz priekšu un tik uz priekšu. Vācieši bēga, un mūsējiem atkal izdevās atbrīvot gandrīz visu salu. Jau tālu aiz muguras palika gan ieplaka zemnīcas priekšā, gan Uļičeva lielgabals. Uz priekšu, uz priekšu! Vācieši jau bija pie pašas krastmalas — aiz Pugača apgāztā lielgabala . ..

Bet šie panākumi bija īsi, gandrīz acumirklīgi. Vāciešu uz salas atradās daudz. Panika bija beigusies, viņi atkal sāka līst uz priekšu, ielenkt, šaut ar desmitiem automātu.

Un Poļeščuka grupiņa, kļuvusi vēl retāka, atkal atkāpās uz Baskakova lielgabala novietni, brustvēra aizsegā.

8

Visu notiekošo vislabāk redzēja Luņins, jo viņš skatījās no augšas, no lidmašīnas, un vēroja nevis kaujas atsevišķas detaļas, bet visu kauju uzreiz.

Eskadriļas priekšgalā viņš gan devās prom no Suho salas, gan atkal tur atgriezās. Viņa eskadriļa pavadīja aizvien jaunas un jaunas triecienlidmašīnu un bumbvedēju grupas, kas viļņveidīgi virzījās pretī ienaidnieka kuģiem, kuri drūzmējās ap salu. Aviācija deva triecienu pēc trieciena desanta liellaivām un kuteriem, kas apsargāja tās. Un katrā nākošajā vilnī bija vairāk lidmašīnu nekā iepriekšējā, un katrs nākošais trieciens bija spēcīgāks nekā iepriekšējais.

Padomju aviācijas spēki virs Suho salas nepārtraukti pieauga. Bet vācu aviācija šajā mākoņainajā rudens dienā pēkšņi izrādījās pilnīgi bezspēcīga. Vācu lidotāji, bez šaubām, baidījās no jaunajiem padomju iznīcinātājiem. «Junkersi» pazuda un ilgi nerādījās, bet «meseršmiti», lai gan reizēm iznira no mākoņiem, taču pat nemēģināja aizsargāt savus kuģus no triecienlidmašīnu uzlidojumiem vai bombardēšanas.

Bumbvedēji nogremdēja vēl kādu pašgājēju liellaivu un aizdedzināja vienu kuteri. Kuteris dega sevišķi draudīgām liesmām. Zemās, dzeltenās liesmu mēles krēslainajā dienas gaismā šķita ļoti spožas. Uz degošā kutera sprāga munīcija, un, nodārdot sprādzieniem, tas katrreiz it kā sāpēs noraustījās, gluži kā dzīvs. Kutera motors vēl ilgi strādāja, kuģis svaidījās no vienas puses uz otru un degot uzgrūdās blakus braucošajiem kuģiem, kas šausmās traucās projām no tā.

Mēģinādami sagrābt salu, vācieši cieta milzīgus, neparedzētus zaudējumus — daudzi no viņu kuģiem aizgāja bojā, uz krastmalas akmeņiem gulēja līķi, tie šūpojās arī viļņos, piepeldēja klāt pie bortiem. Bet saliņa ar bāku vēl aizvien turējās, vēl arvien tur atšaudījās saujiņa sarkanflotiešu, tā ka vācieši zaudēja laiku un līdz ar to viņu kuģi tika pakļauti Lādogas flotiles galveno spēku uzbrukuma draudiem.

Trešoreiz lidojot no zemes raga uz salu, Luņina eskadriļa aiztraucās garām kara kuģu kolonai. Tā bija lielgaba 1 laivu — Lādogas flotiles vislielāko kuģu vienība. Vēl tuvāk salai Luņins ieraudzīja lielu grupu «jūras mednieku». Ar priekšgaliem šķeldami viļņus, tie traucās pilnā gaitā uz priekšu. Vienlaikus ar tiem, tikai no citas puses, salai tuvojās padomju bruņu kuteri.

«Jūras mednieki», izstiepušies ķēdē, sāka apiet ienaidnieka kuģus no ziemeļiem, no atklātā ezera puses. So manevru tūlīt pat pamanīja vācieši, un tas viņus ārkārtīgi uztrauca. Apiešana no ziemeļiem draudēja aizsprostot viņiem atkāpšanās ceļu.

Un vācu kuteri, kuru pienākums bija apsargāt desanta liellaivas, pameta tās, attālinājās no salas un virzījās uz ziemeļiem, lai segtu atkāpšanās ceļu. Liellaivas tiem nevarēja sekot, jo nedrīkstēja atstāt desantniekus, kas atradās uz salas un vēl aizvien cīnījās ar Poļeščuka grupu. Tā sākās ienaidnieka kuģu sadalīšanās divās grupās, kam bija liela nozīme tālākajos notikumos.

Atkal parādījās «junkersi». Vācu pavēlniecība, sapratusi briesmas, kas draudēja desantam, lika «junker-siem» bombardēt padomju kuģus. Arī «meseršmitu» saradās arvien vairāk — tie negaidot iznira no mākoņiem, kur bija paslēpušies, uz uzbruka mūsu lidmašīnām. Bet padomju lidmašīnu skaits pieauga tik ātri, ka tas pārsteidza Luņinu. Nekad kopš kara sākuma Luņins nebija redzējis tik daudz padomju lidmašīnu vienkopus. Visur, kur vien viņš pameta skatienu, traucās triecienlidmašīnas, bumbvedēji, torpēdlidmašīnas, iznīcinātāji. Tikai tagad, tikai šajā kaujā, Luņins novērtēja, cik

417

27 N. Cukovskis

milzīgas pārmaiņas norisinājušās pēdējā laikā ar padomju aviāciju.

«Junkersiem» neizdevās ne reizes trāpīt kādu no mūsu kuģiem. «Meseršmitiem» nelaimējās notriekt nevienu no mūsu lidmašīnām. Gaisa kaujā, kas notika virs bākas, zemu virs viļņiem, vācu aviācija piedzīvoja pilnīgu sakāvi. Padomju iznīcinātāji Luņina acu priekšā jau pirmajā brīdī notrieca citu pēc citas četras vācu lidmašīnas — trīs «junkersus» un vienu «meseršmitu». Bet otru «meseršmitu» tajā pašā laikā nogāza Luņins pats kopā ar Tatarenko.

Pa to laiku pie krasta bija piebraukušas lielgabal-laivas. Tās tuvojās desanta liellaivām, nesastopot gandrīz nekādu pretestību, jo vācu kuteri atradās tālāk uz ziemeļiem no liellaivām un tur pie paša apvāršņa cīnījās ar «jūras medniekiem» un padomju bruņu kuteriem. Piebraukušas tuvāk, lielgaballaivas sakārtojās kaujas ierindā un vērsa pret liellaivām visu smagā kalibra uguns spēku.

Vācieši to neizturēja un metās bēgt.

Vispirms sāka mukt zaldāti, kas atradās uz salas. Viņi jau bija ieņēmuši gandrīz visu salu, bet nu pameta ielenkto sarkanflotiešu saujiņu un panikā, neievērojot nekādu kārtību, metās saltajā ūdenī, cenšoties aizkļūt līdz gumijas laivām, līdz liellaivām. Neviens nezināja, vai viņi bija saņēmuši pavēli atkāpties. Visticamāk gan, ka viņi rīkojās bez jebkādas pavēles — gluži vienkārši noprazdami, ka liellaivas gatavojas doties projām. Un, baidīdamies, ka paliks uz salas bez jebkāda atbalsta un tiks no pārējiem atgriezti, viņi, lai glābtos, metās ūdenī.

*

Vienīgais no baterijas komandoriem, kas visu laiku atradās pie samaņas, bija Uļičevs, bet arī viņš, jau ceturto reizi ievainots, gulēja noasiņodams uz akmeņiem un nespēja pat pacelt galvu. Tomēr vienīgais neskartais baterijas lielgabals jau atkal raidīja šāviņus uz ienaidnieka kuģiem. Šāva Poļeščuks, bet viņam palīdzēja Saška Stroganovs.

Kad ieplakā notika sprādziens, eksplozijas vilnis notrieca Sašku no akmens; viņš pārsita pieri un zaudēja samaņu. Kad sarkanflotieši pēc uzbrukuma atkāpās brustvēra aizsegā, Po|eščuks pamanīja, ka Stro-ganovs sakustas, un aiz kājas ievilka viņu lielgabala novietnē. Tur Saška pilnīgi atguva samaņu. Uz pieres viņam bija milzīgs zilums un labā acs tā aizpampusi, ka to gandrīz nemaz nevarēja pavērt vaļā, taču kreisā joprojām mundri un droši raudzījās visapkārt.

Poļeščuks bija ievainots kājā. Viņš lēca uz vienas kājas, ar rokām turēdamies pie brustvēra, pie lielgabala. Kad vācieši, atstājot salu, metās projām no brustvēra, viņš paraudzījās savos biedros, minēdams, kurš no tiem varētu viņam palīdzēt. Visi bija ievainoti, bet daži vēl šāva ar automātiem uz bēgošajiem vāciešiem. Nē, ievainotos nedrīkstēja saukt palīgā, tie tikpat netiks galā. Poļeščuks pamanīja Saškas pavērto kreiso aci un vaicāja:

— Vai vari piecelties?

— Varu, — Saška atteica un piecēlās kājās.

— Padod man šāviņu!

Tā lielgabals sāka atkal raidīt šāviņus.

Poļeščuks pēkšņi iesaucās:

— Skaties, Saša!... Redzi? — Un parādīja uz kaimiņu novietnes pusi, kur gulēja sabojātais Uļičeva lielgabals.

— Redzu, — Saška teica.

Gandrīz visi vācieši jau bija salu atstājuši, bet tur ap Uļičeva lielgabaliem līkņāja vēl daži zaldāti.

— Ko viņi tur dara? — Saška jautāja.

— Liek apakšā tolu, — Poļeščuks teica. — Grib uzspridzināt lielgabalu, lai mēs nevarētu to salabot.

Vācieši izmetās ārā no lielgabala novietnes un, tāpat pieliekušies, skrēja projām. Poļeščuks paķēra automātu un nobēra viņiem pakaļ kārtu. Bet viņi paguva nolēkt no krasta lejā un paslēpties aiz piekrastes akmeņiem.

Saška pamanīja virs Uļičeva lielgabala vieglu dūmu strūkliņu.

— Tur deg aukla, — viņš sacīja. — Tūlīt atskanēs sprādziens!

Poļeščuks ar rokām atbalstījās pret brustvēru un pārmetās tam pāri. Nokļuvis aiz brustvēra, viņš ar

pūlēm kliboja prom uz Uļičeva lielgabala pusi Sašauto kāju vilkdams pa zemi, viņš kustējās ļoti lēni.

— Uz kurieni tu? — Saška izbrīnījies iekliedzās. — Neej! Tevi saplosīs gabalos!

Bet Poļeščuks atmeta ar roku un devās tālāk. Taču pēkšņi paklupa un pakrita.

Tikai tagad Saška saprata, kas Poļeščukam bija prātā.

— Es pats! — viņš iekliedzās. — Es tūlīt!

Ar vienu lēcienu viņš pārmetās pāri brustvēram un aizjoņoja uz Uļičeva lielgabala pusi.

— Par vēlu! — kliedza Poļeščuks. — Atpakaļ! Gulies! Gulies!

Bet Saška viņā neklausījās.

Un viņš nokļuva līdz lielgabalam.

Vēl paguva. Izrāvis gandrīz jau līdz galam nodegušo auklu, viņš izrausa no lielgabala apakšas tolu.

*

Desanta liellaivas, drebēdamas no šāviņiem, kas krita tām visapkārt, atstāja Suho salu. Ienaidnieka kuteri bija jau tālu priekšā — tie devās atpakaļ, uz ziemeļrietumiem, turpinot kauju ar padomju bruņu kuteriem, kas vajāja tos. Sāka bēgt visa ienaidnieka eskadra, kas, neguvusi panākumus, bet cietusi zaudējumus un kļuvusi retāka, tagad metās bēgt, veltīgi cerēdama, ka izdosies izvairīties no pilnīgas sakāves.

No sakāves izvairīties vairs nebija iespējams. Vācu kuģiem vajadzēja veikt tālu ceļu pāri ezeram lidz savai bāzei — somu sagrābtajai ostai Keksholmai. Tikai tur tie varēja rast patvērumu. Un šo daudzu stundu ilgo braucienu vajadzēja veikt, padomju aviācijas bumbu un padomju flotes artilērijas nepārtrauktās uguns vajātiem.

Vācu kuģu bēgšana norisinājās Luņina acu priekšā. Viņa eskadriļa augu dienu atradās gaisā. Tā pavadīja un apsargāja aizvien jaunus un jaunus bumbvedēju viļņus, kas cits pēc cita nepārtrauktā virknē devās bombardēt bēgošo vāciešu kuģus. Retumis gaisā notika īsas sadursmes ar «meseršmitiem», kas allaž beidzās ar to sakāvi, un bumbvedēji deva aizbraucošajiem kuģiem triecienu pēc trieciena, nesastopot gandrīz nekādu pretestību.

Vācu kuģi, vēl pie pašas Suho salas sadalījušies divās grupās, tāpat divās grupās virzījās arī pāri ezeram. Pifmo ienaidnieka kuģu grupu, kurā ietilpa kuteri, vajāja padomju bruņu kuteri un «jūras mednieki». Sevišķi daudz nepatikšanu vāciešiem sagādāja bruņu kuteri — mazi, veikli, lieliski apbruņoti kuģīši, kas ātri, neievainojami un bezbailīgi devās uz priekšu. Bruņu kuteri nemitīgi uzbruka — uzbrukums sekoja uzbrukumam un tā līdz pat Keksholmai, daudzus desmitus kilometru. Un vācu kuteri, kuru palika aizvien mazāk, pazaudējuši pēdējos spēkus, vilkās pāri ezeram, tikai šad tad atšaudīdamies.

Bet tālu aizmugurē, aizvien vairāk un vairāk atpalikdamas, virzījās pašgājējas liellaivas ar zaldātiem, un to stāvoklis k|uva aizvien smagāks. Liellaivas vajāja otra «jūras mednieku» vienība un Iielgaballaivu vienība. Atklājot lielgabalu uguni, pašgājējas liellaivas centās piespiest padomju kuģus turēties krietnā attālumā. Bet lielgaballaivas tuvojās, slēpdamās dūmu aizsegā, par ko rūpējās veiklie «jūras mednieki», un šāva uz tām ar saviem spēcīgajiem lielgabaliem no pavisam neliela atstatuma. Vajājot ienaidnieku, padomju kuģi nepārtraukti turpināja daudzveidīgu un nogurdinošu kauju, kuras mērķis bija pilnīgi iznīcināt ienaidnieku. Bet augšā, virs ienaidnieka kuģu karavānas, kas aizvien vairāk izstiepās garumā un kļuva retāka, riņķoja lidmašīnas, meta bumbas un devās triecienuzbrukumos.

īsā rudens diena tuvojās vakaram. Pār ezeru nolaidās tumsa, un ceļā no Suho salas līdz Keksholmai, degdami spožās liesmās, gāja bojā vācu kuģi.

Vakarā, kad nogurušie lidotāji sapulcējās ēdnīcā, viņu acīs vēl spīdēja ugunsgrēku atblāzma. Aiz noguruma viņi nespēja parunāt, rokas bija notirpušas, kājas tik tikko vilkās, bet dziļš uzvaras prieks, īsts triumfs pildīja viņu sirdis.

— Kaut viņi būtu to redzējuši! — sēzdamies pie galda, pēkšņi iesaucās Luņins.

— Kādi viņi, biedri gvardes major? — nesaprata Kostins.

Tatarenko dusmīgi paskatījās uz Kostinu. Cik neattapīgs! Pats viņš uzreiz uzminēja, ka Luņins domā par Rasohinu un viņa lidotājiem.

Traleris «TŠC-100», kas pirmais bija uzsācis kauju, ienaidnieka kuģu vajāšanā nepiedalījās, jo, vēl divu šāviņu trāpīts, zaudēja ātrumu. Tomēr virs ūdens tas turējās labi, un visi ļaudis uz tā bija sveiki un veseli. Vecākais leitnants Kargins saņēma pavēli piebraukt pie Suho salas un aizvest no tās ievainotos.

Pa to laiku pārējie kuģi jau bija pazuduši aiz apvāršņa. Ezers pletās tukšs un kluss, tikai vēl beidza degt’kāda jau pa pusei nogrimusi pašgājēja liellaiva, bet pāri citu nogrimušo liellaivu un kuteru vrakiem putodami vēlās viļņi. Kargins piebrauca ar «TŠC-100», cik vien tuvu iespējams, pie salas un pavēlēja nolaist ūdenī laivu. Laivā iekāpa feldšeris Bernadskis ar diviem sarkanflotiešiem.

Feldšeris Bernadskis bija puisis ar nesamērīgu augumu, lielu galvu, gaļīgu degunu un mīkstām labsirdīga cilvēka lūpām. Jau vairāk nekā gadu Bernadskis dienēja uz kara kuģa, bet viņa neveiklajā augumā nebija ne vēsts no jūrnieka vai vispār karavīra. Par spīti visām Kargina pūlēm, kas centās ieaudzināt viņā karavīra iemaņas, Bernadskī joprojām tūlīt varēja pazīt civilistu, un šinelis karājās viņa plecos kā uzsvārcis.

Laiva, palēkdamās pa viļņiem, devās uz krastu. Feldšeris, cieši piespiedis pie vēdera lielu somu, pilnu ar apsējiem, vati, pudelītēm un instrumentiem, izbrīnā vēroja salu.

Viņu visvairāk pārsteidza klusums uz salas. Tur plandījās un kūpēja tikai dūmu stabs bākas pakājē virs mājiņas, kas vēl turpināja degt. Nekur ne mazākās dzīvības zīmes. Nekārtīgi sasviesti akmeņi, nocietinājumu paliekas. Un neviena cilvēka.

Kur tad palikuši cilvēki?

Kad laiva, ar dibenu skardama oļus, atdūrās krastā, Bernadskis ieraudzīja līķus. Daudz līķu — uz akmeņiem un starp akmeņiem, pašā ūdens malā un augstāk, uz piekrastes klintīm. Tikai vācieši. Izlēkuši no liellaivas, Bernadskis ar pavadoņiem sāka soļot augšup pa taku, uz bākas pusi. Arī te bija daudz līķu un visi tikai vācieši. Dārgi gan viņiem bija nācies samaksāt par mēģinājumu iegūt salu!

— Bet, rau, kur arī mūsējie, — teica viens no feldšera pavadoņiem, iedams viņam pa priekšu.

Viņš noliecās pār diviem sarkanflotiešiem, kas gulēja līdzās šāviņu izārdītajam brustvēram.

— Ievainotie?— pienākdams klāt, vaicāja Bernad-skis.

Bet tas papurināja galvu. Sarkanflotieši bija miruši.

Vai tiešām uz salas nav vairs neviena dzīva cilvēka? ... Sprādzienu izrautas bedres, šāviņu šķembas. Viss nobērts patronām, akmeņu lauskām. Trīs lielgabali — viens apsviests otrādi un sadragāts, otrs tikai apsviests, bet trešais, likās, būtu kārtībā. Ar to vēl nesen apšaudīti bēgošā ienaidnieka kuģi, uz tralera viņi to bija dzirdējuši. Kas tad tādā gadījumā būtu šāvisf? Tas nozīmēja, ka šeit vēl ir kāds dzīvs!...

Pēkšņi kādā ieplakā, ko viņi bija noturējuši par sprādziena izrautu bedri, kaut kas sakustējās, un no tās pacēlās jauns sarkanflotietis ar milzīgu zilumu virs aizpampušās acs.

Šis sarkanflotietis bija Saška Stroganovs.

— Labi, ka atnācāt, — viņš teica, pielicis roku pie cepures. — Es viens neko nevaru izdarīt.

— Viens? — Bernadskis pārvaicāja. — Bet pārējie? Visi nogalināti?

— Visi nav nogalināti. Ievainoti.

— Un tu viens pats neesi ievainots?

— Viens pats.

— Bet jūsu komandieris?

— Vecākais leitnants dzīvs, viņš pat nāca pie samaņas un runāja . .. Pēc tam atkal sāka murgot... Tur daudzi murgo. Un visi prasa ūdeni — dzert, dzert! Un tāpēc Poļeščuks sūtīja mani pēc ūdens...

Pie Saškas kājām stāvēja tukšs spainītis.

— Bet kur tad viņi ir? — Bernadskis nepacietīgi jautāja.

— Te, zemnīcā.

Bernadskis palūkojās ieplakā, no kuras bija izrāpies Saška, un pamanīja koka durvis. Spaini šķindinot, Saška steidzās uz krastmalu pēc ūdens, bet feldšeris un viņa pavadoņi iegāja zemnīcā.

Ievainoto izrādījās cilvēku piecpadsmit, un vairums no viņiem bija ļoti smagā stāvoklī.

Bernadski un abus viņa pavadoņus gaidīja grūts darbs. Viņiem palīdzēt varēja tikai Saška Stroganovs un Poļeščuks, kas izrādījās teicams un prasmīgs sanitārs. Poļeščuks lēkāja starp lāvām uz vienas kājas un negribēja rādīt Bernadskim savu brūci tik ilgi, kamēr nebija apskatīti un pārsieti visi pārējie ievainotie.

Divi nomira, pirms viņus paguva pārsiet. Ļoti smagā stāvoklī atradās arī galvenais staršina Marti-novs — viņš joprojām bija bez samaņas, mētājās un vaidēja. Smagi ievainots bija arī komandors Uļičevs. Viņš bija pie pilnas apziņas un ļoti mocījās, bet, tāpat kā Poļeščuks, pieprasīja, lai vispirms palīdz citiem. Kad beidzot Bernadskis sāka plēst nost no viņa brūces piekaltušo, asinīm piemirkušo apģērbu, Uļičevs, par spīti šausmīgajām sāpēm, neizdvesa ne skaņas.

Vecākais leitnants te nāca pie samaņas, te atkal ieslīga nesamaņā. Bet arī atguvies, viņš, šķiet, skaidri nesaprata, kur atrodas un kas ar viņu notiek. Nepazīstamā feldšera tuklajā sejā viņš raudzījās ar neuzticību un visu laiku sauca Sašku Stroganovu un Poļeščuku.

Saška Stroganovs neatkāpās no Guseva ne soli, bet Gusevs, kaut arī nelaida Sašku projām, tomēr ar viņu nerunāja. Viņš sarunājās tikai ar Poļeščuku.

— Vai tu esi šeit, Poļeščuk? — viņš ik mirkli vaicāja.

— Šeit, šeit, biedri vecākais leitnant, — Poļeščuks atbildēja.

— Poļeščuk! Bet man taču bija taisnība, kad sacīju, ka artilēristiem jāprot mest rokas granātas?

— Taisnība, taisnība, biedri vecākais leitnant!

Gusevs bija ļoti satraukts un nekādi nevarēja nomierināties. Acis viņa bālajā sejā spoži mirdzēja. Parasti kluss, viņš tagad runāja bez mitas. Brīžiem Gu-sevam šķita, ka vēl arvien vada kauju, un viņš deva rīkojumus, pieprasīja šāviņus, kliedza: «Uguni!» Bet tajos brīžos, kad Guseva domas kļuva atkal sakarīgas, viņš, vērsdamies pie Poļeščuka, apsprieda nule notikušo kauju.

— Vācieši domā, ja viņu vairāk, tad viņi ir stiprāki. Bet tā taču nav. Vai nav tiesa, Poļeščuk?

— Tiesa, tiesa, biedri vecāko leitnant.

Gusevs iesmējās.

— Viņiem likās, ka mēs esam tādi paši kā viņi! Va! tad viņi saprot, par ko mēs cīnāmies? Vai tad viņi to ipēj saprast? Vai nav tiesa, Poļeščuk?

— Tiesa, tiesa!

— Taisījās mūs salauzt ar dzelzi, bet mēs esam stiprāki nekā dzelzs! Vai nav tiesa, Poļeščuk?

— Tiesa, tiesa ...

Kad Gusevu iznesa uz nestuvēm no zemnīcas un viņš saprata, ka viņu vedīs prom no salas, viņš acīm redzot jutās sarūgtināts. Pārāk svarīgs Guseva mūža posms bija aizritējis šeit starp kailajiem akmeņiem. Pavērsis bālo seju te uz vienu, te otru pusi, viņš alkainu skatienu aplūkoja gan veco bākas torni, gan ķieģeļu skursteni, kas slējās gaisā tur, kur dega mājiņa, kurā viņš bija dzīvojis, gan šāviņu sagrautos brustvērus, gan akmeņaino zemi, kas bija bērtin nobērta ar metālā šķembām, gan kaijas, kuras laidelējās virs viļņiem. Šeit viņš, šīs mazās saliņas komandants, strādāja, sapņoja, mācīja, mācījās pats, cīnījās un uzvarēja. Un, raudzīdamies apkārt, viņš, likās, gribēja aizvest salu sev līdzi.

VIENPADSMITĀ NODAĻA. DARBI UN SAPŅI

1

Pirmajā decembri Luņins negaidot saņēma vēstuli.

Tas bija svarīgs notikums. Visi pulkā zināja, ka otrās eskadri|as komandieris nekad nav saņēmis nevienu vēstuli. Cik daudz dažādu minējumu par to tika izteikti tehniķu zemnīcās, lidotāju kubrikos, eskadriļu komandpunktos, abās virtuvēs — komandieru un sar-kanflotiešu kambīzē. Un pēkšņi — beidzot — trijstūrī salocīta, pelēcīga burtnīcas lapa, uz kuras uzrakstīts: «Konstantinam Ignatjevičam Luņinam.»

Iekams vēstule nokļuva Luņina rokās, tā apceļoja pulku, modinot vispārēju ziņkāri. Vispirms to aiznesa uz māju, kuras priekšā auga divžuburainais bērzs. Mājā Luņina nebija, bet šeit pašlaik atradās pulka inženieris Fjodorovs, kas te dažkārt pēcpusdienās iegriezās, lai pusstundu nosnaustos Luņina gultā. Paņēmis trīsstūraino vēstuli, inženieris to apskatīja no visām pusēm, uzmanīgi aplūkodams zīmogus. Viņš nolēma atteikties no atpūtas un, uzāvis zābakus, tūlīt pat devās uz otrās eskadriļas komandpunktu, kur cerēja satikt Luņinu.

Arī eskadriļas komandpunktā Luņina nebija. Toties tur viņš sastapa divus lidotājus — Kuzņecovu un Ha-metovu. Paņēmis no inženiera vēstuli, Hametovs ar nozīmīgu sejas izteiksmi parādīja to Kuzņecovam.

— Gvardes majors vēl laikam pusdieno, — Kuzņe-covs teica un lika raitniekam Hromiham tūlīt aiznest vēstuli uz lidotāju ēdnīcu.

• Luņina nebija arī ēdnīcā. Lidotāji vēl pusdienoja, pie galdiņiem sēdēja daudz vīru no visām trim eskadriļām. Hromiha ierašanās ar Luņinam adresēto vēstuli

atstāja uz visiem lielu iespaidu. No vairākiem galdiņiem sāka saukt, ka majors Luņins kopā ar Jermakovu un Proskurjakovu esot pirms minūtēm desmit aizgājis uz pulka komandpunktu. Daudzi vēlējās steigties turp un nekavējoties nodot vēstuli. Bet Hromihs nepavisam nebija noskaņots sagādāt viņiem tādu prieku. Cieši sažņaudzis vēstuli sava lielajā plaukstā, viņš pats devās uz pulka komandpunktu.

Pulka komandpunkta zemnīcā Proskurjakovs, Jer-makovs, Sahbazjans, Luņins un Tararaksins pētīja lielu, uz galda izklātu karti. Tā bija Staļingradas apgabala karte — karte, ko daudzo karšu īpašnieks Sahbazjans pašlaik uzskatīja par sevišķi vērtīgu. Katru dienu viņš uz tās atzīmēja visu, ko no Padomju Informācijas biroja ziņojumiem uzzināja par vācu karaspēka ielenkumu pie Staļingradas. Frontu stāvokli, kas nepārtraukti mainījās, viņš atzīmēja ar krāsainiem zīmuļiem, triecienu virzienus norādīja ar bultiņām, un Sah-bazjana karti, šo uzskates brīnumu, vēlējās apskatīt ikviens no pulka ļaudīm.

Vēstules nodošanā piedalījās visi klātesošie.

— Jums vēstule, biedri gvardes major.

— Paņemiet vēstuli, major!

— Konstantin Ignatjevič, tev vēstule.

Novērsušies no kartes, biedri ar ziņkāri skatījās

Luņinam sejā. Un visi manīja, ka viņš nobāl. Paņemot vēstuli, viņam mazliet trīcēja roka. Luņins apskatīja vēstuli no vienas puses, tad pagrieza otrādi un apskatīja no otras puses, it kā neuzdrīkstēdamies atplēst. Taču, redzēdams, ka citi uz viņu skatās, saņēmās un atvēra salocīto lapu.

Tikko Luņins bija izlasījis pirmās rindiņas, viņa nobālusī seja tumši piesarka.

— Tā ir no Serova, — viņš sacīja. — No mūsu Koļas Serova. — Luņina acis priekā mirdzēja.

— Ko tu saki? — Proskurjakovs iesaucās dārdošā balsī. — Tātad viņš dzīvs!

Kopš tā brīža, kad Serovu aizveda, viņi par to nekā vairs nezināja un jau sāka šaubīties, vai tas vispār dzīvs.

— Ko tad viņš raksta?

— Kur viņš ir?

Serova vēstule ar lieliem, nevienādiem burtiem bija īsa, un no tās izdevās uzzināt pavisam maz. Savu ilgo klusēšanu Serovs izskaidroja ar to, ka neesot cerējis vēl kādreiz atgriezties pulkā. «Tikai tagad radusies ticība, ka atkal nokļūšu pulkā,» viņš rakstīja. «Ja ne par lidotāju, tad vismaz par rakstvedi noliktavā. Atrodos hospitālī, Barnaulā, četrtūkstoš kilometru attālumā no frontes. Vispār esmu gandrīz vesels, vēl tikai tāds nieks, kas pagaidām aizkavē.. .»

Tad vēl Serovs lūdza Luņinu atrakstīt viņam sīkāk par pulka dzīvi un nodot sveicienu komandierim, komisāram un visiem, it visiem, kas viņu vēl nav aizmirsuši. Vēstules beigās izskanēja diezgan skumja doma: mēs te, sak, esam palikuši bez sava kakta, un jums jāsaprot, ka pulks man ir vienīgā dzimtā māja. Bet aiz paraksta vēl sīkiem sīkiem burtiņiem pierakstīts: «Ja uz mana vārda ir vēstule, pārsūtiet.»

Visi uzreiz saprata, no kā Serovs gaida vēstuli. • — Tā jau nu viņa tam rakstīs gan, kad pūcei aste ziedēs, — Proskurjakovs drūmi norūca.

Pulkā bija cieši iesakņojies uzskats, ka sieviete, kuru Serovs bija iemīlējis pirms kara, ar nodomu pārtraukusi ar viņu attiecības. Un, tā kā viņi mīlēja Serovu, tad katrā ziņā šo sievieti nosodīja.

— Ir pat labāk, ka viņa neraksta, — teica kapteinis Šahbazjans. — Tā vismaz viņa ir sevi atklājusi. Serovs pabēdāsies kādu laiku un tad atradīs kādu citu. Vai nu viņš tikai tādas sievietes vērts!

— Velns to sievieti rāvis, — teica Tararaksins. — Galvenais, ka Serovs pats ir dzīvs un atveseļojas.

Tararaksina labsirdīgās, tuvredzīgās acis aiz briļļu stikliem staroja priekā. Viņš mīlēja Serovu.

— Jūs, Konstantin Ignatjič, aizrakstiet gan viņam, cik ļoti mēs viņu gaidām, — teica Jermakovs. — Un es pats arī viņam aizrakstīšu . ..

Priecīgā vēsts par to, ka no Serova pienākusi vēstule, kādas pusstundas laikā aplidoja visu pulku. Rait-nieks Hromihs, soļodams nopakaļ Luņinam uz eskadriļas komandpunktu, smaidīja un ik pa brīdim atkārtoja:

— Tātad dzīvs mūsu vecākais leitnants. .. Tā, tā... Bet es jau vairs necerēju neko dzirdēt par viņu ... Tātad dzīvs ...

Otrās eskadri|as jaunie lidotāji vēsti, ka Serovs, viens no leģendārajiem «rasohiniešiem», ir dzīvs un varbūt drīz atgriezīsies pulkā un lidos kopā ar viņiem, uzņēma kā brīnumu. Gan aerodromā pie lidmašīnām, gan ēdnīcā, gan vakaros kubrikā viņi bez mitas runāja par gaidāmo Serova atgriešanos. Luņinam viņi raidīja draudzīgus un nozīmīgus skatienus — viņiem jau pēc pašu pieredzes bija zināms, kas ir kauju gai-tās dzimusi draudzība, un viņi saprata, ko pārdzīvo Luņins.

Bet it sevišķi par Serova izveseļošanos priecājās ārsts Gromeko. Viņš, bez šaubām, bija ļoti noraizējies par to un nebūt nejutās drošs par tā likteni. Tagad, kad kļuva skaidrs, ka viņa pacients izveseļosies, lepnums pildīja Gromeko sirdi.

— Es taču teicu, ka nevajag ghiest hoku! — viņš iesaucās, sastapis Luņinu ēdnīcā. — Ghiest ih visvieglāk, ghiest phot kaths muļķis...

Un, pienācis Luņinam tuvāk klāt, viņš tomēr pavaicāja klusā, šaubu pilnā balsī:

— Bet vahbūt viņš nehakstīja pats, vahbūt viņš kādam diktēja? ...

— Nē, — Luņins atbildēja, — rakstījis viņš pats, es pazīstu viņa rokrakstu ...

— Nu, tad jau skaidhs, ka pats, — ārsts atviegloti nopūtās. — Tomēh vahbūt viņš iemācījies hakstīt ah kheiso hoku .. . Ko? Jūs tā nedomājat?

Pēc pusdienām Luņins devās uz mājām, lai tur, klusumā un mierā, uzrakstītu Serovam atbildi. Slava jau mierīgi krāca savā gultā. Luņins nolika petrolejas lampiņu uz galda, sameklēja papīra lapu, tintnīcu un ilgi sēdēja, pārdomās iegrimis.

Luņinam gribējās pastāstīt Serovam tik daudz, ka viņš nezināja, ar ko sākt. Jo vairāk Luņins domāja, jo skaidrāk saprata, ka pat tad, ja bez pārtraukuma rakstītu veselu mēnesi, nevarētu izklāstīt visu. Izšķīries viņš beidzot uzrakstīja Serovam, ka pulkā viņu ļoti gaida, visi viņam vēl veselību un ka vēstuļu nav. Ko lai raksta vēl?

Mazliet padomājis, viņš vaicāja, vai atstāto čemodānu nesūtīt uz Barnaulu.

Vēstule iznāca pavisam īsa. Pārlasījis to, Luņins nopūtās un salocīja lapu trīsstūrī.

2

Nākošajā dienā uz pulku ar «U-2» atlidoja Uva-rovs.

Viņš ienāca pulka komandpunkta zemnīcā tieši tajā brīdī, kad visi aplūkoja Šahbazjana Staļingradas karti. Proskurjakovs nokomandēja «Mierā!» — un tie vienā mirklī uzlēca kājās. Noklausījies ziņojumu, bet pēc tam katram paspiedis roku, Uvarovs arī pats piegāja pie kartes, kas klāja štāba priekšnieka galdu.

— Mums, biedri pulka komisār, pie Ļeņingradas kartes vajadzētu sēdēt, bet mēs, lūk, Staļingradas karti pētījam, — teica Sahbazjans un vainas apziņā pasmaidīja.

— Nu un pareizi darāt, — Uvarovs attrauca. — Jūs

var apskaust, lieliska karte! Starp citu, arī man tāda ir, es vai acis būšu izskatījis, to pētīdams. Ļeņingradas liktenis tagad izšķiras pie Staļingradas. i

Kā vienmēr, Uvarovs uzreiz nepateica savas/ieraša-nās iemeslu, bet vispirms nesteigdamies apstaigāja visu pulku, iegriezās zemnīcās, aprunājās ar karavīriem. Viņš piedalījās divās komjauniešu sapulcēs — pirmajā eskadriļā un trešajā, jokoja un smējās tur ar jaunajiem motoristiem. Pusdienoja ēdnīcā kopā ar pārējiem lidotājiem; pusdienu laikā Uvarovs runāja maz, vairāk klausījās, bet daudzi manīja, ka viņš šodien sevišķi apmierināts un apņēmības pilns. Bija skaidrs, ka viņš ieradies ar kādu jaunu uzdevumu.

Pēc pusdienām eskadriļas komandierus izsauca uz pulka komandpunktu. Šeit, vēl arvien kavēdamies pie tās pašas Šahbazjana Staļingradas kartes, Uvarovs beidzot paziņoja, kādēļ atbraucis. Pulkam vajadzēja steidzīgi pārcelties jaunā vietā.

— Atpakaļ, pāri ezeram? — Jermakovs apvaicājās.

Uvarovs pamāja ar galvu.

— Tātad ne vairs uz austrumiem, bet rietumiem, — viņš teica nozīmīgi.

Dažus mirkļus visi sēdēja klusēdami, noprazdami šīs vēsts svarīgumu. Kaut ko tādu viņi slepenībā bija gaidījuši jau sen. Ik dienas saņemtie ziņojumi par Staļingradu nepacietību vēl pavairoja. Tuvojās kaut kādi lieli nolikumi, kaut kādas pārmaiņas, kas varbūl beidzot izšķirs Ļeņingradas, Lādogas, Baltijas flotes likteni.

Lidmašīnām vajadzēja veikt pārlidojumu rīt no rīta, pirms ausmas, vēl krēslā, lai pievērstu pēc iespējas mazāk uzmanības. Tiem pulka ļaudīm, kas nebija lidotāji, jāpārceļas vēl agrāk — nakts tumšākajās un klusākajās stundās ar transportlidmašīnām, kas atlidos viņiem pakaļ tieši pusnaktī. Gatavošanos ceļam vajadzēja sākt nekavējoties, tāpēc ka laika bija palicis ļoti maz.

Luņins gribēja steigties pie savas eskadriļas. Viņš izskatījās ļoti norūpējies un viens no pirmajiem atstāja zemnīcu. Tūlīt aiz viņa izgāja ārā Uvarovs.

— Konstantin Ignatjevič, pagaidiet! — viņš uzsauca Luņinam.

Luņins apstājās. Uvarovs pienāca viņam klāt.

— Vai jūs ļoti steidzaties? Gan pagūsiet! Pavadiet mani mazliet! Es apsolīju aiziet pie zenītniekiem, mani tur gaida ...

Pulkstenis vēl rādīja tikai pieci, bet bija jau pavisam satumsis. Zem plānās sniega kārtas, kas sedza lidlauku, ik uz soļa varēja manīt sasalušu zemi.

Neparasts klusums valdīja visapkārt; varēja sadzirdēt tikai neskaidru, tālu troksni. Grūti bija pateikt, vai tur dunēja fronte vai vienkārši šalca krēslā tītie meži. Uvarovs un Luņins soļoja blakus. Viņi juta viens pret otru simpātijās, zināja to un priecājās, ka ir kopā.

— Serovs lūdz pārsūtīt viņam vēstules? — Uvarovs ievaicājās.

— Jā, — Luņins atbildēja, nemaz nebrīnīdamies, ka Uvarovs jau uzzinājis par Serova vēstuli. — Bet nevienas vēstules nav.

— Zinu, — Uvarovs teica. — Viņš vēl aizvien mīl un cer, lai gan pagājis jau pusotra gada. Tagad daudzi pazaudējuši viens otru un nevar atrast.

— Viņa, jādomā, arī negrib atrast.

— Iespējams, ka arī negrib, — Uvarovs piekrita. — Starp citu, nemaz nevēlos domāt par viņu slikti. Es nepavisam viņu nepazīstu, bet pazīstu Serovu. Slikts cilvēks nespētu to saistīt.

— Cilvēkā var vilties, — sacīja Luņins.

Viņš šos vārdus attiecināja ne tikai uz šo sievieti, ko mīlēja Serovs, un Uvarovs to manīja un saprata.

— Var pat sevī vilties, bet otrā cilvēkā vēl jo vairāk, — Luņins turpināja.

— Tas ir pareizi, — Uvarovs teica, — dažkārt cilvēkā var vilties. Un tomēr ne tik bieži mēs viļamies cilvēkos. Ja jūs zinātu, cik reižu man nav nācies lūkoties kādā un domāt: «Vai var viņam uzticēties vai nevar?» Prātoju, apsveru gan šā, gan tā, pēc tam pēkšņi atmetu visus spriedelējumus un nolemju: var. Tad kļūstu līksms, tāpēc ka ir prieks ticēt cilvēkam...

— Kā, kā jūs sacījāt? — Luņins pārvaicāja. — Ir prieks ticēt cilvēkam?

— Nūja. Vai jūs tam nepiekrītat?

— Kā ne, piekrītu. To jūs ļoti labi pateicāt, Ivan Ivanič.

— Un ziniet, pēc tam man gandrīz nekad nav nācies nožēlot, ka esmu dāvājis uzticību, — Uvarovs turpināja. — Gandrīz nekad.

— Un tomēr Serovs var kļūdīties, — Luņins stūrgalvīgi atkārtoja.

— Serovs var kļūdīties, — Uvarovs piekrita. — Bet mēs nedrīkstam kļūdīties. Mēs nezinām, kas ar šo sievieti noticis, un mums nav jāzīlē, bet jāuzzina. Mūsu pienākums ir viņu atrast un uzzināt, kāpēc viņa Sero-vam neraksta.

— Tas tiesa, — Luņins piekrita. — Nebūtu slikti, ja mēs uzzinātu. Bet kā lai viņu atrod?

— Jāpapūlas, — Uvarovs teica. — Es pamēģināšu.

Iegrimuši domās, viņi atkal pārstāja runāt un gāja

tālāk pa tumšo, kluso aerodromu. Saruna par Serovu bija vēl vairāk tuvinājusi viņus.

Un tomēr Luņins mazliet apmulsa, kad pēc ilgas klusēšanas Uvarovs pēkšņi viņam jautāja:

— Konstantin Ignatjevič, kāpēc jūs neesat partijā?

Luņins tūlīt atbildēja.

— Tā iegrozījusies mana dzīve, — viņš sacīja.

— Slikti iegrozījusies?

— Nē, kāpēc tad slikti! — Luņins attrauca. — Vai tad es sūdzos?

Viņš apklusa. Arī Uvarovs gāja Luņinam līdzās, nebilzdams ne vārda.

— Tomēr jau sen sapņoju par iestāšanos partijā, — Luņins beidzot sacīja. — Bija laiks, kad es pat meklēju rekomendācijas... īsi pirms kara... Iesniegums jau bija uzrakstīts...

— Nu, un tad?

— Neiesniedzu.

— Kāpēc?

— Tā gadījās ...

Atkal klusēšana. Iespējams, Luņins gaidīja, ka Uvarovs viņam ko jautās. Bet Uvarovs nejautāja.

— Es šķīros no sievas, — Luņins teica. — Vai jūs to zinājāt?

— Nopratu, — Uvarovs atbildēja. — Jums par to pārmeta?

— Nē, nepārmeta. Bet varbūt par to varētu pārmest.

— Par to, ka jūs šķīrāties?

— Nu, ja ne pārmest, tad kaut ko pavaicāt. Bet es nevienam neko negribēju paskaidrot. Un nenodevu iesniegumu.

Uvarovs klusēja, domādams, ka Luņins viņam neko vairs neteiks. Bet Luņins pēkšņi ierunājās pats:

— Es viņu izdzinu no mājām, — viņš sacīja. — Viņa satikās ar kādu cilvēku, un es to uzzināju. Sieva mani lūdzās. Teica, ka nesatikšoties vairs ar to .. . Viņa gribēja palikt... Viņa ļoti lūdza mani...

— Un jūs?

— Es liku viņai iet prom. Un kopš tā laika neesmu viņu redzējis.

Uvarovs gaidīja, vai Luņins neteiks vēl ko. Bet Luņins nebilda vairs ne vārda. Pēc brīža Uvarovs atkal jautāja:

— Kā jums šķiet, vai esat izturējies pret sievu pareizi? Kā jums pašam liekas?

— Bija laiks, kad domāju, ka esmu rīkojies pareizi.

— Un tagad?

— Nezinu ...

433

28 N. Cukovskis

Viņi atkal apklusa un, nebilzdami ne vārda, aizgāja gandrīz līdz pašai artilēristu zemnīcai. Luņinam bija laiks atgriezties. Viņš apstājās, bet abiem negribējās šķirties, un tie diezgan ilgi, tumsas slēpti, stāvēja viens otram blakus. Kopš bija apklususi to zābaku dipoņa, vēl dzirdamāka kļuva gari stieptā, neskaidrā dunoņa, kas atskanēja kaut kur no tālienes.

— Vai dzirdat? — Uvarovs pēkšņi ievaicājās. — Tā ir mūsu zeme, ko sagrābuši vācieši. Tā sauc: «Gaidu-u-u-u-1...»

3

Izlidoja pēc kārtas visas trīs pulka eskadriļas; pēdējā pacēlās gaisā otrā eskadriļa.

Garā decembra nakts tuvojās beigām un tumšā, robainā meža svītra ap aerodromu jau skaidri iznira no miglas, kad otrās eskadriļas lidmašīnas cita pakaļ citai pacēlās no sniega klātā aerodroma. Pēdējo reizi tas aiztraucās pāri Rasohina kapam un, apmetušas loku un izkārtojušās lielā ķīlī, devās uz rietumiem.

Debesis bija apmākušās, un tikai aizmugure, aus-trumos, mākoņos pavīdēja plaisa, kur ieblāzmojās ziemas bālā rītausma, metot gaiši sārtus atspulgus sniegā.

Ezers zem lidmašīnas pletās kā milzīgs tuksnesis. Pirms gada decembra sākumā pāri ezeram bija braukušas automašīnu virknes, bet tagad ledū vēl melnēja milzīgi lāsmeņi, stiepdamies kilometriem tālu. Rudens bija ieildzis, kara otrā ziema atnāca ar novēlošanos; īsts sals vēl nebija iestājies, ezers aizsala lēnām, kā negribot. Navigācija jau sen bija pārtraukta, bet atjaunot satiksmi pa ledu vēl aizvien neizdevās. Atkal bija pienācis laiks, kad satiksmi starp Ļeņingradu un pārējo padomju zemi uzturēja tikai pa gaisu.

Rau, kur priekšā jau zilgu mežu klātais Osinovecas zemes rags. Rau, arī Osinovecas bāka. Pagājušajā ziemā Luņins te lidoja pāri kopā ar Rasohinu un Se-rovu. Toreiz viņi tikai trijatā devās uz austrumiem. Ra-sohins tā arī nesasniedza mērķi... Un, lūk, tagad Luņins atgriežas. Tik daudz lidmašīnu viņš ved sev līdzi — un vēl kādas!

Viņi nolaidās citā aerodromā, ne vairs tajā, kur bija apmetušies pagājušā gada rudenī, un, taisnību sakot, Luņins par to priecājās. Viņam būtu bijis sāpīgi, ja atkal vajadzētu apmesties tajā vasarnīciņā, kur Ka-bankovs vakaros spēlēja akordeonu, iet uz to pašu ēdnīcu, kur viņš tik daudz reižu tika pusdienojis kopā ar Cepelkinu, Serovu, Rasohinu. Aerodroms, kur viņi toreiz bija nolaidušies, atradās ziemeļrietumos no pilsētas, tikai dažu kilometru attālumā no Somu jūras līča piekrastes, bet jaunais, no kura viņiem tagad nāksies doties lidojumos, bija ziemeļaustrumos no pilsētas. Dzelzceļa līnija, kas savienoja Ļeņingradu ar Lādogas ezera rietumu krastu, vienīgā dzelzceļa līnija, kas uzturēja satiksmi aplenkuma loka iekšpusē, stiepās gar aero-# dromu, un, kad eskadriļas lidmašīnas nolaidās, pirmā skaņa, ko Luņins izdzirda, bija lokomotīves svilpiens. Viņš sen nebija dzirdējis svilpjam lokomotīvi, un šī pazīstamā skaņa, rāma un parasta, modināja viņā miera un mājīguma noskaņu.

Lidotāji gaidīja, ka tūlīt pēc pārvietošanās vajadzēs piedalīties sīvās kaujās. Bet viņi maldījās. Dienas ritēja, taču kaujās viņiem nevajadzēja piedalīties. Pavēlniecība, šķiet, bija norūpējusies vienīgi par to, lai ienaidnieks neuzzinātu, ka uz Ļeņingradu pārvietots vesels aviopulks, turklāt ar tik daudzām jaunās konstrukcijas lidmašīnām. Savas lidmašīnas viņi pamatīgi noslēpa mežā gar aerodromu un izlidoja diezgan reti, galvenais, vienmēr ļoti mazās grupiņās — ne vairāk ka pa divām, četrām lidmašīnām vienā laikā.

Ziemas dienas nedaudzajās gaišajās stundas Luņins ar saviem lidotājiem pacēlās gaisā, lai tie iepazītos ar svešo apkārtni un varētu orientēties. Par pavadoni viņš ņēma līdzi gan Tatarenko, gan Kostinu, viņiem pievienojās vel kāds pāris — vai nu Karjakins ar Rja-buškinu, vai Hametovs ar Dzigu, vai Kuzņecovs ar Os-trosabļinu, un viņi devās tālā lidojumā.

Paceļoties gaisā, viņi vienmēr redzēja Ļeņingradu. Tās tuvākā nomale atradās pavisam netālu no aerodroma. Izņemot Luņinu un Kuzņecovu, neviens no eskadriļas lidotājiem nebija nekad bijis Ļeņingradā, viņi nekad nebija to redzējuši un nolūkojās uz slaveno pilsētu ar neremdināmu ziņkāri.

Ļeņingrada pārsteidza vispirms ar savu plašumu. Tā pletās līdzenumā, pa kuru līku loču vijās upes, un pat skaidrā laikā nevarēja saskatīt pilsētas otru malu. Bet skaidrs laiks te gadījās reti, un parasti šī milzu pilsēta tinas decembra blāvās miglas dūmakā, virs kuras it kā peldēja torņi, jumtu kores, kupoli, dūmeņi.

Lidotājiem gribējās apmest loku virs pilsētas, bet tas neietilpa viņu uzdevumos. Pacēlušies gaisā, viņi parasti devās pāri mežiem uz dienvidiem, uz to frontes iecirkni, kas stiepās gar Ņevas^1 rastiem. Virs Ņevas viņi nogriezās pa kreisi uz austrūmiem un lidoja virs i frontes iecirkņa, kamēr sasniedza vietu, kur Ņeva iztek | no Lādogas ezera.

Piloti vēroja ne visai augstos, mežiem apaugušos upes krastus. Sniega klātie meži pirmajā mirklī šķita * mierīgi un neapdzīvoti. Un tikai bezgala daudzās vieglās dūmu strūkliņas, kas šur tur pacēlās, liecināja, kāda saspringta, apslēpta dzīve norit tajos. Mazliet pavērojuši apkārtni, lidotāji pamazām sāka apjaust nomaskētās pārejās, zemnīcas, blindāžas, tranšeju līku loču līnijas, nocietinājumu mezglus un dzotu sistēmas, un tad kļuva skaidrs, ka visa zeme te izrakņāta, līdzīga šūnām, ka šajos pēc izskata neapdzīvotajos mežos slēpjas daudz cilvēku. Frontes līnija turējās šeit jau vairāk nekā gadu, un pa šo laiku abas armijas bija paguvušas uzcelt neparasti stiprus nocietinājumus. Tās šķīra tikai upe. Upē vietām vēl melnēja lāsmeņi, bet ar katru dienu tie kļuva šaurāki, un ciets ledus tilts aizvien stiprāk saistīja abus krastus.

Tā, lidodami virs Ņevas, viņi nonāca līdz Lādogas ezeram, līdz Šliselburgai. Vāciešu ieņemtā pilsētiņa atradās upes dienvidu krastā, bet tieši tās priekšā, uz saliņas, ko no pilsētiņas šķīra šaura atteka, rēgojās tumša lielu akmeņu kaudze — viss, kas bija palicis pāri no Šliselburgas cietokšņa, kura drūmajos kazemā-tos cara valdība kādreiz bendēja revolucionārus.

Luņins tikai vienu vienīgu reizi bija redzējis šo vietu — pagājušajā ziemā, kopā ar Rasohinu un Serovu lidojot uz austrumiem. Jau toreiz viņš ar ziņkāri aplūkoja Šliselburgas cietoksni, jo agrāk bija dzirdējis nostāstus par jūrnieku artilēristu saujiņu, kuri paslēpušies saliņā aiz senā cietokšņa sienām, aizsprostojuši vāciešiem ce|u pāri Ņevai, neļaudami viņiem savienoties ar somiem, kas uzbrukuši no ziemeļiem, un nogriezt ceļu no Ļeņingradas uz Lādogu. Kopš tā laika bija pagājis vairāk nekā gads, pienākusi otrā ziema, bet vēl arvien tā pati neuzvaramā sarkanflotiešu saujiņa mitinājās vāciešiem turpat deguna galā, uz. saliņas, un viņus šķira atteka, kas, no augšas raugoties, nebija platāka par grāvi. Vācieši šāva ar lielgabaliem tiešā tēmējumā no simt metru attāluma, un viņu šāviņi nemitīgi ardīja akm< kaudzi. Taču tie nekā nepanāca. Sarkanflotieši sēdēja, dziļi ierakušies pazemē, un, vajadzīgā bridi pēkšņi izstūmuši no savām alām lielgabalus, atbildēja vāciešiem ar uguni.

Visa Baltijas flote un abas frontes — ir Ļeņingradas, ir Volhovas — ar mīlestību un cieņu klausījās nostāstos par viņu varoņdarbiem. Šādu nostāstu bija ne mazums. Runāja, piemēram, ka reizēm nedēļām ilgi nav bijis iespējams aizgādāt uz saliņu pārtiku. Teritoriju starp saliņu un upes ziemeļu krastu apšaudījis ienaidnieks, un gaišajās vasaras naktīs nav bijis iespējams aizkļūt līdz saliņai. Pavasarī satiksmi ar saliņu uz ilgu laiku pārtrauca Lādogas ezera ledus, kas tiecās uz Ņevu. Rudenī naktis bija pietiekoši tumšas, bet ledus, vēl pavisam plāns, nespēja izturēt cilvēka svaru. Un ziemā drošsirdi, kas līda uz saliņu vai no tās prom, vācieši viegli atklāja uz baltā sniega fona. Pusbadā dzīvoja salinieki zem sagrautā cietokšņa akmens bluķiem, un viņu tumšajās alās vienmēr bija drēgni un auksti, tāpēc ka aizgādāt uz saliņu kurināmo nācās vēl grūtāk nekā pārtiku. Ievainotie un slimie palika tepat, kopā ar veselajiem, jo izvest viņus nebija iespējams. Bet salauzt cietokšņa aizstāvju pretestību vāciešiem neizdevās, un mazā saliņa Ņevas vidū tā arī palika visu laiku viņiem nepieejama.

Lidotāji to visu labi zināja. Viņi bija dzirdējuši arī nostāstu par kaķi, kurš gāja no mutes mute. Kaķis dzīvojis uz saliņas un pārcietis visas grūtības kopā ar salas aizstāvjiem. Tas bijis varonīgo jūrnieku mīlulis: pazemes tumsā tam acis zalgot zalgojušas; sēžot viņiem uz ceļgaliem, kaķis malis savas dzirnaviņas, un, glaudīdami to, karavīri sildījuši savas nosalušās rokas. Kaķis licis atcerēties mājas mierīgo dzīvi, dzimto pusi.

Viņi dalījušies ar to savā trūcīgajā pārtikas devā un cītīgi sargājuši no briesmām.

Taču kaķi nosargāt bijis grūti, jo tas bijis apbrīnojami drošs. Saliņā kaķēns nokļuvis vēl pavisam mazs, un viss mūžs tam noritējis starp šāviņu sprādzieniem un lielgabalu grāvieniem. Dzīvnieks pieradis pie šiem apdullinošajiem trokšņiem un nav pievērsis tiem vairs nekādu uzmanību. Tā ausu galiņi ietrīsējušies, atskanot kaut mazākajam troksnītim kādā attālākā pazemes alas kaktā, bet, kad pavisam tuvu sprādzis šāviņš, tas turpinājis gulēt.

Kaķa iemīļotā vieta bijusi — augšā, uz sagrautās cietokšņa sienas apdrupušajiem akmeņiem. Šī vieta to vilinājusi, tāpat kā pārējos kaķus vilina bēniņi un jumti. Tur tas dzenājis zvirbuļus, pastaigājies, kūkumu uzmetis un asti pacēlis, sildījies saulgozī. Vācu arti-lēristi uzmanīgi vērojuši to ar binokļiem un tālmērīša-nas ierīcēm. Un, tā kā, izņemot kaķi, neko kustošu un dzīvu uz saliņas nav izdevies atklāt, viņi uzsākuši apšaudīt to ar smagajiem lielgabaliem.

Katrreiz, kad sākusies kārtējā saliņas apšaude, sar-kanflotieši jautājuši cits citam: «Kur ir kaķis?» Un, ja tas nav bijis pazemē, vienmēr gadījies kāds pārdrošnieks, kas izrāpies ārā un, lienot starp akmeņiem, mēģinājis to notvert. Kaķi bāruši, ieslodzījuši, sodījuši, bet nekas nelīdzējis — vienmēr tas atradis kādu spraugu, pa kuru izbēgt ārā.

Un beidzot vācieši to ievainojuši.

Kaķis norāpies pazemē asiņains, vilkdams paralizētās pakaļkājas. Kara feldšeris, kas kopis ievainotos sarkanflotiešus, sācis ārstēt arī kaķi. Viņš izdarījis operāciju, izvilcis tam vairākas sīkas šķembas un pārsējis brūces. Kaķis ilgi cīnījies starp dzīvību un nāvi, un karavīri, ieejot telpā, kur tas gulējis uz tīra paklāja, runājuši čukstus, lai to netraucētu.

Pamazām dzīvnieks atlabis. Un pirmajā dienā, kad tas atkal spējis staigāt, uzbēdzis augšā uz sienas. Nodārdējuši vācu lielgabali. Šoreiz no bezbailīgā kaķa palicis pāri tikai astes galiņš ...

Apmetušas loku virs Šliselburgas cietokšņa drupām, lidmašīnas pa to pašu ceļu, gar frontes līniju, atgriezās aerodromā. Kad lidotāji bija labi iepazinušies ar Ņevas

krastiem, Luņins sāka vest viņus pāri Ņevai un viņi lidoja virs vāciešu sagrābtās zemes. Šie lidojumi prasīja lielu piesardzību un uzmanību. «Meseršmitus» viņi vairs nesastapa tik bieži, un vispār vācu aviācija te neizrādīja aktivitāti un, kā redzams, izvairījās no gaisa kaujām, toties zenītartilērija trakot trakoja. Varēja vērot, ka daudzās savstarpēji saistītās, piešautās zenīt-baterijas bija iedalījušas debesis kvadrātos.

Izraibinot debesis dūmu mākonīšiem, šāviņi piespieda lidotājus turēties lielā augstumā, nepārtraukti manevrēt, ik brīdi slēpties mākoņos. Tā bija bīstama rotaļa, un Luņins ik dienas baidījās zaudēt kādu lidmašīnu un līdz ar to lidotāju, jo tādā gadījumā, kad lidmašīnas nogāžas virs ienaidnieka ieņemtās zemes, neizbēgami iet bojā arī lidotājs. Taču pavēlniecība prasīja, lai Luņins labi iepazīstinātu savus lidotājus ar teritoriju, kas atradās viņpus Ņevas, un viņš neatlaidīgi turpināja šos lidojumus — mazās grupiņās, lai nepievērstu uzmanību.

Sākot ar decembra vidu, eskadriļai uzticēja izlūkošanas uzdevumus. Šos uzdevumus Tararaksins saņēma tieši no frontes štāba, ko pulkā visi atzina par lielu godu. Izlūkošana prasīja divkāršu piesardzību; vajadzēja rīkoties tā, lai ienaidnieks, pamanījis lidmašīnu, nevarētu uzminēt, vai tiek novērota dzelzceļa līnija vai tilts, vai baterijas pārvietošanās. Izlūkošanā devās pa divām lidmašīnām un bieži vien, lai nepievērstu uzmanību, — pa vienai. Līdz tai vietai, ko bija norādījusi pavēlniecība, izlūks centās nokļūt slepus, zagdamies aiz mākoņiem. Uz brīdi izniris, viņš atkal paslēpās mākoņos un par visu, ko pamanīja, ziņoja pa radio. Lidotājam vajadzēja sniegt precīzas un neapšaubamas ziņas, par kurām varētu galvot, un, lai iegūtu tās, viņš mēģināja piekļūt tuvāk ienaidniekam te no vienas puses, te no otras, pārbaudot pats sevi. Ja parādījās «me-seršmits» vai pastiprinājās zenītartilērijas uguns, lidotājs attālinājās, bet pēc brīža atkal atgriezās.

Galvenais kavēklis izlūka darbā bija tumsa. Decembra sākumā sešdesmitā grāda ziemeļu platuma joslā dienas garums ir trīs četras stundas. Un arī šajas dienas stundās nav visai gaišs, bet valda krēsla. No augšas skatoties, sniegotā, krēslā tītā zeme likās ka

balts, tumšiem mežu puduriem un ēku plankumiem klāts lauks, un, lai pēc tiem orientētos, vajadzēja būt visai redzīgām acīm. Tā Luņins drīz vien pārliecinājās, ka viņam vairs nav pietiekoši laba redze.

Sākumā Luņinam šķita, ka viņš redz lieliski, ne sliktāk kā jaunībā; viņš pats ne vienu reizi vien devās iz-lūklidojumos, bet atgriezies ar sarūgtinājumu uzzināja no Tararaksina, ka viņa sniegtās ziņas īsti neapmierina frontes štābu. Viņš redzēja to pašu, ko pārējie, ko frontes štābs tāpat jau zināja, un nekādas optiskas ierīces nevarēja viņam palīdzēt. Iespējams, ka te iemesls bija nevis redzes pavājināšanās, bet gan tas, ka viņš neprata labi novērot, varbūt pat viņam trūka izlūka talanta. Drīz vien Luņinam bija jāatzīst, ka šajā ziņā viņš nespēja sacensties ar saviem jauniešiem.

Viņi visi bija labāki izlūki par Luņinu, bet arī viņu vidū izcēlās divi — Tatarenko un Kuzņecovs. Arī starp Tatarenko un Kuzņecovu bija atšķirība — Kuzņecovs redzēja to, ko pat Tatarenko nespēja saredzēt. Patmīlīgais Tatarenko, pieradis visur būt pirmais, arī šoreiz pirmo vietu neatdeva Kuzņecovam bez cīņas. Bet ilgi sacensties ar to viņš nevarēja, un Kuzņecovs tika atzīts par labāko izlūku pulkā. Frontes štābā iegaumēja viņa uzvārdu un katrreiz, dodot izlūkošanas uzdevumu, pavēlēja to uzticēt jaunākajam leitnantam Kuzņecovam.

Otrās eskadriļas lidotāji apmetās siltā, no baļķiem celtā mājā, ko tūlīt pat iedēvēja par kubriku. Pēc vakariņām viņi pulcējās kubrikā, sasēdās gultās, lasīja, rakstīja vēstules, spēlēja domino, skaļi, «pa jūrnieku modei» sitot kauliņus pret galdu. Vakari bija gari, tumši un klusi. Nodun vilciens, vezdams kravu no Lā-dogas ezera piekrastes uz Ļeņingradu, un atkal valda dziļš jo dziļš klusums, gluži kā pazemē vai jūras dibena.

Bet viņi neuzticējās šim klusumam. Lidotāji saprata, ka šai klusumā briest notikumi, un iekšēji gatavojās tiem. Viņi juta kauju, pārmaiņu, liela lūzuma tuvošanos un uzmanīgi sekoja visam, cenšoties nepalaist garām ne mazāko pazīmi, kas liecinātu, ka šis lūzums nav tālu.

Viņi, aviācijas ļaudis, protams, vispirms redzēja to, kas notika gaisā. «Meseršmitu» mazais skaits un to piesardzība, vācu bumbvedēju nozušana — lūk, kas it īpaši saistīja viņu uzmanību. Vai tiešām vācieši, pārliecinājušies par jaunā tipa padomju iznicinātāju priekšrocībām, būtu samierinājušies un uz visiem laikiem pametuši gaisa telpu? Nē, ka tie būtu samierinājušies un piekāpušies, tam neticēja neviens. Bet ko tad īsti tas nozīmē? Ko vēl gaidīt? No kā baidīties?

— Vācieši turpina karot ar tiem pašiem iznīcinātājiem, ar ko kara sākumā, — Kostins prātoja kubrikā. — Bet mēs esam paguvuši savus iznīcinātājus nomainīt, mēs karojam ar jauniem, ar daudz labākiem. Mēs esam aizsteigušies vāciešiem priekšā, mūsu rūpniecība aizsteigusies tiem priekšā, un tā tagad ir mūsu priekšrocība. Ko tad nu atliek darīt vāciešiem, ja viņi grib turpināt cīņu gaisā? Tikai viens — jāražo jauni iznīcinātāji «meseršmitu» vietā. Šos jaunos iznīcinātājus viņi ražo. Un mēs tos drīz ieraudzīsim.

Visi klausījās Kostinā un saprata, par kādiem jauniem vācu iznīcinātājiem viņš runā. Pat to nosaukumu viņi zināja — «Fokke-Wulf-190». Tie jau parādījušies, tiesa gan, nelielā skaitā, tālajās dienvidu frontēs, bet šeit pie Lādogas, pie Ļeņingradas, tos neviens vēl nebija redzējis.

— Bet kādi tie ir? Spēcīgāki par «meseršmitiem»? --vaicāja Kostinam.

— Nu, protams, ka spēcīgāki. Jo citādi — kada jēga būtu tos ražot.

— Bet kādā ziņā spēcīgāki? Ātrāki? Labak apbruņoti? Drīzāk uzņem ātrumu? Ar lielāku manevrēšanas spēju?

Taču Kostins zināja tikpat maz kā pārējie un nespēja atbildēt uz šiem jautājumiem.

— Ko tur zīlēt, — teica Tatarenko, — notrieksim un redzēsim!

— Bet kā tu to notrieksi?

— Gan jau kaut kā notrieksim!

— Bet ko tad vācieši darīs ar «meseršmitiem»? — jautāja Rjabuškins. — Iznīcinās, vai?

— Kāpēc iznīcinās, — teica Karjakins. — Nosutīs uz rietumiem. «Meseršmiti» pret «harikeiniem» paša laikā.

Kādu dienu decembra sākumā Soņai bija dažas brīvas stundas un viņa aizgāja apskatīt savu dzīvokli.

Viņa gāja galvenokārt vēstuļu dēļ. Jau sen sen kopš nebija vēstules no Slavas, un viņa raizējās. Tagad vēstulei noteikti jābūt, ja tikai ar Slavu nav kas gadījies.

Diena bija tumša, kā parasti decembrī. Pieturējās neliels sals. Viegls, sauss sniedziņš retām pārslām krita uz ietves plāksnēm, kopā ar putekļiem virpuļodams ap stabiņiem ietves malā. Soņa virs kombinezona bija uzvilkusi ziemas mētelīti, kas tagad tai sniedzās tikko līdz ceļiem, — tik ļoti viņa izaugusi no tā. Jo tuvāk Soņa nāca savai mājai, jo ātrāk viņa steidzās. Pagalmā viņa ieskrēja gandrīz skriešus.

Pagalms bija tukšs un kluss. Bet pie kāpnēm, kas veda uz Sarapova dzīvokli, stāvēja vieglā automašīna. «Uvarovs atbraucis,» Soņa nodomāja. Viņa nelabprāt iegriezās pie Sarapova, kad tur jau bija kāds; Soņai likās, ka viņa traucē. Bet vajadzēja paņemt Slavas vēstuli. Un viņa iegāja.

Pirmajā istabā izskatījās kā jau ziemas laikā — dzelzs krāsniņā gaiši dega malka. Pie krāsniņas sēdēja Uvarova šoferis un tīksmīgi sildījās. Sviedru lāses klāja viņa pieri. Sarapovs, kā parasts, sēdēja pie galda zem melnās skārda caurules, kas izvadīja dūmus ārā pa vēdlodziņu. Sarapovam bija tā pati koncentrētā, svinīgi atturīgā sejas izteiksme, ko vienmēr varēja vērot, kad atbrauca Uvarovs. No Uvarova kabineta pa atvērtajām durvīm plūda daudzu balsu dūkoņa.

— Jums nekā nav, — Sarapovs steigšus noteica, tiklīdz ieraudzīja ienākušo Soņu.

Soņa neticēja.

— Kā tad tā, nekā nav? — viņa apmulsusi jautāja.

— Jums vēstu|u nav, — Sarapovs atkārtoja klusāk, ar savu izturēšanos parādīdams, ka tā atnākusi nereizē un viņš tagad nevar ar to runāt.

Bet Soņa bija pārāk uztraukta, lai aizietu, neko neuzzinājusi.

— Jau veselu mēnesi no viņa nav vēstuļu ... Kā tad tā?

Šarapova seja mazliet atmaiga.

— Nieki, — viņš nočukstēja. — Nekas ar viņu nav noticis. Viņš jums neraksta, jo jūs drīz uzzināsiet...

— Vai viņš kaut kur aizvests?

— Nekur viņš nav aizvests. Es jums saku, jūs drīz visu uzzināsiet.

— Ko uzzināšu?

— Bet te aiz durvīm atskanēja Uvarova balss:

— Sarapov!

Pamājis Soņai ar roku, lai viņa ietu projām, Šara-povs metās turp, no kurienes atskanēja sauciens.

Soņai bija skaidrs, ka tagad viņa nekā neuzzinās. Satraukta viņa aizgāja, nolēmusi atgriezties pēc dažām stundām — varbūt līdz tam laikam Uvarovs būs aizbraucis un Sarapovs kļūs runīgāks,

Soņa šķērsoja tukšo pagalmu un devās augšā pa kāpnēm, te’ viņa pazina vai katru plaisiņu pakāpienos, katru traipu uz sienas. Šeit viss ir tāpat kā agrak, tikai trešā stāva kāpņu laukuma logā nav rūtis. Vējš triec izsistajā logā sniega pārslas, un kāpņu laukumiņš jau pārklājies ar līdzenu sniega kārtu. Nevienas pēdas sniegā — neviens nestaigā pa kāpnēm, visi dzīvokļi tukši.

Soņa uzkāpa sestajā stāvā, iebāza slēdzeni atslēgas caurumā, un tik pazīstami noskrapstēja atslēga!

Viņa atvēra durvis un uz sliekšņa sastinga. Priekšnamā dega nespodra elektriskā gaisma.

Pirmajā acumirklī Soņa nosprieda, ka dzīvoklī kāds ir. Bet pēc tam atskārta: gaisma pati iedegusies viņas prombūtnes laikā. Spuldzīte laikam deg jau daudzas dienas. Elektrības pilsētā nebija kopš pagājušās ziemas. Bet vasaru un rudeni dažiem namiem sāka pievadīt strāvu, un katru nedēļu tādu namu kļuva arvien vairāk. Beidzot pienākusi kārta arī viņu mājai.

Dzīvoklī likās vēl diezgan silts — sals iestājās nesen un sienas vēl nebija izsalušas. Bet Soņa zināja, ka šis siltums ir mānīgs, pēc desmit minūtēm sāks stingt rokas un kājas, un tāpēc vispirms iekūra virtuvē dzelzs krāsniņu, pie kuras pagājušajā ziemā bija nomiris vectētiņš. Uzvijās liesma, un krāsniņa piepildīja virtuvi ar omulīgu, gari stieptu, mājīgu rūkoņu. Gaismas atspulgi sāka dejot uz katliņiem.

Soņa novilka mēteli, atsēdās uz ķeblīša un pastiepa pret uguni kājas. Viss šeit bija tuvs un sirdij dārgs. Svētlaimīga un reizē skumja sajūta, ka viņa ir savās dzimtajās mājās, apņēma Soņu. Gan ziemas dienas blāvā gaisma, kas spiedās cauri nespodrajiem stikliem, gan uguns rotaļa, griesti, sienas, aplupušā krāsa uz durvīm — viss, it viss viņai atgādināja māti, vectētiņu, Slavu.

Drīz vien kļuva karsti. Viņa uzlika uz krāsniņas lielu tējkannu ar ūdeni, lai izmazgātu drānas un nomazgātos pati. Kamēr sasilst ūdens, viņa nolēma aiziet uz mātes istabu, paskatīties, vai tur skapī negadīsies kas silts, ko varētu valkāt zem kombinezona.

Jau veselu gadu — kopš tā laika, kad viņi ar vectēvu un Slavu pārcēlās uz virtuvi, — viņa nebija iegājusi istabās. Tur valdīja mūžīga tumsa: biezo, zilo aptumšošanas papīru, kas aizsedza logus, nekad nemēdza noņemt. Uzgrūzdamās krēsliem, Soņa izgāja cauri ēdamistabai un iegāja mātes istabā. Pagrieza slēdzi, un spuldzīte pie griestiem iedegās — nespodri, pussprie-gumā, mezdama uz sienām dzeltenīgu, blāvu gaismu.

Soņas papes teātris joprojām stāvēja uz galda. Lūk, dīvāniņš, uz kura Soņa gulējusi turpat vai visu mūžu. Iemirdzējās metālā lodītes uz māmiņas gultas gala.

Pēkšņi kāds kaktā klusi sakustējās. Soņa nodrebēja un atskatījās. Slaids jauneklis stāvēja pie sienas un skatījās viņā. Bet tā jau ir viņa pati! Tas ir viņas atspulgs mātes lielajā spogulī!...

Soņai uznāca smiekli, ka viņa nav pazinusi pati sevi. Ilgi jo ilgi viņa nebija skatījusies lielajā spogulī, un viņa iedomājās sevi pavisam citādu. Varbūt tas likās tikai tāpēc, ka elektrība dega nespodri, bet meitene spogulī patiešām bija glīta. Pat kombinezons viņu nepavisam tā neizķēmoja, kā Soņai bija šķitis. Viņa pievirzīja spogulim savu vājo sejiņu un dažus acumirkļus vēroja savu tīro pieri, izliektās, melnās uzacis, it kā visu to redzētu pirmoreiz.

Pēc tam, novērsusies no spoguļa, devās pie skapja. Skapī karājās mātes drēbes, un tās visas bija Soņai tik cieši saistītas ar māti, ka viņa baidījās tām pieskarties. Rau, mātes vecā vilnas kleita, kurā viņa parasti saimniekoja pa māju. Šī kleita Soņai šķita kā daļa no pašas mātes. Bet, raug, jaunais, pelēkais kostīms, kurā māte gāja uz skolu darbā. Tas mātei ļoti piestāvēja, viņa izskatījās tik cienīga; un pavalkāt to paguva tikai kādu pusgadu. Rau, mātes trušādas kažociņš, vēl viena kleita, melna, svinībām, kurā māte kopā ar tēvu gāja uz Zinātnieku namu sagaidīt Jauno gadu; rau, viņas blūze, rīta svārki. Visas šīs mantas te bija pakārusi māte, un tās it kā gaidīt gaidīja, kad viņa atvērs skapi un paņems ... Soņa tām nepieskārās. Noliekusies viņa meklēja kaktā balto vilnas kamzoli, kuru māte gandrīz nekad nevalkāja.

Reiz, nosalusi darbā pagrabā, Soņa atcerējās šo kamzoli un nolēma katrā ziņā sameklēt. Skapī oda pēc naftalīna un drusciņ pēc smaržām. Soņai pagadījās visdažādākās mantas, ko viņa bija jau piemirsusi, bet tikai ne kamzolis. Piemēram, kas tas tāds? Kaut kas gaišs, no zīda drānas, slidens. Ak, tas jau ir māmiņas lakats» Soņa gadus piecus nebija lakatu redzējusi, un viņai tas pavisam aizmirsies.

Māte nekad nevalkāja šo lakatu, viņai nepatika pārāk spilgtas krāsas, viņa ģērbās neuzkrītoši un vienkārši. Soņa izņēma salocīto lakatu no skapja un aplūkoja to gaismā. Ai, kā spīd! Un kas par rakstu! ... Soņa paķēra lakatu aiz vienas malas, un tas atrisa, atsedzot visu auduma krāšņumu. Soņa pacēla rokas, lakats noplīvoja pār viņu kā mākonis un uzreiz ietina no galvas līdz kājām.

Tad Soņa piegāja pie spoguļa. Cik skaisti izskatījās! Tiešām, gluži kā balerīna no kāda austrumu baleta, līdzīga «Bahčisarajas strūklakai». Pacēlusies uz pirkstgaliem, Soņa ātri apgriezās apkārt, un lakata mala viegli noplīvoja kā teātra apmetnis.

Soņa pietupās, paklanījās, pagājās turp un atpakaļ, vērojot savu atspulgu. Lakats padarīja visas viņas kustības graciozas, vieglas, līdzīgas dejai. Soņai šķita, ka spilgtais, vieglais audums pat viņas seju mazliet pārvērtis — tā kļuvusi stingrāka, noteiktāka, un cik piemīlīga un viegla ir šī sidrabainā drāna uz viņas tumšajiem matiem! Ja tā varētu iziet uz skatuves, paieties uz priekšu, tuvāk orķestrim ... Soņa savilka uzacis — un viņas acis kļuva tumšākas. Soņa pasmaidīja — pazibēja zobi, iespīdējās acis ...

Pēkšņi tukša dzīvokļa klusumā atskanēja skaļš, metālisks troksnis — noskrapstēja ārdurvju atslēga.

Soņa pārsteigta sastinga.

Kas varēja atvērt durvis, ja slēdzene ir viņai kabatā?

Bet laika pārdomām nebija — dzīvoklī, strauji tuvodamies, jau dunēja soļi. Atskanēja pazīstama, skaļa balss:

— Viņa ir šeit, viņa ir mājās!

Mātes istabas durvis plaši atvērās.

— Slava, tu! — Soņa iesaucās aiz uztraukuma neskanīgā balsī.

Slava metās pie Soņas, apskāva ap kaklu, palika tā karājamies un tik tikko neapgāza viņu. Viņi abi sapinās lakatā. Cenzdamās atbrīvoties gan no lakata, gan viņa skāvieniem, Soņa bezspēcīgi čukstēja:

— Ak Slava, kāds tu izskaties ... Kā tu esi izaudzis! ... Tu biji man līdz zodam, bet tagad gandrīz līdz degunam. Tad beidz jel, tu mani apgāzīsi, ļauj man paskatīties uz tevi! Tu uz ilgu laiku? Pavisam? ... Kāpēc tu neatrakstīji?

Beidzot viņai izdevās nomest lakatu zemē un atgrūs^ Slavu no sevis. Viņš lēkāja ap Soņu un steigšus stāstīja:

— Kādas siļķes es tev atvedu, pie mums pulkā izsniedz ... Mēs tagad esam jaunā aerodromā. Viss pulks pārcēlās šurp, pāri ezeram ... Paklausies, Soņa, es lidoju ar «Duglasu»! ... Mēs tagad esam pavisam netālu no pilsētas, es pie tevis nokļuvu vienā stundā ... Saki, vai tu sen neesi ēdusi siļķes?...

Bet Soņa vairs neklausījās viņā, jo pēkšņi bija pamanījusi, ka durvīs stāv nepazīstams cilvēks un raugās uz to.

Kas viņš tāds? Vai ienācis kopā ar Slavu? Vai tiešām viņš redzēja to šajā lakatā?

Tas bija ne visai jauns, padrukns, vidēja auguma vīrietis melnā šinelī, ar platu, ļoti parastu seju. Savu melno cepuri viņš turēja rokās, elektriskā spuldze apspīdēja viņa pieri, kas savienojās ar kailo galvvidu. Mulsi smaidīdams, viņš vērīgi raudzījās Soņā.

Slava pēkšņi it kā atcerējās viņu.

— Soņa! Tas taču ir majors Luņins! . ..

Soņa izrādījās pavisam citāda, nekā to bija iedomājies Luņins. Pēc Slavas vārdiem viņam bija radies iespaids, ka viņa ir daudz vecāka. Bet tā taču ir meitene, bērns! Izstīdzējusi pusaudze ar tādu pašu bērnišķīgu sejiņu kā Slavam.

Viņš, protams, nebija domājis ieraudzīt ne lielo, raibo lakatu, kas izskatījās dīvaini kopā ar vīriešu biksēm, ne šo skaisto pieri, ne izliektās, tumšās uzacis, ne visu šo skaidro seju, kas izstaroja tādu gaišu, lielu un patiesu prieku. Luņins bija gan pārsteigts, gan apmulsis, gan aizkustināts par to brāzmaino prieku, kas tikšanās brīdī pārņēma viņus abus — brāli un māsu. Viņi tik tikko neapgāza viens otru, apkampdamies, griezdamies riņķī, smiedamies, klaudzinādami kājas, pīda-mies nokritušajā lakatā. Sava prieka aizņemti, viņi Lu-ņinam ilgi nepievērsa uzmanību.

Kad Slava, Luņinu atcerējies, nosauca Soņai viņa uzvārdu, tās vājā, bālā sejiņa acumirklī kļuva sārta:

— Bet es domāju, ka jūs esat pavisam citāds!

Šos vārdus viņa droši vien izteica nejauši. Un nosarka vēl vairāk — piere, kakls un ausis jau kļuva nevis sārtas, bet biešu sarkanas. Apmulsums padarīja viņu pat nelaimīgu. Arī Luņins samulsa, apjuka, nezinādams, kā izlīdzēt.

Slava steidzās pacienāt māsu ar siļķēm, kuras bija atvedis no aerodroma, un viņi pārgāja uz virtuvi, kur uz spoži kvēlojošās krāsniņas jau vārījās un burbuļoja tējkanna. Tīrot siļķi, lejot tēju, sagriežot maizi prāvos riecienos, Soņa pamazām pārvarēja mulsumu. Viņa uzmeta Luņinam gandrīz jau drošu skatienu. Virtuves galdu viņa apklāja ar tīru galdautu — negribējās cienāt viesi uz avīzes. Siļķe Soņai šķita rets gardums, un viņa ēda ar kāri. Turklāt viņa centās pamielot arī Luņinu un lūdza viņu ēst vairāk. Taču Luņins atteicās, jo viņam griboties tikai dzert, un, sēdēdams pie lielās krūzes ar karstu tēju, caur mutuļojošiem garaiņien vēroja māsu un brāli.

Nevarēja teikt, ka viņi būtu līdzīgi. Slava, baltiem matiem, gaišām acīm un uzacīm, atsities tēvā, Bistro-vos. Bet tumšmatainā Soņa ar tumšajām acīm —

Medņikovos, tas ir, mātē un vectēvā, bet no tēva mantojusi tikai lielo augumu. Sveši ļaudis parasti ne jau uzreiz atskārta, ka viņi ir brālis un māsa. Taču vērīga acs tūlīt pamanīja līdzību. Un Luņins, aplūkodams Soņu, saskatīja viņā labi pazīstamos Slavas vaibstus. Slavu atgādināja gan viņas balss, gan runas veids, smaids, noteiktais, stingrais pieres un deguna veidojums, gan arī bezgala daudz citu sīku iezīmju.

Sākumā, kamēr Soņa un Slava bija pārāk aizņemti ar ēšanu, saruna apsīka, bet pēc tam sāka raisīties ar jaunu sparu. Soņa atplauka un izrādījās gandrīz tikpat runīga kā Slava. Pārtraucot viens otru, pārlecot no jautājuma uz jautājumu, viņi runāja par visu uzreiz.

Slava stāstīja par eskadriļu, par pulku, par gaisa kaujām, par savu lidojumu naktī pāri Lādogas ezeram ar transportlidmašīnu, nosaucot lidotājus vārdā, pēc tam pēkšņi ievaicājās:

— Bet kur manas slidas? Vai veselas?

Soņa pārskatīja un iztaustīja visu, kas Slavam bija mugurā, apjautājās, vai viņam neesot karsti staigāt garajās biksēs, kas šūdinātas no tik biezas vadmalas, un beigās sacīja:

— Tu valkā jūrnieka formu, bet joprojām nemazgā ausis.

Bet viņš, uzmetis lūpu, atbildēja:

— Muļķei

Patiesībā Slava ne drusku neapvainojās. Viņš juta, ka sirds dziļumos Soņa ar cieņu izturas pret viņa formu un pret viņa dzīvi aerodromā, kā arī pret viņa draudzību ar Luņinu, un tas Slavam glaimoja.

Soņa vairākkārt neveikli mēģināja pateikties Luņi-nam par to, ka viņš rūpējies par Slavu, bet Luņins uzreiz kļuva tik neapmierināts un pat dusmīgs, ka Soņa tūlīt apjuka un apklusa. Lai neļautu viņai atjaunot sarunu par pateicību, Luņins cītīgi iztaujāja Soņu par viņu pašu, par viņas dzīvi. Viss, ko Soņa stāstīja par komjauniešu brigādi, Luņinam likās neparasts un viņu ārkārtīgi pārsteidza. Palīdzība badā novārgušajiem cilvēkiem, bez vecākiem palikušu mazuļu glābšana, pal sakņu dārzs un koka mājeļu noārdīšana — tas viss Luņinam šķita vesela pārsteidzoša varoņdarbu virkne, un viņš centās uzzināt visu pēc iespējas sīkāk, lai va-

rētu skaidrāk iztēloties. Soņa atbildēja labprāt, bet pārāk īsi; savu dzīvi, savu darbu viņa uzskatīja par kaut ko pavisam ikdienišķu un nesaprata, kas tajā varētu likties interesants tādam varonim kā Luņins. Viņa nedaudz aizrāvās tikai tad, kad ierunājas par ūdensvada cauruļu autogēno metināšanu. Bija redzams, ka šis darbs patiešām viņai ļoti patīk.

— Tagad, kad pulks ir tik tuvu pilsētai, Slava jus var apmeklēt kaut vai katru nedēļu, — Luņins sacīja. — Ja vēlaties, arī jūs varētu kādreiz atbraukt un paskatīties, kā mēs dzīvojam.

— Vai tad tas ir iespējams? — Soņa izbrīnījās.

— Nokārtosim, — Luņins pasmaidīja.

— Reiz gvardes majors sola, viss būs kārtībā, — lepni noteica Slava. — Uz aerodromu pie lidmašīnām tevi, protams, nelaidīs, bet kubrikā — kāpēc gan ne, lūdzu. Es tev visus parādīšu — Iļjušku Tatarenko, Koļku Hametovu, Burku Rjabuškinu! ...

Nolēma, ka šodien Slava pārnakšņos pilsēta, bet rīt no rīta pats atgriezīsies aerodromā — ar desmitā numura tramvaju, bet tālāk ies kājām.

Par godu viņa atbraukšanai Soņa nolēma palikt pa nakti mājās. Turpretim Luņinam vajadzēja pārrasties eskadriļā jau šovakar. Patiesībā viņam jau sen bija laiks doties projām, tāpēc ka viņš gribēja vēl paklejot pa pilsētu, kuru netika redzējis gandrīz veselu gadu, bet viņš vēl aizvien sēdēja un dzēra tēju — krūzi pēc krūzes. Un, šķiet, labprāt vēl ilgi tā sēdētu līdzās karstajai krāsniņai un bez gala skatītos uz šiem diviem bērniem, klausītos viņu smieklus un pļāpāšanu ...

Luņins piecēlās, uzlika cepuri. Viņi izgāja priekšnamā pavadīt Luņinu. Pirmā mirkļa neveiklība starp viņu un Soņu bija jau sen izgaisusi; Slava palēkdamies gāja viņam pie kreisās rokas, bet Soņa pie labās. Viņš tikko gatavojās atvērt ārdurvis, kad pāri namam kaukdams pārlidoja šāviņš un sprāga kaut kur pa labi, pavisam netālu.

Slava satvēra Luņinu aiz kreisās rokas, Soņa — aiz labās.

— Apšaude! Neejiet. Labāk nogaidīt...

Viņi cieši turēja Luņinu aiz rokām un nelaida vaļā. Vēl divi šāviņi kaukdami pārlidoja pāri namam, bet

449

29 N. Cukovskis

sprāga tālāk nekā pirmais. Pēc tam kaukšanu vairs nevarēja dzirdēt, bet saklausāmi bija tikai sprādzieni, vienmērīgi un diezgan tāli.

— Tagad viņš šauj pa Viborgas pusi, — Soņa teica, ar pieradušo dzirdi uzreiz tikusi par visu skaidrībā. — Pagaidiet. Tūlīt atkal pārsviedīsies šurp.

Bet Luņins saudzīgi atbrīvoja rokas un izgāja ārā.

Pa garajām, taisnajām ielām skrēja vējš, griezdams sausas sniega pārslas. Luņins ar bairdu ievilka plaušas svaigo, vēso gaisu. Tad, lūk, kāda ir Soņa! Skaidra, vienkārša, meitenīgas burvības pilna. Cik ļoti viņa Lu-ņinam atgādināja tā sievu, Lizu. Ne pēdējo gadu Lizu, bet Lizu meiteni, kāda viņa bija toreiz, kad viņi iepazinās un apprecējās.

Soņai ar Lizu nebija ne mazākās līdzības, bet arī Liza, kad viņš iepazinās ar to, bija tikpat meitenīgi jauna. Sī nejaušā tikšanās ar Soņu pēkšņi izraisīja viņā tik daudz dažādu jūtu un domu, ka viņš pat necentās tikt skaidrībā par tām. Viņš neparasti dzīvi atcerējās savu mīlestību, kas viņu kādreiz bija padarījusi tik laimīgu. Viss pagājis ... Viņš nevarēja rīkoties citādi... Bet varbūt tomēr vajadzēja rīkoties citādi?... Taču tagad to vairs nevar labot. Viss pagājis... Uz neatgriešanos ... Neatkārtojami... Vai patiešām nevar būt pat cerību? Kāpēc tagad viņu pārņēmis tāds neizprotams prieks? Kāpēc acu priekšā vēl aizvien ir Soņas izliektās uzacis un bērnišķīgais smaids, kāpēc ausīs vēl aizvien skan viņas balss? ...

Viņš soļoja ātri, apņēmīgi, kaut arī nezināja, kurp iet. Šāviņu sprādzieni uz ielām bija labāk dzirdami nekā mājā, bet viņš nepievērsa tiem uzmanību. Luņi-nam atlika vairākas brīvas stundas, viņš bija nolēmis paklejot pa pilsētu, bet, kurp iet, tas šķita vienalga. Pārdomām nodevies, Luņins sākumā gandrīz nemaz neskatījās sāņus. Un atradās jau Pils tilta vidū, kad pēkšņi ar dobju, zemu kaucienu pāri galvai pēkšņi pārlidoja šāviņš.

Vācieši mitējās apšaudīt Viborgas pusi un, kā bija paredzējusi Soņa, atkal pārnesa uguni uz Biržas, Admiralitātes, Kronverkas dārza rajonu. Iespējams, ka tagad par orientieri viņiem noderēja Petropavlovskas cietokšņa smaile. Šāviņi lidoja pāri tiltam, un pirmie no

tiem iekrita upē starp cietoksni un Ziemas pili. Ņeva pilsētā vēl nebija aizsalusi, un no tilta labi varēja saredzēt gaišos ūdens šļakstus. Uz tilta bija tikai divi gājēji — Luņins un kāda sieviete, kas gāja viņam pa priekšu piecdesmit metru attālumā. Viņa soļoja aizvien ātrāk, viņai acīm redzot ļoti gribējās mesties skriešus. Sieviete atskatījās, vai uz viņu kāds neraugās. Pamanījusi Luņinu, viņa savaldījās un neskrēja. Toties tramvajs, uzbraucis uz tilta, aizjoņoja viņiem garām trakā ātrumā — vagona vadītājs centās pēc iespējas ātrāk izpraukt cauri apšaudes zonai.

Pils laukums bija tukšs un tāpēc likās vēl plašāks. Izgājis cauri Galvenā Štāba arkai, Luņins nokļuva Ņevas prospektā. Pat šeit, pašā pilsētas centrā, bija maz cilvēku. Sīkā sniedziņa apbārstītās ietves likās nesamērīgi platas. Reti automobiļi — lielāko tiesu kravas mašīnas — aiztraucās garām pilnā gaitā, neaizkavējoties ielu krustojumos un nebīstoties kādu sabraukt.

Pērn ļaužu šeit bija vairāk, bet tie drīzāk atgādināja cilvēku ēnas, kas tik tikko velkas uz priekšu. Gājēji, vīrieši un sievietes, kurus Luņins satika tagad, soļoja ātri, lietišķi, uzmeta Luņinam mierīgus, ciešus skatienus, un viņu sejas pauda apņēmību. Kaut kur pa kreisi joprojām sprāga šāviņi, bet garāmgājēji pievērsa sprādzieniem ne vairāk uzmanības kā tramvaju dārdiem un žvadzēšanai. Un pati pilsēta, par spīti sagrauto ēku drūmajām drupām, par spīti bakuretainām fasādēm, ko bija sakapājušas šāviņu šķembas, par spīti nodegušo Tirdzniecības namu apkvēpušajām arkām, šķita Luņinam uzposusies, tīra, droša un mierīga.

Luņins nogriezās no Liteinijas prospekta un tikai tad atskārta, kurp iet. Kājas pašas viņu veda uz vispazīstamāko pilsētas daļu, pie tā nama, kurā kādreiz dzīvoja Liza. Viņš ļoti labi zināja, ka Lizas šeit vairs nav, pat viņas mājas nav, un tomēr gāja, lai vēlreiz izstaigātu pazīstamās vietas. No Liteinijas prospekta viņš nogriezās Pesteļa ielā, pagāja garām Tuva aptiekai, iznāca uz Mohovajas ielas un minūtes trīs stāvēja pie nama, kas no ārpuses likās vesels, lai gan iekšpusē tam nebija saglabājies neviens starpstāvu segums ...

Pēc tam gurdi devās projām. Tagad viņš pavisam 29* 451

\

vairs nezināja, kurp iet. Atkal, tāpat kā pērn, viņš nemanot aizsoļoja līdz Fontankas krastmalai. Atkal Vasaras dārzā starp izliektajiem stumbriem un melnajiem zariem viņš ar pieredzējuša cilvēka skatienu pamanīja nomaskētu zenītbateriju. Lūk, tur viņš panāca to sievieti, kurai atdeva maizi, kas bija atvesta no Lādogas viņa krasta Lizas mātei. Kur viņa ir tagad, šī sieviete? Luņins izšķīrās ar viņu Kobonā un kopš tā laika pazaudēja viņu no acīm. Nez, vai bērni dzīvi?

Luņins atcerējās vecīti, kas mitinājās kopā ar šo sievieti vienā dzīvoklī un atteicās braukt projām. Viņš atminējās tās vārdu un tēva vārdu: Anna Stepanovna. Kā būtu, ja pamēģinātu sameklēt kaut vai Annu Ste-panovnu? Nē, neizdosies atrast. Viņš droši vien neatradīs pat to māju, kurā viņa dzīvo ... Bet Luņins tomēr devās uz Majakovska ielu. Pēc nelielas šaubīšanās viņš atrada gan māju, gan kāpnes. Uzkāpa augšā, pazina dzīvokļa durvis, piezvanīja, pieklauvēja. Bet neviens neatvēra.

Luņins pastāvēja kāpņu laukumiņā pie durvīm un gurdi devās lejup. Viņš gāja lēnām — negribējās iet projām. Pēkšņi lejā noklaudzēja durvis un atskanēja viegli, ātri un sīki solīši. Kāds tipināja, pa kāpnēm augšā, viņam pretim.

— Anna Stepanovna!

— Sveiki, Konstantin Ignatjič, — teica Anna Stepanovna..— Es jūs uzreiz pazinu. Ejam, ejam. Ienāciet paciemoties...

Viņa nemaz nebija pārvērtusies. Salīkusi, maziņa, ņipra kā pelīte viņa aizsteidzās Luņinam priekšā un skrēja augšup, ar melnā apģērba apakšmalu slaucīdama pakāpienus. Viņa jau kaut ko stāstīja, -bet Luņins nespēja izsekot stāstījumam, tāpēc ka Anna Stepanovna, pēc sava paraduma, sāka tieši no vidus.

Noskrapstēja slēdzene, Anna Stepanovna atvēra durvis, un viņi iegāja dzīvoklī. Visas istabas bija tukšas un aizslēgtas. Anna Stepanovna dzīvoja virtuvē. Tur bija silti, viss uzposts, mājīgi. Viņa nosēdināja Luņinu pie galda, bet pati, kustēdamās apbrīnojami ņipri, iekūra uguni dzelzs krāsniņā, uzlika tējkannu, pēc tam nomazgāja virs izlietnes savas lielās, brūnās, mezglainās rokas. Viņa runāja un runāja bez apstājas, un viņas valodā arvien biežāk atkārtojās vārdi: «Pie mums rūpnīcā ...»

— Kā jūs te dzīvojat, Anna Stepanovna? — Lu-ņins ievaicājās.

— Nekas, — viņa atbildēja. — Strādājam.

— Jūs strādājat? — Luņins izbrīnījās. — Vai sen jau?

— Kopš pavasara.

— Kur tad jūs strādājat?

— Rūpnīcā.

— Kādā?

— Slepenā.

Anna Stepanovna lepni un nozīmīgi paskatījās uz L/iņinu.

— Ko tad jūs tur ražojat?

— Ieročus, — viņa atbildēja. — Bet kādus ieročus, tas ir noslēpums.

Viņa sāka Luņiņam stāstīt, ka ik dienas braukā ar tramvaju — turp un atpakaļ. Pie tam Anna Stepanovna stāstīja par cilvēkiem, kurus satikusi tramvajā, ko viņa tiem sacījusi un ko tie atbildējuši. Līdz šim laikam visa viņas dzīve bija ritējusi dažu tuvāko ielu šaurajā lokā, un garie braucieni ar tramvaju uz pilsētas attālu nomali, kur atradās «rūpnīca», viņai acīm redzot ļoti patika.

Bet Luņins vēl arvien nevarēja pierast pie domas, ka tik ļoti vecā Anna Stepanovna izgatavo ieročus, ar kuriem karavīri sit vāciešus, un jautāja:

— Bet tomēr, Anna Stepanovna, ko tad īsti jūs tur darāt?

— Es esmu pie slaucīšanas.

— Pie slaucīšanas?

— Stobri tak ir eļļaini, — viņa žēlīgi paskaidroja, redzēdama, ka Luņins nekā nesaprot. — Mēs tad slaukām tos ar dažādām lupatām.

Tiklīdz tējkanna uzvārījās, Anna Stepanovna uzlēja tēju un piepildīja ar to krūzītes — Luņinam un sev. Luņins izvilka no kabatas gabalu maizes, kas bija ietīta papīrā, bet Anna Stepanovna sadusmojās.

— Kas vēl nebūs! Pie mums ciemos ar savu maizi nenāk. Tie laiki pagājuši.

Tēja bija ar cukuru. Viņa pasniedza galdā pankūkas no prosas putraimiem un pierunāja Luņinu nogaršot tās.

— Bet Marja Sergejevna katrā vēstulē jautā: vai nav iegriezies Konstantins Ignatjičs, tas pats karavīrs, kas mani un bērnus izglāba no nāves.

— Viņa jums raksta? — Luņins iesaucās.

— Raksta.

— Un kā viņai klājas?

— Nu, nekas. No sākuma bijusi stipri slima, un Irinočka arī slimojusi. Bet tagad, redzams, nekas. Es viņai aizrakstīšu, ka jūs bijāt atnācis, citādi viņa prasa un prasa. Es zinu, viņai vēl par kādu gribētos pavaicāt, vai nav nācis, vai nav rakstījis, bet neuzdrošinās. Bet tas jau nu neatnāks, neatrakstīs, visi termiņi pagājuši. Vai nu nosists vai citu atradis.

— Kur viņa ir? — Luņins vaicāja.

Anna Stepanovna pastāstīja, ka visu pavasari un visu vasaru Marja Sergejevna dzīvojusi Jaroslavļā. Tur iekārtots kaut kas līdzīgs slimnīcai tiem evakuētajiem ļeņingradiešiem, kas bijuši sevišķi smagā stāvoklī. Marju Sergejevnu un bērnus tikko dzīvus izvākuši no vilciena. Viņa ļoti ilgi vārgusi, bet pēc tam atveseļojusies un sarakstījusies ar tās skolas direktoru, kurā agrāk strādājusi. Skola tagad atrodoties Urālos. Direktors viņu izsaucis, un viņa augustā aizbraukusi no Jaroslavļas uz Urāliem un ar pirmo septembri sākusi strādāt.

— Vai negribat viņai aizrakstīt? — Anna Stepanovna jautāja. — Es jums iedošu adresi.

— Ko lai raksta? — Luņins teica. — Labāk jūs aizrakstiet... Pasveiciniet... paldies par to, ka atceras ...

Aiziedams viņš pavaicāja Annai Stepanovnai:

— Vai jums ko nevajag?

Un viņa stingri atbildēja:

— Nē, nevajag neko.

Bija jau pavisam satumsis, debesis bez zvaigznēm likās melnas, nami ar nomaskētajiem logiem grima tumsā, un tikai sniegs baltoja uz ietvēm. Luņins pārgāja pāri Ņevai pa Liteinijas tiltu un tur, Viborgas pusē, ierāpās kādā armijas automašīnā, kurai bija ar viņu pa ceļam. Tieši tajā brīdī vācu artilērija, kas bija apklususi, sāka apšaudīt Kara medicīnas akadēmijas un Somijas stacijas rajonu. Sprādzienu dārdoņa spalgi atbalsojās tukšajās ielās; milzīgi uzliesmojumi, līdzīgi kāviem, apmirdzēja debesis. Un, kratoties joņojošās automašīnas kravas kastē, Luņins domāja par to, cik briesmīgi, ka Soņa dzīvo šeit un viņu pastāvīgi apdraud apšaude. Viņš saprata, ka tagad visu laiku raizēsies par Soņu.

DIVPADSMITĀ NODAĻA. PĀRRĀVUMS

1

Stepēs starp Volgu un Donu turpinājās ielenkto vācu armiju iznīcināšana. Tieši pirms Jaungada Padomju Informācijas birojs sniedza sīku jo sīku ziņojumu par bezcerīgo stāvokli, kādā pie Staļingradas nonācis vācu karaspēks, kas bija lemts bojā ejai un tagad tika iznīcināts. Bet šeit, ziemeļos, frontes joprojām bija klusas, nekustīgas, nemainīgas.

Plosījās putenis.

Kareivji, kas apkalpoja aerodromu, galīgi pagura cīņā ar puteni, kas ik dienas piedzina lidlauku ar lielām, kūpošām kupenu grēdām. Necaurredzama sniega dūmaka norobežoja Luņinu un viņa lidotājus no visas pasaules.

Taču šis nekustīgums, nemainīgums un klusums bija mānīgs. Virpuļojošajā sniega miglā pārvietojās karaspēka daļas, uzstādīja uguns pozīcijās lielgabalus; notika gatavošanās pēkšņam, varenam triecienam. Neviens nezināja, kad beidzot šis trieciens sāksies, bet tā tuvošanos un neizbēgamību sajuta ikviens.

— Drīz droši vien būs mūsu kārta, — sprieda lidotāji, stāvēdami pulka komandpunktā Sahbazjana Staļingradas kartes priekšā.

Viņi ticēja, ka Tararaksins, kas vienmēr labāk par visiem pulkā zināja, kas notiek visapkārt, zina arī to, kad sāksies gaidāmie notikumi, un nedeva viņam miera ar jautājumiem:

— Kad?

— Drīz, — Tararaksins atbildēja.

— Un noteiktāk?

— Kad rimsies putenis. — Un Tararaksins viltīgi pamirkšķināja ar labo aci.

— Klausies vien, ko viņš saka. Viņš jau ari pats nezina.

—- Ja ari zina, tā nu viņš gan tev teiks.

Putenis kā nerimās, tā nerimās. Tikai reizem atslāba uz dažām stundām kā noguris. Janvara otras nedēļas sākumā atspīdēja nespodra saule, uz ko varēja raudzīties, nepiemiedzot acis; tomēr skaidrais laiks nepastāvēja ilgi, atkal uzpūta nikns, griezīgs vējš un sāka grūst pa zemi asa, sausa sniega vērpetes. Desmitajā janvārī putenis kļuva vēl stiprāks nekā agrāk. Lidotāji tik tikko spēja noturēties kājās, zosu gājienā lēni velkoties pēc vakariņām pa šauro taciņu, kas veda no ēdnīcas uz kubriku. Priekšnamā viņi ilgi un sparīgi purināja sniegu no drēbēm, neveikli savos spalvainajos lidotāju zābakos kā lāči. Pēc tam slaucīja sniega sa-dzeldētās, sarkanās sejas, aizelsušies apsēdās gultās, un lampas gaismā bija redzams, kā kūst uzacīs ieķērušās sniegpārslas. Mājiņa, kurā viņi dzīvoja, drebēja no vēja brāzmām. Putenis šņākdams trieca sniegu logu rūtīs, un saniknots vējš gaudoja skurstenī, pārmācot visas pārējās skaņas.

Sājos puteņa vakaros kubriks likās sevišķi mājīgs. Apaļā krāsns dvesa svelmi. Bija dzirdama kauliņu spalgā klaudzēšana — uz galda spēlēja domino. Lasīja, sēdēdami gultās, rakstīja vēstules. Kostins strīdējās ar Tatarenko par gaisa kaujas taktiku. Izstiepis spītīgās lūpas, viņš sīki analizēja kādu kaujas epizodi, ar savu prāvo roku nesteidzīgajām kustībām attēloja lidmašīnu stāvokli cīņas laikā. Tatarenko melnīgsnējā seja izskatījās šķelmīga. Viņš pacietīgi noklausījās līdz galam Kostina pamatīgos, teicami pārdomātos atzinumus un pēkšņi sagrāva tos ar vienu vienīgu ātru, negaidītu rokas kustību. Viņš pieveica Kostinu tāpēc, ka vienmēr prata saskatīt, cik daudzveidīgāka ir īstenība, salīdzinot ar to, ko Kostinam izdevies tajā paredzēt; Kostina sarežģītajiem taktiskajiem uzdevumiem viņš deva pilnīgi negaidītus atrisinājumus, kas visus klausītājus pārsteidza ar savu dabiskumu un vienkāršību. Roku vēziens, skaļi smiekli, prāvo, balto zobu iezibēša-nās — un stūrgalvīgais Kostins sāka savu prātošanu no jauna.

Kaktā, izstiepušies uz grīdas un norobežojušies no

visiem ar tukšu gultu, Karjakins un Hametovs darbojās ar «kaujas lapiņas» kārtējo numuru. Kamēr numurs nebija gatavs, to nevienam nerādīja. Rakstīja un zīmēja galvenokārt Hametovs — viņam bija glīts, labi salasāms rokraksts. Tomēr «kaujas lapiņas» dvēsele bija atjautīgais, izdomas bagātais Miša Karjakins. Retumis viņi čukstus apmainījās pāris teikumiem un atkal iegrima darbā. Strādājot Karjakins bieži vien dziedāja. Viņš dziedāja bez vārdiem — tā bija bezgalīga motīvu virkne, gan skumju, gan svinīgu, gan nebēdīgu. Dažkārt viņš strīdējās ar Hametovu, un šie strīdi visus smīdināja. Viņš uzmeta tintes traipu un uz sirdīgajiem, dzēlīgajiem Hametova aizrādījumiem atbildēja savu parasto:

— Tā mācīja.

Vienpadsmitā janvāra vakarā otrās eskadriļas lidotāju kubrikā ienāca pulka komandieris Proskurjakovs Jermakova un Luņina pavadībā. Lidotāji tikko bija no-• likušies gulēt, daži jau snauda. Bet, uzmetuši vienu vienīgu skatienu pulka komandierim un tā pavadoņiem, viņi uzreiz noprata, ka beidzot sācies tas, ko tik neatlaidīgi bija gaidījuši.

Proskurjakovs izgāja kubrika vidū, pat nenopuri-nājis sniegu no sava ādas mēteļa platajiem pleciem. Viņa paplatā seja, sniega sadzeldēta, kaisa. Ar rokas mājienu viņš lika saprast, ka celties nevajag.

— Draugi! — Proskurjakovs sacīja. — Pienākusi virspavēlniecības pavēle — pārraut blokādi!

Visi saslējās savās gultās.

— Beidzot sagaidījām, — kāds ierunājās.

— Jā, sagaidījām, — Proskurjakovs apstiprināja. — Mēs. esam gvardes vīri. Vai atceraties mūsu gvardes zvērestu?

— Atceramies! — viņam atbildēja.

Neviens no šiem puišiem vēl nebija ieradies pulkā tajā dienā, kad pulks saņēma gvardes karogu, taču zvēresta vārdus viņi zināja no galvas.

— Pārrausim aplenkuma loku, jo mūsu tauta tic mums un gaida mūs, — Proskurjakovs turpināja. — Rīt, gaismai austot, sāksim.

Proskurjakovs nebija liels orators un gandrīz nekad neteica runas. Bet tagad viņš bija tik satraukts nule

saņemtās pavēles dēļ, ka juta nepārvaramu vajadzību dalīties ar visiem savās domās. Pirms brīža viņš pat bija sastrīdējies ar Jermakovu, kas ieteica paziņot pavēli pagaidām tikai tehniķiem, bet lidotājus netraucēt līdz rītam. Tas bija ļoti saprātīgs padoms, jo tehniķiem nācās pa nakti pēdējo reizi pārbaudīt visu lidmašīnu kaujas gatavību, kamēr lidotājiem vajadzēja labi izgulēties līdz rītam. Tomēr Proskurjakovs, pārāk uztraukts un tāpēc nevarēdams iedziļināties psiholoģijas sīkumos, palika pie sava, ka pavēles jēga nekavējoties izskaidrojama ikvienam lidotājam.

— Viņu vecumā guļ cieši pirms kuras katras kaujas, — Proskurjakovs teica.

* Un viņam izrādījās taisnība. Pēc Proskurjakova aiziešanas lidotāji sāka runāt visi reizē. Taču jau pēc pusstundas vairāki nez kā aizmiga. Un pēc stundas gulēja viss kubriks.

2

Pamodušies pirms ausmas, lidotāji vispirms ieklausījis — vai nav putenis rimies. Nē, viņu mājiņa joprojām drebēja vēja brāzienos, skurstenī gaudoja, un, kad lidotāji izgāja uz lieveņa, sniega virpulis grūda viņus atpakaļ. Putenis ne tikai nebija rimies, bet kļuvis vēl niknāks. Dodoties pie savām lidmašīnām, viņi varēja sarunāties, tikai kliedzot pilnā balsī, un dažu metru attālumā pazaudēja cits citu no acīm.

Lai arī kā kauca putenis, tomēr mūsu artilērijas dārdoņa to pārspēja.

Pulksten deviņos četrdesmit minūtēs desmitiem tūkstošu lielgabalu raidīja reizē savu uguni uz vācu nocietinājumiem Ņevas dienvidu krastā.

No aerodroma līdz frontes līnijai bija ap desmit kilometru, bet, par spīti šim attālumam, šķita, it kā no dunoņas sašķeļas zeme zem kājām. Divu stundu laikā šī varenā dunoņa neaprima ne uz brīdi, tikai atkarībā no vēja virziena maiņām nedaudz mainījās tās tembrs.

Pēc divām stundām, vienpadsmitos četrdesmit, artilērija pārnesa savu uguni dziļāk vācu karaspēka

novietojumā, un Tararaksinam paziņoja no kaimiņu aerodroma, ka triecienlidmašīnas paceļas gaisā un virzās uz Ņevu. Luņina eskadriļai pavēlēja pavadīt tās.

Kapteinis Sahbazjans bez cepures izmetās no pulka komandpunkta zemnīcas ar raķešu pistoli rokā, lai izšautu raķeti — izlidošanas signālu. Bet, virpuļojošās, necaurredzamās sniega miglas ietīts, nobijās, ka raķete nebūs redzama. Tāpat bez cepures, ar sniegu melnajos, cirtainajos matos, viņš aizskrēja pie lidmašīnām un, apstājies tieši tām priekšā, izšāva raķeti.

Lidmašīnas pacēlās cita pēc citas, vienā mirklī pazuzdamas sniega dūmakā.

Simt metru augstumā no zemes saceltie sniega putekļi pamazām plaka, un redzamība gaisā mazliet palielinājās. Pacelties augstāk eskadriļa nevarēja: mākoņi joņoja pusotra simta metru augstumā virs zemes, bet triecienlidmašīnas, ar kurām vajadzēja satikties, bez šaubām, lidoja zem mākoņiem. Luņins baidījās aiz-traukties garām triecienlidmašīnām, nepamanījis tās, un tādēļ uzmanīgi raudzījās uz visām pusēm. Lūk, norunātajā vietā tās pēkšņi iznira viņu priekšā — lielu, kuprainu mašīnu grupa, kas bija līdzīga sumbru baram.

Luņins ieraudzīja Ņevu un platu, melnu joslu aiz tās. Pārsteidzoša un nedabiska šķita melnā josla žilbinoši baltā sniega okeāna vidū. So joslu vairāku kilometru platumā bija izveidojusi mūsu artilērija. Visā milzīgajā dienvidu krasta platībā, kur atradās vācu aizsardzības priekšējā līnija, šāviņi nomēza sniega segu un, atklājuši zemi, uzvandīja to. Pa Ņevas ledu uz šo melno joslu gāja uzbrukumā mūsu kājnieki. Gaistot sniega virpuļos, milzum lielā kažoku un balto pārvalku masa devās uz priekšu un pārklāja visu upes ledus virsmu no viena krasta līdz otram.

Lidotāji augu dienu redzēja kareivjus, kas virzījās uz dienvidiem gan skriešus, gan līšus. So sniegputeņa dienu visas trīs pulka eskadriļas pavadīja gaisā virs lauka, kur notika milzīgā kauja, kas bija izvērsusies Ņevas augštecē un vidustecē. Ik pēc četrdesmit piecām minūtēm lidmašīnas atgriezās aerodromā, uzņēma degvielu un atkal pacēlās gaisā.

Visbiežāk tās pavadīja triecienlidmašīnas.

Kādus tik triecienus Luņins ar saviem lidotājiem redzēja pa šo dienu! Triecienlidmašīnas izklīdināja vācu tanku kolonas, noslaucīja no zemes kravas automašīnas, uzspridzināja tiltus, iznicināja bataljonus uz ceļiem, apklusināja baterijas, ienaidnieka aizsardzība izlauza platus robus, pa kuriem tūlīt pat lauzas uz priekšu mūsu kājnieki.

Vācieši sīksti pretojās, centās noturēties savās daudzajās tranšeju līnijās, izmantoja visus paugurus, gravas, ēkas, izveidoja mūsu daļu ceļā biezu jo biezu uguns tīklu un metās pretuzbrukumos. Viņi centās par katru cenu padzīt mūsu kājniekus no Ņevas dienvidu krasta. Taču tas neizdevās. Viņu spēkus sasaistīja tas, ka vienā laikā ar Ļeņingradas fronti devās uzbrukumā arī Volhovas fronte, sākot niknas kaujas vēl aizvien turpat, Lādogas ezera dienvidu krastā, pie Siņavinas. Bet atgādāt šurp daudzmaz nozīmīgas rezerves viņi arī šajā janvārī nevarēja, tāpēc ka tas bija viņiem briesmīgs janvāris: aplenktās un bojā ejošās karaspēka daļas pie Staļingradas lūdza palīdzību, un vācu rezerves steidzās tikai turp, uz Donu, uz Ziemeļkaukāzu, uz Austrumukrainu. Un uzbrukuma pirmās dienas beigās Ļeņingradas frontes vienības Ņevas dienvidu krastā bija ieņēmušas vairāk nekā divdesmit kilometru garu un vairāk nekā piecus kilometrus platu joslu.

Sājā pirmajā dienā vācu aviācija kaujā gandrīz nemaz nepiedalījās.

Vācu bumbvedēji nepacēlās gaisā. Vienīgi «meser-šmiti» laiku pa laikam aizjoņoja pāri cīņu laukam, bet arī «meseršmitu» nebija daudz, un tie izturējās visai piesardzīgi. Sliktās redzamības dēļ padomju lidotāji gandrīz nesatikās ar tiem un par «meseršmitu» uzturēšanos gaisa telpā galvenokārt uzzināja tikai pa radio, no mūsu virszemes novērošanas posteņu pārraidītajiem ziņojumiem.

«Meseršmitiem» bija viens uzdevums: uzbrukt mūsu triecienlidmašīnām, taču šis uzdevums tiem nebija pa spēkam. Triecienlidmašīnas darbojās iznīcinātāju apsardzībā, bet ielaisties atklātās kaujās ar jaunajiem padomju iznīcinātājiem «meseršmiti» vairs neuzdrošinājās. Tiem atlika tikai viens — sekot padomju lidmašīnām zagšus, slēpjoties mākoņos un sniega dūmakā,

lai sagaidītu kādu aplamību, kļūmi, sajukumu, nejaušu modrības mazināšanos, tad uzglūnētu un uzbruktu.

Tādu zaglīgu uzbrukumu piedzīvoja Rjabuškins — vienīgais eskadriļas lidotājs, kas šajā dienā izcīnīja gaisa kauju. Atgriezdamies aerodromā un lidodams ierindā pēdējais, Rjabuškins pēkšņi pazaudēja no acīm visus savējos. Bija jau pievakare, virpuļojošām vērpetēm pievienojās krēsla, redzamība kļuva vēl sliktāka, un priekšā joņojošo lidmašīnu apveidi izzuda, it kā tos būtu kāds izdzēsis ar gumiju no papīra lapas. Palicis^ viens, Rjabuškins nemaz neuztraucās: viņš bija jau pavisam tuvu Ņevai un nešaubījās, ka pēc brīža nonāks savā aerodromā. Pēkšņi pa radio no zemes viņam paziņoja:

— Uzmanību! Aiz muguras divi «meseršmiti».

Rjabuškins vienā mirklī sagrieza lidmašīnu un traucās atpakaļ.

«Meseršmitus» viņš redzēja tikai kādu sekundes daļu. Tie metās augšup un pazuda zemajos mākoņos. Arī Rjabuškins nevilcinādamies devās augšup mākonī, kaut gan saprata, ka nav nekādu cerību sastapt «meseršmitus». Stūrgalvība mudināja viņu celties aizvien augstāk, un viņš izlidoja mākonim cauri.

Un apžilbināts piemiedza acis.

Pāri viņam pletās skaidra debess, bet pamalē, virs apvāršņa, slīpi apspīdēdama pinkaino mākoņu klaju, stāvēja milzīga, sarkana rietošās saules lode.

Un tepat pavisam tuvu Rjabuškins pamanīja «meser-šmitu», bez šaubām, vienu no tiem diviem, kuriem pakaļ bija dzinies.

Rjabuškins paguva izšaut kārtu, taču netrāpīja. «Meseršmits» panira zem Rjabuškina lidmašīnas un aizbēga lejup, mākonī. Rjabuškins, saniknojies par neveiksmi un iededzies vajāšanas priekā, arī joņoja lejup, no jauna iztraucās mākonim cauri un nokļuva tieši virs Ņevas. Šeit, virs Ņevas, gandrīz līdzās bija arī «meseršmits». Vācu lidotājs, pamanījis Rjabuškina lidmašīnu, metas augšup un no jauna ienira mākonī. Rjabuškins devās viņam pakaļ un trešoreiz izjoņoja cauri mākonim.

Skaidrajās debesīs, saulrieta staru apspīdēts, «meseršmits» lidoja tieši virs Rjabuškina. Rjabuškins traucās tam virsū, izšāva divas kārtas un šoreiz, neapšaubāmi, trāpīja. «Meseršmits» ienira mākonī un pazuda, bet Rja-

buškins gribēja pārliecināties, vai tiešām notriecis to vai ne, un sekoja. Ceturto reizi viņš izjoņoja mākonim cauri. No mākoņa apakšējās malas vienlaikus ar Rjabuškinu iznira arī fašistu lidmašīna. Dūmi vēlās no tās, tā turpināja slīdēt lejup, un, likās, nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka tā ir pagalam. Rjabuškins gribēja redzēt, kā tā nokritīs zemē, un devās lejup, tai pakaļ. Lejā — Ņeva, ledus, daudz sarkanarmiešu kažokos.

Un pēkšņi virs paša ledus «meseršmits» izlīdzināja lidojumu un atkal devās augšup. Tas bija tik negaidīti, ka Rjabuškins apjuka. Rjabuškins atguvās, kad «meseršmits» bija jau pacēlies augstāk par viņa lidmašīnu. Velkot aiz sevis melnu dūmu asti, «meseršmits» tuvojās mākonim* * r

Rjabuškins atkal metās fašistam pakaļ. Vai tiešām būs piekto reizi jālien mākonī, sekojot šim stūrgalvīgajam «meseršmitam», kas neparko negrib iet bojā? Rjabuškinu bija nogurdinājušas šīs milzu šūpoles — augšā, lejā, augšā, lejā. Nevar ļaut tam aizbēgt!

Taču arī «meseršmitam» vairs nebija spēka ienirt mākonī. Tas līku loču šaudījās zem mākoņiem. Virāža, vēlreiz virāža. Trešajā virāžā Rjabuškins to panāca un notrieca.

«Meseršmits» krita uz Ņevas ledus, un Rjabuškins pavadīja to gandrīz līdz pat zemei, bīdamies, kaut tikai «meseršmits» atkal neatdzīvotos. Bet šoreiz tās patiešām bija beigas. Sarkanarmieši māja Rjabuškinam ar cepurēm, kad viņš triumfēdams aiztrauca tiem pāri.

Pēc pusstundas Rjabuškins sēdēja lidotāju ēdnīcā un mielojās ar jēra gaļu un prosas biezputru. Aiz logiem pletās tumsa, putenis gaudoja krāsns dūmvados. Rja-buškina apaļā seja sasārta. Viņš vēl nevarēja atbrīvoties no kaujas, pakaļdzīšanās un uzvaras iespaidiem.

Rjabuškina biedriem aiz noguruma acis vērās ciet, viņi bija galīgi nokusuši, pavadīdami augu dienu lidojumos, cīņā ar sniega vētru, tomēr viņi visi, tāpat kā Rjabuškins, priecājās par paveikto un lepojās, ka nīstais, nežēlīgais un briesmīgais ienaidnieks baidās no viņiem un atkāpjas viņu priekšā.

— Redzēsim, kas būs rīt, — pēkšņi ierunājās Kos-tins, kas bija aizkavējies pulka komandpunktā un vēlāk par citiem ienācis ēdnīcā.

Visi izbrīnā pagriezās pret viņu.

— Tas pats, kas šodien, — atsaucās Tatarenko.

— Ne nu gluži, — Kostins noteica. — Ir jaunums.

— Kāds?

— «Fokevulfi». Rīt tie jau gaidāmi gaisā.

— No kurienes tādas ziņas?

— Kas par jautājumu! Izlūki izdibinājuši.

— Tā, tā! — iesaucās Karjakins. — Lieliski! Vismaz tagad būs, kam gāzt virsū. Bet citādi nav.

Lidotāji iesmējās. Taču visi labi saprata Kostina atnestās ziņas milzīgo nozīmi. Ienaidnieka aviācija bija saņēmusi jaunu tehniku. Ar nezināmo «fokevulfu» pa-rādīšanosf veidojās jauna spēku attiecība gaisā; kāda būs šī attiecība — to grūti uzminēt. Tikai pieredze varēja atbildēt uz šo jautājumu.

3

Nākošajā rītā laiks beidzot nedaudz mainījās. Vēl joprojām gan putināja, taču vējš mazinājās un mazinājās, palaikam k|uva pat gluži rāms, bet pēc tam, it kā atguvies, cēlās no jauna, lai pēc brīža atkal saplaktu. Joprojām debesis klāja mākoņu sega, bet tā kļuva plānāka, un acis cauri tiem jau vieda sauli. Pieņēmās sals; temperatūra noslīdēja līdz divdesmit grādiem, tomēr redzamība gandrīz nemaz neuzlabojās. Baltijas apgabalos mēdz būt šāds sals, ko pavada nevis skaidrs laiks, bet, gluži otrādi, migla un drēgnums. Bērzu, apšu un pīlādžu kailie zari noslīga aiz sarmas smaguma. Aukstā ziemas migla, kas lika aizrauties elpai, bieziem vāliem gūlās pār gravām, ieplakām un plašo Ņevas ieleju. Migla bija netīri pelēcīga no daudzo ugunsgrēku dūmiem.

Tur, aiz Ņevas, viss dega. Mūsu karaspēka uzbrukums turpinājās. Tagad skaidrāk iezīmējās tā galvenais virziens — nevis uz dienvidiem, kā likās no sākuma, bet uz dienvidaustrumiem, pretim Volhovas frontes uzbrūkošajam karaspēkam.

Septiņpadsmit aplenkuma mēnešos vācu izveidotā platā aizsardzības josla vēl nebija pilnīgi pārvarēta, un tāpēc uzbrukums attīstījās palēni, saskaldījās daudzās

sīvās kaujās par atsevišķiem nocietinājumu mezgliem. Šo nocietinājumu mezglu pārvarēšanai artilērijai, tankiem un kājniekiem palīgā sūtīja triecienaviāciju; un iznīcinātājiem šī diena pagāja gluži tāpat kā vakarējā — galvenokārt, pavadot triecienlidmašīnas.

Pati lielākā, veiksmīgākā un grūtākā šīs dienas operācija bija dzelzce|a sastāvu sturmēšana pie Siņavinas. Šajā operācijā piedalījās visa Lupina eskadriļa.

Viņi nepavisam nebija gatavojušies doties uz Siņa-vinu un, sekodami triecienlidmašīnām, lidoja uz pavisam citu mērķi, kad pēkšņi gan triecienlidmašīnām, gan viņiem pa radio pavēlēja mainīt kursu. Mūsu izlūki bija noskaidrojuši, ka Siņavinas stacijā nupat pienākuši ešeloni; šos ešelonus nekavējoties vajadzēja iznīcināt, lai vācieši tos nepagūtu nedz izkraut, nedz aizvest.

Luņins nebija lidojis virs Siņavinas kopš septembra, un pirmoreiz viņš tuvojās tai nevis no austrumiem, bet no rietumiem. Viņi vēl nebija paguvuši tikt stacijai tuvāk, kad jau cits caur citu ierunājās milzum daudz zenītlielgabalu. Acīm redzot te bija ko sargāt. Šeit patrulēja arī «meseršmitu» četrinieks, taču «meser-šmiti» neuzdrošinājās doties kaujā ar veselu eskadriļu padomju iznīcinātāju un aizlidoja projām. Zenītartilē-rijas šāviņu sprādzieni izveidoja plašu loku, kura vidū uguns bija neredzēti spēcīga un blīva. Gan triecienlidmašīnām, gan iznīcinātājiem vajadzēja mesties šajā nāves draudu pilnajā aplī.

No bojā ejas varēja izsargāties, tikai nepārtraukti manevrējot. Sadalījušies mazās grupiņās — pa divām, pa trim lidmašīnām — un veikdami sarežģītus manevrus, lai apmulsinātu un dezorientētu zenītartilēristus, tie no dažādām pusēm izlauzās līdz dzelzceļa stacijai. Sliežu ceļi pie stacijas pieblīvēti vilcienu sastāviem. Luņins saskaitīja astoņus. Turpat līdzās uz šosejas stāvēja gara gara smago automašīnu kolona, visas kravas kastes bija vienādi pārsegtas ar brezentu.

Sākās trieciens.

Jau atskanot pirmajam sprādzienam, Luņins sajuta tādu grūdienu, ka sāka raizēties, vai tikai lidmašīnu nav trāpījis zenītlielgahala šāviņš. Pēc mirkļa -vēl viens satricinājums, tad vēl un vēl, un viņš saprata, ka vai-

30 N. Cukovskis

465

nīgie ir neparasti spēcīgie sprādzienu gaisa viļņi. Zeme ietinās biezos dūmos. Triecienlidmašīnas bezbailīgi devās šajos dūmos un turpināja savu darbu. Vēlreiz sprādziens, vēl. .. Luņina lidmašīnu mētāja gaisā. Nekad vēl Luņinam nebija nācies piedzīvot kaut ko tamlīdzīgu. Taču pa īstam šo sprādzienu spēku viņš novērtēja tikai tad, kad ieraudzīja, kā sašūpojās, izjuka un sabruka divstāvu mūra ēka, kas atradās vismaz puskilometru no dzelzceļa, no trieciena vietas.

Kas varēja izraisīt tik spēcīgus sprādzienus?

To nebija grūti uzminēt.

Vagonos, ko iznīcināja triecienlidmašīnas, atradās šāviņi, kurus vācieši bija atveduši šurp karaspēka apgādei.

Pirmajā acumirklī vācieši tā apjuka, ka zenītliel-gabalu uguns kļuva nevis stiprāka, bet gan vājāka. Taču jau pēc brīža zenītartilēristi atjēdzās. Lielgabali šāva gandrīz vai no katra krūma. Iznīcinātāji, spēdami veiklāk manevrēt, varēja patverties augšā, mākoņos, jo tiem nevajadzēja turēties virs paša dzelzceļa. Toties triecienlidmašīnu stāvoklis kļuva ārkārtīgi bīstams. Kādu no tām katrā ziņā varēja notriekt, ja tikai tās nekavējoties negriezīsies atpakaļ un nedosies no šejienes projām.

Šāviņiem piekrauto vagonu virknes bija garas, aizņēma vairākus sliežu ceļus un stiepās vairākus kilometrus.

Lai uzspridzinātu tās, vajadzēja laiku. Un triecienlidmašīnas nedevās vis projām, bet turpināja nirt izplūstošajos dūmu mutuļos kā lielas vaboles, rosīdamās virs vilcienu sastāviem. Apmēram triecienuzbrukuma ceturtajā minūtē vienu no šīm lidmašīnām ķēra šāviņš.

Trāpījumu Luņins neredzēja. Pēc smagajiem dūmiem, kas vilkās aiz triecienlidmašīnas, viņš saprata, ka tā deg. Liesmas strauji to apskāva, īsā brīdī aizskrēja no lidmašīnas astes līdz kabīnei. Tur kabīnē ir divi cilvēki — pilots un strēlnieks.

Degošā triecienlidmašīna joprojām rīkojās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Tā ienira dūmos, kas klājās pār zemi, un apšaudīja vagonus. Varēja redzēt, ka lidmašīnas pakaļgalā bez apstājas mirgoja strēlnieka lož-

metēja purpursarkanā actiņa. Pēc tam degošā lidmašīna, turēdamās tuvu zemei, atstāja dzelzceļu, pārlidoja pāri sagrautajām stacijas ēkām un nonāca virs šosejas.

Trieciena sākumā ar brezentu pārsegtās automašīnas, kas garā rindā stāvēja uz šosejas, mēģināja aizbēgt. Taču sprādziens trīs mašīnas apsvieda, un apgāzušās tās aizšķērsoja ceļu citām.

Sniegā atspīdēja no automašīnu kravas kastēm izvēlušies šāviņi. Apbraukt apkārt apgāztajām mašīnām nevarēja, pārbiedētie šoferi panika turpināja spiesties tām virsū, un automašīnas sadrūzmējās uz ceļa — trijās un pat četrās rindās. Degošā triecienlidmašīna gluži mierīgi slīdēja tieši uz šo kravas mašīnu sablīvējumu.

Luņinu atkal pasvieda augšup. Šoseja ietinās dūmos. Kad dūmi izklīda, nevarēja neko saskatīt — ne eksplodējušo lidmašīnu, ne iznīcinātās smagās automašīnas. Viss bija saplūdis vienā lielā, draudīgā, melnā plankumā.

Šis varoņdarbs, ko divi cilvēki izdarīja tik vienkārši, lietišķi un dabiski, satricināja visus aculieciniekus. Tikai tagad pa īstam sākās sturmēšana. Pret zenītliel-gabalu uguni triecienlidmašīnas, likās, bija kļuvušas pavisam vienaldzīgas, tās gādāja tikai par to, lai nepalaistu garām nevienu vagonu. Gan stacija, gan ciemats, gan meži apkārt — viss ietinās dūmos. Zeme un debesis drebēja no varenajiem sprādzieniem ...

Dienas otraja pusē migla gravās saplaka, putenis norima. Redzamība krietni uzlabojās. Pēc pusdienām Luņins, izpildot pavēlniecības rīkojumu, sūtīja četras savas lidmašīnas mūsu karaspēka segšanai no gaisa, jo, laika apstākļiem uzlabojoties, vācu bumbvedēji varēja mēģināt izdarīt uzbrukumus. Šajā četriniekā ietilpa Tatarenko, Kostins, Karjakins un Rjabuškins. Par vecāko Luņins norīkoja Tatarenko.

Nolidojuši gar priekšējām pozicijām, viņi pagriezās atpakaļ. Degvielas pietika tieši tik ilgam laikam, lai nokļūtu līdz aerodromam. Mākoņi bija ļoti augstu, pusotra tūkstoša metru augstumā, un Kostins, Karjakins un Rjabuškins lidoja tieši zem mākoņiem. Tatarenko, kas bija nedaudz aizsteidzies priekšā, metās lejup, lai

apskatītu automašīnu kolonu, kas brauca frontes virzienā, viņš lidoja ap sešsimt metru zemāk nekā biedri. Un pēkšņi Kostins ieraudzīja no mākoņiem iznirstam divas lidmašīnas, tās metās tieši uz Tatarenko lidmašīnu.

Nekad vēl Kostins nebija redzējis tādas lidmašīnas. Tām bija dīvaini strupi purni un taisnas, it kā apcirstas spārnu konsoles. Un tieši tāpēc, ka tādas lidmašīnas Kostins redzēja pirmoreiz, viņš saprata, ka tie ir «fokevulfi».

Beidzot. Labi, redzēsim ... Lai nu kā, bet tie nav pārāk drosmīgi... Kostins bija pārliecināts — tie uzbruka Tatarenko lidmašīnai tikai tādēļ, ka domāja, it kā viņš būtu viens. Pārējos trīs padomju iznīcinātājus tie uzreiz nepamanīja. Atklājuši, ka jāstājas pretim nevis vienai padomju lidmašīnai, bet četrām, «fokevulfi» atstāja Tatarenko un metās bēgt.

Tie traucās augšup, atpakaļ mākoņos. Jā, krasi tie varēja pacelties, ļoti krasi. Krasi un ātri. Kur nu lai «meseršmiti» tiek līdz!

Kaut gan padomju iznīcinātājiem degvielas vairs nebija daudz, viņi aizmirsa to. Nevar taču palaist garām tādu izdevību! Viņi cēlās augšup tikpat krasi un tikpat ātri. Neatpalika ne metru. Tā visi seši vienlaikus un gandrīz vienā vietā ienira mākoņos.

Redzēdami, ka aizbēgt nav iespējams, vācieši nolēma uzsākt kauju. «Nedrīkst ļaut uzbrukt, tieši pretim lidojot,» domāja Kostins. «Apbruņojums tiem, bez šaubām, ir daudz spēcīgāks nekā «meseršmitiem», un frontālo triecienu varam neizturēt. Žēl, ka mani biedri nav neko stipri taktikas jautājumos . . .» Tomēr, kā izrādījās, biedri gluži labi saprata, ka nav vajadzības pakļaut sevi frontālam triecienam. Viņi riņķoja ap «fo-kevulfiem», cenzdamies uzbrukt tiem no mugurpuses, un neļāva tiem pašiem dot triecienu. Tā bija lidmašīnu manevrēšanas spēju teicama pārbaude, un izrādījās, ka ne vertikālajā, ne horizontālajā plāksnē «fokevulfiem» nebija labākas manevrēšanas spējas kā mūsu iznīcinātājiem.

Karjakins un Rjabuškins noņēmās ar «fokevulfu» pavadoni un aizvilināja to nedaudz sāņus no vadošās lidmašīnas. Tatarenko, pievirzījies vadošajam klāt no

priekšpuses, tomēr turēdamies zemāk nekā tas, izšāva no apakšas uz «fokevulfu» vienu kārtu.

Vadošais «fokevulfs», apsviedies uz sāniem, sāka krist. Pavadonis atstāja to, ienira mākoņos un pazuda. Padomju iznīcinātājiem degviela bija jau izsīkusi; nekavējoties vajadzēja atgriezties. Dodamies projām, viņi vēroja, kā, griezdamies līdzīgi rudens lapai, lejup krita sašautais «fokevulfs». Likās, motors vēl darbojās, un lidotājs izmisīgi mēģināja izlīdzināt savas mašīnas lidojumu. Lejā, tieši virs meža, «fokevulfam» tas arī izdevās. Lidmašīna izlīdzināja gaitu un nedroši, sāniski, it kā akla, taustījās prom uz austrumiem.

Nebūtu grūti to panākt un notriekt. Taču degvielas nebija. Viņi tik tikko aizkjuva līdz mājām.

Kad viņi izkāpa no lidmašīnām, viņu sejas kaisa no uztraukuma. Viņi pirmie bija cīnījušies ar «foke-vulfiem» un uzvarējuši tos!

— Cik bēdīgi, ka pietrūka degvielas! — Kostins sūrojās. — Būtu mēs tos sastapuši desmit minūtes agrāk, abi būtu zemē...

Viņam likās, ka uzvara nav īsti pilnīga.

— Kā es nobēru tam pa vēderu! Necik tālu neaiz-vilksies, — Tatarenko bija pārliecināts. — Noteikti kaut kur nogāzās.

— Ir jau darīts, — teica Proskurjakovs, iznācis viņus sagaidīt uz lidlauka.

Izrādījās, ka biedriem tas jau zināms. Padomju iznīcinātāju kauju ar «fokevulfiem» bija vērojusi visa fronte. Pulka komandpunktā to, ka Tatarenko notriecis «fokevulfu», uzzinājuši jau minūti pēc šī notikuma. Zināja te arī par sašautās vācu lidmašīnas tālāko likteni.

— Izlīdzināt gaitu tai vēl kaut kā izdevās, — Proskurjakovs stāstīja, — bet nebija kārtībā vadierīces. Un tā devās nevis turp, kur gribēja, bet, kur acis rāda. Aizlidoja uz Lādogas ezera krastu, tieši tajā vietā, kur tagad stiepjas mūsu priekšējās pozicijas. Pagriezties pa labi, pie savējiem, tā nespēja, lidoja tālāk un nolaidās uz ledus. No mums metrus Četrsimt un no vāciešiem metrus četrsimt...

— Un lidotājs? — Tatarenko jautāja.

— Lidotājs metās uz ledus un pa ledu aizlīda pie savējiem.

— Velns viņu rāvis, to lidotāju, — teica pulka inženieris, kas bija klusēdams noklausījies šo sarunu.

— Tikai lidmašīnu vajadzētu dabūt...

Tehniķi pulkā izturējās pret «fokevulfiem» ar ne mazāku ziņkāri kā lidotāji. Viņi kārot kāroja uzzināt, ko jaunu izdomājuši vācieši, kā atbildējusi vācu konstruktoru doma uz jauno padomju iznīcinātāju parādīšanos. Ikviens no viņiem saprata, ka te runa ir par sacensību, kurā pat mazākajai veiksmei vai neveiksmei būs milzu nozīme tālākajā kara norisē. Četrus lidotājus, kas paši savām acīm bija redzējuši «fokevulfus», viņi apbēra ar daudziem jautājumiem. Bet ko gan lidotāji varēja viņiem atbildēt?

— Jā, ātrumiņš nav slikts, — sacīja Karjakins.

— Tomēr no mums neaizbēga.

— Laikam apbruņojums spēcīgs, — piekrita Rja-buškins. — Bet, starp citu, kas to lai zina — mums netrāpīja.

— Manevrēšanas spējas arī labas, — apstiprināja Tatarenko. — Bet mūsējais, liekas, manevrē labāk.

— Motors acīm redzot ir ar gaisa dzesinātāju, — paskaidroja Kostins. — Nezinu, vai tā ir priekšrocība vai trūkums ...

Visas šīs atbildes tomēr bija neprecīzas, pamatotas uz gadījuma rakstura iespaidiem, un tās nespēja apmierināt tehniķus. Viņiem vajadzēja precīzu ziņu. Un pulka inženieris Fjodorovs centās pārliecināt Proskurjakovu, ka nepieciešams dabūt savās rokās notriekto «fokevulfu» un atvest to uz pulku.

— Mūsu pulka lidotāji notrieca, un mums ir tiesības uz to, — inženieris sacīja.

Tararaksins ik pēc divdesmit minūtēm pa telefonu ievāca ziņas par «fokevulfa» likteni. «Fokevulfs» joprojām bija turpat uz ledus. Vācieši vairākkārt mēģināja to aizvākt, bet katrreiz, kad viņi nokāpa no krasta uz ledus, mūsu kareivji ar spēcīgu uguni padzina viņus. Taču arī mūsu karavīrus vācieši nelaida lidmašīnai tuvumā, nepārtraukti apšaudot visu apkārtējo ezera platību. Ļaunākais bija tas, ka vācieši apšaudīja lidmašīnu pat tad, kad neviens nemēģināja tai tuvoties. Zaudējuši cerību lidmašīnu aizvest, viņi tagad centās to sadragāt, lai nedabūtu neviens.

— Jāpasteidzas, kamēr lidmašīnā nav trāpījis kāds šāviņš, — inženieris centās pārliecināt Proskurjakovu.

Proskurjakovs interesējās par «fokevulfu» ne mazāk par pārējiem, bet riskēt ar cilvēkiem notriektas vācu lidmašīnas dēļ viņš negribēja. Taču, kad pulka inženieris paziņoja, ka pats dosies pēc «fokevulfa» un mēģinās io naktī tumsas aizsegā aizvākt, Proskurjakovs piekrita. Jau metās krēsla, un ekspedīcija tūlīt posās ceļā pēc notriektās lidmašīnas.

Pulka inženieris paņēma sev līdzi dažus tehniķus, arī Dejevu un dažus kareivjus no aerodroma apkalpes bataljona. Četri lidotāji, kas bija piedalījušies kauja ar «fokevulfu», lūdza, lai ņemot līdzi arī viņus, bet Proskurjakovs dusmīgi pavēlēja viņiem palikt. Ekspedīcija devās uz Lādogas ezeru ar pusotrtonnīgo automašīnu, pulka inženieris iekāpa kabīnē blakus šoferim, pārējie kravas kastē.

Sals krietni pieņēmās, vējš pavisam norima, mākoņi izgaisa, un satumsušajās debesīs iedegās zvaigznes — pirmoreiz vesela mēneša laikā. Rāmajā, saltajā gaisā neapklustošā kaujas dunoņa šķita tik tuva, it kā kauja notiktu šepat, aiz tuvākajām priedēm, nevis tur tālumā, Ņevas viņā krastā. Visa dienvidu pamale nemitīgi atmirdzēja artilērijas uzliesmojumos, spožos kā rūsa.

Pusotrtonnīgā automašīna traucās pa labi iebraukto sniega ceļu un uzbrauca uz Ņevas ledus pretim Šlisel-burgai. Kļuva jau gluži tumšs, bet arī tumsā viņi pa kreisi no sevis pamanīja uz zvaigžņotās debess fona bezveidīgu, melnu milzeni. Tās bija Šliselburgas cietokšņa drupas. Cietokšņa garnizona varoņdarbs, kas ilga tik daudz mēnešu, bija noslēdzies. Mūsu karaspēks atbrīvoja Šliselburgu, un cietoksnis uz saliņas upes vidū kļuva par aizmuguri.

Atbrīvotā pilsētiņa sagaidīja viņus ar tumsu, drupām un vēl nenorimušiem ugunsgrēkiem. Automašīna ātri tuvojās priekšējām pozicijām. Izbraukuši cauri Šliselburgai, austrumos no tās viņi nokļuva ezera krastā.

Šis bija tas pats Lādogas ezera dienvidu krasts, kur vēl pavisam nesen turējās vācieši. No šejienes vācu artilērija apšaudīja Ledus ceļu. Tagad, mūsu uzbru-

kūma otrajā diennaktī, šī krasta da|a, kas stiepās gar Šliselburgu, bija jau mūsu rokās. Bet tālāk uz austru-miem, līdzās Lipku sādžai, kas pletās ezera krastā, vācieši vēl turējās. Notriektais «fokevulfs» gulēja uz ledus vienlīdz lielā attālumā kā no mums, tā no viņiem ...

Atstājis automašīnu krastā, pulka inženieris veda savu mazo grupiņu izlūkgājienā. Putenis bija noslaucījis no ledus sniegu, un iet pa ledu nenācās grūti. Tumsa slēpa viņus. Viņi samērā ātri nonāca pie «fo-kevulfa» un sāka čukstus apspriesties, ko darīt tālāk. Inženieris bija cerējis, ka lidmašīnu varēs aizvilkt līdz krastam. Tomēr «fokevulfam» bija bojātas skrietules, un to vilkt vis nevarēja. Paietu visa nakts, iekams viņi aizvilktu to līdz krastam, taču jārīkojas ātri, tāpēc ka vācieši var kuru katru brīdi pamanīt šo darbošanos uz ledus un atklāt uguni. Dejevs ierosināja nolaist lejā uz ledus pusotrtonnīgo automašīnu un piebraukt ar to pie «fokevulfa». Tas bija bīstams plāns, vācieši varēja sadzirdēt motora troksni un noskārst. Taču inženieris Fjodorovs, mazliet padomājis, nolēma riskēt.

Pusotrtonnīgā mašīna nokļuva līdz «fokevulfam» pavisam laimīgi. Tehniķi ievilka «fokevulfa» asti kravas kastē un piestiprināja to ar tauvām. Un auto devās uz krastu, velkot aiz sevis lidmašīnu.

Pēkšņi vācu pusē sākās satraukta kņada. Vienlaikus ierunājās ložmetēji, mīnmetēji un lielgabali. Dārdot sprāga mīnas, kauca šāviņi, svilpa lodes. Tehniķi pārdzīvoja vairākas baismas minūtes. Visbriesmīgākais bija tas, ka auto, velkot aiz sevis lidmašīnu, virzījās ļoti lēni.

Beigu beigās mīnu sprādzieni palika aiz muguras; šaušana pamazām aprima. Pusotrtonnīgā automašīna uzvilka «fokevulfu» lēzenajā krastā un mierīgi veda to cauri Šliselburgai, pāri Ņevai, pa meža ceļu — uz aerodromu.

Pulkstenis jau bija pāri diviem, kad «fokevulfs» beidzot nonāca ceļojošo avioremontdarbnīcu — CARD telpā — lielā, aukstā šķūnī aerodroma malā. Ne inženieris Fjodorovs, ne tehniķi šajā naktī negāja gulēt. Līdz ausmai viņi rosījās ap vācu lidmašīnu, izjauca tās motoru, pētīja ierīces, aplūkoja katru detaļu. Kad

sāka aust gaisma, CARD ieradās Luņins un kopā ar viņu Tatarenko.

— Nu, kā ir? — Luņins jautāja, ziņkāri aplūkodams «fokevulfu».

— Nav nekā jauna, — pulka inženieris atteica. — Tā pati vecā dziesma.

— Vai ir kaut kas labāks nekā mūsējām?

— Nē.

— Un sliktāks?

— Viens būtisks trūkums, — pulka inženieris pēc brītiņa teica.

— Kāds?

— Redzes lauks ierobežots. Lidotājam grūti skatīties sev priekšā uz leju. Motors pārāk liels un aizsedz lidotājam da|u redzes lauka.

— Es jau kaujā to nopratu, — pēkšņi ierunājās Tatarenko. — Pievirzījos tam klāt no priekšpuses un notriecu.

4

No rīta, uzbrukuma trešajā dienā, debesis bija bez mākoņiem, skaidras. Saules sarkanā, saltā ripa apmirdzēja sniegus. Skaņas neparasti skaidri aplidoja milzu attālumu, un līdz aerodromam nonāca visi kaujas trokšņi. Likās, pēc katra sprādziena gaiss nodrebēja kā milzu zvans.

Un laiks vairs nemainījās. Puteņi, migla, vēji bija pagaisuši, šķiet, uz neatgriešanos. Pēc žilbinoši spilgtas dienas pienāca skaidra, zvaigžņota nakts, bet pēc nakts — tāda pati žilbinoša diena. Sajās saltajās, saulainajās dienās un šajās zvaigžņotajās naktīs vizuļojošo sniega kupenu vidū turpinājās mūsu karaspēka uzbrukums. Tas nebija pārāk straujš, jo vācieši sīksti pretojās, tomēr ar katru dienu atstatums starp Ļeņin-gradas un Volhovas frontēm kļuva aizvien mazāks un mazāks, aplenkuma loks — aizvien plānāks.

Eskadri|as lidotāji atradās savos kaujas posteņos gaisā no ausmas līdz rietam. Tās bija grūtas dienas, viņi novājēja, viņu sejas kļuva skarbas un vecīgākas. Iedami gulēt, viņi aiz noguruma gandrīz ne vārda nepārmija, iemiga acumirklī un gulēja cieši kā nosisti.

Šīs grūtās dienas viņiem bija laimīgas dienas. Kaut gan vāci sūtīja kaujā vairāk lidmašīnu, sadursmes ar tam eskadri|as lidotājiem vienmēr beidzās ar uzvaru. Padomju lidotāji bija izcīnījuši noteiktu, pārliecinošu pārsvaru, un apziņa par to pildīja viņu sirdis ar lepnumu un prieku.

Labi noorganizēto radiosakaru dēj padomju iznīcinātajiem lielu palīdzību sniedza novērošanas posteņi uz zemes.

- Uzmanību! — ziņoja novērotājs. — Aiz muguras zemāk lido divi «meseršmiti».

Kādreiz Tatarenko un Hametovs tik ātri tika galā ar diviem «meseršmitiem», par kuriem bija ziņojis novērotājs, ka tas pat nepaguva izsekot kaujas gaitai un nesaprata, kas noticis.

— Uzmanību! — kliedza novērotājs. — Tur vajag būt diviem «meseršmitiem», bet pašlaik nez kādēļ tos neredzu.

— Un vairs neredzēsiet, — Tatarenko atbildēja. — Abi notriekti.

Šajās janvāra kaujās ikviens lidotājs parādīja, ko spēj. Viņi vairs nebija jaunatnācēji, iesācēji, viņi bija kaujas lidotāji ar lielu kara pieredzi aiz muguras. Un tomēr viņu spējas nebija vienādas. Pulkā un divīzijā visiem bija skaidrs, ka Luņinam eskadriļa ir divi lidotāji — Tatarenko un Kuzņecovs, kas gan lidojumā, gan kaujā atstājuši tālu aiz sevis visus pārējos. Neviens nenotrieca tik daudz ienaidnieka lidmašīnu, cik viņi. Viņu vārdus minēja gandrīz katru dienu sakarā ar aizvien jauniem panākumiem gaisa kaujās.

Abi viņi faktiski bija Luņina vietnieki, viņa tuvākie palīgi. Ja kādā kaujas uzdevumā sūtīja nevis visu eskadriļu, bet tikai tās daļu, tad šo lidmašīnu grupu parasti vadīja vai nu Tatarenko, vai Kuzņecovs. Viņi bija sākuši klusībā sacensties, ko centās nekādi neizrādīt, bet ko visi, protams, zināja.

Kuzņecovs ārēji likās salts, apvaldīts puisis. Bet eskadriļā, kur viņu jau sen bija labi iepazinuši, visi saprata, ka, tikai pavirši uzmetot skatienu, viņš šķiet salts, bet īstenībā viņš ir dedzīgs un straujš. Kuzņecovs bija vecāks par Tatarenko, arī kaujas stāžs bija lielāks, un viņš, nenoliedzami, nevarēja būt vienaldzīgs

pret to, ka Tatarenko aizsteidzas priekšā. Tomēr bija nozare — izlūkošana, kurā Kuzņecovs nepazina konkurenta visā divīzijā. Labākais izlūks — tas, protams, nozīmēja daudz, bet tam bija arī sava nepatīkama puse: Kuzņecovu bieži sūtīja izlūkošanā, un tāpēc viņš kaujās piedalījās retāk nekā Tatarenko un nevarēja mēroties ar to notriekto ienaidnieka lidmašīnu skaita ziņa.

Tatarenko nekad neko neprata noslēpt, viņa izjūtas un vēlēšanās vienmēr visiem bija redzamas ka uz delnas. Viņam piemita jauka īpašība, kuras dēļ visi viņu mīlēja, — Tatarenko no sirds prata priecāties par savu biedru panākumiem. Ja Rjabuškinarn vai Hametovam, vai Ostrosabļinam izdevās notriekt ienaidnieka lidmašīnu, viņš līksmoja kopā ar tiem, apbrīnoja to drosmi un apķērību. Ja viņam gadījās notriekt lidmašīnu kopā ar citiem lidotājiem, Tatarenko ziņojot vai stāstot uzsvēra biedru, nevis savus nopelnus. Taču, protams, gan viņš pats, gan visi citi saprata, ka ne Rjabuškinu, ne Ostrosabļinu, pat ne Hametovu vai Kostinu, par spīti visiem to panākumiem, nevar salīdzināt ar viņu. Kuzņecovs bija pavisam savādāks. Katrreiz, kad Kuzņecovs notrieca lidmašīnu, Tatarenko kļuva nemierīgs. Viņš sīki izjautāja, kā tas norisinājies, uzmanīgi iedziļinājās visās kaujas detaļās. Pēc tam noteica:

— Nu, labi...

Un visiem bija skaidrs, ko tas nozīmē. Un tas nozīmēja, ka viņš neliksies mierā, kamēr neizdarīs to pašu, ko izdarījis Kuzņecovs, vai pat vēl vairāk.

Trīspadsmitajā janvārī Tatarenko notrieca «foke-vulfu».

Gandrīz visu nākošo dienu, četrpadsmito janvāri, Kuzņecovs nodevās izlūkošanai un tikai vienu reizi izlidoja kopā ar Ostrosabļinu mūsu karaspēka apsargāšanai. Ar savām vērīgajām acīm viņš ieraudzīja virs pašas zemes divus «meseršmitus» un nopikēja uz tiem, vedot aiz sevis Ostrosabļinu. Vienu «meseršmitu» viņš notrieca uzreiz, otru trieca gar visu fronti līdz pat Siņavinai un tur aizdedzināja. Vācu lidotājs izlēca no degošās lidmašīnas un nolaidās ar izpletni.

Piecpadsmitajā janvārī Tatarenko, izlidojis lidmašīnu četrinieka priekšgalā, sastapa septiņus «meseršmitus». Viņš nekavējoties vadīja savas lidmašīnas uzbrukumā un īsā kaujā notrieca trīs «meseršmitus». Divus no tiem pieveica pats Tatarenko, vienu — Karjakins un Rjabuškins.

Sešpadsmitā janvāra rītā Kuzņecovs, dodoties izlūk-lidojumā, pamanīja lejā zem sevis «meseršmitu-110». Kuzņecovs traucās tam klāt no muguras puses. «Meser-šmitam-110» asti apsargāja strēlnieks, tas iztālēm pamanīja Kuzņecova lidmašīnu un atklāja uz to uguni no ļoti liela attāluma. Kuzņecovs turpināja dzīties tam pakaļ un, pielidojis tuvāk, izšāva vienu kārtu. Strēlnieks apklusa — laikam viņš bija nogalināts. Kuzņecovs pielidoja vācu lidmašīnai pavisam cieši klāt un ar ceturto kārtu notrieca to.

Tās pašas dienas vakarā rietošās saules gaismā, kas sārtoja pusi debesu velves, Tatarenko, vedot aiz sevis Kostinu, Hametovu un Dzigu, satika piecus «junker-sus-88», kas devās uz bombardēšanas vietu divu «me-seršmitu» un divu «fokevulfu» apsardzībā.

Tatarenko uzbruka tiem no priekšpuses, frontālā triecienā. «Junkersi» lidoja rindā cits aiz cita, bet Tatarenko, kas traucās sava četrinieka priekšgalā, no apakšas izšāva uz pirmo no tiem. Tad, paniris zem tā un pat neatskatījies, un neredzējis, kas ar to noticis, devās pie otra. Tatarenko gribēja pagūt apšaudīt pēc iespējas vairāk «junkersu», pirms «meseršmiti» un «fo-kevulfi» pagūs iejaukties cīņā.

Sis nodoms, kā izrādījās, bija pareizs. Otrais «jun-kerss» iekrita mežā vienlaikus ar pirmo, kuram beidzamo triecienu deva Kostins, kas lidoja tūlīt aiz Tatarenko. Tatarenko pa to laiku paguva uzbrukt trešajam un ceturtajam «junkersam». «Meseršmiti» un «foke-vulfi» metās viņam virsū, bet Tatarenko, izvairīdamies no tiem, turpināja šaut uz «junkersiem». Viņam palīdzēja Hametovs un Dziga, kuri rīkojās tapat kā Tatarenko: neielaižoties kaujā ar iznīcinātājiem, bez mitas uzbruka bumbvedējiem. Trešo un ceturto «junkersu» notrieca pusminūti pēc pirmajiem diviem. Piektais «jun-kerss» paguva aizbēgt. Tas, divu «fokevulfu» un divu «meseršmitu» apsargāts, aiztraucās uz dienvidiem.

Četri bumbvedēji, kurus prasmīga manevra iznākumā notriekuši četri iznīcinātāji, — tas bija notikums, ko apsprieda visā divīzijā. Bet jau nākamajā dienā,

septiņpadsmitā janvāra vakarā, Kuzņecovs atkārtoja grūtākos apstākļos to, ko bija izdarījis Tatarenko, un sasniedza tādus pašus rezultātus.

Kuzņecovu pavadīja Ostrosabļins, Karjakins un Rja-buškins. Saulei rietot, viņi sastapa divdesmit vācu lidmašīnas. Desmit «junkersi» lidoja pa priekšu, bet iznicinātāji — astoņi «meseršmiti» un divi «fokevulfi» — nedaudz augstāk un aiz muguras.

Kuzņecovs atkārtoja Tatarenko manevru. Viņa grupa uzbruka «junkersiem» no priekšpuses un līdz ar to tika priekšā vācu iznīcinātājiem. Dažu sekunžu laikā, kamēr «meseršmiti» un «fokevulfi» steidzās uz kaujas vietu, notrieca četrus «junkersus». Pārējie «junkersi», sagāzuši savu bumbu kravu mežā, metas bēgt. Atvairījis «meseršmitu» un «fokevulfu» novēloto triecienu, Kuzņecovs atveda savu grupu uz aerodromu.

Septiņpadsmitais janvāris bija jau sestā diena, kopš sākās kaujas par Ļeņingradas blokādes pārraušanu. Vēlu vakarā pirms gulētiešanas Luņins iegriezās kub-rikā, kur dzīvoja viņa eskadriļas lidotāji. Katru vakaru šajā laikā viņš apciemoja tos un pastāvīgi atrada guļam. Arī šoreiz tie gulēja. Tomēr ne visi — Kuzņecova gulta bija tukša. Kuzņecovs apģērbies sēdēja pie galda ar muguru pret durvīm un rakstīja.

Luņins brīnījās, jo zināja, cik Kuzņecovam šī diena bijusi smaga.

— Raksti vēstuli? — viņš ievaicājās un no mugurpuses uzlika rokas Kuzņecovam uz pleciem, lai neļautu tam piecelties.

— Nē, nav vēstule, — Kuzņecovs atbildēja. — Izlasiet, biedri gvardes major.

«Lūdzu partijas organizāciju,» Luņins lasīja, «uzņemt mani par biedru Vissavienības Komunistiskajā (boļševiku) partijā, jo gribu cīnīties pret fašistiem, atrazdamies boļševiku partijas rindas. Es cīnīšos līdz pēdējai asins lāsei par padomju zemes atbrīvošanu. Kuzņecovs Antons Ivanovičs.»

Uzmanīgi atbīdījis Luņina rokas, Kuzņecovs piecēlās un ielūkojās viņam sejā, gaidīdams, ko Luņins teiks.

Luņins nebilda ne varda.

— Rit no rīta atdošu Dejevam, — Kuzņecovs ierunājās.

Astoņpadsmitā janvāra rīts bija vēl saulaināks nekā iepriekšējais. Kopš ausmas aerodromā visi bija priecīgi satraukti, jo kļuva zināms, ka Lādogas ezera dienvidu krastā Ļeņingradas frontes karaspēku no Volhovas frontes karaspēka, kas laužas tam pretim, atdala niecīgs atstatums — divi trīs kilometri. Ienaidnieka loks, kas tik ilgi žņaudza Ļeņingradu, saruka, un visi juta, ka vajadzīga tikai neliela piepūle un tas pārtrūks.

Uvarovs bija pulkā. Pēdējā nedēļā viņš gandrīz ik dienas iegriezās pulkā. Šoreiz viņš bija atbraucis naktī un atvedis sev līdzi partijas komisijas sekretāru kapteini Zubkovu. No rīta eskadriļas partorgs tehniķis De-jevs, sastapis Uvarovu, parādīja viņam Kuzņecova iesniegumu. Patiesību sakot, Dejevs pat drusku brīnījās par to saviļņojumu, ar kādu šo iesniegumu uzņēma divīzijas komisārs. Viņš ieteica Dejevam organizēt partijas sapulci eskadriļā tūlīt pat, neatliekot, un nekavējoties izskatīt Kuzņecova iesniegumu.

— Lūk, īstajā laikā arī partijas komisijas sekretārs šeit, — viņš sacīja. — Es arī ieradīšos...

— Bet tagad taču notiek lidojumi, — šaubīdamies ierunājās Dejevs. — Visi lidotāji un visi tehniķi starta vietā.

— Un partijas sapulci arī noorganizēsim starta vietā,. — Uvarovs sacīja. — Izvēlēsimies piemērotu brītiņu un noorganizēsim. Tas ir ļoti svarīgi.. .

Partijas sapulce notika aerodromā pie starta vietas mazā, šaurā zemnīcā, kas bija izbūvēta tādēļ, lai tajā varētu ieskriet un apsildīties. Partijas biedri, galvenokārt tehniķi, sasēdās ap karsto krāsni, cieši piespiedušies cits pie cita. Zilganpelēkie mahorkas dūmi, celdamies augšup no viņu komplicētajām, paštaisītajām plek-siglasa — organiskā stikla iemutēm, krājās mākoni virs galvām. Uvarovs atveda uz sapulci ne tikai Zubkovu, bet arī Jermakovu un Proskurjakovu. Augumā prāvajam Proskurjakovam zemnīca bija pārāk maza, un viņš palika stāvam durvīs saliecies, piesardzīgi ierāvis galvu plecos, lai nesasistu pieri pret durvju palodu.

Kuzņecovs, ģērbies kombinezonā, ar lidotāja zābakiem kājās, stāvēja zemnīcas vidū pie krāsns un turēja

cepuri rokās. Sājā rītā viņš bija paguvis veikt jau divus lidojumus.

Dejevs skaļā balsī nolasīja viņa iesniegumu. Tad saudzīgi izvilka no somas otru papīra lapu — raksturojumu.

— Jaunākā leitnanta Kuzņecova raksturojums ir pozitīvs, — Dejevs sacīja.

Dejevs gatavojās nolasīt raksturojumu, taču Pros-kurjakovs atturēja viņu:

— Mēs visi pazīstam Kuzņecovu, viņš karoja mūsu acu priekšā!

Kad sāka lasīt rekomendācijas, daži bija pārsteigti, cik ļoti Kuzņecovu ieteica pulka komisārs Jermakovs. Eskadriļā visi atcerējās, ka Jermakovs diezgan ilgi neuzticējās Kuzņecovam.

Pēc tam partijas komisijas sekretārs Zubkovs lūdza Kuzņecovu izstāstīt savu biogrāfiju.

Kuzņecovs ierunājās paklusi, un viņa vienmuļā balss bija tik mierīga, ka likās, viņš stāsta nevis par sevi, bet par kādu citu, pret kuru viņš turklāt ir pilnīgi vienaldzīgs. Taču satraukumu nodeva rokas, kas bez mitas gumzīja un grozīja lidotāja cepuri.

Kuzņecova dzīves stāsts nebija sarežģīts. Viņš bija vienīgais dēls savai mātei, Ivanovas audējai, sen jau zaudējis tēvu. Kamēr vien atminas, viņš allaž sapņojis kļūt par lidotāju. Skolā mācījies ne visai labi, pat uz otru gadu palicis .. . Bijis pionieris, pēc tam komjaunietis. Viņu uzņēmuši lidotāju skolā, bet viņš to nebeidzis. Jā, izslēguši. No skolas izslēguši un no komjaunatnes arī... Viņš stāstīja par to tādā pašā vienmuļā balsī kā par visu iepriekšējo. Bet lidotāja cepure viņa rokās, saburzīta un savīta grīstē, griezās aizvien ātrāk... Jā, viņu izslēguši par nepiedienīgu uzvedību iereibušā stāvoklī...

— Pie tā nav ko kavēties, — teica Uvarovs. — Te nekā interesanta nav. Kas bijis, tas pagājis. Turpiniet!

Kuzņecovam vairs nebija gandrīz ko stāstīt. Pēc izslēgšanas viņš neatgriezies pie mātes Ivanovā. Jā, bijis kauns atgriezties. Aizbraucis uz ziemeļiem un strādājis koku pludināšanas darbos. Kad koku pludināšana beigusies, devies uz Ļeņingradu un iestājies darbā rup-

nlcā. Rūpnīcā nostrādājis vienu ziemu, tad sācies karš un viņu mobilizējuši. Nokļuvis aerodroma apkalpes bataljonā, slaucījis sniegu no lidlauka. Viņu pazinis divīzijas komisārs un palīdzējis atgriezties aviācijā. Tas arī viss.

Partijā viņu uzņēma vienbalsīgi.

Iezvanījās telefons. Proskurjakovs paņēma klausuli.

— Otrajai eskadriļai tūlīt pacelties gaisā, — viņš sacīja.

Visi metās ārā no zemnīcas. Kuzņecovs skriedams lika cepuri galvā un aizsteidzās pie savas lidmašīnas.

Šoreiz lidojumā devās visa eskadriļa — to vadīja Luņins. Visi jau sēdēja lidmašīnās un gaidīja signālraķeti, lai paceltos gaisā, kad pēkšņi pieskrēja kapteinis Šahbazjans, saukdams:

— Kuzņecovs lai paliek! Viņš saņems īpašu uzdevumu.

Eskadriļa pacēlās gaisā bez Kuzņecova.

Luņins vadīja savas lidmašīnas pāri Ņevai, lai sargātu mūsu karaspēku no ienaidnieka bumbvedējiem. Aiz Ņevas viņi pagriezās uz austrumiem un devās uz plato atbrīvotās teritorijas joslu Ņevas otrajā krastā. Kaut arī gaiss bija dzidrs un redzamība ļoti laba, nekur nemanīja nevienas vācu lidmašīnas. Lādogas ezeru viņi ieraudzīja gandrīz jau divdesmit kilometru attālumā. Viņi tuvojās tam, un ezera bezgalīgais, mirdzošais sniega klajs ar katru acumirkli kļuva aizvien plašāks, aizvien neaptveramāks.

Kad Šliselburga palika jau aizmugurē, Luņins vadīja eskadriļu tālāk uz austrumiem virs ezera dienvidu krasta. Viņam, tāpat kā visiem viņa lidotājiem, gribējās paša acīm apskatīt tās vietas, kur divu frontu karaspēki tiecas viens otram pretim, no iekšpuses un no ārpuses laužot plaisu aplenkuma lokā. Vai daudz vēl tiem jā* noiet, lai tiktos?

Viņi nelidoja augstu, un Luņins labi redzēja visu, kas notika uz zemes. Pa ceļiem, mežiem un laukiem, pa šaurā Krugolādogas kanāla ledu uz austrumiem devās karavīri. Viņi visi ļoti steidzās, daudzi pat skrēja. Jo tālāk, jo vairāk bija skrējēju; skrējienā viņi māja ar automātiem un šautenēm, meta gaisā cepures un kaut ko kliedza. Luņins gaidīja, kad beidzot ieraudzīs priekšē-

jās pozicijas un vāciešus. Taču ne priekšējo poziciju, ne vāciešu šeit nebija. Varēja saskatīt tikai tādas pašas sarkanarmiešu grupas, taču tās skrēja nevis no rietumiem uz austrumiem, bet no austrumiem uz rietumiem.

Luņins saprata: abas frontes — Ļeņingradas un Volhovas — savienojušās, un lidmašīnas jau traucās virs Volhovas frontes daļām. Acīm redzot savienošanās bija notikusi nupat, pirms dažām minūtēm, un ar to izskaidrojamas visu šo desmitu tūkstošu cilvēku gaviles.

Luņins spēji pagrieza eskadriļu un lidoja uz rietumiem. Viņam gribējās ieraudzīt vietu, kur abas frontes satikās.

Pēc brīža viņš to ieraudzīja. Starp Siņavinu un ezeru pletās plašs, aizsalis purvs. Purvs bija aizaudzis ar retiem alkšņu krūmiņiem, kailie zari pret balto sniegu meta zilganas ēnas. Cilvēku straumes — gan tās, kas virzījās no rietumiem, gan tās, kas steidzās no austrumiem, saplūda kopā un savienojās šeit. Priecīgu, satrauktu karavīru pulciņi strauji palielinājās un auga. Karavīri apkampās un skūpstījās. Par spīti divdesmit grādu salam, viņi noņēma cepures un meta tās gaisā.

Kaujinieku sajūsma pārgāja arī uz lidotājiem. Lidmašīnas loku lokiem riņķoja virs šīs nozīmīgās tikšanās vietas, gan joņojot pļaujošajā lidojumā virs pašiem krūmiem, gan paceļoties augstu zilgmē.

Beidzies! Pārrauta cilpa, kas žņaudza lielo pilsētu. Vārti izlauzti. Bez ceļa pāri ezeram tagad ir vēl ceļš arī pa sauszemi. Luņins satrūkās, ka labi vairs neredz. Vai tikai nav aizsalis stikls? Nē, stikls nebija vainīgs, tās bija asaras. Cik daudz moku pārciests, cik daudzus paņēma nāve un beidzot... Luņins izslaucīja acis ar cimdoto dūri un atskatījās.

Cik pazīstams viņam šis nule atbrīvotais zemais un purvainais ezera dienvidu krasts! ... Lūk, ceļš, kas stiepjas cauri mežam līdztekus krasta līnijai, ir tas pats, pa kuru gandrīz pirms pusotra gada viņš iebrauca Ļeņingradā smagajā automašīnā ar tukšu mucu kravas kastē. Droši vien viņi abi ar Hovrinu toreiz bija pēdējie, kas tika cauri pa šo ceļu. Nu šis ceļš atkal brīvs, un pa to bezgalīgā virknē jau virzās uz pilsētu gan tanki, gan automašīnas, gan lielgabali, gan pulki.

Kopā ar eskadriļu atgriezies lidlaukā, Luņins uzreiz

(

pamanīja Kuzņecova lidmašīnu, kas joprojām stāvēja starta vietā. Tātad Kuzņecovs vēl aizvien nav izlidojis un gaida uzdevumu. Pasaucis sev līdzi Tatarenko, Lu-ņins devās uz pulka komandpunkta zemnīcu. Tur bija gan Uvarovs, gan Proskurjakovs, gan Sahbazjans un Tararaksins. Kaktā sēdēja Kuzņecovs, gaidīdams, kad beidzot no frontes štāba paziņos, kurp un kādēļ viņam jālido. Viņi, protams, jau visu zināja.

— Vai redzējāt? — Uvarovs apvaicājās.

— Redzēju, — Luņins attrauca.

Viņš neprata stāstīt, it īpaši tad, kad bija uztraucies. Stāstītājs bija Tatarenko. Viņa seja kaisa, acis un zobi mirdzēja. Divu frontu sastapšanās, karavīri, kas apkampās un skūpstījās, — tas viss bija viņu satraucis. Viņš bija iespaidu pārpilns.

— Vācieši dodas pretuzbrukumos, — teica Proskurjakovs. — Koncentrē artilēriju. Cer atkal izlauzties līdz ezeram.

Iezvanījās telefons. Tararaksins paņēma klausuli, noklausījās, pēc tam paziņoja Kuzņecovam pavēli nekavējoties izlidot un noteikt vācu bateriju izvietojumu dienvidos no mūsu pārrāvuma vietas.

Kuzņecovs piecēlās.

— Atļausiet iet, biedri pulka komisār? — viņš jautāja Uvarovam.

— Ejiet.

Jau pēc divām minūtēm kapteinis Sahbazjans nodibināja sakarus ar Kuzņecovu pa radio.

— Paceļos gaisā, paceļos gaisā, — no reproduk-tora zemnīcā skaidri noskanēja Kuzņecova balss.

Vēl pēc brīža viņš paziņoja tā kvadrāta numuru, virs kura viņš atrodas un izdara novērojumus.

— Tur zenītlielgabali trako, — Proskurjakovs ierunājās, — šauj kā ārprātīgi. īsta elle.

— Baterija strauta malā pie divstāvu mājas, — atskanēja Kuzņecova balss.

Sahbazjans pierakstīja un ievilka krustiņu kartē.

Pēc tam pajautāja:

— Kā zenītlielgabali?

— Viss normāli, biedri kaptein, — Kuzņecovs atbildēja. — Baterija pie skolas pa labi.

— Ja jau viņš pateica, ka normāli, tas nozīmē, ka šauj uz viņu, cik jaudas, — čukstus teica Proskurjakovs.

— Baterija strauta kreisajā krastā pie tilta, — Kuz-ņecovs ziņoja.

Sahbazjans pierakstīja un atzīmēja uz kartes.

— Baterija augstienes simt sešpadsmit dienvidu * nogāzē.

— Divi lielgabali Simt metru attālumā pa kreisi no fabrikas.

Sahbazjans pierakstīja un atzīmēja.

— Piektais kvadrāts. Lielkalibra baterija. Šauj ziemeļrietumu virzienā.

Kuzņecovs apklusa. Klusums turpinājās ilgi. Pēc tam visi zemnīcā skaidri sadzirdēja, kā Kuzņecovs izgrūda:

— Nelieši...

Un tā nebija ne īsti nopūta, ne vaids.

Proskurjakovs piegāja pie mikrofona, atbīdīja Šah-bazjanu un iekliedzās:

— Kas noticis, Kuzņecov? Kas noticis?

— Biedri pulka komandieri... — dobji sacīja Kuzņecovs. — Divas baterijas aiz stacijas pie ūdenssūkņa ... šauj ...

Balss aizlūza. Pēc tam gandrīz čukstus viņš izdvesa:

— Palieciet sveiki.

Tatarenko, gluži bāls, pielēca kājās, apgāzdams solu. Stāvot līdzās Proskurjakovam pie mikrofona, viņš sauca:

— Anton! Anton! Anton!

Taču sauciens palika bez atbildes.

Pirmais atguvās Sahbazjans.

— Izlūkošanas dati jāpaziņo frontes štābam, — viņš teica.

Un viņš devās pie tālruņa.

— Es pats paziņošu, — pēkšņi ierunājās Uvarovs un paņēma no galda lapu, uz kuras Sahbazjans bija izdarījis atzīmes.

Tararaksins savienoja viņu ar frontes štābu.

— Ģenerālis klausās, — viņš sacīja, pasniegdams Uvarovam tālruņa klausuli.

Uvarovs nesteigdamies nosauca ģenerālim artilēris-tam visas tās vietas, kur bija dislocētas vācu baterijas.

— Dati ir precīzi, — noslēgumā viņš piebilda. —Tos paziņoja gvardes jaunākais leitnants Kuzņecovs.

— Labi, — ģenerālis teica. — Tūlīt uzbērsim šīm baterijām.

— Un tā pamatīgāk, pamatīgāk! — iesaucās Uva-rovs, žņaudzot klausuli dūrē. — Šos datus Kuzņecovs paziņoja mirdams. Pirms trim minūtēm viņu nogalināja mērķa rajonā. Saprotiet, biedri ģenerāli?

— Saprotu, — ģenerālis atbildēja.

Uvarovs un Luņins abi kopā izgāja no zemnīcas. Saulainais, aukstais, rāmais gaiss nodrebēja no smagas dunoņas. Tur mūsu artilērija šāva uz vācu baterijām, ko Kuzņecovs bija uzrādījis.

Uvarovs un Luņins šķērsoja aerodromu līdz starta vietai, nepārmijuši ne vārda.

Luņinam vajadzēja atkal doties lidojumā.

Un tikai pie savas lidmašīnas viņš iejautājās:

— Ivan Ivanič, vai jūs man dotu rekomendāciju partijai?

Uvarovs vērīgi palūkojās viņā:

— Protams, došu, — viņš atbildēja.

5

Drīz pēc blokādes pārraušanas pulks svinīgi atzīmēja gadadienu, kopš tam pasniegts gvardes karogs. Šai gadadienai gatavojās ilgi, un gaidīja to ar nepacietību.

Starp pulka lidotājiem bija tikai daži vīri, kas pirms gada, nometušies uz ceļgala karoga priekšā, pirmoreiz deva gvardes zvērestu. Pārējie zināja par šo notikumu tikai pēc nostāstiem un runāja par to tā, it kā zvēresta došana būtu notikusi pirms ilga ilga laika, sirmā senatnē. Pagājušais, notikumiem bagātais gads viņiem šķita ilgāks par gadsimtu. Viņi bija pavadījuši pulkā tikai dažus mēnešus, bet neviens viņus vairs neuzskatīja par jauniem lidotājiem. Viņi bija saauguši ar pulku, kļuvuši tā neatņemama daļa, viņiem jau sakrājās bagāta kauju pieredze, kas kļuva par visa pulka ieguvumu. Gvardes zvēresta vārdus viņi zināja no galvas un izcīnīja tiesības tos izrunāt. Un tika nolemts, ka

gvardes karoga pasniegšanas gadadienā viss pulks atkārtos savu zvērestu.

Nez kā gadījās, ka tieši tajā dienā Soņa pirmoreiz atbrauca apciemot Slavu. Slava jau sen bija ar Soņu norunājis par atbraukšanu un no rīta sagaidīja viņu tramvaja piestātnē. Ielūgt pie sevis māsu viņam atļāva pats pulka komandieris, un caurlaide viņai nebija vajadzīga, jo nepiederošiem bija aizliegta ieeja tikai stieplēm norobežotajā lidlaukā, bet vasarnīcu ciematā, kur dzīvoja lidotāji, katrs varēja nākt un iet pēc saviem ieskatiem.

Soņa ilgi domāja un gudroja — braukt vai nebraukt; tas Slavu ļoti pārsteidza un pat sadusmoja. Viņš nekādi nevarēja saprast, kādēļ Soņa svārstās, tomēr izskaidrojums tam gluži vienkāršs: viņai nebija ko vilkt mugurā. Darbā viņa gāja vēl aizvien tajā pašā kombinezonā, uzvelkot zem tā kamzoli un uzmetot virsū mētelīti ar paīsajām piedurknēm, un ieaujot kājas velteņos. No visiem apģērba gabaliem, ko Soņai kādreiz uzšuva māte, viņa bija pavisam izaugusi, bet mātes drēbēm vēl par tieviņu, mātes svārki krita nost. Nebija arī ko kājās aut, arī zeķes salāpītas no vienas vietas. Neko nepaskaidrojot Slavam, viņa jau bija nolēmusi nebraukt. Taču viņas brigādes meitenes, to uzzinājušas, uzstāja, lai Soņa katrā ziņā brauc. Viena iedeva Soņai jaku, otra — svārkus, trešā — kurpes, un tā kopīgiem spēkiem viņas Soņu saposa ceļam.

Sals šajā dienā bija sevišķi stiprs, un Soņa, tramvajā braucot, stipri sala. Bet vēl vairāk nosala Slava, gaidot viņu tramvaja gala punktā. Satikušies viņi uzreiz sāka skriet, lai sasildītos, un skrēja neapstādamies līdz pašam vasarnīcu ciematam, kurā dzīvoja lidotāji.

Tad Soņa pēkšņi kļuva nedroša.

— Slava, pasēdēsim kaut kur divatā, — viņa lūdza. Labāk nevienam mani nerādi.

— Kas vēl nebūs! — Slava teica. — Kā tad lai nerādu? Es jau visus brīdināju.

Vispirms viņš veda Soņu uz to mājiņu, kurā dzīvoja pats kopā ar Luņinu. Priekšnamā viņus sagaidīja Hro-mihs ar slotiņu rokās.

— Vai gvardes majors mājās, — Slava vaicāja.

— Nē, aerodromā, — Hromihs atbildēja.

— Sen aizgāja?

— Nē, nesen. *

— Es taču tev piekodināju — atbrauc agrāk, — Slava pagriezās pret Soņu. — Nu jau visi ir aerodromā. Drīz būs stāšanās ierindā un zvērests ... Tevi tur nelaidīs, bet bez tevis es, protams, neiešu, — viņš piebilda, pie tam balss vienlaikus izteica gan gatavību nest upuri Soņas dē|, gan nožēlu. — Šis ir mūsu Hro-mihs. Iepazīstieties.

Soņa novilka dūraini un pastiepa roku. Lai paspiestu to, Hromihs pārlika slotiņu no labās rokas kreisajā.

— Tā ir mana māsa, — Slava paskaidroja.

— Redzu jau redzu, — Hromihs teica.

— Tā pati, par kuru stāstīju.

— Redzu. Ejiet, apsildieties.

Cauri īsam, tumšam gaitenim Slava veda Soņu uz istabu, kur dzīvoja kopā ar Luņinu.

— Vai viņš ir lidotājs? — čukstus jautāja Soņa, satvērusi Slavu aiz pleca.

— Hromihs? Nē, tas Konstantina Ignatjiča rait-nieks. Lielisks onkulītis. Viņš bija par raitnieku jau pie Rasohina.

Slava un Luņins dzīvoja mazā, kārtīgā istabiņā ar krāsotu grīdu, zemiem dēļu griestiem un mazu, aizsalušu lodziņu. Divas glīti uzklātas dzelzs gultas, galds pie loga, divi krēsli.

— Atģērbies, šeit ir silti, — Slava teica. — Redz, te es guļu, bet te Konstantins Ignatjičs.

Soņa atraisīja vilnas lakatu, atpogāja mēteli un apsēdās uz krēsla, raudzīdamās visapkārt. Nē, to nu gan viņa nebija gaidījusi, ka tā dzīvo karavīri! Tajā istabā, kur viņa parasti nakšņoja ar savas brigādes meičām, nebija tādas kārtības.

— Vai viņš te uzkopj? — māsa vaicāja, atcerējusies Hromihu ar slotiņu rokās.

— Nē! — Slava atbildēja. — Hromihs uzslauka tikai lieveni un priekšnamu. Konstantins Ignatjičs, zini, ir tāds jocīgs, nevienam neļauj sevi apkopt. Viņš klāj savu gultu, es savējo. Ja Hromihs te sāktu slaucit, viņš saskaistos. Viņš tikai man atļauj, tāpēc ka es te dzīvoju. Es kurinu arī krāsni un uzslauku grīdu. Nevaru taču

pieļaut, ka viņš pats slaucītu. Viņš tomēr kā nekā ir eskadriļas komandieris.

— Tas ir ļoti labi, bet vai tik tu nemelo? — Soņa šaubījās. — Vai viņš nav precējies?

— Nē, nav.

— Tāpēc arī ir iemācījies pats sevi apkopt.

Viņi apsildījās, un Slava ņēmās pierunāt Soņu aiziet uz kubriku pie lidotājiem. Varbūt tur kādu sastapšot. Soņa apgalvoja, ka esot labi arī šeit. Viņa atrada uz galda burtnīcas, kurās Slava ierakstīja Dejeva uzdoto, sāka tās šķirstīt un par šo to izsmiet brāli. Taču tas tikai pastiprināja Slavas vēlēšanos aizvest viņu no šejienes.

— Esi atbraukusi pie mums ciemos, — viņš sacīja, — un tev viss jādara pa mūsu modei, nevis pa savējai.

Pēc brīža viņi uzkāpa otrās eskadriļas lidotāju kub-rika lievenī. Tur Soņa pavisam zaudēja drosmi. Apstājusies viņa pačukstēja.

— Ej viens, es tepat uzgaidīšu.

Slava ieskrēja kubrikā, bet tūlīt atgriezās un teica, ka tur neviena neesot.

— Ienāc, es tev parādīšu, kā viņi dzīvo.

Uzmanīgi, cenzdamās iet klusu un stipri nesist dur-/

vis, Soņa iegāja kubrikā.

— Vai viņi šeit guļ? — viņa izbrīnījusies vaicāja.

— Kur tad citur? Protams, ka te, — Slava atbildēja, jo nesaprata viņas izbrīnu.

Soņa pati nevarētu izskaidrot, par ko viņa brīnījās. Viņa tikai visu bija iedomājusies citādi. Te kārtīgas gultas ar baltiem spilveniem un dvieļiem uz gultu galiem. Uz naktsgaldiņiem saliktas kārbiņas ar zobu pulveri, fotoattēli, grāmatas, pat spogulīši un diegu spolītes. Apdilušas lādītes, čemodāni, pārsieti siksnām un auklām. Galda atvilktnē bērnu spēle «domino». Un nekur nekādu ieroču, nekā karavīriem raksturīga. Bet viņi taču ir vīrieši, karavīri, cīnītāji!

Viņa uzmanīgi piegāja klāt «kaujas lapiņai» pie sienas. Zem uzdrukātā virsraksta bija ar roku lieliem burtiem uzrakstīts, ka gvardes jaunākajam leitnantam Kuz-ņecovam Antonam Ivanovičam piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums.

— Tu man parādīsi viņu? — Soņa jautāja.

— Nģ.

— Kāpēc?

— Viņš dabūja Varoņa nosaukumu, kad bija kritis. Tas saucas: piešķirts pēc nāves.

Tikai tagad Soņa pievērsa uzmanību melnajai apmalei, kas ietvēra «kaujas lapiņu», un virsrakstam — «Drauga piemiņai».

— Viņš dzīvoja šeit?

— Re, kur viņa gulta.

Soņa visu laiku bija stāvējusi blakus Kuzņecova gultai.

— Un kas tagad šeit guļ?

— Pagaidām neviens.

Satriekta un apklususi Soņa sekoja Slavam un izgāja no kubrika.

Uz ciemata ietas viņi sastapa Jermakovu, kas steidzās uz aerodromu. Slava izstiepās viņa priekšā un noraportēja:

— Biedri komisār, atļaujiet ziņot, šī ir mana māsa.

Jermakovs paspieda Soņas roku, uzmanīgi ieskatīdamies meitenei sejā.

— Jūs taču tūlīt nebrauksiet projām? — viņš smaidīdams vaicāja. — Atvainojiet, es ļoti steidzos. Mēs vēl šodien patērzēsim. Bet pagaidām aizejiet paēst pusdienas.

Uz bloknota lapiņas viņš uzrakstīja zīmīti lidotāju ēdnīcai. Iedeva to Slavam, pamāja Soņai ar galvu un aizgāja.

Slavam tikai retumis gadījās pusdienot lidotāju ēdnīcā. Parasti viņš ēda pusdienas kopā ar bataljona kareivjiem.

— Iesim, tur mūs Hilda pabaros, — viņš steidzināja Soņu, raustīdams to aiz piedurknes.

Soņa aiz kautrības šaubījās.

— Man nepavisam negribas ēst, — viņa sameloja.

— Muļķības. Ejam. Lidotājiem vienmēr otrajā ēdienā dod kotletes.

Tehniķu ēdnīca bija pirmajā stāvā, lidotāju ēdnīca — otrajā. Slava un Soņa uzkāpa augšā pa koka trepēm. Lidotāju ēdnīcā, izņemot Hildu, nebija vairāk neviena.

— Hilda, šī ir mana māsai

Hilda pamāja ar galvu un pasmaidīja. Viņa nosēdināja tos pie stūra galdiņa un atnesa kāpostu zupu.

— Cik viņa skaista! — Soņa čukstēja, kad Hilda izgāja ārā. — Droši vien visi viņā samīlējušies.

Slava izbrīnā paplēta acis. Viņš nekad nebija domājis par to, vai Hilda ir skaista vai nav.

— Neviens viņā nav iemīlējies, — Slava sacīja.

— Viņa pati pēc Iļjušas Tatarenko mirst vai nost.

— Kā tu zini?

— To visi zina, — Slava pārliecināts atteica, likdams kāpostu zupā sinepes kā īsts vīrs.

— Un viņš? Vai mīl Hildu?

— Pat virsū neskatās.

— Tas ir ļoti slikti no viņa puses, — Soņa sacīja.

— Hilda tik skaista, viņam vajadzētu iemīlēt.

Hilda atnesa otro ēdienu un piegāja pie loga. Parasti pa šo logu bija redzams aerodroms, bet tagad logs aizsalis līdz pusei, un Hilda pastiepās uz pirkstgaliem, lai kaut ko saredzētu. Vēl divas meitenes palūkojās pa virtuves durvīm.

— Vai jau? — viņas jautāja Hildai.

Hilda pamāja ar galvu. Meitenes pieskrēja pie loga, pastiepās uz augšu, bet nekā neredzēja, jo bija mazāka auguma nekā Hilda. Tad viņas uzkāpa uz palodzes. Hilda pēc nelielas vilcināšanās arī uzkāpa uz palodzes.

— Sākas! — Slava teica.

Iebāzis mutē vai puskotleti, viņš metās pie loga un sāka skatīties pāri meitenēm. Taču viņš neko neredzēja. Tad viņš devās pie Soņas.

— Paklausies, Soņa, pasēdi šeit... Nevaru, nedrīkst taču palaist garām: tas notiek tikai reizi gadā ... Ks aizskriešu un drīz būšu atpakaļ...

— Kā tad es viena? — Soņa izbijās.

— Tu pasēdi šeit. Tev neviens neko nedarīs. Tepat Hilda...

— Ne, Slava, tas nav labi... Es taču pie tevis atbraucu ...

— Drīz atgriezīšos, citi arī atnāks ... Nu, nedusmo, nu, es ļoti drīz . ..

Un Slava kā lidot nolidoja pa kāpnēm lejā.

Pulks jau stāvēja ierindā. Milzīgā, saltā saule spoži mirdzēja pār aerodromu. Visas trīs eskadriļas, atdalītas

n

cita no citas ar divām vienādām atstarpēm, skaidri iezīmējās uz sniega fona. Otrajās rindās — tehniķi, pirmajās — lidotāji. Visiem uzacis no sala apsarmojušas. Elpa kūpēja gaisā.

Beidzot pienāca ilgi gaidītais brīdis. Proskurjakovs saņēma karogu no karognesēja rokām un nometās uz ce|gala. Un pulks, visi kā viens, noslīga uz ceļiem.

Un tāpat kā pirms gada Proskurjakovs sacīja:

— Dzimtene, uzklausi mūs! Šodien mēs tev dodam uzticības zvērestu ...

Luņinam, kas bija nometies uz ceļgaliem savas eskadriļas priekšā, šos vārdus izrunājot, nodrebēja sirds. Viņš neredzēja savus lidotājus, bet dzirdēja, kā viņi noteikti, skaidri, skaļi atkārtoja zvēresta vārdus. Luņins deva šo zvērestu Dzimtenei otrreiz, bet viņi — pirmoreiz. Un pēc sasprindzinājuma, pēc viņu jauno, skanīgo balsu tikko manāmās drebēšanas Luņins ar prieku juta, ka viņiem šis zvērests nozīmē ne mazāk kā viņam pašam.

— Padomju gvardes sarkano karogu mēs iznesīsim cauri Tēvijas kara vētrai līdz gaišajai Uzvaras dienai, — kvēli un bargi atkārtoja ceļos nometies pulks līdz ar savu komandieri, un vārds «uzvara» saltajā gaisā izskanēja draudīgi.

Viņi jau zināja, kas ir uzvara. Tas nebija vairs tikai sapnis, tikai cerība, tikai paredzējums un vēlēšanās. Viņi bija to jau pieredzējuši, arī paši jau guvuši uzvaras. Dažus kilometrus no viņiem pletās milzīgi liela, slavena pilsēta, no kuras tikko bija norauta aplenkuma cilpa. Uzvara!

Vēl ienaidnieks ir stiprs un pašpaļāvīgs, vēl tas turas Krimā, Ukrainā, Baltkrievijā. Kaut arī Ļeņingra-das aplenkuma loks pārrauts, ienaidnieks dienvidrietumos joprojām paliek pie pašas pilsētas, tas joprojām ik dienas apšauda pilsētu ar smagajiem lielgabaliem. Vēl jānoiet milzīgs ce|š, jānes upuri, daudz vēl jāpaveic!

Pienāks šī gaišā diena. Tās ausma jau apmirdz debesu pamali.

Lielais lūzums jau noticis.

— Pulks! Pie karoga! Mierā!

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. KAUJA VIRS JŪRAS

1

Ēdot pusdienas, Soņa iepazinās ar visiem Slavas biedriem:

Kad lidotāji barā ienāca ēdnīcā, Soņa samulsa un gribēja iet projām, bet viņu gandrīz ar varu atturēja. Šīs bija īstas svētku pusdienas, ar gaļas pīrāgu, un Soņai lika apēst prāvu gabalu, lai gan viņa bija tikko pusdienojusi. Pēc pusdienām ēdnīcā negaidot ieradās Uvarovs un, ieraudzījis Soņu, uzsauca:

— Ā, paziņa!

Viņš ļoti labi un svinīgi norunāja ne visai garu runu par gvardes karogu, tad tika atbīdīti galdi, jauns sarkanflotietis ķērās pie akordeona, un sākās dejas. Lidotāji bija zilos jūrnieku formas svārkos, kārtīgi izgludinātās, melnās biksēs, nospodrinātos zābakos, zelta pogas, uzšuves un ordeņi vizuļot vizuļoja (visiem bija ordeņi). Jauns cilvēks, ko Soņa uzskatīja arī par lidotāju, bet tas, kā vēlāk atklājās, bija ārsts, atnesa patafonu, un kļuva vēl jautrāk.

Soņu par varēm centās pierunāt dejot, bet viņa ar tādu pašu neatlaidību atteicās, apgalvodama, ka dejot neprotot. Tā bija patiesība: viņa šad tad tika dejojusi pirms kara skolā ar savas klases meitenēm, bet kas nu tā par dejošanu, un cik daudz laika pagājis kopš tām dienām! īpaši centās Soņu pierunāt iet dejot mazais, amizantais lidotājs Karjakins, kas ļoti iepatikās Soņai ar savu brašo, nebēdīgo jautrību. Viņš dancī pietupda-mies staigāja ap Soņu, skanīgi sita knipjus, tvēra Soņu aiz rokām un vilka istabas vidū, bet viņa rāvās ārā no viņa rokām un smiedamās kaunīgi iebēga kaktā.

Bez Soņas tur bija vēl dažas meitenes. Viņas nebija

ne drusku iabāk ģērbušās par Soņu, un Soņu tas pa daļai nomierināja. Visas viņas dejoja, un labāk par visām dejoja ēdnīcas apkalpotāja Hilda. Soņa tovakar nevarēja vien nobrīnīties par Hildas skaistumu — tādas skaistules kā Hildu viņa līdz šim bija redzējusi tikai bildēs. Vai ar viņu varēja salīdzināt skaisto Ņuru no komjauniešu brigādes!

Šeit bija arī Luņins. Viņš, protams, nedejoja. Luņins stāvēja malā starp gados vecākiem vīriem, bet Soņa ne vienreiz vien notvēra tā laipno, vērīgo, viņai pievērsto skatienu. Luņins uzmundrinoši pasmaidīja, un Soņa uzsmaidīja viņam.

Kāds lidotājs — gara auguma, melniem matiem, baltiem baltiem zobiem — stāvēja Soņai līdzās un nemitīgi ik pēc brītiņa pameta uz viņu pa skatienam. Soņa pārgāja istabas otrā kaktā, taču šis lidotājs joprojām turpināja raudzīties uz viņu. Drīz viņš atkal pienāca Soņai klāt. Viņš izskatījās samulsis un neuzdrošinājās uzsākt sarunu.

— Kādēļ jūs nedejojat? — viņa iejautājās.

— Neprotu.

— Tad tāpat kā es?

— Vēl vairāk, — viņš atbildēja.

Soņai tas šķita pavisam jocīgi.

— Kā jūs zināt, kurš no mums vairāk neprot? — viņa jautāja.

— Nu, redzēsiet. Pārbaudīsim, — viņš ierosināja.

Soņa nepaguva atteikties. Viņš uzmanīgi aplika roku

viņai ap vidukli, un viņi nedroši un mulsi aizvirpuļoja valša taktī.

— Es zinu, ka jūs sauc Soņa, — viņš sacīja.

— Pareizi, — Soņa atbildēja, vērdamās viņa sasār-tušajā sejā. — Bet kā jūs?

— Mani sauc par Iļju.

. — Jūs esat Tatarenko?

— Jā.

— Es jus biju iedomājusies pavisam citādu.

— Kādu tad?

— Nezinu... Domāju/ ka jūs esat mazāks, jaunāks ... tā kā Slava. Viņš par jums stāstīja kā par savu draugu.

— Taisnība, mēs esam draugi.

Soņa nodejoja ar Tatarenko visu šo vakaru. Nekad vēl savā mūžā viņa nebija jutusies tik jautra. Sadūšojušies viņi dejoja visas dejas, un, likās, viņiem negaja sliktāk kā pārējiem. Soņa aizmirsa visu * un nevienu vairs neievēroja. Tikai reizes divas viņa notvēra sev pievērsto Luņina skatienu. Skumjām acīm Luņins lūkojās uz viņu, un tas nez kādēļ uz mirkli apmulsināja Soņu. Taču, aizrāvusies dejā, viņa aizmirsa gan Luņina skatienus, gan savu apmulsumu.

Soņa atguvās tikai tad, kad lijušam Tatarenko uzsauca kāds no viņa biedriem un viņš pirmoreiz pa visu vakaru aizgāja no meitenes. Slava jau bija sen ^aizgājis gulēt. Soņa apķērās — viņai laiks doties mājup! Viņai nav nakts caurlaides, un drīz vairs neies tramvaji. Viņa metās uz priekšnamu, lai sameklētu savu mēteli.

Priekšnamā Soņa sastapās ar Luņinu.

0 — Jūs vajag pavadīt līdz tramvajam, — viņš sa

cīja. — Tūlīt uzvilkšu šineli...

— Nē, nē, Konstantin Ignatjič! Es pati aizkļūšu, pati...

Priekšnamā ieskrēja Tatarenko. Viņš apstājās, raudzīdamies uz Soņu un Luņinu.

Luņins jau noņēma šineli no pakarama, bet tad paskatījās uz Tatarenko, pasmaidīja un pakāra šineli atpakaļ.

— Iļja, pavadiet viņu, — Luņins teica.

— Biedri gvardes major! ...

Bet Luņins jau devās projām.

Tatarenko nemaz nemeklēja savu šineli un neuzlika galvā pat cepuri. Soņa šausminājās:

— Jūs nosalsiet! Briesmīgs sals!

Taču Tatarenko apgalvoja, ka viņam nekad neesot auksti un ka ārā diezgan silts. Patiešām, bija kļuvis mazliet siltāks un sācis snigt. Aiz mākoņiem slīdēja mēness, un tā izkliedētajā gaismā varēja pamanīt Tatarenko melnajās cirtās ieķērušās sniegpārslas. Līdz pat tramvaja pieturai viņi skrēja skriešus un smējās. Bet, kad Soņa iekāpa vagonā un, elektriskās spuldzītes zilās gaismas apspīdēta, apstājās uz platformas, viņš apklusa un kļuva skumjš.

Vagons sakustējās.

— Uz redzēšanos, — Tatarenko teica.

— Uz redzēšanos, — Soņa atbildēja un pamaja viņam ar durainīti.

vn

Viņš pazuda tumsā. Soņa palika uz platformas: vēj šķita tīkams, un negribējās nevienu redzēt. Vagons dārdēdams brauca aizvien ātrāk un ātrāk. Un pēkšņi Soņa izdzirda kādus skāņus, ātrus, spēcīgus so|us: kāds skrēja aiz vagona. Tas taču viņš! Pieķēries ar roku pie vara roktura, Tatarenko, tramvajam braucot pilnā gaitā, uzleca uz kāpnītēm.

— Tā var nosisties! — viņa iesaucās.

— Es gribēju vēlreiz pateikt «uz redzēšanos». Naktī ielas bija tukšas, un tramvajs traucās tik lielā

ātrumā, cik vien spēja.

— Neleciet! — viņa iesaucās. — Te ir |oti slidens. Brauksim līdz pieturai!

Bet viņš jau bija nolēcis no kāpnītēm un pazudis.

Soņa guva lielus panākumus autogēnā metināšanā. Viņa bija pārsteigta, kad izrādījās, ka ir īsti apguvusi profesiju, turklāt ļoti cienījamu profesiju, pēc kuras turklāt liela vajadzība... Šīs profesijas dēļ neviens vairs neizturējās pret viņu kā pret bērnu. Rajonā viņu pazina un uzskatīja par pieredzējušu, prasmīgu metinātāju. Pusmūža vīrieši un sievietes apspriedās ar viņu kā ar speciālisti, kā ar meistari.

Komjauniešu brigāde, kurā Soņa sāka savas darba gaitas, bija izirusi. Kaut arī blokādes lokā bija izlauzta tikai šaura plaisa un ienaidnieks joprojām palika pie pašām pilsētas sienām, kaut arī artilērijas apšaude aizvien pastiprinājās, pilsētā ar katru dienu atdzīvojās aizvien jauni rūpniecības uzņēmumi. Gar Lādogas ezera dienvidu krastu, dažu kilometru attālumā no priekšējām pozicijām, izbūvēja dzelzceļu, un pa to uz pilsētu devās vilcieni ar pārtiku un kurināmo. Pa šo pašu ziemā izlauzto šauro plaisu pa jaunizbūvēto augstsprieguma pārvaldes līniju uz pilsētu plūda Volhovas strāva. Ienaidnieks vēl atradās dažus kilometrus no pilsētas centra, bet pilsētā jau kūsāja ritmiska darba dzīve, kūpēja dūmeņi, dunēja darbgaldi. Un komjauniešu brigādes meitenes aizgāja uz darbnīcām, uz rūpnīcām, uz fabrikām.

Rajona padome nelaida Soņai iet ne uz rūpnīcu, ne uz fabriku. Rajonā vajadzēja atjaunot ūdensvadu, kanalizāciju, apkures sistēmas, nostiprināt pārseguma dzelzs sijas, un visur bija vajadzīgas metinātāja rokas. Kopā ar atslēdznieku, ūdensvada meistaru un jumiķu grupu Soņa strādāja, izpildot rajona padomes uzdevumus. Atslēdznieku, ūdensvadu licēju un jumiķu darbus veica meitenes, nedaudz vecākas par Soņu, un zēni, mazliet jaunāki par viņu. To vidū Soņai tika paradīta īpaša cieņa, tāpēc ka metinātājs — tas ir cilvēks, kam jāstrādā ar sarežģītu aparatūru, tas nav vis vienkāršs ūdensvada labotājs vai jumiķis.

Viņi ļoti daudz strādāja no ausmas līdz rietam, bez brīvdienām. Bet viņi strādāja ar jaunības aizrautību un degsmi. Darbs viņus iepriecināja, jo viņu sniegums bija neapšaubāms un uzskatāms. Bija neizsakāmi labi ap sirdi, kad vairāku nedēju neatlaidīga^ darba, meklējumu, šaubu, pārdomu un cerību rezultātā veselā milzīgu, tukšu ēku blokā ūdens sāka celties pa caurulēm augšup. Kāda laime atdzīvināt mirušo, izpostītajam likt no jauna kalpot cilvēkiem!

Jo ilgāk Soņa strādāja par metinātāju, jo vairak viņa ar šo darbu aizrāvās. Sākumā šī aizraušanas bija ārēja: brilles, dzirksteļu spieti, noslēpumainā, zilganā gaisma. Taču strādādama viņa maz pamazām iepazinās ar metālu, un, kā izrādījās, tas bija daudzkārt saistošāks gan par dzirkstēju spietiem, gan par zilgano gaismu. Viņa agrāk neko nebija zinājusi par metālu, nebija pat iedomājusies, cik tas daudzveidīgs un dažāds. Gan nepadevīgs, ciets, smags, gan mīksts, lokans, paklausīgs tam, kas zina šī metālā noslēpumus. Metālā noslēpumus Soņa nezināja, viņa bija apguvusi tikai dažas elementāras praktiskas iemaņas. Bet pastāv taču cilvēku darbības milzīga nozare — metalurģija. Tā jāapgūst. Jāveltī metāliem savs mūžs, kā vectētiņš veltīja savu mūžu upēm un ezeriem.

— Pagaidām tev nekas nav jāizlemj, — sacīja An-toņina Trofimovna. — Tev vispirms jāpabeidz skola. Tiesa, pērn par skolu nebija ko domāt. Tas laiks ir pagājis, tagad pat tavs Slava mācās.

— Bet es taču strādāju, Antoņina Trofimovna. Vai tad var tagad pamest darbu?

— Jāpadomā, — Antoņina Trofimovna teica, — Kaut ko izdomāsim. Es parunāšu ...

Antoņina Trofimovna joprojām strādāja partijas rajona komitejā, un attiecības starp viņu un Soņu saglabājās tādas pašas, kādas tās bija brigādē. Soņa, kad vien radās iespēja, ieskrēja pie Antoņinas Trofimovnas kabinetā uz brītiņu aprunāties. Dažkārt viņa tur sastapa savas draudzenes, ar kurām bija strādājusi kopā brigādē un kuras, tāpat kā viņa pati, nekādi nevarēja atbrīvoties no paraduma itin visus jaunumus izklāstīt Antoņinai Trofimovnai.

Pagāja dažas dienas, un Antoņina Trofimovna sacīja Soņai:

— Nu tā. Vai tu varēsi patstāvīgi mācīties?

Un, nesagaidījusi atbildi, turpināja:

— Bērni neprot paši mācīties. To tikai pieaugušie prot un arī ne visi. Vajadzīgs liels gribas spēks. Tu strādāsi un mācīsies. Vai varēsi sagatavoties pati? Noliksi eksāmenus par desmito klasi?

— Bet pa kuru laiku?

— Par laiku nebēdā, es norunāju un raudzīšos, lai šo norunu izpildītu.

— Matemātika ... Man būs grūti pašai tikt galā ar matemātiku ...

— Kas tu būsi par metalurgu bez matemātikas? ... Nu, ar to galā tikt es tev palīdzēšu. Pirms kara pie mums diegu fabrikā trīs meitenes sagatavoju algebrā. Nolika eksāmenus par desmit klasēm... Atskriesi šad tad pie manis. Ja pa dienu būšu aizņemta, atnāksi vakarā pēc desmitiem . ..

Tā Soņa sāka mācīties. Antoņina Trofimovna palīdzēja Soņai sameklēt mācību grāmatas un sastādīja viņai mācību programu. Programai bija pievienots Antoņinas Trofimovnas sastādīts detalizēts grafiks — termiņi, līdz kuriem Soņai vajadzēja apgūt atsevišķas programas daļas. Un Soņas dzīve tagad bija sadalīta starp metināšanu un mācību grāmatām.

Allaž laika vien bija par maz, it īpaši sākumā. Tie, kas norīkoja Soņu darbā, atzina viņas centienus mācīties un būtu gribējuši viņai palīdzēt, taču Soņas darbs rajonam bija ļoti nepieciešams.

Pēc Antoņinas Trofimovnas vairākkārtīgas iejaukša-

nās beigu beigās pieņēma šādu lēmumu: Soņa atradis un apmācis sev aizstājēju, un, kad tā būs apguvusi autogēnās metināšanas māku, viņas strādās pārmaiņus.

Darba laikā Soņai vienmēr bija kāda palīdze. Dažbrīd pat divas palīdzes, un Soņa jutās kā īsta priekšniece. Kādreiz Soņa pati bija strādājusi par palīdzi pie zēna, kas viņu iemācīja metināt, un, atcerēdamās to, viņa vienmēr centās dalīties ar palīdzēm savās zināšanās un iemaņās. ,

Ar palīdzēm Soņai ilgi nelaimējās. Sākuma viņai gadījās meitenes, kas it nemaz neinteresējās par metināšanu un šausminājās par metināšanas aparāta degli Pēc tam Soņai sāka palīdzēt meitene viņas gados, vārdā Toņečka. Viņa bija maza auguma un ļoti tieviņa, pec izskata viņai varēja dot divpadsmit gadu. Ilgās badošanās pēdas vēl nebija izzudušas no Toņečkas mazas, bālās sejiņas — vairāk nekā pusgadu viņa bija nogulējusi gultā, un visi domājuši, ka viņa vairs necelsies. Tomēr viņa sasparojās, iestājās darbā, un viņas mazās, bērnišķīgās rokas prata darboties centīgi un apbrīnojami veikli. Metināšanu Toņečka uzskatīja par cildenu un valdzinošu darbu. Viņa neslēpa savu prieku un bija pateicīga par iespēju mācīties, lai kļūtu par Soņas aizstājēju.

Soņa mācīja Toņečku diezgan grūtos apstākļos —1 viņas strādāja dēļu kastē, kas bija piekārta pie vācu šāviņu sapostītās tilta arkas. Kaste līgojās vējā, zem tās aši šaudījās svīres, upe lejā, tikko atbrīvojusies no ledus skavām, šķita dziļa kā bezdibenis. Soņai reiba galva, skatiens apmiglojas, viņu instinktīvi biedēja tukšums zem plānajiem dēļiem, uz kuriem viņa stāvēja kopā ar savu lielo, smago aparātu.

Soņas balss aizlūza, kustības kļuva nedrošas, domas šaudījās, taču, par spīti visam, vajadzēja strādāt, sniegt paskaidrojumus Toņečkai un, galvenais, neizrādīt viņai savas bailes, tāpēc ka Toņečka bija ārkārtīgi droša, viņa nolaidās kastē tieši no tilta pa tauvu un sēdēja, pārkārusi kājas pār bezdibeni.

«Lidotājiem taču jalido pār daudz dziļāku bezdibeni,» Soņa drošināja sevi. «Un lidotāji lido lielāko tiesu virs jūras ...»

Kopš tās dienas, kad Soņa bija piedalījusies gvardes nosaukuma piešķiršanas gadasvētkos pulkā, viņai pastāvīgi nāca prātā lidotāji. Lai būtu kur būdama, lai redzētu ko redzēdama, vienmēr gadījās tā, ka Soņa domāja par lidotājiem. Tas notika pats no sevis, pret viņas gribu.

Viņa šad tad satikās ar Tatarenko. Pāris reizes viņa aizbrauca uz aerodromu apciemot Slavu, un Tatarenko, padzirdīs par Soņas ierašanos, atskrēja sasveicināties. Aerodromā Tatarenko vienmēr bija |oti aizņemts, un viņam izdevās kopā ar Soņu pabūt tikai mazu brītiņu. Ilgāku laiku viņi pavadīja kopā pilsētā.

Sākās ar to, ka reiz maija vidū Iļjušu Tatarenko pie Soņas aizveda Luņins.

Viņi ieradās kādā pievakarē, kad Soņa, tikko paēdusi pusdienas rajona padomes ēdnīcā, bija atgriezusies mājās un, salikusi uz virtuves galda savas mācību grāmatas un burtnīcas, apsēdās mācīties. Toņečka jau bija pietiekoši apguvusi metināšanu, lai viņai varētu uzticēt aparatūru. Tagad viņas strādāja pārmaiņus: Soņa no rīta līdz pusdienām, Toņečka — no pusdienām līdz vakaram. Soņa bija nolēmusi mācīties līdz vēlai naktij — viņai precīzi bija atzīmēts, cik jāiemācās pa šo vakaru. Taču, izdzirdusi zvanu un atvērusi durvis, viņa ieraudzīja uz sliekšņa Luņinu un Tatarenko un tūlīt pat aizmirsa savu apņemšanos.

Luņins bija atbraucis uz pilsētu kādā uzdevumā: pulka inženieris veda viņu uz noliktavu, lai parādītu dažas jaunas mērierīces, ko tas gatavojās uzstādīt lidmašīnu kabīnēs. Tatarenko lūdza, lai ņem viņu līdzi: pirmkārt, arī viņu interesēja jaunās ierīces, otrkārt, gribējās pabūt pilsētā. Viņš jau vairākus mēnešus dzīvoja pie pašas Ļeņingradas, bet pavisam nepazina pilsētu un pat gandrīz nebija redzējis to.

Līdz noliktavai Vasilija salā pie ostas viņi aizbrauca ar pulka štāba vieglo automašīnu. Apskatījuši mērierīces, viņi izšķīrās: inženieris ar automašīnu aizbrauca savās darīšanās, Luņins ar Tatarenko devās pastaigāties pa pilsētu. Bija nolemts, ka inženieris vakarā pats brauks viņiem pakaļ.

— Neko viņam nevaru parādīt, jo pats neko nezinu,— Luņins sacīja Soņai. — Kases par ļeņingradieti?

Varbūt jūs viņam parādīsiet, ja jums ir laiks. Es pie jums mazliet atpūtīšos.

Viņš sāka stāstīt Soņai par Slavu, bet Tatarenko pa to laiku kautrīgi skatījās apkārt. Daudzās grāmatas kabinetā atstāja uz viņu lielu iespaidu. Vesela siena ar grāmatām no grīdas līdz griestiem.

— Vai tās ir jūsu? — viņš vaicāja Soņai.

— Tēva grāmatas, — viņa atbildēja.

Tatarenko ar cieņu raudzījās uz plauktiem. Nekad

vēl viņš nebija redzējis, ka tik daudz grāmatu piederētu vienam cilvēkam.

Soņa labi pazina un mīlēja Ļeņingradu, bet nekad vēl tā nebija šķitusi tik neredzēti skaista kā tajā dzidrajā, skaidrajā vakarā, kad viņi abi ar Iļjušu Tatarenko soļoja pa tiltiem, parkiem un krastmalām. Un patiešām, diez vai Ļeņingrada jebkad ir bijusi tik skaista ka 1943. gada maijā. Plašo ūdeņu un īso, blāzmaino ziemeļu nakšu skautā, skarbā, teiksmaini klusā pilsēta zaigoja uzvaras svinīgajā krāšņumā. Tā bija pilsēta uzvarētāja, un uzvara spulgoja katrā tās akmenī, atspīdēja katrā stikla lauskā, apmirdzēja reto gājēju sejās. Meiteņu papēži uz ietvēm klaudzināja «uzvara, uzvara», un bērni, kas atkal rotaļājās skvēros, ar uzva-rētāju augstprātību nicīgi viebās, kad tiem pāri lidoja vācu šāviņš. Tikko saplaukušo dārzu un parku zaļums bija neredzēti krāšņs; spirgts, maigs un nevaldāms tas lauzās no zemes augšup, ar saviem sprogainajiem viļņiem mezdamies pret namu un piļu mūriem, ikviens zāles stiebriņš, ikviens zariņš, pieņemdamies spēkā, tiecās izteikt patiesības uzvaru pār meliem, dzīvības uzvaru pār nāvi.

Soņa parādīja Iļjušam universitāti, Biržu, redeļsijas, Admiralitāti. Pret dārzu pavērstajā Admiralitātes fasādē šrapneļu, šķēpeles bija iegrauzušas daudzas jo daudzas dziļas skrambas, bet tajās bezdelīgas jau lipināja savas ligzdas un, šaudīdamās augstu virs kokiem, it kā auda kustīgu tīklu. Soņa parādīja Iļjušam Ziemas pili, izveda viņu Pils laukumā pie Aleksandrijas kolonas, un viņš ilgi skatījās uz Galvenā Štāba ēkas vareno pusloku.

— Vai no šejienes septiņpadsmitajā gada sakās uzbrukums Ziemas pilij?

— Jā, no šejienes.

— Un kur stāvēja «Aurora»?

— «Aurora» stāvēja, lūk, tur.

Ziemas pils pakāpieni šāviņa izārdīti, šāviņš sadragājis vienu no titāniem, kas balstīja portiku virs ieejas Ermitāžā. Soņa parādīja Iļjušam Ziemas kanālu, Marsa laukumu, Revolūcijas upuru kapus, Inženieru pili, kurā kādreiz nožņaugts imperators Pāvils, Pētera namiņu Vasaras dārzā. Tatarenko klausījās Soņā, nenovērsdams no viņas acis. Cik viegla viņai gaita! Tatarenko vēroja viņas uzacu izliekumu, viņas garas skropstas, viņas plecu kustību, ieklausījās viņas balsī. Tatarenko pārsteidza tas, cik daudz Soņa zina. Arī viņš interesējās par vēsturi, tomēr zināja daudz mazāk nekā Soņa. Viņš nevarēja atcerēties pēc kārtas visus Krievijas carus. Kura Katrīna bijusi Pētera Pirmā sieva? Kā dēls bijis Pāvils?

Dažkārt Soņa iejautājās par lidojumiem un gaisa kaujām, bet viņš atbildēja diezgan nenoteikti un nelabprāt. «Jā, lidojam, jā, gadās arī kaujas.» Viņam acīm redzot gribējās klausīties, nevis runāt. Un tikai atpakaļceļā pāri tiltam, kad Soņa pacēla roku pret saules rietu, kas bija aptvēris debess ziemeļu daļu, Tatarenko pēkšņi ierunājās:

— Vai nu tādus vien rietus mēs redzam...

— Kur? Kad?

— Lidojumā. Piemēram, astoņtūkstoš metru augstumā. Visa pasaule liekas viens vienīgs ugunsgrēks, un jālido cauri liesmām. Ja jūs to redzētu!

Bija jau vēls, un, kad viņi atgriezās dzīvoklī, izrādījās, ka Luņins, nesagaidījis Tatarenko, jau aizbraucis. Droši vien inženieris viņam atbraucis pakaļ. Tatarenko kļuva steidzīgs, baidīdamies nokavēt tramvaju.

— Atbrauciet pie mums, — viņš sacīja Soņai.

— Labāk atbrauciet jūs.

— Atbraukšu, tikai nezfnu, kad. Daudz jālido. Kad gadīsies kāda klusāka dieniņa, palūgšu gvardes majoru, lai palaiž mani.

— Konstantinu Ignatjiču? ...

Tatarenko pamāja ar galvu.

— Jūs cienāt viņu? — Soņa iejautājās. — Vai viņš ir labs?

— Jā! —. Tatarenko dedzīgi iesaucās. — Labāka par viņu nav!

— Es pati zinu, ka viņš ir lielisks, — Soņa sacīja. — Viņš izturējās pret Slavu kā lielisks cilvēks.

Kopš tās dienas Tatarenko laiku pa laikam pievakarē atbrauca pie Soņas — reizi pa desmit dienām vai divām nedēļām. Viņš nevarēja iepriekš Soņu brīdināt un vienmēr ieradās negaidot, bet sastapa to mājās, jo šajā laikā meitene pastāvīgi sēdēja pie grāmatām. Iz-dzirdusi zvanu, Soņa atvēra durvis un neprata slēpt savu prieku par atbraucēju. Viņi nekavējoties devās klejot pa pilsētu.

Tas bija balto nakšu laiks, un saule ik reizes norietēja vēlāk, bet riets ik reizes izskatījās krāšņāks. Pastaigām viņi izvēlējās aizvien jaunas vietas un pamazām apstaigāja gandrīz vai visu pilsētu —■ no ostas līdz Ļesnojai. Viņi runāja par celtnēm, par vēsturi, par teātri, par grāmatām. Tatarenko īpaši interesējās par Ļeņinu un Oktobra revolūcijas notikumiem, un Soņa parādīja viņam gan Somijas stacijas laukumu, kur Ļeņins atbraucis un, stāvot uz bruņu mašīnas, runājis ar tautu, gan ielu Petrogradas pusē, kur Ļeņins dzīvojis septiņpadsmitajā gadā, gan Kšesinskas pili, no kuras balkona Ļeņins daudz reižu teicis runas, gan Smoļņiju.

Teātrus Soņa bija apmeklējusi daudz biežāk nekā Tatarenko un izlasījusi vairāk grāmatu nekā viņš. Pastaigu laikā Soņa ilgi un sīki jo sīki stāstīja par lugu saturu, par uzvedumu un viņš uzmanīgi klausījās meitenē. Pret Soņas plašajām zināšanām viņš izjuta milzīgu cieņu. Taču Tatarenko patmīlība acīm redzot cieta — viņam krimta, ka cits ir pārāks par viņu. Kad Soņa nosauca kādu grāmatu, ko viņš nebija lasījis, Tatarenko ierakstīja piezīmju grāmatiņā grāmatas autoru un nosaukumu un, cieši sakniebis lūpas, sacīja:

— Izlasīšu!

Reiz jūnija otrajā pusē, kad viņi pastaigā bija aizklīduši uz salām, kas slīga savā sulīgajā vasaras krāšņumā un kur tagad nemanīja neviena cilvēka, kādas Ņevas deltas attekā viņi uzgāja mazu laivu staciju. Izrādījās, ka šīs laivas paredzētas virsnieku atpūtai. Tatarenko bija leitnants, gan viņš, gan visi viņa biedri kļuva par leitnantiem tūlīt pēc blokādes pārraušanas.

Jauni zeltoti uzpleči ar gaišzilu svītru, kas tikai nesen bija papildinājuši karavīra tērpu un viņam ļoti piestāvēja, mirdzēja uz Tatarenko zilo formas svārku pleciem. Un tomēr viņš jutās nedrošs, kad griezās pie staršinas, kas pārzināja laivu staciju, un palūdza tam laivu. Staršina iznesa airus un duļ|us, un viņi devās izbraukumā.

Tatarenko airēja, bet Soņa stūrēja. Viņi brauca starp salām, no attekas attekā un izvēlējās vairāk aizaugušās un šaurākās. Krāšņās debesis spoguļojās ūdenī, krūmu zari nokarājās pār laivu. Pēkšņi viņiem pāri zemu jo zemu aiztraucās sešas triecienlidmašīnas ar sarkanām zvaigznēm uz spārniem.

— Aizlidoja sturmēt vācu baterijas Streļņā, — Tatarenko teica, ieklausījies apklustošajā motoru troksnī.

No Ņevas deltas, kur viņi vizinājās, līdz Streļņai bija tikai daži kilometri, un rāmajā laikā viņi skaidri sadzirdēja, kā sākās triecienlidmašīnu uzbrukums. Dārdēja sprādzieni, aizrīdamies tarkšķēja vācu zenītlielga-bali. Pēc tam triecienlidmašīnas atkal pārlidoja viņiem pāri — pretējā virzienā.

Pamazām pa vienu Ņevas atteku laiva aizkļuva līdz jūrai. Vakarblāzma izpleta savus spārnus līdz pusdebe-sīm, staroja virs spoguļgludajiem Markizovaja Lužas ūdeņiem un spoguļojās tajos. Soņa iesmējās.

— Man ienāca prātā: ja no šīs blāzmas uzšūtu kleitu! ... — viņa ierunājās. — Tiesa, muļķīgi? Tomēr tā būtu skaista kleita!

Tatarenko liegi pasmaidīja.

— Vai jums ir labi? — viņš vaicāja.

— Man? Labi. Un jums?

— Arī labi, — viņš sacīja. — Nē, ne visai.

— Kāpēc ne visai?

— Tāpēc, ka mēs dodamies no šejienes projām.

Soņa nesaprata.

— Kas dodas, jūs? No kurienes projām? Kurp?

Viņš paskaidroja, ka projām dodas visa viņa eskadriļa. Kad, neesot zināms, bet, bez šaubām, drīz. Kurp — arī neesot zināms.

— Vai tālu? — Soņa vaicāja.

— Varbūt arī ne visai tālu, — Tatarenko atbildēja, — tomēr laikam pilsētā vairs neiznāks pabūt.

Soņa uzreiz saprata, ko nozīmē šie vardi. Viņu tikšanās drīz izbeigsies. Viņus gaida šķiršanās un uz cik ilgu laiku — nav zināms. Par savām attiecībām viņi vēl nekad neko nebija runājuši, pat neuzdrošinājās pieskarties šim jautājumam. Soņas jautrība izgaisa; viņa kļuva domīga. Negribējās vairs vizināties. Viņi atgriežas laivu stacijā, atdeva laivu un klusēdami soļoja viens otram līdzās pa dzidro krēslas stundu. Laiku pa laikam Soņa ar plecu pieskārās Iļjušas plecam. Kad viņi tuvojās Soņas mājai, Tatarenko jautāja:

— Vai jūs rakstīsiet man?

Viņa pamāja ar galvu.

Viņi ilgi stāvēja nama vārtos, nespēdami šķirties.

— Vai mēs vēl redzēsimies? — viņa jautāja.

Tatarenko nebija par to pārliecināts, jo zināja, ka

pārvietošanās parasti notiek pēkšņi. Pavēle — un pēc stundas viņi jau ir citā aerodromā. Bet viņš, protams, darīs visu, kas viņa spēkos, lai atvadītos no Soņas.

— Ja nevarēšu atbraukt, ziņošu.

— Kā?

— Ar Slavas starpniecību. Konstantins īgnatjičs noteikti palaidīs viņu atvadīties no jums. Slava jums pateiks, un jūs atbrauksiet pie manis. Labi?

— Labi.

Viņi nekādi nevarēja šķirties, un Soņa aizgāja pavadīt' Tatarenko līdz tramvajam. Pēdējais tramvajs bija jau aizgājis. Tatarenko ielēca kādā kravas mašīna, kas brauca uz to pašu pusi, bet Soņa pa galvu pa kaklu metās skriet uz mājām: viņai nebija nakts caurlaides, un viņu varēja aizturēt patruļa.

*

Pagāja vesela nedēļa, bet no Tatarenko nebija ne vēsts. Taču Soņa zināja, ka eskadriļa vēl ir šeit, tāpēc ka šīs nedēļas laikā pie viņas divas reizes iegriezās Slava. Kad Slava ieradās, Soņa sasprindzināti gaidīja, vai Tatarenko nebūs licis kaut ko pateikt viņai. Bet brālis pat nepieminēja Tatarenko vārdu un, bez šaubām, pat nenojauta, ka eskadriļai tuvākajā laikā nāksies pārcelties uz kādu citu aerodromu.

Slava uzzināja par to tikai aizlidošanas dienā. Lu-ņins pats aizsūtīja viņu pie Soņas atvadīties, piekodinā-

dams atgriezties ne vēlāk kā pēc trim stundām. Slava ieradās dzīvokli možs un runīgs. Viņš paziņoja Soņai, ka tagad dzīvošot uz kādas salas jūras vidū.

— Es lidošu ar transportlidmašīnu kopā ar De-jevu, — viņš sacīja. — Virszemes personāls dosies ar transportlidmašīnām. Man patīk lidot! Kad pagājušo reizi lidojām pāri Lādogas ezeram, vienam mūsu sar-kanflotietim kļuva nelabi, bet man — ne drusciņ! ... Paklau, Soņa, — Slava negaidot sacīja. — Tatarenko man lika pateikt, lai tu brauc kopā ar mani desmitajā tramvajā. Viņš gaidīšot tevi gala pieturā. Uz pilsētu viņu nelaida, līdz pieturai viņš varēs atskriet... Ak sarksti gan! — Slava triumfēdams iesmējās.

Soņa patiešām nosarka kā biete. Sārti kļuva vaigi, piere, kakls, ausis.

— Muļķis, nepavisam nesarkstu. Kādēļ lai es sarktu?

— Visi zina! Visi runā! — Slava nebeidza viņu ķircināt.

— Ko runā?

— Ka tu esi iemīlējusies Tatarenko un pūlies atņemt viņu Hildai.

Soņa sašutumā iekaisa.

— Es? Pūlos atņemt? Nav tiesa!

— Ir gan taisnība, ir! Nu, vai brauksi man līdzi?

— Nē, nebraukšu!

— Liecies mierā! Viņš taču gaidīs. Es apsolīju-vi* ņam, ka noteikti tevi atvedīšu.

— Nebraukšu!

Viņa neaizbrauca.

2

1943. gada vasarā no Melnās jūras līdz Ledus okeānam izstieptās grandiozās frontu līnijas visvairāk uz rietumiem izvirzītais izcilnis; vistālākā vieta rietumos, kur plīvoja sarkanais Padomju valsts karogs, bija maza saliņa Somu jūras līcī pārdesmit kilometru no Kron-štates. Skaidrā laikā no saliņas varēja saskatīt tālu krastu zilās svītriņas: ziemeļos — somu okupēto Karēli-jas zemes šauruma krastu, dienvidos — vāciešu okupēto Ļeņingradas apgabala krastu. Un iznāca tā, ka šī sa-

liņa, iespraukusies gluži kā ķīlis starp somiem un vāciešiem, atradās it kā aiz ienaidnieka priekšējām pozīcijām, it kā tām aizmugurē.

Kara sākumā ne vācieši, ne somi acīm redzot neuzskatīja šo saliņu par kaut cik nozīmīgu, saprazdami, ka iegūt šo zemes gabaliņu nebūs tik vienkārši, jo uz tā bija tālšāvēja krasta baterija, un bez tam tas nevarēja viņus aizkavēt virzīties uz Ļeņingradu ne pa Somu jūras līča dienvidu krastu, ne pa ziemeļu krastu. Kamēr vācu aviācija bija vēl pietiekoši stipra, viņi aprobežojās ar to, ka pastāvīgi bombardēja saliņu un padarīja gandrīz neiespējamus jebkurus sakarus starp to un Kronštati.

Taču gluži tāpat, kā mainījās spēku attiecība uz sauszemes, jūrā un gaisā, mainījās arī saliņas stāvoklis. Joprojām ziemeļos no tās bija somi, dienvidos — vācieši, taču saliņa vairs nelikās ne ielenkta, ne nogriezta un arvien vairāk atgādināja asu, cietu ķīli, kas dziļi iespiedies ienaidnieka aizmugurē. Tā pāršķēla ienaidnieka komunikācijas, tā pavēra ceļu dziļi jo dziļi ienaidnieka izvietojumā, radot pastāvīgus draudus kā vāciešiem, tā somiem.

Šī zemā saliņa bija gluži kā gara smilšu sēkļa mugura, lēzena, tik tikko pacēlusies virs ūdens. Tā visa no viena gala līdz otram bija apaugusi priedēm. Bet uz tās auga ne jau tik augstas un staltas priedes, kādas aug mežos. Te priedes bija izaugušas jūras vidū, pakļautas visiem vējiem, un vēji dīvaini izlocīja tās, sakropļoja, nošķieba galotnes, izmežģīja garos zarus. Priedes nebija līdzīgas cita citai, un starp pelēkajiem, slapjajiem akmeņiem pelēcīgajā miglā, kas gandrīz vienmēr ietina salu, tās izskatījās kā savādu briesmoņu bars.

Uz salas — nevienas pašas mājas. Tās nedaudzas zvejnieku būdas, kas bija stāvējušas šeit pirms kara, noslaucīja no zemes virsas un nodedzināja nomestās bumbas, un no šīm būdiņām nebija palikušas pāri pat krāsnis. Smalkās, gaišās smiltis, kas šeit izveidoja augsni, bija no vienas vietas izraibinātas dažāda lieluma jau pusiegruvušām bumbu bedrēm ar nobrukušām malām; daudzu priežu līkie un grumbuļainie stumbri bija šķembu pāršķelti. Sala šķita neapdzīvota. Bet vērīga acs gan šur, gan tur saskatīja zilus, smaržīgus dumus, kas

cēlās augšup starp stumbriem valgajā gaisā, vai saskatīja ieeju zemnīca, vai dzelzs stieni, kas bija dauzāms gaisa trauksmes gadījumā, vai starp priežu zariem nomaskētu zenītlielgabalu. Arī krasta baterijas lielgabalus nebija viegli pamanīt — tos slēpa milzīgi, pelēki mežonīga granīta bluķi.

1943. gada vasarā uz salas radās aerodroms. Aerodroms bija tik līdzīgs parastai meža norai, ka nepieredzējis cilvēks nemaz nevarētu tik drīz uzminēt, ka tas lidlauks. Tikai paraugoties uz lielu un mazu akmeņu grēdām, kas bija sakrautas zem priedēm, varēja saprast, cik daudz darba ieguldīts, kamēr šo noru notīrīja un pārvērta par mazu lidlauku.

Jūlijā, tajās dienās, kad tālumā, valsts centrā, norisinājās lielā kauja, ko vēlāk nosauca par «kauju Kur-skas lokā», uz šo saliņu Somu jūras līča vidū, uz šo aerodromu starp līkām un greizām priedēm pārlidoja iznīcinātāju eskadriļa, kuras komandieris bija Luņins.

•

Vācieši to izjuta uzreiz, kopš pirmās dienas. Jau pirmajā dienā iznīcinātāji notrieca «junkersu» — izlūku.

Šis «junkerss» vairākas nedēļas katru dienu lidoja pāri salai un droši vien fotografēja to. Baidīdamies no zenītlielgabalu uguns, tas nenolaidās zemāk par trim tūkstošiem metru. Tādā augstumā tas lidoja arī tajā dienā, kad eskadriļas lidmašīnas pirmoreiz nolaidās uz mazās saliņas. Visi zenītlielgabali ierunājās reizē; bet «junkerss», juzdamies drošībā, riņķoja mierīgi un nesteidzās prom.

Medībās izlidoja divi — Tatarenko un Ostrosabļins. «Junkerss», pamanījis abus padomju iznīcinātājus, strauji uzņēma augstumu un, cik jaudas, devās uz rietumiem. Tatarenko un Ostrosabļins pēc trim minūtēm panāca to virs atklātas jūras un, protams, būtu varējuši tūlīt pat notriekt. Tomēr Tatarenko bija prātā cits nodoms. Atstājot aiz sevis Ostrosabļinu, viņš aizsteidzās «junkersam» priekšā, uzbruka tam no kreisās puses, piespieda griezties atpakaļ un dzina sev pa priekšu, atpakaļ uz salu. Šeit Tatarenko un^Ostrosabļins piespieda «junkersu» nolaisties zemāk. Lielais, smagais vācu bumbvedējs ar draudīgajiem krustiem uz plākšņiem, drūmi gaudodams, svaidījās virs līkajām priedēm. Kad «junkerss» reizes piecpadsmit bija mainījis kursu, Tatarenko apmierināts beidzot notvēra to kādā pagriezienā un notrieca ūdenī kādus divsimt metrus no salas, sajūsmināto artilēristu aplausiem un prieka saucieniem skanot.

Patiesību sakot, Tatarenko visu to tieši tādēļ arī darījat lai sajūsminātu artilēristus. Artilēristi bija veci salas iemītnieki un uzskatīja sevi šeit par saimniekiem. Lidotājus viņi uzņēma ar neuzticību un lika sajust, ka negaida no tiem nekāda īpaša labuma. Bet, kad Tatarenko un Ostrosabļins visu acu priekšā notrieca «jun-kersu», uzskati mainījās. Lidotāji kļuva līdztiesīgi pilsoņi un, kaut arī bija jaunatnācēji, uzreiz izpelnījās cieņu.

Izlūkošanā aizsūtītā «junkersa» bojā eja nelaupīja vāciešiem vēlēšanos izsekot tam, kas notiek uz salas. Gluži otrādi, viņu nemiera pilnā ziņkāre vēl pieauga. Sala acīm redzot viņus ļoti uztrauca. Vācieši sūtīja izlūkošanā aizvien jaunas un jaunas lidmašīnas. Sākumā mūsu lidotāji vairākas reizes dienā, pamanījuši gaisā vācu izlūkus, dzinās tiem pakaļ. Izlūki kļuva aizvien piesardzīgāki, zagās salai klāt te saules aizsegā, te paslēpušies kādā mākonītī vai miglas blāķī, te turēdamies septiņu astoņu tūkstošu metru augstumā, no kurienes tikpat nekas nebija saskatāms. Tomēr arī tas viņus neglāba. Apmetusies uz salas, eskadriļa padarīja vācu aviācijai nepieejamu visu gaisa telpu daudzus kilometrus visapkārt salai.

Taču ne jau izlūku vajāšana bija galvenais uzdevums, ko veica eskadriļa. Ne tādēļ tā tika nometināta uz ātru roku ierīkotā mazā aerodromā uz saliņas, kas izvirzījās kā ķīlis priekšā frontei. Eskadriļas galvenais uzdevums bija apsargāt padomju bumbvedējus un triecienlidmašīnas, kas bombardēja ienaidnieka kuģus un bāzes Somu jūras līča centrālajos un rietumu rajonos.

Bumbvedēji un triecienlidmašīnas varēja noturēties gaisā daudz ilgāk nekā iznīcinātāji, un tātad iznīcinātāji nespēja pavadīt tās visā ceļā. Ja iznīcinātāji paceltos gaisā no tā paša aerodroma, no kura izlido triecienlidmašīnas, tie būtu spiesti pusceļā triecienlidmašīnas atstāt. No tādas pavadīšanas nebūtu nekādas jēgas, triecienlidmašīnām un bumbvedējiem, dodoties tālu ienaidnieka aizmugurē, bija nepieciešama apsardzība nevis ceļa sākumā, bet tieši tā beigas. Un šajā ziņā nozīmīgs bija šis zemes gabaliņš rietumos no Kronšta-tes, Somu jūras līča vidū. Triecienlidmašīnu un bumbvedēju vienības lidoja līdz saliņai bez pavadības. Bet no aerodroma pacēlās gaisā iznīcinātāji un pavadīja tās līdz pat mērķiem.

No rīta gaismas pirmā svīduma līdz vakara blāzmas pēdējam atspulgam eskadriļas lidotāji dežurēja aerodromā, kur aiz sarkanīgajiem, līkajiem priežu stumbriem no visām pusēm atmirdzēja jūra. Dzi, no austru-miem atskanēja vienmuļa daudzu motoru dunoņa, un pavisam zemu virs salas parādījās un aizsedza debesis lidmašīnas ar sarkanām zvaigznēm — «petļakovi» vai «iļjušini». Iznīcinātāji vienā acumirklī pacēlās gaisā, un sākās graujoša ekspedīcija kaut kur uz Haminu, Kotku, Narvu, Rakveri, lai dotu triecienu kara kuģiem, transportkuģiem, kas veda karaspēku un munīciju, lai iznīcinātu piestātnes, noliktavas, krasta baterijas.

Dažkārt viņi veica četras piecas šādas ekspedīcijas dienā un gandrīz ikreiz sastapās ar «fokevulfiem».

Vācu iznīcinātāji «Fokke-Wulf-190» mūsu lidotājiem jau sen vairs nelikās mīkla, un, satiekoties ar tiem, viņi neizjuta ne trīsas, ne ziņkāri. Vācieši apgādāja savu iznīcinātāju aviāciju ar jaunām lidmašīnām, atpaliekot no padomju aviācijas vairāk nekā par pusgadu. «Fokke-Wulf-190» bija draudīga lidmašīna, kas viscaur pārspēja «meseršmitu-109». Taču sacensties ar kara trešā gada padomju iznīcinātājiem tam nebija viegli.

Kvalitatīvā atšķirība kaujas īpašību ziņā starp lidotājiem, kas vadīja «fokevulfus», un lidotājiem, kas vadīja padomju iznīcinātājus, bija vēl lielāka nekā atšķirība starp lidmašīnām aeronavigācijas īpašību ziņā.

Sastapšanās, sadursmes, kaujas ar «fokevulfiem» notika gandrīz ik dienas, un vienmēr pārāki palika eskadriļas lidotāji. Viņi lieliski bija izpētījuši visas «foke-vulfu» īpašības, visas to stiprās un vājās puses, no galvas zināja vācu lidotāju taktiskos paņēmienus, kuru nebija daudz un kuri pastāvīgi atkārtojās. Triju mēnešu laikā — jūlijā, augustā un septembrī — eskadriļa daudzkārt izlidoja pavadīt triecienlidmašīnas un bumb-

vedējus; un pat nevienu reizi «fokevulfiem» neizdevās izlauzties līdz padomju lidmašīnām, ko eskadriļa apsargāja. Sājos trijos mēnešos eskadriļa nezaudēja nevienu lidmašīnu, nevienu lidotāju, bet tai,pašā laikā desmitiem «fokevulfu» aizraidīja Somu jūras līča dibenā.

Uz salas lidotāji dzīvoja dziļi pazemē, zemnīcā. Zemnīca bija pārdalīta divas daļās: vienā atradās Lu-ņina komandpunkts, otrajā — guļamlāviņas. Zemnīcas griestus balstīja aptēsti, brūngandzelteniem sveķiem no-lasojuši priežu stumbri. Zemnīcā pastāvīgi vēsmoja aromātiska un svaiga priežu smarža, pēc priežu sveķiem smaržoja lidotāju mantas, viņu mati, viņu rokas. Maza, gaiša gaiša spuldzīte, kas saņēma strāvu no akumulatora, apspīdēja viņu sejas ar bālu, nedzīvu gaismu.

Cik pierastas un pazīstamas, tuvas un dārgas Luņi-nam bija visas šīs sejas! .. . Luņinam šķita, ka nevis gads, bet vesels gadsimts pagājis kopš tās dienas, kad pirmoreiz šos puišus ieraudzīja. Viņi bija ļoti pārvērtušies pa šo gadu. Luņins atcerējās, kā pirms gada Jer-makovs viņus nosauca par «bērnudārzu». Tagad viņi ne drusku vairs neatgādināja bērnudārzu. Pat Rjabuš-kina apaļajā sejā nebija vairs nekā bērnišķīga. Kauju gads bija padarījis viņus vīrišķīgākus; viņu raksturi kļuva stingrāki, skarbāki; kara milzīgā pieredze uzgūlās ikvienam uz pleciem. Luņins jau sen saprata, ka prasmes ziņā viņi it nemaz neatpaliek no tā. Luņins ar smaidu atcerējās, kā pagājušajā vasarā mācīja viņiem pacelties un nolaisties. Dažā labā ziņā viņi kļuvuši pat pārāki par Luņinu — kaut vai vienkārši tādēļ, ka bija jaunāki. Redze, piemēram, viņiem asāka, nervu reakcijas — straujākas, lēmumus viņi dažkārt pieņēma ātrāk. Protams, daudziem vēl trūka Luņina izturības, trūka Lu-ņina prasmes visu aprēķināt un paredzēt. Bet ar lidmašīnām un ieročiem viņi prata rīkoties tikpat labi kā Luņins.

Katrs no viņiem bija kļuvis par lielisku lidotāju, un katrs izcēlās sava joma. Ostrosabļins un Dziga, piemēram, izveidojās par lieliskiem pavadoņiem. Viņiem laiku pa laikam pietrūka apķērības un noteiktības, un Luņins vairījās laist viņus gaisā vienus pašus, bez vadošajiem. Taču viņi bija pirmšķirīgi pavadoņi. Prasmīgi, modri un neatlaidīgi viņi apsargāja vadošās lidmašīnas, un

vadošie zināja, ka var uz viņiem paļauties jebkuros apstākļos. Karjakins un Rjabuškins pārspēja visus šaušanas trāpīguma ziņā. Bez tam Karjakinam kaujā izpaudās vēl kāda īpašība, kas viņu īpaši izcēla — tas bija viņa temperaments. Karjakins cīnījās ar tādu kaismi, uzbruka ienaidnieka lidmašīnai ar tādu niknumu, ar tādu neatlaidību un ātrumu, ka vācu lidotāji nepaguva viņam izsekot, apjuka un nevarēja izbēgt no bojā ejas. Karjakins gandrīz vienmēr izlidoja reizē ar Rjabuškinu. Kaujā viņi apbrīnojami labi saprata viens otru un it kā saplūda vienā būtnē. Hametovs un Kos-tins — tie, gluži otrādi, izturējās kaujā ļoti mierīgi un nosvērti. Viņu rīcība, kurai piemita zināms gausums, vienmēr bija labi pārdomāta. Viņi nešaudījās veltīgi, neizdarīja liekas kustības, bet katrā kaujas posmā izvirzīja sev skaidru uzdevumu un pakāpeniski tiecās to atrisināt. Kojas Hametova maigums i4n kustību saskaņotība izpaudās lidojumā tikpat skaidri kā uz zemes: viņš veikli vadīja lidmašīnu un veikli cīnījās. Kostins bija gaisā tikpat apdomīgs kā vakaros zemnīcā.

Kostinu saukāja par «teorētiķi», «akadēmiķi», un šajās iesaukās bija tikpat daudz labsirdīga izsmiekla, cik cieņas. Katru kauju viņš vēlāk, zemnīcā, rūpīgi izanalizēja. Kostins iztirzāja kaujas gaitu, tāpat kā šahists analizē šaha partijas, atrada veiksmju cēloņus un sīki jo sīki pakavējās pie visām neveiksmēm un k|ūdām. Kostinam gribējās radīt kaujas formulas, kas būtu izsakāmas ar algebras zīmēm, gluži kā matemātikā. Viņš sapņoja par gaisa kaujas sadalīšanu tipos un paveidos. Šos iepriekš izdomātos likumus viņš pats pastāvīgi pārkāpa un tāpēc izdomāja atkal no jauna, jo īstenība vienmēr izrādījās sarežģītāka un daudzveidīgāka par jebkurām loģiskām konstrukcijām.Taču gadījās, ka reizēm kauja' noritēja gandrīz tā, kā bija paredzējis Kostins; šie gadījumi ļoti iepriecināja Kostinu, un kopā ar viņu priecājās arī visi viņa biedri — aiz mīlestības pret viņu un aiz draudzības.

Kopīgi dzīvojot un kopīgi cīnoties, šā gada laikā viņiem izveidojusies tā skaidrā, stiprā, tīrā draudzība, kada, kā Luņins to labi atcerējās, kādreiz bija saliedējusi arī Rasohina eskadriļas vecākos lidotājus. Viņiem nekad negadījās sīkumainas ķildas, ko izraisīja saērci-

nātlba, nogurums, skaudība, nejaušs aizvainojums, kas tik parasti it visur tur, kur cilvēkiem nākas dzīvot kopā. Gan pastāvīgās nāves briesmas, gan apzināšanās, cik svarīgi ir viņiem uzticētie uzdevumi, — tas dedzināt izdedzinājis viņu sirdīs it visus nejaušus sārņus. Tāpat kā reiz Rasohins, Kabankovs, Serovs un Cepelkins, viņi nebeidz raizēties cits par citu un daudzkārt pierāda gatavību glābt citam citu, ja vajadzīgs, upurējot pat savu dzīvību. Ja starp viņiem nebūtu mīlestības un draudzības, viņi aizietu bojā; viņi daudz neprātoja par savu draudzību, viņu savstarpējās attiecībās noteicošā bija vienkāršība un uzticība.

Eskadriļas mīlulis bija 1 ļjuša Tatarenko. Turklāt nevarēja vien beigt priecāties un apbrīnot viņu. Viņš lika sevi apbrīnot. Arī Luņins, tāpat kā visi pārējie, jūsmoja par I|jušu Tatarenko.

Tatarenko bija izveidojies par apbrīnojamu gaisa cīnītāju, tādu Luņins vēl nebija sastapis. Gan pilotāžas meistarībā, gan gaisa kauju izcīnīšanas meistarībā viņš tālu pārspēja visus. Luņins pat nezināja, vai to maz var nosaukt par meistarību. Luņinam šķita, ka te jārunā ne vairs par meistarību, bet talantu. Līdzīgi tam, kā mēdz būt cilvēki, kam piemīt talants vijoles spēlē vai glezniecībā, vai dzejošanā, Tatarenko bija talants gaisa kauju izcīnīšanā.

Viņš bija notriecis vairāk ienaidnieka lidmašīnu nekā jebkurš cits pulka lidotājs. Taču visvairāk ievērības cienīgs bija nevis notriekto lidmašīnu skaits, bet tas, kā viņš tās notrieca. Tatarenko neizdomāja sev iepriekš kaujas izcīnīšanas likumus, kā to darīja Kostins. Nē, kaujā viņš bija bezgala radošs, un neviena viņa kauja nelīdzinājās iepriekšējai. Kauja viņam bija jaunrade, un kā īsts mākslinieks viņš radīja, nekad neatkārtodamies.

Tatarenko lieliski vadīja savu lidmašīnu. Lidmašīna bija it kā da|a no viņa paša, bija paklausīga kā viņa rokas un kājas. Neviens neprata sasniegt ar savu lidmašīnu tādu ātrumu un tā manevrēt kā Tatarenko, pie tam vissarežģītākos trikus viņa lidmašīna izdarīja bez šaudīšanās un steigas, bez rāvieniem un lēcieniem, bez pārmērīgas piepūles. Un tomēr tā nebija šī lieliskā lidmašīnas vadīšanas prasme, ko Luņins uzskatīja par

Tatarenko galveno vērtīgo īpašību. Pēc paša pieredzes Luņins zināja, ka gaisa kaujā nepietiek tikai ar prasmīgu lidmašīnas vadīšanu. Pēc Luņina domām, Tatarenko spēju izpausmē visnozīmīgākais bija tieši tas, ka viņš uzskatīja gaisa kaujas nevis par mašīnu sacensību, bet par cilvēku sacensību un saskaņā ar to rīkojās.

Tatarenko paļāvās ne tikdaudz uz savas mašīnas pārākumu pār ienaidnieku, cik uz viņa paša pārākumu» Viņš izcīnīja kauju ne ar ienaidnieka lidmašīnu, bet ar ienaidnieka lidotāju. Viņam piemita izcila spēja: pēc lidmašīnas lidojuma uzminēt tā cilvēka īpašības, kurš šo lidmašīnu vadīja. Luk, šis ir lielībnieks, bet klusībā nav pārliecināts par sevi; lūk, šis ir bailīgs, taču aiz bailēm no priekšniecības spēj rīkoties tā, ka viņa rīcība liekas drosmīga; šis ir drošsirdīgs, bet noguris, nekam netic un pret visu vienaldzīgs. Un Tatarenko uzvarēja tos, šos cilvēkus, tāpēc ka pats kā cilvēks stāvēja augstāk par viņiem — bija drošsirdīgāks, pašaizliedzīgāks, radošāks, prasmīgāks — un tāpēc, ka ticēja savas cīņas taisnīgumam, bet viņi savējās taisnīgumam neticēja.

Vēl aizvien tikpat žilbinoši mirdzēja Tatarenko baltie zobi, acis meta dzirkstis un cirtojas viņa melnie, čigā^ niskie mati. Joprojām Tatarenko pret visiem izturējās laipni un draudzīgi. Bet pārvērties bija arī viņš.

Tatarenko stipri novājēja, un tāpēc viņa sejas vaibsti vērtās asāki un skarbāki. Viņš kļuva domīgāks, mazrunīgāks, sāka laiku pa laikam meklēt vientulību. Dažkārt viņš visu vakaru nogulēja gultā, ne ar vienu nepārmijot ne vārda. Likās, viņš skuma, jau sen skuma.

Te uz salas Iļjuša iemīļoja pastaigas vienatnē un peldēšanos. Sala bija maza, un nekādās garās pastaigas neiznāca, taču viņam arī neatlika daudz brīva laika — viņš vai nu traucās gaisā, kaujā, vai dežurēja aerodromā pie savas lidmašīnas «kaujas gatavība numur viens», vai ēda, vai gulēja. Tomēr, ja vien gadījās kāda brīva stunda, viņš devās pastaigāties.

Viņš soļoja gar krastu, pa smilšaino liedagu, starp viļņiem un priedēm. Visapkārt salai pletās sēklis, un vilnis, šalkdams atskrējis pret krastu, pēc tam ilgi ilgi vēlās atpakaļ, atsedzot plašā joslā blīvas, mitras smiltis. Tatarenko gāja lieliem soļiem, vēcinādams roKas.

Vējš meta sejā asas smiltis, jauca matus. Tā viņš nonāca līdz salas visattālākajam austrumu stūrim — kailai zemes strēlei, kas iesniedzās tālu ūdenī. Tur, uz zemes raga, viņš apstājās un stāvēja kā sastindzis, pavērsis skatienu uz austrumiem — uz Kronštates, uz Ļeņindradas pusi. Pēc tam, saraucis pieri, pagriezās un gāja projām.

Talarenko gāja uz rietumiem gar otru krastu. Jo tuvāk viņš bija rietumu zemes ragam, jo akmeņaināks kļuva krasts. Viņš viegli un žigli lēkāja pa lieliem, pelēkiem, viļņu nogludinātiem akmeņiem. Jo tālāk, jo akmeņi lielāki, ūdens vērpetes, kurām viņam nācās lekt pāri, aizvien dziļākas. Salas rietumu zemes rags bija gara, milzīga akmeņu grēda. Vakaros uz rieta fona šie kuprainie akmeņi likās gluži kā milzīgu, melnu, uz rietumiem skrejošu vēršu bars. Šī grēda stiepās arī tālāk, zem ūdens, un, tā kā vēji visbiežāk traucās uz salu no rietumiem, no atklātās jūras puses, ap akmeņiem, kas rēgojās no ūdens, pastāvīgi Šalca un putoja viļņi.

Sājos viļņos Iļjuša gandrīz vienmēr peldējās.

Viņš parasti peldējās vakarā. Atlicināt laiku pastaigai ap salu sevišķi bieži nevarēja, tomēr atskriet uz šejieni un izpeldēties viņš paguva gandrīz vai katru dienu — no aerodroma līdz rietumu zemes ragam bija daudz tuvāk nekā līdz austrumu zemes ragam. Tata-renko bija gluži vienalga, kāds laiks: viņš bija ar mieru peldēties gan lietū, gan vētrā. Viņš izģērbās uz pēdējās, visaugstākās klints. Lai vējš nenotrauktu lejā viņa drēbes, Tatarenko lika tām virsū akmeni. Un lēca no klints uz galvas ūdenī.

Izniris viņš peldēja uz granīta bluķi, kura virsotne gan parādījās virs ūdens, gan atkal pazuda. Te trakoja vislielākā viļņu vērpete. Aptvēris bluķa virsotni ar rokām, Tatarenko uzsāka cīņu ar vērpeti. Tā gan vēlās viņam pāri, apklādama galvu un mezdamās virsū ar visu smagumu, gan atkāpdamās centās atraut viņu no bluķa un aizvilkt sev līdzi. Sī aizrautīgā rotaļa ar vareno un viltīgo viļņu vērpeti sagādāja Tatarenko prieku tieši tāpēc, ka prasīja no viņa spēku sasprindzinājumu. Uz rudens pusi biežākās kļuva vētras un grūtāks cīniņš ar šo viļņu vērpeti. Ūdens tapa arvien saltāks, septembrī tas jau dedzināja ādu kā liesmas. Tomēr Tata-

513

33 N. Cukovskis

renko joprojām gāja katru vakaru uz rietumu zemes ragu peldēties.

Pēc peldēšanās viņš devās vakariņās uz zemnīcā ierīkoto lidotāju ēdnīcu. Tur bija maz vietas — divi soli un ar vaska drānu pārsegts galds apakš zema baļķu spriešļa. Kad Tatarenko atgriezās no peldēšanas, viņa biedri parasti jau bija paguvuši paēst vakariņas un aiziet. Tikai Hilda viena pati palika ēdnīcā.

Hilda kopā ar otro eskadriļu bija atbraukusi arī šurp uz salu. Tā kā viņa bija vienīgā sieviete aerodromā, tad rūpējās ne tikai par to, lai lidotāji būtu paēduši, bet arī lāpīja viņiem zeķes, gludināja bikses, mazgāja veļu. Viņa jau bija pieradusi pie tā, ka Tatarenko ar novēlošanos ieradās vakariņās, un vienmēr sagaidīja viņu. Viņa pūlējās, lai Tatarenko vakariņas neatdzistu un nepiedegtu. Kamēr Tatarenko ēda, viņa stāvēja un raudzījās uz to. Un piebīdīja te sāli, te karoti, te dakšiņu.

Bet Tatarenko neskatījās ne uz ēdienu, nedz uz Hildu. Reizēm pa vakariņu laiku viņš nepasacīja Hildai ne vārda. Tatarenko bija dziļi iegrimis domās, un Hilda zināja, kas tās par domām.

Tāpat kā visi eskadriļā, arī Hilda zināja, ka Tatarenko mīl Soņu, Slavas māsu.

Par to, ko Hilda domāja šajā sakarībā un ko viņa juta, lidotāji izteica daudz dažādu pieņēmumu, tomēr neko noteiktu neviens nezināja — par savām jūtām Hilda nevienam nestāstīja.

3

Vēl pavasarī, labu laiku pirms pārlidošanas uz salu, Uvarovs reiz teica Luņinam:

— Gandrīz aizmirsu! Es taču gribēju ar jums aprunāties.

— Par kādu jautājumu?

— Redziet, cik nepatīkami, — Uvarovs saviebās un turpināja klusākā balsī. — Beidzot uzzināju tās sievietes adresi, ar kuru Serovs gribēja precēties.

— Tiešām?!

— Pilnīgi droši.

— Kur tad viņa ir?

— Urālos.

— Urālos?

— Kopā ar savu skolu.

— Nevar būt! — Luņins iesaucās. — Serovs rakstīja viņai uz skolu un nesaņēma atbildi.

— Tas jau tieši ir visnepatīkamākais, — Uvarovs nopūtās.

— Jūs domājat, ka viņa saņēma Serova vēstules un negribēja atbildēt?

— Kas to lai zina. Tā iznāk.

— Pagaidiet, pagaidiet! — Luņins uztraucās. — Es pats savām acīm redzēju skolas direktora oficiālu atbildi, ka viņas skolā nav.

— Zinu, — Uvarovs sacīja. — Un tas pats direktors tagad ne mazāk oficiāli atbildējis tām instancēm, kurām es nosūtīju pieprasījumu, ka viņa strādā skolā.

Luņins neteica ne vārda un novērsās. Uvarovs vērīgi paskatījās viņā.

— Dodiet padomu, — Uvarovs turpināja. — Vai paziņot Serovam viņas adresi vai ne?

— Iedomājieties tikai, cik viņam būs sāpīgi, kad uzzinās, ka tā saņēmusi vēstuli un nav gribējusi atbildēt.

— Tātad nepaziņot?

— Jā.

— Bet viņai?

Luņins iegrima domās.

— Viņai aizrakstīt un dažos vārdos, iespējami sausāk pastāstīt, ka lidotājs Nikolajs Serovs ir Barnaulā, tādā un tādā hospitālī, ārstējas. Un viss. Tālāk lai viņa pati rīkojas, kā sirdsapziņa atļauj.

— Es tieši tā viņai arī aizrakstīju, — Uvarovs sacīja.

«Jā, arī Serovs palicis viens,» Luņins rūgti nodomāja. «Ir pasaulē arī tādi cilvēki, kam lemta vientulība!»

*

Ar savu dzīvi Slava bija pilnīgi apmierināts.

Liktos, kas gan varētu būt interesants trīspadsmit gadus vecam, veselīgam puikam garnizona vienmuļajā

dzīvē uz mazās, šaurās saliņas? Pat nevar, kā nākas, paskraidīt. Jau dienu pēc pārlidojuma viņam šeit bija pazīstams katrs celms, katrs akmens. Tomēr Slavam nepavisam nebija garlaicīgi, tieši otrādi — ļoti interesanti. Un tas viss tādēļ, ka uz salas bija lidmašīnas.

Slava kopš mazām dienām bija kā traks uz lidmašīnām. Bet agrāk lidmašīnas saistīja viņa uzmanību tikai tādēļ, ka tas kustas, lido, cīnās un viņam nebija priekšstata par to, kas liek tām kustēties un lidot. Taču pa to laiku, ko Slava nodzīvoja aerodromā, lidmašīnas pamazām atklāja viņam savus noslēpumus. Un šie noslēpumi tagad likās aizraujošāki par visu citu pasaulē.

Šo aizraušanos liela mērā veicināja Slavas mācīšanās pie tehniķa Dejeva. Tiesa, Dejevs viņam nebūt nemācīja par lidmašīnām, viņš mācīja tos priekšmetus, kas ir vidusskolas kursā. Taču Dejevs pastāvīgi darbojās ar lidmašīnu motoriem, pārbaudīja un pielaboja tos, un Slava pakāpeniski sāka tajos šo to sajēgt. Un, kad Slava sāka sajēgt šo to, viņam gribējās uzzināt visu.

Viņš neatkāpās no lidmašīnām un uzmanīgi vēroja tehniķu darbu, Slavam bija nebeidzami daudz jautājumu, un zēnam visi labprāt atbildēja, tāpēc ka tehniķi paši bija iemīlējušies savās mašīnās un viņiem patika runāt par tām. Slava tagad zinaja ne tikai to, kādam mērķim kalpo katra detaļa motora, bet iemācījās pēc skaņas noteikt, kādā stāvoklī ir motors un kas tajā notiek. Darboties ap motoru Slavam likās augstākā bauda, un tehniķi strādādami labprāt atļāva Slavam palīdzēt viņiem, tāpēc ka zēns bija sapratīgs un uzcītīgs.

Slava pēdējā gada laikā bija krietni pastiepies garumā un izaudzis saviem gadiem īsti liels zēns. Eskadriļas štatos viņš jau sen skaitījās par motoristu (tā bija ērtāk viņu ieskaitīt tās sastavā) un apģērbts bija kā motorists — vecā, eļļainā kombinezona. Viņš centās soļot kā pieaudzis, centās runāt zema balsī, laiku pa laikam tomēr palaida «gailīšus» un skraidīja palekdamies. Tā ka Luņinam uz salas nebija atsevišķas zemnīcas, Slava dzīvoja kopa ar tehniķiem un moto-ristiem, iemācījās visus to iemīļotos izteicienus un draudzējās ar tehniķiem un motoristiem ne mazāk ka ar lidotājiem. Slava ņēma dalību viņu pašaizliedzīgajā, smagajā darbā, kas prasīja daudz gudrības, zēns lepojās, ka darba laikā viņi izturas pret to kā pret sev līdzīgu.

Tomēr Slavas vistuvākais draugs joprojām palika Iļjuša Tatarenko.

Slavam ar Tatarenko jau sen bija draudzīgas attiecības. Bet pēdējā laikā viņu attiecības ieguva jaunu, īpašu raksturu. Tas bija tādēļ, ka Tatarenko ne uz mirkli nevarēja aizmirst, ka Slava ir Soņas brālis.

Ieraugot Slavu, Tatarenko uzreiz atminējās gan Soņu, gan maigumu pret viņu, gan savu nemieru, gan šķiršanās rūgtumu. Un Slava nojauta to.

Tatarenko mīlestība pret Soņu pati par sevi maz nodarbināja Slavu, jo viņš nebija noskaņots apcerēt mīlestības jautājumus. Bērnišķīgā vientiesībā viņš Tatarenko mīlestībā pret Soņu saredzēja tikai līdzekli pakaitināt māsu. Vēl vairāk, viņš piekrita eskadriļā izplatītajam uzskatam, ka Tatarenko darītu daudz labāk, ja iemīlētos Hildā. Un tajā pašā laikā Slava neapzinīgi juta, ka viņam pār Tatarenko ir it kā zināma vara. Un viņam bija taisnība.

Kad eskadriļa pārlidoja uz salu, Soņa neatnāca atvadīties no Tatarenko; vēl vairāk, tā neatbildēja uz viņa īso, kautro vēstulīti, ko viņš aizrakstīja Soņai pirmajās dienās pēc pārcelšanās uz salu. Un tagad Slava palika par vienīgo sakarnieku starp Tatarenko un Soņu. Soņa laiku pa laikam rakstīja Slavam, un Slava labprāt rādīja viņas vēstules Tatarenko. Vēstulēs Tatarenko vārds nekad netika pieminēts, un tomēr viņš zināja tās no galvas un gaidīja ar daudz lielāku satraukumu nekā Slava.

*

Par Soņas un Tatarenko nesaskaņām Luņins, protams, noskārta, lai gan viņam nebija ne jausmas, kā tās radušās. Viņš tikai redzēja, ka Tatarenko mokās, un viņam bija žēl puiša. Luņins brīnījās: vai tiešām nav iespējama mīlestība bez mokām? Agrāk viņš domāja, ka tikai viņš viens ir tāds, bet izrādījās, ka arī Serovs ir tāds un varbūt arī Hilda, un pat Tatarenko.

Starp citu, pēdējā laikā Luņins neatlaidīgi centās

sevi pārliecināt, ka ir pilnīgi apmierināts ar savu likteni. Ko gan viņam vēl vajag? Vai tiešām ar biedru mīlestību ir par maz?

Luņinu mīlēja kā padotie, tā priekšnieki; viņš zināja par šo mīlestību, kas izaugusi pakāpeniski, nemanot, uzskatīja sevi par tās necienīgu un bezgala mulsa katrreiz, kad tā šā vai tā izpaudās. Bet pēdējos mēnešos tā atklājās ik uz soļa. Vajadzēja tikai Luņinam izpļāpāties, ka viņam garšo mannas biezputra ar žāvētu augļu kompotu, un jau vakariņās galdā bija šķīvis ar tādu biezputru. Vajadzēja tikai Luņinam pazūdīties, ka vasarā kodes saēdušas ziemas cepuri, un jau ar nākošo kuteri no Kronštates viņam atveda jaunu, lielisku cepuri. Luņins tagad vispār sargājās paslavēt to, kas piederēja citiem, — lai tās būtu vai šķiltavas, vai kamzolis, pildspalva vai zābaku ziede, vai aproces podziņa, tāpēc ka īpašnieks nekavējoties atdāvināja Luņinam priekšmetu, kas viņam bija iepaticies. Luņins ne vienu reizi vien ievēroja, ka viņa rīkojumus izpilda ar sevišķu prieku, — tas, sak nav vis vienkāršs rīkojums, bet Luņina rīkojums! Luņins zināja,- ka lidotāji ir greizsirdīgi cits uz citu viņa dēļ, un centās būt uzmanīgs pret katru, lai nevienu neapietu un neapvainotu. Pat vispieredzējušākie no tiem, kas lidoja un cīnījās ne sliktāk par viņu pašu, uzskatīja par godu, ja Luņins ņēma kādu sev līdzi par pavadoni. Kaujā Luņins juta, cik vērīgi tie uzmana viņu, gatavi mesties viņam palīgā, ja radīsies kaut mazākās briesmas.

Pulkā izturējās pret viņu draudzīgi — gan Sahbaz-jans, gan Jermakovs, gan pats Proskurjakovs, kas bija jau gvardes apakšpulkvedis! Luņins viņiem bija vecs, pārbaudīts kaujas biedrs, ar kuru kopā izcīnītas grūtas kaujas, un, kad Proskurjakovs runāja ar Luņinu pa tālruni, tā skaļais, skarbais bass, kas parasti telefonistēm iedzina bailes, kļuva maigs un laipns.

Visa divīzija mīlēja Luņinu un lepojās ar viņu. Ar Uvarovu, lai gan viņu attiecības ārēji šķita oficiālas un pasausas, Luņinu būtībā saistīja visciešākā draudzība. Uvarovs ne vienu reizi vien Luņina eskadriļu minēja par paraugu citām apakšvienībām. Un, kad divīzijas lidotājiem vajadzēja veikt kādu ļoti svarīgu un grūtu uzdevumu, to parasti uzticēja Luņinam.

Reiz vakarā, kad lidojumi bija jau beigušies, Lu-ņinam ēdnīcā paziņoja, ka uz aerodromu atlidojuši Uvarovs un Proskurjakovs un iegājuši komandpunkta zemnīcā. Luņins piecēlās un aizsteidzās pie tiem.

Bija jau vēls rudens, smidzināja sīks lietus, un necaurredzamajā tumsā Luņins vairākkārt nomaldījās no taciņas, lai gan pazina katru tās pagriezienu. Arī zemnīcā’ bija patumši un drūmi. Vienīgā spuldzīte apgaismoja tikai galdu, pie kura sēdēja Uvarovs un Proskurjakovs; viss pārējais bija iegrimis tumsā.

— Te riskēt nevar, — Luņins sadzirdēja Uvarova balsi. — Šim uzdevumam vajadzīgs pieredzējis, vērīgs un mierīgs lidotājs. Es sūtītu Luņinu.

Luņins, nopratis, ka Uvarovs viņu neredz, ieklepojās un piegāja pie galda.

Uvarovs nosēdināja viņu, nolika priekšā karti un uzreiz sāka skaidrot uzdevumu.

Jāpaceļas gaisā apmēram pēc stundas, jālido uz dienvidiem un jāšķērso jūras šaurums, kas atdala salu no kontinenta, šeit, un tā, lai vācieši neko nemanītu. Te, lūk, šajā kvadrātā, frontes viņā pusē, ir mazs ezeriņš ar iežņaugtu vidu, pēc apveida līdzīgs astoņniekam. Tieši 23.30 virs ezera apmetīs loku liela transportlidmašīna. Tā ir jāsagaida tur, tumsā, luk, šeit, jāpārved pāri frontei un jāaizvada līdz Ļeņin-gradai.

— Jūs esat atbildīgs par to, lai tā paliktu neskarta, — Uvarovs sacīja.

— Skaidrs, — Luņins atbildēja.

— Kas dosies jums līdzi kā pavadonis?

— Tatarenko.

— Labi. Rīkojieties.

Kad Luņins un Tatarenko devās pie savām lidmašīnām, lietus mitējās, bet tumsa kļuva vēl biezāka. Ja Luņins apstājās, Tatarenko, kas gāja viņam pa pēdām, uzdūrās viņam. Tikai peļķes blāvi atvizēja krēslā. Viņi uzlidoja pilnīgā tumsā.

Jūras šaurumu un krasta līniju viņi šķērsoja lielā augstumā, lai vācieši nesadzirdētu motoru troksni. Nekur nekāda orientiera, nācās paļauties tikai uz aero-navigācijas ierīcēm. Ja kāda ierīce ir neprecīza kaut vai par mata tiesu, viņiem nekad neizdosies sameklēt ezeru, kura garums nepārsniedz divus kilometrus. Un vai vispār viņi to ieraudzīs tādā tumsā?

Lejā kaut kas tikko jaušami ievizējās. Pēc kartes Lu-ņins zināja, ka šeit ir upe. Tātad ūdens no augšas samanāms. Vedot aiz sevis Tatarenko, Luņins devās gar upi līdz līkumam, no kura ezers bija vistuvāk.

Novērsušies no upes, viņi atkal lidoja pilnīgā tumsā. Luņins brīdi pa brīdim ielūkojās pulkstenī, viņš zināja, kurā sekundē viņiem jānokļūst virs ezera. Protams, ja viņi lido pareizā kursā. Laiks! Jā, zem viņiem tikko samanāmi spīguļo ūdens. Kāda laime!

Ezers patiešām atgādina astoņnieku: vidū tas ir šaurāks, galos — platāks. 23 un 18 minūtes. Tādā naktī lidmašīnu varēs ieraudzīt tikai uz ūdens fona. Tātad jāpaceļas augstāk par to. Viņi pacēlās un aplidoja loku. Vēl vienu ...

— Redzu! — noteica Tatarenko.

Tajā pašā acumirklī ieraudzīja arī Luņins. Prāva, melna ēna pārslīdēja pāri pelēkajam ūdenim. Liela transportlidmašīna! Satikšanās notikusi.

Uz Ļeņingradu visas trīs lidmašīnas devās kopā. Viņi jau tuvojās frontes līnijai, kad pēkšņi no zemes pacēlās milzīgs, gaišzils starmeša šķēps un pāršķēla tumsu. Droši vien bija saklausīts transportlidmašīnas motora troksnis. Starmetis meklēdams taustīja debesis, izraujot no tumsas mākoņu vālus. Uz priekšu, uz priekšu, kaut tikai pagūtu aiztraukties garām!

Gaišzilais stars pēkšņi sataustīja Tatarenko lidmašīnu, kas lidoja pēdējā. Aiz muguras, pa labi un pa kreisi iedegās un nodzisa zvaigznītes — tur sprāga zenīt-lielgabalu šāviņi. Bet vācu zenītartilēristi bija nokavējušies — frontes līnija jau klāt. Tatarenko lidmašīna izslīdēja no gaišzilā gaismas kūļa. Zenītlielgabali tālu aiz muguras šauj tukšā gaisā. Līdz aerodromam atlicis lidot vēl divas minūtes. Tas bija tas pats aerodroms, kur eskadriļa bāzējās 1941. gada rudenī. Labi pazīstama vieta. Lūk, arī nolaišanās «T», kas izveidots ar aizdedzinātu lukturu palīdzību. Uzšāvās raķete un gaiši jo gaiši apmirdzēja aerodromu. Transportlidmašīna nosēdās pirmā ...

Kad Luņins nolaidās un izkāpa no lidmašīnas, pie

tās piebrauca vieglā automašīna, atvērdamās noklakšķēja durtiņas un Luņins izdzirda Uvarova balsi:

— Konstantin Ignatjič, sēdieties. Brauksim paskatīsimies, ko viņi tur atveduši.

Izrādījās, ka Uvarovs un Proskurjakovs jau ir šeit.

Luņins apsēdās automašīnā blakus Uvarovam un aiztraucās pa aerodromu.

Lielo transportlidmašīnas korpusu, kas šķita neveikls, apspīdēja nespodra vizma, ko izstaroja ar zilu krāsu notrieptie automobiļu starmeši. Automobiļi šeit bija vairāki — hospitāļu automašīnas ar sarkaniem krustiem uz sāniem. Dažādu aerodroma apkalpes ļaužu pulkā, kuri šeit bija saskrējuši paskatīties, varēja saredzēt baltos uzsvārčos tērptus sanitārus un sanitāres. Transportlidmašīnas durvis bija līdz galam vaļā, un no tām pa pieslietām kāpnītēm uzmanīgi uz rokām nesa lejā kaut kādus lupatās ievīstītus stāvus.

— Vai ievainotie? — Luņins ievaicājās.

— No partizāņu vienības, — Uvarovs paskaidroja.

Izkāpuši no auto, Uvarovs un Luņins devās pie lidmašīnas. Visi godbijīgi pašķīra ceļu divīzijas komandiera vietniekam. Slimos un ievainotos vēl arvien nesa ārā. Tos noguldīja uz nestuvēm un tūlīt pat novietoja automašīnā. Tas viss notika pilnīgā klusumā — neviens nesūdzējās, neko nejautāja, neraudāja, nevaidēja.

Viņi bija savīstīti lupatās, un pustumsā grūti nācās izšķirt, vai tie ir vīrieši vai sievietes. Bet šķita, sieviešu bija vairāk. Daži, nokļuvuši uz zemes, mēģināja piecelties un iet. Taču vairums varēja tikai gulēt.

Jo sevišķi Luņinu pārsteidza kāda vīrieša seja, kurš pēkšņi parādījās uz pieslietajām kāpnēm, kas veda no lidmašīnas lejā. Spilgts staru kūlis apspīdēja viņu. Varbūt tieši šī gaisma, kas atmirdzēja vīrieša acīs, piešķīra viņa sejai tik neparastu izskatu. Tā bija ļoti vāja, izmocīta, bet stingra un skarba seja, apaugusi ar mīkstu bārdiņu, kas starmešu gaismā likās gandrīz melna. Mugurā viņam bija skrandains šinelis, bet uz rokām sēdēja segā ietīts bērns. Bērna vājā sejiņa ar iebiedētajām acīm spiedās klāt viņa vaigam. Tā bija meitenīte, gadus trīs veca, ne vairāk.

Kādas rokas pastiepās no tumsas viņam pretim, lai

paņemtu bērnu, bet meitenīte bailēs piespiedās viņam vēl stiprāk, un viņš pateica:

— Nevajag.

Vīrs lēni kāpa lejup no pakāpiena uz pakāpienu. Iet viņam bija grūti — viņš, likās, kliboja. Kāds pastiepa rokas, lai viņu atbalstītu.

— Es pats! — viņš izmeta.

— Vienības komandieris ar meitu, — sacīja kāds no tiem, kas stāvēja tumsā Luņinam aiz muguras.

— Bet vai māte arī ir šeit?

— Runā, ka esot šeit.

Meitenītes seja pēkšņi saviebās.

— Māmiņ!

— Māmiņa tepat ir, — sacīja tēvs, cieši spiežot viņu sev klāt un nedroši sperot soļus pa zemi.

Viņš pienesa meitenīti pavisam klāt pie nestuvēm, ko patlaban pacēla no zemes divi sanitāri. Luņins tikai tagad pamanīja nestuves un nekustīgo, satīto sievieti, kas gulēja uz tām.

Cilvēks saplēstajā šinelī noliecās pār sievietes seju.

— Liza!

Sievietes vaibsti mazdrusciņ nodrebēja.

— Liza! Tas esmu es! Mēs atbraucām, Liza! Viss ir beidzies. Nu, paskaties uz mani, Liza! Liza!

Sievietes seja sakustējās. Viņa atvēra acis.

Un Luņins pazina viņu uzreiz, pazina nekļūdīgi. Pazina, kaut gan viņa bija tikko apgaismota un, pārliekdamies tai pāri, viņu gandrīz visu aizsedza vīrs.

— Laiks! Vediet projām!

Nestuves ar Lizu jau aiznesa uz automašīnu, un vīrs, piespiedis meitenīti, klibodams soļoja līdzās nestuvēm. Automašīnas jau rūca un drebēja. Tajās novietoja nestuves, kādas rokas ievilka tur arī meitenīti, palīdzēja iekāpt vīrietim.

Durtiņas aizcirtās, automašīna sakustējās. Starmešu gaisma aizslīdēja projām, attālinājās.

Luņins noraudzījās tumsā.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. UZ RIETUMIEM!

I

Marja Sergejevna kopš 1942. gada rudens dzīvoja Molotovas apgabalā mazā pilsētiņā un strādāja no Ļe-ņingradas evakuētajā skolā.

Šī pilsētiņa — vēl nesen strādnieku ciemats ar vecu rūpnīcu, kuras pamati likti astoņpadsmitajā gadsimtā, — kara gados izauga, un tajā bija neparasti daudz |aužu, rūpniecības uzņēmumu un valsts iestāžu. Te izvietojās divas šūšanas fabrikas no Baltkrievijas, liela metalurģiskā rūpnīca, kas pārcēlās ar visu iekārtu un visiem strādniekiem no Ukrainas, tekstilkombināts, vairākas evakuētas skolas un pat divi zinātniskās pētniecības institūti. Visas šīs rūpnīcas, fabrikas, skolas, institūti strādāja ar pilnu slodzi — ražoja ieročus un karavīru ietērpu, mācīja un audzināja bērnus, izdarīja zinātniskus pētījumus. Bet cilvēki, kas atbrauca kopā ar šiem uzņēmumiem un iestādēm, mitinājās drēgnās, nomelnējušās, zemās baļķu mājās, kas slējās starp tumšām eglēm apaugušiem pakalniem saltas, drūmas, bet diženi krāšņas upes krastā.

Ļeņingradas skola atradās garā, vecā divstāvu baļķu mājā ar skārda jumtu. Marja Sergejevna mācīja krievu valodu un veica mācību daļas vadītājas pienākumus, tātad bija skolā otrā svarīgākā amatpersona pēc direktores. Direktore bija jaunatnācēja, ko neilgu laiku pirms Marjas Sergejevnas ierašanās norīkoja šajā darbā iepriekšējā direktora vietā, ar kuru Marja Sergejevna bija strādājusi Ļeņingradā un kas bija atbildējis uz rakstiskajiem pieprasījumiem par viņu. Bērnus vajadzēja ne tikai mācīt, bet arī barot, ģērbt un ārstēt, vajadzēja mazgāt tiem veļu un rakstīt vēstules vecākiem, apku-

rināt telpas, mazgāt grīdas, tīrīt un kārtot, labot jumtu, slaucīt dūmvadus, izšķirt strīdus, vajadzēja satikt ar direktori — darbīgu, enerģisku, bet pasausu sievieti, kurai trūka dvēseles smalkuma un kura darbā sliecās uz formalitātēm un brīžiem bija ķildīga. Marja Sergejevna cēlās pulksten piecos no rīta un gāja gulēt pēc divpadsmitiem. Savus bērnus, Irinočku un Serjožu, Marja Sergejevna tagad redzēja tikai kopā ar citiem bērniem — viņi dzīvoja un mācījās tāpat kā visi pārējie skolēni. Pēc pārciestā bada Marja Sergejevna bija atspirgusi un kļuvusi pat druknāka nekā pirms kara, bet daudz ko vairs nevarēja atgūt: seja izskatījās nedaudz tumšāka, dzeltenāka, ap acīm saradās krunciņas, un dažkārt Marju Sergejevnu mocīja nežēlīgas galvassāpes, kuras arī vajadzēja paciest, jo bija pārāk daudz darba. Aizbraucot no Ļeņingradas, Marja Sergejevna, zaudējusi spēkus, nepaņēma līdzi nekādas mantas, un tagad ne viņai, ne bērniem nebija ko valkāt. Visu gadu viņa staigāja savā vienīgajā vilnas kleitā, apnēsātā, vecā mētelītī, bet, kad sala, aptina galvu ar sen izbalējušu vilnas lakatu. Ziemā viņa nēsaja velteņus un tajos izskatījās vēl sīkāka.

Pastāvīgās rūpes par bērniem novērsa Marju Sergejevnu no atmiņām un pārdomām, taču atmiņas par lidotāju Koju Serovu dzīvoja viņā kā sena, pierasta sāpe.

Kad pēkšņi 1943. gada agrā pavasarī Marjai Serge-jevnai atnesa noslēpumaino, īso vēstulīti, kurā kaut kāds nezināms pulkvedis Uvarovs sausi un acīm redzot vienaldzīgi paziņoja viņai, ka vecākais leitnants Nikolajs Serovs ārstējas kādā Barnaulas hospitālī, Marja Sergejevna pārdzīvoja dziļu satricinājumu. Tātad viņš ir dzīvs! Bet kas ar viņu noticis? Vai viņš sakropļots? Varbūt viņam nav roku vai acu? Viņš ir kropls, nevarīgs, viņam vajadzīga kopšana ... Marja Sergejevna ilgi_ cilāja un grozīja papīra lapiņu, cenzdamās izlasīt tajā kaut ko vairāk, bet lapiņa bija bezcerīgi īsa un neko vairāk pateikt nevarēja. Marjas Sergejevnas pirmā dziņa bija — atstāt visu, pamest darbu, bērnus un braukt uz Barnaulu. Bet drīz viņa saprata, ka tas ir neiespējami. Kas viņu laidīs? Protams, Marja Sergejevna varētu arī nevienam nevaicāt, bet aiziet uz sta-

ciju, iekāpt jebkurā vilcienā, kas dodas uz austrumiem, un braukt. Tieši garām pilsētiņai stiepās dzelzceļš, kas savienoja valsts Eiropas daļu ar Sibīriju... Bet Marja Sergejevna zināja, ka skolā trūkst cilvēku, ka nav neviena, kas viņu aizstātu, ka viņas aizbraukšana līdzinātos bēgšanai, nodevībai, dezertēšanai. Un viņa nolēma pagaidām nebraukt, bet uzrakstīt vēstuli.

Marja Sergejevna rakstīja to pēc pusnakts, vēlā stundā. Varēja dzirdēt, kā elpo ar viņu vienā istabā gulošie seši skolotāji; baļķi spalgi sprēgāja Urālu salā, kas aizvien vēl pieturējās, liela dzelzs krāsns dvesa karstumu, bet kaktos vizuļoja sarmas kristāli. Viņa rakstīja uz līnijotām lapiņām, kas bija izrautas no skolas burtnīcas, rakstīja tik atklāti, tik vienkārši, kā nekad vēl nebija runājusi ar Koļu Scrovu. Marja Sergejevna sūrojās par vientulību, baiļojās par Serovu, vaicāja, maigi mierināja, priecājās, ka viņš dzīvs, solīja visu mūžu rūpēties par viņu. So garo vēstuli, kas bija pilna maiguma, labsirdības, dziļas uzticības, cerību uz laimi, gatavības veikt jebkuru varoņdarbu, viņa pabeidza, kad skolotājas jau sakustējās savās gultās un sāka celties augšā. No rīta viņa to nosūtīja.

Bet Serovam nebija lemts to izlasīt.

Pagāja vairāk nekā mēnesis, un Marjai Sergejevnai atnesa vēstuli atpakaļ. Uz aploksnes starp daudzajiem apaļajiem pasta zīmogiem varēja salasīt uzrakstu, kas bija uzskribelēts lieliem burtiem, neglītā rokrakstā: «Adresāts izrakstīts 1943. g. 13. III un aizbraucis uz norīkojuma vietu.»

Serovs patiešām tolaik vairs nebija Barnaulā. Viņš veseļojās daudz tuvāk Marjai Sergejevnai — Sverd-lovskā, gulēja tur milzīgā, slavenā hospitālī, un ievērojams profesors ar visjaunākajiem līdzekļiem ārstēja viņam fistulu kājā.

Kad vairāk nekā pirms gada Serovu ievainoja, visiem bija skaidrs, ka visvairāk apdraudēta ir viņa roka. Daudzas vietās cauršauto roku vairākkārt gribēja amputēt — gan pulkā, gan ceļā, sanitārvilcienā, gan Barnaulā. Barnaulas ārsti tikai pēc ilgas svārstīšanās atteicās no amputēšanas un pēc tam paši ar izbrīnu vēroja, kā tā saauga. Pagāja vairāki mēneši, un Serovs pamazām sāka kustināt roku plecā, pēc tam saliekt to

elkonī, pēc tam nedroši kustināt pirkstus. Ārsti tagad lepojās ar to, ka nav amputējuši Serovam roku, un, kad viņš ar ievainoto roku uzrakstīja pirmo vēstuli Lu-ņinam, tas bija visa hospitā|a medicīnisko darbinieku triumfs.

Bez komplicētā rokas lūzuma Serovam bija arī citas vainas — apdedzināta seja, ar lodi cauršauta kāja. Apdegumi, kas sākumā izskatījās briesmīgi un bija ārkārtīgi mokoši, sadzija samērā ātri. Acis nebija skartas, uzacis un skropstas atauga, palika tikai rētas sejā — vairāki bezveidīgi, gaiši plankumi. Bet kāju nācās ārstēt ilgāk.

Brūce kājā dzija gausi, ilgi un neparko negribēja aizvilkties pilnīgi. Tā strutoja, un apturēt strutošanu neizdevās. Beigu beigās brūces vietā izveidojās fistula, no kuras pastāvīgi sūcās strutas.

Strutu perēklis, kā to parādīja rentgens, bija dziji kājā, uz kaula. Nekādai ārstēšanai tas nepakļāvās. Pagāja mēneši, Serova roka, kaut arī lēnām, tomēr atguva spēju darboties, bet kāja vēl joprojām palika tāda pati. Serovs bija ne īsti vesels, ne īsti slims: kāja smeldza, kad viņš spēra soli, bet ne pārāk stipri, un brīžiem Serovam šķita, ka viņš varētu staigāt, ja uzautu zābakus. Taču ārsts stingri jo stingri noliedza viņam staigāt, balstoties uz slimās kājas, un Serovs lēca uz vienas kājas pa palātu, pa gaiteni, pa kāpnēm, pa slimnīcas dārziņu, balstīdamies uz diviem kruķiem.

Ko gan Serovs netika izdomājies pa daudzajiem atšķirtībā no ārpasaules Barnaulas hospitālī pavadītajiem mēnešiem! Viņš domāja par karu, par savas dzimtās zemes nākotni, par savu pulku. Un par Marju Sergej evnu.

Pie Marjas Sergejevnas domas kavējās neviļus, tāpēc ka viņš centās par to nedomāt. Un pats brīnījās, ka Marja Sergejevna nekādi neaizmirstas. Viņš to nevainoja un uzskatīja, ka tā rīkojusies pilnīgi pamatoti. Viņš iemīlēja Marju Sergejevnu, bet viņa svārstījās; viņš to ļoti labi redzēja. Un patiešām, kas viņš tai par vīru? Neizglītots, neaptēsts cilvēks ...

Kamēr viņš gulēja hospitāļa palātā tālā Sibīrijas pilsētā, pasaulē norisinājās milzu notikumi. Tur, palātā, Serovs ik vakarus klausījās radio raidījumus un

sekoja tam, kā mūsu karaspēks atkapjas dienvidos 1942. gada vasarā, tur viņš uzzināja par Sevastopoles atdošanu, par Rostovas otrreizējo zaudēšanu, par vāciešu ielaušanos Ziemeļkaukāzā, par to, ka ienaidnieks nonācis līdz Volgai. Tur viņš pārdzīvoja Staļingradas uzvaras un Ļeņingradas blokādes pārraušanas prieku. Tas viss notika bez viņa. Tajā laikā, kad miljoniem cilvēku cīnījās par uzvaru, par savas tautas laimi, par cilvēces nākotni, viņš nederīgs un nevienam nevajadzīgs gulēja, piesaistīts gultai.

Jo vērīgi Serovs noklausījās un izlasīja visu, ko rakstīja un pārraidīja pa radio par aviāciju. Lidotāju kaujās aizritošā dzīve bija viņam vistuvākā un saprotamākā. Un bez tam viņš katru reizi cerēja uzzināt kaut ko par savu pulku.

Bet šī cerība gandrīz nekad nepiepildījās. Redzams, pārāk daudz aviācijas pulku bija visā milzīgajā frontes līnijā no Ledus okeāna līdz Melnajai jūrai. Un arī korespondenti, nosaucot lidotāju uzvārdus, saprotamu iemeslu dēļ neziņoja, kādās daļās un vienībās šie lidotāji cīnās. Tikai kādas divas trīs reizes pa visu šo laiku Serovs centrālajos laikrakstos izlasīja īsas ziņas «par varoņdarbiem, ko veikuši lidotāji no aviācijas vienības, kuras komandieris ir b. Proskurjakovs». Vienā no šīm ziņām bija pieminēts Luņins. Bet visu pārējo lidotāju uzvārdi Serovam bija sveši.

Šos skopos avīžu rakstiņus Serovs izgrieza un glabāja kabatas portfelī, tajā pat nodalījumā, kurā glabāja Luņina īso vēstulīti. Dažas vēstules, laikrakstu izgriezumi — tas bija viss, kas Serovu vēl saistīja ar pulku.

Serovs bažījās, lai pēc izveseļošanās viņu nenosūta uz kādu citu daļu. Sākumā, kad izveseļošanās vēl bija aiz kalniem, viņš pārāk daudz nedomāja par šo draudu. Serovs zināja, ka tos, kas izrakstās no hospitāļiem, parasti nenosūta uz tām daļām, no kurām tie nākuši, bet cerēja, ka līdz tam laikam, kad varēs izrakstīties, viņš kaut ko izdomās, kādu pierunās.

Fistula kājā nedzija, un ārsts, kas dziedināja Serovu, bija ne mazāk nomākts par pašu Serovu. Jaunais ārsts pabeidza medicīnas institūtu Sverdlovskā un bija slavena Sverdlovskas profesora — kaulu slimību

speciālista audzēknis. Ārsts aizrakstīja profesoram vēstuli un lūdza palīdzību, profesors piekrita, un marta vidū Serovs izbrauca uz Sverdlovsku.

Klaiņādams ar kruķiem pa vagonu, kas nemitīgi kratījās, Serovs centās mierināt sevi ar to, ka Sverd-lovska tomēr tuvāk frontei nekā Barnaula. Bet, protams, tas bija vājš mierinājums. Sverdlovskas hospitālī viņu noguldīja gulta, sākas izmeklēšana, un profesors pavēlēja Serovu sagatavot operācijai.

Serovu operēja aprīlī. Pārgrieza strutu perēkli, izkala kaulu. Profesors ieteica pavisam citu ārstēšanas sistēmu — ar jaunākajām metodēm. Serovam bija paredzams gulēt vēl mēnešiem ilgi.

Jūlijā un augustā, tajā laikā, kad notika grandiozās kaujas pie Kurskas un par Dņepras kreisā krasta Ukrainas teritorijas atbrīvošanu, Serovs jau atkal klaiņoja pa palātu. Profesora jaunākās metodes bija līdzējušas. Kāja Serovam patiešām sadzija, fistulas vietā palika tikai rēta. Un Serovs saka uztraukties, vai tikai viņam izdosies atgriezties pulkā.

Vietējā kara komisariāta pārstāvis, kas apmeklēja hospitāli un sarunajas ar tiem karavīriem, kas atveseļojas, ļoti pamatoti paskaidroja Serovam, ka ir pilnīgi vienalga, kura pulkā kalpot Dzimtenei. Un tomēr Serovam tas nebija vienalga, kaut vai tādēļ, ka nevienā citā pulka viņam neuzticētu lidmašīnu. Viņš, protams, ir izveseļojies, bet tomēr pēc tik daudziem hospitāļos pavadītiem mēnešiem viņa veselība neatbilda tām prasībām, kādas parasti izvirza lidotāja iznīcinātāja veselībai. Kas tad viņš būs? Kancelejas skrīveris? Noliktavas pārzinis? Lidmašīnu viņam var dot tikai tur, kur vēl atminas, kas viņš par lidotāju. Un viņš aizsūtīja vēstuli Uvarovam. Uvarovs apsolīja parūpēties un tūlīt pat aizrakstīja vietējam kara komisariātam un arī uz Maskavu lielajai priekšniecībai.

Oktobra pēdējās dienas Serova stāvoklis beidzot noskaidrojas. Kad viņu izrakstīs, viņam jābrauc uz Maskavu un jāierodas pārvaldē kādā nodaļa, kuras priekšnieku jau informējis Uvarovs.

Serovu izrakstīja decembrī. Viņš nodeva hospitāļa halātu un saņēma dokumentus, uzplečus, ne visai jaunu armijas ietērpu — flotes ietērpa vietējā noliktavā ne-

bija — un sauso uzturdevu vairākām dienām. Atvadīdamies no ārstiem un māsām, no kaimiņiem palātā, kuri ar skaudību raudzījās uz viņu, Serovs, mazliet klibodams, aizsoļoja uz staciju.

Decembris bija drēgns, daudzas dienas turpinājās slapjdraņķis, apmākusies debess karājās virs pašiem namu jumtiem. Milzīgs pūlis piepildīja staciju un stacijas laukumu. Desmitiem tūkstošu cilvēku gaidīja vilcienus uz rietumiem un uz austrumiem. Te bija sievietes, bērni, daudz karavīru. Vilcienu trūka, daži gaidīja jau vairākas diennaktis. Ne bez grūtībām Serovs aizk|uva līdz kara komandantam, kas aizsmakušā balsī viņam paskaidroja, ka jāuzgaidot.

— Kad tad jūs mani sūtīsiet projām? — Serovs vaicāja.

— Katrā ziņā ne jau šodien, — komandants atbildēja. — Biedrs pulkvedis arī gaida kopš otrdienas.

Divas diennaktis Serovs nosēdēja uz sava maisiņa stacijas kaktā, ieklausīdamies pūļa satrauktajās valodās, lietus šalkoņā aiz logiem, un nezināja, ko iesākt. Tur kaktā Serovs iepazinās ar kādu kājnieku leitnantu, ļoti garu un ļoti jaunu, kas devās uz savu daļu kaut kur aiz Maskavas. Leitnants alka darbības, un gaidīšana viņam likās nepanesama. Viņš centās pārliecināt Serovu, ka nav ko gaidīt vilcienu tieši uz Maskavu, galvenais — izkļūt no Sverdlovskas, bet tad jau viņi kaut kā aizkulsies.

— Lai aizbrauktu, vajag braukt, — viņš tikai atkārtoja.

Cauri Sverdlovskai uz rietumiem pastāvīgi devās dažādi kara ešeloni. Kāpēc gan viņi nevarētu sameklēt tādu ešelonu un palūgt, lai viņus kādu gabalu paved? Lai to izdarītu, vispirms jāiziet uz dzelzceļa un jāapskata visi ešeloni. Serovs nebija pilnīgi pārliecināts, ka tādā veidā var aizbraukt, bet gaidīt viņš vairs nespēja un paklausīgi lēniem soļiem sekoja leitnantam.

Lija lietus, viņi ilgi klaiņāja starp vagoniem, tumsā klupdami pāri sliedēm. Un patiešām atrada ešelonu, kuram jau bija piekabināta lokomotīve. Divdesmit preču vagonu ar kareivjiem un viens pasažieru vagons. Tajos brauca atsevišķs sapieru bataljons. Leitnants

529

34 N. Cukovskis

droši atvēra pasažieru vagona durvis, un viņi iegaja tamburā.

Viņus sagaidīja inženieris majors ar sirmiem deniņiem. Garais leitnants paskaidroja, kas viņi tādi, kurp dodas un palūdza kādu gabalu pavest.

— Labprāt pavestu, — sacīja inženieris majors. — Bet mēs paši pat līdz Molotovai neaizbrauksim. Kas nu mēs jums par ce|a biedriem!

Bet leitnants tikai atkārtoja savu: lai aizbrauktu, vajag braukt. Viņš bija apguvis māku braukt pa dzelzceļiem kara laikā. Molotova ir tuvāk Maskavai nekā Sverdlovska. Bet tur pie Molotovas gadīsies vēl kāda izdevība, un viņi dosies tālāk... Inženieris majors neiebilda, un Serovs ar garo leitnantu nokļuva vagonā.

Ešelons vilkās gausi, ilgi stāvēja stacijās. Sapieru bataljona virsnieki lasīja gramatas, spēlēja kārtis, rakstīja vēstules. Šis brauciens viņiem bija atpūta. Viņi visi izrādījās tiltu celtnieki, un viņu bataljona uzdevums bija labot dzelzceļu tiltus uz tām līnijām, pa kurām Urālu rūpnīcu produkciju sūta uz fronti. Serovs visu nakti bez miega nogulēja uz vagona plaukta, ieklausīdamies riteņu klaudzēšanā un lietus plīkšķēšanā. Doma par to, ka viņš vairs nav hospitālī, ka viņš dodas uz fronti un drīz būs savā pulkā, neļāva Serovam aizmigt. Viņš iemiga tikai pret rītu, kad jau svīda gaisma, un noguris nogulēja visu dienu.

Garais leitnants viņu sapurināja.

— Celieties, jākāpj ārā, — viņš sacīja. — Vilciens tālāk nebrauks.

Pulkstenis rādīja jau pāri pieciem, sāka tumst. Vēl aizvien lija lietus. Sapieri kāpa ārā no vagoniem.

— Kur mēs esam? — Serovs iejautājās.

— Velns viņu zina, — garais leitnants atbildēja. Kaut kāda pilsētele... piemirsu nosaukumu. Molotovas apgabals ... Iesim meklet komandantu.

Leitnants ātri soļoja pa sliežu ceļu, Serovs klibodams tikai ar grūtībām tika viņam līdzi. Uz stacijas ēkas sienas viņš izlasīja pilsētiņas nosaukumu.

Serovs nodrebēja.

Šī bija tā pati pilsētiņa, kur evakuējās skola, kurā pirms kara strādāja Marja Sergejevna.

Uz šejieni viņš rakstīja vēstules no pulka, un skolas

direktors viņam atbildēja, ka Marjas Sergejevnas skolā nav.

Vai skola joprojām ir šeit? Visticamāk, ka ir. Varbūt skolas direktors vēl arī ir šeit...

Stacijas komandants neatlaidīgi skaidroja leitnantam un Serovam, ka viņi izdarījuši lielu muļķību. Ja viņi būtu pagaidījuši Sverdlovskā, viņus beigu beigas iesēdinātu vilcienā, kas iet tieši uz Maskavu. Bet šeit viņi uz to nevarot cerēt. Maskavas vilciens ejot garām pārpildīts, stāvot šeit četras minūtes, vagonos nevienu nelaižot. Arī kara ešeloni tuvāko stundu laikā neesot paredzami. Komandants viņiem ieteica iekārtoties naktsguļai un apsolīja rīt iesēdināt vilcienā, kas dodas uz Kirovu.

Veca apkopēja piedāvāja viņiem naktsmājas savā mājiņā pie pašas stacijas un pat apsolīja uzlikt patvāri. Garais leitnants uzreiz paņēma čemodānu un sekoja apkopējai, bet Serovs palika stacijā. Serovu nevilināja bezgalīgās sarunas ar leitnantu, pārkurināta istaba un patvāris. Viņam gribējās pabūt vienam.

Viņš sēdēja uz krāsota sola pasažieru zālē un domāja. Doma par to, ka skola, kurā kādreiz strādājusi Marja Sergejevna, ir kaut kur šeit, aiz lietus aizsega, nedeva viņam mieru. Un, lai gan Serovs droši zināja, ka Marjas Sergejevnas šeit patlaban nav, viņā aizvien lielāka auga vēlēšanās aiziet un paskatīties uz šo skolu. Viņš ļoti labi apzinājās, ka tam nav nekādas jēgas, un tomēr viņu kaut kas vilktin vilka piecelties un aiziet. Patiešām, kāpēc lai neaizietu? Viņš dienā izgulējies un aizmigt tik un tā nevar...

Serovs sāka iztaujāt dzelzceļnieci ar sarkano cepuri galvā, un izrādījās, ka viņa ļoti labi zina Ļeņingradas skolu. Līdz skolai esot patālu. No stacijas līdz pilsētai kilometri trīs, bet skola esot viņā pilsētas galā, pie upes ...

Serovs uzmeta plecā savu mantu maisu un izgāja. Bija jau pavisam satumsis. Gara retu laternu virkne atspoguļojās peļķēs. Viņš soļoja pa koka laipām no laternas līdz laternai pa tukšo ielu, kam abās pusēs bija sabūvētas zemas koka mājas. Lietus cirtās sejā. Vienā stundā Serova šinelis piesūcās ar ūdeni un kļuva ciets. Smagā cepure pielipa galvai. Ieraudzījis trīsstāvu ķie-

ģeļu namu, viņš saprata, ka nonācis jau pilsētā. Skvērs ar bērziņiem un Ļeņina piemineklis. Tas, protams, centrs. Bet kur tad skola?

Meitene miliča formas tērpā Serovam paskaidroja, kā nokļūt līdz skolai. Pa šo ielu, tad trešais stūris pa labi. Tur šķērsielā vienīgā divstāvu ēka.

Viņš turpināja ceļu. Šeit laternas bija vēl retākas, un, kad Serovs iegriezās šķērsielā, tur izrādījās pavisam tumšs. Kur tad ir divstāvu ēka? Kājas grima slapjajā mālā. Elektrisko spuldzīti starp diviem stabiem šūpoja vējš. Tās gaisma nespodri apspīdēja augstu koka lieveni zem nojumes. Uz lieveņa, lakatā ietinusies, stāvēja neliela auguma sieviete.

— Kur šeit ir skola? — Serovs viņai jautāja.

Sieviete aizsedza seju plaukstām un ieraudājās.

Tad Serovs pazina viņu.

— Maša! — viņš iesaucās un uzskrēja lievenī.

Viņa apskāva Serovu un piespieda seju tā slapjajam šinelim.

*

Viss, kas bija viņus šķīris, — šaubas, aizdomas, nedrošība — uzreiz sabruka, pazuda, izgaisa, neatstājot ne miņas, tiklīdz viņa ieraudājās un Serovs ieraudzīja, ka viņa raud.

Tagad viņi bija vistuvākie cilvēki pasaulē, un nebija vajadzīgi vairs nekādi paskaidrojumi. Un viņi arī neizskaidrojās. Svarīgi tikai bija atrasties līdzās, raudzīties vienam otrā tajās nedaudzajās stundās, kas vēl bija atlikušas līdz šķiršanās brīdim.

Marja Sergejevna pateica, ka pie viņas atbraucis vīrs, un šī ziņa vienā mirklī aplidoja visu skolu. Neviens nezināja, ka Marja Sergejevna apprecējusies, bet neviens arī neko nevaicāja. Direktore, par spīti savai atturībai, par spīti tam,-ka viņa, bez šaubām, lāgā necieta Marju Sergejevnu, tūlīt atdeva viņai savu kabinetu bez jebkāda Marjas Sergejevnas lūguma, bet pati pārgāja uz istabu pie skolotājām. Šajā vakarā un nākošajā rītā Marja Sergejevna bija atbrīvota no visiem saviem pienākumiem — ne pēc pavēles, ne pēc norunas, bet katrreiz, kad Marjai Sergejevnai vajadzēja kaut ko izdarīt, atradās rokas, kas labprāt bez kurnēšanas izdarīja

visu viņas vietā. Ar ziņkāri viņai neuzmācās un necentās aplūkot viņas viru, saprotot, cik dārgs viņiem katrs divatā pavadītais bridis.

Marja Sergejevna vairs neraudāja. Sēdēdama uz apdiluša ādas dīvāniņa blakus direktores rakstāmgaldam, viņa turēja Serova roku un juceklīgi stāstīja, bet Se-rovs klausījās, ne tik daudz iedziļinādamies viņas vārdos, cik vērojot viņas seju. Viņš redzēja, ka Marja Sergejevna pārvērtusies, bet tā nelikās viņam ne novecojusi, ne neglītāka; gluži otrādi, Marjas Sergejevnas seja viņam bija vēl mīļāka tādēļ, ka tajā iezīmējās nevaļas un raižu pēdas. Ari Marja Sergejevna redzēja, ka Se-rovs sakrities, novājējis, novārdzis, rētas viņa sejā ievēroja, pamanīja, ka viņš klibo, un izjuta bezgalīgu mīlestību un žēlumu pret viņu.

Serovs izvaicāja par Irinočku un Serjožu, gribēja viņus redzēt, iet pie viņiem un ar to aizkustināja Marju Sergejevnu. Irinočka un Serjoža jau gulēja kopā ar visiem bērniem, bet no rīta, tiklīdz viņi pamodās, abus atveda pie mātes. Irinočka, tieviņa un gara, augumā gandrīz panākusi māti, uzreiz pazina Serovu, bet izturējās pret viņu apvaldīti, bija nerunīga un nemierīgi lūkojās viņā lielām, neuzticības pilnām acīm. Turpretim Serjoža Serovu nepazina un atcerējās tikai tad, kad viņam atgādināja, bet jau no pirmā brīža izturējās pret to kā pret ļoti tuvu paziņu, uzrāpās uz ceļgaliem un pat pleciem, uzdeva tūkstošiem jautājumu, izlūdzās pogas, uzpleču zvaigznītes.

No rīta Marja Sergejevna gāja pavadīt Serovu uz staciju. Salts lietus vēl joprojām rasināja no zemajiem mākoņiem^ Sadevušies rokās, viņi gāja pa garu, slapju, slikti bruģētu ielu, un viņiem gribējās, lai šai ielai nebūtu gala. Vēl veseli divi kilometri līdz stacijai. Kilometrs. Vēl jāpāriet pa koka tiltu pāri gravai. Bet, rau, tur jau laukums, tur zemā, netīri dzeltenā stacijas ēka. Ceļam gals.

Garais leitnants izgulējies, nomazgājies, ar nospodrinātiem zābakiem un bramanīgi uz vienas auss nošķiebtu cepuri, pavisam apmulsa, kad uzzināja, ka Serovs pilsētā sameklējis savu sievu. Drūzma komandanta istabā, rinda pēc iekāpšanas taloniem. Pēc tam mēma gaidīšana uz koka platformas. Pienāca vilciens. Serovs

pieliecās un pēdējo reizi pieglaudās Marjas Sergejev-nas no asarām un lietus slapjajam vaigam.

Viņa skrēja līdz platformas galam pakaļ vagonam, kas brauca aizvien ātrāk, bet Serovs ar vēl nepiedzīvotu laimes izjūtu skatījās uz viņu caur nespodro stiklu.

2

Luņins un Tatarenko aizkavējās Ļeņingradā gandrīz divas diennaktis. Pēc tam kad viņi bija pavadījuši transportlidmašīnu, kas atlidoja no partizāņu apvidus, Luņins un Tatarenko saņēma pavēli nākošās dienas vakarā ierasties KGS štābā pie ģenerāļa.

Nakti viņi pavadīja aerodromā kopa ar Uvarovu mazā istabiņā, kas bija paredzēta atbraucējiem. Bet gulēja tikai Uvarovs un Tatarenko. Luņins visu nakti ne reizes neaizdarīja acis.

Novārtījies gultā pāris stundas, viņš klusiņām apģērbās un izgāja pagalmā. Pūta brāzmains vējš, salts lietus cirtās sejā. Jau sen vajadzēja iestāties ziemai, bet tagad rudens bija ieildzis un visu decembri lija lietus. Starp citu, Luņins nemanīja ne lietu, ne vēju. Visu nakti, sargkareivjiem par izbrīnu, viņš nosoļoja turp un atpakaļ pa slapjo celiņu vasarnīcas priekšā.

Luņinam uzmācās atmiņas ... viņš tik skaidri atcerējās viņas balsi, it kā viņa nule būtu runājusi ar to. Luņins atcerējās, kā viņa smējās, kā ēda ievārījumu, piesitot ar karotīti zobiem, kā viņa, atmetusi rokas atpakaļ, satina matu pīnes mezglā. Tagad tas viss ir tālu tālu! Tas nekad neatgriezīsies!...

Daudzus gadus Luņins viņu redzēja katru dienu, varēja jebkurā brīdī ielūkoties viņai acīs, sajuta viņu sev līdzās, dzirdēja viņas elpu. Un pēkšņi viņa pazuda. Luņins pazaudēja viņu. Kā ritēja viņas dzīve, kas reiz bijusi Luņinam tik tuva, bez tā? Kā sastapās ar šo cilvēku, kas kļuva par viņas jauno vīru? Kur piedzima meita? Kur pārsteidza karš, un kā viņa nokļuva tur, aiz frontes līnijas, partizāņu vienībā? Ko darīja, domāja, mīlēja? Luņins to nezina un nekad neuzzinās ...

Luņins vairs ne par ko viņu nevainoja. Luņinam pat likās dīvaini un pārsteidzoši, ka tas tik ilgi un neat-

laidīgi bija uzskatījis viņu par vainīgu. Kāda tad bija viņas vaina?

Vai kāds varēja pavēlēt, lai viņa mīl Luņinu? Par ko? Ko Luņins tādu veicis? Viņi dzīvoja nomalē, pie aerodroma, Luņins bija aizņemts ar lidmašīnām, redzēja viņu tikai naktīs un nemaz neinteresējās par viņas dzīvi, nez kādēļ būdams pārliecināts, ka viņa ar visu apmierināta. Un, tikai iedomājoties vien, ka viņa mīl nevis Luņinu, bet citu, Luņinu bija sagrābušas dusmas un niknums. Luņins pat dzirdēt neko negribēja, viņš gribēja tiesāt un sodīt... Par ko tiesāt un sodīt?

Un nu atkal uz mirkli viņu abu dzīves takas nejauši krustojušās. Viņa to nekad neuzzinās. Viņai nekad pat prātā neienāca, ka Luņins apsargāja lidmašīnu, kurā viņa lidoja, ka Luņins redzēja viņu slimu, uz nestuvēm ... Kas viņaunoticis? Vai izveseļosies? Luņins nekad neuzzinās, vai Liza izveseļojusies vai ne ... Vīrs klibodams gāja līdzās nestuvēm. Šis cilvēks, bez šaubām, viņu mīl, tas bija redzams no katras kustības. Luņins neizjuta ne mazāko naidu pret viņas vīru. Un kāda viņiem meitenīte!... Ja Luņinam un Lizai būtu bijuši bērni, varbūt nekas nenotiktu ... Un Luņins atkal atcerējās viņas balsi, rokas, smaidu, viņas seju, noliekušos pār grāmatu. Nekas vairs neatgriezīsies ...

Viņi ar Tatarenko bija brīvi līdz nākošās dienas vakaram un no rīta devās uz pilsētu. Izkāpuši no tramvaja, viņi ilgi klejoja pa slapjajām ielām. Luņins klusēja, Tatarenko ierunājās par savu vakardienas sastapšanos piepilsētas aerodromā ar triecienlidotājiem, ar tiem pašiem, kurus viņi tik daudz reižu apsargājuši triecienu laikā. Tik daudzās kaujās viņi piedalījušies kopā ar tiem, bet uz zemes ne reizes nebija tikušies.

— Triecienlidotāji paši mani uzmeklēja, — Tatarenko stāstīja. — Es stāvu, smēķēju, pēkšņi dzirdu, kāds man aiz muguras saka: «Redz, kur luņinietis.»

Luņins sarauca pieri.

— Mēs esam rasohinieši, — viņš sacīja.

— Rasohinieši gan, bet luņinieši arī. Visi zina, ka rasohinieši un luņinieši ir viens un tas pats... Atskatos, redzu — majors un divi kapteiņi. Krata man roku, satver aiz pleciem, dauza pa muguru. «Paskat, saka, kas mūs tik daudz reižu paglābis.» Tas,-protams, ne jau

par mani, bet par visu mūsu eskadriļu. Viņi zinot katru mušu lidotāju, uzreiz pazīstot gaisā. Tad nu mēs ar viņiem parunājām, atcerējāmies ...

Priekšā pavīdēja tilts, kas ved uz Vasilija salu.

— Uz kurieni mēs ejam? — Tatarenko pēkšņi pajautāja.

Viņam tikai tagad ienāca prātā, ka Luņins viņu kaut kur ved.

Luņins papurināja galvu un paskatījās apkārt. Viņš pats, likās, bija aizmirsis, uz kurieni grib iet. Pēc tam pēkšņi atcerējās:

— Pie Soņas. Vajag taču kaut kur uzgaidīt...

Tatarenko apstājās ietves vidū.

— Neiešu.

— Kāpēc?

— Nu, tāpat vien, neiešu.

— Bet kāpēc tad īsti?

— Viņa nepavisam negrib mani redzēt.

— Jūs esat par to pārliecināts?

— Skaidrs, ka esmu pārliecināts.

Luņins vērīgi paskatījās uz Tatarenko.

— Pavadiet mani, — viņš stingri teica. — Es uzkāpšu pie viņas, bet jūs uzgaidiet mani pagalmā ...

— Pie viņas pagalmā negribētos, biedri major...

— Nu, labi, krastmalā pie universitātes.

— Tieši tā, uzgaidīt krastmalā!

Soņa ļoti priecājās par Luņina ierašanos, steigšus ieveda virtuvē, nosēdināja pie virtuves galda, kas bija apkrauts mācību grāmatām un burtnīcām, un uzlika vārīties tēju.

Luņins pabrīnījās, ka Soņa pieaugusi un kļuvusi glītāka, kopš tas viņu bija redzējis.

Vispirms viņi, protams, sāka runāt par Slavu. Luņins uzlielīja Slavu par to, ka viņš labi mācoties, un sacīja, ka Slava ļoti mīlot lidmašīnas un no viņa dienās varot iznākt krietns inženieris.

Luņins sāka izvaicāt Soņu, kā viņa dzīvo, un viņa labprāt atbildēja. Soņa joprojām nodevās darbam un gatavojās eksāmeniem. Joprojām viņai trūka laika mācībām, bet līdz eksāmeniem bija atlicis mazāk nekā pusgads. Luņins redzēja, ka eksāmeni patiešām ļoti uz-

trauc Soņu, — viņa pat sadrūma, kad runāja par eksāmeniem.

Soņa stāstīja ari par darbu. Klausoties un raugoties viņā, Luņins domāja par to, cik daudz jau ir redzējušas viņas jaunās acis, cik daudz jau ir padarījušas viņas meitenīgās, gandrīz bērnišķīgās rokas.

Par Tatarenko Soņa nekā nejautāja. Un Luņins uzmanīgi ierunājās par to pats. Viņš it kā neviļus ieminējās, ka atlidojis uz Ļeņingradu kopā ar Tatarenko. So-ņas acis kļuva bargas, mirdzums tajās apdzisa. Viņa uzreiz novirzīja sarunu uz citu. Bet pēc Soņas sejas Luņins nekļūdīgi saprata, ka viņa ir satraukta. Viņa tagad ierunāsies pati, vajag tikai pagaidīt. Un Luņins gaidīja.

Un Soņa ierunājās. Ne par Tatarenko, bet par Hildu.

Tad tāda tā nelaime! Luņins klusībā pavīpsnāja.

Soņa sacīja, ka pie viņiem eskadriļā viņai ļoti iepatikusies Hilda. Vai nav tiesa, Hilda ir apbrīnojami skaista?

Luņins to nevarēja noliegt.

— Mēs esam pie viņas tā pieraduši, ka vairs neievērojam viņas skaistumu, — viņš sacīja. — Bet jāatzīst, viņa tiešām ir brīnum skaista meitene. Kā no porcelānā: gaišzilas acis, sārti vaigi. Nāsis, lūpas, ausis — viss maigs un daiļš!

— Tikai viens trūkums, — Soņa sacīja. — Pārāk nekustīga seja. Es nevaru saprast — nez vai viņa ir gudra?

Šis jautājums iedzina Luņinu strupceļā. Nekad viņš nebija domājis par to, vai Hilda ir gudra.

— Viņai ir laba sirds, — viņš teica, cenzdamies būt taisnīgs.

Luņins pastāstīja, ka Hilda ir meitene no nomaļas igauņu viensētas, laukstrādnieku bērns, un ka visa viņas izglītība ir divas klases lauku skolā. Prasīt no viņas dziļas un plašas zināšanas būtu aplami, bet dzīvē Hilda nekļūdīgi jūt, kur ir taisnība. Viņa nostaigājusi visu eskadriļas kauju ceļu kopā ar lidotājiem. Visgrūtākajos brīžos viņa teicami veikusi savu mazo darbiņu un bijusi uzticams biedrs. Lidotāji tā pieraduši pie viņas, ka vairs nevar iedomāties eskadriļu bez Hildas. Viņa it kā saista eskadriļas pagātni ar tagadni, Hilda viņiem ir jo dārga tādēļ, ka bijusi draugs tiem, kuru

vairs nav, — Baiseitovam, Cepelkinam, Kabankovam. Viņu agrākais komandieris Rasohins tieši pirms nāves parūpējās par Hildu, atdeva viņai savu kažoku...

— Un viņam jāmll Milda, un viņš nedrīkst to mocīt! Un jums, viņa komandierim, jāpasaka ...

Soņas melnās uzacis savilkās kopā, acis sāka spīdēt, vaigi kaisa.

— Kaifo? — Luņins vaicāja, izlikdamies neko nesaprotam.

— Jūsu Tatarenko!

Soņa piecēlās.

Tūlīt vajadzēja viņus samierināt.

Luņins iesmējās.

Viņš ieklausījās savos smieklos un nopriecājās, ka tie skan tik dabiski.

— Tatarenko? Bet kāds tam visam sakars ar Tatarenko? — viņš izlikās nekā nesaprotam. — Nieki! Muļķības! — Viņš joprojām smējās. — Lai nu kam, bet Tatarenko ar Hildu nav nekāda sakara. Pusotra gada laikā, kamēr Tatarenko ir eskadriļā, viņš ne reizes nav pat paskatījies uz Hildu. Un arī Hilda nav no tām, kas mestu acis uz jauniem cilvēkiem, kuri viņai nepievērš uzmanību ... Un kas gan jums sastāstījis tādas blēņas? Laikam tas pienapuika Slava. Smieklīgi! Slava spriedelē par mīlestību, ko tu neteiksi! ...

Luņins smējās, bet Soņa klausījās, un viņas seja pamazām atplauka.

— Es viņu sen neesmu redzējusi... — Soņa sacīja.

— Bet vai gribētu redzēt?

— Kur viņš ir? — Soņa vaicāja piesarkdama.

— Viņš ir lejā ... Krastmalā pretim universitātei... Būs laikam nosalis ... Viņš negribēja nākt augšā ...

— Negribēja? Kādēļ?

— Viņš baidās.

— Baidās?

— Baidās, ka jūs nebūsiet priecīga par viņa ierašanos ...

Soņa pielēca kājās, pēc tam atkal apsēdās uz ķeblīša.

— Ejiet viņam pakaļ! — Luņins sacīja. — Bet es jūs šeit uzgaidīšu.

Soņa atkal pietrūkās, bet šaubīdamās apstājās.

— Ejiet, ejiet....

Soņa uzmeta lakatu un ātri izskrēja no dzīvokļa. Skāņi noskrapstēja durvju atslēga.

Pēc minūtēm piecām viņi ierādās abi — smaidoši, apmulsuši. Trijatā dzēra tēju. Soņa un Tatarenko nesarunājās savā starpā, bet tikai ar Luņinu, taču visu laiku raudzījās viens otrā.

Līdz vakaram vēl atlika ļoti daudz laika, bet Lu-ņins pēkšņi piecēlās un sāka atvadīties. Tatarenko arī piejēca kājās, bet Luņins pateica, ka iztikšot bez pavadoņa. Un aizgāja viens.

*

Luņins sastapa Tatarenko un Uvarovu vakarā pie KGS pavēlnieka. Tas nolasīja pavēli, no kuras viņi uzzināja svarīgus jaunumus. Gvardes pulkvedis Proskur-jakovs iecelts par divīzijas komandieri. Par pulka komandieri iecelts gvardes apakšpulkvedis Luņins. Gvardes vecākais leitnants Tatarenko iecelts par otrās eskadriļas komandieri.

Tatarenko piesarka aiz lepnuma.

Uvarovs pamanīja sārtumu viņa seja un sarauca pieri.

— Bet vai jūs saprotat, kas tā ir par eskadriļu, kuru jums uztic? — viņš jautāja.

— Saprotu.

— Vai jūs pratīsiet saglabat ļaudis? Vai jūs nepazaudēsiet eskadriļas slavu?

— Zvēru! — Tatarenko sacīja.

Luņins pastiepa abas rokas, apskāva Tatarenko un noskūpstīja.

3

Serovs nokļuva Maskavā taja neaizmirstamajā laikā, kad katru vakaru debesīs pār galvaspilsētu atmirdzēja salūti *par godu aizvien jaunu pilsētu atbrīvošanai.

Viņš atbrauca agri no rīta. Soļodams pa nelīdzenajām ielām, ko klāja nule uzsnigušais, kūstošais snie-dziņš, ieelpodams silto gaisu, Serovs izjuta to priecīgo saviļņojumu, ko izjūt katrs krievu cilvēks, kam reti gadās nokļūt Maskavā un kas pēkšņi nejauši, cauri

braucot, nonācis tajā — uz dažām stundām vai dienām. Ielas, šķērsielas, bulvāri, torņi, milzīgie nami un nelielas mājiņas — viss viņam likās mīļš un tuvs, kopš bērnības pazīstams, kaut daudz no tā Serovs redzēja pirmoreiz. Ar baudu viņš lēni soļoja cauri visai pilsētai, meklēdams to svarīgo militāro iestādi, uz kuru bija sūtīts, gluži neviļus uzsmaidīdams bērniem, kas rotaļājās uz ietvēm, pie vārtiem sēdošām sievietēm, miličiem, laukumiem, tramvajiem, kokiem.

Pārvaldes nodaļas priekšnieks, ģenerālis, bija ļoti aizņemts un šajā dienā nevarēja Serovu pieņemt. Viņu lūdza pagaidīt un izgādāja viņam gultu kopmītnē. Kopmītnē Serovam nācās sagaidīt jauno, 1944. gadu, tāpēc ka ģenerālis viņu nepieņēma ne pēc dienas, ne pēc trim, ne arī pēc piecām dienām. Serovs jau sāka domāt par šo ģenerāli ļoti slikti. Bet, kad beidzot viņu pieņēma, Serovs mainīja savu ieskatu. Ģenerālis izrādījās kalsnējs, pieklājīgs sirmgalvis bez jebkādas ģenerāļa cienības. Viņš pieņēma Serovu laipni.

— Zinu, zinu, rasohinietis, — viņš teica.

Ģenerāli par Serovu Uvarovs bija informējis vēstulēs, un viņš neatlaidīgi iztaujāja Serovu par veselību. Serovs kļuva uzmanīgs un stūrgalvīgi apgalvoja, ka esot pilnīgi vesels. Viņš centās pēc iespējas mazāk staigāt pa kabinetu, baiļodamies, lai ģenerālis nepamana, ka viņš klibo.

— Labi, labi, — ģenerālis sacīja, — mēs, protams, neaizmirstam cilvēkus, kas cīnījušies kopā ar Rasohinu un Luņinu. Jūs piederat mums, mūsējais arī paliksiet. Brauciet uz pulku, un tur izlems, kā jūs likt lietā.

Un, brīdi padomājis, piebilda:

— Jāatzīst, jūs ieradīsieties visinteresantākajā laikā.

— Vai kaut kas gatavojas? — uzdrošinājās pajautāt Serovs.

— Viss var būt, viss var būt...

Serovs pavisam apmulsa, kad ģenerālis piecēlās no savas vietas pie galda un pavadīja viņu līdz kābineta durvīm. Ģenerālis lūdza nodot sveicienu Uvarovam, ar ko viņš kādreiz kopā mācījies. Jau pie pašām durvīm viņš pēkšņi ievaicājās:

— Jūs, protams, pazīstat Tatarenko?

Bet Serovs nekad nebija pat dzirdējis šo uzvārdu.

— Tātad viņš ieradies pulkā tad, kad jūs bijāt jau hospitāli, — ģenerālis sacīja. — Bet es gribēju jūs par viņu izjautāt. Nu, gan iepazīsieties. Izcils lidotājs!

Serovam nebija ne jausmas, kur pašlaik ir viņa pulks. No Maskavas viņu nosūtīja uz Ļeņingradu, uz Baltijas Flotes Kara Gaisa Spēku štābu — tur viņam vajadzēja saņemt tālākus norādījumus. Līdz Ļeņingradai viņš brauca četras diennaktis: cauri Vologdai, Cerepo-vecai, Volhovstrojai un Šliselburgai, kas jau pirms gada atkarota vāciešiem. Un, kamēr Serovs pa vagona logu skatījās uz sagrautajām stacijām, uz nodegušo māju ķieģeļu krāsnīm, uz artilērijas šāviņu sakropļoto mežu Ļeņingradas pievārtē, sākās jauns, grandiozs mūsu karaspēka uzbrukums.

Trieciens, ko pie Ļeņingradas deva vācu armiju ziemeļu grupējumam drēgnajās janvāra dienās tieši gadu pēc blokādes pārrāvuma, bija pirmais no 1944. gada desmit sagrāves triecieniem, kuru rezultātā ienaidnieku padzina no mūsu zemes.

Vācu sagrāvi pie Ļeņingradas ļoti sekmēja nelielais placdarms, ko mēs noturējām kopš četrdesmit pirmā gada Somu jūras līča dienvidu krastā Oranienbaumas rajonā, rietumos no vācu sagrābtās Pēterhofas. Šai šaurajai piekrastes zemes strēmelei, kas bija nogriezta no Ļeņingradas, bet palika Kronštates lielgabalu drošajā aizsardzībā, vācieši acīm redzot nepiešķīra lielu nozīmi, jo neizdarīja nopietnus mēģinājumus ieņemt to. Taču īstenībā tieši tādēļ, ka Oranienbauma bija mūsu rokās, izdevās dot vāciešiem nevis vienu triecienu, bet vienā laikā divus, kas koncentriski savienojās, — no Oranienbaumas puses un no Ļeņingradas dienvidu nomales puses. Abas uzbrūkošās mūsu armijas grupas lauzās viena otrai pretim Ropšas ciemata virzienā, un pēc to savienošanās ienaidnieka galvenajiem spēkiem, kas bija izvietoti tieši līdzās pilsētai Pēterhofas, Streļ-ņas, Ligovas rajonā, neizbēgami vajadzēja nokļūt maisā.

Uzbrukums sākās četrpadsmitajā janvārī, bet Serovs ieradās Ļeņingradā piecpadsmitā janvāra rīta. Gaiss virs pilsētas smagi drebēja no artilērijas dunoņas.

Vācu lielgabali Streļņā metodiski apšaudīja pilsētu, un šāviņi kaukdami lidoja pāri ielām. Šķindēja un bira stikli. Taču pilsēta ieklausījās nevis vācu šāviņu sprādzienos, bet varenajā frontes grandoņā un mušu lielgabalu dārdos, kas nomāca visu citu.

Kara Gaisa Spēku štābā visi bija ārkārtīgi aizņemti. Zvanīja tālruņi, klabēja rakstāmmašīnas, rakstveži un adjutanti ar dokumentu kaudzēm rokās skraidīja augšup un lejup pa kāpnēm. Daži virsnieki, kas strādāja štābā kopš kara sākuma, pazina Serovu un priecīgi viņam uzsmaidīja, bet pasēdēt ar viņu tiem nebija laika. No bezmiega naktīm, no tabakas dūmiem kļuvuši dzelteni, tie ne tikai bija aizņemti ar savu štāba darbu, bet arī steidzīgi gatavojās pārbraukšanai uz citu vietu — štābs gatavojās doties uz rietumiem, sekojot karaspēkam, flotei un aviācijai.

Štāba priekšnieka adjutants deva Serovam rīkojumu ierasties divīzijas štābā. Izrādījās, ka divīzijas štābs apmeties jau dienvidu krastā, kaut kur aiz Oranienbau-mas.

Satraukts Serovs brauca smagās automašīnas kravas kastē pa Markizovaja Lužas vēl ne visai izturīgo ledu, kurā šur tur melnoja un kūpēja lāsmeņi. Cik te viss pazīstams! Lūk, Izaka katedrāle, lūk, Ziemeļu kuģu būvētavas gigantiskais celtnis, bet tur priekšā — Kron-štates katedrāles kupols. Cik reižu Serovs te lidojis pāri četrdesmit pirmā gada rudenī, cik reižu viņš redzējis šo celtņu apveidus! Lūk, tur garais, zemais Ļisij Nos, bet, lūk, arī Pēterhofas krasta zilā svītriņa. Cik reižu viņš redzējis, kā no turienes melniem bariem lidoja «jun-kersi», un cik reižu viņš izlidoja tiem pretim ...

Serovs ceļā satika pazīstamu aviotehniķi, kas viņam pastāstīja, ka Luņina eskadriļa ilgus mēnešus bijusi uz salas rietumos no Kronštates. Serovs atcerējās šo salu — netālu no tās kādreiz miglā notika kauja, no kuras atgriežoties gāja bojā Čepelkins ...

— Bet viņu tur, uz salas, vairs nav, — tehniķis sacīja. — Tagad viss ir sakustējies.

Aiz Oranienbaumas frontes grandoņa kļuva draudīga un apdullinoša. Serovs brauca starp daudzām automašīnām, lielgabaliem, pontoniem, kas devās tādā pašā virzienā kā viņš. Tās bija rezerves un aizmugures

daļas, kas centās panākt fronti, kura virzījās aizvien tālāk. Kareivju sejas veselīgas, jaunas, priecīgas, un kāda tehnika, un cik tās daudz!

Serovu, protams, visvairāk pārsteidza lidmašīnas.

Jo tālāk Serovs brauca, jo biežāk viņš redzēja tās virs sevis no savas automašīnas kravas kastes. Ar draudīgu rūkoņu virs paša meža aiztraucās triecienlidmašīnu eskadriļas. Daudzi desmiti bumbvedēju, pēkšņi aizklādami vai visas debesis, virzījās ierindā kā parādē. Un augstu augstu debesīs, kas bija kļuvušas gaišākas, pagriezienos iemirdzējās kā zivtiņas gaišā upes līcī iznīcinātāju ātri joņojošie pulciņi. Gaiss no rīta līdz vakaram skanēt skanēja no motoru dūkoņas. Cik daudz tagad lidmašīnu ir Padomju valstij un visas — jaunas! Nevienas tādas kā tā, ar kuru Serovs lidoja un cīnījās četrdesmit pirmajā gadā.

Divīzijas štābs bija apmeties vācu atstātā aerodromā, neskartā ēkā, pa kuras logiem varēja saskatīt lidlauku un sadegušu «junkersu» atliekas uz tā. Daļa štāba mantu vēl bija automašīnās; dieninieki stiepa uz pleciem galdus, rakstāmmašīnas, kastes ar dokumentiem, bet sakarnieki vilka vadus, nodibinot sakarus ar pulkiem.

«Ak, ja Proskurjakovs mani pieņemtu!» Serovs domāja, kamēr sargkareivis pie durvīm pārbaudīja viņa dokumentus.

Bet divīzijas komandieris Proskurjakovs bija izbraucis kaut kur uz daļām. Serovu pieņēma štāba priekšnieka vietnieks apakšpulkvedis, jaunatnācējs ar Sero-vam nepazīstamu uzvārdu. Taču par Serovu viņš bija dzirdējis.

— Serovs? Vai tas pats? Rasohinietis?

Ziņkārīgi aplūkojis Serovu, viņš sīki iztaujāja to par veselību, pēc tam šaubīdamies pašūpoja galvu un sacīja:

— Nu nē, lai apakšpulkvedis Luņins pats izlemj, kur jūs norīkot.

Arī viņš, tāpat kā ģenerālis Maskavā, izbrīnījās, uzzinājis, ka Serovs nekad nav redzējis Tatarenko. Pajautājis vēl šo to par Urāliem, par dzīvi aizmugurē, apakšpulkvedis pavēlēja štāba dežurantam:

— Savienojiet vecāko leitnantu ar Luņina pulku.

Un Serovam aiz prieka ietrīcējās rokas, kad beidzot

no talruņa klausules dziļumiem atskanēja:

— Kapteinis Tararaksins klausās!

Likās, tā bija paša pulka balss, pazīstama, tuva un mīļa balss.

— Serovs! Esmu priecīgs, ka esat vesels! Majors Sahbazjans sūta jums sveicienu, viņš stāv blakus pie tālruņa un pavēl jums ierasties pulkā. Tur divīzijā ir mūsu automašīna. Sameklējiet to un brauciet šurp. Pašlaik komandpunktā ienāca Dejevs un arī lūdz nodot sveicienu. Redziet, cik mūsu, vecīšu, vēl ir palicis.

Pēc divām stundām Serovs ieradās pulkā.

Pulka plašais aerodroms bija pilns ar lidmašīnām. Lieliskas, Serovam nepazīstamas kaujas lidmašīnas, kas pārsteidza ar daiļumu un spēku, dežurēja starta vietā, ieskrējās, pacēlās gaisā, kārtojās ierinda, nolaidās, un lidotāji ar nepazīstamām sejām vienaldzīgi skatījās no tām uz Serovu, kas soļoja pa aerodromu. Un Serovs zaudēja drosmi. Viņš pēkšņi jutās mazs, nevajadzīgs. Vai tiešām tas ir viņa pulks, tas pats, kura rindās viņš reiz cīnījās, par kuru tik daudz sapņoja, gulēdams hospitāļa gultā? Vai viņam uzticēs tādu lidmašīnu? Vai viņš kādreiz iemācīsies to vadīt? Viņš taču tik ilgu laiku nav turējis rokās lidmašīnas stūri...

Vajadzēja kādam pavaicāt, kā lai nokļūst komandpunktā. Plecīgs vīrietis zilā vasaras kombinezonā stāvēja pie lidmašīnas, pagriezis Serovam plato muguru.

Izdzirdis Serova soļus, tas atskatījās, un Serovs ieraudzīja pazīstamo, plato seju, sasārtušu no saules un vēja.

— Biedri pulka komandieri, vecākais leitnants Serovs ieradies ...

Teikumu pabeigt viņam neizdevās.

Divas spēcīgas rokas viņu satvēra, silts, mīksts vaigs piespiedās viņa vaigam. Luņins, satraukti elsodams, apskāva viņu. Mazliet tālāk, neuzdrošinādamies tuvoties, mīņājās nepazīstami, jauni lidotāji un godbijīgā izbrīnā čukstēja:

— Serovs! Tas ir viņš!

Viņiem neizdevās ilgi pakavēties divatā. Luņins bija |oti aizņemts, uzklausot ziņojumus, dodot rīkojumus, — tur aiz meža, kur dārdēja fronte, notika nepārtraukta kauja, un lidmašīnas te nolaidās, te atkal cēlās gaisā. Neatlika ne brītiņa, lai parunātu ar Serovu. Taču Luņins laiku pa laikam pameta acis uz viņu un pasmaidīja, un Serovs zināja, ka draugs to nav aizmirsis. Beidzot, atlicinājis brīdi, Luņins pamāja diviem jauniem lidotājiem:

— Karjakin! Rjabuškin! Aizvediet vecāko leitnantu Serovu uz ēdnīcu.

— Konstantin Ignatjič, kur jūs mani norīkosiet? — Serovs jautāja.

— Vēlāk, vēlāk aprunāsimies. Vispirms paēdiet vakariņas.

Karjakins un Rjabuškins, glaimoti par viņiem uzticēto uzdevumu, aizveda Serovu uz ēdnīcu.

— Kādreiz mūsu ēdnīcā strādāja meitene Hilda, — Serovs sacīja. — Igauniete ...

— Hilda ir šeit, — ierunājās Karjakins. — Laikam virtuvē. Tūlīt ieradīsies.

Taču vakariņas pasniedza nevis Hilda, bet Serovam nepazīstama meitene.

— Kur ir Hilda? — Karjakins viņai pavaicāja.

— Tikko bija šeit, — meitene atbildēja. — Es pasaukšu.

Viņa izgāja ārā, un bija dzirdams, kā aiz sienas sasaucās meiteņu balsis:

— Kur ir Hilda? Viņu grib satikt kāds sens paziņa ...

— Hilda, Hilda!

— Aizgāja uz pārtikas noliktavu . ..

— Tūlīt nāks! ...

Viņi jau bija izgājuši no ēdnīcas un aizsoļojuši labu gabaliņu, kad pēkšņi sadzirdēja, ka viņiem kāds steidzas paka]. Serovs atskatījās un ieraudzīja Hildu.

No uztraukuma un skrējiena sasārtusi, viņa bija tikpat skaista kā agrāk. Viņa ilgi kratīja Serova roku un nelaida vaļā. Hildas pilnīgās, sārtās lūpas smaidīja, bet viņas gaišzilajās acīs, kas lūkojās Serovā, mirdzēja asaras.

— Nu es jūs atkal apkalpošu ēdnīcā tāpat kā agrāk, — viņa sacīja.

Arī Serovam acīs iemirdzējās asaras.

— Vai atceraties, atceraties? — Serovs jautāja.

Viņas acis satumsa.

— Mūžam neaizmirsīšu! — Hilda svinīgi atbildēja, pielikusi roku pie sirds.

Pēc tam, papurinājusi galvu, viņa atkal uzsmaidīja Serovam.

— Vai dzirdat, kā dārd?

Aiz meža bez apstājas granda artilērija.

— Tur ir Igaunija, — viņa turpināja. — Pavisam tuvu... Mēs kopā bijām Igaunijā un drīz vien kopā atgriezīsimies.

Steigdamies uz pulka komandpunktu, Serovs centās pēc iespējas mazāk klibot, bet viņa klibumam piemita nejēdzīga īpatnība: tas no uztraukuma pastiprinājās. Pulka komandpunkta zemnīcā, kas bija iekārtota pa vienu nakti, Serovu ar priecīgiem saucieniem sagaidīja majors Šahbazjans. Izrādījās, ka Šahbazjans ļoti labi bija informēts par Serova sarakstīšanos ar Uvarovu un pats no savas puses vairākkārt lūdzis Uvarovu, lai tas palīdz Serovam atgriezties pulkā.

— Kā tad citādi! — Šahbazjans dobjā balsī noteica. — Jūs taču esat mūsējais, mūsu vecais kara biedrs. Es sacīju Uvarovam: «Ivan Ivanič, Serovs pulkā ir izaudzis, pulkā cīnījies, palīdzējis veidot pulku. Ja pulkam ir laba slava, tad tur ir arī Serova nopelns. Vai tiešām mēs viņu aizlaidīsim projām! . ..»

Šahbazjans, bez šaubām, no visas sirds priecājās par Serova ierašanos. Bet tajā pašā laikā viņš, šķiet, nepavisam nebija pārliecināts, ka Serovam uzreiz var uzticēt kaujas lidmašīnu. Serovs to noskārta no pārlieku sīkajiem štaba priekšnieka uzdotajiem jautājumiem par veselību, viņš kļuva uzmanīgs un sabozās.

— Padzīvojiet vien, iepazīstieties ar visu tuvāk, — Šahbazjans sacīja. — Gan mēs pratīsim jūs likt lietā . . ‘

Trešo reizi izdzirdis šo nenoteikto solījumu «likt lietā», Serovs kļuva pavisam skumjš un nodūra galvu.

Te no tumšā zemnīcas kakta atskanēja Luņina balss:

— Biedri major, Serovs taču ir lidotājs.

— Es zinu, biedri komandieri, — Sahbazjans atsaucās. — Un zinu, kāds viņš ir lidotājs!

— Viņš ir izcils lidotājs! — Luņins piebilda.

— Bet šis izcilais lidotājs divus gadus nav iekāpis lidmašīnā! — Šahbazjans sacīja. — Viņš ir bijis smagi ievainots, zaudējis spēkus, klibo ...

— Viņš uz zemes klibo, nevis gaisā, — Luņins nepadevās. — Esmu pieradis lidot ar viņu kopā, viņš būs mans pavadonis, tāpat kā agrāk. Nešaubos, ka divu nedēļu laikā mums izdosies viņu sagatavot... Hromih, pavadiet vecāko leitnantu uz mūsu kubriku un nolieciet viņa gultu blakus manējai...

Serovs iemiga uzreiz, līdzko viņa galva pieskārās spilvenam. Bet vēlu naktī pēkšņi atvēra acis un ieraudzīja Luņinu, kas klāja blakus gultu.

Luņins viņam uzsmaidīja.

— Konstantin Ignatjič, es apprecējos, — Serovs, neko nedomādams, sacīja.

— Ar viņu? — Luņins jautāja.

— Jā.

— Labi, — Luņins noteica, bet viņa balsī nebija īstas pārliecības.

— Ļoti labi, — Serovs atkārtoja.

Luņins nopūtās, atgūlās un apklusa. Saruna pārtrūka.

Pēc minūtēm desmit Serovs klusiņām ievaicājās:

— Konstantin Ignatjič, jūs neesat aizmidzis?

— Nē.

— Gribu jums pajautat. .. Vai jus izvedat no Ļe-ņingradas sievieti ar diviem bērniem? Meitenīte Irinočka un zēns Serjoža ...

Luņins labu laiciņu neatbildēja. Tad viņš pietrūkās gultā sēdus.

— Vai tad tā bija viņa?

— Viņa.

Luņins pagalam satraukts ilgi klusēja.

— Tad patiešām viss ir ļoti labi.

4

Divkāršajam triecienam, ko 1944. gada janvārī deva vāciešiem pie Ļeņingradas, bija raksturīga sarežģīta un visaugstākajā mērā precīza sadarbība starp artilēriju, kājniekiem, tankiem un visiem trim aviācijas veidiem — bumbvedējiem, triecienlidmašīnām un iznīcinātājiem. Sniga slapjš sniegs, desmit metru attālumā nekas nebija saskatāms, un tomēr virs vācu priekšējam pozicijām ik pēc piecām minūtēm iznīcinātāju apsardzībā parādījās mūsu bumbvedēju grupas un meta bumbas. Kad artilērija un bumbvedēji pārrāva vācu aizsardzības joslu, izveidotajā pārrāvumā aiztraucās smagie tanki. Tanki nevirzījās vieni, gaisā tos pavadīja triecienlidmašīnas. Ar katru tanku vienību sadarbojās sešas nelielas triecienlidmašīnu grupas, kas atstāja kaujas lauku tikai tad, kad bija ieradusies maiņa. Ar katru triecienlidmašīnu grupu sadarbojās iznīcinātāju grupa. Iznīcinātāji apsargāja tankus un triecienlidmašīnas no gaisa un devās izlūkošanā, atklājot ienaidnieka ugunspunktus un pretestības mezglus.

Katras tanku kolonas priekšējā tankā bija aviācijas virsnieks, kas pa radio nepārtraukti uzturēja sakarus ar iznīcinātājiem un triecienlidmašīnām.

— Biedri kapteini, dodiet darbiņu, — bez apstājas pie aviācijas delegāta tankā griezās triecienlidotāji.

Tas atvēra augšējo lūku, paraudzījās apkārt un pārraidīja:

— Skatieties pa kreisi... Redzat divus tankus? Tur mūsējais cīnās ar vācieti. Vācu tanks — melns. Redzat?

— Redzu. Tūlīt palīdzēšu.

Triecienlidotājs pagrieza savu lidmašīnu pa kreisi un kā neskaidra ēna krītošajā sniegā slīdēja pāri melnajai, bruņām segtajai kārbai. Vācu tanks vienā acumirklī uzliesmoja.

— Biedri kapteini, kāds stāvoklis? — vaicāja triecienlidotājs, vēlēdamies uzzināt sava darba rezultātus.

— Normāls.

Kad tanki nokļuva spēcīgas uguns joslā, kuru bija grūti pārvarēt, aviācijas delegāts kliedza:

— Tatarenko, paskatieties, no kurienes šauj!

Iznīcinātāji, miglā traukdamies virs pašas zemes,

noskaidroja vācu prettanku bateriju izvietojumu, un triecienlidmašīnas dabūja «darbiņu».

— Kā veicas?

— Normāli. Tankistiem pretenziju nav.

Sajās kaujās kopā ar tankiem un triecienlidmašīnām eskadriļa Tatarenko vadībā piedalījās kopš pirmās uzbrukuma dienas. Cīnīties tādā ciešā sadarbībā ar tanku vienībām bija grūti, bet tas bija jauns un aizraujošs uzdevums. Kaujas apstākļos precīza pienākumu sadale nav iespējama — tankistiem un triecienlidotājiem dažkārt bija jākļūst par izlūkiem, bet iznīcinātājiem jādodas triecienuzbrukumos. Ja iznīcinātāji, lidodami pa priekšu tankiem izlūkošanā, atklāja kaut kur ceļu krustojumā ienaidnieka zaldātu vai automašīnu kolonas, viņi negaidīja triecienlidmašīnu ierašanos, bet uzsāka triecienu paši.

Tatarenko drīz vien par citu neko nedomāja kā par šiem triecieniem. Iznīcinātājiem nebija iespējas, līdzīgi triecienlidmašīnām, sagraut blindāžas un dzotus; tiem vajadzēja uzglūnēt vāciešiem «ārā», zem klajas debess, bet tas prasīja īpašas novērošanas spējas, veiklību, apķērību, prasmi paslēpties miglas joslā vai aiz priežu galotnēm. Drēgnais laiks, zemie mākoņi, sniegs un lietus, kas sagādāja milzīgas grūtības aviācijas darbā, bija labvēlīgas piepešiem triecienuzlidojumiem. Šie uzlidojumi bija visu lidotāja iznīcinātāja īpašību barga pārbaude; lai piedalītos tajos, vajadzēja prast ļoti labi rīkoties ar lidmašīnu un ieročiem, prast orientēties gandrīz aklā tumsā, prast vienā mirklī novērtēt situāciju. Un eskadriļa, kuru komandēja Tatarenko, bija viena no tām pirmajām iznīcinātāju aviācijas eskadriļām Baltijā, kas, pavadot tankus, prata dot triecienus ienaidnieka virszemes spēkiem.

Divas padomju armiju grupas virzījās viena otrai pretim, un dažas dienas pēc uzbrukuma sākuma tās karaspēka daļas, kas uzbruka no Oranienbaumas, sāka skaidri sadzirdēt no Ļeņingradas un Pulkovas augstieņu puses uzbrūkošo karaspēka daļu lielgabalu balsis. Aizvien šaurāka un šaurāka kļuva eja, pa kuru vācu karaspēka daļas, kas bija nostiprinājušās pie Ļeņingradas dienvidrietumu nomalēm, uzturēja sakarus ar savām pārējām armijām. Taču atstāt Ļeņingradu vāciešiem negribējās. Viņi acīm redzot pārāk augstu vērtēja prieku šaut ar lielgabaliem uz pilsētu, sagraut namus, nogalināt mātes un mazus bērnus. Viņi turpināja neatlaidīgi apšaudīt Ļeņingradu. Un šī bezprātīgā, ļaunā izklai-

dēšanās pazudināja viņus. Kad viņi atguvās, bija jau par vēlu.

Atstājuši lielgabalus un automašīnas, viņi metās pa slapjo sniegu no Ligovas, Streļņas, Pēterhofas šaurajā ejā starp padomju karaspēka daļām. Bet eja kļuva aizvien šaurāka; to visu turēja zem apšaudes no abām pusēm, un bēdzēji skrēja pa to līķiem, kas bija mēģinājuši izbēgt pirms viņiem. Lai paplašinātu eju, vācu pavēlniecība raidīja uz šejieni visus savus tankus* bet tos sagaidīja padomju tanki, triecienlidmašīnas un iznīcinātāji . ..

— Biedri kapteini, vēl kādu darbiņu!

— Paskatieties pa labi, Tatarenko! Vācieši mēģina aizbēgt caur mežu.

Pagrieziens virs meža. īss trieciens.

— Kāds stāvoklis, biedri kapteini?

— Normāli.

Un, kaut arī padomju iznīcinātāju eskadriļu bija daudz, vācieši atšķīra Tatarenko eskadriļu no citām un izjuta tās priekšā šausmas, nesamērīgi pārspīlējot tas spēkus. Ziņojumos savai augstajai priekšniecībai viņi pārspīlēti svinīgi sauca to par «vecu padomju dužu baru», nevarēdami iedomāties, ka šie «vecie dūži», ka «šie pieredzējušie un neuzveicamie gaisa kaujas virtuozi» ir saujiņa jauniņu krievu zēnu, no kuriem kara sākumā neviens nav pratis lidot. Viņi nevarēja iedomāties, ka šo «veco dūžu» komandierim vēl nav pilni divdesmit divi gadi; viņi nezināja, ka tas ir iemīlējies, — pirmo reizi mūžā un ka, atgriezies pēc kaujas aerodromā, tas kautri un nedroši apvaicājas, vai nav pienākusi vēstule no Ļeņingradas, kas jau kļuvusi par aizmugures pilsētu.

*

Divdesmitajā janvarī mūsu karaspēka daļas, kas uzbruka no divām pusēm, satikās pie Ropšas ciemata. Septiņas vācu divīzijas, kas palika pie pašām Ļeņingradas sienām, bija nogrieztas un drīz tika pilnīgi iznīcinātās. Kritušo vien ienaidniekam šeit dažu dienu laikā bija vairāk nekā divdesmit tūkstoš cilvēku. Apmēram divsimt lielgabali kļuva par mūsu ieguvumu — tajā

skaitā trīsdesmit seši tālšāvēji lielgabali, ar kuriem vācieši bija apšaudījuši Ļeņingradu.

Pēc sagrāves vācu frontē izveidojās plats pārrāvums, kurā strauji ieplūda mūsu karaspēks, virzīdamies uz Volosevu, uz Puškinu, uz Suidu, uz Lugas un Narovas upju krastiem — uz rietumiem.

Arī lidotāju pulkam vajadzēja virzīties uz rietumiem. Tikko bija pienākusi pavēle: pārlidot uz jaunu, tikai pirms pāris stundām atbrīvotu aerodromu. Komandpunkta zemnīcā notika saspringta gatavošanās pārlidošanai. Zvanīja tālruņi, Tararaksina balss neapklusa ne brīdi, dieninieki atkal saiņoja štāba mantas maisos. Ieskrēja cilvēki, noklausījās Luņina un Šahbaz-jana rīkojumus un atkal metās ārā, ka zābaki vien noklaudzēja uz dēļu seguma, zem kura šļakstēja ūdens. Kaut arī steiga bija gluži ikdienišķa, tajā varēja just kaut ko svinīgu. Uz rietumiem! Uz rietumiem!

Šeit bija arī Slava Bistrovs, jau pārkāpis četrpadsmit gadu slieksni, — ar apaļu seju, gaišiem matiem, eļļainā kombinezonā un saviem gadiem tik liels augumā, ka Luņins, kaut arī redzēja viņu katru dienu, ikreiz nenoturējās, nepateicis: «Tad nu gan esi izstiepies!»

Gaidīdams pavēli iekāpt transportlidmašīnā, kurai vajadzēja aizvest pulka tehniķus uz jauno aerodromu, Slava sēdēja tumšā zemnīcas kaktā ar lidotājiem Kos-tinu un Rjabuškinu un ieklausījās to sarunā.

— Pēc dažiem gadiem lidmašīnas, ar kurām tagad lidojam, stāvēs muzejos, — Kostins sacīja.

Rjabuškins klausījās Kostinā neuzticīgi, viņš jutās aizvainots pulka lidmašīnu dēļ.

— Tās ir labākās lidmašīnas pasaulē, — viņš iebilda.

Kostins stūrgalvīgi savilka biezās lūpas.

— Tu nemaz nevari iedomāties, kādas būs tās lidmašīnas, ar kurām mēs abi lidosim pēc trim gadiem!

— Un tu vari iedomāties? — Rjabuškins neticīgi jautāja.

— Mēģinu iedomāties!

Patiesību sakot, Kostinam pašam šis jautājums bija diezgan neskaidrs, un Slava, to manīdams, nicīgi saknieba lūpas. Slava pats pastāvīgi izgudroja un uzlaboja lidmašīnas. Burtnīcas, kurās viņš gatavoja uzdevumus Dejevam, bija izraibinātas zīmējumiem, kas attēloja

dīvainus, spārnotus briesmoņus. Strīdos viņš nereti uzvarēja Kostinu, tāpēc ka labāk pārzināja aviācijas motoru, aerodinamiku un brīvāk prata rīkoties ar matemātikas formulām. Slavā atklājās matemātiķa spējas, un, tā kā arī Dejevs bija dedzīgs matemātiķis, viņi jau sen bija pārkāpuši skolas programā norādītās robežas. Savu nākotnes ceļu Slava jau bija izvēlējies: viņš būs inženieris, radīs jaunus lidmašīnu tipus.

Zemnīcā ienāca Uvarovs, un visi piecēlās. Viņš bija atvedis sev līdzi divīzijas laikraksta redaktoru kapteini Hovrinu, visvecāko Luņina paziņu divīzijā. Hovrins pašlaik kopā ar Uvarovu apbraukāja aerodromus un bija satraukts un saviļņots par visu redzēto — par vācu sagrāvi un bēgšanu, par Ļeņingradas atbrīvošanu, par mūsu uzbrukuma grandiozitāti.

Kara gados redaktors Hovrins bija kļuvis nesalīdzināmi spēcīgāks un veselīgāks. Viņa agrāk tik dzeltenā un slimīgā seja izskatījās veselīgi sārta. Arī Hovrina kādreizējais kumpums zudis, viņš gāja, galvu pacēlis, šķita plecos platāks un augumā lielāks. Kad Luņins viņu sastapa pirmoreiz, Hovrinam bija nelabojama civilista izskats, bet tagad, paraugoties uz Hovrinu, varēja nodomāt, ka viņš ir dienestā jau kopš jaunības dienām: viņam bija īsta karavīra stāja.

Hovrins bija ļoti priecīgs, ieraugot Luņinu. Hovrinam tas šķita nozīmīgi, ka viņi satikušies tieši tagad, Ļeņingradas atbrīvošanas dienās.

Viņi taču iepazinās uz lokomotīves, pēc tam pārsēdās automašīnā un iebrauca Ļeņingradā tikai nedaudzas stundas pirms tam, kad noslēdzās aplenkuma loks. Cik tāls likās šis laiks!

— Vai jūs mucu vēl atceraties? — viņš jautāja.

Šīs atmiņas laikam viņam bija ļoti mīļas. Hovrins vēl atcerējās, kā viņi satikās četrdesmit otrā gada Ļeņingradas bada ziemā pie politdaļas rakstveža Šara-pova un kā Luņins lūdza palīdzību izvest no Ļeņingradas sievieti ar bērniem, apgalvodams, ka tā esot viņa sieva un viņa bērni.

— Jūs, apakšpulkvedi, neprotat melot, — Hovrins smiedamies sacīja. — Mēs ar Šarapovu jums ne brīdi nenoticējām ...

Luņins paskatījās pulkstenī.

— Jāiet.

Palūdzis Uvarova atļauju, viņš izgāja ārā un devās pie lidmašīnām, gandrīz visi sekoja viņam.

Uvarovs, Hovrins un Sahbazjans palika vel brīdi zemnīcā.

Sāka runāt par Luņinu.

— Viņš man kādreiz pats stāstīja, ka bijis precējies un pēc tam šķīries, —Hovrins ierunājās. — Vai jūs to zinājāt? — viņš jautāja Uvarovam.

— Zināju, — Uvarovs atbildēja.

— Laikam vairs nemīlēja, — Sahbazjans izteica savas domas.

— Nu nē, tas nevar būt, — Uvarovs iebilda.

— Vai viņš jums stāstīja? — Hovrins jautāja.

— Stāstīt nestāstīja, es tāpat zinu, — Uvarovs teica. — Viņš ir tāds cilvēks, kas, reiz iemīlējis, mīl uz mūžu.

— Ir tādi cilvēki, — sacīja Hovrins.

Luņins pa to laiku jau bija pacēlies gaisā, un viss pulks pacēlās aiz viņa. Tā bija pirmā sala diena visa ziemā, un šī diena jau sliecās uz vakaru. Vējš pēkšņi izkliedēja mākoņus, un priekšā rietumos parādījās milzīga, sarkana saule, zemu noslīgusi virs meža. Luņins lidoja pretim saulei, un visas pulka lidmašīnas sekoja viņam varenā ierindā, un to bija tik daudz, ka tas piepildīja visu gaisa telpu, cik tālu vien sniedza skats. Šīs lidmašīnas nesa tautām atbrīvošanu, cerību, nākotni, un pasaulē nebija tāda spēka, kas varētu apturēt to lidojumu.

1946.—1953.

SATURS

Pirmā nodaļa. Marja Sergejevna.......

Otrā nodaļa. Majors Luņins..........

Trešā nodaļa. Nams Vasilija salā .....

Ceturtā nodaļa. Rudens..............

Piektā nodaļa. Pārlidojums ..........

Sestā nodaļa. Ceļš..................

Septītā nodaļa. Gvarde..............

Astotā nodaļa. Viesuļvētras ..........

Devītā nodaļa. Siņavina.............

Desmitā nodaļa. Suho sala...........

Vienpadsmitā nodaļa. Darbi un sapņi . .

Divpadsmitā nodaļa. Pārrāvums ......

Trīspadsmitā nodaļa. Kauja virs jūras . . Četrpadsmitā nodaļa. Uz rietumiem ....

N. ČUKOVSKIS

BALTIJAS DEBESIS

Redaktore H. Zirnīte. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors A. Mironovs. Korektore L. Bībere. Nodota salikšanai 1960. gada 24. februāri. Parakstīta iespiešanai 1960. gada 16. jūnijā. Papīra formāls 84X108 1/32. 17.57 fiz. iespiedi. 28.81 uzsk. iespiedi. 31,3 izdevu. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 10 rbļ. 80 kap.. no 1961. g. 1. I. — A—rbl. S—kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju btilv. 24. Izdevn. Nr. 12946-D1343 Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā.

Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 342.

Content

Čukovskis Nikolajs Baltijas debesis

PIRMĀ NODAĻA. MARJA SERGEJEVNA

OTRA NODAĻA. MAJORS LUŅINS

TREŠĀ NODAĻA. NAMS VASILIJA SALĀ

CETURTĀ NODAĻA. RUDENS

PIEKTĀ NODAĻA. PĀRLIDOJUMS

SESTĀ NODAĻA. CEĻŠ

SEPTĪTĀ nodaļa. GVARDE

ASTOTĀ NODAĻA. VIESUĻVĒTRAS

DEVĪTĀ NODAĻA. SIŅAVINA

DESMITA NODAĻA. SUHO SALA

VIENPADSMITĀ NODAĻA. DARBI UN SAPŅI

DIVPADSMITĀ NODAĻA. PĀRRĀVUMS

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. KAUJA VIRS JŪRAS

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. UZ RIETUMIEM!

SATURS