Zamaiča Lūcija

Direktors Kazrags

Lūcija Zamaiča

Direktors Kazrags

Romāns

Lūcija Zamaiča (1893-1965)

1917. gada pavasarī Cēsīs iznāca Lūcijas Zamaičas pirmā dzeju grāmata «Mana dvēsele».

Pirmajam dzejoļu krājumam sekoja citi: «L'intérieur» (1920), «Ziemeļu saulē» (1921), «Zelta atvars», «Mīlas kontrabanda»; garāki stāsti: «Čigāns un trīs dāmas» (1923), «Līvijas dienasgrāmata» (1924), «Ciemā pie tautiešiem» (1925); daudzi feļetoni un publicistiski raksti periodikā, bagātīgi raksturojot rakstnieces personību un daiļrades spējas. Daļa Lūcijas Zamaičas daiļdarbu palikuši rokrakstā — daļa gājusi zudumā.

Ar katru jaunu darbu auga un veidojās arī rakstnieces meistarība, paplašinājās viņas redzes loks, vērtējums kļuva dziļāks.

Pats plašākais un nozīmīgākais L. Zamaičas prozas darbs ir «Direktors Kazrags». Šo romānu 1927. gadā izdeva Ansis Gulbis. 1936. gadā «Direktoru Kazragu» 10 300 lielā metienā publicēja krievu valodā arī Ļeņingradas izdevniecība «Художественная литература».

Romāna krievu izdevuma priekšvārdā Pēteris Ķikuts saka: «Šā romāna galvenā vērtība ir tieši mūsdienu buržuāziskās Latvijas dzīves un sadzīves attēlojuma patiesīgums. Šeit kā liels nopelns jāizceļ Lūcijas Zamaičas rakstnieces godīgums.»

Šajā romānā rakstniece asi šausta buržuāziskās Latvijas valdošās šķiras mantrausību, nacionālo aprobežotību un garīgo tukšumu, atmasko «augstākās sabiedrības» liekulību.

Varbūt mūsdienu lasītājam šķitīs mazliet paradoksāli, ka romāna galvenā varone Ninete ir bijusī bārdāma. Atmaskojot buržuāziskās sabiedrības svētulību un liekulību, autore pasvītro, ka pat šī vieglās uzvedības sieviete būtībā ir daudz godīgāka un patiesāka par visām «augstākās sabiedrības» dāmām, kas nodarbojas tikai ar tualetēm un tenkošanu.

«Pilnīgi dabīgi, ka tie, kam ir nauda, dievina greznas lupatas un briljantus,» secina autore.

«Tā jau tas reiz bija: vīri taisīja veikalus, lai sievas staigātu pa veikaliem. Parasta un visiem saprotama lieta.»

Linards Laicens ļoti augstu vērtējis šo Lūcijas Zamaičas buržuāziskās sabiedrības aso kritiku.

1925. gada 3. februārī viņš raksta L. Zamaičai:

«Tevi, Lūcij, ļoti ēdot pilsoņu dāmas. Tas nozīmē, ka Tu esi īstā vietā savu belzienu devusi.»

Romānā «Direktors Kazrags» mēs redzam visā kailumā Latvijas valdošo aprindu netīros veikalus, nabadzīgo domu un jūtu pasauli, šauro interešu loku.

Rakstniece dziļi pārdzīvo tā laika sociālo netaisnību. Viņas galvenā varone Ninete saka: «Bija tik skumji, ka gribējās raudāt. Sūdzēties par kādu netaisnību, kurai nebija vārda, bet kura kā briesmīgs nezvērs raudzījās no katra stūra.»

Un tāpēc autore nerimtīgi meklē ceļu uz citu sabiedrību, cenšas iesaistīties lielajā sabiedrības pārveidošanas darbā, ar kuru jau tā bija iepazinusies pirmajos revolūcijas gados (1917—1919), dzīvojot Arhangeļskā. Sī doma ieskanas arī romānā «Direktors Kazrags». Romāna noslēgumā Ninete tiekas ar kādu no cietuma atbrīvotu pagrīdnieku.

Divdesmito gadu sākumā L. Zamaiča iepazīstas ar Linardu Laicenu. Šai draudzībai ir liela nozīme rakstnieces turpmākā dzīvē un daiļradē.

«Ap tiem pašiem gadiem,» raksta L. Zamaiča, «es iepazīstos ar Linardu Laicenu. Draudzība ar viņu izšķir visas manas dzīves turpmāko gaitu. Manā dzīvē rodas mērķis. Draudzība ar Linardu Laicenu turpinās visus manus labākos gadus.»

1928—1933. g. Lūcija Zamaiča tuvāk iepazīstas ar pārējiem Saeimas strādnieku un zemnieku frakcijas deputātiem Emīlu Sudmali, Oskaru Gulbi un Frici Bergu. Viņas dzīvoklī regulāri notiek Saeimas strādnieku un zemnieku frakciju sēdes, kur piedalās arī LKP CK sekretārs F. Deglavs.

Drīz pēc fašistiskā apvērsuma 1934. gadā, kad jo sevišķi liela uzmanība tika veltīta nelegālās preses izveidošanai, rakstnieks Indriķis Lēmanis mani iepazīstināja ar Lūciju Zamaiču un rekomendēja viņu kā pilnīgi drošu un uzticamu cilvēku, kuru var iesaistīt pagrīdes darbā.

1934. gada vasarā vairākkārt apmeklēju rakstnieci Lielupē, kur viņa mita kādas nelielas vasarnīcas bēniņos.

L. Zamaiča ar dziju sašutumu stāstīja, ka fašistiskā Ulmaņa kliķe viņai, tāpat kā vairākiem citiem progresīviem rakstniekiem, atņēmusi jebkādu iespēju publicēties, viņa izslēgta arī no rakstnieku un žurnālistu arodbiedrības.

Es izvirzīju priekšlikumu publicēt L. Zamaičas darbus nelegālajā Komunistiskās partijas un komjaunatnes presē. Rakstniece labprāt tam piekrita. Viņa iedeva arī vairākus dzejoļus, trīs no tiem: «Baigs ritums», «Mēs esam ar jums» un «Mūsu vārds» 1934. gada beigās un 1935. gada sākumā publicēti Komjaunatnes nelegālajā izdevumā «Jaunais Komu-nārs» (Nr. 20, 1934. g.; Nr. 32, 1935. g.). Šķiet, ka vairāki L. Zamaičas dzejoji un tēlojumi publicēti arī nelegālajā revolucionāru rakstnieku izdevumā «Fronte».

1940. gada vēsturiskie notikumi deva iespēju rakstniecei publicēt savus darbus un viņa ar jaunu enerģiju ķērās pie darba. Bet tad iebruka vācu fašisti. Lūcijas Zamaičas nostāja bija labi zināma vietējiem fašistiem un viņu līdzskrējējiem. Un tāpēc arī viņu apcietināja jau pašās pirmajās dienās pēc fašistu ienākšanas. Rakstniece izgāja fašistisko cietumu un spīdzināšanas elli. Tā Latvijas mantīgo šķiru pārstāvji vēlreiz atriebās talantīgajai rakstniecei. Apcietināšanas laikā bija gājuši bojā arī nepublicētie L. Zamaičas darbi.

Kad L. Zamaiču atbrīvo, cietuma režīms ir sagrāvis viņas veselību, un rakstīt viņa vairs nevar.

Un tas rakstniecei bija briesmīgāk nekā fiziskā nāve.

1965. gada 17. janvārī L. Zamaiča mirst.

Lūcijas Zamaičas literārā mantojuma labākā daļa ir izturējusi laika pārbaudi. Viņas proza'izceļas ar savu aso, satīrisko domu, dziļo skatījumu un labo valodu.

Ar prieku varam atzīmēt, ka tagad ar L. Zamaičas romānu «Direktors Kazrags» varēs iepazīties arī mūsdienu lasītāji, jo pēdējos gados viņas darbi nav izdoti.

M. Rozentāls

\

PIRMĀ daļa. DIREKTORS GRIB PRECĒTIES

.

I GODS, KAM GODS PIENĀKAS

— Jā, direktora kungs, tas ir jūsu galds ... Spalva jauna, un tinte svaiga, — teica departamenta apkalpotājs, zemu locīdamies jaunā direktora priekšā.

Ne vārda neatbildēja Kazrags. Nosēdās pie galda un izstiepa garās kājas, tā ka lakkurpes, kuras bij tikpat jaunas kā direktora gods, laipni smaidīja galda otrā pusē. Direktora sejā nevarēja saredzēt ne laipna, ne nelaipna smaida. Pašapzinīgs miers. Cienīgi Kazrags pamāja ar galvu apkalpotājam, un tas klusiem, šļūcošiem soļiem pazuda koridorā, aizvērdams aiz sevis durvis. Kazrags pierāva kājas pie krēsla. Nekur šīm kājām nebija miera, jo labās kājas trešā pirksta varžacs sevišķi sāpēja jaunajās laķenēs. Šis niecīgais fakts traucēja direktora kungam izjust pirmo reizi to ērtību, kādu sagādā direktora sēdeklis paklusā departamentā.

Kazrags gribēja domāt par to, ka drīz nāks ierēdņi ar papīriem un gaidīs viņa parakstu, kā to viņš senāk pats ir darījis; un kā viņš parakstīs šos nieka papīrīšus neizlasījis, kā to ir darījuši tie daudzie direktori, kuru priekšā Kazrags kādreiz ir trīcējis. Viņš gribēja cieši sažņaugt dūri un uzsist uz galda. Bet līdz ar senilgoto cerību piepildīšanos senais rūgtums un gandares ilgas bija izgaisušas, un, sev par lielu brīnumu, Kazrags nejuta sevī vairs dusmu.

Valdkārīgās domas izgaisa, un skatus apmigloja sārts mākonis. Kazrags atspieda savu puskailo galvaskausu apaļā, baltā rokā. Mīksti platajā sejā, kuras vaigiem bija tieksme svērties uz leju, pazibēja smaids. Apakšējā lūpa atkrita no virsējās un atklāja divas rindas dzeltenu zobu, kuriem bija sveša zobu birste, _bet_ gan labi pazīstama nikotīna brūnā sula. Sārtaja mākonī Kazrags ieraudzīja sievišķību. Kādai un kurai sievietei šīs sievišķīgās nianses piederēja, to Kazrags nevarēja pateikt. Līdz šim viņš bija gluži atturīgi tikumīgs. Nevienu sievieti viņš vēl nebija mīlējis, tikai nepieciešamos gadījumos apmeklējis atklātas mājas, kas valstiski atzītas un pilsoņu pabalstītas. Nē, nē! Viņš bija godīgs ierēdnis. Nevienas meitas viņš vēl nebija pavedis, nedz pats pavesties ļāvies. Viņa ideāls arvien bij bijis: ērta guļamistaba ar patīkamu papildinājumu sievas veidā. Jaunas — skaistas ... Direktors! Nekas vairs nevarēja, stāties ceļā šā dzīves sapņa izvešanai — Kazrags bij direktors! Un viņa nākošā sieva — direktora kundze.

Asinis iesitās Kazraga sejā. Viņš uzlēca no krēsla un lieliem soļiem piegāja pie loga. Saule spīdēja uz rudenīgi mitrās ielas. Manai sievai būs kažoks, tāds... varbūt tāds kā tai dāmai... varbūt vēl labāks. Un viņa ies tikpat cienīgi pa ielu kā tā tur... Un pie rokas viņa vedīs mazu Kazradzēnu...» Direktora patīkamos sapņus kā ar nazi pārgrieza viena doma: «Bet es taču nepazīstu nevienas jaunavas! Un kas lai zin, kura starp jaunavām ir jaunava?...» Viņš sāka domāt par sabiedrībā pazīstamām sievietēm. Nē! Neviena no tām nebij cienīga direktora kundzes godā!

Tanī pašā departamentā, tikai otrā istabā sēdēja departamenta direktora draugs Ķiplociņš. Tā kā vienā departamentā nevar būt divi direktori, tad Ķiplociņš bij vienkāršs ierēdnis.

— Nu, Ķiplociņa kungs, — teica Salmiņa jaunkundze, — tagad jums visas priekšrocības. Drīz jūs varbūt nesēdēsat kopā ar mums, bet būsat celti godā. — Salmiņa jaunkundze uzsita lielo «M» ar tādu sparu, ka visa mašīna notrīcēja.

— Kā tā? — Ķiplociņš piecēlās un ar gluži aristokrātisku žestu pagrieza savu melni strīpoto bikšu stilbu, jo iegludinātā vīle bij drusku sašķobījusies.

— Kā tā? Nu tā! — Salmiņa jaunkundze pacēla galvu no rakstāmmašīnas un paskatījās Ķiplociņā.

— Kāpēc jūs, jaunkundz, tā domājat? — Ķiplo-ciņa balss bij tikpat eleganta kā viņa žesti. Ar daiļrunātāja izpratni viņš uzsvēra tos balsienus, kuri viņam likās visspējīgāki iespaidot klausītāju, sevišķi, ja ’tas bij daiļais dzimums. Ķiplociņš viegli lidojošiem soļiem, kā sentimentāls mīlētājs uz skatuves, bij pienācis tuvāk Salmiņa jaunkundzei.

— Es domāju tā, kā domā visa kanceleja, jo jūsu draugs Kazrags tagad ir direktors.

— Jā, jā. Viņš ir mans draugs, bet kas tad par to? — Ķiplociņā balsī bij izzudušas glaimojošās skaņas. Ar tādu balsi varēja runāt vai pats ministrs.

— īsts draugs drauga neatstāj ne priekos, ne arī bēdās. — Salmiņa jaunkundzes sejā bij jūtams ironisks smaids.

— Jūs domājat — liels prieks būt par direktoru? Pārāk liela atbildība.

— Bet jūs labprāt par tādu būtu.

— Pietiek, ka draugs tiek direktora amatā. — Kā arī Ķiplociņš negribēja apslēpt rūgtumu, tas viņam tomēr neizdevās. Viņš turēja par labaku atsēsties pie sava galda. Salmiņa jaunkundze vēl kaut ko teica, bet teikto aprija mašīnas klaudzieni. Ķiplociņš nogrima savu labi kopto nagu apskatē.

«Hm,» domāja viņš, «vai neiet pie Kazraga?. Savādi — pāris dienas atpakaļ varēja ar viņu ta mierīgi pļāpāt, bet tagad — direktors... Ka tapat lai

iet? Būtu jānes kāds papīrs. Bez papīra direktora kabinetā nevar taču iet.»

Papīra rakstīšana negāja uz priekšu. Ķiplociņam bij jādomā, ko Viņš šodien pastāstīs Kazragam. Viņu draudzība jau taisni pastāvēja iekš tā, ka Ķiplociņš Kazragam stāstīja savas raibās mīlas dēkas. Un Kazrags tanīs klausījās ar lielāko interesi. Sīki, kā labs advokāts, viņš Ķiplociņam izprašņāja visus sīkumus. šie sīkumi bija taisni tie, kas Kazragam palīdzēja pavadīt vientuļos vakarus. Viņam nebij jāiet uz ielas pašam personīgi pārdzīvot šo sīkumu asumus. Tos viņa vietā bij izjutis līdz pilnībai skaistais un vieglprātīgais Ķiplociņš, kuram taču nebij jādomā par karjeru, jo to, kā liekas, vēl neinteresēja laulības dzīves plašā guļamistaba ar dabīgu un likumīgi attaisnojamu nogurumu un normālas dzīves taisno atalgojumu. Meklējot sev fizisku un Kazragam psiholoģisku baudījumu, šis Ķiplociņš varēja likt visu uz spēles, jo tam nebij tik liela mērķa kā Kazragam — būt par ministru.

Kazrags bij pat uzstādījis savu kandidatūru Saeimas vēlēšanās Bezpartejiskā darbīgo valsts darbinieku apvienotā partijā, bet neapzinīgā tauta arvienu un visur viņu bij strīpojusi. Ķiplociņš bij izdomājis labu mierināšanas līdzekli un stāstīja savam draugam:

— Tas tadeļ, ka tu nepinies ar sieviešiem. Visi domā, ka tu esi pārāk sievišķīgs, un strīpo tevi līdz ar daiļo dzimumu. — Šos mierināšanas vārdus Ķiplociņš pavadīja sulīgiem smiekliem, par kuriem Kazrags tikai nopūtās. Viņš zināja īsto iemeslu: viņš bij vēl niecīgs ierēdnis.

«Ko es tam Kazragam šoreiz lai pastāstu? Vai par to, kā mazā Cili sataisīja savas nokritušās biksītes publikas priekšā?... Nē, tas viņu šodien laikam neinteresēs. Es viņam pastāstīšu, ka nākošā

Saeimā viņš ir kā likts iekšā, jo nu viņš taču reiz ir departamenta direktors.»

Lai gan papīrs parakstam vēl nebij pagatavots, Ķiplociņš piecēlās, jo sarunu temats bij atrasts. Viņa straujās kustības pamanīja Salmiņa jaunkundze un apjautājās:

— Ko, vai nu pie direktora?

Ak, šī Salmiņa jaunkundze! Tā bij vienīgā jaunkundze vai visā ministrijā, uz. kuru Ķiplociņa pliki razētā seja, gludi sasukātie mati,_ mūžīgie vizītsvārki neatstāja nekāda iespaida. Pat tās vecās dāmas, kuras jau sen vairs nevarēja saukties par jaunkundzēm, atzina, ka Ķiplociņš ir lāga zēns. Labprāt Ķiplociņš būtu ieskaitījis šo Salmiņa jaunkundzi starp savām mījākām, bet ne no vienas puses tai nevarēja pieiet klāt. Kā ezis, kas sacēlis adatas, bij šī jaunkundzīte. Bieži viņa bij dusmīga. Tad viņa sita savu rakstāmmašīnu tā, ka Ķiplociņam likās, ka dauza nevis nejutīgos burtus, bet katrs sitiens domāts viņa sejai. Viņa koptai sejai, kur caur balti smaržīgo pūdera kārtu redzējās iezilganā āda, ar kādu var tikai lepoties īstie dienvidnieki, kam dievs devis biezu un audzelīgu bārdu.

Ķiplociņš gāja/ Piedauzīja pie direktora kabineta durvīm. Atbildes tas nesagaidīja. Tā laikam aizskanēja kaut kur plašā kabinetā. Atvēra durvis. Kazrags nebij viens. Viņš dzīvi sarunājās ar kādu kungu. Sis kungs, kā liekas, nebij vienkāršs ierēdnis. To varēja novērot no cienīgā klepus, kas jaucās saruna. Kazrags paskatījās uz durvīm. Viņa sejā bij neapmierinātība, tāda, kāda mēdza parādīties viņa sejā tad, kad restorānā pasniedza sliktas pusdienas.

— Vai es traucēju? — jautāja Ķiplociņš, smaidīdams ne tikai ar seju, bet arī ar ausīm, jo tās viņam, pašam negribot, bij nosarkušas, ieraugot Kaz-raga dusmīgās acis.

— Ak, tas jus, Ķiplociņa kungs? Vai kas ko parakstīt?

— Nē...

— Nu, tad ienākat velak, es pašlaik esmu aizņemts.

Tas bija viss. Ķiplociņam nekas neatlika kā veikli apgriezties uz papēža un izzust no kabineta. Nepatīkami bij iet kancelejā, jo Salmiņa jaunkundze katrā ziņā nepaliks bez ironiskas piezīmes. Un tā arī bij.

— Jūsu vizīte pie direktora kunga nevilkās garumā.

— Kabinetā svarīga apspriede, — atcirta dusmīgi Ķiplociņš, paņēma savu glāzi. Dzert negribējās, bet kaut kas bij jādara. Uztraukumā viņš iemeta glāzē neparasti daudz cukura un sāka maisīt tik skaļi, ka visi kancelejas darbinieki pagriezās pret viņu.

«Vai nav lops tas Kazrags! Tik nelaipni viņš mani nekad nav saņēmis. Un vēl «jūs»! Mēs taču esam uz «tu». Skaties tikai — direktors!» domāja Ķiplociņš, dzerot brūno, pārsaldināto šķidrumu un kožot klāt sviestmaizi ar ķilavu. «No tādas kundzības tiešām kļūst slikta dūša!» Viņš juta, ka kaut kas sāka griezties pakrūtē. Gribējās nospļauties. Nē, to viņš nedrīkstēja, ar to tiktu bojāta viņa džentlmeniskā reputācija. «Es viņam gan parādīšu! Es viņu gan izmācīšu, šo direktoreii!»

Salmiņa jaunkundze brokastojot vēroja savu kolēģi. Viņas tumšie, gludi sasukātie mati bij pilni spītības. Zilās, platās acis mirdzēja uzvaras priekā. Arī sārtās lūpiņas bij smaidīgas. Šis spītības prieks piedeva viņas gandrīz klasiskai sejai skaistumu, kas lika domāt Ķiplociņam, ka viņš vēl nav visvarens un ka viņa izslavētās vīrišķīgās īpašības dažreiz ir gluži bezspēcīgas.

II DIREKTORS IZMAKSĀ

Kazrags stāvēja spoguļa priekšā savā mazā mēbelētā istabiņā, kuru viņš vēl nebija paspējis pārmainīt pret greznu direktora dzīvokli. Modinātājs pulkstenis, kas bij pakārts pie gultas un jau vairāk gadus cieta savu nenormālo stāvokli, bij izplētis savas nelietotās kājas kā izmisumā. Arī viņa stundu rādītāji bij izplētušies: garais bij desmit minūtes pāri par divpadsmitiem, īsais — starp deviņiem un desmitiem. Kazrags mētāja savus skatus no spoguļa uz pulksteni. Viņš steidzās. Ļoti, ļoti viņš steidzās. Lielas, dzeltenas sviedru lāses lija pār dzelteniem vaigiem. Viņas taisījās nokrist uz baltā smokinga krekla. Jā, šis krekls bij aizkavēšanās galvenais iemesls. Cik grūti šo cieto, spīdošo veļu dabūt uz kauliem! Vēl grūtāki tad, ja uz kauliem ir apaļa miesa. Traģiskākais bija tas, ka apkaklīti bij gadījies nopirkt šaurāku kā kreklu. Lai dabūtu to ap kaklu, bij jāpārvar vienkāršs fizikas likums, ka lielākais neietilpst mazākā.

Kazrags juta, ka vakaram vajadzīgā un visu dienu krātā enerģija iet zudumā. Izmisis viņš nosēdās uz krēsla un nolaida rokas gar sāniem. Apkaklītes viens gals bij piestiprināts pie krekla, bet otrs ar stipri izplesto un jau nosmērēto pogas caurumu uzvaras priecīgs rēgojās gaisā.

«Jāiet, viņi mani gaidīs!» Kazrags piecēlās un ar jaunu enerģiju ķērās pie nepaklausīgās apkaklītes. Sašķieba seju. Kakls kļuva gluži sarkans, acis izspiedās uz āru. Trīcošās rokas pievilka vēl un vēl apkaklīti. Tā! Fiziskais likums bij pārvarēts. Abi apkaklītes anarķistiskie gali sēdēja mierīgi uz pogas. Krekla apkakle gan līda ārā. Bet priekš kā tad ir kaklasaite? Tā aizsegs visus defektus, un jaunā direktora parādīšanās restorānā būs efekta pilna.

Šodien Kazrags izmaksāja vakariņas saviem draugiem, kuri ne mazums bij strādājuši pie tā, lai Kazrags tiktu par direktoru. Kazragam gan bij žēl šķirties no savas ietaupītās naudiņas, bet sabiedriskais stāvoklis to prasīja. Un galu galā — nieks vien bija. Ietaupījums nemaz nebij tik mazs. Vai tad kārtīgs cilvēks nevar ietaupīt Latvijā naudu? Un sevišķi vēl tāds, kas ne dzer, ne pinas ar sieviešiem? Pat ne kreklu nemaina katru sestdienu. Jā, bet nu jāsāk jauna dzīve! Ko rūpēties par naudu! Līdz ar godu nāks nauda.

Kazrags paņēma savu noļukušo platmali. Tā nemaz labi nestāvēja pie varenības pilnā, melnā uzvalka. Jāiegādājas jauna. Katliņš?... Cilindrs?... Kazrags pasmaidīja un klusu teica:

— Jāiesāk jauna dzīve.

Un viņš sāka. Lēni, cienīgi viņš kāpa lejā pa trepēm. Skaļu direktorisku balsi viņš sauca:

— Taksi!

Pēc apdomājās. «Vai tad es nevarēju aiziet kājām vai ar ormani?» Bet neko darīt — auto jau piebrauca. Šoferis atvēra durvis.

— Lūdzu, kungs!

Kungs iekāpa jaunā dzīvē.

Auto apstājās pie «F.T.D.» durvīm. Kazrags vērīgi skatījās atzīmēto maksu.

— Vai tad es tik daudz esmu nobraucis?

— Tā būs gan, kungs.

Kabarē tikko bij sācies. Kazragu samulsināja gaišie uguņi un viesu skaļie smiekli. Bet viesmīļa cienīgā locīšanās viņam vispirms atgādināja viņa melno jauno vakara apģērbu un pēc tam arī jauno direktora godu. Viņš pašcienīgs un drošs izgāja zālei cauri, ļaudams krāsainiem uguņiem rotāties plikajā direktora pakausī. Tur jau viņi sēdēja, viņa aicinātie viesi. Viens, divi, trīs... hm ... ceturtā nebij. Tatad viceministrs nebij atnācis, lai gan šodien apsolījās. Tas drusku sāpēja Kazragam. Bet vai tad tādu vien apvainojumu viņš bij norijis savā dzīvē? Domāt par nepatīkamām lietām tagad nebij laika. Laipni bij jāapsveicinās ar kolēģiem un jārūpējas par vakariņām. Kavēdami laiku un cerēdami uz labākām lietām, viesi bij pasūtījuši pa glāzei alus. Kazrags apsēdās un ar baltu jaunu mutautiņu noslaucīja no pieres sviedrus.

— Es atvainojos, ka nokavējos. Biju paņēmis no ministrijas dažus steidzamus papīrus līdz — bija jāizskata, — stāstīja Kazrags, gribēdams aizmirst īsto nokavēšanās iemeslu. Bet īstais nokavēšanās iemesls lika pastāvīgi sevi just, graužoties mīkstajā, apaļajā kaklā.

— Jauna slota tīri slauka. Daudz mums tādu direktoru nav, kas papīrus ņem līdz no ministrijas, — iebilda kāds.

— Ko nu, ko nu, — laipni smaidīja Kazrags. — Bet nu jādomā par vakariņām. — Viņš pameta ar galvu melni baltajām figūrām, kas stāvēja zāles malā. Mirklis — un tās aplidoja Kazragu kā tauriņi gaišu liesmu pusnakts melnumā. Rīgas viesmīļi ar-vienu laipni un vēlīgi — viņi pazīst savus viesus.

— Uzkožamo, šņabīti, alu, pēc tam kaut ko siltu ... Nu, vēlāk redzēsim.

Sniegbaltās zalvjetes, smagie, baltie trauki, dzirkstošās glāzes un bagātīgi dekorēta zviedru plate uzvaras priekā atspoguļojās izsalkušās sejās.

«Jā, tā ir dzīve,» domāja Kazrags un, kā šī vakara saimnieks, ar viesmīlīgu smaidu piepildīja glāzītes. Viss notika tā, kā tam jānotiek. Kājas kļuva smagākas, galvas vieglākas. Glāzīte pēc glāzītes atsvabināja karafes no liekā smaguma. Viesmīļi mainīja tukšās karafes pret pilnām. Un pēc pēdējā laša gabaliņa nozušanas viesi jutās pacilātā garastāvokli.

Kazrags sentimentālām, apmiglotām acīm stāstīja, kā viņš ganījis cūkas tēva mājās un pinis vīzes kaimiņa birztalā.

— Māte tevi izceļ agri rītā. Tu izberz acis, izskrien pagalmā... Saulīte tikko izlīdusi no kaimiņa lauka. «Žiglāk, puika,» uzsauc tēvs. «Cūkas jau rukš kūts priekšā.» Bet es — politiķis, toreiz es jau biju politiķis, es: mem, kas būs brokastī? Ja gaļa — cūkas bij pieēdušas līdz brokastīm. Biezputra — guļ ču-piņā. He-he! Gudrs puika es biju... Labi, labi bij tad. Zālīte mīksta kā samts. Tu glaudies pie viņas, viņa glaužas pie tevis kā mīksts skuķis. Jā — kas es biju? — Cūkgans! Bet tagad? — Direktors! Un cik nav tādu? He, kur tie ministri radušies! Vai kāds autiņos jau ministrs bijis? No autiņiem pie cūkām; no cūkām «autiņos»... Brauc, ka Rīga vien dimd!... Jā, tāda ir tā latvju tauta! To tikai latvieši var! Lai dzīvo, lai dzīvo Latvija!

Kazrags labprāt būtu licis nospēlēt «Dievs, svētī Latviju», bet krogos bij aizliegts to darīt. Viņš uzmeta uz klavierēm piecsimtnieku. Orķestris nospēlēja varonīgu «tušu». Kad brūni apceptā cūkas karbonāde un skābie gurķi parādījās galdā, Kazrags bij sirsnīgi apķēris savu kolēģi pa labi un raudulīgā balsī stāstīja kolēģim pa kreisi:

— Ko līdz man direktora gods un iekrātā nauda? Tas viss ir tīrais nieks! Viena man trūkst... eh...

— Nu, -kā tad?

— Godīgs esmu bijis visu mūžu. Ne dzēris, ne ēdis ... Nu, kaut ko jau nu es esmu ēdis ... Pat labus papirosus es neesmu pīpojis — kaut kādu «Tip-Top» vai «Tik-Tak». Bet viena man arvien ir trūcis...

— Nu, tad tā jums ir trūcis, — un kolēģis pacēla neizdzertu glāzi.

— Nē, to vēl varēja dabūt. Sievas man trūka! Lūk, kas!

— Ā, — iesaucās pretimsēdošais direktors, kurš jau bij pārdzīvojis divas sievas un neizskaitāmas mīļākās.

— Jā, sieviņas... maigas, mīļas sieviņas sārtiem vaigiem un platām gūžām. Un krūtīm, kur var paslēpt nogurušo galvu.

— Vai tu re, ko Kazrags iedomājies — krūtīs paslēpt direktora galvu. Nu, tām nu arī vajag būt krūtīm!

— Klausies, vecais draugs, — vai tu jau sāc palikt erotisks? — Kazrags izdzirda aiz sevis runājam. Nepaguva viņš vēl atskatīties, kad kāds viņam stingri uzsita uz pleca. Atgriezies: Ķiplociņš! Bet te jau bij krogs, un satikt Ķiplociņu krogā nebij nekāds brīnums. Sasveicinājās. Ķiplociņš, izrādījās, bij jau pazīstams ar pārējiem.

— Vai var pie jūsu galdiņa piesēst? — smaidot jautāja viņš.

— Lūdzu, lūdzu, — kāds iesaucās.

Kazrags bij gluži nelaimīgs. Sis niecīgais ierēdnis iemaisījies viņu sabiedrībā. Te taču bij direktori vien. Veseli četri direktori. Bet vai nu nekaunīgu mušu aizdzīsi!

— Viesmīl, glāzi tējas! — sauca Ķiplociņš.

— Kas nu par tējošanu, — iesmējās viens no direktoriem. — Vakariņas jāēd!

Gribot negribot Kazragam bij jāpasūta vēl viena porcija cūkas karbonādes. Ķiplociņš nelika sevi divreiz lūgties un parādīja savu jauneklīgi veselīgo ēstgribu, kuru klusi apskauda viens no direktoriem, kas Latvijas septiņu gadu pastāvēšanas laikā, nemainīdams savu silto vietiņu, bij paguvis jau iedzīvoties grūti ārstējamā vēdera katarā. Bet Ķiplociņš nebij tas, kas varēja apmierināties tikai ar cūkas karbonādi. Viņa acis slīdēja gar baletēzu slaidajām kājiņām, kuras zāles vidū rādīja savu mākslu, labāki sakot — savus vingros locekļus, kas alkoholā apmulsušiem skatiem izlikās pasakaini skaisti. Varas un cienības augstumos Kazrags tās nemaz nebij ievērojis. Bet visu pavedējs Ķiplociņš ar savām piezīmēm lika Kazraga sastingušām asinīm straujāk ritēt un skatiem kavēties pie dejotājas nevainīgās, bet tomēr ļoti intīmās pozas. Ķiplociņš kaut ko uzsauca dejotājai, un burvīgā kājiņa aizskāra Kazraga celi.

— Ugunīgs metiens, — smējās Kazrags. Viņa skati neizdzisa pat tad, kad ugunīgais metiens bij jau izgaisis aiz durvju smagajiem aizkariem un orķestris sāka spēlēt «shimy». Ķiplociņš ieraudzīja dejotāju starpā kādu mazu blondīni, kuras uzdevums te bij pakavēt katram viesim laiku, ja viņš pats tā nemācēja.

No jauna atkal uzplūda dusmas Kazraga iekaitu-šās smadzenēs. Cik uzbāzīgi var būt tādi jauni cilvēki! Atnāca neaicināts, piesēdās pie galda... Un vēl zobojas: Kazrags svēta goda svētkus... Nekauņa! Redz, kā viņš spiež sev klāt šo mazo, nevainīgo meiteni!

Kaimiņš it kā uzminēja viņa domas un piebilda:

— Tas Ķiplociņa skuķēns vārgs izskatās, bet tam dūšas laikam netrūkst. Redz, redz, kā mazā kājiņa strādā! Va velns, tur jau cilvēks traks var palikt, skatoties tādā rafinētā kustībā!

Jā, tiešām, meitens nebij slikts. Vai tad Ķiplociņš maz pazina neinteresantas sievietes? Tādām viņš pat virsū neskatījās. «Lai paliek tās izsalkušiem,» mēdza viņš teikt. «Es sieviešu «menu» labi izpētu, lai izvēlētos vienu gardumu no daudziem.»

Deja nobeidzās, un lidošiem soļiem pienāca Ķiplociņš. Atsēdās pie galda. Pameta daudznozīmīgu skatu blondīnei un ielēja sev glāzi alus. Mierīgi viņš to iztukšoja ar izslāpušu kāri.

«Redz, kāds viņš ir,» domāja Kazrags, «cik mierīgs, it kā nekas nebūtu noticis. It kā viņš nebūtu turējis savās rokās šo skaisto meiteni? It kā viņa tam nebūtu pieglaudušies?»

— Tas ir dedzīgs skuķis, tas mazais, — ieminējās viens direktors.

— Jā, zemē nav metams. Vai negribat ar viņu parunāties? Es varu iepazīstināt...

— Nekas nebūtu pretim. — Un skaistā dzimuma pielūdzējs paskatījās uz šī vakara saimnieku Kaz-ragu. Ja Kazrags būtu bijis viens, viņš labprāt būtu pavadījis šī vakara atlikušās stundas ar blondo skaistuli. Bet tagad to pieaicināt pie galda būtu tīšu prātu to nodot iekaitušo vīriešu rokās. Bet atteikt arī nevarēja. Viņam vajadzēja pacienāt savus viesus ar to, kas krogā dabūjams. Viņš norija rūgtumu un vēlīgi laipni teica:

— Lūdzu, lūdzu, tas mums būtu tikai patīkami.

Ķiplociņš aizgāja un drīz atgriezās ar mazo Ni-

neti, kas laipni apsveicinājās ar visiem un apsēdās Kazragam blakus.

— Jaunais direktors rāda, kā māk direktoriski dzīvot, — teica Ķiplociņš, — un tādēļ: viesmīl, novāciet traukus! Kafeju un benediktīnu!

— Jā, jā, — piebalsoja Kazrags. Tas juta, ka nu ir pienācis īstais laiks īsti uzstāties. — Tikai labu mārku!

— Jā, jā, mums visiem ir laba marka, — mēģināja būt asprātīgs viens no direktoriem.

Teikts un darīts. Drīz mazajās tasītēs kūpēja smaržīgā mokka un īstais franču benediktīns svilināja lūpas, lika iekaist tām un ilgoties skūpstu. Ķiplociņš stāstīja anekdotes direktoriem. Smiedamies visi viņā klausījās, izņemot tikai Kazragu, jo tas bij nogrimis sarunā ar Nineti, kura visu savu uzmanību piegrieza tikai viņam vienam. Ninete tika apbrīnota no galvas līdz kājām. Kazraga apaļie pirksti pat pieskārās viņas mīkstajiem matiem. Par šo drošo glāstu pats Kazrags nebija laimīgs. Sen neizjustas trīsas pārskrēja pār direktorisko miesu. Kājiņas apbrīnot Ninete ļāva tikai skatiem. Juzdama, ka direktora kungs to grib izdarīt drusku reālāki, viņa nolēma, ka pēdējais laiks doties mājās, jo arī publika naksnīgajā krodziņa sāka izklīst. Viņas domām pievienojās visi. Kazrags pasauca viesmīli. Karaliski samaksāja rēķinu. Rēķins bij liels, bet vai prieki nav lieli?

Viesi gāja uz izejas pusi. Kazrags atskatījās vēl uz galdu. Tur bij vēl palikusi neizdzerta Ķiplociņa glāzīte. Hm, par to bij samaksāta dārga nauda... Ātri viņš satvēra un izdzēra. Kaut kur noskanēja smiekli. Bet viņš jau bij blakus Ninetei, un drīz viņi visi atradās uz Rīgas miegaini piesnigušās ielas. Vajadzēja atvadīties, bet visi vilcinājās. Kazrags bij saīdzis, jo intīmo divatas kāri ar Nineti bij izgaisinājis neparedzēti lielais rēķins restorānā. Ninete saprata sava kavaliera garastāvokli un tādēļ ar neizsakāmu maigumu, cik to viņai atļāva biezais ko-tika mētelis, tā pieglaudās Kazragam un eņģeļa maigā balsī teica:

— Direktora kungs mani pavadīs...

— Bet mums no tā maz prieka, — raudulīgi sūdzējās Ķiplociņš. Arī pārējie kungi izteica tās pašas domas.

— Ja 'jūs domājat, ka vakars vēl nav nobeigts, tad nākat visi man līdz, — uzaicināja Ninete.

Kazrags sarāva uzacis.

— Ko mēs tur darīsim? — ieminējās viens no direktoriem. — Jūs visu savu uzmanību piegriežat Kazragam. Mēs garlaikosimies. Mūs apstās miegs.

— 0 nē, mani kungi, — smējās Ninete. — Man ir biedrenes.

— Nu, tad tā lieta ir gluži citādā! Takst!

Auto droši ripoja pa kluso ielu. Pēc brīža tas apstājās Krišjāņa Barona ielā pie kāda lielāka numura. Ninetes veiklie pirksti atslēdza parādes durvis, un viesi pagurušiem, neklausīgiem soļiem devās pa trepēm augšā līdz pašam piektajam stāvam. Direktori smagi elsa. Gadi un gods lika sevi just. Tikai Ninete ar Ķiplociņu lidoja kā putni no stāva uz stāvu.

Ninete ieveda viesus diezgan plašā zālē, kur zaļās, nodriskātās plīša mēbeles nevienu vien apmeklētāju bij sēdinājušas savā klēpī. Kad kungi bij novilkuši mēteļus, Ķiplociņš nepacietīgi jautaja:

— Bet kur dāmas?

— Būs, būs, — mierināja Ninete, — vai jūs, Ķip-lociņa kungs, nenāksat man palīgā tās atmodināt?

— Labprāt. — Viņi aizgāja.

Direktori sēdēja klusi, gaidot savas aizmigušās princeses. Beidzot iznāca divas. Viena pilnīgi brunete zilā rīta apģērbā, otra izkaltusi sarkanmate violeta pidžamā. Kungi atžilba no gaidīšanas un ļāva dāmām kavēt sev laiku.

Tikai pēc labas pusstundas atgriezās Ninete ar Ķiplociņu, izteikdami savu nožēlu, ka vairāk skaistā dzimuma nav varējuši atrast visā mājā. Kungu bij daudz, dāmu maz. Bet šoreiz Ķiplociņš bij tik smalkjūtīgs, ka atteicās no dāmu sabiedrības un, ironiski smaidot, aizgāja.

Kungi dalījās un sadalījās. Tika no jauna dzerts. Arī šoreiz Kazrags samaksāja lielu rēķinu. Neko darīt. Viņš taču bija aicinājis savus draugus priekam.

No rīta Kazragam galva izlikās smagaka par pašu zemeslodi.

Ill TRAĢISKAIS «BET*

Balta ziemas saule spīdēja direktora kabineta logos. Viņa rota|ājās uz rakstāmgalda un dzina visādus jokus ar nopietna satura likumgrāmatām, kurām bij uzsieti zelta burti uz muguras, un līda Kazragam taisni acīs.

Direktoram nemaz nebij saulaini ap sirdi, un saules glaimi viņu nemaz neiespaidoja. Nemaz un nemaz viņš nebij apmierināts ar savu dzīvi. Labs laiks jau bij pagājis, kamēr viņš bij direktors. Toreiz tikko bij sākusies ziema, un tagad bij viņas pēdējās sniegainās dienas. Pusdienas laikā jau lielas un smagas lāses krita no jumtiem, radīdamas urdzošas straumes uz trotuāra.

Nāca pavasars, un Kazrags bij vēl viens, viens bez direktora kundzes. Tik vientuļš kā vēl nekad. Jaunie draugi bij iemācījuši viņu tērēt naudu. Ar vecajiem viņš vairs negribēja satikties. Ķiplociņš arī citādi neieradās viņa kabinetā kā tikai pēc parakstiem. Savos direktora pienākumos viņš bij labi iedzīvojies, bet arī savus vīrišķīgos pienākumus viņš gribēja izpildīt kārtīgi, tikai trūka senilgotās sieviņas, kaut gan pienācīgo dzīvokli, kur varēja apmesties ne tikai sieva, bet arī pusducis bērnu, viņš bij jau saņēmis.

Kazraga liriskās pārdomas iztraucēja klauviens pie durvīm. T'as bij diezgan bailīgs. Tātad kāds ierēdnis. Kazrags atsēdās cienīgāki savā krēslā un dobjā balsī sauca: «Ienākat!» Kādreiz viņš teica arī: «Lūdzu, iekšā!» — bet tas bij tikai izņēmuma gadījumos. Ienācējs nebij šoreiz ierēdnis, bet vienkāršs mirstīgais diezgan nodilušā mētelī. Pret šo publiku Kazragam jau no seniem laikiem nebij ne mazākās cienības, pat tad, kad viņš bij vienkāršs pārrakstītājs. Tā bij publika, kam nebij nekādu ideālu, ne centienu.

Šoreiz publika, kaut arī tikai vienskaitlī, palika pie durvīm stāvot. Kazrags apskatīja šo vīru. Kā likās, tas neēdis gluži nebij, bet vai viņš katru dienu ēda, par to bij jāšaubās.

— Nu? — jautāja Kazrags un sāka skatīties pa logu laukā, it kā pirmo reizi būtu ieraudzījis debešos neitrālo sauli.

— Es dzirdēju, direktora kungs, ka jūsu departamentā esot kāda vieta brīva... Es gribēju jūs lūgt, varbūt jūs varat pieņemt mani... Es esmu strādājis...

— Jā, varat iesniegt lugumu un pielikt klāt vajadzīgās zīmogmarkas. Dzirdējāt? — direktoriski noprasīja Kazrags. Pilsonis gribēja vēl kaut ko teikt, bet klauviens un atvērtās durvis viņu iztraucēja. Kabinetā ienāca ierēdnis ar veselu čupu papīru.

— Parakstīt? — jautāja Kazrags.

— Jā, direktora kungs. — Ierēdņa mugura bij saliekta godbijīgā kuprī. šis kupris bij tik liels, ka mierīgi uz tā varēja uzsēsties nerātns meitens un noglāstīt Kazraga kailo galvu, kamēr tas paraksta papīrus, kurus ierēdnis cienīgi nolika viņa priekša. Kā niekus Kazrags tos parakstīja! Vai tad ir kāds tik muļķa direktors, ka lasa visu to, ko kāds sīks ierēdnis uzrakstījis? Pietiek jau arī ar to, ka direktors nolaižas no saviem augstumiem un labvēlīgi pieliek savu spalvu pie papīra, imitējot tur pats savu vārdu noslēpumaini un ģeniāli. Paši par to ilgi domā: kam mans paraksts līdzinājās? Moltke?... Bismarks?... Pēteris Lielais?... Bet varbūt pats Napoleons...

— Pasakāt, — teica Kazrags ierēdnim, pamādams uz durvju pusi, kur, cepuri rokā grozīdams, stāvēja vietas meklētājs, — pasakāt: lūgumraksts un attiecīgas zīmogmarkas. — Kazrags turpināja parakstīt. Ierēdnim pazuda kupris un vēlīgā balss. Lepns un liels viņš pagriezās, noteikti skaļā balsī teica:

— Lūgumraksts un zīmogmarkas. Tas ir viss. Varat iet.

Publika aizgāja. Ierēdnis savilka atkal kupri un gaidīja. Bet viņam nebij lemts tik ātri sagaidīt. Pirms pēdējā paraksta atskanēja telefona zvans. Kazrags satvēra trubiņu.

— Ko? Kas runā? — skanēja direktoriskā balss. — Ak, atvainojos, nepazinu... Sveiki, ministra kungs, sveiki! — Balss kļuva piekļāvīga kā samts. Kazrags locījās dziļi telefona aparāta priekšā. Pat likās, viņš pievilka vienu kāju pie otras, ka lakkurpes viena otrai iedeva pa ausi. — Jā, jā, ministra kungs, kā jūs pavēlat. Viss tiks izdarīts... Jā, ministra kungs, es arī tā domāju... Jā, jā... Labi, labi... Sveiki, ministra kungs, sveiki... Nebaidāties, būs viss kārtībā. — Nolikdams telefona trubiņu, Kazrags tik zemu klanījās, ka atsita savu pieri pret aparāta stūri. Padevīgais smaids izzuda no sejas. Satvēris pieri, viņš iesaucās: — Velns lai rauj! — Apskatījies apkārt, ka nav viens, viņš uzsauca ierēdnim:

— Ko jūs te gaidāt?

— Parakstus.

— Ņemat un ejat! Pēc citiem atnāksat vēlāk!

Ierēdnis aizgāja. Kazragam patīkamā sajūta, ka

viņš ir runājis ar ministri, izgaisa. Palika tikai sāpošā piere un garlaicīgais direktora kabinets.

Ministrijā stundas ritēja neizsakāmi gari. Arī mājās tās nebija daudz īsākas. Ķiplociņš viņu vairs neapmeklēja. Senāk ilgi varēja nosēdēt kafejnīcā pie glazēs tējas. Jauni biedri, jauni restorāni, tie mak-saja lielu naudu. Kazrags juta, ka šīs dzīves sekas var but tadas, ka viņš paliek bez naudas un tātad arī bez sievas, jo precēties nevar tas, kam nav ko nopirkt divas ozola gultas, naktsgaldiņu,_ skapi^ ar spoguli un nepieciešamo tualetes galdu. Tādu dāmu nav, kas netaisītu tualeti, un viņa sievai būs nauda. Un kā dāma lai uztaisa tualeti bez tualetes galdiņa? Un varbūt viņa sievai būs vēl daudz prasību, un diezin ko tad visu viņai nevajadzēs pirkt! Viņš gan varēja apprecēt bagātu, bet... tur nebij viens vienīgs «bet», bet gan daudz šo mazo vārdiņu, kuri liek arvien padomāt. Bagātnieku meitas ir izlutinātas. Kazrags bij jau gados un zināja, ka, precēdams jaunu sievu — citas viņš negribēja, — tas būs agri vai vēlu zem tupeles. Bagātai sievai šī tupele būs katrā ziņā smagāka. Un Kazrags ļoti baidījās no fiziskām sāpēm... Izlutināta viņu arī necienīs. Paskatīsies Kazraga plikā pakausī un pameklēs sev mīļāko. Vai tā nav parasta lieta? Un vai Kazrags lai būtu izņēmums? Kas precas jauns, tas smejas pats; kas precas vecs, par to smej citi. Nē, nē, Kazrags nemaz nebija tik vecs, lai citi varētu par to zoboties. Viņš bij pašos labākos gados, kad miesa un prāts jau ir nobrieduši.

Atkal klauviens pie durvīm. Kazraga domas bij pārtrauktas. Varbūt tas taisni bij labi, jo, ja šās domas būtu gājušas tālāk tādā pat virzienā, tad Kazrags varēja aizdomāties līdz gluži bēdīgām lietām, piemēram, līdz kapam. Brrr... Labi, ka tur kāds nāca.

— Lūdzu, — gandrīz mīlīgā balsī teica Kazrags. Durvis atvēra Ķiplociņš. Viņš bij elegants un svaigs kā arvien, bet sejā nebij parastā smaida. Tur bij kāds spītīgs sastingums, kas to prieku, kurš pamodās Kazragā, ieraugot veco biedri, izdzēsa.

— Es atvainojos, direktora kungs, ka traucēju. Es gribēju zināt, direktora kungs, vai uz šo pieprasījumu tūliņ jāatbild un kādā garā lai būtu atbilde,— skanēja Ķiplociņa ledainā balss. Ķiplociņš bij pārvarējis ja ne baiļu, tad, mazākais, neveiklības sajūtu, kādu pārdzīvo zemāki ierēdņi, runājot ar augstākiem. Ja šīs sajūtas nebūtu, tad nemaz nevarētu pastāvēt ierēdniecības nošķirojumi ar visiem viņas priekiem un bēdām. Ķiplociņš bij uzvarējis sevi un to birokrātiju, kas gadu simtiem bij augusi monar-ķistiskā Krievijā un no jauna laidusi saknes Latvijas jaunā republikā, uzplaukusi tur kupli un uzziedējusi krāšņi. Ķiplociņš bij saņēmis dūšu un aizvēris acis. Viņš neskatījās uz šo brīnumstādu, tādēļ viņa balss bij kļuvusi ledaina un lietišķa. Kazragu tas samulsināja. Tas nebij nemaz tas pats Ķiplociņš, kuru viņš tik sen jau pazina.

— Apsēž... apsēdies, — gandrīz vai nobijies lūdza Kazrags.

— Pateicos, — Ķiplociņš palika stāvot. — Kā tad bij ar šo rakstu?

— Gan jau nu, gan. Vai neaiziesim šodien pēcpusdienā pie Reinera un neizdzersim glāzi tējas?

— Ļoti pateicos! Esmu nevaļīgs. Pie labākās gribas nav iespējams. Jūs varbūt izlasītu šo rakstu. Vēlāk es pienākšu pēc rezultāta. — Ar šiem vārdiem Ķiplociņš pazuda aiz durvīm.

«Ko tas nozīmē?» domāja Kazrags. Viņš gandrīz nožēloja, ka nebij bijis labs diplomāts un uzturējis ar šo puisi labas attiecības. Tas var vēl sagādāt raizes. Bet vai tad viņam, direktoram Kazragam, bij jābaidās no vienkārša ierēdņa? Saprotama lieta, ka ne! Un Kazrags atkal bij īsts direktors. Kūpināja savu garo cigāru un ar mūmijas vienaldzību pieņēma publiku un ierēdņus.

Ķiplociņš bij pārvērties. Viņa attapīgās un jaunās smadzenes perināja jaunus plānus. Senā izdzīves kāre bij pārgājusi. Viņš likās nemaz vairs neredzam sievietes. Priekš daiļām ministrijas darbiniecēm viņam vairs neradās komplimentu, ne arī daudznozī-migu skatu, kas dažai labai lika nosarkt un mājās sapņot par skaistā Ķiplociņa apkampieniem. «Ķiplo-ciņš samīlējies,» nopūtās viņas.

«Mans kolēģis ir pārvērties,» priecājās Salmiņa jaunkundze un klusi vēroja Ķiplociņu, kas bij vairāk kā korekts savā darbā. Salmiņa jaunkundze smaidīja: no tā puiša var kaut kas iznākt, ja tas sāk domāt. Un viņš bij sācis. Kādā virzienā šīs domas gāja, to Salmiņa jaunkundze nezināja, bet labprāt to vēlējās zināt.

Darba stundas beidzās. Ķiplociņš ar Salmiņa jaunkundzi satikās garderobē.

— Jūs, Ķiplociņa kungs, pusdienā?

— Jā. Un jūs arī? — Ķiplociņš brīnējās par savas darba biedres neparasti intīmo jautājumu. Viņa nekad nebij interesējusies par to, kur viņš iet un ko viņš dara.

Viņi aizgāja kopā. Pie labas maltītes labi diplomāti saprotas. Tādi bij Salmiņa jaunkundze un Ķiplociņš. Tanī pēcpusdienā viņi šķīrās vēlu.

IV NINETE ŠŪPO KĀJIŅAS

Kazrags sēdēja sava dzīvokļa kabinetā un šķirstīja pēcpusdienas laikrakstus. Viss bij garlaicīgi. Drīz burti sāka dejot acu priekšā. Kazrags nometa raibi apdrukātās lapas un uzlika rokas uz vēdera, kurš pēdēja laikā bij sācis augt. Viņš iesēdās ērtāk krēsla. Kājas mīkstās rīta tupelēs sildījās uz raiba paklāja, kas nesen bij nācis no veikala. Ak, viss, viss viņa dzīvoklī bij jauns, sākot no greznā grāmatu skapja, beidzot ar naglām sienā, pie kurām bij piestiprinātās

pavājas gleznu reprodukcijas. Bet gan ar laiku tur karāsies oriģināli. Kāda mākslinieka? — Kazrags nopūtās. Taisni tā viņš nevarēja pateikt. Viņi taču visi bij gluži vienādi. Rakstniekus šķirt bij vieglāk. Tie savus vārdus uz darba uzrakstīja skaidri, bet šie pindzelētāji tikai iepindzelēja. Sazin nu, cilvēks! Un tādiem vēl kultūras fonds deva pabalstu! Būtu labāk šis pabalsts izsniegts direktoriem, kuri grib precēties. Tomēr kulturālāks darbs. Bet dzīvoklis bez oriģināliem nevarot būt. Tas esot tikpat kā smokings bez apkakles. Būtu tīri jāapprasās Ķiplociņam, kur tās gleznas dabūjamas un kādas jāpērk, lai dzīvoklis izskatītos pēc ministra dzīvokļa. Bet ko nu Ķiplociņš, šis vējagrābslis! To labāki pateiks nākošā sieva.

Arī guļamistabas iekārta vēl nebij iegādāta. To lai izmeklē viņa... Kāda «viņa»? Viņam taču tādas «viņas» vēl nebij. Bet reiz taču jāprecas. Snaudiens uz mirkli bij izgaisis. Kazrags ar sparu uzlēca no krēsla un sakārtoja savu kaklautu, it kā pašlaik būtu jāstājas altāra priekšā. Jāiet taču kaut kur... Jāmeklē. Bet kur iet? Nekur nebij kur iet. Rokas noslīdēja gar sāniem, un Kazrags nokrita atpakaļ mīkstajā sēdeklī. Šīs domas bij tik ļaunas, tās viņam arvien atgādināja, ka viņš savus pienākumus nav izpildījis. Bet Kazrags bij pienākuma cilvēks. Vecā dzīvoklī Kazrags vēl varēja glābties, bet te bij tik plaši, auksti un vientuļi. Viņš centās šīs domas aizdzīt kā neķītrus dundurus. Vai nedomāt labāk par to, kņ ārā krīt sniegs? Viņš iet savā jaunā kažokā, un daudzi viņu sveicina. Par kanceleju, kur viņa priekšā lokās ierēdņi un publika. Jā, tā labi. Snaudiens atgriezās. Galva slīdēja uz krūtīm. Viena nāss pūta basē, otra tenorā. Pats savas mūzikas ieaijāts, Kazrags iemiga cieši.

Istabā ielīdusi krēsla. Tāda mīksta un pelēka kā kaķis viņa glaudās pie guļošā Kazraga un, likās, ar smailo astes galiņu kutināja tam ausi. Bet vai tā bij krēsla? Vai tas nebij zvans? Kazrags sakustējās, nolieca galvu uz otru pusi. Tālumā tomēr kaut kas skanēja. Vai tas nebij mazu kājiņu klaudziens? Kādas neparastas smaržas! Divas aukstas vijīgas rokas kā nārai. Kaut kas aizskāra kailo pakausi. Kazrags vēlreiz nokrācās skaļi un atvēra acis.

Viņa priekšā bagātīgā kurmjādas kažokā uz rakstāmgalda sēž mazā Ninete. Viņa zin, ka direktora rakstāmgalds ir labākā sēdvieta. Uz tā pat nav tintes, ko apgāzt, ne papīra, ko nomest. Viņš ir tik gluds kā Kazraga pakausis. Ninete smejas jautri un šūpo savas kājiņas Kazragam taisni klēpī. Pelēkās brokāta kurpītes mirdz tikko aizdegtā elektrībā. Sārtās zeķītes liek Kazragam pielikt roku un aptaustīt, vai tas ir Parīzes zīds jeb latviskās kājiņas zīda āda. Nē, tomēr zeķe.

Kazrags izberza acis. Miegs bij pārgājis. Nebij ari vairs sapņu. Viņa priekšā bij pati īstenība Nine-tes veidā.

— Kas nu tā guļ tik skaistā ziemas pēcpusdienā! Paskaties, direktoriņ, kā ārā krīt mirdzošs sniegs.

— Hm, — norūca Kazrags. — Kur tad tu radies?

— Atnācu. Mani ielaida tava vecā kalpone, kura ne mazāk bij sagulējusies par savu kungu. Tas ir labi, ka tu pieņem tādu vecu. Tas ir ļoti, ļoti labi. Vecas nekairina uz grēku. — Ninete uzsita Kazragam uz pleca.

— Vai tu esi greizsirdīga? — «Tā Ninete tomēr ir mīļš radījums,» domāja Kazrags, «bet noklīdusi.»

— Es — greizsirdīga? Es... jā, jā, ļoti greizsirdīga. — Viņa sataisīja gluži traģisku seju, lai gan lūpu kaktiņi trīcēja apvaldītos smieklos.

— Tu tik ilgi nebiji pie manis bijusi. Kā iedomājies? — Kazrags skatījās savai viešņai acīs.

— Nu, iedomājos. Citādi mans direktoriņš var sapelēt savā mīkstajā atzveltnes krēslā.

«Cik patīkami, ka viņa mani sauc «direktoriņš». Tur ir cienība un mīlestība. Es savai nākošai sievai arī likšu mani tā saukt,» nodomāja direktors un teica: — Laba tu esi. — Noglāstīja vēlreiz Ninetes kājiņas, kuras nemaz negribēja mierā stāvēt.

— Pasaki savai raganai — brr! — šausmīgi neglīta sieviete! — lai viņa uzvāra tēju un atnes cepumus. Tev jau kā puiša cilvēkam mājā laikam nekā nav?

Kazrags piecēlās un aizgāja uz virtuvi. Ninete kļuva domīga. Nē, viņa pati nebūtu nākusi šurp. To darīt viņu lūdza Ķiplociņš. Tas bij lāga zēns, un atteikt bij grūti. Kādreiz viņai likās, ka viņa to pat mīl. Bet par niekiem nebij vērts domāt. Ķiplociņš solīja naudu, viņa darīja darbu.

Kad Kazrags atgriezās no virtuves, Ninete jau svilpa kādu jautru meldiju.

— Direktoriņ, tev vajadzētu iegādāties klavieres. Varētu paspēlēt, uzdziedāt, pie reizes arī pašīberēt.

— Es jau pats nespēlēju. Kam man tādas lietas?

— Es atnāktu un uzspēlētu, un tev kļūtu daudz jautrāk. Tad tu nesnaustu pie rakstāmgalda. — Ninete nolēca no galda un uzmeta savu kažoku uz rakstāmgalda. Viņas gaiši violetais apģērbs bij vijīgs un caurspīdīgs. Arī zem tā bij kaut kas caurspīdīgs un gaišs kā diena.

«Kas par patīkamu lietu ir sieviete. Viss dzīvoklis citāds izskatās,» nodomāja Kazrags un skaļi teica: — Tu varētu gan pie manis biežāk pienākt.

— Direktora iegriba ir man likums. — Viņa piecēlās uz pirkstgaliem un apskāva Kazragu. To pārņēma melanholija. «Bet kā tad būs ar precēšanos, ja šis skuķis sāks biežāk piestaigāt? Tas var izjaukt visus plānus. Ja viņa, šī nezināmā «viņa» dabū to zināt... Nē, nē!» Un viņš gandrīz dusmīgi teica Ninetei:

— Nē, es klavieres nepirkšu. Tas ir... varbūt kādreiz, bet pagaidām vēl ne.

— Ar mani tu negarlaikosies arī bez klavierēm. Gan es tev izdomāšu laika kavēkļus. Lūdzu tagad noskūpstīt auss galiņu, nedusmoties un aizmirst klavieres.

— Es jau nemaz par klavierēm nedomāju.

— Tas ir tas labākais, ko vīrietis var darīt sievietes klātbūtnē: nedomāt. Nu, tagad otru ausi.

Kazrags bij paklausīgāks kā viņa ierēdņi kancelejā. Tie nekad nemēdza izpildīt direktora pavēles uz vietas. Ninete smējās. Kazrags neaizsniedza lūpas, jo, traukus skandinādama, istabā ienāca kalpone. Direktors atrāvās no Ninetes un pagrieza kalponei muguru. Tas bij lieki, jo kalpone neskatījās uz viņu, bet taisni griestos.

Viņi apsēdās pie galda un sāka dzert tēju, kura aiz pēcpusdienas snaudiena Kazragam labi garšoja. Kad Ninete viņam ielēja trešo glāzi, tā teica:

— Izdzer — un brauksim, direktoriņ!

— Uz kurieni tad?

— Nu, kaut kur. Rīga jau nav sādža, ka vakarā nekur nevar aizbraukt.

— Uz kurieni tu gribi?

— Nu, izdzer tēju, apģērbies. Es pa to laiku padomāšu.

Kazragam gan negribējās iet no mājas prom, bet kādreiz jau jāpadodas sieviešu kaprīzēm. Viņš nožā-vojās plati un sulīgi, nopūtās un piecēlās no krēsla. Sākās ģērbšanās procedūra. Tepat kabinetā bij viņa drēbes, jo te arī viņš gulēja. Izņēma no skapja vakara apģērbu, kreklu, kurpes un atsēdās uz krēsla. Lēni viņš novilka rīta kurpes un noslaucīja ar delnu plato kājas pēdu. Tas bij paradums no seniem ganu

laikiem, no mātes labām pamācībām. «Noslauki, dēliņ, zeķītes, lai gruži nespiež pastalas.» Gadu desmitu Kazrags atkārtoja šo žestu, lai gan zeķes vairs nebij sabristas. Tagadējie ceļi vairs nebij gājēju ceļi, bet gan direktora. Direktora gaitas ir zināmas: tās slīd pa parketu. Dubļi un gruži ir palikuši pagātnē. Atlicis tikai viens žests — rītos un vakaros noglāstīt pašam savu kāju. Bet Ninete tā nesaprata, un tādēļ viņa iesmējās.

— Direktoriņ, ko tu mīlinājies ar savām kājām?

— Labāk paņēmusi un palasījusi avīzi. Ko tu skaties, kā es ģērbjos!

— Es nevaru palasīt. Esmu šausmīgi nosalusi. — Viņa sarāvās vēl ciešāk uz dīvāna un uzlika uz kājām spilvenu. Aiz lielas ekonomijas Kazrags jau divas dienas nebij ļāvis kalponei kurināt krāsni, jo pēc kalendāra jau vajadzēja būt pavasarim, kad apsildīšanas pienākumus uzņemas pati saule. Aiz šīs taupības Kazrags bij ņēmis arī dzīvokli ar krāsns apkurināšanu. Kurināja tikai kabinetu, citās istabās nevarēja ne ieiet.

— Ja tu apprecēsies, direktoriņ, tad tava sieva te nosals, — teica Ninete.

— Tad kurināšu visas istabas. Nemaz tik auksts te nav. — Bet Kazragam arī pašam klabēja zobi, pārmainot kreklu. — Nu, kur tad mēs galu galā iesim?

— Nezinu. — Te Ninete pēkšņi uzlēca no dīvāna. — Es biju pavisam aizmirsusi: man taču ir divas biļetes uz operu. — Viņa paskatījās pulkstenī. — Un vēl ir laiks.

— Kur tad tu biļetes ņēmi? Un vēl divas? — Kazragam tas izlikās pavisam savādi.

— Es ar biedreni gribēju iet uz «Ieleju» un iegādājos tās jau nedēļu atpakaļ. Bet biedrene nevarēja

nākt, un viena es negribēju iet. Es biju par tām galīgi aizmirsusi. Un, tā kā mēs nezinām, kur iet, tad varēsim tās izlietot.

— Uz operu? Hm ... Man nu gan pavisam negribas tur iet. Un vēl uz «Ieleju». Tā jau ir anarķistu opera. Es nezinu, kādēļ tādas rāda! Nosit kungu: māksla... Nē, es neiešu. — Un viņš palika domīgs stāvot, lai gan viens bikšu stilbs bij jau uzvilkts kājā. Otra kāja nevainīgi balta stāvēja apģērbtai blakus. Kazragam visa tā operas iešana izlikās tāda savāda. Nezin kur biļetes radušās tā piepeši... Un vēl ar skuķi no bāra parādīties operā! Nē, to nevar. Varbūt kāds vēl ierauga ...

— Mīļo direktoriņ, nerunā muļķības! — Ninete pieglaudās pie Kazraga baltā stilba. — Ja tu negribi, ka es tev izmaksāju biļeti operā, tu jau man vari samaksāt kaut vai par abām. Vietas ir labas. Pirmā balkonā pretim skatuvei — taisni blakus Čakstes ložai. — Ninete tik sirsnīgi glaudās un vēl sirsnīgāk skūpstīja Kazraga platos vaigus, ka tam nekas cits neatlikās kā atsvabināt balto celi no Ninetes vieglā stāva un arī to apģērbt melnu. Ies! Kas būs — būs! Un kas tad tur galu galā var būt? Ja būs daudz pazīstamu, viņš Izturēsies tā, it kā ar Nineti nemaz nebūtu atnācis. Vai tad viņš viens cilvēks var nopirkt visu ložu? Kā cilvēks lai to sazin, kas viņam blakus sēž: dāma no bāra vai mūķene no klostera?

Uz ielas spīdēja laternas, mezdamas dzelteni pelēkas ēnas sniegā. Dzelteni pelēks bij Kazrags savā pelēkā kažokā. Līdz ar ormaņa zirga skaļajiem ziemas zvārgulīšiem skaļi skanēja Ninetes priecīgie vārdi un drusku pārgalvīgie smiekli. Viņa stāstīja Kazragam anekdotes un pati par tām smējās. Kazrags reti ko iebilda. Viņš sajuta zem kamanu apse-gas Ninetes jaunavīgo siltumu un ļāva hipnotizēties no šī neizdibināmā spēka varenības. Drīz arī atmir-dzeja opera ar visiem saviem uguņiem. Jau iztālēm tie sasilda un iepriecina ar saviem solījumiem.

Ninete bij priecīga, varbūt par bērnišķīgi laimīga. Visi viņas parastie untumi, likās, uz mirkli bij izgaisuši. Publika steidzīgi vēra durvis, klīda pa mitro priekštelpu un augstajām trepēm. Kazrags lēniem, pašapzinīgiem soļiem kāpa pirmā balkonā, pilnīgi ignorēdams Ninetes klātbūtni. Viņas siltā sievišķība uz mirkli izgaisa Kazraga direktoriskā jutoņā. Viņam bij tikai viens: bailes sevi kompromitēt ar pazīstamu bārdāmu tik atklātā vietā. Bet izlietu ūdeni neviens vairs nevar sasmelt. To zinādams, Kazrags ļāva notikumiem ritēt tāļāk. Viņš nometa savu kažoku garderobē uz letes. Viņam aiz muguras Ninete centās atsvabināties no sava. Izstiepis roku, Kazrags gaidīja garderobes numuru.

— Un kundzes kažoks? — jautāja drēbju saņēmēja.

Kazragam bij tā, it kā viņam kāds būtu. uzgāzis spaini karsta ūdens uz galvas. Kundze? Tātad viņa domāja — mana sieva! Un viņš padeva Ninetes kažoku. Vai tad es tāds izskatos, ka man par sievu var būt bārdāma, gandrīz... Viņš ar vienu aci pa- . skatījās uz Nineti, kas savu blondo galviņu glaudīja spoguļa priekšā. Ja tā labi apskatījās — nekā ļauna šinī skuķē nevarēja saskatīt. Viņa bij tāda kā daudzas bagāto pilsoņu miesīgās meitas, kas centās savu latvisko paslēpt parīziskajā. Starpība bij tikai tā, ka Ninetei bij vairāk gaumes, ka viņa neslēpa savus grēkus, bet rādīja tos, neizlikās naiva, jo tam neviens tā kā tā nebūtu ticējis. Ninetes dārgā tualete bij viņai it kā radīta. Daža laba ministra kundze tādā izskatītos šausmīga, jo tā nāca taisni no Parīzes. Un bārdāmas visā pasaulē ir Vienādas. Turpretim augstāko aprindu dāmas stipri atšķiras. Neviens taču nesajauks stirnu ar kazu.

Vietas bij |oti labas. Kazragam tikai viens nepalika — ka dāma bij jālaiž sēdēt priekšā. Bet pret likumu Kazrags nekad nebij gājis. Un tādēļ viņš ari apmierinājās ar savu stāvokli un vēl vairāk tādēļ, ka Ninetes puskailā mugura atklāja viņam veselu sievišķības panorāmu, kas lēni it kā uz sārtiem spārniem iešūpoja viņa vīrišķīgo fantāziju.

Kazrags pameta skatus apkārt: neviena pazīstama. Bet valdības loža bij kā izslaucīta. Paldies dievam! Te pēkšņi durvis atvērās un tajās parādījās Ķiplo-ciņš. Vai tiešām viņš? Kazrags izberza acis. Jā, tas ir Ķiplociņš no galvas līdz kājām. Tas ir viņš ar savu labi sēdošo fraku un neiztrūkstošo dāmu. Viņš nāk... Jā, viņš nāk taisni šurp un apsēžas — kaut viņu velns būtu rāvis! — taisni blakus ložā, bet neliekas Kazragu redzam.

Kazrags skatās uz Ķiplociņa dāmu. Savāda: skaista, ne skaista, bet kaut kas tāds, ko Kazrags sev nevar izskaidrot. Viņš zin, ka kaut kur to ir redzējis, bet, kur, — to nevar atcerēties. Priekškars jau pacelts, bet Kazrags domā, kas ir šī sieviete un kur viņš to sastapis. Viņi dzied un spēlē uz skatuves. Kazragam gar to nav nekādas daļas. Vismazāk Ķip-lociņu viņš gribēja šovakar sastapt operā. Iet prom? Bet varbūt Ķiplociņš viņu tomēr bij pamanījis, un tad iznāks vēl muļķīgāki. Nē, jāsēž vien bij.

Kā visam reiz gals, tā arī pirmajam cēlienam tas pienāca. Zāle kļuva momentā gaiša, un Ķiplociņš pagriezās.

— Labvakar, direktora kungs!

Kā elektrizēta piecēlās Ninete un sniedza Ķiploci-ņam pretī abas rokas. Ķiplociņa dāma pagriezās un aukstu skatu kā ledu uzmeta direktoram un viņa dāmai. Kazrags labi zināja, ka viņš šo seju pazīst. Juta, ka jāsveicina. Arī dāma, likās, gaidīja sveicienu. To varēja redzēt no visām viņas kustībām.

Kazrags bij hipnotizēts. Kam piederēja šī ovālā, gandrīz klasiskā seja un gludi sasukātie mati ar celiņu pa vidu? Sis brīnišķīgais stāvs, kuram cieši pieglaužas melnais zīds! Viss bij tik vienkāršs, tik smalks,' sākot no augstās apkaklītes, beidzot ar melnām zīda zeķēm melni zeltītās brokāta kurpēs.

— Jūs arī operā, Ķiplociņa kungs? — smaidot jautāja Ninete, kuras acīs bij vairāk viltības nekā magoņgalviņā sēklu.

— Būtu jāiet uzpīpot, — prātoja Ķiplociņš. — Vai jūs arī nāksat, direktora kungs? Iziesim ārā, — griezās viņš pie savas dāmas.

— Pateicos, es palikšu tepat!

Kazragam nekas cits neatlika kā sekot Ķiplociņam un Ninetei, kuri virzījās uz izejas pusi. Pirmā balkona priekštelpā flegmatiski soļoja publika. Šodien jau nebij pirmizrāde, kad priekštelpās ir vairāk ko skatīties nekā uz skatuves.

Ninetei iegribējās šokolādes. Kazragam vajadzēja iet pie bufetes un izpildīt savas dāmas vēlēšanos. Ninete palika viena ar Ķiplociņu.

— Saki man, draudziņ, — ko tu man maksāsi, ka es šo veci atvedu uz operu?

*— Ko es tev maksāšu? Vai tad viņš tev par biļetēm nesamaksās? Vai tu operā nenoskatīsies?

— Bet tu pats man teici, ka es izdarīšu tev lielu pakalpojumu, un par lielu pakalpojumu tas ir pārāk niecīgs atalgojums.

— Nekaulējies, Ninete! Tu strādā arī savā labā. Reiz mēs aprēķināsimies, un tu redzēsi, ka būsi daudz ieguvusi. Varbūt tu man piemaksāsi vēl klāt.

— Nu labi, labi. Tu tikai neapved mani ap stūri.

— Vai tad tevi kāds var apvest?

Kazrags atnāca ar šokolādi. Papirosi bija izpīpoti, un laiks bij iet zālē. Pie ložas durvīm Kazrags apprasījās Ķiplociņam:

— Kas ir tā melnā dāma?

— Kura dāma?

— Nu tā, ložā.

— Vai tad jūs tās nepazīstat? Tā ir mašīnrakstī-laja no jūsu departamenta, Salmiņa jaunkundze.

Kazragam atvērās acis. Jā, mēs jau nekad neredzam, kādi dārgumi glabājas mūsu pašu mājās. Ļoti, ļoti šī Salmiņa jaunkundze patika Kazragam. Tā tiešām bij laba ideja: ņemt sievu pašam no sava departamenta. Tas bij demokrātiski, kā demokrātiskā valstī tas piederas. Tādai ir jābūt direktora kundzei, Tas bij Kazraga ideāla iemiesojums. Bet ko tas Ķip-lociņš tik daudz ar viņu? Vai viņa tikai vēl ir jaunava?

Ieejot ložā, Kazrags tūliņ apsveicinājās ar Salmiņa jaunkundzi. Pat aizmirsa, ka viņa ir apakšniece, un noskūpstīja tai roku.

Kad cēliens bij sācies, Kazrags pieliecās Ķiploci-ņam pie auss:

— Vai mēs visi četri nebrauktu kaut kur vakariņās?

— Tas nav iespējams, — klusu atbildēja Ķiplo-ciņš. — Es nevaru godīgu sievieti iepazīstināt ar bārdāmu. Ar tādām sievietēm kā Ninete atklātībā neparādās.

Kazrags bij laimīgs, ka zālē bij tumšs. Kāds apvainojums! Neko darīt — pats vainīgs. Bet arī kaut kas priecīgs, līdzīgs jaunības sajūsmai, pārņēma viņu. Tātad Salmiņa jaunkundze bij godīga, ļoti godīga, ka pat Ķiplociņš to nedrīkstēja iepazīstināt ar Nineti,

V UZBĀZĪGĀ DZIESMA UN PUSDIENAS AR MAŠĪNRAKSTĪTĀJU

Līdz ar pavasara tuvošanos Kazragam bij ļoti labs garastāvoklis. Šodien straujš pavasara lietus tik jautri dejoja pa trotuāru, ka direktoram likās — rīt jau sāks lapas plaukt. Tas bija arī ticams, jo saules uzņēmīgie un lielīgie stari bīdīja vēl neizlijušo mākoni pie malas, lai brīvi varētu uzsēsties uz Pēter-baznīcas torņa un pēc patikas raidīt savu zeltīto siltumu pāri vecai Rīgai. Vajadzēja taču arī sirmajai Rīgai, tāpat kā Kazragam, reiz sasildīt savus vecos kaulus.

Nopurinājis no mēteļa mirdzošās lietus lāses, Kaz-rags apstājās ministrijas durvīs un priecīgu skatu vēroja, kā sētnieka slota veikli slīd pa gludo trotuāru. Kazrags jau gribēja iet ministrijā, kad kāda automobilis apstājās pie ieejas, un no tā izkāpa kolēģis — blakus departamenta direktors. Lai gan tas bij daudz jaunāks par Kazragu, tomēr šodien tā sejā bij daudz vairāk kroku nekā Kazragam. Vecākais kolēģis neievēroja sava kaimiņa slikto garastāvokli un sveicinādams izsaucās:

— Spīd gan šodien! — Pašlaik kāds sīciņš saulstars, kas bij izlīdis no mākoņa pažobeles, nebēdīgi rotājās liepas kailajos zaros.

— Kas spīd? — gandrīz īgni jautāja kolēģis. Pameta acis uz Kazragu un nodomāja: «Viņš laikam runā par savu pakausi.»

It kā sveicinādams pavasari, Kazrags bij noņēmis cepuri un turēja to rokā. Abi direktori kāpa augšā pa trepēm. Godbijīgi atdeva savus mēteļus šveicaram un gāja katrs savā kabinetā.

Tas pavasaris jau tāds, ka visi putniņi čirkst pēc mīlas. Arī Kazraga sirds čirkstēja. Vakar pie viņa bij bijusi Ninete. Bij gan tas meitens! Arvien tas izdomāja kaut ko jaunu lielajā mīlas mākslā. Bet ko nu Ninete! Tā jau tikai tā... Nevarēja taču Kazrags viņai pateikt — «nenāc». Viņa absolūti nekā ļauna nedarīja, tikai labu. Bet tā otra, pret kuru Kazragam sila sirds, tā apmeklēja viņu tikai kabinetā un arī tikai tad, kad darbs to prasīja. šī madonniskā Salmiņa jaunkundze! Kazrags pievēra acis. No blakus istabas monotoni klaudzēja rakstāmmašīna. Kazra-gam gribējās domāt, ka tie ir Salmiņa jaunkundzes veiklie pirksti, kas rada šo tipisko ministrijas mūziku, no kuras vienam otram vecākam ierēdnim zogas jaunas cerības dvēselē. Sīs mašīnrakstītājas — tās parasti bij skaistas. Kas gan neskaistas ieskaitīs štatā?

Kazragam likās, ka viņš redz šo mīļo, gludi sasukāto galviņu, balto angļu blūzīti, zem kuras kā divi balodīši tērzēja krūšu pāris. Tumšzilie svārki noteikti apskāva gurnus... Pelēkas flora zeķes, ne zīda — tas Ninetes burvīgums... Lakkurpītes, drusciņ smagas, bet noteiktas... Nē, Kazrags par to nemaz nevarēja domāt. Sīs domas reibināja vairāk nekā šampanietis. Tas varēja samulsināt ne vien vienkāršu cilvēku, bet pat direktoru. Ārā bij visbailīgākais laiks. Siltajā saulē laistījās vēl nenožuvušie jumti. Pava-sars spiedās cauri logam, Kazraga pilnīgai miesai un iespiedās pašā sirdī. Kazrags sadzirdēja kādu melodiju. Viņš klausījās. Bet tas taču bij viņš pats, kas dzied. Tātad jaunība, jaunība atkal atnākusi! Viņš pastiprināja balsi, te pēkšņi aprāvās. Viņš taču dziedāja «Internacionāli»! Kā viņam šī noziedzīgā dziesma varēja ienākt prātā? Viņš bij patriots, godīgs pilsonis; pat jaunībā viņš nebija šo dziesmu dziedājis, tikai klausījies, kā citi dzied. Kazrags nosarka un sarāva pieri. Kaut tikai kāds nebūtu dzir-dejis! Viņš piecēlās un klusiem soļiem aizgāja līdz durvīm. Paklausījās, lēni atvēra... Nē, koridorā ne-bij neviena cilvēka. Un kancelejā diezin vai viņu būs sadzirdējuši.

Kazrags apsēdās un sāka rakstīt. Pavasarīgās do-mas bij aizgājušas. Rakstīšana tomēr negāja uz priekšu. Nelūgtā dziesma nāca prātā. No viņas skaņām nevarēja atsvabināties. Kazrags bij kā apsēsts. Nebij miera. «Kā būtu,» viņš domāja, «ja es vienu pantu izdziedātu skaļi?... Var būt, ka tad šīs dziesmas nemierīgais gars liks man mieru?» Nē, tā nedrīkstēja. Bet revolucionārās skaņas plūda pār lūpām. Kazrags nespēja tām pretoties. «Tā būs pēdējā kauja, kas ar uzva ...»

Te pēkšņi durvis atvērās un kabinetā ielidoja Ķip-lociņš. Tas sāka skaļi smiet. Viņu attiecības pēc satikšanās operā bij uzlabojušās, lai gan Kazrags bij uz viņu klusi greizsirdīgs, jo nevienam nebij noslēpums, ka Ķiplociņš satiekas ar Salmiņa jaunkundzi.

— Direktoram šodien labs garastāvoklis, — teica Ķiplociņš.

— Bij gan labs, bet — velns viņu zin — man tā sasodīta dziesma ienākusi prātā, un nekā nevar no tas vaļā tikt. Esmu gluži nervozs palicis.

— Nav jau brīnums. Pavasars nāk. Pirmais maijs nav tālu. — Šāds Ķiplociņa paskaidrojums galīgi satrieca Kazragu. Nekas viņam nebij tik nepatīkams kā pirmais maijs ar sarkanajiem karogiem. Kas to zin, kas'viss no šādas karogu pastaigāšanās var iznākt, domāja viņš, un to dienu pavadīja mājās, kaut arī tie bij valsts svētki. Ļaužu masas viņam iedvesa zvēriskas bailes. Un, redzot sarkanos karogus plīvinoties vējā, viņam gribot negribot bij jāaiztaisa acis. Un tad šīs šausmīgās dziesmas! Redz, kā viņas ieēdas ausīs!

Kad Ķiplociņš taisījās atstāt kabinetu, Kazrags, nodūris galvu papīros, teica:

— Pasakāt, lai Salmiņa jaunkundze ienāk. Viņai te viens papīrs būs jāpārraksta. — Ja Kazrags būtu pacēlis acis no rakstāmgalda, tad Ķiplociņa sejā viņš būtu ieraudzījis ne tikvien ironiju, bet arī uzvaras prieku.

— Labi, — novilka ierēdnis gari, it kā lēni izspļaudams vārdus caur zobiem.

Kazragam likās, ja Salmiņa jaunkundze ienāks kaut uz mirkli kabinetā, viņš atgūs šī rīta saulaino noskaņu. Sen jau viņš domāja ar Salmiņa jaunkundzi tā sirsnīgāk parunāties, bet no tā nekas neiznāca. Viņš bij laipns, jā, ļoti laipns pret to, bet to noskaņu, kāda mēdz būt starp skaistu sievieti un mīlas alkstošu vīrieti, viņš nekad nevarēja notvert. Visur maisījās starpā kanceleja. Bez tam viņam bij it kā drusku bailes no šīs korektās kantoristes. Ja nu viņa direktoram tā strupi atcērt. Piemēram:

«Vai jūs, Salmiņa jaunkundze, nesagādātu man to prieku un neizdzertu ar mani glāzi tējas... šokolādes ... šodien pulksten piecos pie ... pie Grunvalda?»

«Pateicos! Es nestaigāju pa kafejnīcām.»

Un viņa apgrieztos uz papēdīšiem tā, ka plisētie svārki noplīvotu direktoram gar degunu, un izietu no kabineta. Tas būtu par daudz. To neizturētu Kaz-raga iemīlējusies sirds. Labāk tā — nekā. Bet reiz viņa būs jābildina. Tai jākļūst par Kazraga kundzi. Sis bildinājums kaut kā jāiesāk, pamazām jāvirza uz priekšu. Nevar taču tā: «Pateicos, ka pārrakstījāt šos papīrus! Ļoti, ļoti labi. Vai jūs man nevarētu sniegt savu roku uz mūžīgu dzīvošanu, tas ir, uz dzīvošanu šinī pasaulē, tepat, kopā ar mani, direktora godā?... Vārdu sakot, vai jūs negribat būt direktora kundze?...» Kaut kā ir jāsaka. Nevar braukt, kad zirgs nav iejūgts. Būtu Ninete — cita lieta. Tā sāk pati. Atkal tā palaidnīgā meita ienāca prātā. No tās tāpat šodien nevar atsvabināties kā no «Internacionāles» motīva. Bet vai tad Ninete arī nebij internacionāla savā mīlā? Kādas gan tautības viņa nebij mīlējusi? Kazrags jau gribēja visas tās uzskaitīt, kad durvīs parādījās Salmiņa jaunkundze.

— Jūs, direktora kungs, man gribējāt kaut ko teikt?

Ai, tik daudz direktora kungs gribēja teikt, bet pagaidām tikai:

— Jā, Salmiņa jaunkundze, es gribēju jūs lūgt pārrakstīt šos pāris rakstus. Tie ir ļoti svarīgi, un jūs tik labi to protat...

— Labi.

— Es jums gribēju dot arī dažus aizrādījumus, bet, lūdzu, lūdzu, apsēžaties. Es nemīlu, ka ierēdņi stāv, kamēr es ar tiem runāju. — Kazrags gribēja pacelties un padot krēslu, bet labā kāja tā iesāpējās, ka nevilšus iešāvās prātā: būs jābrauc uz Ķemeriem. Salmiņa jaunkundze apsēdās. Viņa bij taisni pretim Kazragam. Zem baltās krepdešīna blūzītes cilājās jaunavīgās krūtis. Pie katras kustības vieglais zīds ļāva Kazragam tās apbrīnot. Šīs ovālās formas direktoram šķita visas pasaules sākums un beigas. Viņam šķitās vēl vairāk. Neapšaubāmi — starp šīm abām ovālām formām gulēja mūžības noslēpums, kurš atvērsies pie pirmā pieskāriena. Kazrags aizmirsa runāt. Samulsis viņš skatījās krāsu kontrastos: melns; sārts, balts. Melni mati, sārtas lūpas... Sārtās lūpas atvērās un smaidīja. Smaidīja arī baltie zobi kā gaišas zvaigžņu šķilas.

— Jūs man gribējāt kaut ko paskaidrot, direktora kungs? — Viņas slaidie pirksti šķirstīja aprakstītās papīra lapas, un viņas gari skropstotās acīs bij tik daudz jaunības prieka, ka Kazrags nodomāja: jāpaskaidro būs. Kas iznāks — iznāks. Es ilgāk tā vairs nevaru. Viņš sāka:

— Salmiņa jaunkundze... — Apstājās.

— Jā, direktora kungs.

— Redzat...

— Jā. — Balss kā zvaniņš. Direktors saņēma dūšu.

— Redzat... Laikam būs pavasars ...

Salmiņa jaunkundze paskatījās uz loga pusi, kur gaiši spīdēja divpadsmitās stundas saule, un pilnīgi piekrita Kazraga domām. Šinī jautājumā abi runātāji bij sapratušies, un cits nekas neatlika kā atgriezties pie tiem papīriem, kas bij Salmiņa jaunkundzes mīļajā rokā. Ak, cik greizsirdīgs bij Kazrags uz šīm aprakstītām strēmelēm! Vai šī Salmiņa jaunkundze labāk nevarēja viņu pārrakstīt, ierakstīt jaunā dzīvē? Ko Kazrags lai būtu vēl teicis? Viņam nebija drosmes. Visu savu enerģiju tas bija izšķērdis, lai sasniegtu departamenta direktora sēdekli. Izšķērdētie spēki viņu sodīja bargi un nesaudzīgi. Salmiņa jaunkundze piecēlās un izgāja. Līdz ar viņu aizlidoja sārtie balodīši, kas zem baltā zīda stāstīja viens otram brīnišķīgus stāstus par jauno asiņu straujajām gaitām.

Pēc gaišās saulainās dienas, kurā uzsmaidīja pavasars, uznāca mitras un vēsas. Zemais gaisa spiediens bij nospiedis Kazraga garastāvokli un apslāpējis viņa precēšanās kāri. Viņam bij tā, it kā viņš nebūtu ne pakārts, ne palaists. Rokas un vaigi slīdēja uz leju. Acis apmiglojās.

Sazvērnieku triumvirātam — Ķiplociņam, Salmiņa jaunkundzei un Ninetei — kļuva garlaicīgi, un viņi apņēmās spert enerģiskākus soļus. Bez tam notikuma gaitu paātrināja arī tas, ka Ķiplociņš juta, ka bez jokiem ir iemīlējies Salmiņa jaunkundzē. Kas zin, vai šī nosvērtā un intrigu bagātā dāma tomēr negrib ieprecināt sev Kazragu, kura karjera, kā tas mēdz būt pie stipri nespējigiem, bet darbīgiem ierēdņiem, bij vairāk kā nodrošināta. Būdams direktors, Kazrags nebij nekā laba darījis Ķiplociņam, lai gan tas viņam bij iespējams, bet bij izturējies gluži otrādi. Cik iespējams norādījis uz Ķiplociņa niecīgo stāvokli. To visu vajadzēja viņam atdarīt. Uzsāktais bij jāizved līdz galam. Viņi apspriedās. Apspriešanās rezultāts bij tas, ka kādu dienu pēc darba Salmiņa jaunkundze palika pie ministrijas durvīm stāvot. Viņai nebij ilgi jāgaida. Drīz Kazraga lielais stāvs parādījās trepēs.

— A, Salmiņa jaunkundze! — iesaucās direktors, ieraugot savu sapņu princesi.

— Direktora kungs!

— Vai jūs ko gaidāt?

— Jā un arī nē.

— Kā to saprast?

— Nu, man vienkārši gribējās jūs redzēt. — Kā tas tādās reizēs pienākas, Salmiņa jaunkundze pārklāja plakstus pāri redzokļiem.

— Vai tiešām jūs mani gribējāt redzēt? — iesaucās Kazrags. Svētlaimīgs smaids pārklāja viņa plato seju.

— Jā.

Sis «ja» bij tik īss un kautrs, ka Kazrags priecīgs sevī domāja: «Nu, tā lieta iet! Tik drīzāk, drīzāk! Visu ārā! Kas sakāms, tas ir jāizsaka.

Bet te, ministrijas durvju priekšā, kur tik daudz novēlojušos' ierēdņu iet garām, nebij tā īstā vieta, kur vadīt tik nopietnu un delikātu sarunu.

— Vai jūs neapēstu kopā ar mani pusdienas? — jautāja Kazrags jau drošāk. Ja tā dos savu piekrišanu, tad tas būs pierādījums, ka tā ir jau Kazraga varā. Kazrags maksās pusdienas. Un, kas maksā, tas noteic. Tādas, mazākais, bij Kazraga domas.

— Kā tad es, vienkārša mašīnrakstītāja, ēdīšu ar jums kopā pusdienas, direktora kungs?

«Cik viņa naiva,» priecājās Kazrags. «Ne jausmas no senā lepnuma un augstprātības. Laikam taču mīl. Būs paklausīga un pateicīga sieva.» Kā cilvēks, kam uzvara rokā, viņš sāka sirsnīgi smiet, saņēma Salmiņa jaunkundzi aiz elkoņa un vilka to uz auto pusi. Kazrags izstiepa savas garās kājas automobilī un pieliecās Salmiņa jaunkundzei pie auss:

— Jūs esat naivs, mīļš meitens ...

Mīļais meitens naivi un kautri sarāvās auto stūrītī, nolaida acis un nervozi plūkāja sava cimda malu. Direktors paskatījās. «No kā tad galu galā es esmu baidījies? Viņa mīlēja un cieta visu laiku. Ar ko lai es atmaksāju šīs ciešanas?» Viņš kļuva pavisam ne-direktoriski sentimentāls. Tā iet, kad nesatiekas ar godīgām sievietēm, bet ar tādu Nineti. Cilvēks nemaz vairs nesaprot naivu dvēseli!

Auto pieturēja pie mazā Vērmaņa dārza. Slapinot savas mazās kurpītes, Salmiņas jaunkundze gāja ar Kazragu uz restorānu. Pie galdiņiem bij diezgan daudz publikas. Kazrags izmeklēja klusāku stūrīti un apsēdās. Viņam pretim sēdēja Salmiņa jaunkundze pelēkā sporta kostīmā un sarkanā platmalē. Platmale meta uz seju sarkanu ēnu.

«Viņa ir nosarkusi,» domāja Kazrags.

— Vai jūs pirmo reizi restorānā?

— Nē, esmu bijusi ar tēvoci. Viņš arī jūs pazīstot.

— Tiešām? Kā viņu sauc?

— Tāpat kā mani.

— Ak jā — Salmiņš. To es labi atceros. Mans jaunības paziņa. Tātad jūs no tās ģimenes. — Kaz-ragam kļuva vēl labāki ap sirdi. Lai gan Salmiņš nebij nekāds ministrs, tomēr bagāts tirgonis. Kazrags pasniedza ēdienu karti. Salmiņa jaunkundze viņā tik labi orientējās, ka bij jāšaubās, vai viņa bijusi restorānā tikai ar tēvoci. Savādi — tā vairs nebij tā naivā meitene, kas sēdēja automobilī. Kad Kazrags pielēja glāzi un gribēja izdzert to uz jauno draudzību, tad Salmiņa jaunkundze gluži vēsi teica:

— Vispirms — uz labāku iepazīšanos.

Kad Kazrags mēģināja nākt savam sirds jautājumam tuvāk, viņa ļoti noteikti un kompetenti sāka runāt par teātri, par kuru Kazragam nebij ne mazākās jēgas. Logā sitās smalks lietiņš un lija arī Kazraga dvēselē.

— Es domāju, mēs varētu biežāk paēst pusdienas kopā, — soļoja uz mērķi Kazrags.

— Man jūsu sabiedrība ir patīkama.

Tas bij viss. Tālāk Kazrags arī netika. Pie panākumiem var pieskaitīt arī to, ka atvadoties Kazrags noskūpstīja Salmiņa jaunkundzei roku un ilgi noskatījās pakaļ, kad tā pazuda nama sēta.

VI IZKUSUŠAIS SALDĒJUMS

Laiks saulainām dienām bij sasniedzis jau pavasari. Ministrija strādāja, kā strādājusi. Kazrags sēdēja sava direktora kabinetā, Ķiplociņš blakus kanceleja. Viņam pretim pie otra galda Salmiņa jaunkundze. Viss, šķitas, gāja pa vecam. Un tomēr tas nebij tā.

Kazrags un Ķiplociņš bij vairāk iemīlējušies kā jebkad. Uzmanīgi, it kā gaidīdami kaut ko ļaunu, viņi sekoja Salmiņa jaunkundzei. Ķiplociņam ar Salmiņa jaunkundzi bij radušās svešas, nesaprotamas attiecības. Salmiņa jaunkundze izvairījās palikt ar

Ķiplociņu divatā un bij |oti mazrunīga. Darbā viņa bij kļuvusi nervoza. Aukstais miers no viņas bij aizgājis, un, kad pavasara saule iemeta logā veselu sauju zelta, kad zelta stari sāka skraidīt pa garlaicīgiem kancelejas galdiem, tad arī Salmiņa jaunkundze izskatījās taisni tāda, it kā viņa būtu kādā dziļi un negrozāmi iemīlējusies. Bieži viņa ēda pusdienas kopā ar Kazragu, gāja uz kino. Kazrags viņu vadīja uz mājām, līdz mājas durvīm, bet tālāk arī ne. Dažreiz viņiem piebiedrojās arī Ķiplociņš. Tas notika tikai uz Salmiņa jaunkundzes vēlēšanos. Pret abiem kungiem viņa bij vienlīdzīgi, laipna. Abi viņai drīkstēja skūpstīt roku, pirkt puķes, samaksāt pusdienas, vakariņas un izrāžu biļetes. Bet vairāk arī ne. Kā īsts matemātiķis viņa bij sadalījusi savu laipnību divās gluži vienādās daļās.

Ķiplociņam, kuram mīla un jaunās asinis nedeva miera, bieži izlikās, ka viņš ir iesācis bailīgu rotaļu, kurā viņš var paspēlēt visu — mieru un dvēseli. Par savām izjūtām viņš Salmiņa jaunkundzei nekā nestāstīja. No viņas zobgalības tas vairāk baidījās nekā no nāves. Viņš zināja, ka pārsteigšanās ir cilvēku vislielākais netikums. Salmiņa jaunkundzes tagad bieži sapņainās acis deva viņam cerību. Nevar taču tāds jauns meitēns iemīlēties vecajā Kazragā! Viņa varēja šādu direktoru apprecēt, bet mīlēt — nekad. Savāda bij Salmiņa jaunkundze. Pat skumt, kā iemīlējušam pienākas, viņš nedrīkstēja tās klātbūtnē. Arvien viņš atdūrās uz viņas smieklu adatām.

Kādā pēcpusdienā, kad Kazrags gāja ar Salmiņa jaunkundzi pāri Bastejkalnam, kad saule dedzināja direktora pliko pakausi, bet mīla — sirdi, direktors piedāvāja Salmiņa jaunkundzei vaniļa saldējumu. Piedāvājums tika pieņemts. Viņi apsēdās Bastejkalnā starp kokiem, zvirbuļiem un mūzikas skaņām. Salmiņa jaunkundzes sārto apģērbu plivināja vējš. Bieži kāds nerātns vēja gariņš pacēla to līdz pat ceļgaliem. Arī šie vēja nedarbi karsēja Kazragu.

Saldējums bij īstā laikā. Tas atvēsināja direktora prātu, un viņš runāja gluži direktoriski. Un nevarēja arī nerunāt, jo visa pilsēta bij sākusi runāt. Sīs runas bij jānobeidz ar likumīgu laulību. Kazrags jau bij pieradis pie Salmiņa jaunkundzes un tādēļ tagad dabūja diezgan viegli pār lūpām:

— Es esmu nodomājis precēties. Vai jūs, Salmiņa jaunkundze, gribat būt mana sieva? — Nē, viņš neizturēja. Acīs saskrēja asaras, un viņš tvēra pēc Salmiņa jaunkundzes rokas. Viņa to arī neliedza kā parasti. Tas bij Kazraga ilgās laipnības vienīgais ieguvums.

— Jā, jūsu sieva es gribētu būt. Bet, vai būšu, — par to vēl man jāpārdomā.

Kazragam iesāpējās sirds. Mīļās vārdi bij tikpat auksti kā saldējums, kas pašlaik kusa uz tasītes. Bet mirklis — un Salmiņa jaunkundzes vārdi arī izkusa Kazraga sirdī. Viņa gribēja — un tas jau bij plus. Un šis plus atsvērs to mīnus, kas slēpjas pārdomā. Viņa bij prātīga sieviete. Un vai tādu soli var spert bez apdomas? Nevar viņa tagad publiskā vietā klupt Kazragam ap kaklu. Direktoram lieku reizi vajadzēja atzīt savu muļķību. Kā viņš šos svarīgos vārdus bij iedomājies teikt kafejnīcā! Bet tam arī bij savs iemesls. Te tomēr bij drošāki. Salmiņa jaunkundze negribēja ļaut Kazraga sentimentam izplesties pārāk plaši un tādēļ teica:

— Diezin kā Ķiplociņš pavada laiku? Pēcpusdienās viņu tagad vairs nevar nekur redzēt.

Šāds domu gājiens no precību priekšlikuma taisni pie Ķiplociņa ne bez iemesla uztrauca Kazragu.

— Tas ir labi, ka jūs viņu neredzat. Es negribu, ka jūs satiekaties ar šo pienapuiku. — Kazrags tagad varēja runāt. Viņš juta pamatu zem kājām. Vai tad šai, kaut skaistai un mīļai, bet tomēr vienkāršai kantoristei, viņš nebij parādījis godu? Vai tad tā nebij augstākā laime, ko var sasniegt vienkārša mirstīga Ievas meita — kļūt par direktora kundzi?

— Ķiplociņš nav pienapuika. Pret to man japro-testē. Ja nebūtu jūs, varbūt es kļūtu viņa sieva, — teica ļoti nopietni Salmiņa jaunkundze.

— Bet, mīļā, es nedomāju, ka jums tāda gaume.

— Es nezinu, kādēļ jūs tik slikti izturaties pret Ķiplociņu. Viņš par jums ļoti atzinīgi atsaucas.

— Tiešām? Hm... Jā, bet ko tad viņš par mani var sliktu teikt? — pašapmierināti nobeidza Kazrags. Sarunas uz mirkli bij apklusušas un saldējums apēsts. Nezin vai no saldējuma, bet Kazragam tā auksti bij ap sirdi. Sis laulības priekšlikums ne satura, ne dekoratīvā ziņā nebij apmierinājis Kazragu. Zvirbuļi čiepa, skanēja glāzes, lieki ļaudis un, galvenais, Salmiņa jaunkundzes gluži nedzīvā, kā dzeltenā marmorā izcirstā seja.

Balto ziemas seju pavasara saule bija apzeltījusi, un, melno skropstu apēnota, tā izskatījās dienvidnie-ciska. Slaidie iedegušie pirksti rotaļājās ap rozes ziedu, kuru Kazrags jau no agra rīta bij paspējis nosūtīt. Zieds bij apvītis un skumjš. Kazrags negribēja uz to skatīties, bet acis tā vien lipa pie sarkanā vītuma.

— Karstumā ziedi ātri vīst, — novērodama Kaz-raga skatu, teica Salmiņa jaunkundze. Direktors juta, ka arī viņa sirds kā savītis kamoliņš gulēja krūtīs. Vai mīla nebij tas pats, kas karstā vasaras saule?

Visi brauca uz jūrmalu. Bij aizbraucis ministrs, divi departamenta direktori, četri vicedirektori, puse no ierēdņiem un ierēdnēm. Starp tiem bij arī Ķiplociņš. Salmiņa jaunkundze spītīgi palika sēžot Rīgā, sūdzēdamās par mazo algu, kas neatļāva tādu greznību kā jumta istabiņu kādā vasarnīcā.

Kazraga stāvoklis neat|āva palikt tam Rīgā. Lielie vīri visi pa vasaru kaut kur izbrauca. Tātad viņam arī bij jābrauc, kaut viņš arī negribēja. Tā pazuda katra kontrole par Salmiņa jaunkundzi. Viņš gan atzina, ka tur nekā nebij ko kontrolēt, jo viņas dzīve bij pilnīgi nevainojama, bet tomēr... Nevar taču tik bieži satikties. Viņš gribēja noņemt dzīvokli arī viņai ka savai nakošai sievai, bet Salmiņa jaunkundze neielaidās tādā kombinācijā, jo piekrišanu būt par direktora kundzi viņa vēl nebij Kazragam devusi. Lai gan citādi bij ļoti sirsnīga ar to. Nesaņemdams oficiālu piekrišanu no savas neoficiālās līgavas, Kaz-rags vēl arvien palika bez pirmā skūpsta dievišķīgās izjūtas. Sie roku skūpsti bij pārāk maz kvēlošai, jauneklīgai sirdij. Viņš par to nopietni skuma. Vai tā nav plaši pazīstama lieta, ka, ja pirms laulībām nav nekā cita, tad izskūpstīšanās tomēr ir laba? Katrs, kas šīm stadijām ir izgājis cauri, varēs to pateikt. Salmiņa jaunkundze, kā likās, gribēja viņu atstāt bez šīs priekšlaulību poēzijas. ģ

Vai viņa arī jūtās bij praktiska un visu krāja medusmēnešiem? Par tiem domājot, Kazragam reiba galva. Bij jāgaida, bet gaidīt bij tik grūti. Viņš vairs nebij senais sātīgais ierēdnis. Gadiem krātie spēki sacēla veselu revolūciju viņa dzīslās. Tas arī bij par iemeslu tam, ka, gribēdams doties laulībā, viņš vēl nebij atkratījies no Ninetes, kura viņu apmeklēja diezgan bieži un atļāva visu to, ko neatļāva Salmiņa jaunkundze.

Tagad šie Ninetes apciemojumi bij gandrīz nepieciešami. Kazrags nezināja, kura no šīm sievietēm vairāk kaislības iededzina viņa mūža otrā pusē. Brīnišķīgi bij arī tas, ka Ninete daudz ar naudu nerēķinājās un apmierinājās ar niekiem. Tikai reiz, kad

Kazrags tai iedāvināja madepolāna naktskreklu, kaut arī izšūtu, viņa sarauca savas lūpiņas un teica:

— Tev, direktoriņ, ir zemnieka gaume. Mūslaiku sievietes tādus vairs nevalkā.

— Bet, ja tādus pārdod, tad arī pērk. Un, ja pērk, tad valkā.

— Šīs valkātājas, mī|ais, jau nav sievietes. Tas ir namamātes. Šāds audums pārāk aizsedz sievietes daiļās formas, un līdz ar to pati valkātāja kļūst vīrietim garlaicīga.

Ar laiku Kazrags pārliecinājās par Ninetes slēdziena pareizību un drīz savu kļūdu izlaboja ar caurspīdīgu zīdu. Ninete tad atzina, ka Kazrags ir kļuvis par modes cilvēku un tik attapīgam direktoram ministra portfelis vairs nedrīkst būt tālu. Ninete bij pirmā, kas skaļos vārdos bij izteikusi Kazraga apslēptāko domu. Kas zin, vai tikai valdošās aprindas nav vienās domās ar Nineti? Vajadzētu taču pamēģināt, sevišķi tagad, kur ministru kabinets bij sašķobījies. Ja sastādās jauns kabinets, kuru pabalsta viņa partija ... Kas zin kas viss var gadīties?

— Tu, zini, esi prātīgāka, nekā es domāju, — teica viņš Ninetei. — Tāda sieviete ir vairāk kā krekla vērts. Neviens vēl tik gudri nav runājis. Un, ja es reiz kļūšu par ministru, tad briljanta gredzens tev rokā. Tāda attapība atsverama ar briljantu.

— Es tev varu palīdzēt. Tev vajag mani tikai iepazīstināt ar tiem vīriem, kas tevi var godā celt, tad tā lieta ies.

Nē, tā bij brīnišķīga sieviete, šī Ninete! Bet reiz tomēr no viņas vajadzēs atteikties... Ja viņš precēsies, vai Ninete viņam palīdzēs tikt par ministru? Tas bij grūts jautājums. Divas dienas direktors lauzīja galvu un nenāca ne pie kāda slēdziena. Viņš atmeta šai domai ar roku. Šoreiz viņš atstāja savu likteni likteņa zināšanā, No Salmiņa jaunkundzes

viņš nebij spējīgs atteikties. Ģimenes dzīves idille gaiši mirdzēja acu priekšā. Viņš redzēja savu sievu laimīgās cerībās, tad ratiņos mazu Kazradzēnu, pārklātu ar zilu apsedziņu... Katrā ziņā ar zilu, jo pirmais būs puika. Vai arī ķeizars savu pirmdzimto negaida kā puiku? Un kā šis puika skries! Viss dzīvoklis rībēs. Pēc tam nāks meitenes... Ja viņš būs ministrs, vai viņam nevarēs būt tikpat daudz bērnu kā valsts prezidentam?

Bij pienācis laiks pārkravāties uz jūrmalu, kas mierīgajam un mājīgajam Kazragam sagādāja daudz rūpju. Mēbeles nebij jāved, bet tomēr šis tas. Piecas dienas vecā saimniece staigāja pa dzīvokli bārdamās.

— Nu ko šim jāskrien uz jūrmalu! Vai tad nu Rīgā lustes pietrūcis vai kā... Savs meitietis arī ir. Bet, kad jau tāds vīrieša cilvēks paliek traks, tad arī paliek.

Kad ar lielu bāršanos un uztraukumiem kurvji tomēr bij sakrauti un Kazrags jau taisījās sēsties ormanī un braukt uz staciju, istabā ieskrēja Ninete un laimīgā balsī pastāstīja:

— Tev, direktoriņ, par lielu prieku es dabūju istabu blakus vasarnīcā. Tātad tagad mēs būsim kaimiņos.

Sī ziņa nepatīkami pārsteidza Kazragu, un viņš tikai noņurdēja:

— Vai citur nevarēji pameklēt? Taisni acu priekšā!

Kazrags aizbrauca. Ninete viņu pavadīja līdz ormanim un pazuda ielu krustceļos.

IERĒDNIS SĒRO, BET DIREKTORS DEJO

Ķiplociņš sēdēja Bulduros savā istabā, kuras balkoni izgāja uz kāpām. Aiz kāpām šalca jūra zilgani balta, drusku piesarkusi rietošās saules staros. Ķip-lociņam nebij nekāda prieka, ka šis divas istabas vasarnīcas jumtā viņš varēja saukt par savam līdz rudenim.

Dzīve bij ritējusi normāli uz priekšu, bet nu viņa bij samezglojusies. Kas šos mezglus varēja atmez-glot, sevišķi, ja viņu centrā bij iemezglota sieviete? šī sieviete bij Salmiņa jaunkundze. Viņa visas dzīves dzijas bij cieši savijusi ap sevi. Viņa meta cilpu pēc cilpas, kurās palika karājoties Ķiplociņa bravūra, elegance un varbūt pat dvēsele. Ķiplociņam likās, ka jūras vēji šo dvēseli plucina un mētā uz visām pusēm.

Vai tiešām šī klusā kantoriste gribēja kļūt par direktora kundzi?

Pateicoties Salmiņa jaunkundzei, Ķiplociņš tagad dzīvoja jūrmalā. Viņa tā bij gribējusi. Viņa bij gribējusi pat vēl vairāk. Viņa stingri bij Ķiplociņam pavēlējusi:

— Jūs jūrmalā noņemsat divas istabas, dzirdat: divas! Tā es gribu. Jūs mani klausīsat, ja negribēsat sanākt ar mani naidā. — Tā viņa bij teikusi un aizgājusi, atstādama Ķiplociņu izbrīnā.

Saldu, neapzinīgu priekšsajūtu dzīts, Ķiplociņš bij arī paklausījis Salmiņa jaunkundzei. Un nu viņš sēdēja jau trīs nedēļas savās divās istabās un nevarēja izprast, priekš kā viņam šīs plašās telpas. Salmiņa jaunkundze nerādījās pie viņa. Viņa pat neapvaicājās pēc viņa adreses. Viņa viņu nemaz ne-

redzēja kancelejā. Pat labrītu saņēma tā, it kā viņu sveicinātu šveicars.

Priedēs staigāja gaiši sieviešu stāvi. Gaiši bij viņu smiekli, uzvaras pilni viņu pavadoņi. Tikai Ķiploci-ņam likās, ka priekš acīm tam melna maska, kas aizsedz vasaras zaļo prieku, it kā viņš bristu pa ledus aukstu ūdeni, kuram nav gala, ne malas. Viņam likās, ka visas šīs trīs nedēļas viņš nav redzējis gaišu sauli. Viņš zināja, ka tā ir debešos, bet skati redzēja tikai mūžīgu miglu.

Ķiplociņš pacēlās no sava balkona un gausiem soļiem kāpa lejā, lai redzētu rietošās saules rotaļu jūras ūdeņos. Krēslainas bij priedes, un sakaltušās skujas atgādināja rudeni. Kada aizlauzta priede žēli kunkstēja vējā. Tā bij parastā ikdiena, kuru neviens neredzēja. Bet Ķiplociņš to asi izjuta, jo šodien viņš bij sentimentāls, kā plīvurs pie vecmeitas cepures, kura uzdevums ir tikai aizsegt. Arī Ķiplociņš negribēja šovakar skatīties ne sevī, ne dzīvē. Pirmo reizi visā mūžā tam bij radušās ilgas pēc rietošās saules.

Jūrmala bij pilna ļaužu. Šādā mudžeklī Ķiplociņš arvien bij juties labi. Bet šodien tas viņam bij svešs. Viņš jutās kā karalis, kurš pazaudējis savu karalisti. Senāk likās, ka viss notiek viņa dēļ. Senāk visi bija sanākuši, lai redzētu viņu un lai sevi tam parādītu. Skaistās sievietes bij radītas tikai viņam, viņa reibstošais prieks, ziedu smarža, džacbanda kliedzoši erotiskās skaņas — viss, viss viņam. Bet tagad Ķiplociņš svešs izgāja tam cauri, neizprata, kādēļ šī kņada un kurp ļaužu ceļi ved. Bij sveša arī jūra. Tikai saulriets sarkani dzeltens dziļi iespiedās atmiņā, līdz ar to uzplēsdams kādu sāpošu vāti.

Ķiplociņš kāpa augšā kāpās. Meža taciņa viņu veda uz kazino pusi. Kazino dārzā spēlēja mūzika. Ķiplociņš atcerējās, ka šodien bij simfoniskais koncerts. Vai neieiet? Ķiplociņš nebija liels klasiskās mūzikas cienītājs, bet kaut kā jau bij jātiek gala ar šo vakaru. Koncertā, bez šaubām, būs daudz pazīstamu. Arī labākās sabiedrības jaunavas mēdza šos koncertus apmeklēt, jo tas piederēja pie laba toņa. Dzīvot jūrmalā un neapmeklēt simfoniskos koncertus ir tas pats, kā nenosvērties reiz nedēļā.

Bij jau programmas otrā daļa. Publikas nebij daudz. Ķiplociņš bez grūtībām atrada sēdekli. Koncerts bij ikdienišķs, tas ir, neviesojās neviens no ārzemniekiem, ne arī kāds no pašu minoritātēm. Diriģēja latvietis, latviski centīgi pārlabodams krievu Čaikovski. Bet Čaikovskis tomēr skanēja žēli un sentimentāli. Tādas pašas bij arī publikas sejas. Sevišķi no šīm skaņām cieta mūzikas kritiķis Jānis Zālītis, pie reizes arī Zālīte. Viņa gaišās medija acis bija skumjas kā Burtnieka ezers pēc saules rieta; nervozajās lūpās nebij ne mazākā smaida. Viņam blakus pusbaltā salmenīca sēdēja viņa kolēģis Ernests Bru-subārda, kādreizējais Brusubārdis, tā nogrimis mūzikā, ka nemaz nemanīja zeltrāmja degunkniebi draudam nokrist. Dzejnieks Sudrabkalns, feļetonists Oli-veretto un mūzikas kritiķis J. S., šovakar visi trīs vienā personā, mieloja savus skatus pie tumši violetas dāmas, kuras dzeltenās cirtas bij pasakaini dzeltenas. Bez violetās dāmas bij arī daudz citu dāmu, raibi raibo. Bet Ķiplociņa skats ne pie vienas negribēja kavēties. Apskatījies apkārt, viņš domāja: «Vai tiešām šodien glābiņa nekur nebūs?» Bij tik vientuļi un nospiedoši, ka likās — pat zilpelēkie debeši gulstas virsū un neredzamām rokām spiež sirdi.

Viņš pavērās uz restorāna telpu pusi. Tur it kā pazibēja Ninetes vieglais stāvs. Ātri viņš piecēlās un devās turp. Jau vairāk dienas viņš bij nomeklējis Nineti, bet nebij atradis mājās. Vai tiešām viņa būs pārkāpusi viņu kopējo norunu un pilnīgi atstājusi Kazragu Salmiņa jaunkundzes iespaidam? To negribējās ticēt, jo Ninetei mīlas komercijā bij vairāk saprāta nekā dažam labam finansu ministram vispārīgās finansu lietās.

Ninete iznāca no restorāna un atsēdās pie galdiņa restorāna priekšā, kur zem milzīgiem saules sargiem publika vakarā slēpās no mēneša zilgani pelēkiem stariem.

— Vai tu viena? — jautāja Ķiplociņš sasveicinājies.

— Viena tik ilgi, kamēr pie manis neviens nav piesēdies, — smējās Ninete, rādot savus baltos zobus un bedrītes vaigos.

Ķiplociņš apsēdās.

— Kādēļ tevis nekur vairs nevar satikt?

— Esmu ļoti nevaļīga.

— Bet mājās tu arī nesēdi.

— Tas skaidrs pierādījums, ka esmu aizņemta. Bez tam es nedzīvoju Rīgā, esmu Jūrmalā.

— Jūrmalā?

— Nu kā es to veci varētu apcelt? Viņš taču arī dzīvo te.

Ķiplociņam likās, ka vakarīgais debess atvērās, un kāds aizmirsts saules stars iekrita viņa dvēselē.

— Vai tu viņu vēl apmeklē?

— Par šo jautājumu man būtu daudz ar tevi ko runāt. Bet nav vērts ar jums, vīriešiem, strīdēties. Pats tu biji, kas man uzdeva šo darbu. Apsolīji man vai zelta kalnus. Tagad par visu to tu neliecies ne zinis. Ienākumu man tur nekādu. Es tikai notērēju bez gala daudz laika. Nu saki — kāds tad tev tur galu galā labums?

Ķiplociņš klusēja. Tagad, tagad tiešām viņš tur nekāda labuma neredzēja. Varbūt varēs Salmiņa jaunkundzei iestāstīt, ka Kazrags ir tai neuzticīgs, ka būs tāds arī laulības dzīvē. Vai teikt Ninetei, lai viņa met pie malas šo spēli? Bet vai tā nebūtu padošanās aklam liktenim?

— Nu, nedusmo, Ninete, — teica Ķiplociņš tik gurdā balsī, ka Ninetes zilā acis kā izbrīnā raudzījās viņā. — Mēs arvien esam bijuši viens otram izpalīdzīgi. Turpini vien sākto. Ja ne vairāk, tad vēl... vēl kādas pāris nedēļas. — Vai tas gan nebij vienalga, kādu laiku tas viņai noteica? Tā lieta tā kā tā bij paspēlēta. — Ja tev no visa tā nekāda labuma nav, tad... tad vēlāk es tev samaksāšu.

— Nerunā muļķības! — iesaucās Ninete. — Saki man labāk — vai tu neesi slims? Tu tik savāds šodien izskaties.

— Esmu drusku noguris.

— Izdzer ar mani tasi kafejas. — Ninete pasauca viesmīli. Viņi dzēra klusēdami. Ķiplociņš nevarēja tikt ārā no sava sastinguma. Arī Ninete nebij tik runīga kā parasti. Viņa ļoti nenoteikti atbildēja, kad Ķiplociņš kaut ko jautāja par Kazragu.

— Kazrags grib tikt par ministru, — ieminējās, ironiski smaidot, Ninete.

— Tam es gribu ticēt. Un tad viņš sniegsies pēc prezidenta sēdekļa un vēlāk pat pēc diktatora.

— Vai tu domā, ka viņš par tādu jātaisa?

— Ja vari, taisi! Tikai neaizmirsti iecelt mani par direktoru.

— Ak jūs, vīrieši! Jūs mūžam dzenaties pēc goda. Mēs, sievietes, iztiekam arī bez tā, ja tikai ir nauda. Gods godam, nauda visam.

— Bet no varas jūs negribat atteikties?

— Saprotama lieta, ka ne. Un to mēs ņemam pašas, neviens to mums nedod.

Pēdējos vārdus Ķiplociņš labi nesadzirdēja. Plati ieplestām acīm tas raudzījās izklīstošā publikā. Koncerts tikko bij nobeidzies. Daļa koncerta apmeklētāju klīda uz izejas pusi, daļa devās uz restorānu izklaidēt koncerta iespaidu. Ķiplociņa uzmanību saistīja divas dāmas un kāds kungs, kuri dārza ejā palika stāvot. Kungs, kā likās, arī nebij apmierināts ar Čaikovski un uzaicināja dāmas paklausīties vēl restorāna mūzikā. Dāmas, kā parasti, tielējās. Viņas laikam nebija pilnīgi apmierinātas ar savu kavalieri, kurš bij jau gados un ne tik veikls, kā tam vajadzēja būt.

Viena no šīm dāmām bij Salmiņa jaunkundze, par to Ķiplociņš vairs nešaubījās. Tā bij viņas seja, viņas noteiktie vaibsti, kuriem tagad bij pārlaidies pāri kluss maigums, kādu mēdz radīt mierīgs, silts vasaras vakars.

Restorāna telpās orķestris sāka spēlēt modernu deju. Tā pārliecināja dāmas vairāk nekā kavaliera vārdi. Abas meičas ar savu kavalieri nāca uz galdiņa pusi. Ķiplociņam bij tā, it kā Lieldienu zvani zvanītu katrā priedē un neredzamā jūra sārti violeta putotu līdz pašam Lielajam prospektam. Piesarcis, mirdzošām acīm viņš teica savai biedrenei:

— Mī|ā, mīļā Ninet, vai tu vari man vēlreiz izdarīt lielu pakalpojumu?

— Kas tad nu būs, ko tu iā uz reizi? ...

— Ej tūliņ pie Kazraga un paliec tur visu nakti.

— Es to arī domāju darīt. Bet kādēļ tūliņ? Vēl ir agrs. Un es šausmīgi tur garlaikojos.

— Nu nejautā. Es ļoti lūdzu.

Salmiņa jaunkundze bij jau pazudusi restorānā.

«Labi, ka viņa manis neredzēja,» domāja Ķiplociņš.

— Nu 'labi, es iešu. — Ninete sniedza Ķiplociņam roku. — Es jau tā kā tā nekā cita nevaru šovakar izdarīt. — Viņas vienmēr jautrajās acīs pazibēja skumjas.

— Tu esi laba, Ninet. Es ar tevi labprāt būtu pasēdējis, bet...

— Jā, es zinu: zālē tikko iegāja Salmiņa jaunkundze.

— Vai tu viņu pazīsti?

— Pats reiz iepazīstināji kafejnīcā.

Ķiplociņš kā pa miegam atcerējās, ka viņš tiešām to bij darījis. Bet tas bija sen atpakaļ, ziemu. Saldi sāpīga bij atmiņa par to laiku. Ninete vēl stāvēja, it kā gribēdama kaut ko teikt.

— Kādēļ jūs nesasveicinājāties? — diezin kādēļ jautāja Ķiplociņš.

— Tu taču pats redzēji, ka viņa mūs neievēroja. Un bez tam — nav liela nelaime. Mēs šodien jau redzējāmies. Viņa bij pie manis.

— Pie tevis? — Ķiplociņš bij izbrīnējies.

— Jā.

Ķiplociņš gribēja vēl kaut ko jautāt. Ninete apgriezās un gaja. Drīz viņas sīkais, pavasarīgais stāvs pazuda dārza naksnīgās ēnās.

Kādēļ Salmiņa jaunkundze apmeklēja Nineti? Kādas viņu attiecības? Vai viņas vada kādu intrigu, par kuru Ķiplociņš nekā nezinātu? Viss iesāktais likās zaudēts. Par ko šīs sievietes varēja runāt divatā? Ķiplociņš juta, ka nepazīst vairs nevienas sievietes. Sī lidošā pārsla Ninete likās tik savāda un neizprotama. Kādēļ viņa vēl arvien centās tam iztapt? Vai tiešām tikai aiz pateicības, ka viņš to bij iepazīstinājis kādreiz ar vairākiem naudīgiem klientiem? Aiz simpātijas, mīlas pret viņu? Bet tādas sievietes taču nemīlot? Tā saka un domā visi vīrieši. Bet kādēļ tad? No Kazraga, bez šaubām, tai liela labuma nebij. Un Salmiņa jaunkundze? Ar to viņš varēja tūliņ parunāties. Viņa nekur nebij aizgājusi, sēdēja tepat netālu zālē. Bet varbūt neiet, atmest visam ar roku... Viņš taču nebij Kazrags, kas tik nepārvarami un noteikti īsā laikā gribēja apprecēties. Nē, nē! To viņš negribēja. Varbūt viņš arī gribēja, bet tas bij otrā plānā. Vispirms viņš gribēja šīs spītīgās, gandrīz mūķenes, nopietnās sievietes tuvuma. Viņam pašam bij jāatzīst, ka reiz viņš tomēr ir iemīlējies. Bet vai tas bija grēks? Nē, tas bija tikai ļoti neērti un neparasti, bet tomēr labi.

Ķiplociņš pasmaidīja. No tās apziņas vien, ka pēc dažām minūtēm viņš varēs ar Salmiņa jaunkundzi parunāties, viņam kļuva labāki. Viņš samaksāja rēķinu un piecēlās. Iet? Bet varbūt neiet? Vēlāk būs žēl. Kancelejā viņa neko citu nerunā kā tikai par darbu.

Starp daudziem apmeklētājiem Ķiplociņa vērīgā acs drīz vien saskatīja Salmiņa jaunkundzi. Viņa uzmanīgi studēja ēdienu karti. Ķiplociņš piegāja klāt.

— Sveiki, Salmiņ jaunkundze! Vai es netraucēju?

— Ā! — Uzrunātā pagriezās un sniedza roku.

Ķiplociņam likās, ka viņa bij pat priecīga, to

redzot.

— Nemaz jūs mūs netraucējat. Atļaujat iepazīstināt: mans tēvocis... un māsīca Zelma.

Tēvocis spieda Ķiplociņa roku un sirsnīgi smaidīja pilnajām lūpām kalsnējā sejā. Māsīca bij vēlīga.

— Apsēstaties pie mums. Meitēni nemaz negribēja nākt ar mani. Esot garlaicīgi ar tādu vecu papu restorānā, he, he...

Ķiplociņš apsēdās.

— He, he, — turpināja tēvocis. — Bet es saku: tā neiet. Solījās atnākt mans bērnības draugs, nu, tas jūsu direktors, Kazrags.

Salmiņa jaunkundze it kā nosarka. Māsīca viltīgi paskatījās uz to. Šī meiča bij latviski apaļa un liela. Tikai deguns bij brīnišķīgi mazs, un arī acis bij tam tieši piemērotas. Toties vaigi biezi un apaļi. Mute plata plānām, spītīgām lūpām.

.«Kāds pretstats Salmiņa jaunkundzei,» domāja

Ķiplociņš, netikdams pie vārda, jo tēvocis runāja vēl arvien.

— Viņš ir lāga virs, šis jūsu direktors. Mēs ar viņu kādreiz krievu laikos strādājām kopā kādā šeptē, bijām padračiki... Tāds ir tas cilvēka mūžs: raibs kā dzeņa vēders. Un tagad viņš liels vīrs — direktors. Bet nav nemaz lepns. Lūk, ieskatījis manu brāļameitu.

Salmiņa jaunkundze kļuva nervoza. Daudz skaļāk, nekā tas bij vajadzīgs, viņa jautāja:

— Vai jūs, Ķiplociņa kungs, arī bijāt koncertā?

— Jā, — sekoja atbilde. No tēvoča runas viņam sāka grīda degt zem kājām. Tātad tā lieta ir oficiāla. Ģimenes padarīšana. Pa to laiku otra Salmiņa jaunkundze pieliecās savam tēvam pie auss un stipri iečukstēja:

— Ko tu, pap, par tādām lietām runā kā muļķis. Tu redzi, ka viņai tas nepatīk. — Zelma pameta acis uz māsīcu.

Salmiņa kungs nokāsējās un norūca:

— Labi, labi.

— Kādēļ jūs šovakar tik mazrunīgs? — jautāja Salmiņa jaunkundze Ķiplociņam. — Lai gan, taisnību sakot, jūs esat tāds jau ilgāku laiku.

— Orators nekad neesmu bijis. — «Vai neiet labāk prom?» domāja viņš.

— Jūs pat esat dusmīgs. Zināt, es pēc nedēļas eju atvaļinājumā. To laiku esmu nodomājusi pavadīt pie māsīcas jūrmalā.

— Un pēc pāris nedēļām jums varbūt būs kāzas.— Ķiplociņš pats dusmojās uz sevis par šādu netaktību. Bet Salmiņa jaunkundze mierīgi pasmaidīja un teica:

— Jums taisnība: es tiešām esmu nodomājusi sev vīru ņemt.

Ķiplociņš nespēja pat dusmoties. Viņš juta, ka asinis lāsi pa lāsei atstāja seju. Rokas viegli trīcēja.

— Tā? — Lūpas nekustējās. Vairāk vārdu nebij izsakāms.

— Kad jums būs atvaļinājums? — runāja tālāk Salmiņa jaunkundze.

— Nezinu. Vai tas jums no svara?

— Kā ne? Es ļoti par to interesējos.

— Jūs?

— Jā, es.

— Zoboties par cilvēku vēl nav tikums.

— Ā-re, te jau viņš nāk, tas godātais! — iesaucās Salmiņš un smaidīja pretim Kazragam, kurš varens un laimīgs tuvojās galdiņam. Bet viņa laime apēnojās, kad tas ieraudzīja blakus Salmiņa jaunkundzei Ķiplociņu.

— Jūs arī? — jautāja viņš, neapslēpdams īgnuma.

— Kā redzat, direktora kungs.

Kazragam nekas neatlika kā apsēsties blakus otrai Salmiņa jaunkundzei un iztālēm vērot savas nākošās sievas skumji skaisto seju. Viņam uzkrita arī Ķiplo-ciņa bālums. Vai tikai šis zellis arī nav samīlējies un neiztaisa viņam kādas nepatikšanas? Bet lieta bij droša. Viņš jau sēdēja jauno radu starpā. Paies vēl dažas nedēļas, un viņš būs laimīgs jaunais vīrs, kurš jūrmalā pavadīs savu medusmēnesi. Varbūt vēlāk aizbrauks arī uz ārzemēm, kā tas aristokrātam pienākas... Jaunā Latvijas aristokrātija gribēja piekopt visus vecos netikumus, neviena tā neatmeta.

Salmiņš runāja plaši un jautri par visu un neko. Cienīgi un noteikti tam atbildēja Kazrags. Jaunatne klusēja,

— Kāpēc jūs, Vallij, šodien tik klusa? — jautāja Kazrags savai līgavai. Viņš sauca to vārdā. Tas bij vēl viens dzēliens vairāk Ķiplociņa sirdij. Vallija... Līdz šai dienai viņš nebij zinājis viņas vārda. Stingri viņš paskatījās uz Salmiņa jaunkundzi.

— Es, direktora kungs, arvien tāda esmu. Es priecājos, ka runā citi. Tas dod man pilnīgu tiesību

klusēt.

Pasūtīja vakariņas. Ķiplociņš atteicās no tām. Viņš nebij spējīgs norīt ne kumosa. Viņš nesaprata, kādēļ viņš te vēl sēž. Viņš jutās bezgalīgi atstāts un lieks. Kādēļ viņš bij aizdzinis Nineti? Ar to nekas nebij panākts. Viņa nodomi bij sabrukuši kā kāršu mājiņa. Arī viņā pašā kaut kas bij sabrucis. Ar vienu grūdienu viņš bij izmests no savas jautrās, bezbēdīgās dzīves un iemests jaunā, kurā viņš vēl nespēja orientēties. Kā akls viņš taustījās pa miglu. Liktenis šo miglu sabiezēja ik ar mirkli. Vai ta nebij galīga tumsa, kurā viņš atradās.

— Es iešu, — teica viņš Salmiņa jaunkundzei. — Es tikai traucēju patīkamo ģimenes noskaņu.

— Nē, jūs paliksat. Es tā gribu. — Viņas balsī bij pavēle un arī lūgums.

— Bet jums jāsaprot, ka man te nekā nav ko darīt.

— Es domāju, ka šoreiz jūs manu lūgumu varat izpildīt, jo ar tiem es neesmu jums daudz uzbāzusies.

Ķiplociņš palika. Un galu galā bij arī saldi dzert šo bezcerības malku, kuru pasniedza mīļota sieviete, smaidot drusku skumji.

Kazrags jutās lieliski. Ar īsta optimista ēstgribu viņš mielojās pie asinssārtā bifšteka.

— Jums šodien negaršo alus, — teica Salmiņa jaunkundze Ķiplociņam, kurš tikko ar lūpām skāra savu glāzi.

— Es nezinu, vai jums tik labi garšo direktora skūpsts kā man šis brūnais virums.

— Jūs, mans draugs, paliekat atkal nerātns, tāds, kāds bijāt ziemu.

— Tas būtu labi, ja spētu būt tāds, kāds reiz biju. Tad es iegūtu vairāk jūsu ievērības — tā kā tas bija ziemu.

— Jūs stipri maldāties: tāds jūs man nepatīkat.

— Bet tagad jūs manis nemaz neredzat. Nu jā, par precinieku nedomā līgava, dodoties laulības ostā. Viņai jādomā par līgavaini. — Ķiplociņš sāka pārgalvīgi smieties. Pēdējais vārds laikam aizsniedza arī Kazraga ausi. Viņš baltām acīm paskatījās uz nekaunīgo puiku, kā tas Ķiplociņu apzīmēja savā prātā, un jautāja:

— Kas par līgavaini?

Ķiplociņš gribēja atbildēt, bet Salmiņa jaunkundze pasteidzās:

— Ķiplociņa kungs taisās precēties.

— Jā, es esmu līgavainis, — savukārt apstiprināja arī Ķiplociņš.

— A! — iesaucās Kazrags, kuram šī jaunā ziņa bij ļoti patīkama, jo līdz šai dienai viņš savu kancelejas ierēdni bij turējis par bīstamu sāncensi.

— Nu, tad jāuzdzer uz jūsu laimēm. Bet kur tad līgava?

— Mana līgava krogā nenāk. Baltas villainītes pūram auž.

— Tad jau laikam būs saimniekmeita, — smējās Salmiņš.

— Kas ir ierēdnis bez «centra»? Es brīnos, ka mūsu direktors vēl nav tāda dabūjis. — Ķiplociņš cieši paskatījās direktorā.

— Hm... noderētu gan. Ko jūs par to, Vallija, sakāt?

— Es direktora kungam arvien piekrītu.

Jauns sarunas temats bij atrasts. Salmiņš ar Kaz-ragu dalīja «centrus», Ķiplociņš palika kluss. Skumjas iezagās vēl dziļāk dvēselē un pārmeta ēnu pār gaišos uguņos mirdzošo restorāna telpu. Arī Zelma Salmiņa bij kļuvusi skumja. Viņa pārliecās pār galdu un klusi jautāja māsīcai:

— Vai tas taisnība, ka Ķiplociņš precas?

— Es domāju, ka tas tā nav, lai gan pats viņš to apliecināja.

Publikas bij salasījies ļoti daudz. Starp cieši kopā saspiestajiem galdiņiem sāka dejot.

«Cilvēki priecājas,» domāja Ķiplociņš, «man to pašu vajadzētu darīt.» — Jaunkundz, jūs taču dejojat, — griezās viņš pie Zelmas Salmiņas, kura ar savām mazajām, vaigu kaulos dziji iespiestām acīm visu laiku viņu bij novērojusi.

— Labprāt. — Viņa piecēlās. Ķiplociņš nopūtās. Nekad laikam viņš nebij dejojis ar tik tautisku tautieti, kura apaļi grozīja savas apajās gūžas. Platā, sausā mute smaidīja, un acis spīdēja kā divas dzirkstis, kas nokritušas no degoša skala. Ķiplociņam bij tā, it kā viņš pašlaik izkusīs kādā taukainā masā, kas lipa pie viņa rokām, visa stāva. Siltā elpa, kurā bij jūtama tikko aizplombētā zoba smaka, spiedās viņam sejā. Dejotājas resnās kājas centās kustēties taktī. Bet arvien tās laikam no pārāk lielas sajūsmas par savu partneri aizmaldījās neceļos. Ķiplociņam pietrūka spēka savaldīt šo pilnmiesīgo meiču. Grūstīts un grūstīdams citus, viņš pārtrauca deju. Viņam par lielu brīnumu, pie galdiņa nebij vairs ne Salmiņa jaunkundzes, ne arī Kazraga.

— Tikko aizgāja dejot, — teica Salmiņš.

Viņa meita kusa sajūsmā. Pilnās krūtis cilājās augstu, plivinādamas vieglo zīdu. Cik skaists bij Ķiplociņš, un kā viņš dejoja! īsts mākslinieks! Tas māk sievieti vadīt. Viņa tikai divas reizes bij uzminusi tam uz kājas.

— Tas bij labi, pap, ka tu mani pierunāji nākt šurp, — teica viņa tēvam.

— Citādi jau nevarēja — mēs ar direktoru Kaz-ragu bijām norunājuši satikties.

— Vai jūs, Ķiplociņa kungs, strādājat ar Valliju vienā kancelejā? — jautāja Zelma.

Saruna izsīka. Ķiplociņš atplestām acīm vēroja jauno pāri. Salmiņa jaunkundze dejo vienaldzīgi un vēsi. Toties tās kavaliers centās izmantot tās tuvumu. Būdams dejā tikai pirmziemnieks un dejodams modernās dejās vēl seno veco valsi, viņš šaurajā dejas telpā izcieta īstu Ēģiptes mocību. Viņa kailais pakausis bij violeti sarkans. Sviedri stāvēja uz grumbās sarautās pieres. Kājas bij tik nepaklausīgas kā vesels štats ierēdņu, kas pieteikuši sabotāžu. Salmiņa jaunkundze ironiski smaidīja. Bet likās — viņa negribēja pārtraukt šo deju, kaut gan apkārtējo skati bij vērsti uz viņu. Kazrags tomēr neizturēja. Tuvojoties galdiņam, viņš, skaļi nopūzdamies, teica:

— Pietiks.

— Jā, pietiks, — piekrita viņa nākošā sieva un smaidīja savu auksto smaidu, kuru Kazrags nevarēja saprast.

Ķiplociņu pārņēma i dusmas, i žēlums. Kad Salmiņa jaunkundze bij atkal nosēdusies tam blakus, viņš pieliecās tai pie auss, un, viņam pašam negribot, lūpas čukstēja:

— Es mīlu jūs, Vallij.

— Es zinu to, draugs, un par to priecājos, — atbildēja Salmiņa jaunkundze.

— Un tomēr? ...

— Tomēr.

— Bet tās kāzas nu gan mēs nodzersim pamatīgas, — noteica Salmiņš.

— Ha, ha, — smējās Kazrags. — Tādu mantu mājās vedot, ēs nekā nežēlošu. Kā jūs domājat, Vallij?

— Ka jus gribat, direktora kungs.

Ķiplociņš piecēlās. Viņš vēsi atvadījās un aizgāja. Ārā bij melna nakts. Smagi mākoņi skrēja pāri priedēm. Jūra šalca. ĶiplociņŠ apsēdās jūrmalā uz sola un ilgi domāja par to, cik liela nozīme ir stāvoklim un naudai.

VIII LĪGAVAI SAP GALVA

Kad Salmiņa jaunkundze otrā dienā ieradās ministrijā, viņa atrada sava kolēģa galdu vientuļi stāvam kancelejas kaktā. ĶiplociņŠ nebij ieradies. Pulkstenis steidzās uz priekšu, bet galds vēl arvien palika vientuļš. Nervozi Salmiņa jaunkundze šķirstīja papīrus. Mašīna šodien negribēja klausīt.

Ierēdņi gāja un nāca no direktora kabineta. Pa pusatvērtajām durvīm Vallija redzēja Kazraga kailo pakausi un plato seju. Vienaldzīgs kā mūmija viņš deva rīkojumus.

ĶiplociņŠ nenāca. Kancelejā bij smacīgi karsts. Saule spiedās logos un karsēja galvas un prātus. Salmiņa jaunkundze piecēlās no krēsla. Vai viņai nesāpēja galva? Jā, viņai ļoti, ļoti sāpēja. Nobālusi viņa piegāja pie darbveža un trīcošām lūpām teica:

— Nejūtos vesela. Es nevaru strādāt.

— Jūs tiešām esat bāla. Visi slimo. Arī ĶiplociņŠ esot saslimis jūrmalā.

Salmiņa jaunkundze atgriezās pie galda, lai paņemtu rokas somiņu. Pienāca apkalpotājs.

— Direktora kungs jūs lūdz kabinetā.

— Pasakāt, ka esmu aizgājusi. Bet nu, lai paliek. — Un viņa iegāja.

Kazrags uzlēca no sava sēdekļa un nāca tai pretim.

— Apsēžaties, mīļā Vallijl Es gribēju ar jums drusku parunāt. Pašlaik esmu drusku brīvāks. Mūs tagad laikam neviens netraucēs.

— Bet tagad ir darba laiks. Un pie tam — jūtos nevesela, gribēju iet uz mājām.

— Bet, mīļais bērns, kas jums kaiš? Jūs esat bāla, nervoza... — Uztraucies un norūpējies Kazrags satvēra Vallijas roku.

— Nekas sevišķs: galva sāp.

— Drīz nobeigsies šīs mokas. Jums vairs nevajadzēs smakt šinī putekļainā kancelejā.

— Ko jūs gribējāt man teikt?

— Ak jā: redzat, nav jau vairs ilgi. Un es gribēju, lai jūs jau sākat rūpēties par visu to, kas vajadzīgs kāzām. Es tomēr gribētu, lai šis gods būtu sarīkots spīdoši. Jums vajadzēs līgavas rotas. Es jau visu to apgādātu, bet skaidri nezinu, kas vajadzīgs, un tādēļ jums viss tas pašai jāizdara.

Salmiņa jaunkundze bij kļuvusi vēl bālāka.

— Jā, jā, — piekrita viņa klusi.

— Es pilnīgi saprotu, ka jums nav vajadzīgās naudas... Es jums gribēju to iedot. — Kazrags atvēra galda atvilktni un izņēma čeku grāmatiņu.

— Es ļoti pateicos. Man nav vajadzīgs. — Viņa piecēlās un gribēja iet.

— Bet kā ne? Mēs taču laulāsimies baznīcā. Dzimtsarakstu nodaļa nabagiem... lai gan tā ir godājama valsts iestāde. Bet ar viņu vien var apmierināties strādnieks, ne direktors.

— Es nu būtu drusku citādās domās.

— Nē, nē, baznīcā. Jums jābūt elegantai. Būs taču publika un tā tālāk... «Jaunāko Ziņu» fotogrāfs... — Kazrags saslējās, it kā stāvētu pašlaik fotogrāfa aparāta priekšā.

— Nē, pateicos: naudu es neņemšu. Par to mēs parunāsim vēlāk. Tagad es iešu.

— Nu, kā jūs gribat, mana dūjiņ, kā gribat. —

Kazrags noskūpstīja viņai abas rokas. Durvis aizvērās, un direktors palika viens.

«Savāda sieviete,» domāja viņš, «neņem naudas. Bet es atkal gribu viņu pielīdzināt Ninetei!»

Šodien Kazrags jutās kā salauzts. Vakar pēc vakariņām viņš bij Salmiņus pavadījis līdz Edinburgai, atgriezies mājās un savā gultā atradis aizmigušu Nineti. Viņš taču nevarēja paņemt šo skuķi aiz īsiem zeltītiem matiem un izmest pa logu. Bij jāapmierinās ar likteni un daža laba stunda jāpavada nomodā Ninetes sabiedrībā.

Ninete bij tagad tā iekārtojusies, ka gāja tikai no rīta uz mājām. Veco kalponi viņa arī bij padzinusi. Tas ir, ne viņa, viņa tikai bij iestāstījusi Kazragam, ka turēt pa vasaru kalponi ir tīrā izšķērdība. Vasarnīca kopjama tikai reizi nedēļā, un tai reizē var arvien dabūt cilvēku. Kazrags bij uzteicis kalponei. Tas tomēr tam sagādāja daudz neērtību. Arī šorīt direktors bij atbraucis no jūrmalas neēdis. Nebij neviena, kas uztaisa kafiju. Ninete palika, valstoties gultā. Nekā nevarēja tikt vaļā no Ninetes. Tā bij salda mocība, kas bieži sasāpināja galvu un nogurdināja līdz nāvei. Kazrags bij vairāk reizes viņai teicis, ka drīz precēsies, bet viņa arvien bij jautri atbildējusi:

— Es jau zinu, direktoriņ, ka tu ņemsi sievu, un tādēļ puiša gados tev vēl vajag papriecāties. Būsi vīra cilvēks, vairs nevarēsi. Ar viņām jau tā nevar — visādi. Ne tā, ne tā... — Un viņa smējās, šī Ninete.

— Bet nopietni es tev saku: vēl šinī mēnesī es precēšos.

— Nu labi — cik mums vēl ir dienu? — Ninete izlēca kaila no gultas un piegāja pie sienas kalendāra. Viņa sāka skaitīt: «Viena, divas...» — un rāva lapiņu pēc lapiņas nost.

— Bet ko tu dari? — iesaucās direktors.

— Mīļo direktoriņ, es skaitu dienas. Es citādi nekā nevaru saskaitīt. — Vesela čupa šo lapiņu tagad gulēja uz galda, un sienas kalendārs rādīja taisni to dienu, kad Kazragam jādodas laulības ostā.

Ninetes klātbūtnē direktors bij gluži nespēcīgs. Viņš zināja, ka šos sakarus varēs pārtraukt tikai likumīga laulība. Savu gudro un tikumīgo Valliju viņš mīlēja ar visu savu vecpuiša sirdi. Bet šim vecpuisim bija arī miesa, kas mūžam jaunus brīnumus atrada Ninetes dai|ajā augumā. Ninete pastāvīgi smaidīja, ne par ko nerūpējās. Kā taurenīts mirdzošiem spārniņiem viņa lidoja viņam pāri. Viņas samtainās kājiņas neskāra zemi, tikai zeltu. Pēdējā laikā viņai bij radušās daudz, daudz prasību. No viņas citu neko nevarēja prasīt kā baudu un izklaidēšanos, un to viņa arī sniedza ar tādu izveicību, kuru atlikās tikai apbrīnot.

«Bet ka tikai Vallija nepaliek slima,» iesitās Kazragam prātā. Viņš bij nervozs, ļoti, ļoti nervozs, jo bez mīlas dēkām viņu mocīja arī izsalkums, Un pie visa šodien bij vainīga Ninete.

Izejot no ministrijas, Salmiņa jaunkundze gribēja iet mājās. Bet ko tur darīt? Galva patiesībā nesāpēja. Bet kanceleja līdz ar kolēģu sejām bij līdz šausmām apnikusi. Rakstāmmašīnas klaudzieni nejēdzīgi sitās ausīs, un pirksti neparko negribēja sist muļķīgos burtus. Cik apnīkstoši bij šie raksti: pelēki, sausi, kā rudens sasalusē diena. Kādēļ Ķiplociņš šodien nebija darbā? Vai patiesi slims? Jeb arī viņš nevarēja skatīties putekļainā kancelejas nogurumā?

Salmiņa jaunkundze bij nogriezusies uz Brīvības bulvāra un drīz vien atradās apstādījumos pie operas. Nopirka rīta laikrakstus. Apsēdās. Bet laikraksts bij tukšs. Arī tiem bij vasaras sezona. Viņi bij tukši, kā tukša bij Rīga, iztveicēta vasaras saulē. r Salmiņa jaunkundze sajuta vasaras priekšpusdie-

nas garlaicību. Braukt uz jūrmalu! Nē, to viņa negribēja. Varbūt tur būtu jāsatiek Ķiplociņš. Kaut ar! viņš slims, bet to sastapt pašreiz nebij ne mazākā prieka. Ko viņa tam varēja teikt? Nē, tagad viņa nebrauks uz jūrmalu, varbūt vēlāk, pie vakara. Viņa paskatījās pulkstenī. Tas rādīja jau pirmo stundu. Māsīca bij solījusies iebraukt. Ātri Vallija piecēlās un gāja uz stacijas pusi.

Pa dzelzceļa valni spārdīdamies un bļaudams nāca jūrmalas vilciens, mētādams «teļa» vagonus ar saviem jūrmalas pasažieriem. Vai viņi, šie vasarnieki, nav izgozējušies saulītē, nav atvēsinājušies jūras sālītos viļņos, ieelpojuši priežu smaržu? Vai pēc visiem šiem iabumiem tie nevar vēl labi izkratīties lopu vāģos? Viņu ērtībām bij tur pat izlikti soli. Valsts gādāja par visu.

Salmiņa jaunkundze iegāja stacijā. Publika jau vēlās pa trepēm zemē. Nāca portfeļaini kungi un paudeļainas dāmas. Vēlās arī māsīca. Uz katras rokas tai bij pa paudelei, uz vēdera vēl trešā.

— Tu, Vallij, te? — iesaucās viņa. — Kādēļ tu nestrādā ministrijā?

— Kas tad tu par ministri? Un kādēļ tu nekur nestrādā?

— Es esmu tik šausmīgi nogurusi! Tu nemaz nevari iedomāties, cik karsts bij vagonā. Kāda mocība braukt uz Rīgu, uh! — Viņa nolika savas pau-deles uz grīdas.

— Kur tev tik daudz bagāžas? Izliekas, ka tu gribētu braukt no jūrmalas mājās.

— Daudz? Kas tur daudz? Te mans rozā apģērbs, zilais un dzeltenais. Šinī — baltais kostīms, brūnā izšūtā un sarkanā. Tās visas pārtaisāmas. Trešā — divas cepures un kurpes. Tas viss atjaunojams. Un tikpat jaunu apģērbu man jāved atpakaļ uz jūrmalu. Ir taču* pats sezonas sākums!

Salmiņa jaunkundze pasmaidīja. Viņai tur nekā vairs nebija ko teikt. Tās bija tādas patiesības, par kurām nekad nevar strīdēties.

— Tu smejies — vēlāk pati redzēsi, kad būsi direktora kundze, ka visu vasaru nevar staigāt ar vienu un to pašu apģērbu.

— Bet vai tad tu jau esi direktora kundze?

— Ne jau līdz ar vīru nāk jaunas prasības, bet gan līdz ar naudu. Bet tagad uz ormanil — Viņa jau ķērās pie savām paudelēm. — Vai tu brauksi man līdz?

— Nē, to es nedomāju. Tu varētu tās paudeles nodot uzglabāšanā un nākt ar mani iedzert kafeju un apēst kādu kūku.

No kūkām Zelma nekad neatteicās. Viņa aizmirsa savas garderobes rūpes un pieņēma priekšlikumu. Kad viņas bij jau uz ielas, Zelma teica:

— Tu, Vallij, esi labi izdomājusi. Es, patiesību sakot, esmu |oti izsalkusi. Iesim uz Iekšrīgu. Pie viena es varēšu arī iepirkties. — Zelmu arvien mocīja izsalkums un iepirkšanās kāre. Ēdot gan viņa atcerējās, ka miesas ir pārāk pilnīgas un ka tās tālu bij aizgājušas no modernā skeletiskā silueta. Bet tur nekas nebij darāms. Viss tas, kas ēdams, bij tik garšīgs, ka no tā nevarēja nemaz atteikties. Pavārtīsies vakaros ilgāki pa grīdu — tās kustības esot ļoti labas pret platām gūžām un lielu vēderu.

Viņas iegāja kādā Iekšrīgas kafejnīcā. Zelma pasūtīja sev šokolādi.

— Kā tu vari dzert šo šausmīgo tēju, Vallij? — teica viņa. — Tā pataisa nervozu un rada sliktu sejas krāsu.

— Man viņa garšo.

— Šokolādei gan viņi varēja uzlikt vairāk krējuma, — pukojās Zelma. Tad viņa gari un sīki sāka stāstīt par to, kas viss viņai šodien bij jāpērk.

— Klausies — vai tu tikai neesi iemīlējusies? Šāda iepirkšanās mānija tev taisni tādās reizēs uznāk.

Zelmas tā jau sarkanie vaigi piesarka vēl vairāk.

— Sl iemīlēšanās tavam tēvam daudz maksā, jo tas notiek ļoti bieži, un līdz ar jaunu sajūsmu tev jauni apģērbi.

Zelma knaibīja ar tējas karotīti krējumaino kūku un neteica ne vārda.

— Nu, stāsti vien, es jau tevi tā kā tā esmu pieķērusi.

— Vallij, vai tu nopietni precēsi Kazragu?

— Nu? Vai tad tu viņā esi iemīlējusies?

— Fui, nē! Es tādus vīriešus nevaru mīlēt. — Viņas acis kļuva sapņainas, un viņa smagi nopūtās. Tad skumjā balsī turpināja: — Man liekas, ka Ķip-lociņš tevī ir iemīlējies.

— Kas par niekiem! Tev laikam viņš ļoti patīk?

Zelma pamāja ar galvu.

— Nu, taisni tādēļ tu redzi gluži neiespējamas lietas. Kā ierēdnis drīkst iemīlēties sava direktora līgavā? — jautāja Vallija.

— Tev taisnība, — piekrita Zelma. — Bet saki — vai tu tiešām precēsies?

— Jā, es precēšos. Un drīzā laikā, tā ka tu vari jau sākt domāt par savu kāzu tualeti.

— Man kļuva vieglāki ap sirdi.

— Vai tad es ar savu jaunavību esmu kādreiz tevi apgrūtinājusi? — Vallija aizpīpoja papirosu.

— Tu, Vallij, atkal sāc runāt muļķības. Es nezinu, kādēļ tu mani nesaproti vai arī centies pārprast.

— Es tevi, mīļā, ļoti labi saprotu. Šoreiz tu esi iemīlējusies Ķiplociņā.

Zelma klusēja.

— Nu saki — vai viņš nav smuks zēns? — turpināja Vallija. — Un pie tam vēl apdāvināts.

— Jā... jā... viņš ir kaut kas tāds... tāds... — Jūsmīgā jaunava pacēla acis pret kafejnīcas nokvēpušiem griestiem. — Un kā viņš dejo!

— Bet man likās, ka vakar jūs viens otram tikai uz kājām mināt.

— Mēs nebijām vēl sadejojušies, bet to...

— To var panākt, tu domā. Saprotama lieta.

— Un šodien viņš bij tik skaists!

— Vai tu viņu redzēji?

— Jā, braucot gar Bulduriem. Viņš stāvēja ar kādu dāmu pie avīžu kioska.

— Tā? Vai viņš neatbrauca uz Rīgu?

— Ar to vilcienu nē. Viņš palika turpat. Es izliecos pa logu, bet viņš manis neredzēja.

— Jā, viņš ir ļoti nevērīgs.

— Es domāju — ja tu apprecēsi Kazragu, Ķiplo-ciņa karjera būs nodrošināta.

— Kādēļ tu domā, ka es precēdamās nodrošināšu viņa karjeru? Vai bez karjeras tu viņu negribi precēt?

— Jūs ar Kazragu esat viņam labi draugi un pie zināmām radniecīgām saitēm... — Zelma nenobeidza teikumu.

— Tad tu stingri esi nodomājusi to apprecēt? Bet viņš jau nav bagāts.

— Nu, tādēļ viņam taisni vajaga mani precēt. Man ir diezgan naudas. Pietiks mums abiem.

Vallija smējās.

— Un šodien tu gribi sākt jau iepirkties?

— Nezobojies. Es zinu, ka Ķiplociņš mīl elegantas sievietes, jo viņš pats ir ļoti šiks. Un tā dāma, ar kuru viņš šorīt stāvēja, bij ļoti labi ģērbusies.

— Kāda viņa izskatījās?

— Viņai bij balta zīda kleita un pār pleciem melns zīda lakats ar sarkaniem un violetiem izšuvumiem.

— To visu tu caur logu paguvi redzēt! Bet kāda tad viņa pati bija?

— To es neredzēju.

— Tā jau es domāju. Tu, Zelm, esi pārāk sievišķīga. Tu redzi tikai to, ko nevajaga redzēt, bet, ko vajaga, to nevari saskatīt,

Zelma samaksāja rēķinu, un viņas izgāja no kafejnīcas. Vallija sniedza Zelmai roku.

— Vai tu nenāksi man līdz iepirkties?

— Man nav vairs laika.

— Tu mani vienkārši piekrāpi, Es visu laiku cerēju, ka mēs iesim kopā!

Viņas izšķīrās. Vallija iekāpa tramvajā. Tiešām sāks galva sāpēt, domāja viņa, klausoties tramvaja nemitīgā dārdoņā. Saule spīdēja platajos logos. Ne-bij ne mazākās vēsmas. Smacīgi izgaroja cilvēka miesa, un putekļi spiedās kaklā. Bet arī bez putekļiem kaut kas spieda Salmiņa jaunkundzi. Nervozi viņa grozīja somiņu rokās. Var būt, ka melnā lak-kurpīte spieda šauro kājiņu? Vai violetā cepurīte bij pārāk maza? Kaut kas spieda.

Bij sestdiena, un ministriju slēdza pulksten vienos. Kazrags bij noskumis par Salmiņa jaunkundzes saslimšanu. Viņš negribēja braukt tūliņ uz jūrmalu un tādēļ devās uz savu dzīvokli. Vēl bij jāuzraksta Salmiņa jaunkundzei zīmīte, lai viņa rīt ierodas jūrmalā. Viņš sagaidīs to stacijā. Viņa nākošā sieva bij stipri’iedomīga — neparko tā negribēja to apmeklēt dzīvoklī.

— Lai nu vēl paliek, — mēdza viņa teikt. — Kad būs pienācis laiks un kad es gribēšu, aiziešu pati bez kāda lūguma.

— Jā, ar vari nevienu neatvilksi ciemā.

Kazrags atvēra dzīvokļa durvis. Pretim viņam

dvesa smags neapdzīvotu telpu gaiss. Uz jaunajām

mēbelēm gulēja bieza putekļu kārta. Virtuvē pa aizmirsto ēdienu atliekām rāpu|oja apaļi brūni spīdoši prusaki. Direktora dzīvoklis nemaz neizskatījās pēc pils, kurā drīz jāierodas jaunai valdniecei — pils kundzei.

Kazrags novilka svārkus un nosvieda tos uz krēsla. Piesēdās pie rakstāmgalda. Sen viņš tur ne-bij sēdējis — pirms aizbraukšanas uz jūrmalu, toreiz, kad viņš vēl nebij skaidrībā, vai Salmiņa jaunkundze sauksies par Kazraga kundzi. Bet nu viņš to zināja. Reiz, braucot uz jūrmalu, viņa tam vienkārši bij teikusi:

«Es esmu, direktora kungs, pārdomājusi. Man nekas nav pretī — es esmu ar mieru precēties.»

Viņa būs saimniece še, šinī dzīvoklī. Bet kādēļ gan Kazragam nebij prieka? Prieks gan bija, bet bez tā vēl bij kāda neizprotama sajūta, kas viņu nospieda. Kazrags gribēja iet uz dīvānu atgulties un visu pārdomāt. Gan aizbrauks uz jūrmalu. Nekur nav jāsteidzas. Vallijas tur nav. Neizprotamais smagums spieda. Viņš tuvojās dīvānam. Tur gulēja kaut kas sīks, mazs, rozā. Kazrags to pacēla — mutautiņš!

— Ninete! — iesaucās direktors skaļi, un vienā mirklī viņš saprata sava smaguma iemeslu. Viņš bij atradis to nāvekli, kas viņam sarūgtina visu precēšanās prieku, iemeslu, kādēļ viņš vairs ar tādu sajūsmu nevarēja domāt par bērna vāģīšiem, sievas rīta apģērbu un garšīgajām pusdienām divatā. Arī mēbeles bij pazaudējušas savas dvēseles — viņš ar tām vairs nevarēja sarunāties kā senāk. «Nu, ko tad jaunā saimniece par jums teiks? Esat izturīgas. Nečīkstat bez vajadzības. Jaunas ausis nemīl vecuma skaņas.»

Kāzu diena tuvojās, bet viņš sen jau nebij apstājies pie mēbeļu veikalu logiem un parūpējies par guļamistabas iekārtu. Sen viņš nebij domājis par vatētām mīkstām gultas segām un ari par to ne, kas zem tām slēpsies. Kas pie visa tā bij vainīgs? — Ninete! Un kas ar Nineti iepazīstināja? — Ķiplociņš. Ko viņš vakar tik ilgi sarunājās ar Valliju? Ko viņš čukstēja tai ausī? — Kazrags grieza savus dzeltenos zobus. Kā viņš iedrošinājās uz viņu skatīties tik zobgalīgi? Ja viņam ar dejošanu negāja tik labi kā kādam zeņķim — liels brīnums? Katram taču vajaga saprast, ka viņš ir direktors un nevis kāds izsūtāmais zēnsl Un kādēļ Ķiplociņš šodien nebija darbā? Slims? Nē, tam Kazrags neticēja. Aizdauzījies ar meitiešiem. Varbūt ar to pašu Nineti. Lai viņš to ņem! Kazrags ar lielāko prieku to viņam atdeva. Bet vai Vallija tiešām bija slima? Šaubas kā plēsīgs kaķis ieķērās Kazraga dvēselē: varbūt viņa ir ar Ķiplociņu! Abi saslimuši reizē! Tas bij vairāk kā neticami.

Viņš pieskrēja pie galda un saplēsa zīmīti, ko bija rakstījis Salmiņa jaunkundzei. Apģērbās un pēc mirkļa bij jau uz ielas. Pasauca ormani. Viņam likās, ka tas veselu mūžību brauc līdz Salmiņa jaunkundzes dzīvoklim.

Vallija bij noliegusi apmeklēt to arī mājās. Nekad Kazrags nebij redzējis to svētnīcu, kurā dzīvoja viņa līgava. Lai viņa arī dusmojas, bet šodien tas aizies pie tās. Ja viņa būs mājās, viņš sagrābs to savās rokās un noskūpstīs. Jā, to viņš izdarīs, ja viņa tikai tur būs. Bet kur tad viņa citur var būt, ja viņa ir slima?

Aizelsies viņš uzskrēja četras trepes. Piezvanīja, Durvis atvēra kāda vecāka dāma.

— Ko jūs vēlaties?

— Vai Salmiņa jaunkundze mājās?

— Viņa bij gan, bet tikko izgāja. Man liekas pat, ka viņa kaut kur aizbrauca.

— Tas nevar būt! Viņai jābūt mājā, viņa taču ir slima!

— Nē, par slimību viņa nesūdzējās. Pārnāca no darba, paēda pusdienas un aizbrauca. Laikam uz jūrmalu, kā parasts pa sestdienām. Teica, ka rītu pusdienā nebūšot.

— Tas nevar būt, — pretojās Kazrags. — Vai jūs nevarat mani ielaist viņas istabā?

— Kāpēc ne?

Viņi izgāja cauri koridoram. Saimniece atvēra durvis. Kazrags iegāja. Te bij viņas istaba, bet tā nekā nestāstīja par savu saimnieci. Mēmi stāvēja šaurā gulta, pārsegta ar gaiši zilu apsegu. Mēms bij mazais rakstāmgaldiņš, dīvāns un spoguļotais skapis. Uz krēsla gulēja steigā nomestais apģērbs, kurā Kazrags savu līgavu bij redzējis šodien darbā. Mēmas bij arī puķes, saliktas vāzēs uz grīdas un galda.

— Vai jūs tagad man ticēsat, ka viņas nav mājās? — atmodināja saimniece Kazragu.

— Pateicos, — izdvesa Kazrags un, galvu nodūris, gāja uz durvīm.

Viņš brauca uz jūrmalu. Acu priekšā stāvēja Salmiņa jaunkundzes istaba. Pusvītušo puķu smarža vēl sitās nāsīs. Bij kaut kā žēl, bezgala žēl. Sķitās, ka visa dzīve ir aizgājusi nebūtībā, ka ir noticis kaut kas tāds, ko vairs nevar izlabot. Acīs iezagās pat asaras.

Kazrags pabrauca garām Bulduriem. Viņš izkāpa tikai Edinburgā. Noguris un sakarsis viņš gāja uz Salmiņa vasarnīcu. Pie pašiem vasarnīcas vārtiem nokrita no sirds smags akmens. Papirosu pīpojot, tam nāca pretim Salmiņa jaunkundze.

— Vallij, vai jūs pīpojat? — bij viņa pirmie vārdi.

— Vai jūs to vēl nezinājāt, direktora kungs?

Arī Zelma bij atgriezusies no Rīgas ar savām pau-

delēm. Spilgti sarkanā apģērbā un tādiem pat vaigiem tā iznāca uz balkona.

— A. direktora kungs, ļoti, ļoti priecājos! Es ari tikko no Rīgas.

— Jūs bijāt iepirkties? — jautāja Kazrags, vērodams Valliju, kurā sēdēja atpūtas krēslā un šķirstīja grāmatu. Zilie papirosa dūmi vijās ap viņas bālo, drusku nogurušo seju.

— Jā, un tur satiku Valliju. Viņa ir tik spītīga un nesaka man ne vārda, ka brauks uz jūrmalu. Atbrauc pirmā. Nepalīdzēja man ne iepirkties.

— Es negribēju nest tavas smagās paudeles. Bez tam man jau no rīta sāp galva.

— Vai tagad ir labāk? — jautāja Kazrags. — Es šodien biju stipri nobijies par jūsu veselību un aizgāju jūs apmeklēt jūsu dzīvoklī, bet atradu to tukšu.

— Kādēļ jūs tur gājāt? Es taču biju jūs lūgusi mājā mani neapmeklēt! — Salmiņa jaunkundze bij atkal asa. Zelma, to redzēdama, iegāja vasarnīcā.

— Bet, mīļā Vallij, jūs vienmēr aizmirstat, ka es jūs mīlu. Mēs satiekamies arvien svešos ļaudīs. Nekad mēs neesam divatā. Mani nospiež šādas attiecības. — Kazraga aizsmakušā balsī skanēja pat apslēptas raudas. — Tur nav ko brīnēties, ka es par jums interesējos: jūs esat mana līgava, mana nākošā sieva...

— Ja jūs par mani rūpējaties — par to es priecājos. Bet, ja jūs manus lūgumus neizpildāt, tad tas man nav patīkami. Vēlāk jūs vismazāk tos gribēsat pildīt.

— Bet, mīļā Vallij, mīlat tikai mani, un es būšu jums paklausīgs kā suns. Es ievērošu visas jūsu pavēles, it kā tās būtu man devis pats ministrs. Es dažreiz šaubos par jūsu mīlu, Vallij..— Kazrags gribēja nomesties ceļos pie atpūtas krēsla, kurā bij atlaidusies Salmiņa jaunkundze. Patiesībā viņš tikai tagad pirmo reizi savu mīlu īsti izskaidroja. Tātad to vajadzēja izdarīt ar visiem piemērotiem žestiem.

— Nesmērējat savu apģērbu, — teica pielūgtā. — Bez tam, kā liekas, pie vārtiņiem stāv tēvocis.

Kazragam nekas cits neatlika kā piecelties un ieņemt cienīgu pozu. Arī šoreiz viņš bij palicis bez sengaidītā skūpsta. Salmiņa kungs vēl nenāca. Viņš sarunājās ar kādu pie vārtiem.

— Kādēļ jūs mani nesaucat par Mārtiņu un «tu»? Tas būtu daudz sirsnīgāki, — teica Kazrags skumjā balsī Vallijai.

— Ticu, ka tas būtu mīļāki, bet es domāju, ka priekš tā vēl laika diezgan. Visa dzīve priekšā. — Viņa paskatījās uz Kazraga kailo pakausi. — Bez tam es vēl nevaru pie jums pierast. Gribot negribot es jūsos vēl arvien redzu direktoru.

— Sveiki, mīļie ciemiņi! — jautri teica pienākot Salmiņš. — Bet ta nu svilst gan šodien. — Viņš noņēma no pleciem peldpalagu un noslaucīja tajā sakarsušo seju. — Tas ir labi, Vallij, ka tu izbrauci: un vēl labāki, ka jūs, direktora kungs, mūs apciemojat. Kur Zelma?

— Istabās. Viņa arī nesen atbrauca, — teica Val-lija.

— Vai silts ūdens? — jautāja Kazrags.

— Nemaz nevar atvēsināties. Kā sasildīts.

Izdzirdusi tēva balsi, iznāca arī Zelma.

— Kas ar pusdienu? — Salmiņš arvien bij izsalcis pēc peldēšanās.

— Kalpone klāj galdu uz otras verandas.

Arī Kazrags pēkšņi sajuta izsalkumu.

— Vai- jūs man nāksat līdz? — griezās viņš pie Vallijas.

— Nekur jūs pašlaik neiesat, pusdienas jāēd pie mums. — Salmiņš uzsita savam bijušam kolēģim uz pleca.

— Bet... — pretojās Kazrags.

— Tur nav nekāda «bet». Pie mums pusdienas arvien taisa tā, ka var paēst vai desmit. Ko tur tik daudz naudu žēlot. Pietiks man un savs mazumiņš atliks arī Zelmai.

Kazrags pateicās.

— Nu, lūdzu, lūdzu, pie galda!

Galds bij klāts bagātīgi. Tur netrūka nekā. Bij viss, ko sirds vien vēlējās. Salmiņš ar Kazragu parādīja labu ēstgribu. Arī Zelma ne no kā neatteicās, lai gan bieži iebilda:

— Vai, es nedrīkstu tik daudz ēst!

Tikai Salmiņa jaunkundzei vienai šodien negaršoja tēvoča pusdienas. "Viņa tikko pieskārās tām. Salmiņš attaisīja pudeli konjaka, kura lepojās ar trim zvaigznēm un īstu Marteli etiķeti.

— Labs francūzis, — teica namatēvs un piepildīja glāzītes.

— Nedzerat, Vallij, jums sāpēs vēl vairāk galva, — brīdināja Kazrags.

— Nē, pāries, — spītīgi atbildēja līgava un ar vienu vilcienu izdzēra glāzīti un nodomāja: «Kaut varētu noreibt!»

Kungi sāka runāt par veikaliem. Arī direktoriem bez valsts darba ir veikali. Kā citādi lai dzīvo? Ierēdņu alga tik maza.

Zelma klusi jūsmoja par Ķiplociņu un brīnišķīgas lietas čukstēja Vallijai ausī. Bet tā klusēja. Kazrags bij apmierināts. Greizsirdība izgaisusi. Silti bij nākošās sievas radu ligzdiņā, kur viss runāja par pilnību, sākot no apaļās Zelmas, beidzot ar franču konjaku. Un arī Vallija bij tepat viņam blakus.

patīkama peldēšanas un šausmīgais sapnis

Bij pagājusi vesela nedēļa. Salmiņa jaunkundze šodien gāja atvaļinājumā. Pēc vienas dienas grūtās slimības, kā Ķiplociņš pats teica, viņš bij atkal ieradies darbā. Visā šinī nedēļā viņš tikai pāris vārdus pārmainīja ar Salmiņa jaunkundzi, un tie paši bij tīri ierēdnieciski. Salmiņa jaunkundze bieži pacēla acis no rakstāmmašīnas un uzmeta skatu Ķiploci-ņam. Bāls viņš bij palicis, un katrā kustībā ’bij tik daudz noguruma, ka Salmiņa jaunkundzei likās, ka viņš neizturēs un sabruks pār saviem papīriem, kuru bij daudz sakrājies uz galda, jo darbs negāja no rokas kā parasti.

Darbvedis pienāca pie Salmiņa jaunkundzes.

— Jūs šodien aizejat atvaļinājumā?

— Jā.

— Diezin kas jūsu vietā sēdēs?

— Vai tad tās pāris nedēļas nevarēsat iztikt bez manis? Nekad nav pieņemts cits cilvēks, ja kāds ierēdnis iet atvaļinājumā.

— Nu, tas gan. *. Bet jūs taču vairs neatgriezī-saties.

— Kā tā? Vai tad es esmu atlaista? — Salmiņa jaunkundze sarāva uzacis.

— To es nemaz negribēju teikt, bet direktors jums laikam neļaus vairāk strādāt.

— Kādus noziegumus es esmu izdarījusi?

— Nemēģināt mani tīru prātu pārprast. Direktora kundze un — strādāt?

— Man liekas, ka jūs visi par mani vairāk zināt nekā es pati. — Salmiņa jaunkundze novērsās un sāka enerģiski sist mašīnas burtus. Ierēdnis aizgāja, ironiski smaidot.

Pēc laba brīža Salmiņa jaunkundze paskatījās uz Ķiplociņu.

— Ķiplociņa kungs, — sauca viņa, — panakat uz brīdi šurp!

Ķiplociņš piecēlās ātri. Apstājās. Pārdomaja.Viņa sejā izzuda patīkamais uztraukums. Viņš sakārtoja dažus papīrus, aizpīpoja papirosu un gausiem soļiem piegāja pie Salmiņa jaunkundzes.

— Ar ko es varu jums pakalpot?

Salmiņa jaunkundze smīnēja.

— Kādēļ jūs tik oficiāls?

— Kāds tad lai es būtu?

— Nu apsēžaties! Vai tad tiešām mēs vairs neesam draugi?

— Es nezinu, ko jūs par draudzību saucat.

. — Nu apsēžaties, es jums pastāstīšu.

— Pateicos, es nesēdēšu... negribu. Vai tad jūs neredzat, ka visa kanceleja uz mums skatās. Viņi taču nav ne akli, ne kurli. Man nav patīkami. Es iešu.

— Kāda daļa jums gar citiem? Neesat bērnišķīgs!

— Es negribu būt smieklīgs. Vai tas jau ir bērnišķība?

— Es šovakar aizbraucu uz jūrmalu un domāju tur palikt divas nedēļas.

— Kas man tur par daļu? Es ticu, ka jūs paliksat tur visu vasaru.

— Varbūt arī. Vai jūs man nevarat iedot savu adresi?

— Priekš kā jums tā vajadzīga? Vai gribat atsūtīt kāzu ielūgumu?

— To nu gan ne.

— Priekš kā tad? Ar direktora kundzi es nedomāju ielaisties nekādos sakaros.

— Jūs esat vienkārši rupjš, — teica Salmiņa jaunkundze, bet tomēr laipni smaidīja. — So adresi jums neprasa direktora kundze, bet kancelejas darbiniece. Ja adrese ir ne tikai jūsu, bet ari kādas sievietes noslēpums, tad, protams, varat man to arī nedot.

— Es savas simpātijas nemainu kā kreklus, — atcirta Ķiplociņš. — Te būs. — Viņš ātri ar zīmuli uzrakstīja savu adresi uz papīra strēmelītes.

— Kurš tad savas simpātijas maina līdz ar ve|u?

— Padomājiet pati!

— Kas lika man Kazragam sagrozīt galvu?

— Bet neviens jums nelika viņu precēt.

— Jūs taču gribējāt viņam par kaut ko atspītēt. Kad es teicu: nu pietiek — jums nebij diezgan. Jūs saucāt: vēl un vēl! Bet Kazrags, lai gan direktors, tomēr ir cilvēks tāpat kā jūs, kā es.

— Kā jūs? ... — novilka gari Ķiplociņš.

— Jā. Bet, jūsu pamudināta, es nogāju par tālu.

Ķiplociņš sagrīļojās. Pacēla roku, it kā atgaiņādamies no kaut kā. Viņš pieķērās pie galda. Seja kļuva gluži balta. Tad tanī iesitās asinis un dzīslas piepampa deniņos. Salmiņa jaunkundze satvēra viņa roku.

— Jūs mani pārprotat. Ne tā es aizgāju par tālu. Es tikai viņu pārāk ilgi biju maldinājusi.

— Ir jau labi, — čukstēja Ķiplociņš un aizgāja atpakaļ pie sava galda. Apsēdās. Sastingušu skatu ilgi raudzījās pa logu laukā. Tad piecēlās un izgāja no kancelejas. Garderobē viņš paņēma savu cepuri un, nevienam ne vārda neteicis, atstāja ministriju.

Ārā līņāja smalks vasaras lietus, noskalodams biezos putekļus, kas bij sakrājušies koku lapās un namu rievas. Ķiplociņš noņēma cepuri. Vēsās lāses tik patīkami veldzēja sakarsušo pieri. Priekš kā viņai mana adrese? Vēl nav direktora kundze, bet jau kundziski netikumi... Kā cilvēki nolikuši!.,* Un kādēļ pie ce-purem tik platas malas? Tai dāmai gaišās zeķes gluži netīras un nodubļotas... Domas nežēlīgi jaucās pa galvu. Nevarēju domāt to domu... Jā, kādu? Par ko tad viņa bij jādomā? Kāda veikala durvīs stāvēja tirgotājs ar pliku pakausi. Kā Kazragam! — domāja Ķiplociņš, un pēkšņi viss aizmirstais atgriezās atmiņā. Viņa, viņa!...

Lietus mitējās. Ķiplociņš bij sācis iet ātrāk. Viņš varbūt bij pat skrējis, jo sajuta nogurumu. Atsēdās uz sola. Kur lai skrien? Nebij nekur, kur iet. Visur siena bij priekšā. Atpakaļ uz ministriju? Nē, šodien viņš vairs nevarēja strādāt. Braukt mājās? Pēdējā laikā viņš bij iemīlējis savas istabas. Tās viņu saprata, jo visas savas skumjās dienas viņš bij pavadījis tanīs. Aiziet pie Ninetes? Nē, arī to bij aptraipījuši Kazraga netīrie glāsti. Pie citas sievietes? Nē, viņš nespēja. Visas viņas bij palikušas svešas, lai gan senāk viņš tādu sajūtu nemaz nepazina. Piedzerties? Bet arī tas nelīdzēja. Viņš bij jau vairākkārt to izmēģinājis. Dzērumā sāpes izlikās vēl dziļākas.

Stacijā drūzmējās ļaudis, kā tas parasti mēdz but sestdienās, kad gandrīz puse no Rīgas pārceļas uz jūrmalu. Ar mokām šie izceļotāji aizbrauc un ar mokām atbrauc mājās. Bet līdz nākošai sestdienai viss tas ir aizmirsts, un viņš sāk savu ceļojumu no jauna, jo cilvēku dabā jau ir censties aizmirst ciešanas. Grūstīdamies un lamādamies katrs centās ieņemt vagonā labāku vietu. īsi pirms vilciena noiešanas neviens vairs nedomāja par ērtībām, bet tikai par to kā iekļūt vagonā.

Ķiplociņam palaimējās. Viņš atsēdās. Domas bij pamirušas. Flegmatiski tas skatījās pa logu Jaukā. Vilciens vilkās lēnām kunkstēdams un vaidēdams, īsos ceļa sprīžus starp daudzajām stacijam viņš gaja veselu mūžību. Cilvēki kāpa iekšā un ara. Tad pazibēja Priedaines dzeltenās smiltis, vēl neatplaukušie viršu lauki. Lielupe, Buļļu mežs, un beidzot pēc lielām pūlēm vilciens pieturēja Bulduru piestātnē.

Arī pāri jūrmalai bij pārskrējis lietus. Smilts bija slapja, un priežu skujās šūpojās mirdzošas lāses, kas mazākā vēja elpā krita zemē, klusi pakšķēdamas. Apkārt bij klusums un miers.

Ķiplociņš iegāja savās istabās un atvēra durvis uz balkonu. Istabā plūda stipra priežu smarža, savienota ar jūras sālīto gaisu. Lai gan Ķiplociņš bij skumjš un noguris, tomēr viņš juta, ka tāda pēcpusdiena taisni radīta dzīvei. Gribējās ticēt šai dzīvei. Viņš arvien bij bijis laimes bērns, kas nepazīst neveiksmes. Vai tad tiešām tā viņu šoreiz būs piemeklējusi, kad visvairāk gribējās dzīves un saules? Vai viņa vieglprātība viņu sodīja, likdama viņam iemīlēties? Par mīlu viņš arvien bij smējies. Vai tagad viņam dēļ tās būs jāraud? Visbēdīgākais bij tas, ka viņš pat nevarēja cīnīties dēļ savas laimes. Bij jāpadodas liktenim un jāmēģina dzīvot.

Ķiplociņš pārmainīja savu pilsētas apģērbu pret jūrmalas, paņēma peldkostīmu, dvieli un izgāja. Jūrā peldētāju nebij daudz. Rīdzinieki vēl nebij sabraukuši. Jūrmalnieki visi jau bij paguvuši pamērcēt savas miesas ūdenī un tagad mierīgi atdusējās savos dārzos. Tikai bērni rušinājās smiltīs, celdami smilts cietokšņus un pilis.

Zili pelēka gulēja jūra. Saule, skrejošu mazu mākonīšu aizsegta, nemierīgi blisināja dzelmē savas zeltītās acis. Ķiplociņš gāja uz jūrmalu uz Edin-burgu. Gribējās pastaigāt, izklaidēt domas.

Kādēļ viņai vajadzēja manu adresi? Vai tiešām viņa grib mani apmeklēt? Un atnākusi — ko viņa teiks? Varbūt Vallija ir aizgājusi tiktāl, ka nebij vairs atgriešanās? Bet vai viņa varēja ar šo pretīgo veco Kazragu?.,. Nē, tas nebij ticams. Tad Ninete būtu kļuvusi Kazragam lieka. Ja ne viņš pats, tad, mazākais, viņa skopums būtu to padzinis. Bet pēc Ninetes nostāstiem viņa bij tam vairāk kā vajadzīga. Tā bij savāda mistērija, kuru Ķiplociņš nevarēja saprast. Vai Salmiņa jaunkundze tiešām būtu tik sentimentāla, ka niecīgu flirtu gribētu noslēgt ar laulībām? Varbūt vēlreiz parunāties? Šodien viņš nevarēja — bij pārāk uztraucies. Viņa tagad būs jūrmalā katru dienu veselas divas garas nedēļas. Varbūt pat vēl ilgāk, līdz kāzu dienai, pēc tam līdz rudenim, kā viņš šodien pats bija tai teicis.

Ķiplociņš apsēdās. Bij jāiet peldēties. Saule bij aizdzinusi pēdējos mākoņus un sildīja Ķiplociņa vingros locekļus, kuri bij jau nodeguši saulē zeltīti sārti. Jūra pēc nolijušā lietus bij maiga un vilinoša. Peldētājs iegāja ūdenī un nogūlās. Ļaunās domas bij izgaisušas, un viņš skatījās, kā zili, sīki vilnīši glaudās pie viņa jaunajām miesām un spēlējās ar dzelteno smilti. Lēni viņš sāka peldēt tālāk. Pretim no viļņiem raudzījās kāda sievietes seja, plata un piesarkusi. Tā likās būt pazīstama. Bet var būt, ka tā bij tikai viņa iedoma, jo Šī seja nemaz nebij viņa gaumē. Un, spriežot pēc tās, sabiedrība nebūs patīkama. Ķiplociņš nogriezās sāņus. Te pēkšņi viņš izdzirdēja:

— Ķiplociņa kungs, kādēļ jūs bēgat no manis?

Atgriezās. No viļņiem bij izbāzta ne tikai galva,

bet arī krūtis. Ķiplociņš pārliecinājās, ka tās pieder Salmiņa jaunkundzes māsīcai Zelmai, ar kurām viņš iepazinies Kazino restorānā.

— Es nedomāju no jums bēgt, jaunkundz, bet vienkārši — es jūs nepazinu, jo jums pašlaik nav ne cepures galvā, nemaz nerunājot par citu.

Zelma smējās.

— Es nebiju jūs vēl kailu redzējis, tādēļ žēlīgi piedodat, ka nenoņemu cepures, kuras arī man galvā nav.

Viņi sasveicinājās.

— Bet es jūs arī nebiju kailu redzējusi, tomēr pazinu.

— Jums, sievietēm, varbūt ir tā spēja redzēt pat caur drēbēm.

Ķiplociņš nebij priecīgs par šo sastapšanos, toties Zelmai, likās, ka jūras viļņos atveras pati paradīze. Kā arī ne? Vai viņi abi nebij kaili, gandrīz gluži kaili, kā Ādams_ un Ieva? Tikai tā ābola, aj kuru Ādamu iekairināt, viņa ūdenī nekur nevarēja saskatīt. Modernais Ādams arī nemeta skatu uz viņas augumu, bet skatījās kaut kur tālumā viļņu rotaļā.

— Es jūs pazītu starp tūkstošiem, — turpināja Zelma.

— Jūs mani esat pazinuši starp miljoniem.

— Kā tā?

— Pasaulē ir vairāk cilvēku nekā daži tūkstoši.

Zelma smējās.

— Es, jaunkundz, domāju peldēt tālāk.

— Nu, tad es jums līdzi.

Viņi peldēja. Kavaliers redzēja, ka tik drīzi netiks vaļā no uzbāzīgās nāras.

— Jūs esat retums! — jūsmoja Zelma, apskatīdama savu biedri ūdenī. — Mūsu laikos skaistus vīriešus nemaz nevar sastapt. Tikai senie grieķi esot bijuši skaisti.

— Jā, arī skaistas sievietes nav sastopamas. — Varbūt pirmo reizi šodien kavaliera skats pārslīdēja pār Zelmas augumu. Viņas melnais, bagātīgi izšūtais peldkostīms bij vaļīgs un izlaidīgs. Tas pastāvīgi slīdēja no pleciem, par ko Zelma nemaz neuztraucās. Ir jau daudz patīkamāki, ka ūdens skar miesu nekā mitra drēbe. Ja ar vilnīti iekrīt līdzi arī kāds kavaliera skats, tad tas ir tikai patīkami. Sie skati arī bij zili pelēki, gluži kā jūra.

Mūžīgi ūdenī nevar palikt, un tādēļ abiem peldētājiem vajadzēja no tā līst ārā. Ķiplociņš gāja taisni pie savām drēbēm, Zelma tam sekoja.

— Manas ir tepat tuvumā. Vai mēs nepagozēsi-mies saulītē?

«Esmu savaņģots,» domāja viņš un apgulās smiltīs. Tam blakus izlaidās Zelma, cenzdamās pieņemt kairinošāku pozu.

«Labi, ka man jaunais peldkostīms,» domāja tā. «Gluži kā zinādama, es to šodien apvilku.»

Bet tas, priekš kura tas bij uzvilkts, to nemaz neredzēja. Viņš uzmeta skatu savas dāmas izplūdušām formām un smagi nopūtās: «Ak dievs, kāda miesas bagātība, bet man gluži nevajadzīga!»

Zelma vēl arvien nebij ieņēmusi vajadzīgo pozu. Viņa mēģināja gulēt uz muguras. Vēders neglīti izcēlās peldkostīmā. Uz sāniem: sabruka krūtis. Gulēt uz vēdera viņa pavisam nedrīkstēja, jo platās gūžas un muguras apakšējā daļa bij viņas mūžīgo rūpju iemesls. Bet blakus gulētājs vairs uz viņas neskatījās. Tas vēroja klīstošos mākoņus.

— Būs jāģērbjas, — teica viņa skumji.

— Vai tik ātri? — iesaucās Ķiplociņš, kurš gandrīz bij aizmirsis viņas klātbūtni.

— Valiija šodien atbrauks... Un Kazrags laikam būs pie mums pusdienās. Tēvs solījās viņu uzaicināt.

— Vai viņš bieži jūs apciemo?

— O jā! Kad Vallija ir, viņš arvien atnāk. Citādi jau viņš nevar to satikt. Vallija pavisam jocīga. Es nu gan pret savu līgavaini tā neizturētos. Viņa to laikam nav pat ne noskūpstījusi. Es viņu nesaprotu: kā koks.

— Kā tad jūs izturētos?

— Kad es mīlu, tad mīlu pavisam.

— Tiešām?

Zelma bij pievirzījusies pavisam tuvu.

— Valliju laikam nospiež arī tas, ka viņai gandrīz nav naudas. Cik tad jūs, mazie ierēdņi, varat nopelnīt! Kazrags, lai gan vecs, tomēr direktors. Un tagad viņš kopā ar manu papu taisa labus veikalus.

— Tā? — Ķiplociņš kļuva pavisam modrs. Viņš vairs nenožēloja, ka bija Zelmu sastapis.

— Nu, un Valiija laikam jūtas ļoti neērti. Viņa ir liela muļķe: pat naudu nav ņēmusi līgavas apģērbam. Kazrags sūdzējies papam. Paps saka, ka tā ir liela bezkaunība no viņas puses. Cits nekas neatliks kā mums vajadzēs viņai visu apgādāt. Viņa ne par ko nerūpējas, kaut kāzas jau pie durvīm. Būšot laulāties kostīmā. Kas par laulībām — kostīmā?

«Tātad viņa nemīl Kazragu,» domāja Ķiplociņš. «Par to nav ko priecāties — to jau es senāk arī zināju. Bet tomēr... tomēr — kāzas būs.»

— Jūs arī būsat kāzās? — jautāja Zelma.

— Es? Nē, es nebūšu.

— Kādēļ?

— Nedomāju, ka Kazrags ielūgs visu kanceleju.

— Bet jūs taču tik draudzīgs esat ar Valliju, Kazragu...

•— Nē, es kāzās nebūšu.

— Bet es cerēju uz jums... Nē, jums vajaga nākt. Citādi es arī neiešu. Es negribu... — Viņas mazās actiņas kļuva gluži bēdīgas.

— Kādēļ tad tā?

— Ja jūs neesat, tad man nav nekāda prieka. Un vispārīgi — man bez jums nav nekāda prieka. — Pēdējos vārdus viņa izrunāja pavisam klusu.

— Na<, nu? Vai tiešām? Jūsu māsīca domā pavisam citādi.

— Saprotama lieta, ka viņa nevar tā domāt. Viņa prec bagātu, bet es uz bagātību nemaz neskatos. Viņš var būt pavisam nabags ierēdnis, ka tikai man patīk. — Viņa paskatījās uz Ķiplociņu un nolaida acis.

«A, no kurienes tas vējš pūš,» domāja tas, pacēla galvu un atspieda uz elkoņa.

— Bet vai jūs mani precētu — nabaga ierēdni? Jūs tikko teicāt, ka mēs, tie mazie, maz pelnot.

— Toties man ir naudas vairāk, kā vajaga. Kur lai es vēl lieku vīra naudu?

— Jūs esat ļoti vaļsirdīga. Un laikam ar mieru katru acumirkli doties laulībā?

— Kādēļ gan ne? Ja vīrietis man tikai patīk. Tik skaista es neesmu kā citas, bet bagāta... Un tas mūsu laikos ir ļoti daudz.

— Jūs spriežat tik prātīgi kā^ reta sieviete. Ar tādu sievu var tālu tikt.

— Jūs jokojat, — laimīgi smaidīja Zelma.

«Vai nebūtu laiks uz mājām,» domāja Ķiplociņš, skatoties uz kāpu pusi. Tur no priedēm izlīda divi stāvi. Nē, viņš nebij maldījies: tie bij Kazrags un Salmiņš. Dziļi nogrimuši sarunās, viņi nāca šurp. To vismazāk viņš gribēja sastapt. Aizbēgt, Zelmai redzot, bij neveikli, un tādēļ viņš teica:

— Labprāt vēl gribētu ar jums parunāties, bet šurp nāk jūsu tēvs un Kazrags. Es negribētu, ka viņi mūs redz. Vai mēs nepaietu drusku sānis.

Zelmai nevajadzēja divreiz teikt. Viņa ātri uzlēca kājās un paķēra savu apģērbu, kas gulēja netālu, un, krūtis viļņodama, skrēja pie Ķiplociņa, kurš bija aizgājis gabaliņu uz Bulduru pusi. Viņa laimīga atkal ietupās smiltīs. Abi kungi apstājās taisni tanī vietā, kur pārītis bij gulējis, un sāka izģērbties. Ķiplociņa skati sekoja tiem. Viņu pārņēma neizsakāmas dusmas un riebums pret Kazragu. Viņš vēroja katru kustību. Cik reizes Vallijai nevajadzēs noskatīties šī veča izģērbšanās procedūrā, domāja viņš un dusmās satvēra smilti. Bet tā izslīdēja caur pirkstiem, it kā pierādīdama viņa nespēku. Zelma jūsmoja. Viņa centās smiltīs aprakt Ķiplociņa kājas. Sī rotaļa viņai sagādāja neizsakāmu baudu. Ne vien smiltis — zeltā viņa to apraktu! Nekur tam nebūs kustēt! Arvien blakus viņai, tā — guļus un mierīgi. Viņa pļāpāja par visu un laikam arī ne par ko.

Ķiplociņš nemaz nedzirdēja viņas vārdus. Lai parādītu tai, ka viņš to nav galīgi aizmirsis, viņš smiltīs ierušināto kāju izvilka ārā, lai Zelmai būtu no jauna darbs.

Kazrags bij uzvilcis strīpainu peldkostīmu, kurš balti melnām stīpām žņaudza viņa milzīgo vēderu. Kājas, krūtis un pat mugura bij noaugušas biezām, melnām spalvām. To trūka tikai uz delnām un sarkanā pakauša. Var būt, ka tās auga arī uz kāju pēdām, bet tās nebija saredzamas.

Ķiplociņš sāka nevaldāmi smiet. Viņam bij tā, it kā visas pēdējā laika sāpes ir jāizsmej.

— Kas ar jums? — pārbijusies jautāja Zelma.

Smieklu pārņemts, tas nevarēja atbildēt, tikai parādīja ar roku. Salmiņš ar Kazragu gāja uz jūru. Direktors soļoja gorīdamies, mīdams pēdas uz iekšu. Viņš laikam priecājās par peldēšanās baudu, jo labpatikā braucīja sev vēderu.

— Kas tur ko smiet? Papus ar Kazragu iet peldēties.

— Nē, par to tiešām nav ko smiet, — atbildēja Ķiplociņš, kurš jau drusku bij nomierinājies. — Bet jūsu māsīca apprecēs Tarzānu. — No jauna smiekli pārņēma to. Arī Zelma tam piebiedrojās.

— Esat jūs gan zobgalīgs! Bet vai tad visi var būt tik skaisti? — Un atkal viņa sāka to rušināt smiltīs.' Bet šoreiz tas saslējās.

— Nē, nu man ir jāiet.

— Jā, ir jau vēls, — skumji piekrita Zelma. — Pēc peldēšanās viņi gribēs ēst. — Un viņa rādīja uz jūru. Kā milzīga zivs Kazrags grozījās ūdenī, sizdams to uz visām pusēm un skaļi sprauslodams. — Un Val-lija ari būs atbraukusi. — Viņa sāka ģērbties. Ķip-lociņš tai palīdzēja. Un kā viņš to mācēja! Zelma sarka un bālēja. Saldi, saldi viņš palīdzēja. Ja viņš tik labi to prata te, atklātā vietā, kā to viņš gan neizdarīja mājās, guļamistabā?

— Vai jūs mūs neapciemosat? — jautāja viņa.

Ķiplociņš padomāja. Ja nu vairs nekā nebūs, ja

viss būs zaudēts, tad, mazākais, būs nauda... Un viņš teica:

— Jā, labprāt es jūs apmeklēšu. Bet ne agrāk kā tikai pēc Vallijas kāzām.

— Kādēļ? Tas tik ilgi. Es nevarēšu sagaidīt. Es jūs gribu redzēt bieži, bieži.

— Nē, agrāk es nevaru.

— Man ļoti žēl. Vai mēs nesatiksimies kādreiz jūrmalā?

— Tas viss var būt. Jūrmala ir tik maza.

— Bet jūs tomēr atnāksat pie manis?

— Pēc māsīcas kāzām jūs mani varat gaidīt. Kaut otrā dienā. No ministrijas es braukšu taisni pie jums.

— Es ļoti, ļoti to dienu gaidīšu. — Viņa aizgāja. Vairāk reizes atskatījās, tikai Ķiplociņš to neredzēja. Viņš skatījās jūrā, kur vēl plunčojās Kazrags. Tad apģērbās un arī aizgāja.

— Ir gan labs tas jūras ūdens, — teica Salmiņš, slaucīdamies mīkstā peldpalagā. — Viņš tev tā izcērt un izbrauka miesu kā tā labākā braucītāja.

— Jā, — novilka Kazrags, nežēlīgi berzdams sev seju. — Sevišķi mūsu gados tas ir noderīgs. Atspirdzina cilvēku, liekas, ka desmit gadi būtu novelti no pleciem.

— Jā, jaunu sievu ņemot, arvien par tiem gadiem jādomā. Es arī vairs otrreiz tā neapprecējos. Kad pirmā nomira, nebij laika. Mūžīgi darbs un darbs. Ja nu meitu izprecināšu, varbūt tad. Ja ir nauda, tad jaunu skuķu netrūkst.

— Pēc tā lietus saule silda dūšīgi, — ieminējās Kazrags.

— Kā tad bij, direktora kungs, ar tiem slīperiem? Vai jūs tos kungus no komisijas satikāt un pārrunājāt?

— Jā, jā. Viss ir kārtībā. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tā lieta izšķirsies mums par labu.

— Tā nav slikta šepte. Valsts paņem visu, kaut arī kāds slīpers nav tāds, kā vajaga. Tas nevienam kaklā nekož. Valsts paliek valsts. Žīdam tu nekā ne-iesmērēsi.

— Tā jau nu ir, — piekrita Kazrags, jo skaidri zirnāja, ka valsts kase nav viņa naudas maks.

— Ja tu sūti uz ārzemēm, tad viņi tev katru šķi-liņu izokšķerē. Vai tad viņi ir labāki par mums? Bet tie — dots pret dotu. It kā cilvēkam nemaz nevajadzētu dzīvot, — nobeidza Salmiņš.

Abi kungi bij jau apģērbušies un kāpa kalnā. Resno Kazragu smiltis rāva atpakaļ. Viņš pūta un stenēja. Tagad viņš varēja brīvi to darīt, jo Salmiņa jaunkundzes nebij tuvumā, kurai viņš, mazākais, pirms laulībām, negribēja rādīt savu vecumu. Viņš bij sācis rūpēties par katru grumbu, kura parādījās viņa sejā. Senāk viņš tās nemaz nebij ievērojis.

Tik grūti bij iet pa smiltīm! Varbūt pie tā bij arī Ninete vainīga, kura nemaz nežēloja viņa spēkus.

— Vai tad tā jūrmala nevarēja būt bez smiltīm,— teica viņš.

— Tādas esot ārzemēs.

— Jā, ārzemēs esot visādas labas ierīcības.

— Arī sievieši esot smuki.

— Vajadzētu tomēr aizbraukt paskatīties, kaut uz Vāciju.

— To varēsat darīt ar savu jauno sievu.

— Nezinu, kā būs ar to naudu. Tagad ļoti daudz

vajaga.

— Nu, ja jau mūsu šepte labi izdosies, tad par to nav ko bēdāt. Tā būs pirmā, bet ne pēdējā. M-ēs vēl strādāsim. Nevarēs dzelzceļam, pagādāsim citiem labu labo preclti.

Šāda Salmiņa runa iepriecināja Kazragu. Viņš ar labpatiku pieķēra pie kabatas, kur mīkstā samta šķirstiņā gulēja zelta aproce, izrotāta briljantiem, pirkta par pirmo naudu, ko viņš bij saņēmis no Salmiņa. Šodien pie pusdienas galda viņš to uzvilks Vallijai rokā. Sievietes ir bērni. Viņas visas priecājas par spīdošām lietiņām. Un, tā kā Vallija arī ir sieviete, tad viņa arī priecāsies.

Vasarnīcā viņus sagaidīja Zelma uzposusies, jautra un laimīga.

— Vai Vallija nav atbraukusi? — jautāja Kaz-

rags.

— Nē, nav. Es arī brīnos. Bet var būt, ka viņa nepaspēja. Viņai vajadzēja paņemt dažas lietas līdz, jo viņa brauc uz vairāk dienām.

— Jā, jā. Es viņai teicu, lai viņa sakravā visu mantu un uzteic dzīvokli. Vai tad nu vairs tur atgriezīsies, — prātoja Kazrags.

— Kas tad viņai daudz ko vest! Jāatzīstas, ka pliku nu gan jūs viņu paņemat, direktora kungs. Smuks skuķis nu gan ir. Tad jau par pūru nav daudz jādomā. Tikpat būs savi labumi.

— Tu, papu, arvien nesmuki izrunājies. Kad mīl, tad par naudu nedomā.

— To es ticu, — atbildēja papus, — tu katrā ziņā kādu plikadīdu atvedīsi mājās.

— Tev jau es neprasīšu.

— Redzat, Kazraga kungs, kāda ir tā mūsu jaunatne.

— Saprotama lieta, ka viņa tāda ir, — atcirta

Zelma. — Vai jūs, Kazraga kungs, negribat nākt apskatīties, kā es ierīkoju Vallijas istabu?

Kazrags piecēlās. Zelma viņu veda pa stāvām, augstām trepēm bēniņos. Trepītes bij tik šauras, ka Kazrags ar mokām izspiedās tām cauri. Zelma atvēra durvis. Istabā stāvēja gulta, galds un krēsls. Iekārtošana pastāvēja iekš tā, ka Zelma bij nolikusi divas vāzes ar puķēm — vienu uz galda un otru uz mazā lodziņa, kas izgāja uz pagalmu.

— Labi, labi, — teica Kazrags.

— Vallija mīl puķes, un tādēļ es arī uznesu. Apsēžaties, direktora kungs. Tās trepes ir ļoti stāvas, nogurdina.

— Nē, es nemaz. — Bet viņš tomēr apsēdās.

Zelma gan mazāk gribēja rādīt istabas iekārtu.

Viņai bij pavisam citi iemesli, kādēļ viņa lika Kaz-ragam spraukties cauri šaurajām trepēm. Ne jau tēvam viss ir jādzird, par ko interesējas meita.

— Kazraga kungs, — teica viņa, — kāds ir tas Ķiplociņa kungs, kurš strādā jūsu kancelejā? Kas viņš par cilvēku?

— Ķiplociņš? Hm... Ko es jums par viņu lai saku? Vieglprātīgs un netikumīgs, kā jau visi jaunie cilvēki.'

— Netikumīgs? Kas tas ir — netikumīgs?

— Nu... — Kazragam bij grūti to paskaidrot. Viņš domāja. — Nu — nav tīrs no sieviešiem.

— Vai tad sievietes ir netīras?

— Nē, es to nemaz negribēju teikt. Bet Ķiplociņš pazīst ļoti nepieklājīgas sievietes. Par tām jums, jaunai meitenei, nekas nav jāzin.

— Es jau arī nekā negribu zināt par šīm nepieklājīgām sievietēm. Es tikai interesējos par Ķiplo-ciņu. Viņš laikam ļoti strādīgs, gudrs?

— Strādīgs? Kas tad ierēdnim ko darīt? Nav jau direktors. Gudrs? Neviens viņa gudrību nav uz sva-

ricm licis. Jaunība nav vēl gudrība. Bet var būt, ka ir arī nācis pie prāta. Dzirdēju — viņš precoties. Un vēl lauku meita. Laikam daudz parādu ietaisījis.

— Bet viņš neprecoties. Tie esot nieki.

— Kas jums to teica?

— Vallija.

— Vallija. Hm... Viņa varbūt jokoja. Ķiplociņš pats to apstiprināja. Pat laimes vēlējumus pieņēma.

«Nekā laikam es no viņa nedabūšu zināt,» domāja ‘ Zelma. «Ir gan īsts Tarzāns!» Un viņai pirmo reizi it kā žēl kļuva Vallijas. Tā apklusa.

Kazrags pārvilka delnu pār seju. Bārda nebij dzīta. Ja nu Vallija ir atnākusi?... Tāds viņš negribēja tai rādīties.

— Jā, jā, smuka istabiņa. — Viņš piecēlās no krēsla. — Nu, es iešu. — Turoties pie trepju margām, viņš lēnām kāpa zemē. Bet gaidītā nebij ieradusies. Kazrags aizgāja pie bārddziņa, atnāca. Viņi paēda pusdienu, izgulējās, nodzēra tēju, pārrunāja vēlreiz visus veikalus, bet Salmiņa jaunkundzes vēl nebija. Tikai tad, kad saule sarkani kvēloja vakaros, vasarnīcas dārzā ienāca Vallija. Viņai rokā bij tikai somiņa un vēl kāds mazs sainītis.

— Kur tava bagāža? — jautāja Zelma.

— Rīgā.

— Kadeļ jūs, Vallij, tik vēlu atbraucāt? — jautāja Kazrags uztraukts.

— Ātrāk nevarēju. — Tā bij visa atbilde.

Vallija bij nogurusi un gandrīz bēdīga. Arī līgavainis nejutās labāki. Bet viņš atcerējās, ka krūšu kabatā atrodas dāvana. Kad Salmiņa jaunkundze bij apsēdusies uz sola, viņš tai piegāja klāt. Nokāsējās, iebāza roku svārku kabatā un lēni izvilka šķirstiņu. Attaisīja.

— Paskatāties, Vallij!

Tā pameta acis. Baltā samtā gulēja zelts, zeltā mirdzēja dārgakmeņi.

— Skaista lietiņa, — teica viņa.

— Vai nav, ko? — Kazrags pašapzinīgi smaidīja.

Zelma nenocietās un pieskrēja klāt.

— Vai, kur brīnišķīga rokas sprādze!

Direktors nosēdās blakus līgavai, paņēma viņas šauro rociņu savā lielajā ķepā.

— Tā jums, Vallij. — Un viņš taisījās jau sprādzi aplikt ap mīļās roku.

— Man? Es ļoti pateicos, bet... — Viņa atsvabināja savu roku.

— Kas ir atkal, Vallij? Kādēļ jūs negribat no manis nekā pieņemt?

— Es gribu, un es arī pieņemšu. šo rokas sprādzi jūs savai sievai varēsat uzvilkt pēc laulībām. Tad viņa par to jūs pat noskūpstīs.

Direktors bija ļoti apbēdināts par Salmiņa jaunkundzes ietiepību, bet galva viņam tomēr patīkami noreiba. Pirmo reizi viņa bij minējusi šo saldo vārdiņu: skūpsts.

— Ka tu esi muļķe, Vallij, to es jau sen zināju. Bet, ka tu esi tāda aita, to nebiju iedomājusies.

— Ko tu, Zelma, uztraucies? Man taču visa dzīve priekšā. Ja esmu bez rotām līdz šim dzīvojusi, tad nodzīvošu vēl dažas nedēļas. Vai ne tā, direktora kungs?

— Kādēļ jūs, Vallij, mani vēl arvien saucat par kungu? Tas ir tik sveši. — Kazrags nopūtās.

— Tā ir labāk. Vēlāk būs lielāks prieks. Nevajaga bez laika ieiet ikdienā.

Kalpone uzklāja vakariņu galdu. Kungi piesēdās, bet ēstgribas nebij nevienam. Neievērojot to, ka uz galda atradās konjaks un vīns, sarunas negribēja ritēt. Parasti jautrā Zelma bij klusa. Viņa domāja par to, ka viņas satikšanās ar Ķiplociņu ir padota

Vallijas kaprīzēm. Ari Valiija bija skumja. Zelma nodomāja: tā gatavo jaunus fokusus. Salmiņš, kā likās, bij pavisam nobēdājies.

Pēc vakariņām visi taisījās iet uz jūrmalu. Zelma guļamistabā sēja tēvam kaklautu, ar kuru tas nekad nevarēja tikt galā.

— Zelm, — teica Salmiņš, izstiepis kaklu, lai kaklautu varētu labāk sasiet, — nezinu, kādēļ, bet es nemaz vairs nepriecājos, ka tas Kazrags Valliju prec. Viņa nemaz neizskatās pēc līgavas. Vecs ir tas Kazrags, sevišķi pēdējā laikā sakrities.

— Ko nu, papu, tu runā niekus! Es pirmīt arī tā iedomājos. Bet labi vien ir: tiks reiz pie naudas.

— Nav jau viņš .nemaz tik bagāts. Tā bagātība jau tikai caur mani.

— Bet gods?

— Bet gods nav naudas pods.

— Ka tikai viņi taisītu drīzāk kāzas, gan būs labi, — piebilda Zelma un nodomāja: «Pēc kāzām atnāks viņš.» Viņai pēkšņi izlikās, it kā viņa justu Ķiplociņa slaidos pirkstus uz savām krūtīm, kuras smagi cilājās zem vieglā vasaras apģērba.

Pastaigāšanās nebij jautrāka par vakariņām mājā. Kazrags gāja ar Salmiņu. Zelma bij vienīgā, kurai bij labs garastāvoklis. Vairāk reizes viņa gribēja teikt māsīcai, ka satikusi Ķiplociņu. Kādas baigas svešas nojaudas viņu no tā atturēja. Gribējās arī zināt Ķiplociņa adresi, bet juta, ka nav īstais laiks to Vallijai prasīt. Viņa tik nesakarīgi atbildēja uz Zelmas jautājumiem, ka tā apklusa un sāka vērot garāmejošo publiku. Sī pastaigāšanās Zelmai bij tas pats, kas modes lapu šķirstīšana. Vienu tikai nevarēja saprast — kādēļ visām šie modes apģērbi stāv tik labi, tikai viņai vienai ne? Savādi bij arī tas, ka vīriešu skati bij vērsti uz neeleganto Valliju un ka neviens neievēroja viņu, ne viņas dārgās tualetes.

Kad Kazrags bij pavadījis Salmiņu dzimtu gandrīz līdz vasarnīcai, viņš teica Vallijai:

— Kad jūs atnāksat pie manis un apskatīsat savu jauno dzīves vietu? Es sen jau jūs gaidu. Tagad jūs būsat visu dienu jūrmalā: laika būs diezgan.

— Es aiziešu, bet, kad, — to nevaru jums pateikt. Es aiziešu tad, kad man gribēsies. Labāk, ja apciemojumus nenorunā. Tos vajaga noteikt jūtām.

— Nu labi. — Arī šoreiz Kazrags nepretojās. — Es gaidīšu.

Viņi izšķīrās. Zelta aproce ar briljantiem spieda viņam dvēseli. «Labāki būtu, ja viņa man pateiktu, kad viņa nāks. Ka neuzskrien virsū Ninetei. Bet tā jau nāk tikai pa nakti, no rīta nozūd,» mierināja sevi Kazrags. Pasauca ormani. Ātrāki viņš gribēja tikt mājās. Ļoti viņš šodien bij noguris. Bet arī miegs viņu neatspirdzināja. Viņš redzēja drausmīgu sapni.

Viņš bij it kā lielā zālē, it kā laukumā. Ap viņu bij sapulcējušies ļaudis. Ministri, viceministri, ģenerāļi un pat prezidenti... Visi viņi bija ar savām sievām un mīļākām. Visu partiju līderi un aiz tiem tauta: balta, pelēka un sarkana. Tālumā it kā bazūnēja, it kā auto taures kauca. Nebij ne gaišs, ne tumšs, bet bija tā, ka varēja saredzēt. Tikai ap viņu bij mirdzoša gaisma. Viņš stāvēja uz augstas tribīnes un turēja savu pirmo runu Saeimā. Viņš bij frakā. Melnā frakā. Ap kaklu viņam bij ordenis. Bet vai tas bija ordenis? Viņš pielika roku un aptaustīja. Nē, tā bija rokas sprādze. Cieši tā bij piegūlusies kaklam. Bet tas viņu nemaz netraucēja runāt un iejūsmināt klausītājus. Te pēkšņi pāri pūlim viņš ieraudzīja Valliju. Viņš stiepa pret to rokas. Viņa rokas izauga garas. Viņas sniedzās pāri tūkstoš galvām. Bet Valliju tas nevarēja aizsniegt. Viņš kāpa nost no tribīnes, bet Vallija sāka celties gaisā. Viņš

gribēja to satvert vēl aiz svārkiem, viņa cēlās augstāk un augstāk. Pūlis rēca. «Klusāt!» sauca viņš, bet pa to laiku Vallija jau bija izzudusi it kā starp griestiem, it kā starp mākoņiem. Automobiļu taures pūta: «Aleluja!» No zemes izlīda balta čūska. Nē, viņa nebija balta, viņa bij iesārta. Viņa locījās ap tribīni. Violetās acis mirdzēja kā zvaigznes. Tad viņa nometa'savu ādu un blakus Kazragam stāvēja gluži kaila Ninete. Tā apķērās viņam ap kaklu, noskūpstīja un cieši pieplaka klāt. Viņas mazie pirkstiņi satvēra rokas sprādzi. Viņa rāva, bet rokas sprādze nepadevās. Direktors juta, ka viņa galva atdalās no ķermeņa, ar lielu troksni nokrīt. Ninete pazuda ar rokas sprādzi, bet galva ripoja pūlī. Kazrags tai steidzās pakaļ. Skrēja, skrēja un paklupa.

Kazrags atmodās nosvīdis. Aptaustīja galvu — tā bija vēl vietā.

DIREKTORS BARO ZIRNEKĻOS

Jau vairākas dienas Vallija bija pavadījusi jūrmalā. Priekšpusdienas bij kā kristāla kauss, sārta vīna pilns. Viņa baudīja to pilniem malkiem. Par pēcpusdienu un vakaru viņa negribēja domāt. Tie bij oficiāli un ģimeniski; tie viņu nogurdināja un padarīja nervozu. Priekšpusdienā viņa bij viena, gandrīz viena. No Zelmas tā mācēja izbēgt.

Šorīt jau agri viņa bij aizgājusi uz jūru un izpeldējusies. Paēdusi brokastis, viņa uzvilka vienīgo plāno apģērbu, ko bij paņēmusi līdz no Rīgas. Viņa pārlaida skatu savai mazai istabiņai un nokāpa pa trepēm,

— Es aiziešu, — teica viņa Zelmai, — tu mani tik ātri mājās negaidi.

— Kur tu mūžīgi viena staigā? Kā tev neapnīk?

— Es gribu izlietot savu atvaļinājumu.

— Kas tas par atvaļinājumu, kuram nav gala? Tagad tu esi uz visiem laikiem brīva no savas klabošās mašīnas.

— Atļauj man to pašai zināt.

Viņa aizgāja. Neciešama Zelma bij ar saviem atgādinājumiem. Vallija iegriezās mežā un gāja uz Bulduriem. Te nevarēja saredzēt neviena vasarnieka, te visi bij aizgājuši uz jūrmalu. Bij tik kluss, ka pat putnu lidojums bij sadzirdams. Tālumā gan kauca automobiļi un dārdēja vilciens. Bet tas bij kaut kur, varbūt viņā pasaulē. Te bij miers. Vallija gāja ātri. Viņai nebija šodien laika apbrīnot katru koku, katru skujiņu un taciņu mežā, kā viņa to parasti darīja. Dabas brīnumiem šodien neatlika laika. Daba iedveš lielu mieru, bet viņa prasa arī mierīgu dvēseli. Starp priežu zaļajām galotnēm pazibēja baznīcas sarkanais tornis.

Drīz Salmiņa jaunkundze iznāca uz Lielā prospekta. Tad nogriezās pa labi kādā šķērsieliņā. Nr. 5 — tātad te dzīvo Kazrags. Viņa apskatīja vasarnīcu: pusaizvērti slēģi, nekopta taciņa un dārzs. Pati vasarnīca drusku sašķobījusies. Balkonā uz galda plivinājās netīrs galdauts. Un iekšā laikam tāpat. Trīs istabas, drusku netīras, sašķobītām mēbelēm .... Auksti drebuļi pārskrēja pār kauliem. Salmiņa jaunkundze novērsās.

Viņa iegāja blakus vārtiņos. Taciņa veda uz mazu vasarnīcu dārza viņā galā. Vasarnīca bij tik maziņa, ka izskatījās pēc spēļu lietiņas. Visa noaugusi zaļiem vīnogulājiem. Apkārt zaļa zāle. Pie pašas verandas bij puķu dobe, kurā pirmos ziedus bij at-

vērušas baltas un sarkanas rozes. Durvis bij vaļā. Vallija uzkāpa uz pakāpiena.

— Lūdzu, lūdzu, — sauca no istabas balss.

— Vai es jūs netraucēju, Ninetes jaunkundze?

— Nebūt ne. — Ninete jau nāca pretim, izstiepusi savu rožaino roku. — Es atvainojos, ka neesmu apģērbusies. Bet man tāda paraša — līdz pusdienai staigāt pusplikai. Es būtu ar mieru to darīt visu dienu, bet tas, lūk, nav pieņemts.

— Tad jūs visus vīriešus trakus padarītu. Jūs esat tā sievišķīgākā sieviete, kādu es jebkad esmu redzējusi. — Ar sajūsmu Vallija skatījās uz Ninetes slaidajām, kailajām kājām violetās rīta kurpēs, kuras bagātīgi bij izrotātas strausa spalvām.

— Apsēdīsimies. Redzat, kā es esmu izlutināta: pat uz verandas vasarnīcā es mīlu mīkstas mēbeles.

Abas dāmas apsēdās. Salmiņa jaunkundze vēl arvien skatījās uz Nineti. Rozā zīda krekls dzeltenām mežģīnēm gandrīz saplūda ar Ninetes iesārti dzelteno miesu. Pāri bij pārmests balts rīta apģērbs, labāki sakot, mežģīņu fantastisks sakopojums.

— Nu, kā jums iet? — jautāja Ninete.

— Pavisam slikti.

— Ticu. Jūs tās, kā nu vispārīgi saka, — tās godīgās sievietes esat šausmīgi neiecietīgas. Ja jums ar kādu vīrieti, kurš jums ir nepatīkams, jāiztura kaut gluži platoniskas attiecības, tad jūs kļūstat nervozas, neinteresantas un pat ļaunas.

— Jums taisnība. Es esmu zoss. Es jūs pat apskaužu. Bet par godīgumu te gan nevarētu runāt. Tas ir tāds vārds, ar kuru vajaga ļoti saudzīgi apieties. Visbēdīgāki, ja šis godīgums ir nevainības zīmogs: tad drīz var palikt vecmeitās.

— Jūs laikam gribat precēties, Salmiņa jaunkundze?

— Es melotu, ja teiktu, ka negribu. Es ļoti gribu.

— Nu vairs nebūs ilgi jāgaida. Jūsu spēle būs izspēlēta. Arī viņš ir kļuvis nervozs, es vakar satiku. Pat runāt vairs negrib.

— Vai tiešām?

— Jā, viņš ļoti slikti izskatās. Es baidos, ka nenotiek kaut kas ļauns. Viņš ir galīgi pārvērties. Es arī saku: nu pietiek!

Salmiņa jaunkundze sarāva uzacis.

— Nu labi. Tad es šodien braucu uz Rīgu. Šodien taču ir sestdiena?

— Jā. — Ninete piedāvāja papirosu. — Bet rīt tikai neaizguļaties.

— Bet jums es taisni ieteicu aizgulēties.

— Par to nešaubāties — tas tiks izdarīts. Es domāju, ka mēs varētu izdzert tasi šokolādes.

— Nezinu, vai būs laika.

Ninete piezvanīja.

— Gan jau jūs izsēdēsaties ar savu mīļo māsīcu.

No otras vasarnīcas, kur bij liela panzija, atnāca

kalpone.

Lūdzu, atnesat mums šokolādi ar cepumiem. Es vēl neesmu brokastis ēdusi, jo gaidīju jūs atnākam, — teica viņa Salmiņa jaunkundzei.

— Vai arī jūs esat pazaudējusi ēstgribu?

— Nē, man ir viss viena alga. Galu galā — Ķip-lociņam ir taisnība: es tur nekā nevaru zaudēt. Varbūt tikai iegūt.

— Bet man tomēr kādreiz ir jūsu ļoti žēl.

— Ko 'tagad žēlot? Žēlot vajadzēja agrāk. Tagad es pie visa esmu pieradusi. Kādreiz ir nejēdzīgi, bet tā ir tikai jūtelība, kurai mūsu darbā nav vietas. — Ninetes violeti zilajās acīs it kā pamirdzēja asaras. — Kādēļ jūs gribējāt braukt uz Rīgu, — jautāja viņa tālāk.

— Tur palikušas manas lietas. Gribu tās atvest.

Un labāki, ja es jūs apciemoju no Rīgas un ne no tēvoča vasarnīcas. Ka mums tikai viss labi izdotos.

— Būs labi. Man ir liela prakse.

Kalpone atnesa brokastis, apklāja mazu galdiņu un pielika pie dīvāna.

— Nezinu, kur Kazrags naudu dabūjis. Man viņš vakar iedeva simts latus. Un tā es laimīgi tiku vaļā no visām grūtībām, par kurām jums viņdienu stāstīju.

—r Viņš tagad taisa labus veikalus ar manu tēvoci, — paskaidroja Salmiņa jaunkundze. — Par naudu nebēdājiet, tā būs.

— Ja mēs, bārdāmas, nedrīkstam mīlēt cilvēkus, tad, mazākais, mums ir atļauts mīlēt naudu.

— Bet kurš viņu nemīl?

— Man patīk grezni apģērbi un tādi nieki, uz kuriem citi negriež nekādu vērību.

— Jums, mazākais, ir gaume. Bet mana māsīca sapērk šausmīgas lietas.

— Jūs savas māsīcas gaumi nedrīkstat apšaubīt: viņa taču esot iemīlējusies Ķiplociņā. Tā viņš pats man teica. Pēc viņas domām, viņi būtu saderīgs pāris. Viņš — skaists, nabags; viņa — bagāta; tādā gadījumā par skaistumu nerunā.

— Jā, man jau arī Zelma stāstīja par to. Nu, ko Ķiplociņš?

— Tas laikam ir ar mieru viņu precēt. Bet tikai pēc jūsu kāzām ar Kazragu.

— Nekas, varbūt labi būtu.

— Es arī domāju. Mums, bārdāmām, būtu vairāk darba. Ja visas laulības būtu laimīgas, tad mēs paliktu bez maizes.

— Es domāju; ka nelaimīgas laulības jums mazāk sagādā peļņas nekā vīriešu izlaidība.

— Bieži arī galīgs bads pēc īstām sievietēm spiež vīriešus tās meklēt restorānos. Ne katrs vīrietis var apmierināties ar ķēkšām un emancipētām zosīm, par kādām viena daļa mūsu sievietes grib padarīt visas. Vīrieši arvien sūdzas, ka viņu sievas esot pārāk garīgas un par maz miesīgas. Bez pavāru grāmatas likumiem viņu slikti frizētās galvas ir pilnas šādām tādām progresīvām idejām, ar kurām viņas grib uzlabot savu stāvokli un līdz ar to ģimenes dzīvi. Bet patiesībā viņas šo dzīvi iznīcina un nodod savus vīrus mūsu rokās.

— Un jūs labprāt viņus saņemat.

— Kādam taču jāapžēlojas par šiem radījumiem un jāpalīdz notērēt tā nauda, ko sievas sakrājušas mums, staigājot pakulu brunčos un valkājot piecus gadus vienu cepuri.

— Jā, jums varbūt taisnība.

— Un viņas mūs neieredz, šīs godīgās. Bet es gan drīzāk domāju, ka viņas mūs šausmīgi apskauž.

— Un kā jūs uz viņām skatāties?

— Kā mēs skatāmies? — Mēs viņas nemaz neredzam. Mēs nevaram par tām jūsmot, jo necienām. Cienīt nevar to, kas ir muļķis. Un muļķis ir tas, kas palīdz savam vīram uzturēt mīļākās. Mēs labāk tad uzturam savus mīļākos. Es domāju, ka tas daudz praktiskāk.

— Bet ja nu jūs ieietu tanī dzīvē? Var būt, ka arī jums būtu citas domas?

— Domāt var tikai loģiski. Neloģiskas domas ir slimības pazīme. Es nedomāju saslimt.

— Es ticu, ka tā es arī nesaslimšu. — Salmiņa jaunkundze paskatījās pulkstenī. — Ir jau tik vēls. Man jāsteidzas.

— Nu, kā tad paliek? Tad rītu no rīta?

— Jā, man viss ir apnicis. Kā būs — būs. Es ilgāk vairs nevaru.

— Nu lai mums palīdz labie gari! Lai gan labo garu ir ļoti maz un tie ir ļoti kūtri. Es drīzāk palaižos uz saviem spēkiem.

— Bet man tomēr ir nepatīkami. Man jūsu tā kā žēl.

— Nav ko žēlot. Ja izdosies,'būs labāk, kā ir. Un sliktāk nemaz nevar būt. Es gribu padzīvot mierīgi.

— Bet viņš — tāds ...

— Labi, ka viens tāds. Bet ja daudz un vēl izvirtuši. Nu, labāk par to nerunāsim.

— Sveiki!

— Uz redzēšanos rīt no rīta.

Salmiņa jaunkundze aizgāja. Ninete vēl ilgi noskatījās viņai pakaļ.

Kazrags aizpīpoja cigāru. Viņš tikko bij paēdis lielas brokastis, ko ministrijas apkalpotājs tam bija atnesis. Pulkstenis bij vienpadsmit. Un šodien, kā pie sestdienas, viņš agrāk varēs tikt jūrmalā. Garastāvoklis bij ļoti labs. Šodien no agra rīta “bij bijis kāds apmeklētājs no publikas. Sīs vizītes sekas Kazrags patīkami juta krūšukabatā. Lati bij gluži jauni. Gribējās vēl pārskaitīt, bet bij bailes, ka kāds neienāk. Kazraga vieta nemaz nebij sausa. Vajadzēja tikai mācēt sūkt. To viņš arī bij iemācījies pa daļai pats, pa daļai rīkojoties pēc Salmiņa lietderīgiem aizrādījumiem.

Garastāvokli vēl uzlaboja tas fakts, ka Salmiņa jaunkundze bij apsolījusies aiziet ar viņu uz dzimtsarakstu nodaļu. Tā formalitāte būs izdarīta. No dzimtsarakstu nodaļas baznīca nav tāļu. Vēl mazs laiciņš, un viņam pašam mājās būs likumīga sieva. Daudz dāvanu un pārsteigumu viņš bij apgādājis savai jaunajai sieviņai. Vakar ar Zelmas un Salmiņa palīdzību bij nopircis guļamistabas iekārtu. Ko nu Vallija! Uz to nebij vērts gaidīt. Gaidot varēja palikt bez franču platajām gultām. Labāk visu iegādāt.

Viņa tā kā tā teiks: «Kā jūs vēlaties, direktora kungs.» šis izteiciens bij dažreiz nepatīkams, bet tomēr tas bij gaišs norādījums, ka valdnieks mājās, kā jau tas piederas, būs pats Kazrags.

Kazrags izlaida kuplu dūmu. Dūmu riņķi, saules apmirdzēti, griezās pa kabinetu. Pievēris acis, direktors viņos skatījās. Viņš atkal pēc ilgiem laikiem redzēja mazos Kazradzēnus lēkājot. Viņi ķēra papas dūmu riņķus un mazām stibiņām tos ripoja pa saules stariem. Šinī bērnu rotaļā viņš arvien bij noskatījies ar sajūsmu. Vai Rīgas apstādījumu smilšainos celiņos trūka bērnu? ...

Kāds tikko pieklauvēja. Kazrags bij iztraucēts. Viņš nepaguva vēl izteikt parasto «iekšā!», kad Ķip-lociņš jau stāvēja galda otrā pusē.

— Labrīt, direktora kungs, — pameta bez mazākā respekta ienācējs.

— Labrīt, — izbrīnējies saņēma Kazrags.

Ķiplociņš bij jau apsēdies.

— Jūs pīpojat? — Ierēdnis izvilka no kabatas papirosu kastīti, lēni to atvēra un izņēma papirosu. Aizpīpoja.

«Viņš laikam piedzēries,» domāja direktors. «Bet to viņš nekad nav darījis darba laikā. Man jāatzīst, ka Ķiplociņš šinī ziņā ir tomēr kārtīgs ierēdnis.»

Piemiedzis vienu aci, papirosu zobos viņš skatījās uz direktoru.

Jūs laikam gribēsat zināt, ko es vēlos? — jau-taja viņš pec laba brīža klusēšanas.

— Jā, paskaidrojat! Jūsu izturēšanās ... bravūra ...

— Kas par bravūru? Ka es. aizpīpoju papirosu direktora kabinetā? Bet direktors taču ir mans vecs «tu» draugs. Vai ne, Mārtiņ? Abi kopā meitās gājām. — Ķiplociņš iesmējās.

Kazragam likās, ka visu laiku viņu kāds per ar sīkiem žagariem, kuri ne tik daudz rada sāpes kā liek nosarkt visai miesai un žultij izplūst pa visām dzīslām. Pat mutē bij rūgtums. Vai no cigāra?

— Bet... bet...

— O, nebaidāties, direktora kungs, es nenācu atjaunot «tu» brālības, nedz arī uzaicināt jūs apmeklēt daiļavas. Es nācu aprēķināties.

— Aprēķināties? Bet es neesmu kasieris, kas izmaksā naudu. — Kazrags bij drusku atdzīvojies.

— Nē, jūs man esat parādā.

— Parādā? — Kazrags nevarēja atcerēties, ka būtu aizņēmies naudu no Ķiplociņa. — Es neatceros.

— To es domāju. Nebaidāties, naudas es no jums neprasīšu. Es gribu vecākā darbveža vietu. Cik maz, vai ne, ko? Tas skopajam Kazragam pat nekā nemaksās.

— Ko? Darbveža vietu? — Tā bij brīva, to Kazrags zināja. Bet tur viņam jau bij savs kandidāts, kas nesen tam bij izmaksājis pusdienas un atsūtījis mājās kurvi vīna no Švarca. Kazrags zināja, kādu naudu tas maksā. Viņš taču nevarēja atdot Ķiploci-ņam šo vietu par velti. Viņš šo jauno zelli pēdējā laikā tā ienīda.

— Nu, kas ir? Laika nav daudz. Sakāt — vai būs vai nebūs?

— Bet jūs man vēl neesat pateikuši, ko es esmu jums parādā un kāds ir tas parāds.

— Jūs nezināt? Gribat zināt? Lai tad arī iet! Ka es esmu nelietis un izvirtulis, to jūs ēsat jau vairākiem teikuši. Nemaz nemēģināt protestēt — es zinu. Jūs nemaz neesat maldījušies, jo nelietis patiesībā ir tas, kas piegādā večiem jaunas meitenes par mīļākām. Bez tam vēl ieprecina jaunu sievu, lai pie tas šis vecis vēl turpina savu izvirtību.

Kazrags uzlēca no sēdekļa. Viņa roka izstiepās. Mirklis — un tā būtu atdūrusies pret Ķiplociņa vaigu. Bet viņš it kā apdomājās.

— Apsēžaties, direktora kungs, tā būs patīkamāki turpināt sarunu.

Kazragam kāda doma izšāvās caur smadzenēm: «Ka tikai es no uztraukuma nedabūju trieku.» Viņš ieslīga krēslā.

— Tā ir labi, — teica Ķiplociņš. — Es turpināšu. Ja kāds kādam apgādā mīļāko, tad apgādātājs ir zems cilvēks. Un kā tādam tam pilnīgas tiesības prasīt atlīdzinājumu. Es to arī daru. Nu, kas būs: vai maksāsat vai ne? Es gribu atbildi.

— Darbveža vietu? Ko jūs iedomājaties! — kliedza Kazrags. — Es jūs iztrenkšu pavisam no ministrijas! Jūsu smakas te vairs pat nepaliks!

Ķiplociņš sēdēja mierīgi. Viņš bij aizpīpojis jau otru papirosu.

— Direktora kungam patīk uztraukties un būt rupjam. Augsti kungi var darīt, kā viņiem tīk. Bet tas man tomēr jāpiebilst, ka mani aizdzīt nav tik viegli. Iemeslu būs grūti atrast. Tas sacels traci. Bet, ja tā, tad mēs kā veci draugi iesim abi.

— Ko jūs sakāt! Nejēga tāds!

— Jūs nesaprotat? Mēs abi atstāsim ministriju.

Kazrags sāka smieties. Šis muļķīgais zēns — vai

tad tas var viņu atcelt no amata?

— Tur nav ko smieties, tās ir bēdīgas lietas, direktora kungs. Ko teiks nākošā sieviņa? Vai viņa gribēs būt vienkārša Kazraga kundze?

— Ārā! Ārā! Es vairs negribu no jums dzirdēt ne vārda! — Pie pēdējiem Ķiplociņa vārdiem Kazragam likās, ka tam kāds ar adatiņu būtu iedūris deguna galā. Pat asaras saskrēja acīs. — Pienapuika!

Ķiplociņš piecēlās no krēsla.

— Kā jūs gribat. Es varu iziet. Bet tad jūs iziesat pa otrām durvīm. — Ķiplociņš spēra pāris soļu, bet tad atgriezās. Kazrags vēl arvien rādīja ar roku uz durvju pusi. Ķiplociņš tam piegāja itin tuvu un klusā balsī teica:

— Bet slīperi?... Salmiņa panama? Čaukstošie kukuļi par apliecībām? Tas man ir labi zināms, un, ja vajadzēs, to zinās arī citi, kas to vēl nezin.

Kazrags atkrita krēslā. Plati atplestām acīm viņš skatījās Ķiplociņā. Ne vārda viņš nevarēja dabūt pār lūpām.

— Es jums gan ieteiktu ar mani dzīvot draudzīgi, direktora kungs, ja paši gribat dzīvot. Nu, kas ir — vai darbveža vieta būs?

— Būs, — klusi teica Kazrags. — Bet tagad ejat un atstājat mani vienu!

— Uz redzēšanos!

Ķiplociņš izgāja. Bij jau vēls. Viņš vairāk nesēdās pie sava galda. Šodien viņš bij padarījis daudz, ļoti daudz. Dažs labs ierēdnis to nevarēja izdarīt pat dažos gados. Viņš izgāja no ministrijas. Ejot domāja: cik sieviete gan muļķe, kad iemīlas! Vakar vakarā, staigājot pa jūrmalu, viņš bij saticis Zelmu. Tas bij bijis vairāk kā laipns ar viņu. Pastaigādamies zem rokas, viņš bij varbūt to ciešāk saspiedis, nekā to prasīja parastas attiecības. Varbūt arī, ka bij ieskatījies dziļāk acīs. Visi sīkumi par Salmiņa un Kaz-raga kopējiem veikaliem noslīdēja Zelmai no mēles. Ķiplociņš zināja taisni tik daudz, cik viņam vajadzēja. Viņš varēja dabūt pat dokumentus, bet tie bij lieki. Kazrags bij jau nobijies. Tas darīs visu. Direktoram vēl vairāk gribējās dzīvot nekā Ķiplociņam — būs jauna sieva. Vallija būs Kazraga kundze... Kāds prieks gan Ķiplociņam par jauno vietu? Nekāda. Bet ar kaut ko vajadzēja sevi mierināt. ^

Vai tiešām tas notiks? Ilgi, jau veselu nedēļu viņš nebija redzējis Valliju. Varbūt arī neredzēs viņu līdz kāzām. Satiks tikai pēc tam, kad viņa būs jau Kaz-raga sieva. Cik šausmīgi vecs izskatījās šodien Kaz-rags! Uztraukums tam nenāca par labu. Vai viņa būs laimīga ar tādu vīru? Taču nē. Būs nauda, sabiedrība; radīsies mīļākie viens pēc otra. Auksti drebuļi pārskrēja Ķiplociņam, lai gan saule silti sildīja.

Viņš iegriezās lielā Vērmaņa dārzā paēst pusdienu. Šodien varēja atļauties to prieku. Kas zin, vai viņam arī kādreiz saule neuzsmaida. Bij diezgan daudz cilvēku. Pie galdiņiem sēdēja labi baroti pilsoņi, kuri lēni un apzinīgi sagremoja barību. Viņi ilgi pētīja ēdienu kārtis, lai savam vēderam atrastu piemērotāku gardumu. Lēni viņi cilāja glāzītes un ar vienu aci šķielēja karafītē:- cik viņā vēl atlicis dzīvības prieka? Pie dažiem galdiņiem sēdēja jaunavas, kuras nervozi sūca limonādi vai dzēra kafeju. Klusi viņas skaitīja naudu pilsoņu kabatās, klusi cerēdamas iemantot daļu no tās. Viņas meta pilsoņiem savus smaidus un skatus. Varbūt kāds pēc labas maltītes iekāros arī viņas? Bet tā nebij īstā stunda. Pilsoņi slaucīja savas taukainās lūpas baltās zal-vjetēs, nožogojās un aizgāja.

Tikai Ķiplociņam nebij laika mierīgi paēst. Viņš steidza uz jūrmalu. Šodien viņš bij norunājis satikt Nineti. Un kas zin, varbūt mazākais no tālienes viņš ieraudzīs Vallijas skumji mīļo seju. Arī Zelma stāsta, ka viņas māsīca nemaz pēc laimīgas līgavas neizskatoties, bet gan drīzāk pēc tādas, kura taisoties iestāties klosterī un savu nevainību uzglabāt dieviem par prieku. Kaut varētu vēlreiz izrunāties, kamēr vēl viss nav par vēlu! Bet grūti bij runāt. Ķiplociņu arvien pārņēma sašutums un zuda tas maigums, ko viņš sevī glabāja kā visdārgāko noslēpumu. Valiija arī nebij kā citas sievietes — ar viņu bij grūti saprasties. Katra doma un jūta atsitās pret viņas aukstumu un vienaldzību. Var būt, ka tā bij tikai maska? Bet Ķiplociņš juta, ka viņa spēkos nav to atmaskot.

Viņas klātbūtnē tas jutās bezgalīgi niecīgs un nevarīgs.

Nelaime nekad nenāk saucama un nenāk arī viena. Tā bij arī ar Kazragu. Ķiplociņa šī rīta vizīte bij viņu galīgi satriekusi. No Ķiplociņa rīcības bij skaidri redzams, ka tas nepaliks pusceļā. Agri vai vēlu tas panāks savu. Kazragam vajadzēja kaut kā glābties. Viņa direktorisko prestižu Ķiplociņš varēja samaitāt ar pāris vārdiem. Tagad visi, sākot no paša ministra, skatījās uz viņu labi. Ja Ķiplociņš ir vecākais darbvedis, tad Kazrags ar to faktiski nekā nav zaudējis. Piekāpšanās? Šī zēna karjeras pabalstīšana? Galu galā bij viena alga, kurš no šiem maziem ierēdņiem sāka kāpt tās trepes, kuras ved uz direktora amatu.

Kazrags pēc mazas nomierināšanās griezās pie ministra un lika priekšā Ķiplociņa kandidatūru, kuru ministrs arī bez liekām ierunām apstiprināja. Ministrs gandrīz nekad nepretojās Kazragam, jo pats bij jauns un bez jebkādas organizatora prakses. Lai gan Kazragam nebij uzstāšanās, viņš tomēr skaitījās par vecu iestrādājušos ierēdni, kas kancelejā bij pavadījis vai visu savu mūžu. Arī par Ķiplociņu kā darbinieku ministram bij tās labākās atsauksmes. Bez tam Ķiplociņš bij džentelmenis. Viņa bikšu ieglu-dinājums varēja būt par priekšzīmi ministram. Arī viņa kaklauts bij sasiets taisni tā, kā vajadzēja: ne ciešāk, ne mīkstāk. Pie tā nevajadzēja vairs pielikt roku. Arī krāsa nebij ne pārāk spilgta, ne pārāk vienmuļīga. Ja paskatījās uz viņa pletveļu, tad gribējās jautāt: «Kas mazgā jūsu veļu?» .

Ja nebūtu Kazragam pret Ķiplociņu neizprotamā īgnuma un saprotamās greizsirdības, tad arī viņš nekā slikta nevarētu par jauno darbvedi teikt. Ķiplociņa paaugstināšana bij dabīga un gandrīz taisna.

Nekādus iebildumus nevarēja ne no vienas puses celt. Ari ierēdņi pret viņu izturējās labi, sevišķi pēdējā laikā, kad viņš bij k|uvis nopietns un solīds.

Tas bij noticis fakts, un jau pirmdien Ķiplociņš ieņems savu jauno vietu. Kazrags par to vairs negribēja domāt. Līdz ar to direktoram bij tā, it kā viņš būtu ticis vaļā no kādas lielas nelaimes. Viņš arvien domāja un juta, ka Ķiplociņš viņam atriebsies par viņa kundzību un varbūt arī par to, ka viņš bija ieguvis Salmiņa jaunkundzi. Tas katram bij saprotams, ka Ķiplociņš jūsmoja par šo meiču. Starp viņiem, mazākais, bij draudzīgas attiecības. Varbūt Ķiplociņš arī Valliju klusi mīlēja. Bet tas bij gluži dabīgi, ka viņa bij izvēlējusies nevis vienkāršo ierēdni, bet viņu — direktoru. Bez tam Kazrags atcerējās, ka arī Ķiplociņš taisās precēties. Tātad viņam arī vajadzēja vairāk naudas.

Viens direktoru spieda: tie bij nelaimīgie slīperi. Bet kā gan Ķiplociņš par šo operāciju varēja dabūt zināt? Par kukuļiem viņš varēja vienkārši iedomāties, bet tie slīperi? Tomēr šim zellim bij tik daudz visādu pazīstamu. Kas zin no kurienes viņš bij rāvis šo ziņu. Vislielākā nelaime ir tā, ka cilvēki neprot savaldīt savas mēles. Ja viņi varētu lepoties ar šo tikumu, tad mazi veikaliņi ienestu daudz vairāk naudas. Ai, šie lati bij tik skaisti! Un kā arī ne? Tas taču bij ārzemju darbs. Imports. Kā par tiem lai nepriecātos un negribētu tos krāt arvien vairāk un vairāk? Bij arī skaisti tos izdot — sievietēm, daiļām un zeltkārīgām.

Kazrags negribēja iet šodien pie Salmiņiem uz pusdienu. Viņam bij dusmas uz veco. Vai tikai tas nebūs kaut ko izpļāpājis? Bet tas gan bij maz ticams. Tas bij vecs norūdīts spekulants, kas veikalu abu galus turēja_ cieši savā saujā. Kazrags paēda pusdienu pilsētā un aizbrauca uz savu ziemas dzīvokli.

Tur strādāja trīs cilvēki. Viss bij pilnīgā nekārtībā. Iekārtota bij tikai guļamistaba, kur jaunās, gaišās ozola mēbeles patīkami blāvoja pēcpusdienas saulē. Divas platas gultas baltiem mežģīņu pārsegiem stāvēja istabas vidū. Gultas bij cieši sastumtas kopā. Patiesībā tā bija viena gulta, kā vīrs un sieva ir viena miesa un dvēsele. Sim laulības altāram Kazrags piegāja klāt. Aptaustīja. Zem baltiem pārsegumiem gulēja mīkstas zilas segas. Veļa bij tik balta un smalka, ka Kazragam likās, ka viņš visā savā mūžā nav redzējis tik ērtas atdusas vietas. Gultām katrā pusē stāvēja pa naktsgaldiņam. Kazrags atvēra durvtiņas. Arī tur bij viss nepieciešamais: zilā, arī ieturēts stilā.

Liels, plats spoguļots skapis stāvēja istabas stūrī. Arī to direktors atvēra. Pakaramie bij tukši. Toties plauktos gulēja vissmalkākā sieviešu veļa. Ninete bij iemācījusi Kazragu veļu pirkt. Tur bij biksītes un krekliņi dienas un nakts vajadzībām vismaigākās krāsās, kādas tikai varēja iedomāt direktoriskā fantāzija. Tie kādreiz glaudīsies pie Vallijas brīnišķīgās miesas, kura Kazragam bija vēl noslēpums.

«Dzīve tomēr ir kā sapnis,» domāja Kazrags, aizvērdams skapi.

Uz dīvāna, kas bij nolikts gultu galos, gulēja tikko no veikala atsūtīti divi rīta apģērbi: viens — melna zīda, izstrādāts ar zeltu un violetu; otrs — viegls, vasarīgs, varavīksnes krāsās. Rīta apģērbos guļ savāds noslēpums. Tur ir nakts bauda un rīta dzestrais prieks, kas iedveš dzīvotgribu pat sirmai galvai. Kazrags paņēma šo dārgo mantu un iekāra skapī. Jā, patiešām, tā bij dārga manta. Bet Kazrags nekā nežēloja savai Vallijai. Nekas viņam neizlikās par dārgu, ne arī par greznu.

Kazrags apsēdās pie tualetes galdiņa. Tur stāvēja kristāla tualetes piederumi. Franču smaržas iz-

garoja karafē. Bij arī pūderis, iedzeltens un maigs, kā tējasroze. Vesels šķirstiņš pilns neizprotamiem daikiem ziloņa kaulā. Šķēru un nazīšu spožie asmiņi mirdzēja saulē. Tas viss Vallijas sārtajiem nadziņiem. Kazrags pat uzdedza uguni, kura meta bālu, neitrālu gaismu tualetes galda spogulī. Spogulī viņš ieraudzīja arī savu dzelteno seju uz leju nobrukušiem vaigiem un dziļi iekritušām acīm, ap kurām bij salasījušās grumbas, it kā gribēdamas atzīmēt katru stundu, kas bij pavadīta Ninetes nesaudzīgos glāstos. Bet vai tie bij tikai glāsti vien? Tur bij visa dzīve, gara un darba pilna. Sim darbam bij viens mērķis, un tas likās jau sasniegts.

Istabā bij tik daudz sievišķības, lai gan sievietes roka nekam vēl nebij pieskārusies. Bet kādēļ viņš bij palicis tik vecs, tik nespēcīgs? Kādēļ viss nāca tik vēlu, tik bezgala vēlu? Kazragam nebij patīkami skatīties savā vecajā sejā. Viņš atvēra vēlreiz pūdera trauku. Tur gulēja brīnišķīga pūdera slotiņa kā gulbja baltā spalva. To viņš negribēja izlietot, nolika uz galda. Iemērca savu kabatas lakatiņu pūderī un pārvilka pār seju. Labāki, tā kā drusku labaki.

Pie durvīm kāds klauvēja. Ienāca vecā saimniece, kuru viņš atkal bij pieņēmis dzīvokļa iekārtai.

— Te, direktora kungs, atnesa lampu un vāzes no veikala. Kur tās lai liek?

— Lai nes iekšā.

Lampu pakāra istabas vidū. Direktors ilgi sēdēja un gaidīja, kamēr to piekāra. Viņam gribējās redzēt tos gaismas starus, kas viņam bieži vēstīs svēt-laimību. Vāzes novietoja uz tualetes galdiņa. Kaz-rags_nodzēsa uguņus un izgāja no guļamistabas, aizslēgdams aiz sevis durvis. Tur bij viss kārtībā. Tur nevienam nebij nekāda staigāšanā, kamēr viņš

pats tanī neievedīs jauno sievu. Atslēgu viņš iebāza kabatā.

Arī viesistaba bij gandrīz uzposta. Pašlaik saimniece ar jaunas meitas palīdzību kāra pie logiem priekškarus. Tie arī bij jauni un balti, kā nākas, — ne jau nu kādas krāsainas lupatas. Kaktā stāvēja tikko no dārznieka atvestās puķes: palmas un gumij-koki. Bez tām taču viesistaba nebij viesistaba! Šinī istabā trūka tikai tradicionālo klavieru. To Kazrags sajuta tikpat nepatīkami kā nesamaksātu vekseli. Bufete ēdamistabā arī bij pavisam tukša. Tur vēl neskanēja ne kristāls, ne sudrabs. Pat varenajam Kaz-ragam bij jāatzīst, ka visu nevar uz reizi iegādāties. Vēl trūka daudz kā. Bet Vallija bij prātīga sieviete, kas to labi sapratīs. Un ar laiku plaukti lūzīs no visādām vērtībām. Viņš varēja par to galvot, jo sevi pazina ļoti labi.

Un šo visu greznumu, šo silto ligzdiņu viņam šodien gribēja atņemt Ķiplociņš. Galu galā viņš vēl lēti no tā atpirkās. Vai Kazragam tiks mazāk, ja Ķiplo-ciņam bij vairāk? Direktora lati neaiztikti gulēja kabatā, un tas bij tas galvenais. Apvainojums un nepatikšanas? Bet kad tās nav bijušas?

Kabinetā bij vislielākā nekārtība. Tā bij vienīgā istaba, kuru Kazrags bij apdzīvojis pa ziemu. Kaz-ragu visvairāk mocīja tas, ka grāmatskapis bij gluži tukšs. Viņš pat klusu sarka par to. Tur nebij vairāk nekā kā veci laikraksti un daži joku žurnāli. Saviem kolēģiem viņš stāstīja, ka neatrod laika lasīšanai, jo pārāk nodarbināts ar savu pienākumu izpildīšanu. Bet Vallijai to nevarēs iestāstīt, jo tā pati bij liela lasītāja un labi pazina literatūru. To viņš bij novērojis no viņas sarunām ar Ķiplociņu. Vai skapja tukšums viņu nepārsteigs un līdz ar to neparādīs Kazragu no ļaunās puses? Vai nepiezvanīt «Valteram un Rapam», lai sakārto mazu bibliotēku un atsūta?

Bet viņi laikam prasīs, kādas grāmatas viņš vēlas. Un viņš tiešām nezināja, ko atbildēt. Tātad pasūtījums bij jāatliek uz vēlāku laiku.

Kazrags paskatījās pulkstenī: bij jau vēls. Bij jāsteidzas uz jūrmalu. Vallija katrā ziņā būs nogaidījusies un uztraukusies, ka viņš tik ilgi vēl nav ieradies. Šodien taču bij sestdiena, un viņa labi zināja, ka darbs ministrijā nobeidzas pulksten vienos. Viņš brauca uz staciju. Vagonā viņš ilgi domāja, vai Sal-miņam_ kaut ko stāstītpar Ķiplociņa draudiem vai noklusēt. Brīdināt nebūtu par sliktu. Bet ja nu to tikai Ķiplociņš zināja? Tad nebij vērts uztraukt kompanjonu. Tagad Ķiplociņš klusēs. Plašāk izpaust par šo lietu nebij viņa interesēs, šis pienapuika tagad bij apmierināts.

Rīt bij svētdiena, un tādēļ Kazrags gribēja sarīkot pie sevis mazas viesības un uzaicināt savus jaunos radus. Tādā gadījumā viņš redzēs pie sevis arī Valliju. Rīt viņa varēs saimniekot pie galda. Ar kādu prieku Kazrags noskatīsies viņas graciozās kustībās. Mīļoto sievieti redzēt mājīgu un viesmīlīgu ir vīrietim^ vislielākais gandarījums. Rīt no rīta iebrauks vecā saimniece un apgādās visu nepieciešamo vakariņām. Arī vasarnīca bij drusku jāuzkopj, par to tagad neviens nerūpējās. Pēc tam kad būs iekārtots pilsētas dzīvoklis, uzspodrinās arī jūrmalas, lai jaunā saimniece varētu ienākt gaismā un siltumā.

Kazrags izkāpa Bulduros un gāja uz savu vasarnīcu, lai noliktu tur no pilsētas atvestās pakas. Arī viņš no Rīgas bij paņēmis dažus gardumus, kuri tam likās nebūs dabūjami jūrmalā. Bij pāris pudeles liķiera un vīna. Tie tomēr bij lētāki pilsētā nekā jūrmalas dārgajos veikalos.

Dārza vārtiņi čīkstēja, toties taciņa uz vasarnīcu bija pavisam klusa. Cauri smiltij bij izlīdusi maiga zālīte un kā mīksts paklājs iesūca sevī soļu troksni.

Vai tad Kazrags viens varēja nomīdīt zaļās dzīvības pilnos dīgļus? Zem verandas pakāpēm direktors pameklēja atslēgas. Tās tur mēdz nolikt Ninete, jo viņa parasti palika gultā, kad Kazrags brauca uz pilsētu.

Kazraga vasarnīcā bij četras istabas. Divās no tām viņš gandrīz nebij iegājis. Zem smagas putekļu kārtas tur snauda mēbeles, kā viņas to bij darījušas garo ziemu. Kazrags negribēja tās atmodināt vasaras dzīvei. Direktora parašas un tuvumu visvairāk izjuta guļamistaba. Platā gulta vēl nebij uzposta. Pāri tai bij pārmesta tikai sega, kura arī nespēja aizsegt veļu. Tā ar savu dzelteni pelēko nokrāsu rādīja, ka ne mazumu kalpojusi savam saimniekam un ka pēdējais laiks tai būtu līst ziepainā ūdenī izpeldēties. Uz naktsgaldiņa gulēja vesela kaudze pelnu no izpīpotiem un puspīpotiem cigāriem. Turpat stāvēja arī skumja vīna pudele, glabādama savā dibenā lāsīti sarkana šķidruma. Divas glāzītes, sarkani apkaltušas, kavēja tai laiku. Logā sīca muša gari un žēli. Stipri sadilušas bikses kā izmisumā bij izpletušās uz krēsla. Istabas grīda bij raiba. Ja labi ieskatījās, tad Kazrags varēja saskatīt viņā visus nedēļas notikumus: saplēsta vēstule, netīra apkaklīte, Ninetes vecā prievīte, īgnumā nomests cigārs, izdzerta, apgāzta pudele.

Kazrags piegāja pie mazgājamā galdiņa un gribēja nomazgāt rokas, bet viņam pretim rēgojās zili pelēks ūdens, saputājies un biezs. Direktors atminējās, ka divus rītus bij tanī mazgājies. Dvielis bij pieslaucīts diezin ar ko. Tā iet, ka sievieša cilvēka nav mājās vai ja viņš nāk tikai pa naktīm!

Ēdamistabā saimniekoja resnvēderīgie zirnekļi, vīdami savus tīklus, kur vien patikās.

Šie tīkli bij vesels mākslas darbs. Viņu radīšanā Kazrags noskatījās ar baudu. Viņš mīlēja tos pat saraut ar sērkociņu. Bet uzņēmīgie zirnekļi par to daudz neuztraucās. Viņi turpat, Kazragam redzot, izlaboja bojājumu. — Redz, kāds malacis! — iesaucās Kazrags un staigāja pa istabu, ķerdams mušas, lai varētu pacienāt resnvēderīgo draugu. Viņš pat bij kādā izdzertā pudelē ielicis savītušu zaru, lai novērotu, kā pieaug zirnekļa resnais vēders no pasniegtās barības. Garkājainos zirnekļus viņš necieta. Tie nemaz neizskatījās pēc direktoriem, bet drīzāk pēc Ķiplociņiem. Ar tiem viņam nevarēja būt nekādas radniecīgas saites. Tiem viņš uzsauca: — Tiš! — un dzenāja tos tāpat kā mušas ar laikrakstu. Arī Ninetei šie zirnekļi patika. — Skat, direktoriņ, kā viņi strādā!

— Maitas tādi! — jūsmoja direktors un svieda cigāra galu.

— Neaiztiec, lai dzīvo mūdzīši! Tu viņus redzi tikai pēcpusdienā: tad viņi atnes laimi. ,— Arī Ni-nete viņus redzēja tikai vakarā — no rīta nebij laika skatīties. Tiklīdz Kazrags bij aizbraucis, arī Ninete steidzās projām. Pietika, ka šinī garlaicīgajā šķūnī pavadīta nakts. Diena sauca ar sauli un jūru.

Kazragam mājās vairs nebij ko darīt. Bij jāiet uz Edinburgu, kur Vallijas mīļā seja laikam bij aptumšojusies ilgās. Lai gan diena gāja uz vakara pusi, bija vēl stipri karsts. Kazrags gribēja iet kājām, jo nebij pārāk tālu — jāiet tikai mežam cauri. Bet viņa pilnīgās miesas stipri cieta no nesaudzīgiem saules stariem. Viņš labi saprata resnos zirnekļus, kuri ar dienu nolīcla pakrēslī. Viņš pasauca ormani.

Salmiņa vasarnīca bij tukša kā izmirusi. Direktors atvēra verandas durvis. Iekšējās telpās nebij ne mazākās dzīvības zīmes. Kādam taču vajadzēja būt mājās, jo citādi vasarnīca būtu noslēgta. Kazrags piedauzīja pie vienām durvīm. Neviena. Gāja pie ot-

rām. Tur, likās, kāds tomēr bija. Pēc brīža iznāca Zelma^ Viņa bij izspūrusi un sagulējusies.

— A, jūs, Kazraga kungs!

— Vai Vallijas nav mājās?

— Vallija aizbrauca uz Rīgu.

— Uz Rīgu?

— Vai tad jūs viņu nesatikāt? Viņa jau aizbrauca priekšpusdienā.

— Tā. Hm... Ko tad viņa brauca uz turieni?

— Viņa man teica, ka braucot pēc savas bagāžas un gribot nokārtot dzīvokli.

— Ak tā? — Kazragam bij lieks pierādījums, ka Vallija sāk interesēties par savu nākošo dzīvi.

— Var būt, ka viņa gribēja apgādāt līgavas apģērbu: ir jau pēdējais laiks.

— Bet viņai laikam nebij vajadzīgās naudas. No manis jau viņa neņem.

— Viņa domā, ka priekš tā viņai iznākšot pašai nauda. Vai jūs neapsēdīsaties, direktora kungs? Varbūt jūs izdzertu ar mani glāzi tējas?

— Nē, pateicos! Vai Salmiņa kunga nav mājās?

— Viņš būs tikai vēlu vakarā.

— Ak tā?... Tad es iešu. Es gribēju jūs lūgt, lai jūs ar tēvu atnāktu rīt pie manis uz vakariņām. Domājams, ka līdz tam laikam Vallija būs atbraukusi.

— Nu, saprotams. Pateicos! Vai pie jums būs daudz viesu? — apjautājās Zelma, kurai iešāvās prātā: vai tikai tur nebūs arī Ķiplociņš.

— Nē, cita neviena: tikai jūs. — Kazrags atvadījās.

Zelmai nemaz nepatika šādas vakariņas tik ciešā ģimenes pulciņā. Viņa kavējās pie saldām atmiņām. Dažas dienas atpakaļ, staigājot viena gar jūrmalu, viņa bij satikusi Ķiplociņu. Tā vīrišķība viņai neizgāja no prāta. Neviļus viņš prata pieskarties, pieliekties pie auss un stāstīt visādas saldas lietas. To gan viņš nebij teicis, bet tā jau nav vienīgā lieta, par kuru viegli trīc sirds. Viņš stāstīja par sieviešu miesas skaistumu un par to baudu, kādu tā var sniegt; par to, kā viņš glāstītu savu sievu, kā pavadītu ar to laiku. Pat sīkumus viņš neaizmirsa. Ar īstu mākslinieka gaumi viņš tēloja intīmus momentus, kas sakarsēja līdz neprātam Zelmas asinis. Arī par tēva veikaliem viņš jautāja. Un vai tas nebij skaidrs pierādījums, ka Ķiplociņš grib viņu precēt?

Visas šīs dienas Zelmai laimē reiba galva. Kaut varētu viņu satikt! Ķiplociņš bij palicis pie sava — \ nākt pēc Vallijas kāzām; bet uz tām bij tik ilgi jāgaida. Zelmai nekas cits neatlika kā dienas pavadīt uz dīvāna un sapņot neizsapņojamus sapņus. Tie bij par Ķiplociņu un viņa karjeru. Sapņos tas jau vairāk reizes bij iecelts ministra godā. Netrūka arī naudas čupu: tās piegādāja vecais Salmiņš savai meitai un mīļotam znotam... Pēc Kazraga aiziešanas Zelma atkal izstiepās uz dīvāna un centās sasiet savu sapņu pavedienu, kuru direktors bij pārrāvis.

— Par velti es samaksāju ormanim, — norūca Kaz-rags, iziedams uz ielas. Viņš gāja uz jūras pusi. Saule bij zemu pie debesīm. Sarkani un violeti mākoņi purināja savas baltās cirtas, spoguļojoties jūras līmenī. Kāpās priedes bij zeltītas no saules stariem. Gaiss bij silti maigs. Jūrmala bij pilna cilvēku. Vakara parādei grezni izģērbtās dāmas sacentās viena ar otru ar savu iedomāto skaistumu. Jūrmala nebij ne iela, ne arī māja, bet kaut kas vidējs starp abām. Ja-iela prasīja oficiālu seju un apģērbu, tad jūrmala to noraidīja. Viņa atļāva greznus sīkumus un intīmu eleganci. Ja māja prasīja vienkāršību un nopietni saimniecisku izskatu, tad jūra visu to nostrīpoja. Jūrmalas greznībai nebij robežu tāpat kā vienkāršībai, kura nonāca līdz guļamistabai. Starp greznajām gadījās arī kāda īsta dāma, uz kuru Kaz-rags pameta savu skatu. Pārējās rotātās gandrīz visas piederēja pie Ninetes šķiras. Kazrags, kurš bij pieradis pie sieviešu elegances, būdams ar Nineti kopā gandrīz vai veselu gadu, nevarēja izprast, kādēļ sabiedrības dāmas neprot izcelt savu skaistumu un pastrīpot taisni to, kas viņās ir tas īpatnējākais. Viņas dara gluži pretēji. Nav viņām arī krāsu izpratnes. Dažu labu sejiņu un figūru pazudina sniegbaltā krāsa, kurai ar tādu sajūsmu pieķērušās latvietes. Ja tikai balts, kaut arī netīrs! Tā ir iemīļotā vasaras garderobe. Ja kāju spīlē balta drēbes kurpe, tad elegance jau ir pilnīga. Ninete bij mācījusi gluži citādi.

Kazrags domāja: kad es apprecēšos, Vallijai būs jāģērbjas ļoti grezni, jo sieva patiesībā ir apkārtstaigājošs vīra naudas maks. Katrs tur brīvi var saskaitīt vīra kapitālus. Cepure maksā tik daudz, kurpītes tik daudz, kostīms tik daudz. Pēc tam nāk visi sīkumi. Tikai tas, kas tos ir pircis, var saprast viņu vērtību. Bet taisni priekš tiem saprātīgiem sievas tiek ģērbtas, ne ģeķiem, kas paiet garām, to neredzēdami. Tikai bagāts vīrs var apģērbt bagātīgi savu sievu. Bet Vallijai, kā liekas, prāts nemaz nenesas uz greznībām. Viņa ģērbjas labi, bet pārāk vienkārši. Par to Kazrags skuma. Bet, ja būs nauda, tad arī gaume mainīsies. Vai tas nav dažkārt paredzēts? Daža laba ķēkša, bagāta kļuvusi, pārspēj tīrasiņu muižnieci. Daudz te staigāja jūrmalā šo latviešu miljonāru sievas, kurām kakli nogura, nesot smagās pērļu rotas. Vai senāk viņas par tādām domāja? Bet līdz ar naudu nāca pērļu daiļuma izpratne, līdz ar to aristokrātisms. Skatoties uz tām, nevienam vairs nenāca prātā, ka tās kādreiz pašas mazgājušas savu veļu un tēva mājās slaukušas govis. Viss bij padots aizmirstībai. Tāpat būs arī ar Valliju. Nepaies ne mēnesis, un viņa aizmirsīs, kā klabēja ministrijā

rakstāmmašīna. Ar patiku viņa pieņems rotas, lai ar tām greznotos labajā sabiedrībā. Tas būs viņš, Kaz-rags, kas viņai to sagādās. Viņas āriene liecinās par Kazraga bagātību un būs vislabākā izziņu biroja apliecība par viņa kredītspēju.

Irdenās smiltīs pagura Kazraga kājas, un viņš nodomāja iet mājās. Daudz šodien bij staigāts. Tur pat jauns cilvēks varēja nogurt, kur nu vēl Kazrags, kas bij daudz ceļu savā dzīvē izstaigājis.

Kāpās bij jau tumšs, kad Kazrags pārnāca mājās. Viņš nolika platmali uz galda un nosēdās uz verandas trepēm. Smagi mākoņi sāka celties ziemeļos un nāca arvien tuvāk. Uzpūta arī vējš, purinādams apses lapas, kuras līdz šim bij klusu sarunājušās pie vasarnīcas loga. Smiedami un čalodami skrēja vasarnieki pa ielu, bēgdami no lietus, kurš katru acumirkli varēja sākt līt. Kazrags piecēlās un aizvēra vasarnīcas slēģus. Paņēma cigāru un aizpīpoja. Neko darīt, vakars bij jāpavada vientulībā. Smagas lietus lāses krita irdenajā smiltī. Kazrags iegāja verandā. Arvien vairāk krita šo mirdzošo lāšu un skaloja putekļus no kokiem un puspelēkās zāles.

«Svētīgs lietus,» domāja Kazrags. It kā dzirdēdams uzslavu, lietus sāka arvien vairāk līt. Klausoties lietus vienmuļā šalkoņā, Kazragu pārņēma skumja vecuma vientulības sajūta. Gribot negribot viņš sāka skatīties uz Ninetes vasarnīcas pusi, vai tur nepa-mirdzēs Ninetes gaišais stāvs un vai viņa nenāks pakavēt viņa garlaicību, kura arvien dziļāk iespiedās dvēselē, Bet Ninetes vasarnīca, pelēka, klusa, bija ietinusies lietus straumēs. Nebij dzirdamas viņas jautrās, drusku izlaidīgās dziesmas, kuras kaitināja Kazragu, bet tomēr patika tam.

Ninete mēdza atnākt tikai tad, kad Kazrags viņu ļoti gaidīja. Tas arī bij tas iemesls, kādēļ direktors viņu nevarēja galīgi padzīt. Viņš spēja tai tikai stāstīt, ka precēsies. Kazrags uzgrieza elektrību verandā un izņēma no kabatas laikrakstu. Tas bija gan jau sen izlasīts, bet cita nekā nebij ko darīt. Grāmatas Kazrags nelasīja, jo tās parasti radīja viņā šausmīgu garlaicību, un ne ar kādiem spēkiem viņš nevarēja izlasīt to līdz beigām. Neizprotami bij, kādēļ šie cilvēki rakstīja un nosita laiku, kuru viņi varēja daudz labāk izlietot, piemēram, tirgojoties ar cūkas gaļu vai piegādājot dzelzceļam slīperus. Viņš gan bij dzirdējis no dažiem komersantiem, ka esot arī latviešiem uzņēmīgi rakstnieki, kuri taisot visādus veikalus, konkurēdami pat dažu labu komersantu. Arī šo rakstnieku grāmatas viņš bij pamēģinājis lasīt. Bet tās bij tikpat garlaicīgas kā citas.

Lietus sitās rūtīs un straumēm skrēja no jumta. Vakars bij bezcerības pilns. Pilsētā šīs lietus gāzes nebij sajūtarņas. Cilvēks tur nebij tik tuvu dabai. Bet te daba lika dzīvot viņai līdz.

— Direktoriņ, vai var pie tevis ieiet? — atskanēja balss.

Kazrags pacēla acis no laikraksta un ieraudzīja pie durvju stikla pieplakušu sārtu seju.

— Nāc vien iekšā! — laimīgi sauca Kazrags.

Ninete ienāca. Viņas lietus mētelis bij nolijis. Dzeltenās cirtas bij apslēptas zem sārta lakatiņa. Viņa to norāva un purināja mirdzošās lāses uz Kazraga kailas galvas.

— Dūšīgi līst. Es to lietu ne mazāk gaidīju kā izkaltusi zāle.

— Kā tā?

— Ir garlaicīgi, ja katru dienu saule spīd.

— Vai tu biji mājās?

— Ne, lietus mani sastapa jūrmalā. Izliju cauri. Pārģērbos un nācu šurp. Vai tu, direktoriņ, mani gaidīji?

— Vakars lietains: nekur nevar iziet.

— Neriiaž iietaisnojies. Tas ir labi, ka tii mani gaidi. — Ninete noskūpstīja Kazraga dzelteno vaigu. — Es pie tevis paliktu, bet man šausmīgi gribas ēst. Vai tev nekā nav mājās?

— Laikam gan nav, — vairījās Kazrags.

Ninete ieskrēja istabā un aizdedza elektrību. Tur viņa laimīga ieraudzīja Kazraga atvesto paku. Par to Kazrags visvairāk bij baidījies.

— Kas tur ir? — jautāja Ninete.

— Tur? Nekas. „

— Nekas? — smējās Ninete. — Tad es apskatīšu, kā tas «nekas» izskatās.

Papīrs nočabēja. Tur nekā vairs nevarēja darīt.

— Tu esi malacis, direktoriņ! Tas «nekas» ir brīnišķīgs. Te ir daudz gardu lietu. — Ninete nopurināja galdautu un pēc brīža uz galda jau stāvēja vīns, gulēja lasis, zutis un šķiņķis.

— Bet_ maizes nav. — Ninete paķēra mēteli un izskrēja ārā. — Man laikam mājās būs, — noskanēja viņas balss lietū.

Kazrags iegāja istabā. Tur nu stāvēja uz galda, viņa delikateses. Veselas divdesmitčetras stundas agrāk, nekā tiem tur vajadzēja atrasties. Uzlūkojot visus šos gardumus, Kazragam radās ēstgriba, un viņš jau klusu piedeva Ninetei.

«Vai nu visu izdzers, vai apēdīs,» domāja viņš, «paliks arī rītdienai.»

Ninete ar maizi bij klāt.

— Lūdzu, pie galda, — teica viņa un apsēdās pirmā. Kazrags apsēdās viņai blakus.

Verandā uguns bij izdzēsta un durvis aiztaisītas. Tas bij atkal viens no tiem vakariem, kurus Kazrags pavadīja divatā ar Nineti.

— Kam tu visu tik daudz sapirki? — jautāja Ninete, radot uz galdu.

— Rītvakar būs man viesi.

— Viesi? Kas tad?

— Mana nākošā sieva un viņas radi.

Ninete nopūtās.

— Tu man pavisam gribi samaitāt ēstgribu.

— Ko niekus, — teica direktors un uzlika Ninetei uz šķīvja gabalu zuša.

— Vai tu, direktoriņ, domā, ka man ļoti patīk, ka tu precies? Mēs tā bijām pieraduši viens pie otra. — Viņa nodūra acis.

— Neko darīt — būs jāatrod.

— Tas nav tik viegli.

Arī Kazrags sajuta, ka viņam šad tad vajadzēs piedomāt pie Ninetes.

— Ko tur tik daudz skumt! — iesaucās mūžam jautrā Ninete. — Mēs laikam ilgi vairs kopā nebūsim, un tādēļ mums šovakar vajadzētu sarīkot īstus atvadīšanās svētkus. Lai mūsu vietā izraudas debesis. Vai tu dzirdi, direktoriņ, kā lietus šalc lapās? Labāk iedzersim! — Viņa piepildīja glāzes. Direktors piekrita Ninetes domām un izdzēra savu glāzi vienā malkā.

— Vīns ir labs, — slavēja viņš un pat bij priecīgs par to, ka Ninete bez viņa gribas bij sarīkojusi šīs mazās vakariņas. Kāds labums būtu bijis no tā, ja rīt vecais Salmiņš būtu iztukšojis šīs pudeles? Tam bij daudz mazāk jēgas par labu vīnu nekā Ninetei. Šī arī bij iemācījusi viņu atšķirt labu no ļauna.

Kad Ninete atkorķēja otru pudeli, Kazrags bij pacilātā garastāvoklī.

— Tu esi laba ar mani bijusi, Ninet, — teica viņš, — bet pret tevi es dažreiz esmu izturējies tā, kā neizturās godīgs vīrietis. Man arvien likās, ka tu maisies manā laulības dzīvē.

— Bet tu jau vēl neesi apprecējies?

— Nu, tas tikpat kā nodarīts. Bet bija arī citi

iemesli. Man nepatika, ka ar tevi mani iepazīstināja tas nekaunīgais Ķiplociņš.

— Direktoriņ, Ķiplociņš jau tikai labu gribēja. Vai tad mums abiem nebij labi?

— Kad tā apdomā, tad varbūt tev taisnība.

Ķiplociņš gribēja man arī labu, bet tā neiznāca. Es

tikai tevī iemīlējos un iedzīvojos parādos. — Ninete smagi nopūtās.

— Kas nauda? Tā tagad man nieks! — Kazrags uzmeta uz galda latus. — Bet saki — vai tu mani arī tā drusku mīli? Jeb tāpat kā visus tos citus vīriešus?

— Tu zini, ka es vairs neeju uz bāru un visu laiku esmu godīgi dzīvojusi. Priekš kā man citi vīrieši, ja esi tu? Tu esi gan pavecāks, bet skaists un dūšīgs. Tie jaunie tev nevar ne blakus stāvēt. Ko viņi saprot no dzīves, no mīlas? Un galvenais: tu man esi mīļš.

— Tātad mīli? — Kazrags satvēra Nineti. Viņš bija stiprs, vēl viņš varēja, panest šo mazo meiteni. Ninetei nebij tā aukstuma, kas Vallijai. Viņa dega pati un iededzināja arī citus. Skūpstīt viņas lūpas bij tīrā bauda.

— Tu mani skūpstīsi daudz, daudz šonakt. Mums ir jābūt modriem, var būt, ka šī ir mūsu pēdējā nakts.

Vakars tiešām bij ieslīdējis naktī. Kailām kājām un caurspīdīgā krekliņā Ninete ieskrēja virtuvē. Ātri viņa aizdedza petrolejas lampu un uzlika kafeju. Kazraga iepirkumos viņa bij atradusi arī liķieri. Pēc brīža guļamistabā uz naktsgaldiņa jau kūpēja divas tases kafejas un smaržoja liķieris.

Kazragam likās, ka viņš šo nakti nekad neaizmirsīs. Ninete teica, ka vairs nenākšot. Tātad tā bij atvadīšanās no puiša dienām.

Kad caur logu slēģiem lauzās pirmie gaismas stari, noguris un noreibis Kazrags cieši iemiga. Bet Nine-tei, kā likās, miegs nenāca. Viņa izlēca no gultas un uzvilka lietus mēteli. Izgāja ārā. Lietus bij nostājies. Pretim smaidīja silts vasaras rīts. Viņa atvēra guļamistabas slēģi. Tad ienāca atpakaļ istabā, tikko pievērdama aiz sevis durvis. Paskatījās pulkstenī: bij pieci. Ninete saritinājās gultas maliņā un aizmiga. Kazrags krāca smagi un gari...

XI DARI KO DARĪDAMS - AIZTAISI DURVIS

Salmiņa jaunkundze izbrauca no Rīgas ar pirraņ rīta vilcienu. Pēc stiprā nakts lietus spilgti mirdzēja saule, zāle un lapas. Visā gaisā bij tik daudz prieka, ka uztraukums, kuru Vallija sajuta Rīgā, pavisam izgaisa. Bij gaišs miers dvēselē, apmierinājums par bijušo un esošo. Likās, ka Rīgā ir palicis smags slogs, kurš visu laiku bij nesaudzīgi spiedis, izdzēšot smaidu lūpās un laupot pat ikdienišķo prieku. Prieku par zemi, par sauli, par ziedu, kuru aizskar kāja; prieku par svešiem cilvēkiem, kuri gāja garām, negribēdami ne ļauna, ne laba; prieku par to, ka var elpot, un arī par to, ka vasaras apģērbs patīkami pieglaužas miesai. Viss tas bij atkal atnacis kā pelēka ikdiena ar sārtu smaidu runīgās lūpās. Bez šī ikdienas prieka dvēsele glabāja vēl kaut ko lielāku, kam kā skaļai harmonijai reiz jāizlaužas no krūtīm, jāpiepilda skaņām un krāsām visa pasaule, zilie de-beši un šalcošā jūra, katrs zālītes sulas pilieniņš un katra kukainīša dzīvā elpa. Bet šī jūsma vēl dziļi glabājās dvēselē, to nedrīkstēja skart: dievišķīgais noslēpums varēja nomirt, nepaguvis pat ne uzplaukt.

Vallija apmierinājās ar kluso ikdienas prieku, skatīdamas pati savā dvēselē, kura šorīt bij tikpat skaidra ka lietus nomazgātā daba.

— Bulduri!_— atskanēja konduktora sauciens.

Vallija paņēma savu rokas somu un izkāpa. Pasauca nesēju un nodeva bagāžas kvīti. Gaidīja. Kaut kas ass un nepatīkams iedūrās atkal dvēselē. Vallija noglaudīja savu augsto pieri, it kā gribēdama izklaidēt savas nepatīkamās domas. Nesējs atnesa vēl divas somas. Tām viņa pievienoja arī savu. Samaksāja un teica:

— Somas aiznesat pēc adreses. — Viņa iedeva papīriņu. — Ja jums kaut ko prasa — neatbildat nekā. Es pati drīz turp aiziešu.

Nesējs nogriezās pa labi, Vallija pa kreisi. Bij jau vēls. Viņa steidzās pa Meža prospektu. Šoreiz viņa nedrīkstēja nokavēt: ar to varēja daudz zaudēt. Ātrāk, lai viss jau būtu aiz muguras. Iegriezās šķērsieliņā. Te bij Ninetes vasarnīca. Vallija paskatījās uz vārtiņiem. Tur laikam nebij neviena mājās.

Kazraga vasarnīcai verandas durvis bij pusvirus. Slēģi ciet. Tikai viens vasarnīcas labajā pusē bij gandrīz atvērts. Trīcošu roku Vallija atvēra dārza vārtiņus. Nedroši gāja pa lietū izmirkušo taciņu. Iegāja verandā. Grīdas dēļi nočīkstēja zem viņas soļiem. Viņa it kā aprāvās. Bet ceļa atpakaļ vairs nebij. Viņa jau bij ēdamistabā, kur nenovāktais vakariņu galds skaļi runāja par nesenām dzīrēm. Sirds krūtīs sita kā neprātīga.

«Varbūt neiet,» domāja Vallija.

— Vai jūs tā, saimniec? — sauca Kazraga balss no guļamistabas. — Uztaisāt kafeju!

Vallija klusēja. Tik grūti bij atvērt guļamistabas durvis.

— Kas par saimnieci? — jautāja Ninete.

— Viņa šodien iebrauc.

Vallija pieskrēja pie durvīm. Tās viegli pavērās.

Pa plaši atvērto logu saule lūkojās istabā. Kazrags bij piecēlies gultā sēdus. Viņš bij tā sagulējies, ka tikko varēja pazīt. Atvērtais naktskrekls rādīja spalvainās krūtis. Uz spilvena bij nebēdīgi izspūrusi Ni-netes dzelteni cirtainā galva. Uz lūpām viņai bij tikko savaldāms smaids. Kazrags berzēja acis. Durvīs stāvēja saimniece... Bet tā taču nebij saimniece! Tā bij Vallija! Svaiga no rīta gaisa, gaišā vasaras apģērbā un violetā cepurītē. Nē, viņš sapņoja: tai vajadzēja būt saimniecei.

— Ai! — iesaucās Ninete un palīda zem apsega, pagrūzdama ar savu samtaino kājiņu Kazraga celi.

Nē, viņš nesapņoja: tā nebij parādība. Gluži reāla Vallija stāvēja durvīs. Ninetes spēriens bij Kazragu atmodinājis.

— Vallij! — iesaucās viņš un ķēra pēc drēbēm.

— Es atvainojos, direktora kungs, ka jūs traucēju. — Viņa apgriezās. Papēdīši jau skanēja otrā istabā.

— Neejat prom... es jums paskaidrošu... — Viņš izlēca no gultas un savām līkām, spalvainām kājām skrēja tai pakaļ, turot apģērbu rokā. Strīpainais naktskrekls plandījās gaisā. Dārza vārtiņi noklaudzēja, un iestājās parastais rīta miers. Kazrags atgriezās guļamistabā. Mirkli viņš bij pat aizmirsis Nineti.

«Man jāšmauc prom,» domāja tā zem smagā apsega. «Ka vecis nesāk dauzīties.» Viņa sakustējās.

— Tu vēl te, palaidne! — iesaucās Kazrags. — Taisies, ka tiec! Nerādies manās acīs! Laimes postītāja ... pavedēja!

— Direktoriņ, — iečivinājās Ninete.

— Di-rektoriņ, di-rektoriņ... Vai tu neiesi prom, plikadīda! — Izmisis Kazrags atsēdās uz krēsla. Vakar viņš bij jutis tādu jaunības sparu, bet šodien viņš bij tik vecs, tik vecs, ka pat šo kailo skuķi, kurš mek-

lēja savu izmētāto apģērbu, viņš nevarēja izsviest pa logu laukā. — Ej! — šņāca viņš, rādot uz durvīm.

— Ko tu mani dzen ārā! Tu vakar vakarā varēji godīgi man pateikt, ka šorīt iebrauks tava līgava, un es būtu aizgājusi, — teica Ninete, velkot prievīti uz kājas. — Kad pēc vakariņām es ieminējos, ka esmu nogurusi, tu pats teici, ka mani nekur nelaidīšot. — Ninete steidzās.

Vakarējos notikumus Kazrags atcerējās kā caur miglu. Var būt, ka viņš pats pie visa vainīgs, bet Nineti viņš vairāk negribēja redzēt.

— Nu, nu! Savāc ātrāk savas panckas! Ko tūļājies!

Ninete paņēma savu lietus mēteli un gāja. Kaz-

ragam izlikās, it kā viņš būtu dzirdējis: «Vecais pērtiķis!» Viņš svieda savu zābaku uz izejas pusi, it kā gribēdams šos vārdus noķert.

«Klaukš!» nokrita zabāks ēdamistabā.

«Klaukš!» atbildēja viņam dārza vārtiņi.

Beidzot direktors bij gluži viens. Divreiz vārtiņi bij noklabējuši un atšķīruši viņu no visas pasaules. Direktors kaut kā apģērbās, izstreipuļoja pa durvīm uz verandas sliekšņa. Galva sāpēja nejēdzīgi: par daudz viņš vakar bij dzēris. Visu notikušo viņš pilnīgi vēl neaptvēra. Domas mudžēja kā skudru pūznis. Kādēļ viņš bij piepeši tik viens? Kas bija nācis, un kas bija aizgājis? Atnākusi bij viena, bet aizgājušas divas... Valiija bij bijusi... Viņa Valiija, viņa nākošā sieva. Atradusi to gultā kopā ar Nineti... Tad viņa bij aizgājusi... Paldies dievam, arī Ninetes vairs nebija! Bija tikai viņš viens pats, departamenta direktors. Un zirnekļi. Lai viņi vij savus tīklus, lai vij... Jā, Vallija aizgāja. Saprotama lieta, ka viņa nevarēja palikt. Var aiziet un atnākt, bet viņa vairs neatnāks ... Pavisam, pavisam — kā dzīvība aiziet no miesām... Tur, Rīgā, savu saimnieci gaidīja guļamistaba, skapis, pilns skaistu lietiņu, tualetes galdiņš, maigais pūderis kā tējasroze ... Uz kurieni viņa aizgāja? Kā atrast to?

— Vai, vai! — skaļi vaidēja Kazrags.

Kāds vēra dārza vārtiņus. Kazrags pacēla galvu, kuru bij iespiedis rokās. Ar kurvjiem un saiņiem apkrāvusies, pa teciņu nāca vecā saimniece. Redzot viņas neglīto, laipno seju, viņam likās, ka to apciemo pati nelaime. Daudzie saiņi atgādināja, ka šodien pēcpusdienā būs viesi. Lai gan tas bij grūts jautājums — var būt, ka nebūs neviena. Ja Vallija aiziet pie tēvoča un pastāsta par notikušo, tad neviens nenāks.

— Labrīt, — teica saimniece. — Vai kungs jau augšā?

— Labrīt, labrīt!

— Ir jau arī diezgan vēls. Es nokavēju pirmo vilcienu. Taisni deguna priekšā aizgāja. — Saimniece iegāja iekšā. — Vai, te jau pie jums kā uz kara lauka! — Viņa pacēla Kazraga kurpi. — Tā jau ir, kad vīrietis viens pats dzīvo. Ne kurpītes nav kopā.— Bet, novācot traukus, saimniece redzēja, ka direktors vakar nav viens pats cīnījies, ka viņam kāds piepalīdzējis.

Kā sastindzis Kazrags vēl sēdēja uz sliekšņa. Saimniece uzlika kafeju vārīt un iznāca verandā.

— Cik tad jums, direktora kungs, to viesu būs, un ko vajaga apgādāt? Pēc kafejas es aiziešu uz tirgu.

Uz šo jautājumu Kazrags pie labākās gribas nevarēja atbildēt.

— Nezinu.

— Kas tad jums, kungs? Vai neesat slims? — norūpējusies jautāja saimniece.

— Laikam esmu gan. — Pēkšņi Kazrags arī sajuta, ka ir ļoti slims. Sirds sāpēja tā, kā vēl direktora laikā nekad nebija sāpējusi. Varbūt pat visā mūzā. Kā lai Vallijai izskaidro notikušo? Kā lai viņu pārliecina? Bet par ko viņu lai pārliecina? — fakti runāja savu. Fakti ir visnesaudzīgākie. Pirmo reizi Kazragam ienāca prātā, ka labi būtu, ja Vallija viņu nemīlētu, bet gribētu kļūt par viņa sievu tikai viņa mantas un stāvokļa dēļ. Vecais Salmiņš nav sentimentāls jauneklis: tas labi viņu sapratīs. Varbūt tas varētu Valliju pierunāt. Tādēļ Kazrags teica saimniecei:

— Gādājat, lai vakariņas būtu labas. Lai nekas netrūkst. — Viņš piecēlās un iegāja istabā. Iedeva saimniecei naudu.

Galds bij jau notīrīts, un uz tā atradās siltas brokastis. Kazragam slāpa, ļoti, ļoti slāpa. Viņš izdzēra divas tases kafejas. Apģērbās. Bij jāiet. Var būt, ka Vallija ir pie Salmiņiem. Kur tad citur tā varēja būt? Viņa jau nebrauks atpakaļ uz Rīgu. Tai bij atvaļinājums. Kazrags gāja uz Edinburgu. Bet velts bija viņa gājiens: Salmiņu vasarnīca bij aizslēgta, tur nebij nevienas dzīvas dvēseles. Kazrags apgāja tai apkārt. Paskatījās pa logu, bet neviena nesaredzēja. Tāpat neviens neatbildēja uz viņa klauvieniem.

Šorīt Ķiplociņš bij uzmodies agri. Viņš gulēja gultā un plati atplestām acīm skatījās, kā aiz loga saule rotaļājās vēl lietus slapjās lapās. Vakar viņš agri bij pārnācis no jūrmalas. Ilgi viņš bij klausījies lietus gāzēs, domājot savas skumjās domas. Ar tām viņš bij iegājis gultā. Bet šorīt jaunā saules gaismā skats biļ mierīgs. Sirds centās priecāties, ja ne vairāk, tad par gaišo sauli un zaļo lapu smaržu aiz loga. Viņš piecēlās un atvēra logu plašāk vaļā. Tad ielīda atkal gultā un nogrima domās. Bet viņa sapņaino mieru iztraucēja klauviens pie durvīm.

— Kas tur? — jautāja viņš, ne mazumu izbrīnē-jies par tik agru apcienojumu. Pie viņa neviens nenāca. Varbūt vēstule no laukiem, tēvs raksta. Viņš ātri ģērbās.

— Te jums bagāža, — skanēja aiz durvīm.

Ķiplociņš gribēja teikt, lai iet vien prom, ka te ir

pārpratums, viņš nekādu bagāžu negaida, bet viņš tomēr atvēra durvis. Aiz tām stāvēja nesējs ar trim paprāvām rokas somām. Blīkš! nesējs tās nosvieda zemē un ar roku noslaucīja sviedrus no grumbainās pieres.

— Tās nav manas, — pretojās Ķiplociņš.

— Var būt, kungs, ka tās arī nav jūsu, bet man lika tās uz šo adresi atnest. Es to arī izdarīju. Redzat, te ir pat zīmīte.

Ķiplociņš apskatījās. Jā, tiešām, viņa adrese un pat vārds. Zīmīte rakstīta uz mašīnas. Savādi.

— Kas jums tās lietas nodeva?

— Kāda dāma. Teica, ka arī pati drīz atnākšot.

Ķiplociņš izbrīnējies palika stāvot pie somām. Kam

tās varēja piederēt? Nekad neredzētas, svešas. Pati solījusies atnākt? Tātad šīs mantas piederēja sievietei. Sūtītas no Rīgas uz Bulduriem. Divas bijušas bagāžā, viena laikam vagonā. Ak, lietas ir dažreiz tik mēmas! Nekā viņas nevar pastāstīt. Somas bij aizslēgtas. Viņu saturs, bez šaubām, vairāk runātu nekā brūnā āda. Ko domāt? Tikpat jau nekā neizdomāsi. Ķiplociņš sāka uzpost istabu un pārklāja gultu. Būtu jāēd brokastis, bet varbūt jāgaida mistiskais viesis. Lai nu kas tā būtu, tomēr izbraukusies ēst gribēs. Bet kur tad viņa ir? Kādēļ pati nenāca līdz ar somām? Bet kas tad ir šī «viņa»? Vai jau nenāk? Ķiplociņš izliecās pa logu laukā un gribēja kaut ko saskatīt, bet krūmāji bij aizauguši priekšā, un visas viņa pūles bij veltas. Bet var būt, ka tā ir Vallija? — viņam pēkšņi iešāvās prātā. Pirms pārņēma prieks, tad šaubas, neuzticība un pat Jaunums. Bet kas tad varēja būt cita, ja ne Vallija? Kādēļ viņa bij tam likusi noņemt divas istabas? Paņēmusi tā adresi? Vai zīmīte nebij rakstīta uz viņas mašīnas? Vai viņa tiešām visu laiku būtu Kazragu tikai muļķojusi? Un līdz ar to viņu, gudro un viltīgo Ķiplociņu? Nē, tas nevarēja būt. Tā būtu pārāk liela laime, un liktenis viņu pašlaik nemaz nelutināja. Būs kāda cita. Varbūt kāda tante no laukiem, kas būs gribējusi viņu ar savu ierašanos pārsteigt un tagad laikam maldās pa priedēm. Un šīs somas laikam pilnas gaļas, olām un citiem lauku gardumiem. Pie durvīm klauvēja.

— Lūdzul — Ķiplociņš palika istabas vidū stāvot, ar nepacietību gaidot durvju atvēršanos. Tās atvērās. Viņās stāvēja Valli ja.

— Labrīt, — teica viņa un smīnēja.

— Labrīt! Ar ko es varu izskaidrot jūsu apciemojumu, cienītā jaunkundze? — Ķiplociņā bij vēl senais rūgtums. Viņam pašam bij bailes, ka tas neizgaist par agru un ka laimes sajūta neņem pārsvaru.

Salmiņa jaunkundze ienāca istabā, pakāra mēteli, noņēma cepuri un novilka cimdus. Tad gluži mierīgi apsēdās uz dīvāna, kas bij vienīgā mīkstā mēbele istabā.

— Nekas, pie jums tīri buržujiski.

— Jūs mān vēl neesat atbildējusi uz jautājumu, — tiepās Ķiplociņš, vēl arvien stāvot istabas vidū.

— Jūsu jautājumam ir tik muļķīga forma, ka uz to nemaz negribu atbildēt. Atbraucu — un pietiek.

— Vallij, nemocat mani! Sakāt — ko tas nozīmē?

— Es domāju, ka jūs būsat gudrāks un nāksat šurp.

Ķiplociņš piegāja.

— Atsēžaties! Tā. Nu, tagad noskūpstāt mani!

Nē, tas bija par daudz. Viņš uzlēca kājās.

— Es neesmu paradis visās vietās izpildīt sava priekšnieka pienākumu. Savu līgavu viņš var pats skūpstīt. Pietiek, ka es priekš viņa strādāju.

-- Jums pilnīga taisnība. Bet savu līgavu jūs taču varat noskūpstīt.

— Man tādas nav.

— Nu, pietiek muļķoties! Es varu zaudēt pacietību. Es jūsu uzdoto misiju esmu godam izpildījusi. Tā lieta ir izbeigta. Tagad gaidu atalgojumu. — Viņa piegāja pie sava spītīgā drauga un uzlika tam roku uz pleca. — Redzat, es taisni no Rīgas atbraucu pie jums. Vai es jums neteicu, lai jūs ņemat divas istabas? Vai neteicu, ka priecājos par jūsu mīlu? Es nedrīkstēju stāstīt par savām jūtām, — tad jūsu plāns nebūtu izdevies. Bet direktoram sievas netrūks.

— Vai patiešām, Vallij, tas viss bij tikai joks?

— Es nezinu, vai to var saukt par joku.

— Bet kādēļ tu... tu mani tik ilgi mocīji?

— Bet par ko tad man Kazragam būtu jāatriebjas? Vai tikai par to, ka viņš ticis godā un pret savu apakšnieku vairs neizturas draudzīgi? Tas, manu mīļo zēn, ir tāds nieks, par kuru nemaz nebij vērts uztraukties. Vai tagad tu arī tā nedomā?

— Jā, tiešām. Es par to jau vairākkārt esmu pārdomājis.

— Nu, redzi, tagad tu esi citāds. Bet toreiz tu biji iedomīgs puika, kas visvairāk interesējās par savu bikšu iegludinājumiem un kaklautiem. Un, ja nu kāds to neievēroja, tad bij slikti. Kur tad es tādu vīru būtu likusi? Tagad tu esi pavisam citāds. — Viņa noskūpstīja to. — Es tevi izaudzināju. Nu tu esi kļuvis tāds, kādu es tevi vēlējos.

— Tā bij grūta skola, — nopūtās Ķiplociņš, atbildēdams uz skūpstiem. Bet viņa seja aptumšojās. — Kā tad bij ar direktoru?

Vallija izstāstīja visus sīkumus. Ķiplociņš nesmējās.

— Tu vari būt ļoti ļauna.

— Varbūt arī. Bet mani šausmīgi apvaino tas, ka

viņš bij pārliecināts, ka mašīnrakstītājas augstākā laime ir kļūt par direktora kundzi, un arī tas, ka viņam likās, ka viņš var iegūt visu, ja tam ir nauda.

— Nabaga direktors, — atkārtoja Ķiplociņš.

— Ko tu žēlo? Tu laikam būtu ar mieru viņam atdot pat mani?

— Nē, tevis gan es nevienam vairs neatdošu. Un es direktoru vēl vakar izmocīju ar visvisādiem draudiem. Baidīdamies no nepatikšanām, viņš mani arī paaugstināja. Tagad tavs draugs būs vecākais darbvedis. Vai tu priecājies par to?

— Priecājos, mans mīļais. Untas ir arī taisni. Tev vajadzēja kādu gandarījumu. Un es esmu direktoram diezgan laiku kavējusi, un šī kāzu dāvana mums nemaz nav pārāk liela.

— Un tad mēs precēsimies, Vallij?

— Muļķītis! Nu saprotama lieta! Tu redzi, ka es esmu atbraukusi pie tevis ar visām mantām. — Val-lija atsvabinājās no Ķiplociņa apkampieniem. — Man jaapskata mana nākošā dzīves vieta. Vai tā ir guļamistaba?

— Jā. Bet es laikam neesmu labi gultu uzklājis... Man ir tikai viena gulta.

— Neko darīt. Tad tev būs jāguļ uz dīvāna. — Viņa pasmējās.

— Nu, to mēs vēl redzēsim, kas tur gulēs.

— Ja tu būsi ietiepīgs, es iešu atpakaļ pie Kaz-raga.

— Kas pie manis ir atnācis, tas nekur vairs nevar aiziet.

Vallija arī sajuta Ķiplociņa stingrās rokas, kuras viņu apskāva tik cieši, it kā baidītos, ka viņa tiešām aizies no viņa un tas paliks viens savās divās istabās, kur bij tik daudz saules un arī tik daudz smeldzošu ilgu pēc mīļotas sievietes. Apbērdams Valliju skūpstiem, tikai tagad viņš sajuta savu lielo laimi.

— Vai tu nopietni domā?

— Es, mīļais, nekad vēl neesmu bijusi tik no-* pietna kā šodien. Bet tagad pietiek skūpstīties. Ķersimies pie reālākām lietām. Manas ceļa somas ir jāizkravā.

— Mīļā, bet nekas nav tik reāls kā skūpsts.

— Tev jāklausa man, jo mājās noteicēja būšu es. Tu negāji sievas ņemt, bet es atnācu un paņēmu sev vīru.

Ķiplociņam gribot negribot bij jāpiekāpjas, jo tie bija fakti, kurus nekā nevarēja apšaubīt. Vallija atslēdza savas ceļa somas.

— Tas ir īsts pierādījums, ka tu palieci, — jūsmoja Ķiplociņš. Viņš nosēdās uz grīdas un palīdzēja Vallijai rakņāties pa somām. Katra lieta viņam izlikās fantastiski skaista. Vallijas vienkāršā, praktiskā veļa viņu apbūra, lai gan viņš bij redzējis un taustījis elegantāku un maigāku. Katru gabaliņu viņš noglāstīja, ņemot to ārā no somas.

— Šinī blūzītē es tevi, Vallij, redzēju uz Brīvības ielas, kad tu lepni gāji ar direktoru. Viņš laikam tevi bij pacienājis ar gardām pusdienām.

— Nerunā par ēšanu. Tas izsauc ēstgribu. Es šodien vēl neesmu ēdusi.

— Es pavisam biju piemirsis. Es arī vēl neesmu brokastojis.

— Bet pirms jāizkravā.

— Te jau nekā nav ko kravāt. Tur ir palikušas gluži neizprotamas lietas: bantītes, mežģīnes — sa-zin kā viņas visas sauc.

— Mans tēvocis jau sūdzējās, ka Kazrags apprecēšot pliku sievu.

— Es nemaz neskumtu, ja tu būtu gluži kaila.

— Tu par daudz vēlies.

— Man liekas, ka mazāk nemaz nevar vēlēties. Bet tu laikam nezini, ka man nekā nav ko ēst, — Ķiplo-ciņš piecēlās no grīdas un piegāja pie Vallijas. — Uz redzēšanos, mīļā sieviņ!

— Vēl nav. — Vallijas vārdus viņš vairs nesadzirdēja, jo skrēja jau lejā pa trepēm. «Bērns!» nodomāja Vallija un apsēdās. Viņa zināja, ka viens ceļa gabals dzīvē ir noiets. Sākās otrs, varbūt daudz grūtāks un smagāks. Bet viņai nekad nav bijis viegli kā citām jaunavām. Viņa ir pazinusi tikai darbu,maz prieka. Šodien? Šodien viņa bij ļoti, ļoti laimīga. Bet šī diena jau ir ārpus dzīves, liela un gaiša kā pati saule. So dienu viņa bij pati atsaukusi, pati ņēmusi. Un pati arī par to gribēja atbildēt. Viņa bij sevi norūdījusi savā patstāvībā. Viņa bij stingra kā klints — vai tiešām viņa nesavaldīs šo vieglprātīgo puisi, kurš viņu mīl un bez kura tai šķietas, ka arī nevar dzīvot? Lai cilvēks kļūtu garīgi brīvs, viņā ir jāiznīd sīkās kaislības, kas to saista pie ikdienas smaguma. Vallijai likās, ka daļu no šīm kaislībām viņas mīļais ir atmetis un ka viņa ar savu saprātu un mieru izaudzēs Ķiplociņu par to, par ko pati gribēs. Ja tikai pašai pietiks mīlas — aizies, tāpat kā atnākusi. Tas nav grūti, ja cilvēks ir brīvs.

— Vai kafeja nav gatava? — jautāja Ķiplociņš, ienākdams ar iepirkumiem brokastīm.

— Es nedomāju, ka tev ir saimniecība mājās. Es domāju, ka tu ēd tikai restorānā.

— Savādi — no tā laika, kad es jutu, ka esmu tevī iemīlējies, man vairs nemaz nepatika staigāt pa restorāniem. — Viņš ar lepnumu izcēla no kastītes elektrisko vārāmo katliņu.

— Tā ir laba pazīme, — smaidīja Vallija, lejot katliņā ūdeni.

Bij aizgājusi bezcerības priekšpusdiena un tāda pat atnākusi pēcpusdiena. Nekas nebij mainījies. Kazrags sēdēja verandā un skumji pūta. Otrreiz

viņš gribēja braukt pie Salmiņiem, lai satiktu Val-liju. Ja viņi neatnāks, viņš vakarā aizies. Tagad viņš pat nespēja kustēties no mājas. Jutās galīgi satriekts: nebij ne spēka, ne gribas.

— Redzat, kungs, vasarnīca tagad izskatās pēc dzīvok|a, nevis pēc šķūņa. Ne jau nu vīrieša cilvēks var iztikt bez meitiešiem, — teica saimniece, ienākot verandā. Viņas vecajā sejā rotaļājās mierīgs smaids.

— Nevar, nevar, mīļo Kalniņien, es arī tam piekritu.

— Nu paskatāties taču! Jūs jau ne acu negribat pamest uz manu darbu. — Saimniecei nepatika, ka viņas tīri izmazgātās grīdas, baltie galdauti un gaišie logi paliek neievēroti. Kalpotāji arvien gaida atzinību, jo cita alga viņiem parasti niecīga.

— Paldies, paldies, — noteica Kazrags, pametot acis uz istabas pusi.

Saimniece apsēdās.

— Kā jau es teicu, bez meitieša nevar iztikt. Bet, lai dievs sarga, ja šo meitiešu ir par daudz. Tad vairs nav labi. — Uzpošot istabas, viņa bij nomanījusi, ka vakar te saimniekojusi Ninete. Kazraga garastāvokli tā nevarēja izprast un tādēļ gribēja no viņa paša kaut ko dzirdēt. Bet tas palika kluss kā kaps.

— Pilsētas dzīvoklis nu gan jums, kungs, būs tīrs un gaišs kā daždien pils. Nu varēs nākt jaunā saimniece un saimniekot viņā. Man jau, tai vecai, būs laikam jāpazūd. Lai dievs dod visu labu. Es jau neko... Atlaidīsat mani — neko darīt.

Kazragam šādas sarunas pavisam nepatika.

— Gan jau dzīvosat vēl pie manis — nebēdājaties.

— Tātad es pirmo reizi redzēšu to jūsu izredzēto. Būs gan viņai daudz prieka, kad ienāks tādā mājā. Cik tur mantu», kāda bagātība! Brūtgāns apgādājis

brūtei pat visu pūru. Laimīgai vajag būt tādai meitenei: dzīvos kā princese bez rūpēm. Direktora

klēpī — kā dieva ausī...

— Nezinu, Kalniņien, vai jūs viņu šodien redzē-sat. — Vecā saimniece ar saviem nostāstiem atgādināja Kazragam visus viņa sapņus, atgādināja viņam par visu to, ko viņš bija jau sapircis savai sievai. Direktoram kļuva pavisam skumji ap sirdi. Gribējās ar kaut ko, ja ne vairāk, tad ar kalponi parunāties. — Nezinu, nezinu, kā būs... Ir notikušas tādas lietas... — Nē, Kazrags tālāk vairs nevarēja. Balss aizrāvās, it kā kaklā būtu iespiedies kumoss.

— Vai tikai tā trakā meiča jums nav ko izdarījusi?

Kazrags pamāja galvu.

— Vai, vai dieviņ! Tad jau nav labi, tad jau pavisam nav labi!

Arī Kazragam izlikās, ka pavisam nav labi, bet viņš tomēr teica:

— Lai nu kā — vai viņa būs vai nebūs, bet jūs gādājat, lai viss būtu pa godam.

— Ko nu es! Es darīšu visu, ko vien spēšu. Netrūks, kā sacīt, ne putna piena uz galda. Bet vai tas nu līdzēs, vai līdzēs? — Skaļi vaidēdama, Kal-niņiene aizgāja uz virtuvi.

Kazrags paskatījās pulkstenī. Ja viņi būs, tad pēc pusstundas tiem jābūt. Valliju viņš vairs negaidīja. Veselīgs saprāts teica, ka viņa nekādā ziņā nenāks. Viņa nevarēja nākt. Laiks gāja lēni, kā simtsgadu vecene. Kazrags staigāja pa dārzu, šad un tad pavēra vārtiņus, raudzīdamies uz Edinburgas pusi. Vai nenāk? Bet starp raibo, klīstošo pūli viņš nevarēja saredzēt savus viesus. Reiz viņš tikai ieraudzīja Ni-neti, kura baltā sedzenē aizgāja uz jūras pusi. Dusmās viņš aizcirta vārtiņus, trīcošiem pirkstiem izņēma cigāru un aizpīpoja. Cik šodien jau viņš tādus nebija izpīpojis!

— Direktora kungs, — sauca saimniece no vasarnīcas, — cikiem lai es klāju galdu?

— Kad atnāks, tad uzklāsat. Lai vēl stāv. — Kaz-rags iedomājās, ka ar šausmām viņam būs jānoskatās -Vallijas šķīvī, ja tas paliks neizlietots. Vakars tuvojās. Pulkstenis jau bij pusastoņi. Un astoņos viņš bij ielūdzis viesus. Kazrags gribēja atmest ar roku šai bezsekmīgai gaidīšanai un iziet kaut kur pastaigāties. Visa šī nelaimīgā vasarnīca viņam atgādināja notikušo. Te viņš nevarēja tikt vaļā no savām smagajām domām. Bet vārtiņi atvērās, un tanīs viņš ieraudzīja Salmiņu ar Zelmu. Pēc Vallijas viņš vairs neskatījās. Zināja. Viņš pat nejautāja, kur viņa. Skumji viņš savus viesus lūdza ienākt. Direktora izskats uzkrita pat Salmiņam. Viņš paskatījās uz Zelmu un paraustīja plecus. Zelma nenocietās; ienākusi verandā, viņa jautāja:

— Kazraga kungs, kur Vallija?

— Vai tad viņa nav pie jums?

— Nē, kā vakar aizbrauca, tā neesam to redzējuši. Mēs domājām, ka sastapsim to še.

— Viņas nav, — teica Kazrags. Tātad viņi vēl nekā nezin par notikušo. Laikam Vallija būs aizbraukusi atpakaļ uz Rīgu. Kad tikai ar viņu kāda nelaime nav notikusi, iešāvās viņam prātā.

Kazrags sarunas novadīja uz veikaliem. Zelmai bija neizsakāmi garlaicīgi. Vai tad direktors nevarēja uzaicināt arī Ķiplociņu, kurš tai laiku pakavētu? Sēdēt ar diviem večiem bij īstā mocība. Arī uz Val-liju viņa bij dusmīga. Ko tā tik skaistā laikā varēja darīt Rīgā! Te taču ir visi sabraukuši, tie labākie no Latvijas galvaspilsētas.

Saimniece lūdza pie vakariņām. Šo uzaicinājumu

Zelma labprāt saņēma. Uz galda bij daudz garšīgu lietu, kurām bij jāiejūsmo prāts un gars.

— Savādi gan, ka Vallijas nav, — teica Salmiņš.

Kazrags nodūra acis šķīvī un neatbildēja ne vārda.

Cītīgi viņš pildīja glāzes un uzmudināja savus viesus iedzert. Salmiņš neatteicās. Arī Zelma reižu pa reizei tukšoja savu glāzīti. Te varēja, nebij neviena, kas viņu novērotu. Visur nevarēja dzert, var ļaudis izrunāt, ka bagātā Salmiņa jaunkundze mīl iemest.

Kafeju ar liķieri saimniece pasniedza uz verandas. Kazrags teica Salmiņam:

— Man ar jums būtu jāparunājas ļoti svarīgā lietā.

— Lūdzu, lūdzu!

— Bet es gan gribētu divatā.

Zelma savilka uzacis.

— Khe-khe! — nokāsējās Salmiņš. — Nu tad iesim atpakaļ ēdamistabā. — Viņi paņēma savas tases, konjaku un aizgāja.

Zelma palika sēdot ar savu tasi un liķieri. Attapīgā saimniece iznāca viņai laiku pakavēt.

Lai gan direktoram no izdzertā alkohola bij vairāk drosmes nekā pirms vakariņām, tomēr jautājums bij tik sarežģīts, ka grūti bij pie tā pieskarties. Viņš ilgi grozījās krēslā, it kā tas būtu ļoti neērts.

— Vai jūs par naudu kaut ko gribējāt parunāt? — nāca viņam palīgā Salmiņš.

— Nē, šoreiz nē. Tā ir tāda nepatīkama lieta ... Vallija.,.. Es nemaz nezinu, kā jums to pateikt.

— Viņu laikam kaut kas aizturēja, ja ta neatbrauca. Tie skuķi ir ļoti vieglprātīgi. Apprecēsies — radīsies padoms.

— Nē, ne par to... Vallija bija ...

— Bija? Un jūs laikam sabārāties?

— Nē, nepavisam. — Kazrags atkal apklusa.

— Vai jūs viņu negribat vairs precēt?

— Nē, ne tas. Viņa aizgāja.

— Pastāstāt, kā tas notika!

Kazrags saņēmās.

• — Jums, kā vīrietim, vajadzētu mani saprast. Mēs. jau neviens neesam bez grēkiem... Varbūt jūs Val-liju varētu pierunāt, pārliecināt. Tas jūsu — tēvoča pienākums...

Salmiņš neteica ne vārda. Gaidīja, kad Kazrags turpinās. Lai klusums neievilktos pārāk ilgi, no kura grūtāki izkļūt, Kazrags arī sāka no jauna.

— Te ir tāds skuķis... nu, no bāra. Viņš visu laiku man plijās virsū... Es sen gribēju tikt vaļā. Bet Vallija tik auksta ar mani... Nu, atnāk. Tāpat arī vakar atnāca. Edām vakariņas, tā drusku iedzērām ... Viņa palika ... palika pa nakti... — Kazrags atkal apklusa.

— Nu, un? ...

— Un Vallija viņu šodien atrada še. — Kazrags atvieglināts nopūtās. Izteicot visu Salmiņam, viņam likās, ka pa daļai atsvabinājies jau no savas nelaimes.

Salmiņš ilgi domāja. Beidzot teica:

— Tas ir slikti, tas ir pavisam slikti.

— Jā, slikti, — piekrita Kazrags. — Ja jūs ...

— Es baidos, vai varēšu jums tur palīdzēt. Lai nu kā, bet Vallija nav slīperi. Ar to būs grūti. Kur viņa tagad atrodas?

— Nezinu. Ja pie jums nav bijusi — laikam aizbraukusi atpakaļ uz Rīgu.

— Nē, nē, nav bijusi. Es nebūtu to slēpis. Bet dulns skuķis, ko viņam vajadzēja tik agri skriet! Bet arī jums, direktora kungs, vajadzēja atsvabināties no vecām lietām. Kā nu tā? Kāzām viss tiek gādāts — un jūs vēl ar svešiem meitiešiem!

— Zinu jau, zinu, bet kad tā gadījās...

— Sazin nu kas tagad būtu darāms?

— Vai jūs viņu nevarētu ritu uzmeklēt Rīgā un parunāt?

— To es varu. Bet man liekas, ka tas būs velti.

Arī Salmiņam tas ļoti nepatika. Viņš direktoru bij

pabalstījis cik varēdams viņa veikalos. To viņš bij darījis pa daļai dēļ Vallijas. Bet tik necienīga izturēšanās! Vallija viņam bij gandrīz meita. Vai tiešām tas direktors iedomājās, ka viņa ģimenei var spļaut virsū? Salmiņš nopūzdamies piecēlās nogaida, pat konjaku aizmirsa iedzert. Izgāja verandā.

— Nu, meit, iesim mājās, — teica Zelmai.

Tā bij ļoti neapmierināta ar noslēpumaino sarunu, jo bija ziņkārīga kā visas sievietes.

Atvadīšanās bij ļoti vēsa. Salmiņi aizgāja. Kaz-rags palika viens pats.

Noguruši no pastaigašanas, bet laimīgi čalodami, Ķiplociņš ar Valliju kāpa pa trepēm augšā.

— Nu mēs atkal esam gluži vieni, — teica Ķiplociņš, aizvērdams aiz sevis durvis. — Un ap mums ir melna nakts.

— Kura kļūs tūliņ gaiša. — Un viņa aizdedza elektrību. Vallijas bālums bij izgaisis. Viņa bij viegli piesarkusi, asie vilcieni sejā bij izzuduši. Tur nebij vairs nevienas nopietnības, ne sastinguma grumbas. To vietā bij sievišķīgs maigums, pilns dvēselības.

— Tagad apēdīsirft atlikušās brokastis vakariņās. Tu jau mīli to reālo. — Un viņš pasniedza tai sviestmaizi'.

Kad vakariņas bij paēstas, Vallija iegāja guļamistabā un atsedza gultu.

— Mīļais, — teica viņa, — es esmu to lietu pārdomājusi: es gulēšu tepat uz dīvāna. Tu ej gultā.

— Kas par iedomu! To es nekad nepielaidīšu.

— Tā būs.

— Vai tu, mīļa Valiij, ar to gribi sākt savu noteikšanu?

— Ja arī tā būtu. Vai tas nav gluži vienalga, kur cilvēks guļ?

Ķiplociņam vajadzēja paklausīt. Bet bezgala grūti bij šķirties no Vallijas.

— Nu, ej, — teica viņa.

— Es tevi apguldīšu. Noaušu tev kurpītes, atraisīšu matus...

— Nē, tev ir jāiet.

— Bet ja es nevaru aiziet?

— Tev ir jāvar. Tu man visu laiku esi rādījis, ko tu nevari; bet tagad parādi, ko tu spēji.

— Kur tad mana nevarība ir parādījusies?

— Nu, kaut iekš tā, ka tu nespēji mani atņemt Kazragam. Es pati pie tevis atnācu. Tagad pierādi, ka tev ir raksturs, un ej.

— Tu gribi, lai es daru neiespējamo? Nu labi. — Ķiplociņš noskūpstīja Vallijas pieri un aizgāja.

Vallija pievēra durvis uz guļamistabu. Drīz abās istabās kļuva tumšs. Nemierīgi Ķiplociņš grozījās savā gultā. Plaši atvērtām acīm Vallija skatījās tumsā. Kad logā ielīda sidrabots mēness un otrā istabā gulētājs apklusa, viņa piecēlās no dīvāna. Piegāja pie loga un ilgi skatījās guļošās kāpās. Tad lēniem soļiem gāja uz guļamistabas pusi. Pavēra durvis.

— Vallij! — iesaucās Ķiplociņš un izstiepa rokas. Viņam likās, ka tas redz parādību. Tikai tad, kad viņš sajuta Vallijas siltās lūpas uz savējām, tas saprata, ka tā ir īstenība. — Tu tomēr nāci pie manis...

— Jā, šodien divas reizes es jau pie, tevis esmu atnākusi. Paskaties, cik gaišs mēness.

— Bet tu esi vēl gaišāka.

— Vai tev neizliekas, ka mēness ir svēts?

— Jā, šonakt viņš ir svēts.

Bāli sidrabota gaisma lija kokos, pieglauzdama cieši lapu pie lapas. Debešos un zemē bija miers. Tikai iztālīm klusi šalca jūra, šķirot savus sīkos vilnīšus un nesot savus lielos ūdeņus okeānam.

Arī smilts bij sudrabota un mierīga. Viņa atpūtās no ikdienas daudziem soļiem. Tagad viņa dzīvoja pati savu dzelteni sapņaino dzīvi.

XII GRĒKS PRASA UPURUS, JO TAS IR NO VELNA

Lija smalks lietus. Visā jūrmalā nevarēja saredzēt neviena vasarnieka. Katrs bij ielīdis savā alā un centās laiku nosist kā mācēdams. Visi bij nervozi un īgni. Neviens nav braucis uz jūrmalu garlaikoties un skatīties, kā lietus sitas rūtīs. Bet debesis bij debesis: tās sajuta savu varu un sauli uz vasarnieku vēlēšanos nesūtīja pāri jūrmalai. Viņas darīja' tā, kā viņām patika, neklausīdamās uz vasarnieku izmisuma saucieniem.

Vientuļākais un nelaimīgākais starp vasarniekiem laikam bij Kazrags. Viņš jutās tik atstāts kā nekad vēl savā dzīvē. Vientulība ir tā, kas rakņājas pa dvēseles apslēptākiem stūriem, atmodina domas un jūtas, kuras'nogulušās liek skaitīt gadus un atminēties vecumu, kurš ne dienām, bet stundām nāk virsū. Vecumā vientulība ir tas uzbāzīgākais viesis. Arī tagad viņa sēdēja vasarnīcas kaktā un zaļām acīm glūnēja uz Kazragu. Direktors gribēja novērst savas izbālušās acis no zaļajām, bet nespēja. Viņas to saistīja ar savu maģisko uguni un vilka sev tuvāk-

Virtuvē gaudulīgi dziedāja saimniece: «Ak, mīļais debes’ tētīt, nāc žēlīgi mūs svētīt...» Svētos vārdus viņa vilka gari un locīja raibi. Pēc katra panta viņa atkāsējās. Arī pantu vidū bij kādreiz pārtraukumi. Tad viņa laikam izslaucīja savas brilles, kuras no sajūsmas bij kļuvušas mitras, vai arī pāršķīra lapu.

Kazrags gribēja piecelties un teikt, lai apklust. Bet arī uz Kalniņiem raudzījās vientulības zaļās acis, un tā bij atradusi līdzekli, kā tikt no tām vaļā. Un Kazrags nolēma: lai dzied, apklusīs — nebūs vieglāki.

Direktoram nekur vairs nebij kur iet. Bij pagājušas trīs garas dienas. Ne viņš, ne Salmiņš nezināja, kur Vallija palikusi. Var būt, ka viņa nav vairs starp dzīvajiem. Neviens nav izpētījis sievietes dvēseli. Var būt, ka šī dvēsele nespēja panest neuzticību, var būt, ka viņa nekad vairs neatgriezīsies. Var būt, ka viņa aizgājusi to ceļu, kuram sākumā jau ir gals. Salmiņš domāja, ka tā gan nebūšot. Varbūt arī ne. Vienu Kazrags zināja skaidri: viņa dzīvē tā vairs nekad neiegriezīsies.

Pilsētas dzīvoklis, kurā viņš šodien bij iegājis, izskatījās, it kā būtu sagatavots augstiem svētkiem. Bet prieka noskaņas Kazrags tanī vairs neatrada. Tur drīzāk lidoja kapa smacīgā elpa. Kazrags ar sāpēm bij novērsies. Visu, ko vien varēja, viņš ieslēdza skapī. Vai šo atslēgu neiemest jūrā?...

Arī Ninete nenāca pie viņa. Ja viņa arī atnāktu, viņš to izraidītu. Netālu no stacijas viņš to šodien bij redzējis. Viņa gāja otrā pusē ielai, ietinusies lietus mētelī. Viņš nelikās to redzam. Viņa gan pameta skatu, bet tad pazuda aiz stūra. Nevienas sievietes Kazrags negribēja redzēt. Viņa sapņi bij sabrukuši, kā sabrūk vecas pilis. Vai pārāk ilgi, gadiem, desmitiem viņš tos nebija lolojis? Vai liktenis viņu nesodīja par viņa pasīvo sapņojumu?

Visa savā garā mūžā Kazrags atcerējās tikai vienu sievieti, kura to patiesi bij mīlējusi. Bet viņš noraidīja tas mīlu, jo tā nebij ne bagāta, ne skaista; tai bij tikai viena laba īpašība: mīla uz Kazragu. Varbūt tā bij viņu nolādējusi. Sen aizmirstais atmodās lietainā pēcpusdienā un sīkiem, smalkiem dzeloņiem dzēla Kazraga pagurušo dvēseli un miesu.

— Kungs, vai negribat tēju? — jautā saimniece, kura bij nobeigusi savu gaudulīgo dziedāšanu. Brilles viņai vēl bij uzgrūstas uz pieres.

— Nē, negribas, — atbildēja viņš, nemaz neskatīdamies uz to pusi.

Lietus lija arvien stiprāk. Debesis bij tik tumšas, ka likās — ir uznākusi vakara krēsla. Kazrags atgulās uz dīvāna. Aizmigt nevarēja. Domas gainīja miegu un lika direktoram grozīties no vieniem sāniem uz otriem. Ienāca atkal saimniece, kura ar sava kunga nospiesto garastāvokli nevarēja apmierināties.

— Ko nu, direktora kungs, guļat! Būtu labāk uzņēmusi lietus mēteli un aizgājuši kaut kur uz restorānu. Iedzertu glāzīti, būtu labāka dūša. Jūs jau vairāk dienas tā mocāties. Tas nav labi... Nemaz uz jums nevar skatīties: sirds sāp.

— Negribas, Kalniņien, — nopūtās Kazrags.

— Bet tā taču arī nevar! Cilvēks nolaižas pašos spēka gados.

Senāk par šādu saimnieces glaimu Kazrags būtu priecājies, bet šoreiz tas viņu sāpināja.

— Kas nu par spēka gadiem? Sirms. — Kazrags pārvilka roku pār savu neskūto bārdu, kura bij sazēlusi sirmos rugājos.

Saimniece nosēdās.

— Ak, tie mūsu laiku sievieši! Priecāties tiem vajadzēja, ka dabū godīgu un bagātu vīru, bet viņi skrej projām.

Pats sev nemanot, Kazrags saimniecei bij izstāstī-

jis visu. Viņa šos neviļus izteiktos teikumus bij salasījusi un gaiši atbūrusi visu notikušo.

— Ja jau tā jūsu brūte redzēja, ka pie jums ir cita sieviete, — varēja tikai priecāties. Sak, lai gan vecs, bet tomēr īsts vīrietis. Ne jau tāds bij mans vecais! Tas ir — tas pirmais. Bija kā bērns. Nekāda prieka vairs. Bet es tomēr dzīvoju godīgi. Neskatījos ne uz to pusi, ja gāja kāds jauns puisis. Paldies dievam: ilgi necieta, drīz nomira. Lai dievs mielo viņa dvēseli, labs vīrs bij... — Kalniņiene nopūtās, atcerēdamās bezprieka laulības dzīvi.

— Ko tur nu runāt! Nav vērts. Tie jaunie jau nedomā tā kā mēs. — Kazrags gribēja apgriezties uz otriem sāniem.

— Nu pietiek, pietiek, kungs, gulēt! Ceļaties augšā un izejat kaut uz verandas.

— Nē, — tiepās Kazrags.

— Vai jūs negribat, es aizskriešu līdz veikalam un atnesīšu kādu pudelīti konjaka? Tikpat paliks labāk ap sirdi.

Tā ideja nebij smādējama.

— Nu, kā zināt, — čukstēja Kazrags.

Saimniece paņēma lakatu un izgāja lietū. «Labāk

lai dzer, ne precēšanās domu tur prātā,» domāja viņa. Piektajam desmitam jau pāri, bet ar sieviešiem pinas kā nelabais. Vai nevarēja palikt pie tās pašas Ninetes? Tā jau nekad neaizmirsa iespiest dzeramnaudu saujā. Bet šim vajaga skrīveriem. Ko ta nu šī te būtu pieskrīverējusi! Tagad vecais kunkst vien kā dzemdētāja. Jā, dievs tas kungs soda par netīrām padarīšanām.

Tikko saimniece bij izgājusi, pie durvīm kāds stipri piedauzīja. Uz verandas stāvēja sieviete, ietinusies lakatā. Kazrags nevarēja to pazīt. «Vai tik nav Val-lija?» iedomājās viņš, iedams viešņai pretim. Arī šoreiz viņš bij velti cerējis: tur stāvēja Zelma.

— Lūdzu, lūdzu, iekšā, — aicināja Kazrags, šļūcot rīta kurpēs tai pa priekšu. — Noņemat lakatu, jūs jau esat pavisam salijusi.

— Ormani nevarēju dabūt, — sūdzējās ienācēja. Šoreiz Zelma nemaz nebija uzpucējusies. Vienkāršā mājas kleitiņa bij pat netīra. Seja bija daudz bālāka kā parasti, un likās, ka viņa ir pat novājējusi.

— Apsēžaties!

Zelma ķērās tūliņ pie lietas.

— Kā jūs varat tā mierīgi sēdēt mājās! Vai jūs ko zināt par Valiiju?

— Nē, nekā.

— Nu tādēļ vien. Es arī nekā nezinu. Es atnācu pie jums: domāju, ka jūs kaut ko darāt. Viņa taču ir jūsu līgava. Vallija katrā ziņā jādabū rokā. Ja viņa ir jums solījusies, tad mēs to piespiedīsim turēt vārdu. Jums tā ir jāprec.

Kazrags bij izbrīnējies par šādu Zelmas aktivitāti.

— Bet kur tad es viņu lai atrodu? Rīgā viņas nav, jūrmalā arī ne.

— Tad būs jāgriežas pie policijas.

Kazrags padomāja. To viņš nevarēja darīt. Tam nebij pietiekošu tiesību. Bez tam viņš varēja arī kompromitēties.

— Tas ir jādara jums. Es to nevaru.

— Tas ir šausmīgi! Kur viņa ir palikusi? Viņai nebij neviena drauga, kur apmesties. Pat neviena pazīstama nezinu, izņemot Ķiplociņu. — Zelma nodūra acis. ,

Kazrags uzlēca no sēdekļa un sāka staigāt pa istabu, neteikdams ne vārda. Par Ķiplociņu viņš nebij iedomājies. Ķiplociņš kā atjaunots staigāja pa ministriju, viņš bij tikpat jautrs kā senāk... Pat ļoti laipns ar Kazragu. Atvainojies, ka sarunājis sestdien nepatīkamas lietas... Kazrags to izskaidroja kā

prieku par paaugstinājumu. Bet var būt, ka tam bij arī citi iemesli.

— Vai jūs nezināt Ķiplociņa adresi? — jautaja Kazrags Zelmai.

— Es Vallijai vairāk reižu to prasīju, bet viņa arvien izvairījās, lai gan es esmu pārliecināta, ka viņa to zināja. Es tikai zinu, ka viņš dzīvo'tepat Bulduros.

— Tad jau to var dabūt... — Nē, Kazrags tomēr neies Valliju meklēt pie Ķiplociņa. Ja viņa ir tur, tad tā viņam ir galīgi zudusi. Nekad viņa vairs neatnāks. Bet pārliecināties, vai Vallija nav tur, nebūtu par sliktu. Būtu, mazākais, skaidrība, un Kazrags zinātu, ko īsti viņš ir zaudējis un uz ko vēl var cerēt.

— Tad jums, jaunkundz, rīt no rīta jāaiziet uz iecirkni un jādabū adrese. Es negribu iemaisīties. Varat aiziet arī pie Ķiplociņa. Es nevaru... man nepatīkami. Jūs sapratīsat... Bet jūs jau meklēsat savu māsīcu, un tas ir dabīgi.

Zelmai k|uva drusku labāk ap sirdi. Atnāca saimniece.

— Uztaisāt mums tēju, — teica Kazrags.

Zelma šinīs dienās nebij mazāk cietusi par Kaz-ragu. Līdz ar Vallijas nozušanu viņai zuda cerības sastapt Ķiplociņu. Viņa katru vakaru staigāja gar jūrmalu, bet Ķiplociņš nekur nebij saskatāms. Vai viņš tikai nebij iekritis Vallijas sirdī? Zelmai pamodās aizdomas: vai tikai Vallija nav aizgājusi pie viņa?... Var būt, ka tagad viņi dzīvo kā divi balodīši, aizbēguši no visas pasaules. Kas zin, vai Vallija to Ķiplociņu jau senāk nemīlēja? Viņa bij tik savāda, no tās nekā nevarēja izprast. Kāpēc Ķiplociņš solījās pie viņas nākt tikai pēc Vallijas kāzām?... Tūkstoš jaunu nojaudu nomāca Zelmas mīlas kārīgo sirdi.

— Ķiplociņš nedrīkst precēt Valliju! Viņš solīja pie manis atnākt pēc jūsu laulībām, — neviļus izspruka Zelmai, un viņai pār vaigiem noritēja lielas asaras.

Saimniece atnesa tēju un attaisīja konjaku.

— Sasildlsat sirdi, kungs, un arī viešņu pacienā-sat. — Zelma viņai ļoti patika. Mīksta un sārta noēdusies. Var redzēt, ka labu vecāku bērns. Vai tad mans kungs nevarēja ieskatīties viņā? Būtu, mazākais, cienīgs direktora kundzes izskats!... Viņa uzlika arī ievārījumu un medu.

Kazrags apsēdās blakus Zelmai. Ak, tas nabaga skuķis! Iemīlējies Ķiplociņā! Tāds jau viņš ir: visas prot iemīlināt sevī. Bet kas viņš patiesībā bija? — Nekas. Tomēr pat prātīgā Salmiņa meita bij kļuvusi tam par upuri... Kazrags gribēja Zelmu kaut kā mierināt, bet nespēja. Viņš taču pats bij mierināms. Neatrazdams vārdus, viņš pielēja Zelmai pie tējas konjaku. Kad pusglāze bij izdzerta, viņš teica:

— Vai es jums neaizrādīju, ka Ķiplociņš nav nekā vērts? Nav viņš tas cilvēks, kas jums būtu vajadzīgs. Viņš tikai iztērētu tēva grūti pelnītos grašus.

— Zinu, kā tēvs viņus grūti pelna! Viņi jau tam paši skrien kabatā. Guļ jūrmalā un komandē... Man ir daudz grūtāk nekā viņam. Ko līdz nauda, ja es nevaru apprecēt to, ko es gribu! Kur tad tēvs to naudu liks? Tikpat jau kādam tā ir jānotērē.

Kazrags negribēja strīdēties. Viņam bij žēl Zelmas. Viņai pat tējas glāzē bira asaras. Mazais de-guntiņš bij pavisam piesarcis.

— Vai tad jūs vīra nedabūsat arī bez Ķiplociņā?

— Tgd jūs nemaz neesat Valliju mīlējuši, ja jums tik vienaldzīgi, kur viņa ir. Var būt, ka viņa pašlaik skūpstās ar Ķiplociņu.

— Mīļā Zelmas jaunkundz, man tas nemaz nav vienaldzīgi, bet es tam nevaru līdzēt. Varbūt man simtkārt grūtāk. Viss iegādāts, sapirkts... Jūs jau pati man bijāt līdz.

— Tas nekas — to var pārdot. Bet ko man?... Zelma aprāvās. Vai viņa jau nebij par daudz stāstījusi šim vecim? Tas bij nespēcīgāks pat par viņu. Viņš bij pat ar mieru atdot Valliju Ķiplociņam. Bet viņa neatdos Vallijai Ķiplociņu! Viņa cīnīsies un dabūs savu... Zelma piecēlās. — Nu labi, ja jūs nedarāt nekā, tad es darīšu. — Viņa aizgāja.

Ārā vēl drusku līņāja, bet debesis sāka jau noskaidroties. Zelma negāja uz mājām. Aizgāja līdz jūrmalai, bet tur nebij neviena cilvēka. Iegriezās priedēs, tur bij tas pats. Muļķīgi bij domāt, ka Ķiplociņš ies pastaigāties lietū. Viņš nebij iemīlējies tā kā viņa, kura vairs nekur neatrada miera.

Kazrags sēdēja viens un turpināja dzert tēju. Viņam bij savādi, ka viņš nebij iedomājies par Ķiplociņu. Vallija reiz skaidri bij pateikusi: — Ja nebūtu jūs, varbūt es apprecētu Ķiplociņu. — Kazraga lielajai zaudējuma sajūtai piebiedrojās vēl greizsirdība, kura nebij saldāka par pirmo. Kas tagad bij darāms? Visa pilsēta zināja, ka viņš precēs Salmiņa jaunkundzi. Visa ministrija gaidīja viņa kāzas. Aizvainotais gods sāpēja ļoti. Visur viņš ar Valliju bij braucis un gājis. Ja viņš būtu viņā iemīlējies, mīlējis to, tad nebūtu vēl liela nelaime. Bet viņš gribēja to precēt. Sievu atrast ir daudz grūtāk nekā mīlamu sievieti. Precēties viņš gribēja par visu vairāk. Ar Valliju bij notērēts tik daudz laika. Viņš ne par matu nebij nācis tuvāk savam mērķim. Sis mērķis no viņa stāvēja tikpat tālu kā ruden. Sievietes viņš pazina ļoti maz. Viena no tām nedaudzām bij Vallija. Un tā viņam vislabāk bij patikusi. Viņa bij godīga un tikumīga. Bet, ja viņa ir aizgājusi pie Ķiplociņa, tad par šīm īpašībām nevar būt ne runa. Nekad nevar zināt, kāda ir sieviete. Viņa ir kā vīns aizkorķētā pudelē. Etiķete ļoti laba, bet nogaršo — garšas nekādas.

— Vai var ieiet? — kāds jautāja pie durvīm. Bet, tā kā durvis bij vaļā, tad, negaidīdams sevišķa lūguma, apmeklētājs nāca iekšā.

— Tu? — iesaucās Kazrags, kuram likās, ka tas redz ļaunu parādību.

— Es, direktoriņ, — atbildēja jautrā balsī Ninete.

— Ko tu te meklē? Ko tev te vajaga? Es tev neesmu nekāds direktoriņš!

— Man kļuva vienai skumji. Es jau vairāk dienas dzīvoju ieslēgta savās istabās. Neviena vairs neredzu.

— Ej noķer kavalierus, būs īsāks laiks.

— Es neesmu tāda kā citas. Tu labi zini, ka no tā laika, kamēr satiekos ar tevi, es neviena cilvēka vairs neredzu.

— Neredzi?... Ielasmeita!

Ninete bij pienākusi pavisam tuvu Kazragam.

— Kādēļ, direktoriņ, tu mani apvaino? Es atstāju bāru, tiklīdz ar tevi iepazinos. Un tur es nebiju arī nekāda bārdāma. Es dejoju — to tu labi zini. Vai bāra artisti ir sliktāki par teātra? Tos ceļ debesīs, mums spļauj virsū. — Ninete gandrīz raudāja.

— Nedomā man zobus apvārdot. Zinu jūsu artistus! Taisies, kā tieci! Netraucē mani!

— Direktoriņ, nedzen mani ārā. Pēc nožēlosi. Man sirds sāp, redzot, ka tu viens sēdi un skumsti. Direktoriņ... — Ninete uzlika tam savu smaržojošo roku uz pleca. — Es tevi mīlu. Es nebūtu no tevis aizgājusi tā, kā aizgāja tā. Ja mīl, tad tā nevar.

— Zinu, kas tev par mīlestību: mīlestība naudas makā.

— To tu man nevari pārmest. Būtu ar tevi bijusi cita sieviete, tu viņai ne tikvien būtu labi maksājis, bet viņa arī bez tā tevi būtu labi apstrādājusi.

— Nebāzies virsū! — Kazrags nogrūda Ninetes roku.

— Tu mani atgrūdi? Vai tu zini ari, ko tu esi atgrūdis!? — kliedza Ninete. Viss viņas klusums bij izgaisis.

— Ko bjausties? Es tevi izmetīšu pa durvīm kā krupi!

— Vai tu arī zini, ko līdz ar mani tu izmetīsi? Nejēga!

— Zinu: savu nelaimi.

— Tu izmetīsi savu bērnu, kas manās miesās.

Kazrags atkāpās soli. Tur nu bij tas sengaidītais

bērns! Bet kas bija viņa māte? Viņa — direktora bērna māte? ...

Ninete bij atsēdušies uz dīvāna. Viņa bij sākusi pat raudāt — šī jautrā Ninete. Viņas krūtis raustījās zem vieglā tumšvioletā apģērba.

Kazrags domāja. Viņš centās saprast notikušo. Vai tas varēja būt? Vai Ninete viņu nekrāpa? Varbūt arī, ka viņai būs bērns, bet vai tas viņa? Lai kā arī tas nebūtu, viņš vairs negribēja likties zinis ne par šo sievieti, ne par tās bērnu, ja viņa to tiešām gribētu dzemdēt.

— Ej, es taviem māņiem neticu! Kāda daļa man gar to, ka kādai meitai ir bērns?

— Jā, gar to tev nevar būt nekāda daļa. Bet bērns būs man, un tas ir arī tavs.

— Runā klusāk! Visa pasaule izdzirdēs.

— Jā, tas ir tavs bērns! Visa pasaule to var apliecināt. Es tev pievedīšu vairāk lieciniekus.

Dzirdēdama troksni un nesaprazdama, kas notiek, istabā ienāca saimniece. Viņa bij ienākusi kā saukta.

— Saimniec, — griezās pie viņas Ninete, neļaudama tai nemaz atjēgties, — vai jūs redzējāt, ka es nāku pie direktora kunga? Vai redzējāt, kā pavadīju ar viņu cauras naktis?

Saimniece nezināja, ko teikt, un tātad turēja par labāku atzīties.

— Tā jau nu bij, jaunkundzīt.

— Tu dzirdi, Kazrag, vai dzirdi?

— Ejat ārā, ko jūs te stāvat! — uzsauca tas saimniecei.

Saimniece juta, ka nav labi izrunājusi, un tādēļ ari gāja.

— Eju jau nu, eju. Vai dieviņ, vai dieviņ! Tas viss labi nebeigsies ...

— Es varu arī citus lieciniekus pievest, — turpināja Ninete. — Arī tava Salmiņa jaunkundze redzēja mani pie tevis. Vai tu viņu vēl gaidi? Domā, ka tā atgriezīsies? Visas nav tik muļķes kā es, kas samīlās līdz neprātam. — Ninete sāka atkal raudāt.

— Ej, es tevis negribu redzēt! Es neticu nevienam tavam vārdam.

— Kur es lai eju? Kur lai liekos ar bērnu?

— Taisi abortu. Vai viena vien sieviete to dara? Es došu naudu.

— Ak tad tu gribi nokaut dzīvību? Savu bērnu? Nē, es to nekad nedarīšu! Es visu mūžu esmu ilgojusies bērna, un tagad es to lai nokautu? Tad es nebūtu māte. Pie tāda netikuma tu mani nepiespiedīsi, lai gan citu visu es priekš tevis esmu darījusi! — kliedza Ninete.

Kazrags arī gribēja kliegt, bet juta, ka Nineti tomēr nepārkliegs. Strīdā tā arvien ir — kādam ir jārunā klusu. Trīcošām rokām viņš izņēma naudas maku un uzsvieda^simts latu gabalu uz galda.

— Ņem un ej!

— Tu domā, ka par to summu var iztaisīt abortu? Es neesmu vakarējā! Bet to es tev saku: es abortu neesmu taisījusi un netaisīšu! Naudu es paņemšu, jo man nav pat godīgi ko paēst. Un jāēd man tagad priekš diviem. — Ninete iebāza naudu rokas somiņā.

— Nu ej! — Kazrags piesita kāju uz grīdas.

— Jā, es iešu. Tagad ar tevi nevar godīgi runāt.

Tu domā vēl pie savas zoss. Bet es neeju pavisam, es vēl atnākšu. Atnākšu tad, kad tu būsi visu pārdomājis. — Ninete aizspieda acis ar mutautiņu un taisījās atkal raudāt.

— Nu! — uzsauca Kazrags.

Viņa aizgāja.

Kazragam izlikās, ka istabas sienas nāktu tam virsū un nežēlīgi spiestu. Pietrūka elpas, viņš izskrēja dārzā. Te tomēr bij labāki. Mitrās lapas birdināja lietus lāses uz viņa kailās galvas, patīkami to atvēsinādamas. Liktenis spēlējās ar viņu nežēlīgi. Bērns? To jau viņš sen bija gribējis. Gribējis redzēt savas dzīves turpinājumu jaunā, spēcīgā būtnē. Nu bija šis bērns, bet to viņš nedrīkstēja atzīt par savu. Tam bija jānomirst, pirms tas vēl nebija redzēts. Un, ja šī ārprātīgā sieviete viņu dzemdē, tad tomēr viņam no tā jāatsakās. Bērnu viņš vēl varētu pieņemt, bet ne šo sievieti par bērna māti. Viņš paņems bērnu, aizbrauks, aizbēgs kaut kur... Bet kur tad viņš, vecs ierēdnis, varēja aizbēgt? Arī nauda bij tikai tad, ja gāja uz ministriju. Krājums? Ja krājums sāk dilt, tad bads ir neizbēgams. Ai, tas viss bija tikai fantāzija, kam nebij nekāda reāla pamata!

Cik laimīgs viņš būtu bijis, ja Vallija viņam paziņotu šo prieka vēsti. Viņš būtu šī bērna piedzimšanu vairāk gaidījis nekā ministra portfeli. Viņš būtu to gaidījis kā svētību no debesīm, kas nes viņam atalgojumu par vientuļo un darba pilno dzīvi.

Ninete bij viņam patikusi un varbūt vēl tagad patika. Bet godīgs pilsonis nevar precēt to, kuru kādreiz viņš būtu ar mieru ņemt. Viņam jāprecas tā, ka sabiedrība šo precību var atzīt de jure un ne tikai de facto. Kura godīga departamenta direktora kundze atzīs Nineti par sev līdzīgu? Kura sabiedrības dāma uzaicinās viņu uz tasi tējas? To neviena nedarīs, kaut arī Ninetei būtu desmit bērnu no Kazraga.

Direktors bij iedomājies, ka arī viņa sieva sarīkos šo «glāzi tējas» un ies pie citām tikpat cienīgām dāmām to izdzert. Tas viss piederēja pie direktorisma un labsabiedriskuma. Ja viņš apprecēs Nineti, kaut ar visu bērnu, tā tomēr nebūs nekāda precība. Nekas būtībā neizmainīsies. Un tāds bērns no Ninetes, par kuru jau zin pirms laulībām, patiesību sakot, nav nekāds bērns. Neviens viņu nav gaidījis. Viņš ir gluži rupjā kārtā pārsteidzis savus īpašniekus kā viesis, kurš pusdienas laikā ienāk istabā, kad saimnieks jau paņēmis pēdējo gaļas gabalu no cepeša bļodas. Ienācējs domā, ka ieradies par vēlu, bet saimnieks ir pārliecināts, ka viesis pasteidzies pārāk agri.

Ja Kazrags pats nevar atzīt ne šādu laulību, ne šādu bērnu, kā tad viņš varēja prasīt, lai to atzīst godājami un cienījami pilsoņi? Viņš visu savu mūžu ir dzīvojis un strādājis, pat līdis un locījies, lai tiktu šinī sabiedrībā un justos tur kā pilntiesīgs loceklis.

Bet Ninete, vai viņa paliks mierā? Vai netaisīs traci? Viņa nebūtu īsta bārdāma, ja apmierinātos ar to niecīgo summu, ko viņš uzmeta uz galda. Ja varētu nopirkt viņas klusuciešanu, tad būtu labi. Bet ' Kazrags par to šaubījās. Pirmo reizi viņš Nineti bij tādu redzējis. Viņa pat kliedza. Kliedza tās lūpiņas, kuras viņš bij paradis dzirdēt tikai čivinot. Tā bij slikta pazīme. Kazrags juta, ka blakus vecajai bēdai pievienojusies vēl jauna.

Bet ja nu Vallija nebūtu tanī liktenīgā rītā ieradusies vasarnīcā? Ja nu viņi būtu nosvinējuši kāzas un tikai tad Ninete būtu atnākusi ar savu satricinošo paziņojumu? Var būt, ka tas būtu vēl šausmīgāki. Vallija, bez šaubām, būtu aizgājusi. Tātad no viņa — no direktora būtu aizbēgusi sieva. Vienīgais labums būtu bijis tas, ka viņš Valliju, šo nevainīgo meiteni, būtu ieguvis. Par šādu ieguvumu varētu samaksāt pat ar lielākām ciešanām. Bet tagad viņš cieta ne par ko. Cieta, nepaguvis izjust laimi. Tas bija netaisni, vairāk kā netaisni! Viņa smagās nopūtas sauca pret debesiem. Kā tagad lai viņš pierunā, kā lai pārliecina Valliju, ja viņa kādā dienā ierastos? Reiz taču viņš to satiks. Viņas atvaļinājums nobeigsies, un viņa nāks darbā. Kur citur viņa viena paliks bez līdzekļiem?

Pāri priedēm nāca vakars vēl skumjāks nekā diena. Viņš nāca pelēkiem soļiem un saules atblāzmas pirkstiem aizskāra Kazraga karsto galvu. Tanī naktī viņš atkal neatrada mieru savā mīkstā gultā. Viņu mocīja sapņi ļaunāk kā jebkad.

Kad otrā dienā Kazrags ieradās ministrijā, viņu jau gaidīja Salmiņš. Tas bij pavisam nobēdājies un sarāvies.

— Nu, ko pateiksat? — jautāja Kazrags.

— Ko nu lai saku? Nav nekā. Vai jūs arī nekā nezināt par Valliju?

— Nē, nezinu.

Salmiņš jau no paša rīta uzvēla akmeni Kazraga sirdij.

— Es arī nekā nezinu. Tīri bēdu diena. Zelma arī uztraukusies. Es nemaz nedomāju, ka viņa tā mīl Valliju. Vakar pa visu lietu skrēja pa jūrmalu, to meklēdama. Muļķe, domāja to atrast tur. — Salmiņš apklusa. Arī Kazragaiji nebij ko teikt. Viņš jutās vainīgs, tas viņam lika klusēt.

— Tā nebij labi, tā nebij labi! Ja cilvēks grib doties svētā laulībā, tad viņam jāatmet citi sievieši. Mazākais, kādu laiku. Tad pēc var darīt, kā grib.

— Nu ko es? Man jau žēl... Es ciešu vairāk kā jūs. Bet izlietu ūdeni nevar sasmelt... — Kazrags nervozi cilāja papīrus. Viņam šodien nemaz nepatika Salmiņa apciemojums. Viņš nevarēja ne sev, ne Salmiņam palīdzēt. Ko līdzēja šīs sarunas? Salmiņš stāstīja, ka Rīgā viņas neesot. Tas apstaigājis visus

paziņas, pat tos, pie kuriem nevarēja sastapt Vallijm j Telegrafējis radiem uz laukiem. Šodien pienākusi ziņa, ka arī tur tās neesot.

— Ka tikai tas skuķis nebūs nobeidzies, — no- \ slēdza viņš savu stāstu. Kazrags klusēja joprojām. j Pēc laba brīža Salmiņš sāka no jauna: — Vallija ļoti ] patmīlīga. Nevarēja to kaunu pārciest. Lai nu kā, bet ] mana vienīgā brāļameita. Par maz, par maz es par i to rūpējos. Tā ir, kad cilvēks nododas veikaliem! j Jā!... Es tā priecājos, sak, apprecēsies labi. Nebūs vairs brunči jādeldē pa kancelejas krēsliem. Būs sava j māja, savs vīrs... Bet te nu bij tā precība! Tik vien bij, ka negodā tika. Visi runā, visi jautā: kad būs ļ kāzas? Bet tu stāvi kā muļķis un nezini, ko atbildēt, j Nevajadzēja sākt...

Kabinetā ienāca Ķiplociņš. Viņa smaidošā seja bij 1 kā pavasara diena. Kazrags atcerējās sarunu ar | Zelmu un ļauni pasmaidīja. Ķiplociņš nelikās to redzot. Sasveicinājās ar kungiem. Tagad viņš bij vecā- f kais darbvedis un tādēļ direktora kabinetā varēja justies daudz brīvāki.

— Vai jūs esat dzirdējuši, Ķiplociņa kungs, mana brāļameita Vallija diez kur palikusi?

Kazrags bij gandrīz laimīgs, ka Salmiņš uzsāka šo valodu. Viņš jau sen gribēja parunāt par šo lietu ar Ķiplociņu, bet neatrada vajadzīgās drosmes.

— Tiešām? — brīnējās Ķiplociņš. — Bet es domāju, ka tā lieta nemaz tik traka nav. Šodien no viņas kancelejā pienākusi vēstule, kurā viņa lūdz to atsvabināt no darba.

Abi veči skatījās uz Ķiplociņu kā uz brīnumdari, kurš ar pāris vārdiņiem atsvabinājis viņus no baigas sajūtas. Lai nu kā, Vallija bija dzīva. Salmiņš varēja priecāties un Kazrags cerēt. Cilvēka sirds ir tāda muļķe, ka viņa cerē pat tad, kad viņai nav vairs nekāda pamata to darīt.

Ķiplociņš pasniedza Kazragam vēstuli. Bet tā viņam vairāk nepateica kā Ķiplociņš. Vienu tikai viņš redzēja — ka vēstule nosūtīta no Rīgas.

— Paldies dievam, — teica Salmiņš. — Bet ko gan viņa domā iesākt, atsacīdamās no vietas?

Neviens viņam neatbildēja. Kazrags skatījās vēstulē — to bija rakstījusi Vallijas roka. Arī viņš domāja: ko tagad viņa darīs? Var būt, ka būs apmierinājusies, pārlikusi. Piedos, nāks pie manis.

—r Neko nevar darīt, — teica viņš skaļi, — ja cilvēks negrib strādāt, tad viņš ir jāatsvabina no darba.

Kazrags nespēja dusmoties uz Ķiplociņu. Tas šodien bij tik mīļš, tik sirsnīgs. Varbūt viņš^ ne pie kā nebij vainīgs. Viss nokārtosies, un būs labi.' Ninete... bērns... Direktora seja atkal aptumšojās. Bet viņa mīl naudu: to varēs nopirkt. Būs labi.

Salmiņš aizgāja smaidīdams un nolēma savā sirdī vairāk rūpēties par Valliju. Saprotama lieta, ka viņa nevarēja strādāt ministrijā, ja tādas attiecības ar pašu direktoru. Salmiņš vairs nevarēja saprast, kādēļ viņš šīs laulības bij gribējis. Sitas Kazrags, vecs izvirtulis! Kādreiz cilvēks ir akls. Zelts iepūt acīs. Un viņam izlikās, ka tas šodien var daudz labāk redzēt. Pat iela bij tik gaiša. Arī Zelma laikam priecāsies. Pēdējās dienas nekā vairs nebij no skuķa.

Kazrags skatījās uz Ķiplociņu un nevarēja saprast, kādēļ viņš šo jauno, dzīvo puisi visu laiku bij tā neieredzējis. Ja Ķiplociņš bij kādreiz bijis rupjš, tad tā laikam bij arī direktora vaina. Kazrags sajuta, ka ne vienmēr ir bijis pret to cilvēcīgi laipns, bet bieži direktoriski uzpūtīgs.

— Ķiplociņa kungs, — teica viņš, — jūs mani varētu apciemot jūrmalā. Es dzīvoju gluži vientuļi un dažreiz pat skumji. — Kazrags juta, ka tagad Ķiplociņa izlaidīgās asprātības būtu īstā laikā un dažu

labu reizi izklaidētu viņa smagās domas. — Jūs laikam arī dzīvojat jūrmalā?

— Jā, — atbildēja Ķiplociņš. — Es pateicos par uzaicinājumu. Es labprāt to izlietošu, lai gan laika nav daudz. Man tagad bieži jāpaliek ministrijā arī pēc trim. Bet nu, gan jau kādreiz.

— Pienākat, pienākat, — lūdz direktors. Tagad arī Ķiplociņš nebij tik mazs ierēdnis, un ar viņu satikties Kazragam nemaz nebij par apsmieklu.

Ķiplociņš strādāja tiešām ļoti daudz. Arī šodien viņš vēlu aizbrauca uz jūrmalu. Vallija bija nogaidījusies ar pusdienu. Viņa bij iejutušies jau pilnīgi savā jaunajā lomā. Kad Ķiplociņš viņai stāstīja, ka ministrijā pienākusi viņas vēstule un ka tā vairs nav ierēdne, bet tikai namamāte, tā priecīgi iesaucās:

— Paldies dievam!

Viņi bij izrēķinājuši, ka abi pelnot nepelnīs vairāk. Arī kalponei bij jāmaksā. Un tādēļ Vallija ar smaidu uz lūpām uzņēmās šo grūto amatu. Pēc garlaicīgā darba ministrijā bij tik saldi būt mājās un rūpēties par dažādiem sīkumiem. Ķiplociņš stāstīja, ka visi priekšmeti runājot, kuriem Vallija pieliekot savu roku. Tie stāstot par dzīvību, kārtību un prieku. Tos Vallija redzot cauru dienu, un tie redzot Valliju. Starp tiem esot nodibināta brīnišķīga saite, kura saistot tos ar Valliju. Un līdz ar to viņa māja Ķiploci-ņam kļūstot tik mīļa un nepieciešama. Bij saradušās nez no kurienes grāmatas, un vāzēs smaidīja puķes. Jūra bij kļuvusi citāda, un arī mežs bij pārvērties. Darba laiks bij izstiepies, un vilcienu ātrums samazinājies. Ķiplociņam likās, ka viņš savu Valliju redz pārāk īsu laiku.

Viņi tikko bij paēduši pusdienas un sāka šķirstīt laikrakstus, kad Vallija vasarnīcas dārzā izdzirda pazīstamu balsi. Viņa klausījās, bet neticēja savām ausīm. Nē, tā tomēr bija Zelmas balss.

— Mīļais, tevi laikam meklē Zelma, — iesaucās Vallija, — viņa runā apakšā ar saimnieci.

— Ak dievs! Viņa laikam nāk man piedāvāt savu sirdi un naudu. Ko darīt?

— Paliec mierīgi te un pieņem to. Es iešu guļamistabā. — Vallija paņēma savu blūzi, kura bij palikusi uz krēsla, un ipgāja blakus istabā, aizvērdama aiz sevis durvis.

Drīz arī pieklauvēja. Uztraukusies un sakarsusi ienāca Zelma.

— Ā, Salmiņa jaunkundze! Kā izskaidrojams tas, ka jūs man parādāt tādu godu?

Zelma nezināja, ko teikt. Ķiplociņš tai pasniedza krēslu. Viņa atsēdās un pārmetošu skatu raudzījās Ķiplociņā.

— Nu, kā jums iet, jaunkundz? Kā pavadāt laiku?

— Es nevaru saprast, kur jūs esat palikuši. Es ta ilgojos jūs redzēt.

— Priecājos, ka arī pēc manis kāds ilgojas.

— To es zinu: visi vīrieši to grib. Bet par sievieti viņi domā tikai tad, kad tā ir acu priekšā.

— Nē, tad mēs nedomājam: tad mēs tikai skatāmies. — Savus vārdus Ķiplociņš pierādīja ar darbiem. Bet Zelma novērsās no viņa skata un sāka pētīt istabu. Viņa novēroja katru lietiņu — vai kaut kur nebij kaut kas saskatāms, kas atgādinātu Valliju. Bet nekā aizdomīga.

— Jūs man nedevāt savu adresi, bet es tomēr to dabūju.

— Ja cilvēks ir uzņēmīgs, viņš visu var izdarīt.

— Jums ir divas istabas?

— Jā ... Nē, nē.

— Kas tur dzīvo? — Zelma rādīja uz otras istabas durvīm.

— Tur? Kur? Ak tur? Viens cilvēks. — Ķiplociņam nāca smiekli, bet pēc viņa nesakarīgās atbildes Zelma kļuva vēl domīgāka.

— Jūs laikam nezināt, Ķiplociņa kungs, ka Valiija nez kur palikusi. Tēvs gan teica, ka viņa tepat Rīgā esot.

— Bet tad jau viņa nav pazudusi.

— Nu jā, bet... Ja cilvēks neuzdod savu adresi, tad viņš citiem ir tikpat kā pazudis.

— To viņa varbūt vēlāk izdarīs.

— Kad es jums taisnību saku — man šī adrese ļoti maz interesē. Bet tur ir cita lieta.

— Kas?

— No tām kāzām viņai ar Kazragu laikam nekas neiznāks. Tur tādas nesmukas padarīšanas.

— Kas tad? — ar lielāko interesi jautāja Ķip-lociņš.

— Viņa pie Kazraga atradusi sievieti. Tēvs tā teica.

Sievieti? Cik šausmīgi! Nu saprotama lieta, ka kāzām tad jāizjūk.

— Jā, tādi ir tie vīrieši! Nevar viņi nociesties. Viņiem vajagot. Kā mēs, sievietes, dzīvojam līdz laulībai godīgi.

— Bet jūs laikam labi zināsat, cik tas ir grūti.

— Nu, var jau arī tāpat paamizēties. Citādi jau vīrs visu mūžu pārmetīs: tu tāda un tāda! Bet paši? Nu, par to nav vērts ne runāt.

— Tad jūs arī gribat gaidīt līdz laulībai?

— Katfēļ ne? Tad jau arī būs laika. Laulībā esot viss atļauts. Sievieti kontrolējot tikai vienreiz mūžā.

— Tad jūs sevi glabājat šai kontrolei?

— Kam tad citam? Ja nevajadzētu aprēķinu nodot, neviens neskopotos.

— Es jums ieteicu drīzāk precēties.

— Jā, bet es laikam neapprecēšos pirms Vallijas kāzām. Es šfs kāzas tā gaidīju. Un tagad diezin kad es sagaidīšu jūsu apciemojumu. — Zelmas skats bij skumjš.

— Ak tā? Tas apciemojums... Es tiešām nezinu, kad varēšu aiziet. Ir tādas lietas...

— Nu kas? Runājat! Jūs man solījāties.

— Nu, es tagad esmu ļoti aizņemts. Es domāju, ka aiziešu pie jums pēc savām kāzām ar savu jauno sievu.

— Ko? Ko jūs teicāt? — Zelmai likās, ka viņas ausis sākušas dzirdēt maldīgi.

— Es teicu, ka precēšos. Vai jūs neatceraties? Jau toreiz, kad mēs ēdām kopā vakariņas, tika par to runāts. Vai tas nav dabīgi, ka cilvēki manos gados precas? Līdz ar to viņi atsvabina vienu no tam sievietēm, kam apnicis ir būt godīgām, jo pēc jūsu vārdiem laulība ir brīvība. Un brīvība — negods.

Zelma neklausījās uz Ķiplociņa vārdiem. Viņa bij novērsusies. Acīs bij saskrējušas pat asaras. Viņa atcerējās visu. Tātad Vallija nebija pie viņa. Toreiz viņš teica to Vallijas klātbūtnē. Viņam nebij ne mazākā iemesla cerēt uz Valliju, jo Vallija bij direktora līgava. Tā bij kāda cita šausmīga sieviete. Ķiplociņš visu laiku bij ar viņu tik sirsnīgi runājies, bij devis cerību... Jā, bet kādu cerību viņš tai bij devis? Un ar ko? Bet nekā cita viņa nevarēja izdomāt — bij tikai apsolījums to apciemot. Un toreiz, kad viņa ģērbās jūrmalā, varbūt pāris viņa pieskārienu bij intīmi. Bet tos arī visādi varēja saprast. Te viņai vairs nekā nebij ko darīt. Viņa piecēlās.

— Vai jūs jau domājat iet? — jautāja Ķiplociņš kā izbrīnījies. — Es jums varētu piedāvāt glāzi tējas.

Nē, Zelmai tējas negribējās. Lai pierādītu savas ierašanās iemeslu, viņa jautāja:

.— Vai jūs tiešām nezināt, kur Vallija atrodas?

— Kā ne? Viņa ir tepat.

— Tepat.

— Nu jā tepat. Vai nu Rīgā, vai jūrmalā. Vēstule bij nosūtīta no Rīgas.

Zelma aizgāja. Viens sapnis bij atkal izsapņots. Šoreiz viņas mīļais nemaz nebij paguvis apskatīt visas tās tualetes, kuras tā bij iegādājusies tam par prieku. Viņa nebij paguvusi arī ar viņu labi izamizē-ties. Pat neviena skūpsta, neviena sirsnīga apkampiena tas nebij viņai novēlējis. Sīs atmiņas bij ļoti bēdīgas. Tās ilgi nevarēja karsēt asinis. Bij atkal jāuzmeklē jauns sajūsmas priekšmets un tēva bagātība jāizrāda jaunās tualetēs. Pieklājības dēļ dažas dienas jāpasēro, jāvalkā pelēki un melni apģērbi. Tad mierīgi var pāriet uz gaišākiem toņiem un atkal par jaunu likt sirdij straujāk pukstēt.

Vakarā, kad bija jau satumsis, Ķiplociņš ar Valliju aizgāja pie Ninetes. Viņi gāja diezgan bailīgi, jo Vallija negribēja satikt Kazragu, kamēr nebūs Ķip-lociņa kundze. Bet Kazraga vasarnīca bij tumša un tukša. Ninete, kā parasts, bij jautra un smaidoša. Arī Vallija bij kļuvusi par tādu. Jautrībā un asprātībā viņas varēja tagad viena ar otru sacensties. Viņi apspriedās ilgi un nopietni. Šī apspriede stipri atšķīrās no tās, kura bij noturēta dažus mēnešus agrāk. Toreiz viss bija tikai joks. Tad dienas kārtībā bij iedomīgā direktora izzobošana. Joks bij samezglojies. Komēdijas varoņi iedzīvojušies savās lomās. Tagad apspriedes dalībnieki vairs negribēja jokot, bet pašķirt dzīves lapas, ko viņi jau pa daļai bij izdarījuši. Ķip-lociņam hetrūka ne labu padomu, ne lietišķu aizrādījumu, lai gan teica, ka ar tiem negribot pakalpot dāmām. Jo, kas zin, uz tādiem sabiedrotiem kā Ninete un Vallija nevar daudz palaisties. Viņš labi atcerējās, ka pats, to negribēdams, bij iekļuvis intrigas centrā un cietis varbūt vēl vairāk kā pats Kazrags. Bet, pateicoties šai intrigai, viņš bija dabūjis Valliju.

Divi darbinieki bij atalgoti: Ninete vēl gaidīja savu algu. Ķiplociņš teica:

— Tev šodien jāiet pie Kazraga.

— To es arī izdarīšu.

— Bet viņa laikam nav mājās?

— Nu, gan viņš ieradīsies. No tā laika, kamēr pilsētas dzīvoklis ir iekārtots, viņš tur nekad nav palicis pa nakti. Viņam skumji gulēt divās gultās vienam. Tiklīdz vasarnīcā atspīdēs uguns, es iešu turp.

— Katrā ziņā paņem laikrakstu līdz, varbūt tas tev varēs noderēt.

Ķiplociņš ar Valliju aizgāja. Vakars bij tumšs, tomēr otrpus ielai viņi ieraudzīja Kazraga lielo stāvu.

— Cik laimīga es esmu, ka tiku no viņa vaļā, — teica Vallija, pieglauzdamās Ķiplociņam.

Ninete pa to laiku pārģērbās, uzvilka pelēku, mūķenes nopietnu apģērbu, paņēma šīs dienas laikrakstu un smaidīdama devās pie Kazraga. Pie direktora vasarnīcas durvīm viņai izdzisa smaids. Viņa pieņēma cietušas sievietes izskatu. Ninete labi zināja, ka loma tikai tad labi padodas, ja spēlē grimā un pie piemērotām dekorācijām. Un šoreiz viņa savu lomu gribēja nospēlēt labi. Ja cilvēki būtu labāki aktieri, nekā viņi ir, tad viņiem arī labāki klātos virs zemes. Nelaime nav nekas cits kā izgāšanās savā lomā. Uz dzīves skatuves aplausi vēl vairāk vajadzīgi nekā teātrī.

Nometis svārkus uz krēsla, Kazrags sēdēja plet-kreklā un lika uz galda pasjansu. Kārtis nervozi slīdēja caur viņa pirkstiem. Ninete skatījās uz viņa plato zili strīpoto muguru. Viņš, kā likās, nemaz nejuta, ka Ninete stāv pie verandas stikla durvīm. Ninete nepieklauvēja, viņa iegāja droši kā savā mājā. Kazrags pacēla acis no kārtīm un uzlūkoja to.

— Tu atkal te?

— Kur citur lai es būtu kā pie sava bērna tēva?

— Tev vēl nav nekāda bērna.

— Ja nav, tad būs. To sieviete arvien labāk zin par vīrieti.

— Bet ja es apstrīdu un apgalvoju, ka tas nav mans bērns?

— To tu nevari izdarīt. To tikai sieviete zin, kas ir viņu bērnu tēvi. Vīrieši arvien ir ticējuši, ja viņi nav bijuši nelieši, kad sieviete tiem teikusi: tas ir tavs bērns. Šie vārdi ir vienīgais apgalvojums. Tiem jūs varat ticēt vai neticēt.

— Jā, bet ko tad tu galu galā no manis gribi?

— Ko es gribu? Es domāju, to tu labi sapratīsi.

— Nē, to es nevaru zināt, kādas idejas rodas tavā muļķa galvā.

— Es gribu zināt, kad mēs iesim uz dzimtsarakstu nodaļu, pie mācītāja.

Kazrags sāka skaļi smieties.

— Vai tu domā, ka esi muļķi atradusi?

— Nē, gluži otrādi: muļķi es nekad negribētu par vīru.

— Nē, tevis es neprecēšu. Tādas lietas tu izmet no galvas. Tas vēl nekad nav noticis, ka kāds departamenta direktors būtu apprecējis bārdāmu, un tas arī nekad nenotiks.

— Bet mācītājs var apprecēt kaildejotāju. Un vēl krogā nodzert kāzas.

— Nu, tad pameklē sev mācītāju.

— Kādēļ es iešu pūlēties, ja man ir jau direktors?

— Direktoram tu neesi piemērota sieva.

— Vai tu zini savu kolēģu sievu biogrāfijas? Tur ir vēl labāki eksemplāri. Bufetes mamzeles, ķēkšas, izbankrotējušas kantoristes un meitas, kuras pirms laulībām taisījušas desmit abortus.

— Neapvaino labākās sabiedrības dāmas!

— Vai es viņas gribu apvainot? Turpretim es gribu viņas cildināt, aizrādīt, ka arī pirms laulībām

viņas ir kaut kas bijušas. Progresīvas sievietes, ar amatu.

— Stāv klusu! Nebāz savu degunu, kur nevajaga! Tās ir sievietes, pret kurām tev vajadzētu izturēties ar godbijību.

— Labprāt, ja viņas izturēsies arī pret mani ta. Bet klusēt es neklusēšu. Es tev vēlreiz pasaku: kad mēs brauksim uz Rīgu un nokārtosim to, kas ir jānokārto?

— Vai tad man tevi pavadīt? Tu viena nevari aizbraukt pie ārsta?

— Es savu bērnu nenokaušu un pie ārsta neiešu!

— Naudu es tev iedevu.

— Tu gribi nopirkt slepkavu?

— Nerunā muļķības! Es tev jau teicu, ka no taviem nodomiem nekas neiznāks.

— Uz ko tad tu vēl ceri? Uz Salmiņa jaunkundzi? — Ninete savukārt sāka smieties un nometa šīsdienas laikrakstu uz galda Kazragam taisni priekšā. Nesapratnē Kazrags raudzījās Ninetē.

— Ko tas nozīmē? — jautāja viņš.

— Nu paskaties! Tu laikam vēl neesi lasījis?

Laikrakstu viņš bija gan pavirši izskatījis cauri,

bet nekā sevišķa tur nebij redzējis. Viņu pārņēma baigas jūtas. Ka tikai kas ļauns nav noticis ar Val-liju? Viņa varēja nokavēties, atstāt vēstuli un uzkraut tam septiņus elles grēkus uz direktoriskiem pleciem. Viņš atšķīra laikrakstu un sāka starp nelaimes gadījumiem meklēt Vallijas vārdu, bet nekā nevarēja atrast.

— Ne jau tur, — iesaucās Ninete un parādīja dzimtsarakstu nodaļas ziņojumu.

Kazrags juta, ka zeme zūd zem kājām. Viņš skatījās uzmanīgi. Bet burti lēkāja tādā velnišķīgā dejā, ka nekā nevarēja salasīt. Viņš meklēja brilles, bet nevarēja tās atrast pletkreklā. Ninete novēroja viņa kustības, piesteidzās pie svārkiem un izvilka no tiem meklēto. Kazrags paņēma tās ar īgnumu. Šoreiz tā pakalpība, par kuru viņš senāk tā bija priecājies, viņam izlikās pat uzbāzīga. Viņš nodomāja: nemaz necenties, es tevi tomēr neprecēšu! Bet kas gan bij laikrakstā? Ļauna pašsajūta viņu mocīja. Rokas trīcēja. Brilles bij gan uzliktas, bet tomēr viņš nekā nevarēja salasīt. Uztraukums padara aklu. Ninete parādīja ar pirkstu vajadzīgo vietu un ska|i izlasīja:

— «Ierēdnis Alberts Ķiplociņš no Rīgas ar ierēdni Valliju Salmiņ no Rīgas ...» Nu, tu redzi, tu redzi? — sauca viņa.

Jā, Kazrags tagad redzēja. Bet viņš negribēja ticēt savām acīm. Tas tā nedrīkstēja būt! Ninete bij viņu apbūrusi, apmānījusi viņa acis. Var būt, ka viņa šo numuru bij likusi speciāli nodrukāt, lai viņu mocītu. Tas nevarēja būt! Tas vairs nebija pat dieva taisnais pirksts, kas viņu sodīja, tā bij velna nešķīsta izdoma. Mēmi Kazrags raudzījās vakara palsajās ēnās. Vai tā nebij šausmīga ēna, pat kapa tumsa, kas viņam bij uzmesta virsū? To viņš vismazāk bij sagaidījis. Cerība visās šais garās dienās nebij atstājusi Kazragu. Šī cerība bij kā ogle, kas klusu vēl kvēlo sen izdzisušos pelnos. Bet nu? Vai tiešām viss bija sabrucis?

— Tas nav taisnība! — kliedza viņš, uzlēkdams no sēdekļa. — Tu melo!

— Es tev to neteicu, — gluži mierīgi atbildēja Ninete. — Tu pats to izlasīji laikrakstā.

Kazrags atkal paņēma nelaimīgo, apdrukāto lapu. Jā, tur stāvēja burts pie burta — neapšaubāmi un negrozāmi. Varēja lasīt, cik gribēja, bet tur palika viens un tas pats. Tātad viņi ir bijuši dzimtsarakstu nodaļā? Turpat, kur Ninete gribēja viņu tagad vest. Var būt, ka viņa jau dzīvo pie tā... Kazrags apsēdās. Viņš bij domājis, ka ir jau satriekts, bet tā bij bijusi tikai nelaimes pirmā pakāpe. Nu šīs šausmas visā pilnībā uzkrita uz viņa nogurušās galvas. Atkal viņš stāvēja viens pasaulē. Pie tā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Te sēdēja gan Ninete. Kādēļ gan tā nebij tāda, kādai tai vajadzēja būt? Klusi kā mirējs, kuram pēdējā stunda pienākusi, viņš jautāja:

— Vai tu nezini, kur viņa tagad ir?

Ninete piegāja tam klāt un maigi uzlika roku uz pleca.

— Kur tad citur viņa var būt, mīļo direktoriņ, kā pio Ķiplociņa.

— Tā? Bez laulības? — iesaucās viņš.

— Nu jā. Viņa tevi nekad nav mīlējusi. Man liekas, ka tā tikai meklēja iemeslu, lai tiktu no tevis vaļā. Tūliņ viņa laikam aizgāja pie Ķiplociņa. Vēl sliktāk būtu bijis, ja viņa pie altāra būtu pateikusi «nē» vai arī vēlāk, kļūdama par tavu sievu, būtu uzturējusi sakarus ar Ķiplociņu.

Kazrags klausījās Ninetes vārdos un domāja. Viņam bij it kā gaisma uzaususi. Mīlestība gan laikam tāda neizskatījās. Vai Vallija bij gribējusi viņu. precēt? Arī uz to bij jāatbild ar «nē». Viņa atteicās no visa, ko Kazrags tai piedāvāja. Viņa bij bijusi tik skumja un kādreiz pat ironiska. «Direktora kungs» un «direktora kungs», un «kā jūs gribat» — tie bij viņas mīlestības vārdi. Un kas būtu bijusi par dzīvi ar sievu, kurai vīrs tik vienaldzīgs? Viņas atturība un lepnums bij tikai antipātija pret direktoru. Viņa būtu atradusi sev mīļāko, uzmeklējusi Ķiplociņu, pret kuru viņa izturējās arvien ar lielāko sirsnību. Pat noliedza viņam slikti atsaukties par šo zelli, kurš tagad novedis viņu līdz izmisumam. Ak, tādēļ šim Ķiplociņam vajadzēja šo jauno vietu! Un tādēļ arī viņa atteicās no darba. Cik vienkārši tas bij, vienkārši līdz nejēdzībai! Ja būtu šis Ķiplociņš še, viņš samaltu to pelnos. Bet vai ar to būtu kas līdzēts?

Skaidri redzams, ka Valiija ir to mīlējusi, ka griezusies taisni pie viņa. Var būt, ka viņa visu laiku uzturēja ar to sakarus un ar savu mīļāko kopā zobojās par vecā Kazraga naivumu. Var būt, ka šie sakari jau bija pirms direktora iepazīšanās ar Valliju. Ak, tad tādas ir tās godīgās meičas, kuras valkā vienkāršās angļu blūzītes un atsakās no briljantiem! Pirmo reizi Kazragam radās pret Valliju dusmas. Ar savu izturēšanos tā bij aprakusi viņa sievietes ideālu. Neviena nebij labāka par Nineti. Visas viņas bij vienādas, vienalga, kur tās strādāja — bārā vai ministrijā. Vienas ņēma naudu, otras cilvēka dvēseli. Vienas smējās vienu vakaru par vīriešu mīlu, otras visu dzīvi.

Kazragam likās, ka viņš redz raibu sieviešu rindu, kuras iet viņam garām, cenzdamās kairināt viņu ar savu sievišķību. Tur ir gaišmates un tumšmates, mazas un lielas. Viņas sola visu, ko dzīve var dot. Bet liekas, ka viņas par to arī prasa visu dzīvi. Visu dzīvi par krūšu maigumu un lūpu saldumu. Nē, viņas Kazragu vairs neviļinās ar saviem kairinošiem smiekliem! Kazrags pazīst ne tikai kājiņu slaidumu, bet arī papēdīšu asumu. Starp sārtām lūpām balti mirdzošie zobi nav tikai rota vien. Kazrags zin, kā šie zobi prot iekosties pašos sirds muskuļos. Roku maigie mājieni, glāstu izsmalcinātā imitācija bieži pārvēršas par sitienu godīga pilsoņa sejā. Visas viņš pazīst šīs sievietes! Zin, ka zem greznajām lupatām glabājas čūskas auksta miesa, kura, mazākais, nav lemta sasildīt viņa rokām. Šo miesu kaislība ir tikai māns, lai iegūtu viņu, viņa dvēseli un naudu. Nē, viņš tās vairs negrib. Dzīvos bez sievietēm, kā ir dzīvojis. Liela daļa no mūža ir nodzīvota, nodzīvos arī atlikušo. Vai viņš ir pirmais, kurš paliek bez ģimenes? Nevar jaunu dzīvi celt uz drupām, un drupas bij viņā. Jaunība nenāks atpakaļ ar savu drosmi, kā mati neataugs uz kailā pakauša. Viss, viss ir nobeidzies!

— Ko tu vēl te stāvi? — viņš jautaja Ninetei. — Ej! Tev te nekā vairs nav ko darīt. — Viņa balss bij k|uvusi klusāka. Tur vairs nebij paļāvības uz sevi. Tā bij kā zvans, kuram piekārta papīra mēle.

— Es neiešu, direktoriņ. Es nevaru iet, kad tu esi tā noskumis. Tu tik slikti izskaties — man bailes tevi atstāt. — Ninete tiešām bij izbijusies. Viņa sēdēja uz dīvāna un vēroja Kazragu. Bet tas, likās, to vairs neievēroja. Istabā bij kluss. Tikai modinātāja pulksteņa tikšķiem bij sadzirdami. Kazrags bij atspiedis galvu rokās un, likās, kaut ko domāja. Varbūt viņš arī nekā nedomāja, tikai klausījās savās sāpēs.

Ninetei, kura nebij apradusi skatīties vīriešu sastingušajās sejās, bij nepanesams tāds stāvoklis. Pirms bija baigi, tad kļuva vienkārši garlaicīgi. Viņa piecēlās un iegāja virtuvē. Tur sēdēja Kalniņiene un lāpīja direktora zeķes.

— Kā jums iet, saimniec! Sen neesam redzējušas.

— Kā nu iet, jaunkundzīt: dzīvo un strādā. Tikai mūsu kungs pēdējā laikā tāds domīgs vien staigā. Jūs arī vairs nenākat. — Kalniņiene izturējās labi pret Nineti, kā arī tā pret viņu. Ninete zināja, ka uzturēt labas attiecības ar kalpiem ir pa daļai valdīt par pašu kungu.

— Viņš manis vairs negrib, — teica Ninete un apsēdās blakus Kalniņienei. — Negrib manis taisni tagad, kad visvairāk vajadzētu gribēt. Man būs bērns...

Kalniņienei izkrita zeķe no rokām. Zemu pār degunu noslīdēja brilles. Viņa gribēja tās dabūt uz acīm, bet brilles neklausīja. Likās, ka arī tās bij nobijušās no šausmīgās ziņas.

— Ko jūs sakāt, jaunkundzīt! Ko nu jūs iesāksat? Tāda nelaime, tāda nelaime!

— Ko lai dara. Teicu pašam. Bet šis dod naudu, lai ejot pie vecmātes. Tādas lietas es negribu darīt. Bērns ir svēts.

— Svēts jau, svēts, pa godam nācis. Bet vientuļai sievietei bērns — dieva sūtīta nasta.

— Jā, man nav neviena, kas mani aizstāv. Vīrieši to prot: pavest sievieti un atstāt. — Ninete taisījās raudāt.

— Ak, tu mīļā dvēselīt, ak, tu dūjiņ! Vai tiešām tas mūsu kungs būs tāds?

— Ar to kantoristi viņam izčibēja. Tā uzsaukta jau ar citu. Manis negrib precēt. Saka, neesot viņa ministrijā strādājusi, bet gan citur. Bet vai tad darbs nav visur vienāds?

— Kā ne, mīļā, kā ne? Katram sava maizīte jāēd.

— Vai jūs, Kalniņien, nevarētu kādu labu vārdiņu par mani ieteikt? Daudz jau nevajaga — tikai šad un tad atgādināt. Es jums būšu pateicīga. Ja es te ienākšu par kundzi, tad varat būt pārliecināta, ka maize jums būs līdz mūža beigām. Strādāt arī nevajadzēs daudz, es pieņemšu vēl otru kalponi. Jums būs tikai jāpasaimnieko.

— Paldies, paldies, mīļā jaunkundzīt! Vai tad nu es uz mutes kritusi? Dēļ tā bērniņa jau visvairāk ir jāgādā. Jauns meitietis, skaists kā lelle, bet lelle jau rokās. Tāds vecis! Un tomēr! Un tad vēl nav kauna atteikties no svētās laulības! Laimīgs varētu būt, ka pēc vienas brūtes dabū otru un vēl ar pilnu klēpi. Lepoties viņam vajadzēja: jauna, skaista, iznesīga... Bet cilvēks jau nekad neredz, kad laime nāk rokās.

— Vai es labi pret viņu neizturējos? Visas iedomas izpildīju. Pat neatrunāju, kad gribēja precēties. To nelaimi neparedzēju. Domāju: ja jau manis negrib, ko es tur uzbāzīšos. Tā mums, tām godīgām, iet.

— Tā nevar, mīļā, ar vīriešiem, tā nevar. Viņi ir jāsatur stingri kā neganti zirgi. Ieskrien paši grāvī un iemet ari citus. Es jau zinu: trīs vīri bijuši. Arī bez grēka neesmu.

— Diezin ko viņš dara? Vai jūs neuzvārītu teju? Kungam tā nāks par labu. Viņš ļoti uztraucies.

— To jau var.

Ninete Kalniņienei neļāva galdu klāt, bet pati paņēma glāzes un nesa tās istabā. Kazrags bij pārsteigts, to ieraugot. Viņš domāja, ka Ninete sen jau ir aizgājusi. Dusmīgi viņš pagrūda priekšā nolikto glāzi.

— Ko slaisties! — uzsauca viņš.

— Kādēļ tu bļauj? Ar to vēl nekas nav panākts.

— Vai tu domā, ka tu ar to kaut ko panāksi, ka klāji galdu? Es tev esmu teicis jau vairāk reižu, ka tu man neesi nekāda sieva un tāda arī nebūsi.

— Nu labi! — Ninete atmeta savu padevību. — Es iešu. Bet to es tev saku, ka bērnu uzturēt viena es nevaru. Bet dzīvot viņam būs! Lai viņš nāk pasaulē savam tēvam par apsmieklu. Piedzims — aiznesīšu viņu uz ministriju un nodošu pašam ministram. Lūgšu, lai viņš to nodod tev. Es visu izstāstīšu par tevi, kā tu rīkojies ar sievietēm. Es izstāstīšu, ka tev ir daudz vairāk naudas, nekā tu nopelni, un ka tu pat negribi uzturēt savu bērnu. Man ir pazīstami žurnālisti — Arturs Tupiņš, tas arī tavas aizkulises pastāstīs pasaulei, Lai tad arī zin tauta, ko viņa ceļ godā un kam slavas dziesmas dzied. Es pati aiziešu uz «Zocialdemokrātu». Tas tāpat uz tevi ēdas. Tu jau arī nekur nederot kā ierēdnis. Melnu es tevi pataisīšu! Dzirdi! Pat tava miesīgā māte tevis vairs nepazīs! Nu, tagad es aizeju! Tu manis vairs neredzēsi, kamēr pats pie manis nenāksi. Redzēsim, kura negods būs lielāks — tavs vai mans. Pat es tevi nomelnotu negribēšu, kur nu vēl citas sievietes, tās godīgās. Tās bēgs no tevis kā no spitālīgā.

Durvis noskanēja. Ninetes vairs nebij. Kazrags gan gribēja viņai vēl kaut ko teikt, bet nepaguva, jo Ninete runāja tik ātri un skaļi, ka viņš netika pie vārda. Nu viņa bij aizgājusi, atstādama savus draudus kā pielādētu brauniņu, kurš mērķēts taisni viņa ierēdnieciskajā sejā. Katru acumirkli varēja sagaidīt, ka Ninetes mazā rociņa nospiedis revolvera atsperi un Kazrags sabruks lodes ķerts. Ja sabrūk viņa karjera, tad arī viņš ir sabrucis. Kas Kazrags bij bez varas un goda? Viņš bij kā tas kazrags, ko izskalo jūra. Varenie viņam mis virsū. Pat bērni varēs par to zoboties. Viņš sakaltīs smiltīs kā viņa vārda brāļi. Jau tagad viņš bija par apsmieklu citiem: vienkāršs ierēdnis apprecēja viņa līgavu. Ja būtu to darījis ministrs — būtu vēl savs attaisnojums, bet tagad nekāda.

Pulkstenis rādīja pusdivi, bet Kazrags vēl nekustējās no sava sēdekļa. Viņam bij patīkami, ka ap viņu ir tumsa un nakts. Nakts risina bēdu, bet arī aprok tās. Tumsa ir bez ēnām kā māte bez ļaunuma. Bet diena ir skaļa un gaisma nodevīga. Vēl vairāk viņš baidījās no cilvēkiem. Viņš satiks tos, un tie smaidīs ironiski. Viņam likās, ka. viss tas ir jau noticis, kas varēja notikt. Ninete viņa neslavu pa radio izplatīs visā pasaulē. Dzeltenīgā direktora sejā dega it kā sarkans pliķis. Šo pliķi bij situši daudzi, pazīstami un nepazīstami. Kad domas sāka jukt galvā un acis no noguruma vērās ciet, viņš iegāja gultā.

Kad otrā dienā saimniece iegāja guļamistabā un teica Kazragam, ka pulkstenis jau ir astoņi un brokastis galdā, viņš pameta tikai ar roku un piebilda, ka šodien viņš uz ministriju nebrauks. Bez sliktā garastāvokļa viņš jutās arī nevesels. Bija šausmīgs nogurums, un likās, ka visa miesa sāp. Tikai uz dažām stundām viņš bij aizvēris acis. Miegs no viņa bēga kā bērns no skursteņslauķa. Tā bij pirmā diena, kad Kazrags iztrūka ministrijā.

No gultas viņš piecēlās tikai ap pusdienu. Lika saimniecei atpūtas krēslu iznest dārzā un nosēdās saulītē. Šī saulīte bij labāka par visiem cilvēkiem. Viņa sildīja vecos kaulus, nekā par to neprasot. Viņa bij klusa. Tā sāka runāt tikai tad, kad viņā parādījās sveša cilvēka acis. šīm uzbāzīgajām acīm viņa atklāja to, ko tumsa bij slēpusi. Bet tagad viņa bij silta un mīlīga kā bērna roka.

Bet saimniece neļāva Kazragam klusi sarunāties ar sauli. Tā paņēma savu adīkli un iznāca ārā. Atsēdās uz verandas sliekšņa un stāstīja savus parastos stāstus. Tā stāstīja par savu pirmo vīru, otro un trešo. Par saviem bērniem, mirušiem un dzīviem. Par to, ka pasaule iet uz galu un ka Pestītājs vairs neatnāks zemes virsū, jo visa zeme ir tā apgānīta, ka tam vairs nav kur uzlikt savu svēto kāju. Grēka ir arvien vairāk. Kas izdarījis vienu, tas steidzīgi dara otru, lai pirmais aizmirstos. Neviens grēkus nenožēlo, jo to ir sakrājies tik daudz, ka viņi sniedz pat debesis. Tādēļ nav brīnums, ka arī dievs kļuvis ļaunāks un paši eņģeļi krituši grēkā. Kad zeme būs pavedusi debesis, tad notiks lielā pastardiena, kura nobeigsies ar elles mocību.

— Nožēlojat savus grēkus, jo tas kungs ir žēlojis jūs, — nobeidza viņa savu sprediķi.

Tad viņa uzsāka par Nineti, kas arī bij garās runas vienīgais mērķis. Kazrags teica viņai apklust, bet saimniece apgalvoja, ka viņa nav jaunāka par pašu direktoru un tādēļ viņai pilnīgas tiesības izteikt savas domas. Runa par Nineti nebija īsāka. Ilgi viņa to žēloja un pat apraudājās. Kazragu bij pārņēmusi tāda apātija, ka pie labākās gribas nevarēja aizliegt runāt, ne arī aizdzīt Kalniņiem. Vecās sievas stāsti viņu nesa lejup kā upes straujie ūdeņi. Viņš neredzēja ne krasta, ne pieturas. Viņš tikai juta straumes steidzīgo gaitu un ūdens dziļuma bezcerību. Ne-bij pamata, uz kura varētu uzstāties un teikt: «Es esmu es, he niecīga skaida, ar kuru rotaļājas straume.»

Un Kalniņiene runāja:

— Un kas tā par dzīvi? Jūs sēžat viens vecs un slims. Būtu sieviņa — ar maigu roku izdziedinātu visas vainas. Bērni — dieva svētība. Nelaimīgi tie, kas nomaitā paši savu miesu. No tādas domas vien jau cilvēks var saslimt. Ninetes jaunkundze ir laba. Arvien ar smiekliem un prieku. Kad viņa nāca pie mums, jūs bijāt pavisam cits cilvēks. Daudz jaunāks. Kas tagad ir no jums? Sapīcis, pielipis pie sava krēsla kā piepe pie koka. Pat darbā vairs nevarat iet. Nav darba — nav goda. Kur tas novedīs? Postu vien atnesīs tāda dzīve. Katrs grēks ir jāapsedz. Grēks prasa upurus, jo viņš ir no velna. Vai jūs gribat būt tas, kas velnam acīs smejas? Redzat, viņš jau lauž jūsu kaulus un plēš jūsu dvēseli. Jūs aiziesat no viņa, bet viņš atnāks pie jums. Ja negribat domāt par savu garu, tad padomājat par savu miesu. Kā jums patiks, ja jūsu bērns mirs badā un līdz ar to tā sieva, kura jums lemta no paša dieva. Tavi grēki tevi piemeklēs pie bērniem un bērnubērniem līdz ce-turtam augumam.

— Beidzat, Kalniņien, skaitīt savus pātarus, — teica pacietību zaudējušais Kazrags.

— Ja negribat dzirdēt manus patiesos vārdus — nerunāšu. Ko nu es, prasts cilvēks, direktora kungam varu teikt'. Kungam savi tikumi, darbaļaudīm savi. — Kalniņiene apklusa. Bet viņa bij panākusi savu: direktora domas bij ņēmušas jaunu virzienu. Arī viņam pašam likās, ka no tagadējā nespēka viņu var izglābt tikai sieviete. Sieviete? Nē, drīzāk sieva. Ar sievu bij savienots miers, pieticība un dzīves gala dabīgs noslēgums. Bij atkal pēc kaut kā jāsniedz rokas,, un jācer un jāgaida uz to, kas vēl nav bijis, bet kam jābūt, lai piepildītu dzīvi. Vallija bij izzudusi no viņa dzīves, atstādama tur vēl neizsāpējušas sāpes. Viņa fantāzijā atdzīvojās Ninetes sārtā seja. Vai tā nebij uzlikusi savas rokas uz viņa pleca? Viņš atcerējās vakar vakaru, kad viņa tam bij pieskārusies. Neievērojot ienaidu, viņš tomēr bij sajutis, ka viņu skar sievietes roka. Tā pati, kura tam sniegusi tik daudz baudas. Nē, viņš nedrīkstēja nodoties sapņiem un jūtelībai. Viņam bij jāzin, ko viņš var un drīkst darīt. Laulība ar Nineti uzspiestu traipu visai direktoru šķirai, kuru viņš turēja augstā cieņā un godā. Lai Ninete dzīvo un audzina savu bērnu un lai apciemo viņu. Viņš dos naudu. Bet vairāk viņš nekā nespēja darīt. Bet kā baigi rēgi saulainajā pēcpusdienā pacēlās Ninetes draudi. Nē, ar to laikam nekas nebij līdzēts. Šoreiz šai sievietei nevajadzēja naudas. Viņai vajadzēja viņu... Varbūt arī ne viņu — viņa godu, karjeru un sabiedrisko stāvokli. Viņai vajadzēja taisni to, par ko viņš visvairāk bij cīnījies, — visas dzīves darbu. Viņa ilgojās pēc tiem gadiem, kurus viņš bij nodzīvojis vientulībā, lai ar šo gadu darbu rotātos kā ar dārgu tualeti un varbūt lai taisītu savu karjeru. Jā, nauda te nelīdzēja. Nenovēršamais liktenis sekoja ik uz soļa, neatkāpdamies ne mirkli no viņa. Skumjas bij kā neķītrs kaķis, kurš izdzīts no mājas. Arvien tas atgriezās atpaka], kaut gan neviens to nesauca, ne arī gaidīja. Kaut Nineti varētu pārliecināt ar labu. Ar draudiem? Bet ar ko viņai varēja draudēt? Ar ko var draudēt cilvēkam, kuram nav ne goda, ne arī mantas? Tādam varēja tikai atņemt dzīvību ...

Kazrags nebij slepkava. Viņš bij godīgs pilsonis, kurš stingri turējās pie likuma burta. Ja viņš to pārkāpa, tad tikai tādēļ, lai tiktu pie lieka lata. To, ka direktoru algas nebij saskaņotas ar viņu sabiedrisko stāvokli un atbildīgo darbu, zināja katrs mirstīgais un pat dievs. Vai direktors varēja ēst to, ko ēd vienkāršs ierēdnis? Viņš taču nevar likt ķēkšai vārīt skābputru un pie tās piekost siļķi. Vai tādai ķēkšai būs cienība pret kungu? Sak, tāds vien ir kā mēs. Ķēkšai maksāja naudu — tā bij jānodarbina. Ķēkšas darbs arī maksāja naudu. Vajadzēja līdzekļu, lai virtuves māksla Latvijā uzplauktu. Labs ēdiens audzē labas miesas. Katrs to var saprast, ka pilnīgas miesas prasa vairāk drēbes nekā izkaltušas. Šis vēders, kurš tagad mierīgi gulēja krēslā, bij taču ar kaut ko jāapsedz. Drēbe bij tik dārga. Direktora gods to prasīja, lai apģērbs būtu no īstas angļu vadmalas. Viņš taču nevarēja aiziet pie Gustava kundzes un nopirkt sev pašaustu mēteli. To varēja darīt tikai tādi Ķiplo-ciņi. Arī drēbes šiem skaliem bij daudz mazāk vajadzīgs.

Kazrags zināja, ka valsts mehānismam vajadzēja ritēt kārtīgi. Jaunai valstij nebij tik daudz naudas, lai atalgotu kārtīgi savus direktorus. Taisīdams mazus veikalus, Kazrags palīdzēja valsts kasei. Līdz ar to viņš palīdzēja arī sev. Tas bij katra godīga pilsoņa pienākums. Kas gādā priekš sevis, par to gādā arī dievs. Viņš, Kazrags, jau nebija svētais tuksnesī, kurš varēja pārtikt tikai no lūgšanām. Darbā likums bij dievs. Likuma pārkāpumi bij ārpus darba.

Bet ko līdzēja viņa godīgums, ja ar to tam bija jāiet pazušanā? Viņam ir jāpazūd, lai dzīvotu viņa bērns. Šī pazušana nebūs mūžīga, Kazrags dzīvos, bet šī dzīve būs apsmiekla pilna. Ja tas dievs ir debesīs, par kuru runāja saimniece, kādēļ viņš neredz viņa sāpes? Un kādēļ tam vajadzēja darīt taisni tā, ka Ninetei ir bērns? Nē, viņš nevarēja pielūgt šo dievu, viņš juta, ka tas ir vainīgs. Netaisni ir sodīt to, kuru nav par ko sodīt. Ja dievs ir radījis dzīvi un cilvēkus, tad viņi ir tādi, kādus viņš tos radījis.

Varbūt viņam tagad tiešām jāpiesauc velns, lai tas to izglābtu no debesu netaisnības.

Dārza vārtiņi noklaudzēja. Kas gan varēja nākt? Kazrags neviena negaidīja. Vai viņš kādu bij saucis? Direktors pagriezās uz taciņas pusi. Viņam par lielu brīnumu tur nāca Ķiplociņš ar savu laipno smaidu uz lūpām. Kazrags gan atcerējās, ka viņš bij to uzaicinājis. Bet tagad, pēc visa notikušā, viņš vēl drīkstēja virināt viņa mājas durvis? Tā bij pārāk liela nekaunība! Nekaunīgais rādīja savus baltos zobus un sniedza Kazragam roku.

— Jūs, direktora kungs, slimojat? Nav labi, nav labi.

Direktors tam pasniedza trīs pirkstus, kurus Ķiplociņš sirsnīgi sakratīja. Tas, kā likās, negrieza ne mazāko vērību uz Kazraga nelaipno seju. Vasarnīcas durvīs stāvēja Kalniņiene.

— Lūdzu, atnesat man krēslu, — komandēja viesis. — Jums skaists dārzs — atgādina nolaistos pils dārzus. Taciņas aizaugušas, aristokrātisma pazīme.— Ierēdnis apsēdās uz krēsla, ko kalpone tam atnesa.

Kazrags vēl arvien klusēja. Ķiplociņš mierīgi atvēra portfeli.

— Te būs, direktora kungs, daži papīri. Es domāju, ka jūs arī rīt nebūsat ministrijā, un turēju par savu pienākumu atnest tos jums caurskatīšanai. Baidos, ka darbs neaizkavētos.

— Nebij vajadzīgs. Rīt es būtu Rīgā, — atcirta Kazrags.

— Sis apciemojums mani neapgrūtināja — es tepat vien dzīvoju. — Ķiplociņš izņēma papirosu etviju. — Lūdzu, — piedāvāja Kazragam.

— Pateicos!

— Es pavisam aizmirsu: jūs jau pīpojat tikai cigārus. — Viņš piecēlās un gribēja iet uz vasarnīcu pēc Kazraga cigāriem, jo tuvumā tos nekur neredzēja.

— Pateicos, nav vajadzīgs. — Direktors nepieskārās papīriem. Ķiplociņam vajadzēja tos iebāzt atpakaļ portfelī.

— Nu, kā tad dzīvo Salmiņa jaunkundze? — jautāja Kazrags ar ironiju.

— Pateicos! Man liekas, ka viņa labi jūtas. Pirmās dienas gan pēc visiem uztraukumiem viņa bij drusku savārgusi.

— Maina gan ātri viņa savas simpātijas.

— Man turpretim liekas, ka viņa gan to nedara. Kur nabaga meitēns varēja iet? Es viņu atradu Bulduru mežā gluži satriektu. Man arvien viņa ir bijusi simpātiska, un es ceru, ka tā būs laba sieva.

— Nu, par to es gan stipri šaubos, lai gan kādreiz domāju citādi. Sieviete, kura aiziet pie jauna vīrieša un ... un ... Negribas ne runāt.

— Ko lai dara? Jāuzmeklē jaunie, ja vecie ir pārāk netikumīgi.

— Kā jūs drīkstat uz mani tā teikt?

— Vai sevi arī pieskaitāt pie netikumīgiem večiem?

— Kā jūs uzdrošināties! Es esmu direktors!

— Direktors? Mēs neesam ministrijā. Cilvēka jūtās tituļi spēlē niecīgu lomu. Tagad es runāju ar jums kā ar cilvēku.

— Jūs esat pārāk nekaunīgs, jaunais cilvēks!

— Jā, jauns cilvēks es esmu. Tam negribu protestēt. Runāju nekaunīgi? Varbūt arī. Bet tāds ar tādu saprotas. Cik necik godīgs cilvēks, kas pat nav direktors, pārtrauc sakarus ar savām mīļākām, ja ir nodomājis p-recēties. Un, ja vīrietis īsti mīl sievieti, tad viņš nemaz nav spējīgs atrast baudu citas sievietes glāstos. Un, ja tā nav bijusi īsta mīla, tad nav arī par ko uztraukties. Es negribu jums arī nekā ļauna teikt: jūs esat tāds, kāds jūs varat būt. Es jūs cienu ar visām jūsu vājībām. Bet tas, kam pašam nav morāles, nedrīkst to sludināt.

— Bet kade| jus? Taisni jus? Kādēļ viņa pie jums gāja?

— Vai tas nav vienalga? Tas ir noticis fakts. Un vai maz tādu notiek dzīvē. Es nemaz nenācu pie jums, Kazraga kungs, lai strīdētos un saceltu ienaidu. Jūs labi zināt, ka pie visas tās lietas jūs esat vairāk vainīgs nekā es. Es gribēju ar jums draudzīgi izrunāties un pārliecināties par jūsu veselības stāvokli. Es nekad neesmu jums ļauna gribējis.

Kazrags nemierīgi sakustējās savā krēslā. Viņš juta, ka tas tā gluži nav, ka tur atkal ir viens «bet». Kā to izskaidrot? Ar Ķiplociņu bij grūti runāt. Viņš arvien atrada jaunus argumentus, un bez tam viņam bija tā iespēja ar savu būtību valdzināt citus cilvēkus. Ķiplociņš, it kā atminēdams Kazraga domu gājienu, teica:

— Jā, es arī toreiz tā skarbāk uzstājos... dēļ vietas... draudēju... Bet jums, direktora kungs, vajadzēja saprast, ka es arī esmu cilvēks, ka arī manī var pamosties greizsirdības jūtas. Šīs jūtas es jau tā biju savaldījis visu laiku. Nu, kādreiz izlaužas uz āru... pilnīgi cilvēcīgi. Šinī jautājumā jums vajadzētu mani labi saprast. Kad ienācu šodien pie jums, tad nemaz negaidīju pārāk laipnu saņemšanu. Tam visam vajaga nogulēties, jūtas pārāk svaigas. Bet man bij vēl grūtāk.

— Kā tā? — jautāja Kazrags.

Ķiplociņš nopūtās.

— Man bija mīļākā. Viņa jums patika. Es jums to arī atdevu. Es iemīlēju vienkāršu kantoristi — jūs viņu gribējāt precēt. Es cietu un teicu: lai notiek. To taču es daru priekš veca drauga. Viņš ir mans priekšnieks, viņam ir stāvoklis un gadi. Man vēl ir laika diezgan. Es pārcietīšu savas sāpes un pameklēšu laimi citur. Jūs apvainojāt šo naivo kantoristi... Nemēģināt protestēt, direktora kungs. Varbūt jūs to negribējāt, bet tas tā bij. Jūs viņu apvainojāt tik dziļi, ka tikai sievieti var apvainot. Izmisušu es viņu paņēmu, jo mīlēju. Vai tādēļ jums vajadzēja uz mani dusmoties?

— Jā, bet...

— Kādēļ vispār mums vajadzētu dzīvot ienaidā, ja mēs viens otram varam būt darbā un dzīvē izpalīdzīgi? Es savas nākošās sievas priekšā cenšos mazināt jūsu vainu, cik tas man iespējams. Un es pilnīgi ticu, ka ar laiku viņa uz jums vairs nedusmosies un ka viņa atradīs pie manis to laimi, ko viņa cerēja atrast pie jums.

— Jā,bet... — stostījās direktors. — Tā gan gluži nav. Ir* vēl kaut kas cits. Es varbūt neprotu to izteikt, neesmu nekāds rakstnieks, bet tomēr jūtu — visa mana dzīve ir salauzta. Pats tīšu prātu es viņu nebūtu lauzis. Man arī nav palicis tik daudz laika, ko dzīvot, kā jums.

— Ko nu, direktora kungs, jūs esat pašos spēka gados. Tagad esat drusku savārdzis. Tādēļ pilnīgi saprotams, ka ļaunas domas maisās pa galvu. Bet tas pāries, un varēsat dzīvi sākt no jauna.

— Ir jau par vēlu.

— Nemaz nesakāt. Vajaga tikai vairāk spara un vienkāršāk skatīties uz notikumiem. Es baidos, ka pēc visiem šiem pārdzīvojumiem jūs neesat palikuši pārāk sentimentāli.

— Varbūt, varbūt... — Kazrags juta, ka viņš ir pilnīgi pakļuvis zem Ķiplociņa iespaida. Viņš pretojās tam,-bet gluži veltīgi. Ar visu savu būtību Ķip-lociņš iespaidoja Kazragu. Ķiplociņa brūnās kurpes it kā piespieda Kazraga puskailās kājas ciešāk pie zemes, lai tas nevarētu nekur aizbēgt un mierīgi klausītos Ķiplociņa pamācībās. Gaišbrūnā apģērba mierīgums apslāpēja direktora dusmas. Spilgti zilā kaklasaite iedvesa prieku un lika cerēt uz labākām dienām. Ķiplociņš bij brīvs un elegants. Varēja redzēt, ka par savu ārieni tas nerūpējas vairs viens pats. Tur izteicās arī sievietes gaume, kura visu bij noskaņojusi līdz pēdējam sīkumam. Arī Ķiplociņa garīgā dzīvē izteicās tas pats noskaņojums un prieks, kas parādījās viņa ārienē.

— Kazraga kungs, — teica viņš, mīļi smaidot, — būsim atkal vecie draugi. Mēs tā kā tā nevaram viens bez otra iztikt. Jūs esat man vajadzīgs, un arī es jums varu noderēt. Salīgsim mieru kaut Vallijas dēļ, kura par visu vairāk dzīvē necieš naida.

Kazrags novērsās, bet pēc brīža tomēr pasniedza Ķiplociņam savu roku.

XIII VISI CEĻI SATEK KOPĀ

— Nu, ķersimies pie darba, — teica Vallija Nine-tei, kura sēdēja uz dīvāna, ietinusies lielā lakatā.

Jūrmalā bij uznākušas aukstas dienas. Pūta ziemeļu vējš. Biezi, lieli mākoņi viens pēc otra slīdēja pāri priedēm. Jūrā viļņi bij tik vareni, ka viegli apsvieda neuzmanīgos peldētājus. Peldētāju un staigātāju gan nebija daudz, jo tas prasīja lielu uzņēmību un pašuzupurēšanos. Mierīgāk bij sēdēt vasarnīcās un domāt, ka rudens ir klāt. Vasarniekiem bij jānāk pie slēdziena, ka drīz beigsies vasaras idille un ka Rīga atkal viņus ieslēgs savos mūros, kuriem cauri neizlaužas ne saule, ne gaiss. Ielas būs sniegainas un smagas, puteņi aizputinās acis un smagus kažokus uzvels uz pleciem. Vētra jūrmalniekus bij stipri pārbaidījusi un skumji noskaņojusi. Pesimisms izteicās vasarnīcu dārzos izvilktās koka kastēs, no kulsi rām rēgojās zāģu skaidas Urt veci papīri. Šinīs kastēs vajadzēs gulties daudzām lietām, kuras līdz ar saviem īpašniekiem bij izbraukušas zaļumos. Tas bija vasaras cēliena bēdīgs nobeigums. Vēl īss ceļojums pa jūrmalas ielām, priedēm, tad piestātne, vilciena svilpiens — un idille ir mirusi.

Arī Ninetes acīs bij iegulusies šī traģēdija.

— Nu, kas būs? — atkārtoja Vallija, piebīdot rakstāmmašīnu tuvāk Ninetei. — Vai sāksim?

Jau vairāk kā, nedēļu Ninete vingrināja savus tievos pirkstiņus uz rakstāmmašīnas burtiem. Cik skolniece bij izklaidīga, tik skolotāja pacietīga. Vallija darīja visu, lai Nineti iemācītu jaunajā arodā. Liela māksla nebija, bet Ninetes slinkās rociņas nemaz negribēja kustēties.

* — Vai tad nepietiek, Ķiplociņa kundze, ka es ar šo velna rīku protu apieties, vai man vēl vajaga rakstīt?

— Tā nevar. Saņematies! Nepietiek tā, ka jūs rakstāt, bet jums vajaga rakstīt veikli un bez kļūdām.

— Ak, šīs šausmīgās kļūdas! Es nezinu, priekš kā viņas vispārīgi ir pasaulē!

— Viņu jau nav. Mēs pašas viņas radām, — pamācīja skolotāja.

Skolniece smējās.

— Nu labi, es izpīpošu šo papirosu un tad sākšu rakstīt.

Pēc laba brīža rakstāmmašīna sāka klabēt.

— Vai Kazragu neesat satikuši?

— Nē, — atbildēja Ninete. — Tagad es eju viņam garām ar līkumu. Neliekos ne redzot. Vakar bij saulaina diena, un es iznesu rakstāmmašīnu ārā. Kad šis nāca garām, tad tā klapēju, ka tarkšķēja vien. Baidījos pat, ka māšīna neizturēs. Vai pāris simts reižu izsitu «muļķis, muļķis, muļķis» — un pat ar visām kļūdām.

*— Un ko šis? — jautāja Vallija.

— Apstājas un skatās pa vārtiņiem. Sak, kur tā mašīnrakstītāja gadījusies? Protams, ka ilgi nebija jāskatās, tūliņ mani pazina. Novērsās un aizgāja. Es nu gan varu iedomāties, kā viņš bija izbrīnējies. Mēs tagad esam uz nažiem. Man liekas, ka viņš jau sāk nožēlot savus grēkus. Vakar satiku Kalniņiem. Kungs sēžot un uz manu vasarnīcu vien skatoties un stāstot, ka viņš esot domājis, ka apprecēties esot daudz vieglāk. B^t tomēr jānākot pie slēdziena, ka tā esot tikpat sarežģīta lieta, kā tikt par departamenta direktoru.

— Vai jūs to arī pati nejūtat?

— Jā, direktora kundzes godu sasniegt nav viegli. Jādzemdē', jāklabina mašīna. Labi, ka tas pēdējais darbs nemaitā skaistumu, bet garlaicīgs, šausmīgi garlaicīgs!

— Jums taču nav jāraksta visu dienu.

— Bet es nekur nevaru iziet. Ne ar vienu nedrīkstu satikties — bailes, ka nesatieku veco. Man tagad ir jādzīvo klusi un godīgi kā mašīnrakstītājai.

— Bet mašīnrakstītājas arī nav svētās.

— Kazrags grib precēt tikai svētu. Ķiplociņa kundze, vai mēs neaiziesim šodien uz kazino?

— Nezinu. Domāju gan, ka ne, jo Albertam nav naudas. Un līdz pirmajam vēl tālu. Lai gan mūsu kāzas bij vienkāršas, tomēr prasīja daudz naudas. Un Albertam vajaga visu, visu uz reizi. Pārāk viņš man mīl pucēties.

— Un jūs dusmojaties?

— Nē, man jāatzīstas, ka tas man pat patīk.

— Par ko tad jūs uztraucaties?

— Jārēķinājas arī ar apstākļiem.

— Ko niekus — apstākļi! Man vēl naudas diezgan. Iesim šodien. Es tā gribu dejot. Varbūt vēlāk naudu kaut kur izraušu. Bet par tādām lietām nedrīkst domāt. Kas baidās naudu izdot un mūžīgi to skaita, tiem viņas arī nav.

— Nu labi. Ja Alberts būs ar mieru, tad mēs šovakar pienāksim. Es arī labprāt kaut kur pasēdētu.

— Tad man rodas prieks dauzīt šos burtus. Es domāju, ka Ķiplociņš neatteiksies pēc ilgiem laikiem pasēdēt krogā. Būdami arvien divatā, jūs varat pat pārmīlēties.

Vallija paskatījās pulkstenī.

— Man jāiet — jātaisa pusdiena. Alberts parasti ļoti izsalcis, kad atbrauc mājās.

— Uz redzēšanos vakarā! — sauca Ninete un saka sparīgi dīdīt «Underwoodu».

— Vaļlij, — teica Ķiplociņš, pieceldamies no pusdienas galda, — vai mēs šodien neaiziesim līdz Edin-burgai. Vakarā, nākot mājās, mēs varētu pieiet pie Ninetes un tad iet uz kazino.

— Ko mēs Edinburgā darīsim?

— Nekā sevišķa: apciemosim tavus radus. Es jau solījos aiziet pie Zelmas pēc tavām kāzām. Dotais vārds ir jāizpilda.

Vallija smējās.

— Es tikai baidos, ka viņi mūs neizdzen pa durvīm. Es ne reizi neaizgāju pie viņiem un nepastās-

> tīju, ka precos. Viņi saņēma kā visi citi tikai mūsu salaulāšanās kartes.

— Ja viņi mūs dzīs, tad aiziesim. Bet tev pret viņiem nekāda naida nav.

— Nē, gluži pretēji, — atbildēja Vallija. — Lai gan ar Zelmu es neesmu liela draudzene, bet tēvocis ir labs vecis, kaut gan izrunājas kādreiz, kā neva-jaga. Viņa sāka posties. Novilka savu mājas apģērbu un ilgi domāja, kas būtu ģērbjams. Tagad arī viņai bij ar ko pagreznoties. Ķiplociņš bij ar mieru atdot vai visu savu naudu, lai tikai viņa Vallija nesūdzētos

par apģērbu trūkumu. Vallijas agrākā vienkāršība arī pārak kontrastēja ar viņa eleganci. Tādēļ ari pēc laulībām Ķiplociņš bij savedis tai no Rīgas daudz vajadzīgu un nevajadzīgu lietu, cik nu naudas maks atļava. Lai nu šīs lietas nevarēja lepoties ar dārgumu, bet ar gaumi tomēr. Ne Vallijai, ne Ķiploci-ņam šīs gaumes netrūka.

Ķiplociņš sēdēja un skatījās, kā Vallija ģērbās. Viņam lielākais prieks bij novērot, kā apģērbs maina sievieti. Sejas krāsa pārmainās, acis pieņem citu izteiksmi, pat matu krāsa izceļas vai zūd. Drēbju līnija ir lielākā burve. Tā izveido stāvu pēc savas gribas, padara to vingru, dzīvības pilnu vai arī smagu, kas iedveš cienību. Apģērbs var pacelt un arī pazudināt. Izgreznotu un jautru Ķiplociņš arvien gribēja redzēt Valliju. Bet ikdiena to neatļāva, un viņš divkāršu prieku izjuta tad, kad Vallija uzposās vakaros. Var būt, ka tā arī bij labāki: greznums nekļuva ikdienišķs. Ikdienišķais apnīk kā novalkāts uzvalks.

Kad Ķiplociņi izgāja no mājas, debesis bij noskaidrojušās. Tikai vējš vēl smagi pūta, nežēlīgi lauzot koku galotnes.

— Vai nebrauksim? — iejautājās Ķiplociņš. — Tu nogursi.

— Es baidos, ka tas nenotiek ar tevi. Bet tevi žēlot man nenāk ne prātā. Man patīk vējš, un tādēļ tev jānāk līdz ar mani.

Jaunajam pārim bij daudz un dažādu rūpju. Arī viņi juta rudens elpu gaisā. Visu ziemu jūrmalā palikt nevarēja, un Rīgā ne vienam, ne otram nebij dzīvokļa. Dzīvot mēbelētā istabā būtu sagraut ģimenisko idilli. Tad jau nebij ne vērts precēties. Un, ja arī dabūtu dzīvokli, — ko viņā liks iekšā?

— Jā, — teica Vallija, — praktiskas lietas ir mīlas rūgtā piegarša.

— Tu nebēdājies, gan es visu izdarīšu. — Tā bij parastā atbilde uz visām sievas rūpēm. Viņam likās, ka dzīvē visu var sasniegt — vajaga tikai ļoti gribēt, būt drusku gudram, drusku viltīgam, drusku laipnam un drusku nekaunīgam. Ja šīs īpašības mācēja lietderīgi savienot, tad līdzpilsoņi bij uzvarēti. Un uzvara par tiem bij jau uzvara par pašu dzīvi.

— Ja es tiku pie vecākā darbveža vietas, vai tad tu domā, ka es netikšu pie dzīvokļa? Tos, mazākais, izīrē.

— Jā, Albert, par to tev ir jāgādā. Es jau no skolas laikiem esmu mocījusies pa mēbelētām istabām. Tad jau nebij nekādas nozīmes man atstāt darbu. Es tā kā tā saimniekot nevarēšu. Tu jau negribi sievu, kantoristi, bet namamāti.

Ķiplociņš bij pārliecināts, ka sievietes kantorī zaudē savu sievišķību. īsā laikā Vallija bij atguvusi savas iedzimtās īpašības. Ķiplociņam bij bail, ka viņa tās atkal nezaudē — varbūt uz visiem laikiem. Ministrija vai privāts veikals — tas bija vienalga. Vai nu sievietes tur bij liekas, kas centās nekā nedarīt, vai arī nopietnas darbinieces, kas aizmirst, ka viņas ir sievietes. Šos abus sieviešu tipus Ķiplociņš necieta.^

Salmiņu vasarnīca, mazākais no ārienes, nebij pārmainījusies. Viņa bij tāda, kādu to Vallija bij atstājusi. Verandā plivinājās tie paši dzeltenie priekškari, uz striķa Zelmas peldkostīms un palags. Puķu dobēs skuma daži novārguši ziedi. Zelma ne par ko nerūpējās,, un kalpone nelikās redzot nolaisto dārzu. Pašam saimniekam gar to nebija nekādas daļas. Dārza taciņi nenesa procentes, un puķes nebij vērtspapīri. Ja viņas auga — lai dievs viņām palīdz; nīkuļoja — tā bija viņu darīšana. Ar sīkumiem nevar nodarboties tas, kam jāgroza miljoni.

Ķiplociņi iegāja dārzā. Verandā it kā pazibēja

Zelmas galva. Bet, kad viņi piegāja pie durvīm, tad (ur vairs neviens nebija saredzams.

— Namamāte aizbēga, — klusi teica Ķiplociņš.

— Nu, nekas, pameklēsim namatēvu, — atbildēja Vallija un gāja istabā. Viņai pretim jau nāca Salmiņš, kura sausajā sejā bija sirsnīgs smaids.

— Labdien, tēvoc, — sveicināja Vallija.

— Nu labdien, labdien! Bet tevi nu gan pērt vajadzēja. Kur tu tik ilgi biji nozudusi? Tevi visi meklē kā mazo adatiņu. Tad tikai dzird: tur bijusi, tur bijusi, bet cilvēkos nerādās.

— Es atkal visu laiku meklēju sev vīru.

— Un nu atradi? — Salmiņš sniedza Ķiplociņam roku. — Jā, jauni un smuki puiši nav viegli atrodami. Lūdzu, iesim verandā, tur tomēr gaišāks. Te tie koki ieliekušies logos, būs nākošu gadu jāap-cērp. — Vecais Salmiņš bij tiešām priecīgs, ieraugot viesus. Viņš bij vairākkārt pārdomājis par Vallijas precību un nācis pie slēdziena, ka ar veco Kazragu viņai nekāda labā dzīve nebūtu bijusi. Tādēļ tai piedeva arī viņas drusku savādo rīcību un bija laimīgs, ka Vallija ir atnākusi, ar to pierādīdama, ka viņa ir aizmirsusi to, ka Salmiņš viņu kādreiz gribēja pierunāt precēt Kazragu. Bija redzams, ka Vallijai ir raksturs. Tas bija skaidrs pierādījums, ka Vallija ir kauls no viņa kaula un miesa no viņa miesas. Pēc savas būtības Vallija stāvēja viņam tuvāk kā īstā meita. Zelma bij mātes meita. Arī Ķiplociņš, kā likās, nebij smādējams. Būdams tik jauns, viņš jau ieņēma tik atbildīgu vietu. Abi bij jauni un stipri samīlējušies. Kazrags varēja vēl ilgi dzīvot, un Vallija nemaz tik drīz nebūtu kļuvusi par jaunu atraikni, kura otrreiz varētu doties laimīgākā laulībā, nekā bijusi pirmā. Tagad Salmiņa sirds priecājās, redzot jauno pāri, kurš tik mīļi sēdēja uz dīvāna.

— Vai Zelmas nav mājās? — jautāja Vallija.

— Ir. Kur nu šī tādā vējā skries! Ieraugot viesus, laikam gāja uzposties. Nu, kur jūs dzīvojat? Jūrmalā?

— Jā, Bulduros. Tu, tēvoc, nedusmojies, ka mēs tevi kāzās neaicinājām, bet kāzas jau patiesībā arī nemaz nebija. Neesam bagātnieki. Paņēmām pāris lieciniekus un aizgājām uz dzimtsarakstu nodaļu. Pēc visa notikušā gribējās tā klusāk.

— Godi mūsu laikā daudz maksā. Es jau saprotu. Tikai dusmojos, ka jūs tik ilgi nenācāt. Sak, varbūt tura mani par Kazraga draugu.

— Mēs ar Kazragu esam salīguši mieru, — teica Ķiplociņš.

— Nesmuki gan tas Kazrags rīkojas. Vecs cilvēks, bet gluži bez dieva. — Salmiņš piecēlās un iegāja istabā. — Zelma, — sauca viņš, — pietiek nu greznoties! Nāc pie viesiem un dod mums tēju. Ir gan tie meitieši! — teica viņš atgriežoties. — Viņi stundām domā, kādus brunčus vilkt.

Sarunas pieņēma parasto veidu. Salmiņš prašņāja par jaunā pāra dzīvi, Vallija un Ķiplociņš centās atbildēt.

Pēc laba brīža durvīs parādījās Zelma. Viņa bij gandrīz mierīga un bez uztraukuma uzlūkoja Ķiplo-ciņu. Tas bija izsapņots sapnis. Viņa bija no tām jaunavām, kura precētos vīriešos neredz vīrieti. Viņa zināja, ka līdz šķiršanai novest nav viegli. Viņa negribēja flirtēt, bet precēties. Flirtam atliks laika arī vēl tad, kad viņa būs cienīta vīra cienīta kundze. Pēc savu biedreņu nostāstiem Zelma zināja, ka laulība ir īstā flirta pabalstītāja. Viņai bij gan nepatīkami, ka Ķiplociņš apprecējis taisni Valliju, uz kuru viņa arvien bij greizsirdīga par to, ka vīrieši piegriež tai lielāku vērību nekā viņai. Ar faktiem ir jāsamierinās, ko Zelma arī darīja, negribēdama bojāt savu labo apetīti un vasaras sezonas pēdējās dienas. Gluži mierīgi viņa novēlēja jaunajam pārim laimes.

— Priecājos jūs redzēt, — teica viņa Ķiplociņam.

— Redzat, Zelmas jaunkundz, es tomēr turēju vārdu un atnācu pēc Vallijas kāzām. Lai gan šī vizīte nokavējās, bet labāk vēlu nekā nekad. — Ķiplociņš vēroja Zelmas seju, bet tur nenotika nekādas pārmaiņas. Tā tikai drusku sarāva uzacis. Zelma nedzīvoja pagātnē, viņa bij nākotnes cilvēks.

— Vallija laikam jūs nelaida?

— Viņa bij slinka līdzi nākt.

Zelma piegāja pie Vallijas.

— Tevis nemaz vairs nevar pazīt, — teica Zelma, apskatīdama savu māsīcu. Vallijas jaunais mētelis un apģērba sārtais, iepelēkais zīds padarīja viņas seju maigi sievišķīgu. — Es jau sen teicu, ka tev vajaga precēties. Pat zamša kurpītes tev ir un zīda zeķes.

— Es klausīju tavam padomam.

— Es domāju gan, ka drīzāk vīra padomam.

— Pa daļai arī. Ja vīrs pērk, tad sieva ģērbj.

Zelma nopūtās un domāja: «Tas laikam ir ļoti patīkami teikt: vīrs, vīrs... Bet vēl patīkamāki laikam, ka vīrs pērk un liek ģērbt...»

Kalpone uzklāja galdu. Salmiņš jaunos radus centās uzņemt, cik labi vien varēdams. Gribējās arī Ķiplociņam parādīt savu bagātību.

— Sakāt, Salmiņa kungs, — vai jums Pārdaugavā nav nams?

— Ir jau nu gan tāda būda.

— Vai tur nav kāds dzīvoklis?

— Dzīvoklis ir gan, bet nav lietojams. Prasa lielu remontu. Nav izdevīgi atremontēt šajos dārgajos laikos. Ko tad tie īrnieki maksā! īres likums jau žņaudz kaklu ciet. Izdomājuši arī tādu likumu! Senāk bij īres bez likumiem un likumi bez īrēm.

— Hm... — norūca Ķiplociņš. — Bet jūs tikko sūdzējāties, ka neesat nekā Vallijai dāvinājuši uz

kāzām. Vai jūs viņai nevarētu dāvināt šo remontu? Līdz ar to mums būtu dzīvoklis, un mēs jums sliktāk nemaksātu par citiem. Jums nebūs slikti, bet mums būs labi.

— Tā ir doma! — iesaucās Salmiņš. — Ja es tur iztaisu kapitālremontu, tad jūs tur varat dzīvot kā pilī. Reiz jau tā būda jāsataisa.

— Bet kad tad to remontu varēs veikt? — jautāja Vali ija.

— Nu, pāris mēnešos. Tas laiks jums būs jāpavada jūrmalā. Nenosals, nebēdā. Jauni vīri silti silda. Bet tad jums arī būs dzīvoklis: četras istabas ar ķēķi. Un vēl dārziņš.

— Ka tikai tas jūs, tēvoc, pārāk neapgrūtina.

— Priekš tevis es to labprāt iztaisīšu. Mana Zelma tur tā kā tā nedzīvos. Viņai esot jābūt tuvāk pie teātra un skroderienes.

— Nē, man nepatīk Āgenskalnā. Tur ir kā uz laukiem, — iekrita Zelma.

Vallija ar Ķiplociņu laimīgi smaidīja. Ķiplociņš bij atkal izlocījies. Viņš bij galveno izrunājis un tādēļ paskatījās pulkstenī. Šie cilvēki vairs nekā interesanta nevarēja viņam sniegt. Atvadoties viņš teica:

— Es, Salmiņa kungs, gribētu kopā ar jums dzīvokli apskatīt un ceru, ka remontā jūs ievērosat manus aizrādījumus, jo tanī dzīvoklī nedzīvos neviens cits kā Vallija, kuru mēs visi tā mīlam.

— Jā; jā, labprāt.

Kad Ķiplociņi bij aizgājuši, Salmiņš teica Zelmai:

— Ar tādu vīru Vallija tiks tālu.

— Viņš taču ir nabags, un tu nabagus necieti, — atcirta Zelma, kurai it kā iesāpējās sirds.

— Viņš ir nabags, lai kļūtu bagāts.

Ķiplociņi steidzās pie Ninetes, Ķiplociņš bij priecīgs, bet Vallija vēl arvien nopūtās.

— Bet ko mes tanīs istabas liksim iekša, — jautāja viņa.

— Vai tev nepietiek, ka mums ir dzīvoklis? Man liekas, ka tu viņu piepildīsi ar savu skaistumu un mīlu, tā kā tur nekas cits vairs neietilps. Un, ja tu kaut ko reālāku arī vēlēsies, tad par to es parūpēšos. Viņš noskūpstīja savu sievu, neievērodams pretimnācējus un nebaidīdamies iekārdināt arī tos.

Ninete staigāja pa vasarnīcas dārzu un ar nepacietību gaidīja Ķiplociņu ierašanos. Viņa bij bijusi pēdējā laikā pieklājīga līdz apnikumam. Tai likās, ka viņa jau aizmirsusi, kāda izskatās vīrieša seja, kad tas ar ilgām skatās sievietē, kuru grib iegūt par savu. Rakstāmmašīnai bij nests pārāk daudz upuru, un šiem upuriem nevarēja paredzēt gala. Viņa nedrīkstēja nekur viena iziet. Pazīstamu vīriešu bij tik daudz. Viņi var pienākt klāt. Tos tik drīz nenopuri-nāsi kā smilti no apģērba. Nebūtu jau slikti pastaigāt un parunāt, bet Kazrags vienmēr mājā nesēdēja. To nejauši varēja sastapt, un tad viņa būtu tam iedevusi ieroci pret sevi pašu. Bet aiziet kaut kur ar Ķiplociņiem bij pavisam cita lieta: viņa gāja ar ģimenes cilvēkiem, kā jaunai meitenei pienākas. Pret šādām vakariņām kazino restorānā pat Kazrags nevarēja celt nekādus iebildumus. Tādēļ arī Ninete gaidīja Ķiplociņus kā labus garus, kas tai atvērs cietuma durvis.

Pār kāpām jau gulēja vakars. Debesis bij strīpotas sarkani violetiem mākoņiem. Kazraga vasarnīcā iedegās ugunis. Tas pamodināja Ninetē vēl lielāku gribu izrauties no mājām.

«Kas ir — iešu viena. Var būt, ka vecais negadīsies ceļā,» domāja viņa. Bet no šī riska viņu atsvabināja Ķiplociņš ar Valliju, kuri tai māja pie dārza vārtiem. Jautri čalodami, viņi aizgāja.

Jau agrā rīta stundā, kad Kazrags gāja uz staciju, Ninetes vasarnīcā bij dzirdama rakstāmmašīnas klabēšana.

«Savādi,» domāja Kazrags, «ko viņa tur raksta? Un ko tas nozīmē?» Ninete' vairs nenāca pie viņa. No tā vakara, kad viņš to bija izdzinis, tā neturpināja vairs savus bezsekmīgos apciemojumus. Var būt, ka viņa gaidīja īsto laiku, lai varētu viņam atriebties. Tas nevarēja būt, ka viņa būtu atmetusi visam ar roku. Kazraga sirds bij bieži nemierīga.

Viņa dzīve bij tagad kā rudens bezcerību dienas. Garie, vēsie vakari viņu ieslēdz vasarnīcas drūmajās sienās. Bet Kazrags vēl negribēja braukt uz Rīgu. Viņa ģimeniskais dzīvoklis tam iedvesa šausmas. Garajos vakaros saimniece runāja savas runas. Neapšaubāmi lika tam saprast, ka pēdējais laiks skatīties pēc sievas. Arī Nineti viņa žēloja, varbūt vairāk kā savu meitu. Apskatīties pēc sievas? Jā, bet kur tad lai viņš to meklē? Viņš bij atkal viens un gandrīz vai izslēgts no sabiedrības. Kādreiz atnāca Ķiplo-ciņš. Pasēdēja kādu stundu un aizgāja. Viņu mājās gaidīja sieva... Kazrags Valliju vēl nebija redzējis. Viņš tai bija visu piedevis. Piedot ir ļoti viegli, ja pats pie kaut kā ir vainīgs.

Līdz ar to viņa naids uz Nineti bij izgaisis un tumšos vientuļos vakaros viņš ar labpatiku kavējās pie tām mīlas stundām, ko Ninete tam bija sniegusi. Tagad tikai viņš sāka saprast, cik Ninete pret viņu bijusi laba. Varbūt pat pašaizliedzīga. Dēļ viņa tā bij atmetusi savu bāra dzīvi un nākusi tikai pie viņa vierl, iztikdama ar tiem grašiem, ko viņš tai bija atmetis. Tagad laikam viņa dzīvoja godīgi: rakstāmmašīna klabēja. Var būt, ka viņa ļoti nopietni skatījās uz savu nākošo bērnu. Varbūt viņa ir galīgi pārvērtusies. Viņas smiekli vairs nebija dzirdami. Blakus vasarnīcā neskanēja arī dziesmas. Bet vai jautrība ir jau vieglprātības pazīme? Patiesībā Ni-nete nemaz nebija citāda kā daudzas sievietes viņas gados. Viņa bija vēl mūža sākumā. Viņu varēja vēl visādi izveidot. Tā bij kā mīksts māls, tai tikai vajadzēja atrast savu tēlnieku. Var būt, ka viņa to arī atradīs. Kazrags šo patīkamo lomu nevarēja uzņemties: šis māls bij tomēr no bāra. Bet Ninete Kazragu neatstāja. Viņš par to domāja nomodā un sapņoja miegā. Ak, šie sapņi! Tie bij kādreiz traģiski skaisti.

Dzīve aiziet. Kazrags juta savu vecumu, kas ka rupjas, smagas strādnieka rokas gūlās uz viņa direk-toriskiem pleciem. Kazrags juta arī savu vientulību, kuru nespēja izklaidēt ne iemīfotais konjaks, ne smaržīgais cigārs. Direktors bij vientuļš vecpuisis ar divām platām gultām, dārgu sieviešu ve]u un greznu tualetes galdu. Viņš kādreiz domāja visas šīs sievišķīgās lietas aizsūtīt Ninetei, lai tās tikai būtu projām no acīm un neatgādinātu viņa traģiskās precības. Var būt, ka ar to viņš varētu piespiest Nineti klusēt. Bet saimniece domāja, ka ne ar ko sievietei nevar aizbāzt muti, ja tā grib runāt. Viņa ieteica arī nenolaist degunu pie pirmās neizdošanās. Vīrietim nekad neesot par vēlu uzsākt jaunu dzīvi. Beigšoties bezlaika nogurums, nakts murgi un sliktā ēstgriba. Lai nu stāvot vien smukie krekliņi. Gan gadīšoties arī smuka valkātāja.

Kazrags atstāja visu, kā bija, un staigāja apkārt ar savām skumjām un atjaunotām ilgām pēc mīļotās sieviņas. Viņa acis atkal vēroja garāmejošās sievietes, bet nevienā viņš nevarēja atrast ne Vallijas lepnā cēluma, ne Ninetes bērnišķīgā viegluma. Viņš nopūtās un kavējās atmiņās.

Kādā rītā, tikko Kazrags bij ieradies ministrijā, pie viņa ienāca Ķiplociņš.

— Kazraga kungs, es gribēju ar jums parunāties, — teica viņš apsēžoties.

— Nu, kas no jauna?

— Lieta tā, ka kancelejā mums trūkst vienas darbinieces. Mašīnrakstītājas vieta vēl arvien brīva. Es visu laiku sadalīju darbu starp citiem ierēdņiem, bet tie sāk kurnēt, un pilnīgi arī saprotams. Ja reiz tāds postenis ir, kādēļ lai viņš paliktu neaizņemts. Bez tam tagad uz rudens pusi ir daudz vairāk darba.

— Tā jau ir. Bet vajaga pieņemt tikai spējīgu darbinieci. Man nav nekas pretī. Par to varēja jau agrāk padomāt. Valstij naudu neietaupīsi. Vai jūs zināt kādu, kas šo vietu varētu izpildīt?

— Man ir gan viena kandidāte, bet es nezinu, vai jūs būsat ar mieru.

— Man vienalga, ko jūs pieņemat. Viņa direkti būs padota jums.

— Nu jā, bet tomēr...

— Kas tā ir? — jautāja Kazrags ieinteresēts.

— Tā ir Ninete.

— Ninete? — direktors nobāla.

— Jā, viņa jau ilgāku laiku nodarbojās jūrmalā ar pārrakstīšanu. Es viņai piegādāju darbu no paziņām, bet nopelnīt var tomēr ļoti maz. Labi būtu, ja viņa dabūtu pastāvīgu darbu. Strādā viņa labi.

— Hm... — rūca Kazrags, — bet kas tad viņu spiež nodarboties ar tadam lietām?

— Apstākļi, direktora kungs. No kaut kā ir jādzīvo. Jūs taču labi zināt, ka no bāra viņa sen ir atteikusies. Visi līdzekļi ir izsīkuši — jāķeras pie rakstāmmašīnas.

— Nu jā ... bet... Es nezinu ...

— Kas tur ko nezināt? Taisni jums vajadzēja vi-ņas stāvokli vislabāk saprast un arī par viņu vairāk rūpēties. Viņa ne pie kā nav vainīga. Viss notikušais ir apstākļu nelaimīga sagadīšanās.

— Nu labi, darāt, kā zināt, — nobeidza Kazrags.

— Ninete rīt jau būs darbā.

Kad Kazrags palika viens, viņš ilgi domāja par notikušo. Ja Ninete iestāsies darbā, tad, domājams, viņa atsvabināsies no pēcnācēja. Citādi viņai nebūtu vērts iestāties uz dažiem mēnešiem un pēc ar kaunu aiziet. Arī Ķiplociņš laikam zināja šo nelaimi, jo citādi viņš nebūtu uzsvēris, ka Kazragam Ninetei jāpalīdz. Bet ko nu domāt par lietām, kuras nevar izdomāt līdz galam.

Skaidrs bij tas, ka rīt Ninete būs te un ka_ viņš no kabineta varēs dzirdēt viņas balsi, kā kādreiz viņš bij dzirdējis Valliju. Ninete sēdēs turpat, kur kādreiz ir Vallija sēdējusi. Un viņa būs tāda pat mašīnrakstītāja kā daudzas citas. Viņa vairs nebūs «no bāra», nebūs bārdāma, jo ministrija bij pavisam cita iestāde. Direktors varēja precēt visas ministrijas dāmas, izņemot grīdas mazgātājas. Dzīve bij neizprotama. Visi ceļi viņā satek kopā. Pazūd sajēga par labu un ļaunu. Kas šodien nepieklājīgs, tas rītu ir pieklājīgs. Un, ja jau tas ir tā, tad nav ceļa, pa kuru varētu iet. Jeb arī tad var iet pa visiem ceļiem. Kādēļ tad visa lielā prātošana? Šodien vienu sievieti nevar precēt, rīt viņu varēs. Un varbūt parīt ne. Sī sabiedriskā doma ir kā hameleons, kurš mūžam maina savu krāsu, piemērojoties apkārtnei un apstākļiem.

Visā šinī lietā bij kaut kas neizprotams. Kazrags arī nemēģināja to sev izskaidrot. Viņa dzīves mērķis nebija rakņāties un meklēt jaunas vērtības, bet piemēroties un plūst līdzi straumei. Rīt būs Ninete... Kā viņu uzņems citi ierēdņi? Kādas būs Ķiplociņa iedomas sekas? Vai tikai iedomas? Var būt, ka Ninetei tiešām nebij naudas. Morāliski Kazrags nevarēja protestēt pret Ninetes pieņemšanu. Atkal viņš juta nespēku savā personīgā dzīvē. Tā bij tik sarežģīta, ka atlika tikai padoties liktenim un gaidīt, ko tas sniegs.

Tikai te, ministrijā, viņš nejuta likteņa elpu. Te viņš bij kungs un valdnieks. Savas privātās nepatikšanas viņš mēģināja izgāzt uz zemākiem ierēdņiem. Senāk flegmatisko un mierīgo direktoru visi sāka dēvēt par nešpetnāko, kas gluži bez iemesla uzbruka un kuram pēc prāta nekā nevarēja izdarīt. Kazrags tagad visur atrada kļūdas un uz visiem skatījās caur pieri. Katrā cilvēkā viņš mēģināja saskatīt savu ienaidnieku. Ja ne ienaidnieku, tad, mazākais, tādu, kas gatavs par viņu pazoboties. Bieži Kazragam likās, ka ierēdņi cita nekā nedara kā tikai sarunājas par viņu. Sie ierēdņi drusku kautrīgām, ļaunu glabājošām acīm zin visu, kas notiek viņa dvēselē. Tie tikai gaidīja brīdi, kad varēs Kazragu iznīcināt, lai smietos skaļi un brīvi par to. Šādas domas Kazragā sacēla dusmas un ienaidu pret katru, kas bij zemāks par viņu. Tie bija viņa nelaimes gaidītāji. Tikai pret Ķiplociņu nebij šo dusmu, kurš tiešām visu zināja. Tas brīvi izteica savas domas un deva savus aizrādījumus. Bet ar tiem citiem, ar tiem nevarēja apieties kā ar cilvēkiem. Savā varā Kazrags gāja tik tālu, cik tālu spēja. Pat varbūt vēl tālāk. Vai viņš varēja atbildēt ar laipnību uz ierēdņu laipnību, kas bija tikai bailes un apslēpts izsmiekls? Dažus rītus viņš ieradās ministrijā agri un vēroja, kurš no ierēdņiem atnāca vēlāk, lai tad par šo nokavēšanos tiem atmaksātu. Dažreiz viņš nervozi staigāja pa kanceleju un novēroja katru seju. Pēcpusdienās viņš palika ilgi ministrijā, lai tīšu prātu aizturētu ierēdņus ar niecīgiem darbiem. Viņš prata atrast arvien to ierēdni, kurš visvairāk steidzās. Kazrags vairs nebij agrākais. Viņš saldi bij iekodies varas gardajā ābolā. Tagad viņš domāja, ka arī Ninete būs starp tiem, kurus viņam patika tā mocīt. Tagad viņa būs viņa valstībā, ne viņš viņas. Viņš atdarīs tai visu, ko viņa ir darījusi tam. Bet ko? Kazrags pats to nezināja. Bet rīt viņa būs ...

XIV JAUNA MAŠĪNRAKSTĪTĀJA

Vīrišķīgais personāls šodien strādāja kancelejā ļoti kūtri. Ne ar kādu spēku tas savus skatus nevarēja saistīt pie aprakstītiem papīriem. Gribot negribot tie rāvās nost no darba un slīdēja tur, kur jaunā mašīnrakstītāja mocīja savu mašīnu. Viņa nebij tik veikla kā tās priekštece, bet to tai varēja piedot. Tādēļ vien, ka viņas acis nebij mēmas. Maz tās runāja par darbu, bet daudz vairāk par citām lietām. Par to, ka tās pieder mīļam radījumam, kura uzdevums ir kairināt vīriešus un likt viņiem aizmirst garlaicīgo kanceleju; par to, ka tie pirkstiņi, kas sita vēsos burtus, māk arī glāstīt un ka tikko nokrāsotās lūpas nav tikai priekš tā, lai runātu garlaicīgas frāzes. Katrs no šiem kancelejas vīriešiem sajuta, ka tuvumā ir sieviete.

Tikai Ķiplociņš viens nelikās Nineti redzam. Viņš klusu vēroja savu godīgo kolēģu apšaubāmo godīgumu. Bet vīrieši jau tādi ir! Kamēr viņi vēl nav iztrakojušies, tie nespēj vienaldzīgi skatīties uz to dzimumu, pie kurā viņi nepieder, lai gan sev un citiem apgalvo, ka smaidoša sejiņa un zīdotas kājiņas neatstāj uz viņiem nekāda iespaida.

Sieviešu personāls šodien bija nervozs, pat nikns. Darbs veicās divreiz tik ātri. Ar asām piezīmēm un ironiju viņas skubināja savus vīrišķīgos biedrus. Nu kas tur bija no šās jaunās mašīnrakstītājas? Maza, sīka, bet vīriešu skati tā vien lipa pie viņas īsajiem gludi sasukātiem matiem, kurus izrotāja tikai dažas sprodziņas. Bet šīs sprodziņas bij taisni vietā un, likās, stipri nodarbināja vīriešu fantāziju. Apģērbusies viņa bija gandrīz tāpat kā pārējās kancelejas darbinieces. Gaišzila etamīna blūzīte ar augstu ap-

kaklīti, kuru saturēja brūna bante, brūni svārki. Bet kādēļ gan tie vīrieši uz viņu tā skatījās, nemierīgi grozoties savos sēdekļos?

Ja Ninete griezās pie kāda no šiem vīriešiem, tad to sejās parādījās pavisam neikdienišķs smaids. Sis smaids bija daudz platāks un sulīgāks kā parasti. Ninete centās būt nopietna, stingra un nesasniedzama. Nebij arī viegla diena. Darbs sevišķi nemocīja, bet apstākļi bija sveši un neparasti. Gribējās visiem pierādīt, ka kanceleja viņai nav gluži sveša. Bija arī bailes, ka savu lomu nenospele slikti. Viņa piegāja pie Ķiplociņa un klusu jautāja:

— Saki — vai es esmu tik nopietna, kā vajaga būt mašīnrakstītājai?

— Gandrīz, — atbildēja tas, — bet vēl drusku trūkst.

— Es nevaru sataisīt nopietnāku seju — tu taču zini, kāda muļķe man viņa ir. Un te visi tik jocīgi. Man bailes, ka nesāku skaļi smieties. šīs damas un kungi izskatās taisni tā, it kā viņi vakar būtu apglabājuši savu vecmāti. Viņi nezin, vai priecāties vai skumt. Es nevaru būt nopietnāka.

— Nu pamēģini!

Ninete aizgāja atpakaļ pie mašīnas. Sarauca pieri un uzmeta lūpu. Bet ar to bij maz līdzēts. Sejā apslēpti rotaļājās smaids, un violetās acis mētāja dzirkstis.

Kad dienas darbs jau gāja uz beigām, Ninete paņēma dažus papīrus un pieklauvēja pie direktora kabineta durvīm.

Jau no paša rīta Kazrags bija nemierīgs. Viņš zināja, ka šodien atnākusi darbā Ninete. Parasti viņš iegāja kancelejā, bet šodien viņš to nedarīja. Viņš baidījās, ka Ninete neizrunājas tā, kā nevajaga. No viņas varēja visu sagaidīt. Ķiplociņš, kā par spīti, kabinetā nerādījās. Citi ierēdņi šodien izrādījās vēl 20S zobgalīgāki. Ap viņu lūpām vijās neizprotams smaids. Kazrags uz tiem kliedza vēl vairāk kā parasti. Ko viņi slēpj, šie knišļi, no viņa? Kādu sazvērestību viņi glabaja? šie mazie ierēdnīši arvien vairāk zin, nekā viņiem vajaga. Viņi izpēta sava priekšnieka dzīvi visos sīkumos, lai ar šiem sīkumiem kavētu sev un savām paziņām laiku. Kazrags to labi zināja no piedzīvojumiem.

— Direktoram slikts garastāvoklis, — stāstīja ierēdņi kancelejā. Šos vārdus uzķēra Ninete un nodomāja: «Es vēl neiešu. Pagaidīšu, lai šis garastāvoklis pavisam sabojājas. Ja vecis sāks arī uz mani kliegt, es iztaisīšu skandālu. Kas ir — ir, man tomēr tā kancelejas būšana nepatīk. Visu mūžu es nevaru spēlēt mašīnrakstītājas lomu. Es esmu radīta arī labākām lomām.»

Ninete iegāja kabinetā un palika pie durvīm stāvot. Kazrags pacēla galvu no rakstāmgalda un noņēma brilles. Izberza acis. Ilgi viņš skatījās Ninetē, it kā to nepazīdams. Kur ir palikusi cirtainā, nemierīgā matu kaudze? Roku un kakla kailums? Piedurknes bij tagad garas ar cietu aproci, kas sīko rociņu padarīja vēl mazāku. Tā izskatījās pēc spēļu lietiņas. Nē, Ninete bij daudz interesantāka nekā senāk. Viņa gandrīz izskatījās pēc Vallijas. Tā bij Vallija, kurai vēl pievienojās nebēdīgā Ninete.

— Tu esi ļoti pārvērtusies, Ninete, — teica Kazrags.

— Neaizmirstat, direktora kungs, ka tagad es esmu mašīnrakstītāja un nevis jūsu mīļākā.

Kazrags apskatījās, vai visas durvis ciet un vai kāds nav dzirdējis Ninetes pēdējos vārdus.

— Nerunā muļķības. — Viņam pēkšņi izlikās pat savādi, ka Ninete nesaka «direktoriņš», bet «direktora kungs», šis izteiciens no Ninetes lūpām nemaz neizklausījās kā cienība, bet gan drīzāk kā drauds.

Kazrags redzēja, ka Ninete nav nākusi uz ministriju, lai izlīgtu ar viņu. Mierīgi viņa nolika Kazragam priekšā kādu papīri, uz kura direktors nepameta ne acu.

— Vai tu vēl dzīvo jūrmalā?

— Jā. Lai nāktu uz Rīgu, man jānoņem istaba. Priekš tā man nav vajadzīgās naudas. Un, ievērojot manu stāvokli, ar istabu man nepietiek. Man nepieciešams dzīvoklis. Bet pirms jāsapelna nauda.

Kazrags sarāva pieri. Tātad viņa vēl par to pašu vien domā. Nekā vēl nav darījusi. Bērns būs, un vienā jaukā dienā viņš tiks piesūtīts ministram ar visu tēva vizītkarti...

— Ninet, — viņš teica, — apdomā, ko tu dari!

— Es labi esmu apdomājusi. Bet vai jūs, direktora kungs, domājāt, ko darījāt? Man jādomā arī par jūsu darbiem? — Viņa aizgāja, atstādama kabinetā franču smaržu patīkamo izgarojumu.

Kazrags palika viens. Ierēdņi visi bij aizgājuši. Viņš gaidīja vēl Salmiņu, ar kuru vajadzēja parunāt. Salmiņš bij tik godprātīgs, ka nebija atteicies no viņa arī pēc Vallijas kāzām. Kopējie veikali plauka. Bet Salmiņš atnāca vēlu. To bij aizturējis Ķiplociņš ar saviem aizrādījumiem par Pārdaugavas dzīvokja remontēšanu.

— Nokavējos, direktora kungs, — teica viņš. — Atvainojat. Ķiplociņš vairāk kā stundu meklēja tapetes.

— Kādas tapetes?

— Ak, jūs jau nezināt! Es Vallijai atremontēju dzīvokli. Vienu istabu Ķiplociņš solās izsist ar audeklu. Gādā kā priekš princeses. Ir gan tam skuķim laime!

— Jā, — piekrita Kazrags un nopūtās. Viņa garastāvoklis bij samaitāts. Veikala sarunas negribēja ritēt, Salmiņš drīz atvadījās. Kad Kazrags kāpa pa trepēm lejā, viņš satika savu kolēģi, blakus departamenta direktoru Mellumu.

— Nevienam tik labi neveicas kā jums, Kazraga kungs, — teica tas.

— Kā tā?

— Jums gadās arvien dabūt interesantas pārrakstītājas. Salmiņa jaunkundzi es pazinu — tā bija interesanta. Viņa kādu laiku strādāja pie manis. Bet šī blondā meiča, tā ir apbrīnojama. Pati grācija un pievilcība.

— Kur jūs viņu redzējāt? — Kazragam kaut kas iedūra sirdī.

— Koridorā. Apvaicājos šveicaram. Nesaprotu, kā šis dīvainais putniņš te ielaidies. Es labprāt gribētu, lai viņa strādā pie manis. Vai mēs nemainīsimies? Es Jaušu jums, Kazraga kungs, izmeklēt no manām meičām to skaistāko, — jokoja kolēģis.

— Nezinu, nezinu. Par to man būs vēl jāpadomā. Es viņu vēl neesmu pats labi apskatījis.

— Atļaujat man par to šaubīties. Un, ja tas tiešām tā, tad jūs esat daudz ko zaudējuši. — Mellums atvadījās.

«Vai viņš kaut ko nezināja par Nineti?» domāja Kazrags. Nē, tas nebija ticams. Bet uzslava par Nineti viņam bija ļoti patīkama. Tātad arī citi atzina, ka viņa ir interesanta. Un šī atziņa Kazragu ne mazāk iepriecināja kā bērnu dienās šokolādes konfekte. Un šis Mellums — tas bija liels sieviešu pazinējs. Mainīties? Nē, to tomēr nevarēja. Ninete šodien bija tāda, kāda nekad nebija bijusi. Ar maiņu viņš no nepatikšanām neizbēgs. Varbūt vēl pastiprinās tās.

Kazrags vēl nokārtoja pilsētā savas darīšanas un tikai vēlu vakarā atbrauca uz jūrmalu. Ejot gar Ni-netes vasarnīcu, viņš atkal izdzirda mašīnas klabēšanu. «Tātad strādā, cītīgi strādā,» domāja viņš.

Ninetei arī cits nekas neatlika. Viņas mašīnrakstītājas mākslu pavisam bij nosmādējis Ķiplociņš. Vajadzēja vingrināties, ja gribēja palikt darbā. Kas zin, cik ilgi būs jāstrādā. Un, ja labi apdomāja, — var būt, ka šī ministrija nebija nemaz tik slikta iestāde, sevišķi, ja no viņas varēja kurā katrā laikā atsvabināties. Te bez darba bija arī citas intereses. To Ninete bija jau pirmā dienā novērojusi. Bet tagad viņai nekādas daļas nebija gar vīriešu izsalkušiem skatiem. Nebija īstais laiks. Tagad viņa bij nopietna mašīnrakstītāja, kura ar alfabēta dīdīšanu grib nopelnīt sev dienišķu maizi. To vajadzēja, mazākais, ticēt Kazragam.

Un tanī vakarā viņš arī ticēja. Ticēja, sēdot uz dīvāna un pīpojot savu cigāru. Viņš domāja arī par to, kas vēl nebija noticis, bet varēja notikt. Viņa acu priekšā rēgojās Ninetes zilā blūzīte, kura bij vienkārša un nopietna kā pati kanceleja. Arī sejas izteiksme Ninetei bija cita — tikpat spītīga un lepna kā direktora kabinets. Tā jau bija zināma apvienība, pilna saskaņas un savstarpējas saprašanās. Viņa pārdomas iztraucēja saimniece. Viņa apsēdās pretim Kazragam. Viņas mīļākais temats tagad bija Ninete. Šodien pēcpusdienā viņa to satikusi. Tā esot galīgi pārvērtusies. Neesot jau viegli sākt jaunu dzīvi. Un, ja kāds to darot, tad tas esot skaidrs pierādījums, ka cilvēks pāraudzis pats sevi un tuvinoties dievam. Šitāds darbs nemaz neesot viegls — sēdēt pie mašīnas un meklēt burtus. Un vēl tādā stāvoklī. Ja Kazrags pats būtu dzemdējis, tad labi to saprastu. Bet tādi jau tie vīrieši esot.

Kazrags nekā neatbildēja, bet ilgi vēl domāja par Kalniņienes vārdiem. Varbūt viņai bija arī taisnība.

Iestāšanās ministrijā Ninetei maksāja daudz naudas. Tā bija jauna loma uz dzīves skatuves un prasīja jaunas garderobes. Ninete pirka, pirka un nevarēja sapirkt. Gandrīz katru dienu viņa ieradās darbā jaunā noskaņotā apģērbā. Kancelejas dāmas kurnēja, bet pārmest tomēr nekā nevarēja, jo šie apģērbi bija vienkārši, bet arī pārsteidza ar savu eleganci un gaumi. Taisni tās godīgās kantoristes, kuras ar saviem apģērbiem gribēja ievest kancelejā balles tualetes, uztraucās visvairāk. Ninete bij viņas izsitusi pavisam no sliedēm. Viņas vairs nezināja, kur sākas elegance un kur tā beidzas.

Ninetei pašai šie vienkāršie apģērbi bij iepatiku-šies. Viņa iegāja azartā. Un drīz tai vajadzēja konstatēt savā kasē iztrūkumu. Pēc pāris dienām gan varēja dabūt algu, bet kas tad bija šie niecīgie graši? Kabatas nauda, kura iziet sīkumos. Tas bija viens no iemesliem, kādēļ Ninete sāka domāt par pamiera noslēgšanu ar Kazragu.

Direktors tagad pret viņu izturējās ļoti labi, jo uzslavas viņam nāca par Nineti no visām pusēm. Pats ministrs to bija atzinis par vienu no interesantākām ministrijas darbiniecēm. Vai Ninete arī nedarīja visu, lai tāda būtu? Pat pūderi viņa bij pārmainījusi, kā viņa pati teica — piemērotāku kancelejai. Līdz ar to visi citi kosmētiskie līdzekļi bija gluži jauni. Upuru jaunai karjerai tika nests daudz, un tātad bija dabīgi, ka panākumi bija labi.

Vienu tikai Ninete nevarēja paciest: ka ministrijā darbs bija no rīta. Vai tad darbu nevarēja iekārtot no viena līdz septiņiem? Tad varētu no rīta labi izgulēties un vēl vakarā atliktu diezgan laika kaut kur aiziet. O, daudz viņa būtu grozījusi šinī darbā. Ja viņai vajadzētu ierēdņus pieņemt, viņa gan būtu izmeklējusi daudz skaistākus vīriešus. Ak, šie ierēdņi! Bet kādi viņi arī nebija, starp tiem radās Ninetei pielūdzēji. Vai viņa bij pie tā vainīga, ka šīs ierēd-nieciskās sirdis sāka pukstēt straujāki? Tas bija viņas talants un arī vecs paradums — savaņģot vīrie-

sus savos slazdos. Un, ja viņi tik viegli tanīs līda, tad tā bija viņu darīšana.

Ninete bija pret visiem vienlīdzīgi laipna. Nevienam viņa ne|āva sevi pavadīt. Par flirtu nevarēja būt ne runas. Sevi apbrīnot viņa nevarēja nevienam liegt. Tā ir nelaime, kurai padota daža laba sieviete. Arī departamenta direktors Mellums bij nopietni metis uz viņu acis. Viņš visur tai gadījās ceļā. Tā ir skaidra pazīme, kā vīrietim ir savi nodomi. Kaut arī viņš nepaskatās, bet viņa mērķis ir skaidri redzams. Mellums, kā rādās, šo mērķi arī neslēpa. Viņš Nineti bija uzrunājis pat koridorā. Atbilde bij vienkārša:

— Vai jūs, direktora kungs, esat aizmirsuši, ka ministrijas koridoros nedrīkst nekādus flirtus dzīt? Ir tāds rīkojums. Jūs gribat mani pavadīt? Est pusdienas kopā? Pateicos! Es esmu godīga mašīnrakstītāja un uz vīriešiem skatīšos tikai tad, kad būšu apprecējusies.

— Vai ilgi būs jāgaida? — jautāja kavalieris.

— Vai jūs esat precējušies?

— Par nožēlošanu — jā.

— Tiešām par nožēlošanu. Jūs izskatāties daudz patīkamāks nekā ...

— Nekā kas?

— Nekā jūs patiesībā esat.

— Jūs manis pavisam nepazīstat.

— Kā ne? Jūs gribat apcelt nevainīgu mašīnrakstītāju. Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos!

Viņi jau bija izgājuši uz ielas. Kad direktors bija jau pagājis dažus soļus, Ninete tam nosauca pakaļ:

— Ilgi vairs nebūs jāgaida.

— Priecājos! — Direktors noņēma vēlreiz cepuri.

— Ninete, — teica kādu dienu Kazrags, kad viņa

bij iegājusi tā kabineta, — kādēļ tu vairs pie manis neatnāc? Vakari tagad tik gari...

— Ko es pie jums lāi daru, direktora kungs? Es vairs neesmu tā, kas biju senāk. Tā laiku pakavēt es jums vairs nevaru. Nopietnas sarunas jums ir garlaicīgas. Nemēģināt man apgalvot pretējo — es jūs ļoti labi pazīstu.

— Nerunā niekus! Panāc šurp!

— Es jums liku priekšā godīgu laulības dzīvi. Jums vajadzētu padomāt arī par savu bērnu. Vai tiešām jūs gribat, lai es viņu nododu ministrijā un pierakstu klāt zīmīti: «Lūdzu nodot pēc piederības — departamenta cļirektoram Kazraga kungam.» Es teicu un to arī izdarīšu. Tagad, kad strādāju jūsu departamentā, šim faktam drīzāk noticēs nekā tad, ja šo bērnu būtu piegādājusi bārdāma. Bez tam man ar ministru vislabākās attiecības. — Ninete izgāja. Viņa bij pilnīgi pārliecināta, ka pēc šādas sarunas pamiers ar Kazragu ir noslēgts.

Kādu dienu Ķiplociņš, braukdams kopā ar Kazragu uz jūrmalu, teica tam:

— Ninete ir brīnišķīga sieviete. Neviens vīrietis nevar vienaldzīgi paiet tai garām. Visi samīlējušies. Bet departamenta direktors Mellums zaudējis prātu. Man liekas, ka viņš būtu ar mieru atstāt sievu un bērnus, ja tikai Ninete viņu gribētu.

— Tiešām? — pabrīnējās Kazrags.

— Bet Ninete turas stingri pie saviem principiem: viens vai neviens. Viņai ir laikam kaut kas padomā.

— Kas? — bailīgi apprasījās direktors.

— Nezinu. Brīnišķīgākais ir tas, kā šī sieviete varēja tik īsā laikā tā pārvērsties. Un šī pārmaiņa nav vien ārīga, bet arī iekšēja. Bet tas ir iespējams. Sievietes raksturs kādreiz noteicas tikai ap divdesmit trešo vai piekto gadu.

— Bet tomēr... sieva — bijusē bārdāma... — skaļi domāja Kazrags.

— Kas kurais ir bijis, par to mēs, latvieši, nedrīkstam domāt. Jūs pats kādreiz teicāt, ka esat ganījuši cūkas. Bet neviens taču neuzdrošināsies jums teikt: bijušais cūkgans — departamenta direktors. Kas ir bijis, tas ir pagājis.

— Varbūt arī.

— Man liekas, ka tas būs laimīgs vīrs, kurš apprecēs Nineti. Viņa būs laba nama un bērnu māte. Ka viņa ir laba mašīnrakstītāja, to viņa jau pierādījusi, — teica Ķiplociņš, lai gan nodomāja: «Kaut ātrāk tas Kazrags viņu apprecētu! Es tiktu pie labas pārrakstītājas.»

Pēc ilgas pārdomas un galvas lauzīšanas Kazrags tanī vakarā aizgāja pie Ninetes, bet neatrada to mājā. Kalpone stāstīja, ka jaunkundze aizgājusi uz vakariņām pie Ķiplociņiem un laikam tik ātri mājās nebūšot. Kazragam cits nekas neatlikās kā atgriezties savā vasarnīcā.

Ilgi viņš gulēja uz dīvāna un sapņoja vaļējām acīm. Cigāru dūmu zilganos riņķos viņš atkal pēc ilgiem laikiem redzēja mazos Kazradzēnus. Tagad, likās, tie bija stipri pieauguši. Nemaz neizskatījās vairs pēc sapņu būtnēm, bet bija gluži reāli. Puikām bija Kazraga sejas, bet meitenes visas izskatījās pēc Ninetes, lai gan patiesībā daba dara taisni otrādi. Tomēr Kazragam patika tā. Kas tās nu par meitenēm ar mēneša sejām! Un puikas — bez vīrišķības, ar bērnišķīgu izteiksmi? Sapņos nevienam nav nekādas daļas gar dabu un viņas uzbāzīgiem likumiem. Ar vaļā acīm mēs varam sapņot to, ko mēs gribam, un tā ir varbūt vienīgā dzīves vērtība, par kuru kādreiz jāsamaksā ļoti dārgi.

Tas, kas pēdējā laikā dzīvē bij kļuvis lieks, dabūja atkal savu nozīmi. Ar prieku Kazrags atcerējās savu

guļamistabu Rīgā un pilno skapi. Patiesību sakot, kaut kas bija zudis: salda nezināšana, nevainība, pirmās mīlas naivums. Bet tās nav vienīgās vērtības, kuras laulības dzīvi dara laimīgu. Bez tam Kazrags tomēr bij atzinis, ka nav tik jauns, kāds gribētu būt. Tādēļ arī sievai nevarēja uzstādīt tik daudz prasību. Kas galu galā ir bārdāma? Vai nerunāja vai nerakstīja pa laikrakstiem, kā godīgas tēvu meitas izdzīvojas ar vīriešiem pirms laulībām? Mūsu samaitātā laikmetā apprecēt nevainīgu meiteni bij tāda pat laime kā vinnēt lielo vinnestu. Un vai tad nu viņš lai būtu taisni tas, kam šī laime noveltos no debe-šiem? Dzīvē bij daudz mazāk nejaušību, nekā no viņas gaidīja. Dēļ viņa viena sieviete, kura bij nogājusi no ceļa, bij atkal uz tā atgriezusies. Vai tas jau nebij liels ieguvums? Viņš bija izdarījis lielu cilvēcīgu darbu. Šis darbs bij jānoved līdz beigām. Šai pazudušai avij bija jāparāda, ka grēku nožēlošana tiek bagātīgi atmaksāta.

Ninete viņu laikam tomēr mīlēja, ja neielaidās ar Mellumu. Tam bija daudz vairāk priekšrocību: jauns, labi izskatījās, veikls un asprātīgs. Visas kancelejas darbinieces bija viņā klusu iemīlējušās. Elegancē ar viņu varēja sacensties tikai Ķiplociņš. Nē, tam Mellu-mam nu gan Kazrags Nineti neatdos! Labāk apprecēs pats...

Kad saimniece klāja vakariņu galdu, Kazrags teica smaidīdams:

— Es, Kalniņien, precēšos.

Saimniece no sajūsmas atsēdās. Viņa bija no tām saimniecēm, kuras vairs necerēja apprecēt savu kungu. Var būt, ka viņa gadus divdesmit atpakaļ par tādām lietām bija domājusi, bet tagad bija par vēlu.

— Paldies dievam, paldies dievam! Tāpēc es jau

skatos: kungs šodien tīri kā prišāks palicis. Bet kas tad tā izredzētā būs?

— Kas tad nu cits kā Ninetes jaunkundze. — Kaz-rags vairs neteica «Ninete». Tagad taču vairs tā nevarēja: Ninete bija direktora līgava, pret kuru visiem bija jāizturas ar cieņu.

— Labi, ka tas kungs jums to prātu griezis uz citu pusi. Nedrīkst cilvēks apgrēkoties pret savu miesu, pret savu bērnu. Lai dievs kungs jums ir žēlīgs!... Tas ir, es gribēju teikt, lai viņš jūs svētī un jums palīdz uzsākt to jauno dzīvi. Vēlu laimes no visas savas vecās sirds! — Kalniņiene sajūsmā apraudājās.

— Paldies, paldies!

Ilgi Kazragam tā nebija garšojušas vakariņas. Pagātne likās kaut kur aizgājusi, un mirdzoša nākotne gaidīja to. Varbūt arī Ķiplociņam ir taisnība, ka ne-vajaga domāt par to, kas ir bijis. Tas apvaino nākotni un samaitā ēstgribu.

Kad kalpone pastāstīja par Kazraga vizīti, Ninete nemaz nebija pārsteigta. Otrā rītā, lai nesagādātu Kazragam liekas grūtības un sev veltīgu nezināšanu, viņa iegāja kabinetā.

— Jūs mani meklējāt, direktora kungs?

— Jā, es biju pie tevis aizgājis. Tu biji pie Ķip-lociņiem?

— Jā. Ko jūs vēlējāties man teikt?

— Panāc šurp!

Ninete arī piegāja. Kazrags saņēma viņas roku.

— Nekas jau mums, Ninet, neatliks kā vajadzēs iet uz dzimtsarakstu noda|u... — Direktors laimīgi smaidīja.

— Tiešām, direktoriņ! Es jau arvien teicu, ka tu esi prātīgs cilvēks. Un es nemaz nebiju maldījusies. — Ninete apķērās Kazragam ap kaklu un skūpstīja viņa bālās lūpas. — Tu tikai redzēsi, kas tā būs

par dzīvi! Tu nekad to nenožēlosi. — Lai parādītu šīs dzīves idilli, Ninete atkal pēc ilgiem laikiem uzsēdās uz rakstāmgalda un šūpoja savas mazās kājiņas direktora klēpī. Zem mašīnrakstītājas vienkāršajiem vilnas brunčiem Kazrags ieraudzīja pazibam sārtas zīda biksītes. Jā, zem audekla un vilnas bija zīds. Zem zīda paradīze, šķīsta un svēta, tāda, kuru varēja sniegt tikai mašīnrakstītāja. Bārdāmas vairs nebij! Varbūt to bija aizpūtis rudens aukstais vējš. Tā bij bijusi pavasara zieds, kam tik vien vērtības kā smarža un krāsa. Rudens nesa augļus, sulīgus un sārtus. Kazrags jutās tiešām laimīgs. Viņš pat bija aizmirsis, ka sēd ministrijā. Kad durvīs parādījās kurjers, Ninete nedomāja mainīt savu pozu. Smaidot viņa uzsauca ienācējam:

— Vai jūs zināt? Mēs ar direktora kungu precamies.

Kurjers ievēroja savus pienākumus, un pēc pusstundas visa ministrija zināja, ka Ninete sev par vīru izraudzījusi departamenta direktoru Kazragu.

Otrā dienā jaunā mašīnrakstītāja, kura bija jūsminājusi visu vīriešu personālu ministrijā, iesniedza atlūgumos. Šāda ziņa dažam labam sažņaudza sirdi. Nopūtās un apmierinājās. Ne jau vārnām balodīti turēt ligzdiņā! šādas sievas varēja precēt tikai direktori. Tā bija glabājama un saudzējama kā skaista rotaļas lietiņa. Ierēdnes labprāt gribēja zināt to mākslu, ar kuru tik īsā laikā ir savaņģojams direktors. Bet viņas to nedabūja zināt, jo Ninete vairs darbā nenāca.

Ninete iepirka pūru. Kazrags naudu nežēloja. Šoreiz apģērbi, sākot no krekla, beidzot ar mēteli, tika izmeklēti taisni tādi, kādi piederas direktora kundzei. Savam vīram viņa taču nevarēja darīt kaunu. Vai visa mūsu sabiedrība, no departamenta direktora līdz prezidentam, nepiedalījās lielā karnevālā, ko nosauca

par demokrātisko aristokrātismu? Visur valdīja zīds, brokāts, dārgas mežģīnes, spodri roku un kāju nagi, kuriem pievienojās spodri pakauši un dāmu labi frizētās galviņas. Visi sauca «urā» — un Ninete tiem līdzi. Viņa būs direktora kundze. Un direktors nav sīktirgotājs Maskavas priekšpilsētā. Viņš ir pīlārs, uz kura balstās strādnieku un zemnieku labklājība. Viņš ir tas pats, kas eņģelis Gabriels dieva valstībā vai Pēteris, kurš žvadzina tā kunga godības atslēgas. Madepolāna veļa — Gabrieļa sievai? — Ninete gribēja pierādīt, ka aristokrātisms izteicas ne vien ievērojamos senčos, bet arī zīda biksītēs ar Briseles mežģīnēm. Sājos iepirkumos viņu pavadīja Vallija. Par labu padomu visās vietās un lietās arī tai atkrita savs labums. Arī viņa katru dienu pakļuva zem greznības varas. Kazrags nebij maldījies, teikdams, ka arī Vallija ir sieviete.

Savu plašo garderobi no īsās mašīnrakstītājas karjeras Ninete nenometa, bet teica Vallijai:

— Lai tas paliek. Iekravāšu somā. Sīs angļu blūzītes un plisētie svārki noderēs tikumīgiem apciemojumiem un «sieviešu apvienības» sapulcēm un sēdēm.

— Vai tad jūs domājat tur iestāties? — jautāja Vallija.

— Kāpēc gan ne? Man jau tur būs jāiestājas! Citādi jau mūsu sabiedrības dāmas mani neskaitīs par godīgu sievieti un sev līdzīgu. Nekāda nelaime jau arī no tā nebūs. Redzēšu, kā izskatās pasaule no otrās puses. Bet man gan izliekas, ka viņa ir kā praktisks audums, kas abās pusēs lietojams. Bārs? Ģimene? Gala iznākums viens un tas pats. Ir gadījies man vairāk reizes pavadīt naktis ar vīriešiem viesnīcā. Kādas dāmas es esmu satikusi koridoros — negribu teikt, jo drīz piederēšu pie viņu sabiedrības.— Ninete smaidīja savu viszinātājas smaidu. — Nedusmojaties, Valiij, ja es jums teikšu: jūs esat tīrā zoss. Lai gan sevi turat gandrīz vai par samaitātu sievieti. Un kādēļ? — To jūs laikam pati nezināt.

Arī Kazrags bija laimīgs. Pēcpusdienu viņš pavadīja ar Nineti. Vakaros viņa atvadījās no sava līgavaiņa. Visam vajadzēja notikt tā, kā tas bija godīgās pilsoniskās ģimenēs. Ninete negribēja samaitāt Kaz-ragam medusmēneša prieku. Pēc tā ilgodamies, Kazrags steidzās ar laulībām. Vientuļā dzīve bij apnikusi. Un bij arī citi iemesli pasteigties. Tā jau pārāk ilgi viņš bija novilcinājis. Daudz labāk būtu bijis, ja viņš Ninetei būtu klausījis. Tā jau tagad būtu bijusi viņa sieva. Vai viņam nebūs jānosarkst? Un kā viņš varēs paziņot, ka viņam, direktoram, bērns piedzimis septītā mēnesī? Varbūt sestajā? Kauns visai valstij! Bet Ninete viņu mierināja:

— Nekas, direktoriņ, nekas. Būs viss labi.

— Bet kā tu jūties? — jautāja direktors.

— Nekas, arī labi. Tikai kādreiz slikta dūša.

Kazrags nopūtās. Grūta dzīve sieviešiem. Nu kādēļ šādam skaistam radījumam vajadzēja būt sliktai dūšai? Bet daba neievēro skaistumu, nedz arī bagātību. Viņa pret visiem ir vienlīdzīgi taisna.

Kāzas tomēr nebij tik greznas, kādas Kazrags gribēja sarīkot vasarā, kad ar Valliju bij domājis stāties pie altāra. Viesu nebij daudz. Departamenta direktors Mellums ar kundzi un Ķiplociņš ar savu kundzi. Jauno pāri mācītājs salaulāja pilsētas dzīvoklī. Ārā bija rudens ar lietu un vēju. Dzīvoklī gaiši centās mirdzēt elektrība un smaržot svaigās puķes. Bet tomēr skumjas kā pelēka sieva sēdēja zāles kaktā. Smaidīja tikai Kazrags. Ninete bij skumjāka kā jebkad. Bet tā jau pienākas godīgai līgavai.

Kazrags pēc notikušās katastrofas jūrmalā pirmo reizi redzēja Valliju. No šīs sastapšanās viņš arvien bija baidījies. Bet tagad viss vecais bij aizmirsts. Viņš par to ieminējās Vallijai. Bet tā atbildēja:

— Labi, ka viss notika tā un ne citādi. Ninete būs jums piemērotāka sieva, nekā es būtu bijusi. Turpretim es Ķiplociņam esmu vairāk kā nepieciešama. Vai jūs nenovērojat, cik viņš nopietns ir kļuvis? Nekas vairs nav atlicis no draiskulīgā puikas.

Kazragam vajadzēja piekrist. Viņš paskatījās uz Nineti. Tā tiešām bija īsta direktora kundze. Direktora? Viņa varēja būt pat ministra kundze. Tik skaista viņa izskatījās savā iedzeltenā līgavas uzvalkā. Līgavas rota no īstām mežģīnēm piedeva viņai naivu, bērnišķīgu izskatu. Arī mirtes bija tik zaļas un dzīvības pilnas, ka, skatoties uz līgavu, neviens nevarēja šaubīties par viņas nevainību. Par visu spriež pēc ārienes. Lietas būtība arvien ir noslēpums.

Pēc laulībām, īsām un svinīgām, viņi aizbrauca pie Svarca, kur bija pasūtītas vakariņas. Tā bija gribējusi Ninete. Arī Kazrags izskatījās cienīgs ar miršu pušķīti pie jaunās frakas. Uz laulībām Ninete viņam bija iedāvinājusi cilindri. Šai aristokrātisma augstākai pazīmei vajadzēja pušķot viņa galvu ceļojumā no mājām līdz Švarcam. Ninete uz viņu paskatījās un teica:

— Tu izskaties pēc ministra.

Par to Kazrags noskūpstīja viņas roku, ko senāk viņš nemēdza darīt. Bet tagad Ninete bija direktora kundze, un Kazrags pirmais viņai parādīja šo godu.

Pēc kāzām Kazrags palika pilsētas dzīvoklī. Kal-niņiene ār visām mantām atbrauca no jūrmalas. Ninete turēja savu vārdu: saimniecei bija palīgs — jauna kalpone. Par kluso aģitāciju viņai tika labi samaksāts.

OTRĀ DAĻA. ĢIMENES LAIMĪBA

.

I.FAJANSA DRUMSLAS

— ... Jā, labprāt... Es aiziešu... Vai pie jums būs daudz viesu?... Nē, mani no tās sabiedrības neviens neinteresē... Jūs maldāties. Man pietiek tikai jūsu klātbūtnes... Jūs baidāties? Divats kādreiz tik salds... Nu labi. Uz redzēšanos!

Direktors Mellums nolika telefona trubiņu. Atsēdās pie galda. Viņa platā piere sarāvās krokās, bet sausās, plānās lūpas tomēr smaidīja. Viņš pacēla savu vājo, varbūt pārāk slaido roku un noglāstīja melnos, gludi nosukātos matus. Pacilāja dažus papīrus. Tad paņēma grāmatu. Lasīt tomēr negribējās. Viņš atgāzās krēslā un brūnām, mirdzošām acīm skatījās lampas mierīgajā gaismā. Juta, ka mājās vairs nav miera. Istaba bija kļuvusi sveša un tāla. Viņš bija jau ārpus tās.

Durvis iečīkstējās. Mellums sarāvās. Ienāca Mel-luma kundze. Viņa plaksti garām, tumšām skropstām nokrita uz redzokļiem, bet tumšās uzacis pacēlās vēl augstāki.

— Vai tev kāds zvanīja, Ernst?

— Jā ... Arī pēcpusdienā nav miera.

Melluma kundze apsēdās. Pagrieza lampu, lai gaisma labāki kristu uz viņas darbu, un sāka kādu bērna autiņu izšūt latvju ornamentiem.

— Es domāju, ka tev zvanīja Kazraga kundze...

Mellums pacēla galvu no grāmatas. Viņa vājā,

sausā seja kļuva vēl drūmāka.

— Tu neesi maldījusies: arī viņa zvanīja. Es pirmīt nezināju, par kuru zvanu tu jautā.

— Pēdējā laikā tu esi ļoti izklaidīgs.

— Viss jau var būt. Esmu stipri nostrādājies.

— Ko tad Kazraga kundze tev stāstīja? — jautāja Melluma kundze, durot adatu mīkstajā drēbes gabalā.

— Kas?... Ak, Kazraga kundze... Viņa tevi uzlūdza rīt uz glāzi tējas. Biju aizmirsis tev pateikt.

— Pateicos! Es rīt nevarēšu aiziet: man sēde dāmu komitejā.

— Labi. Tad es pateikšu rīt Kazragam, lai viņš to paziņo savai kundzei.

— Var pazvanīt pa telefonu.

— Nav vērts. Tam vēl laika diezgan. — Mellums nogrima atkal grāmatā. Lasot viņš juta sievas cieto skatu. Viņa bija nolikusi darbu klēpī un vēroja savu vīru.

Melluma kundze bija ar vīru vienos gados, lai gan izskatījās daudz vecāka par to. Viņa bija viena no tām sievietēm, kuras novīst, nepaguvušas vēl uzplaukt. Gadu bij maz, bet rūpju daudz. Par ko gan nevajadzēja rūpēties: par savu un par vīra tikumību, par ģimenes un sabiedrības labklājību, par bērna un sievietes likteni, par valsti un cilvēci. Tik daudz bija visādu biedrību un sabiedrību, kur vajadzēja cītīgi strādāt. Latvju sievietes bija stipri pagrimušas: tās bija sākušas lietot pūderi, smiņķi un dārgus zīdus, savus apģērbus izgreznojušas ar dziļiem, apkaunojošiem dekoltē. Brunči tikko sniedza ceļgalus. Un šīs kailās kājas, kuras bij vīriešu kārdināšanas galvenais ierocis, viņas apāva zīda zeķēs. Sievietes gods un lepnums — garā bize — palika frizētavās. Ar saviem apcirptiem matiem viņas nekaunīgi pastrīpoja savu vieglprātību. Pat nagus viņas spodrināja tādēļ, lai tajos atspoguļotos viņu nedarbi. Visas šīs nebūšanas prasīja darbu un atkal darbu.

Arī vīrs pēdējā laikā bija stipri uzraugāms. Ka viņš vairs nav viņas senākais Ernasts, to viņa novēroja no tā, ka tas vairs ar uzmanību neklausās viņā, kad tā atnāk mājā no sieviešu biedrībām un stāsta par tiem jautājumiem, kuri tur apspriesti. Viņš neinteresējās vairs ne par nacionālo skujiņu, ne krustu. Kad kādreiz Melluma kundze tam bija rādījusi kādu labi izšūtu nacionālu krustu, viņš bija nopriecājies, bet vakar viņš teica:

— Ar tiem jūsu krustiem ir tīrais krusts.

Melluma kundze nesa mājās no mākslas zaloniem

nacionālas kaklasaites. Senāk Ernasts tās valkāja, bet tagad šīs nelaimīgās gulēja guļamistabā uz kumodes. Ernasts bija nopircis žokejklubā dārgu zīda kravati spilgti kairinošām krāsām. Nomestās kaklasaites Melluma kundzei stāstīja par nelaimi. Vienu no viņas visskaistākām dāvanām vīrs bija apsējis melnam runcim ap kaklu. šis runcis bija Melluma mīlulis, un tur iebilst nekā nedrīkstēja. Šodien šīs kaklasaites vairs nebija, kaķis to laikam bija kaut kur aizvazājis. Melluma kundze domāja, ka šādai gaumes maiņai vajaga būt dziļākiem pamatiem. Arī šodien viņa bija noklausījusies daļu no sarunas pa telefonu. Kas tie varēja būt par divata saldumiem? Viņai trūka uzņēmības to prasīt vīram. Viņa cita nekā neatrada kā tam jautāt:

— Kādēļ tu valkā tik šausmīgu kaklasaiti? Tā tevi padara vulgāru. Tu izskaties taisni tā, it kā gribētu patikt sievietēm. Mūsu ligas maigais krāsu sakopojums ir daudz glītāks.

— Nevaru es taču visu mūžu siet prievīti ap kaklu!

— Tās nemaz nav prievītes! Ja zīmējums ir tas pats, tad tā vēl nav liela nelaime. Ja tikai viņš ir nacionāls un īsts.

— Bet, mīļā Berta, tu taču negribēsi apgalvot, ka Jums tur, ligā, būtu vislabākā sajēga par vīriešu apģērbiem! Varbūt līdz ar brunčiem jūs sāksat bikses aust un tu mani piespiedīsi ar tām iet uz ministrijul Līdz šim jums bija brunču kultūra — varbūt sāksies arī bikšu ...

— Tu esi kļuvis pavisam nepazīstams. Pat rupjš... Es nevaru izprast, kas vainīgs pie tavas lielās pārmaiņas.

— Manī nav nekādu pārmaiņu. Es nesaprotu, kādēļ tu gribi sacelt traci muļķīgas kaklasaites dēļ. Es taču neuzspiežu tev savu gaumi. Kādēļ tu gribi man uzspiest savu?

— To es zinu, ka par mani tu maz interesējies. Tev gluži vienalga, kā es esmu apģērbusies: vai kā godīga sieviete vai kā ielasmeita. Ja es staigātu brokātā un zīdā, tu mani drīzāk ieraudzītu.

— Nerunā niekus! Man tie ir apnikuši.

— Viss, ko es saku, tas tev ir nieki. To es jau zinu. — Berta piecēlās un izgāja. Viņas pelēkie brunči vien noplivinājās durvīs.

Mellums paskatījās pulkstenī. Pieci. Bija jāiet. Otrā istabā skanēja trauki. Laikam kalpone klāja galdu. Mazais puika raudāja. To mierināja Berta. Mellums iegāja priekšnamā. Uzdedza elektrību un paskatījās spogulī. Sakārtoja apģērbu un ciešāk noglaudīja matus. Viņš bija pilnīgi apmierināts ar savu izskatu. Teicami stāvēja apģērbs, jo teicams bija stāvs. Viņš arvien bij pratis iemīlināt tās sievietes, kuras bija gribējis. Un šoreiz viņš to gribēja visvairāk. Tikko viņš bija mēteļa piedurknē iebāzis roku, kad durvīs parādījās sieva.

— Tu aizeji, tēju nepadzēris?

— Pateicos, negribu!

— Kur tad tev šo pēcpusdienu jāsteidzas? Nemaz tu vairs negribi mājās sēdēt. — Bertas balss bija kļuvusi maigāka.

— Pie labākās gribas nevaru. Man ir sēde. Es tev jau teicu.

— Tu man nekā par to neesi minējis.

— Neesmu vainīgs, ka tu neklausies manos vārdos. — Viņš sacēla apkakli un aizcirta aiz sevis durvis.

Melluma kundze palika viena priekšnamā. Ilgi raudzījās mēmās durvīs. Tad lēniem soļiem gāja uz ēdamistabu.

Ārā stipri sala. Vai aiz aukstuma vai aiz bailēm, ka sieva to var satvert aiz mēteļa stūra, Mellums gāja ļoti ātri. Gaiši spīdēja laternas, un gaiši skanēja ormaņa sīkie zvārgulīši. Nosarmojušie koki stāvēja smagā, stingrā mierā. šad tad smagās sarmas pikas krita zemē un izšķīda daudzās mazās zvaigznītēs, kuras daudzkrāsaini laistījās elektrībā. Skaļu ziemas dziesmu dziedāja sniegs zem ātriem soļiem. Gaiši un skanīgi kļuva arī Mellumam. Viņam šķitās, ka izlauzies no cietuma un staigā viens un brīvs skanīgās ielās. Viņš varēja iet, uz kuru pusi gribēja. Viņš varēja arī nekur neiet: viss viņš bija savā gribā. Neviens skats viņam nesekoja. Brīvi viņš varēja skatīties un brīvi uzsmaidīt garāmejošām sievietēm, kuru vaigi bija sārti piesarkuši un acis mirdzēja elektrības gaismā. Franču smaržas, stipras un kairinošas, lidoja gaisā, iedvesdamas aukstajai ziemai erotisku nojaudu. Vasarā, kad katra zālīte un katrs zieds pats izgaro savu smaržu, mākslīgajām nav vietas. Bet tagad, gaisa dzestrumā, viņas kairināja un lika galvai viegli reibt.

Mellumam šovakar sievietes izlikās kā krāšņi, smaržīgi ziedi sniegainos un ugunsgaišos bulvāros, šie ziemas ziedi liecās pret viņu smaidīdami un piedāvādami saldu medu, kas dziļi apslēpts ziedlapiņās.

Vajadzēja tikai izstiept roku, un tā sastaps otru, tikai daudz mazāku un maigāku. Un varēs iet tālāk, līdz bezgalībai, līdz zvaigznēm, varbūt arī līdz zemes karsti pukstošai sirdij. Viss bija sasniedzams. Vai tikai sasniedzams? Paradīze pati nāca pretim, vilka sev līdz un bēra saldus augļus klēpi. Varēja iet pa labi un pa kreisi — visur bija sniegs, sievietes un gaisma. Kafejnīcās mūzika skanēja saucoši. Tur ziemas aukstums izgaisa, un radās silta intīma sajūta. Biezie ziemas kažoki atraisījās, atklādami valkātāju sārtos un iedzeltenos plecus.

Bet šodien Mellumu nesaistīja daudzas. Daudzās viņš tikai redzēja vienu. Un tādēļ viņš nepalika pie saucošām kafejnīcām, ne pie ziemas smaržīgiem ziediem. Viņš gāja tālāk. Iegriezās kādā mazā ieliņā netālu no Viesturdārza. Piezvanīja pie kādām durvīm, kur maza bronzas plāksnīte sludināja:

MĀRTIŅŠ KAZRAGS Departamenta direktors

Arvien biežāk direktors Mellums virināja sava kolēģa durvis. Sim elegantajam dzīvoklim klusajā ieliņā bija savāds pievilkšanas spēks. Katrs vīrietis, kas šo dzīvokli reiz bija apmeklējis, meklēja arvien jaunu iemeslu tur ierasties. Arī sievietes, ziņkārības dzītas, te ieradās, lai papriecātos par uzkrītošo eleganci un atrastu vielu jaunajām pļāpām. Mūžam taču nevarēja runāt par savām tiesībām un sociālo stāvokli. Kādreiz bija laiks jāpakavē arī sarunā par līdzpilsoņu tikumiem un netikumiem. Un tā galu galā arī bij tā mīļākā saruna.

Mellumam durvis atvēra jauna, smaidoša kalpone. Smaidīja ne tikai viņas seja, bet arī priekšauts un baltā blūzīte. Priekšnams mirdzēja daudzajiem spoguļiem un gaišām elektrības spuldzēm. Drīz pēc laulībām Kazrags, savas jaunās sievas pierunāts, bija

noņēmis šo dzīvokli. Tas bija daudz plašāks nekā iepriekšējais. Viņa sešas istabas bija aristokrātiskas un greznas. Tas ne ar ko neatgādināja pilsoniskos, pēc viena parauga ierīkotos dzīvokļus. Ninete stāstīja, ka te esot īsta paradīze. Kazrags gan nekā neteica, bet domāja, ka vecā dzīvoklī bija daudz mājīgāk un parastāk. Te viņš jutās kā cietumā. Mūžīgi bij jābaidās, ka viņš ar savu vienkāršību neapvainotu grezno dzīvokli. Viņš par to nevaldīja, bet tas valdīja par viņu. Parkets lika pakrist, paklājos aizķērās kāja, smagie durvju priekškari bija jāatbīda, kad gribēja tikt otrā istabā. Un šie šausmīgie spoguļi! Tie simtkārtīgi atspoguļoja viņa vecumu. Te katrai lietai bija sava vieta, kādu tai bija ierādījusi Ninete. Istabu bija tik daudz, ka Kazrags baidījās tajās apmaldīties. Viņš pavisam pazina tikai trīs istabas: ēdamistabu, guļamistabu un savu kabinetu, kurā tas pavadīja visu savu brīvo laiku, pīpojot cigāru un šķirstot laikrakstus. Ninete valdīja par visām istabām, bet arvien viņai bija telpu par maz, lai gan viņa pati bija tik sīka un maza. Viņas_ balss skanēja visās telpās un kādreiz arī ārpus tām — uz mājas trepēm.

Arī Mellums jau priekšnamā dzirdēja Ninetes balsi.

— Kundze lūdz buduārā, — teica kalpone, atvērdama istabas durvis.

Mellums izgāja cauri viesistabai un atvēra smagos plīša aizkarus, kas atdalīja Ninetes istabu no priekšējās telpas. Te bija Ninetes valstības centrs.

— Te ir mana nakts, — mēdza viņa teikt, kad ieveda tur pirmo reizi kādu viesi.

Tiešām te bija tumšs. Augsto sienu tumšo zilumu izkliedēja tikai dzeltenas strīpas. Istaba bija gandrīz tukša. Tikai divi plati dīvāni, pārklāti dzeltenām segām, bija tie, kas piederēja pie mēbelēm. Zemi japāņu širmīši melnā zīdā ar baltām dzērvēm no-

dalīja vienu istabas kaktu. Aiz tiem dega elektrības spuldze zem dzeltena abažūra. Uz zvērādas paklāja bija samesti daudz spilvenu. Tur gulēja Ninete. Viņas zeltītie mati laistījās elektrības mierīgā gaismā.

— Ā, Melluma kungs! — iesaucās viņa un sniedza tam pretim roku. — Mēs sen gribējām sākt tēju dzert, bet jūs nenācāt.

Noskūpstījis Ninetes roku, Mellums ieraudzīja, ka te ir arī vēl citi viesi.

— Jūsu priekšnama uguņi, cienītā kundze, ir tik gaiši, ka apžilbina. Bet te turpretim tik tumšs, ka nav nekāds brīnums, ja cilvēks kļūst akls.

— Bet Kazraga kundzi jūs tomēr saredzējāt, — teica Aina Vējiņa, pieceldamās no spilveniem.

— Direktora kundzei ir tik gaiši mati, ka tie pat tumsā mirdz.

— Un vīrieši ir kā tauriņi, kuri laižas uz gaismu, bet iekrīt mūžīgā tumsā, — piebilda kāda rupja balss.

— Te būs arī viens svešinieks, — teica Ninete. — Atļaujat jūs iepazīstināt: jaunais gleznotājs Fēlikss Smits — departamenta direktors Mellums.

Roku pastiepa garš, blonds jauneklis. Lielām gaišzilām acīm viņš ieurbās Mellumā.

— Jūs neklausāties, ko Fēlikss stāsta: viņš šausmīgs pesimists un sievietēs redz tikai nelaimi. Viņš visu laiku pūlas Kazraga kundzei iestāstīt, ka nekad savā mūžā negleznošot jaunu un skaistu sievieti. Tas bojājot raksturu un maitājot līniju, — raksturoja Aina, rotaļādamās ar savu purpursarkano rokas somiņu.

— Vai jūs no piedzīvojumiem tāds dāmu ienaidnieks vai aiz zināmas filozofijas, kas piemīt tikai jaunībai?

— Bet, mīļais Melluma kungs, — iesaucās Ninete.

— Vai bērns maz var runāt par piedzīvojumiem? Tas laikam būs kaut kas līdzīgs filozofijai.

— Vai jūs esat ievērojuši, direktora kungs, ka sievietes arvien cenšas atbildēt vīrieša vietā? Tā viņām laikam iznāk daudz praktiskāk.

— Varbūt viņas grib jums tikai pakalpot.

— Es vēl neesmu redzējis tādu sievieti, kura vīrietim gribētu izdarīt kaut mazāko pakalpojumu. Ja viņas arī kaut ko līdzīgu dara, tad gan tikai tādēj, lai pakalpotu pašas sev, — atbildēja Fēlikss.

— Vai viņas ar savu mīlu nekad nav jums pakalpojušas? — jautāja Ninete, pieliekusies gluži tuvu šmitam.

— Man nekad nav bijusi vajadzība pēc šāda pakalpojuma.

— Mīļais cilvēks! Tad jau jūs neesat normāls! Jūs dzīvojat ārpus fizioloģiskiem likumiem. Jūs esat ārpus dzīves, — prātoja Aina.

— Es pārvaru šos likumus.

— Bet tomēr tie ir jāpārvar. Gluži ignorējami tie nav, — smējās Ninete.

— Interesanti būtu zināt, kā jūs to izdarāt, — iesaucās Aina.

— Nu tā, vienkārši: likumi ir likumi, un es esmu

es.

— Vai es jums neteicu, — griezās Ninete pie Mel-luma, — tas ir tīrais bērns. Bet sakāt, kā jūs ar šiem likumiem rīkojaties?

— Es, kā vienkāršs mirstīgs ierēdnis, padots katram likumam, — atbildēja tas, skūpstot Ninetes pirkstus, kurus tā bija uzlikusi uz viņa rokas.

— Tātad jūs esat likuma vergs?

— Nē, tikai apzinīgs viņa pildītājs.

— Man liekas, ka apziņas tur maz, — iebilda Aina.

— No kā jūs to spriežat?

— No tā skūpsta, ar kādu jūs noskūpstījāt Kaz-raga kundzes roku.

— Melluma kungs, neklausāties Ainā! Viņa mīl runāt arvien to, kas citiem ir nepatīkams.

— Tā ir ļoti teicama īpašība, kurai pateicoties es ar Ainu satiekos, lai gan viņa ir sieviete, — paskaidroja mākslinieks.

Klusiem, nedzirdamiem soļiem ienāca kalpone un uz maza japāņu galdiņa pasniedza tēju.

— Vai direktora kungs savā kabinetā? — jautāja Ninete.

— Ja, viņš tikko izcēlās.

Kazrags bija sācis pēcpusdienās gulēt. To viņam bija iestāstījusi Ninete, apgalvodama, ka tas viņu brīnišķīgi atspirdzinās. Klausīdams sievas padomam, viņš bieži nogulēja pāris stundu.

— Pasakāt kungam, lai viņš nāk pie mums tēju dzert.

Kalpone aizgāja.

— Neviena sieva laikam savu vīru tā nelutina kā Kazraga kundze. Ja jums, Fēliks, gadītos tāda sieva, vai dzīve nepārvērstos par paradīzi? — jautāja Aina.

— Paradīzē izdzīvošos pēc nāves. Tagad gribu dzīvot virs zemes. Bet sievietes tādas ir: vai nu viņas šo dzīvi pārvērš par paradīzi, vai par elli.

Paradīzes iemītnieks ienāca. Laimīgajā laulības dzīvē Kazrags bija vēl vairāk sabarojies. Ninete mīlēja labu virtuvi un arvien pārsteidza Kazragu ar ēdienu dažādību. Kazragam garšoja viss. Viņš ēda un paēda. Ne jau tā kā Ninete — tikai nogaršoja. Labs ēdiens rada labas miesas. Labas miesas — cienīgu izskatu. Un Ninete piedāvāja: — Ēd, vīriņ! — Vīriņš ēda un paēdis likās kabinetā uz dīvāna.

— Ā, Kazraga kungs! — iesaucās Mellums.

Viesi_ piecēlās, lai parādītu namatēvam godu. Kazrags vel bija stipri sagulējies. Viens vaigs tam bija nospiests gluži sarkans. šinī istabā viņš jutās daudz sliktāk nekā citās. Nevarēja taču viņš ar savām pilnīgajām miesām tupties uz grīdas. To varēja darīt tādi izkaltuši skeleti, kādi bij Mellums ar Šmitu. Tas būtu bijis ne tikvien komiski, bet arī grūti.

— Mārcīt, apsēdies uz dīvāna, tur tev būs labāk. — Ninete piecēlās un piegāja viņam klāt. — Nu, kā tu izgulējies? — Viņa noskūpstīja tā piesarkušo vaigu.

— Labi, Ninet. Un kā tu jūties?

— Garlaikojos, nevarēju sagaidīt, kad tu uzcelsies. Tu zini — šie kungi nemaz nav tik veikli, lai mācētu man pakavēt laiku.

Kazrags ar neuzticību raudzījās uz neveiklajiem kavalieriem. Mellumu viņš necieta tāpat kā kādreiz Ķiplociņu. Šmitu viņš vienkārši nesaprata. Kas tur bija par jēgu! Šādu jaunu zelli bez sabiedriskā stāvokļa un noteiktas karjeras dzirdīt ar tēju?... Bet tā gribēja Ninete. Vai tai varēja protestēt? Tagad pat Kazrags noskatījās uz viņu: tā bija skaista._ Viņas platais tējas apģērbs, kas krita smagās krokās, violeti laistījās dzeltenā gaismā.

— Jūs esat kā sentimenta mākslinieka glezna, — teica Šmits. — Tāda mākslinieka, kas ir muļķis kļuvis sievišķības apbrīnā.

— Padarāt, Šmita kungs, šo gleznu nemirstīgu. Pēc tam kad es izstādē redzēju jūsu audeklus ar grumbainām veču sejām un redzēju arī jūs pašu, es nodomāju, ka jums mani būs jaglezno, — nopietni teica Ninete.

— Nē,, nekad! Tad labāk es gleznoju Kazraga kungu.

Visi sāka smieties. Direktors skatījās uz Šmitu aizdomu pilnām acīm.

— Mārcīt, vai tu gribi pozēt šmita kungam? Es esmu tajos uzskatos, ka mūsu ievērojamākiem sabiedriskiem darbiniekiem jāatstāj pēc sevis nemirstīgas portrejas.

— Ko nu es? Tad jau labāk lai Smita kungs tevi uzglezno. Par mani, vecu cilvēku, nav vērts tik lielu naudu maksāt. Tikpat tā bilde tik smuka neiznāks kā tava. — Kazrags bij sācis atkal skopoties, jo nauda šķīda uz visām pusēm. Viņš vairs nezināja, no kurienes to ķert. Viņš bija pat ielaidies daudzās bīstamās spekulācijās, cerēdams tur atrast nepieciešamo atbalstu. Krājums bija izsīcis līdz ar jaunā dzīvokļa iekārtošanu. Ninete viņu mierināja: dzīvokļus neiekārtojot katru dienu, vēlāk būšot labāk. Bet prasības radās arvien jaunas. Tās bija tik nepieciešamas un svarīgas, ka no tām nevarēja atteikties. Pašlaik Kazragam nebija vairāk naudas kā tikai alga. Viņš ar trīcošu sirdi gaidīja, kad Ninete atkal prasīs jaunu summu. Vai tad viņam vēl jādod darbs šim svešajam audeklu smērētājam? Kazrags negribēja redzēt savu portreju. Tā jau dzīvokļa daudzie spoguļi viņu baidīja. Viņa cienīgais izskats gan bija piemērots darbam un karjerai, bet nevis laulības dzīvei, ja tā bija jādzīvo ar tik skaistu un jaunu sievu, kāda bija Ninete. Ne vien par naudu, bet arī par citiem krājumiem bija jārūpējas, lai tie neizsīktu.

— Kādēļ jūsu kundze mūs tik reti apmeklē? — jautāja Kazrags Mellumam.

— Viņa nodarbināta saimniecībā. Arī sabiedriskā dzīve atņem daudz laika.

— Jūsu kundze ir ļoti gudra un darbīga. Es viņu ļoti cienu,'— jūsmoja Ninete.

— Jā, ar gudru cilvēku ir patīkami sarunāties, — noteica Smits un izstiepa savas garās kājas.

Bet sarunas negribēja ritēt, kā tas bija arvien, kad Kazrags ienāca istabā. Sabiedrība jutās neveikli. Bija jāmeklē sarunas temats, kurš varētu ieinteresēt visus. Bet taisni šī temata meklēšana ir tā, kas rada gar-laiclbu. Sarunas pavediens pārtrūkst, un viens uz otru skatās pārmetoši.

Aina Vējiņa apsēdās Kazragam blakus. No šīs jaunavas direktors drusku baidījās. Viņa bija savādāka nekā citas. Jau viņas āriene ieveda viņu nesaprašanā. Viņš domāja laimīgs esot, ka viņam nav gadījusies tāda sieva. Aina bija gara. īsi nogrieztie mati bija sasukāti vīrišķīgi. Arī sejas noteiktajos pantos bija vairāk vīrišķības nekā sievišķīga maiguma. Par Ainas apģērbu Kazrags reiz jautāja savai sievai:

— Ja jau Vējiņa jaunkundze valkā smokingu un pletkreklu, kādēļ viņa nevalkā bikses?

Būdama kāda jaunākā virziena gleznotāja skolniece, Aina mēģināja Kazragam izskaidrot kubisma pamatlikumus. Kazrags centās saprast.

— Ak tad jūs varat gan uzzīmēt cilvēku tādu, kāds viņš ir?

— Jā. Un pēc tam mēs viņu sadalām. Piemēram: es uzzīmētu jūs tādu, kāds jūs te sēžat. Tad sadalītu — galvu novietotu še, rokas tur un jūsu garīgo būtību te. — Aina centās žestiem parādīt gleznas kompozīciju.

— Bet tad jau es vairs nebūtu cilvēks! Galva pie kājas, roka griestos... Jā, kur tad es pats būtu?

— Bet tā taču ir jūsu būtība, jūsu garīgais «es»! Ar to būtu izteikts jūsu sabiedriskais stāvoklis, jūsu ģimenes dzīve, tieksmes...

— Ar garu zem dīvāna? Pateicos! — Kazrags k|uva pat dusmīgs. Tas nenobaidīja Ainu. Viņa stāstīja tālāk. Bet Kazrags tikai pusi dzirdēja no stāstītā. Viņa acis vēroja Nineti. Fēlikss Smits šķirstīja kādu albumu. Mellums ar Nineti klusu sarunājās. Melluma sejā bija manāms uztraukums, lai gan Ni-netes seja bija gluži vienaldzīga. Tikai šad tad viņas acīs pazibēja savādas dzirkstis, kuras Kazragam nepatika. Mellums liecās Kazraga kundzei arvien tuvāk un tuvāk. Likās, viņš bija pavisam aizmirsis Kazraga klātbūtni. Viņa roka palika gu|ot uz Ninetes ceļa. Kazrags saliecās uz priekšu, un viņa acis izpletās platas. Mellums saspieda šo mazo, ovālo ce-iīti... Kazragam izkrita tējas tase no rokas un sašķīda uz paklāja. Ninete uzlēca no saviem spilveniem.

— Tu, Mārcīt, esi ļoti neuzmanīgs!... Mans jaunais paklājs!

Visi jutās neveikli. Sevišķi Mellums. Viņam likās, ka tase būtu sašķīdusi uz viņa pakauša. Ninete piezvanīja. Ienāca vecā Kalniņiene.

— Es jau jums vairāk reižu, kundzīt, esmu teikusi, ka šitā nav nekāda tējas dzeršana. Kur tad tā ir redzēts! Ja jau grib tēju dzert, tad uzklāj galdu.— Viņa vēl ilgi pukojās, lasot fajansa drumslas no grīdas. — Te nu bij jaunā servīze! — nobeidza viņa izejot.

— Kā jūs, Kazraga kundze, varat turēt šo veco raganu? — jautāja Aina.

— Viņai ir jādzīvo, — atbildēja Ninete. — Viņa man pieprecēta līdz ar Mārci. Vai ne tā, vīriņ? — Ninete atkal pieglaudās Kazragam. Var būt, ka’viņa juta arī savu vainu pie notikušā. Uz Mellumu viņai bija tiešām dusmas. Tik neuzmanīgs un netaktisks! Vīrišķīgi nav likt kaislībām trakot, bet gan tās savaldīt. Visam ir savs laiks. Kurp viņš tā steidzas? Šāda pārdrošība maitāja tikai garastāvokli.

Kazrags piecēlās, atvainojās, ka noguris, un iegāja savā kabinetā. Atsēdās krēslā. Te varēja justies vairāk mājās. Zaļāsgaismas mierīgums un sastingušais klusums atveldzēja. Tur, pie Ninetes, atkal smējās un runāja skaļi. Savādi, ka šī jautrība arvien apklusa, kad viņš tur iegāja. Vai aiz cienības pret viņu? Bet tur jau palika Mellums, kurš arī bija departamenta direktors. Bet no viņa neviens nekautrējās. Viņš smējās tiem līdz un laikam runāja vairāk par visiem. Par ko viņi runāja? Un kāda nozīme bija šīm sarunām? Vai tā bij tā vieglā saruna starp vīriešiem un sieviešiem, kura iekairināja fantāziju un lika gribot negribot saspiest ovālu celi, ja tas gadījās tuvumā?

Kazragam pārskrēja karstums pār kauliem. Viņš sarauca pieri un mēmi raudzījās kabineta tumšajā kaktā... Viņam bija sieva. Tātad tā bija viņa sieva, viņa miesa un dvēsele. Viņa tam bija tuva kā šis krekls, kuru viņš valkāja, kā šis apaļais zelta gredzens, kurš apvij viņa pirkstu. Mellums nedrīkstēja aizskart šīs viņam piederošās lietas. Tas viņam arī nekad nebūtu ienācis prātā. Kā Mellums drīkstēja aizskart viņa sievu, kura vēl vairāk bija viņa un vēl nepieciešamāka kā šis krekls, kurš aizsedz direktora spalvainās krūtis? Vai tad viņa sieva bija kā šīs mēbeles, kurās varēja katrs ienācējs atsēsties un justies ērti, glāstīt maigo samtu un mīkstos spilvenos gremdēt savu roku? Sieva nebija mēbele: sieva bija dzīva. Viņa varēja sajust šos pieskārienus. Un vai tas bija likumīgi un tikumīgi — likt otra sievai just! Viņai pašai bija savs vīrs, kura tiešais pienākums bija to darīt. Un Mellumam pašam bija sava sieva mājās. Katram vajaga iekārtoties ta, ka viņam pietiek ar to, kas viņam ir. Naudu šis Mellums nebūtu ņēmis, ja būtu to ieraudzījis buduārā uz mīkstiem spilveniem, bet pēc otra sievas tam tiecas rokas... Kur tur bija taisnība? Nauda nāca un gāja. Sieva bija tikai viena un tā pati pielaulāta. Ne jau kāds lats, kas mētājas apkārt Kādēļ Kazrags negaja pie Melluma kundzes un nemēģināja saspiest tas celi un plati atvērtām acīm raudzīties tās sejā? Muzeja retumiem bija piekārts plakāts: «Lūdz neaizskart.» Vai arī Ninete nebija šāds retums? Vai daudzie pie-

skārieni viņu nebojāja? Vai šie pieskārieni lika Nine-tei notrīcēt? Vai viņa tos izjuta? Nē, tas nevarēja būt! Ninete ar viņu bija bijusi arvien laba! Jeb vai tā bija tikai maska? Šī skaistā bērnišķā seja nespēja masku nest. Viņa vairākkārt bija Kazragam teikusi, ka ir pilnīgi apmierināta ar savu laulāto draugu un ka citu no laulības dzīves nav gaidījusi kā tikai atpūtu pēc raibi pavadītām dienām. Bet bez greznības un sabiedrības Ninete dzīvot nevarēja. To viņa pati teica, un Kazrags arī atzina. Bet ko šiem vīriešiem vajadzēja no Ninetes? Vai viņiem nepietika, ka tie skatījās viņas mīļajā sejā un klausījās viņas čalošanā? Kādē| tiem vajadzēja Nineti aiztikt, likt pie tās savas rokas, kurās izteicās tik daudz vīrišķības? Vai šie vīrieši gribēja samaitāt uzticīgo un godīgo direktora kundzi, kura bija lemta Kazragam vienam. Viņiem nebija svēts ģimenes gods.

Šis Mellums! No istabas tumšajām ēnām stiepjas 'kaulaina roka un grib sažņaugt direktora kaklu. Viņš dzina nost šo ērmu, bet tuvāk un tuvāk nāca kaulainie pirksti. Vai tiešām ērmi pavada visu dzīvi? Kazragam likās, ka laulībā viņš no tiem atsvabināsies, bet tie bija pieņēmuši tikai citu veidu. Kādreiz viņi staigāja apkārt Ķiplociņa sejā, tagad viņi bija iemiesoti Mellumā.

Koridorā bija dzirdami soļi. Atvadījās. Tās bija Ainas Vējiņas un Fēliksa Šmita balsis. Viņi aizgāja. Vai Mellums viens palika ar viņa sievu?... Atkal kaulainie pirksti sažņaudza kaklu. Viņš gāja, cik klusu spēdams. Mīkstie paklāji, kuri gulēja uz spīdošā parketa, palīdzēja tam. Tie iesūca viņa soļu troksni. Viņš pavēra priekškaru un iebāza galvu starp tiem. Istabā bija kluss. Nineti viņš ieraudzīja guļam uz dīvāna un šķirstām kādu grāmatu. Bet kur bija Mellums? Ak, tur jau viņš stāvēja pie loga un skatījās nakts tumsā. Sabārušies, garlaikojas? —

domāja Kazrags. Viņš bija apmierināts: daudz ļaunāku gleznu viņš bija cerējis ieraudzīt.

— Jūs saprotat, ka tā nav iespējams! — gandrīz vai izmisumā iesaucās Mellums. Ninete pagriezās pret to. Kazrags ieklepojās. Viņš pats nezināja, ko ar šo klepu grib glābt: sevi vai Mellumu, vai arī Nineti atsvabināt no nepatīkamās atbildes. Mellums atskatījās. Kazrags iegāja istabā. Klusēdams, smagiem soļiem viņš virzījās uz dīvāna pusi. Atsēdās Ninetei blakus, noskūpstīja tās roku. Mellums nervozi aizmeta pussmēķētu papirosu un teica:

— Es iešu. Ir jau vēls.

— Kur tad jums jāsteidzas? — jautaja Ninete. — Pasēžat vēl kādu brīdi.

— Pateicos! — Viņš atvadījās.

— Neaizmirstat manu pieņemšanas dienu — piektdien. Man būtu ļoti skumji, ja es jūs neredzētu starp saviem viesiem.

— Mēģināšu būt. — Mellums aizgāja, nepārmainījis neviena vārda ar savu kolēģi Kazragu. Var būt, ka viņš to pat bija aizmirsis. Aizmirsis? Nē, tad viņš nebūtu gājis prom. Kazrags viņu traucēja, traucēja savu viesi pats savā mājā.

Kā pienākas labākās sabiedrības dāmai, Ninetei bija savi jour-fix, kad salasījās pazīstami, ar to pierādīdami savu cieņu namamātei un arī gaidīdami no tās to pašu. Bija jau vairāk šādu zalonu Rīgā, kuri gribēja atdarināt izmirstošo tautu parašas, līdz ar to mēģinādami pacelties aristokrātiskos augstumos un nodziedāt savu izmirstības dziesmu. Kā visām citām kundzēm, tā arī Kazraga kundzei gribējās pulcināt ap sevi vislabāko sabiedrību. Bez tam viņai bija arī citi iemesli: nostāsti par viņas bijušo dzīvi laikam jau bija ieslīdējuši zināmās aprindās. Par spīti visām tenkām, Ninete turēja galvu augsti. Uz katru aplinkus vērstu atgādinājumu par viņas pa-

gātni, Ninete atbildēja asi un ironiski. Godīgajām dāmām nekas cits neatlika kā laipni smaidīt un klusēt. Bet nākt pie Ninetes viņām tomēr gribējās, jo citu dāmu zalonos valdīja smacīga garlaicība. Kungi no šiem zaloniem izvairījās tāpat kā no garlaicīgas divatas ar likumīgo sievu. Pie Ninetes bija citādi. Viņas klātbūtne izklaidēja katru nogurumu un smago domu. Klusu sapņojošās dāmas te varēja satikt tos kungus, kuri nepagodināja viņas ar savām vizītēm. Arī šīs godīgās nebija nekādas mūķenes un tāpat ilgojās pēc flirta kā viņu likumīgie vīri. Pie Ninetes nevaldīja garlaicība. Viņa darīja visu, lai šī uzbāzīgā viešņa neierastos viņas mājā. Te bija atļauts skaļāk runāt un smieties nekā citur. Flirtu palīdzēja ievadīt arī Ninete. Namamātes pienākums ir gādāt par viesu jautrību un nolasīt viņu vēlējumus pat no acīm.

Kazrags priecājās par šīm tējas dzeršanām. Ninete tad bija tik mājīga. Tad viņš visvairāk izjuta, ka viņam ir māja, sieva un pilnība. Nāca arī tādi viesi, kuri Kazragam nebija pa prātam. Bet bija jāapmie-rinājas, jo labākās sabiedrības loceklis nevar uzņemt savā mājā tikai tos, kas viņam būtu patīkami un mīļi. To varēja darīt tikai kāds strādnieks vai paplucis mākslinieks, kam nevajadzēja reprezentēties uz āru. Te nāca visi tie, kas tika uzņemti godīgās mājās. Ja nu kāds no tiem meta skatu uz viņa sievu, tad direktoram bija jāsakož zobi un jācieš. Arī Ninete teica;

«Mīļo Mārtiņ, tur nekā nevar darīt; tev ir stāvoklis, un to vajaga parādīt visai Rīgai. Tev ir skaista sieva — lai viņi no tālienes priecājas par to. Cits nekas viņiem neatliek ko darīt. Tu mani pazīsti. Šie kungi paliks arvien no manis divu soļu attālumā.»

Tā jau arī bija. Bet šodien tas Mellums... Kādēļ viņš tā? Kazrags, būdams vīrietis, labi saprata, ka vairs nav labi, ja vīriešu rokas kļūst nerātnas labāko aprindu dāmu klātbūtnē. Tādas vaļības var atļauties tikai pie ķēkšām un vieglām mīlas priesterienēm. Bet Ninete tagad nebija ne viena, ne arī otra. Viņa bija direktora kundze. Citas varēja paglāstīt tāpat, neko tālāk nedomājot. Bet pie sabiedrības dāmas šādi glāsti norādīja uz «turpmāk vēl».

II NAV BIJIS UN NEBŪS

Pēc Melluma aiziešanas Kazrags ilgi domāja, neteikdams Ninetei ne vārda. Ninete šķirstīja grāmatu, nelikdamās savu vīru redzam. Kazrags vairāk reizes pagriezās pret viņu, bet grūti bija uzsākt valodu. Beidzot tomēr viņš klusu teica:

— Ninet...

— Kas ir, vīriņ?

Ļoti, ļoti Kazragam šis vārdiņš patika. Ninete arvien to tik mīļi izteica, ka dusmoties pēc tam nemaz nebija iespējams. So vārdu dzirdot, Kazrags juta, ka sen sapņotie sapņi ir piepildījušies. Dzīves īstenība jau tāda ir, ka mēs bieži viņu nevaram sajust. Vajaga nākt kaut kam un mums to atgādināt. Pat sauli varētu aizmirst pie debesīm, ja viņa spīdētu tur mūžīgi un neviens par viņas esamību neatgādinātu. Ninete to prata vislabāk. Kazragam likās, ka viņa paņem sauli savās mazajās rociņās, sniedz to un teic:

— Sildies, direktoriņ!

Un direktors sildījās. Vai šis vārds «vīriņ» nebij kā saule, kas iemesta viņa vecpuiša tumsībā? Tas

vārds apgaismoja un sasildīja. Kazrags vairs nespēja būt ass.

— Ninet, — teica viņš daudz mī|āk un uzlika roku sievai uz pleca. — Man ļoti nepatīk, ka Mellums nāk pie mums.

— Nepatīk? Bet kādēļ?

— Man liekas, ka viņš tevī ir iemīlējies.

— Nu'lai viņš iri Saki — vai manī var maz neiemīlēties? — Ninete pieglaudās klāt. — Lai viņi mīl un pamocās. Es domāju, ka mums^'abiem gar citu jūtām nav nekādas daļas. Mums ir pašiem sava dzīve. Tu jau zini, ka esmu tev uzticīga. Es tik daudz iemīlējušos muļķu esmu redzējusi savā dzīvē, ka tie neatstāj uz mani vairs nekāda iespaida. Ja es viņu mīlētu, tad tev būtu par ko uztraukties, bet tagad tava greizsirdība ir smieklīga. Mans vīriņš ir direktors un tādēļ nedrīkst būt smieklīgs. Visbēdīgākais ir tas, ka vīrietis, kuru sieviete mīl, parādās šādā veidā. Ja mīla nav liela, tad viņa var viegli izdzist.

Kazrags klusēja. Viņam likās, ka Ninetei taisnība. Ko viņa arī neteica, visu viņa prata pateikt tā, ka par to vairs nebija jāšaubās. Sievas klātbūtnē Kazrags bieži aizmirsa loģiku. Viņu iespaidoja ne tikai Ninetes vārdi, bet visa viņas būtība, kas nemaz nebija padota loģikas likumiem. Kaut arī Ninetei šoreiz bija simtkārt taisnība, bet Kazrags taču nebija vainīgs, ka greizsirdība tik nežēlīgi kremta sirdi. Sī kremtēja arī bija sieviešu kārtas un tāpat nepadevās nekādam saprātam. Viņš nopūtās un teica:

— Varbūt arī tā, bet to Mellumu tomēr^es nevaru ciest. Ar viņu nav kaut kas kārtībā. Viņš ir uzbāzīgs, nenosvērts. Es arvien esmu teicis, ka vīrietis trīsdesmit piecos gados nav vēl īsts vīrietis.

Ninete paskatījās uz Kazragu. Vai viņa pat nesmīnēja? Pēdējo vārdu Kazragam kļuva žēl. Kādēļ viņam vajadzēja atgādināt Melluma jaunību? Vai līdz ar to viņš neatgādināja savu vecumu?

— Varbūt viņš...

Ninete viņu pārtrauca:

— Tu negribi, ka viņš nāk? Nu labi. Es pateikšu to viņam. Bet atceries, Mārci, ka tas ir vienīgais departamenta direktors, kurš neiztrūkstoši ierodas uz mūsu tējas vakariem. Citi savus degunus parāda tikai paretam. Ar viņa ierašanos mūsu sabiedrība k|ūst it kā aristokrātiskāka. Bez tam viņa kundze ņem dzīvu dalību visās sieviešu organizācijās, kur man, kā direktora kundzei, ir jātiek iekšā. To prasa mūsu stāvoklis.

— Bet kāpēc viņš pieskaras tev?

— To es nezinu, mīļais. Tas tev jājautā viņam pašam.

— Kāpēc tu viņam nekā neteici, nenosodīji viņa rīcību?

— Tu laikam gribēji, lai es sāku kauties? — Ninete piecēlās no dīvāna. Viņa laikam bija sadusmojusies. Mazais pulkstenītis uz galda rādīja pusseptiņi. Ninete atcerējās, ka šodien pilsētā kādā skatlogā bij redzējusi greznu lietiņu, kas visu dienu tai nedeva miera. Vēl bija laiks aizbraukt pēc tās. Viņa teica Kazragam:

— Dod man četrdesmit latu, man jābrauc vēl uz pilsētu.

Kazrags nobāla. Pirmo reizi viņam bija jāsaka Ninetei:

— Nē, šodien, mīļā, es tev nevaru tik daudz dot. Es apgādāšu rīt pēc darba.

— Kā? Tu man nevari iedot nieka četrdesmit latus? Vai tad mēs esam galīgi izbankrotējuši? Šādu niecīgu summu, par kuru pat nopirkt nekā nevar? Ko tas nozīmē?

Jā, Ninete bija dusmīga. To Kazrags skaidri redzēja. Viņas vaigi bija piesarkuši un acis kļuvušas gluži gaišas. Viens spilvens jau ieskrēja istabas otrā kaktā.

— Ko tas nozīmē — es tev prasu, — atkārtoja viņa.

— Nedusmo, mīļā! — Kazrags sniedzās pēc Nine-tes rokas. Bet mīļā rociņa viņu vienkārši atgrūda.

— Nedusmo, nedusmo... Es tev prasu — vai mēs izbankrotējuši? Varbūt man būs jāsāk atkal nauda pelnīt kā mašīnrakstītājai? Varbūt tu ar nolūku liki man toreiz badu ciest, lai es iemācītos amatā? Var būt, ka tu mani sūtīsi pat uz bāru, lai pelnītu tev maizi? — Ar pāris vārdiem Ninete bija atgādinājusi Kazragam senpiemirstās sāpes un vientuļās dienas jūrmalā. Viņa balss trīcēja:

— Nerunā, dārgā, par lietām, kuras mani sāpina! To es negribēju, kas toreiz notika, bet bija tādi apstākļi ...

— Tev arvien ir apstākļi. Apstākļi — kāds muļķīgs vārds. Izmoca sievieti darbā — apstākļi. Nav naudas — apstākļi. Atnāk pie manis cilvēks, kurš varbūt mani mīl un ciena vairāk nekā tu, — tas tiek dzīts projām. Un kādēļ? To prasa direktoriskās sirds apstākļi. Saki — kamdēļ tu man nedod naudu?

— Tādēļ, ka pašlaik man nav. Algu vēl neesmu saņēmis u*n nekādu blakus ienākumu nav bijis.

— Nav bijis? Tad taisi tos! Es negribu un nevaru atteikties. Labāk būtu dzīvojusi kā vienkārša mašīnrakstītāja. Būtu varējusi iztikt ar daudz mazāk. Bet tagad esmu direktora kundze un man jāuztura dziļi cienītā Kazraga kunga gods. Nu labi — man ir viss vienalga: iešu caurām zeķēm un noplīsušām kurpēm. Desmit reizes pārtaisīšu savus apģērbus kā kāda sīktirgotāja sieva vai paplukusi rakstniece. Labi.

Kazrags gribēja kaut ko iebilst.

— Nemaz nerunā! — iesaucās Ninete. — Es pazīstu jūs, vīriešus. Gatavi izmantot sievieti līdz pēdējam! Sak, par direktora kundzi kļuvusi, lai staigā cauriem elkoņiem un valkā to pašu cepuri ziemu un vasaru. Nerunā, nerunā! Labāk atstāj mani vienu!

Kazrags arī nezināja nekā ko teikt. Viņš tikai klusu pūta. Lēni piecēlās un gāja uz durvju pusi.

— Tirāns! — nosauca Ninete vēl tam pakaļ.

Tā bija pirmā nopietnākā sadursme direktora Kaz-raga laimīgajā ģimenes dzīvē. Sagrauzts un nospiests viņš atgriezās savā istabā. Turpretim Ninete bija gluži mierīga. Viņa atgūlās uz dīvāna un dudināja kādu bāra dziesmiņu. Gājiens uz pilsētu bija izjucis. Arā stipri sala, un bez mērķa klejot pa ielām negribējās. Garš un vientuļš vakars bija jāpavada mājā. Tā bija visiem pazīstama un neizbēgama laulības dzīves nelaime. «Gan jau rīt vecais dabūs naudu,» domāja viņa. Par traci nebija daudz ko uztraukties. Ninete bija no tām sievietēm, uz kurām pašas izteiktie vārdi neatstāja nekādu iespaidu. Tie bija tikai vārdi, skaņas, no kurām bija jāatsvabinās. Vārds paliek pie tā, kam tas mērķēts. Teicējs nomet smagumu, un sirds kļūst daudz vieglāka.

Ninete bija stipri vīlusies ģimenes dzīvē. Direktora kundzes dzīve tikai no tālienes bija interesanta. Viss atkārtojas. Bija pazudis pūlis, kuram Ninete kādreiz kalpoja. Viņas mērķis bija bijis valdzināt. Pār ko tagad viņa varēja iegūt uzvaru? Vai pār tiem pāris desmit cilvēkiem, kuri nāca pie viņiem? Un vai tie maz bija to cienīgi? Jaunā stāvokļa izjūtas svaigums bija izdzisis. Palika ikdiena bez mērķa un aizrautības. Bija iestājusies galīga bezdarbība. Nekā nedarīt ir tas grūtākais darbs. Pavadīt bezdarbā lietderīgi laiku ir tā lielākā māksla. Gadu simteņiem šinī mākslā ir praktizējusies zināma sabiedrības daļa, bet tomēr ir sasniegusi niecīgus panākumus, pat gan-

drīz nekādus. Ģēnijus šinī mākslā varēja atrast vēl retāk nekā citur. Visi bija nožēlojami diletanti, kuri apgrūtināja sevi un citus. Arī Ninete bija viena no tām. Un tādē| bija pilnīgi dabīgi, ka arī viņa sāka just bezdarbības slogu.

Jautrā bāra dziesmiņa apklusa. «Nu labi,» domāja viņa, «ja jau tas tā piederas pie godīgas dzīves, tad garlaikošos. Istabas kopt un putru vārīt neiešu. Var sākt garlaikoties abas kalpones un tad direktora Kazraga dzīvoklis pārvērtīsies par kapliču.» Garlaikoties vislabāk var, ja skatās uz pulksteni. Ninete to arī darīja, vērodama, ka minūte pēc minūtes lēni vilkās uz priekšu. Sī pulksteņa gaita bija bezmērķīga.

Kaut varētu laiku aizstiept līdz vakariņām! Vai neiet virtuvē un nepateikt, lai pagatavo kaut ko siltu, gardu? Ninete šodien katrā ziņā atkorķēs pudeli veca vīna, ko dažas dienas atpakaļ atnesa no švarca. Varbūt garlaicība noreibs. Vai nesākt jau tūliņ? Nē, nebija vērts, arī pēc vakariņām laiks kaut kā jānosit. No galda gultā? Nē, to Ninete nespēja. Tā būtu vecu tradīciju galīga nonievāšana. Senās parašas un dzīve būtu galīgi aizmirstas. Un tā būtu vieglprātība. Ninete nesauca bijušo atpakaļ, neilgojās pēc bāra. Jaunai dzīvei vajadzēja dot jaunu saturu un formu, bet tā bija laiska un pelēka kā lauks rudenī, kad raža novākta.

Ninete piezvanīja. Ienāca Kalniņiene.

— Ko kundze vēlas?

— Apsēžaties, man ir šausmīgi garlaicīgi.

— Ak tu mīļais kungs un dievs! Jauns cilvēks — un garlaicīgi? Paspēlējat, kundzīt, klavieres. Kad es dienēju pie veciem kungiem, preilenes arvien spēlēja klavieres, kad viņām bija garlaicīgi.

— Tās, Kalniņien, bija preilenes, es jau tāda vairs neesmu.

— Nu tad patamborējat, kundzīt, kaut ko. Kādu špicīti, galdautu ...

— Nerunājiet niekus, mīļā Kalniņien! Labāk pastāstāt, ko jūs dosat mums vakariņās.

Saimniece sāka stāstīt.

— Bet es gribu siltas vakariņas.

— Tātad jums, lielmātiņ, šodien būs viesi?

— Nē, viesu nebūs, bet man ir garlaicīgi.

— Vai tad nu dieva dāvana ir garlaicības aizdzīšanai?

— Kāpēc tad dievs ir devis garlaicību?

— Tā jau, kundzīt, nevajaga nolaisties! Parunājaties ar kungu — i jums, i viņam būs labāk.

Ninete pasmaidīja. — Kungam nav laika. Viņam jādomā par to, ko es viņam pirmīt teicu.

Kalniņiene aizgāja. Līdz ar viņu aizgāja Ninetes doma par vakariņām. Par ko lai domā? Par iepirkumiem nebij vērts, jo vīram nebija naudas. Gribot negribot bija jādomā par tiem nedaudziem vīriešiem, ar kuriem viņa tagad satikās. Šie vīrieši bija tādi pat kā tie, kas dzēra un gribēja līksmoties bāros. Tie jau arī bija tie paši. Te tikai viņi izlikās godīgi un runāja to, ko nedomāja. Tur alkohols raisīja mēles, ar katru savu žestu un kustību viņi parādīja izvirtību. To arī viņi varēja darīt, ja tikai viņiem bija nauda. Tagad Ninetei bija cits vīriešu novērtējums. Nodrošinātais materiālais stāvoklis atļāva meklēt vīriešos pavisam citas spējas. Vērtīgākais vīrietis ir tas, kurš savus vārdus, glāstus un pat domas nav izšķērdis ar citām sievietēm. Bet tādi bija ļoti grūti atrodami. Vīrietis bija visnedisciplinētākais radījums pasaulē. Viņš vismazāk arī izmeklēja mīlas priekšmetu. Viņš nemaz to nemeklēja — viņš tikai ķēra pēc miesas. Varbūt mākslinieks Smits bija vistuvāk Ninetes ideālam. Bet viņš bija pārāk jauns. Ninete reiz teica Vējiņa jaunkundzei: — Es vēl gribu atvērt

bērnudārzu, lai tur pieņemtu jaunekļus, kuriem gluži sveša dzīves gudrība.

Melluma kaislības pilnās, tumšās acis bieži dedzināja Nineti. Arī viņa pieskārienus viņa asāk izjuta nekā citu. Mellums bija visbiežāk kopā ar Nineti. Viņš bija visur tur, kur bija Ninete. Viņš tai sekoja neatlaidīgi kā mēnesis zemei. — Ai, Ninete! Mazā Ninete! — teica viņš bieži. — Nāks diena, un es jūsu spītību salauzīšu kā sakaltušu zariņu. Es vēl atceros, ka kādreiz, kad nebijāt vēl direktora kundze, jūs man teicāt: — Ilgi vairs nebūs jāgaida. — Bet es gaidu tik ilgi. Pārāk ilgi, Ninete! — Melluma vārdos Ninete klausījās ļoti nopietni. Viņai šķitās, ka Mellums viņu hipnotizē. Ar katru kustību tas iedvesa viņai savu gribu. Ninete pretojās, bet pretojās tikai tādēļ, ka šī nevajadzīgā atturība sagādāja zināmu baudu. Viņai patika ar Mellumu pavadīt laiku, sēdēt klusās kafejnīcās, skatoties viņa iemīlējušās acīs un klausoties viņa neprātīgos mīlas vārdos, kuri bieži pārvērtās par draudiem. Ninete gribēja redzēt, cik tālu šī spēle var vilkties. Viņa nemīlēja Mellumu, to viņa skaidri zināja. Tas viņai patika, kā patīk jauns iemīlējies vīrietis sievietei, kurai mājās ir vecs un gluži vienaldzīgs vīrs. Nē, Ninete nemīlēja. Ja sieviete mīl, tad domas par mīļoto vīrieti uzmācas. Ja tas ir tikai flirts, tad domas ir jāatsauc. Ja Mellums nebija ar Nineti, viņa neticēja tā mīlai. Lai vīriešu mīlai ticētu, ir jāaizmirst vīriešu daba. Ninete bija redzējusi daudz vīriešu. Visi viņi bija mānījuši kādu sievieti,' būdami kopā ar Nineti. Netīri un zvēriski tie bija atgriezušies no rīta mājās. Vai tad Mellums lai būtu izņēmums? Varbūt, sēdot ar viņu kopā kafejnīcā, tas iekaita un aizgāja savas tieksmes apmierināt pie tādām, pie kādām reiz piederēja Ninete. Tad aizgāja mājās un tām pašām rokām aizskāra savu sievu. Divkārši tagad Ninete sajuta dzīves netīrību.

Bēdīgākais bija tas, ka cienība pret vīrieti bija galīgi pazudusi. Bija tikai mīlas ilūzija, pēc kuras sekoja neizsakāms riebums. Nē, Melluma viņa nemīlēja. Par viņu tā domāja tikai tādēļ, ka bija šausmīgi garlaicīgi un ka līdz vakariņām bija vēl daudz laika.

Pie vakariņu galda Kazragi apsēdās klusēdami, klusēdami arī sāka ēst. Tādu stāvokli Ninete vismazāk varēja paciest. Kādēļ klusēt? Ja ir vajadzība, tad var izkauties. Pēc tam var sniegt roku un mīļi uzsmaidīt. Ilgi glabāt dusmas ir tīšu prātu ievilkt liekas krokas sejā. Un šīs krokas nemaz nebija velkamas — viņas nāca pašas. Un tādēļ ir jāizvairās no lietām, kas var sarūgtināt dzīvi. Ninete ielēja vīnu glāzē un teica vīram:

— Dzer, būs labāka dūša.

Kazrags paņēma glāzi.

— Nedusmo, mīļā, es rīt pagādāšu naudu.

— Nevajaga, es vairs negribu.

— Tu tomēr vēl esi ļauna?

— Nu tici, ka neesmu. Es pārdomāju. Tas bija tikai mirklis, kad man iegribējās kādu tur nieku. Būs labi. Iedzersim!

Kazrags jutās laimīgs. Viņa jaunā sieva bija daudz prātīgāka nekā daža laba veca. Ar trešo vīna glāzi viņam bija izgaisušas visas sāpes, kuras viņš bija perinājis, sēdēdams viens savā kabinetā.

— Ko tu, dūjiņ, gribēji pirkt? — jautāja viņš.

— Neko.

— Laikam mazajam kaut ko?... — Kazrags satvēra Ninetes roku.

— Kādam mazajam?

— Nu mūsu.

Ninete nosarka, bet neatbildēja ne vārda.

— Nu atzīsties, — smaidīja Kazrags. — Es jau nezinu, kā visas tās lietiņas sauc...

— Nerunā muļķības! — Ninete izrāva roku un

novērsās. Kazrags apklusa, jo juta, ka sieviņa ir atkal sadusmota. Ninete bija noliegusi par to runāt, bet tas bija tik grūti. Kazragam vajadzēja vienam klusumā jūsmot un domāt par savu mantinieku. Ninete piecēlās no galda un iegāja guļamistabā. Kazrags tai vērīgi noraudzījās pakaļ. Pēkšņa doma, ļauna kā odze, iedzēla viņa dvēselē. Istabas sienas sagrīļojās. Roka trīcēja, nespēdama vairs noturēt cigāru. Pelni bira uz baltā galdauta un uz nenovāktā šķīvja. «Vai tad dievs mani būtu sodījis?» domāja viņš. «Kungs, kur tava taisnība?» Dievs nekad nav atbildējis uz jautājumiem. Jautātājam arvien pašam ir bijis jāatbild. Un arī Kazrags nenogaidīja nekādas atbildes. Ilgi viņš sēdēja pie galda un mēmi raudzījās uz guļamistabas durvīm.

Ninete izgāja cauri ēdamistabai, neteikusi neviena vārda. Kazrags dzirdēja, ka viņa iegāja kabinetā un runāja pa telefonu. Direktors bija tik noguris un apātisks, ka viņam pat negribējās iet un paklausīties sarunā. Laulības pirmajās dienās viņš centīgi uzmanīja šīs sarunas. Bet, tā kā Ninete parasti runāja par gluži ikdienišķām lietām un vēl ar personām, uz kurām viņš nebija greizsirdīgs, viņš atmeta šo spiegošanu. Šoreiz neticība pret Nineti bija iezagusies dvēselē. Viņš ar nemieru gaidīja, kad Ninete pārtrauks sarunu. Pacelties no krēsla nebija spēka: viņam likās, ka ir piekalts pie tā. Vēl un vēl skanēja Ninetes balss. Vai viņa nesmējās klusi, kā jūsmojot? ... Vai neteica: «Uz redzēšanos!» Balss apklusa. Viņa iegāja savā istabā. Klusie soļi tikko atbalsojās ēdamistabā. Vai viņa nestaigāja šurp un turp? Kas viņai tur bija vienai ko staigāt? Šurp un turp bez mērķa... Viņa taču domāja staigājot. Vai viņa nevarēja nākt šurp un sēdēt savam vīram blakus? Vai nevarēja runāt par to, ko domā? Arī viņam, direktoram, bija šovakar skumji un garlaicīgi. Aizdomas kā spiegi mācās virsū. Nekur no tām nebija glābiņa. Bet viņa tur domāja viena. Viņa, direktora Kazraga kundze. Ko var domāt sieviete, kura ir paēdusi, apģērbusies un godīgu vīrieti sauc par savu vīru?... Tās domas katrā ziņā nav labas. Viss labais nāk bez domāšanas.

Ēdamistabas pulkstenis klusi un kārtīgi, kā nākas pilsoniskiem pulksteņiem, nosita pusvienpadsmit. Viņš baidījās ziņot laiku, negribēdams iespaidot savus saimniekus. Sīs pasaules laimīgiem bija jādzīvo ārpus laika. Viņu domas bija pagātniskas, rožainas nākotnes blāzmas izgreznotas. Viens viņiem bija: tagadnes telpa. To viņi sev neatņēma, ne arī atdeva citiem. Pie tās tie turējās kā blakts pie sienas. Bez telpas tie būtu kā putekļi, kurus aiznes vējš nezin uz kurieni. Ja Kazragiem atņemtu dzīvokļus un zemes, tad ar nepacietību viņi klausītos pulksteņa sitienos, jo pulkstenis ir darba mērītājs un nelaimes nesējs.

Arī šoreiz Kazrags sadzirdēja pulksteņa sitienus, lai gan tie bija saudzīgi un smalkjūtīgi. Viņš smagi nopūtās, noglāstīja ar roku savu grumbaino pieri un piecēlās no sēdekļa. Stīviem, svārstīgiem soļiem viņš iegāja guļamistabā. Mierīga, zila gaisma dega pie griestiem, zilinādama balto veļu plati atklātā gultā. Te vēl asāki nekā citās istabās smaržoja Ninetes parfīmi, kurus viņa bagātīgi laistīja savos ceļos. Kazragam tie labi bija pazīstami. Viņam likās, ka visa viņa dzīve ir Ninetes aizsmaržota. Smaržoja viņas lūpas, spilvens, uz kura tā nolika galvu, pat mazās, zilās rīta kurpītes. Ja šīs smaržas kādreiz izgarotu, tad Kazraga dzīve pārvērstos par ledainu ziemu, kurā smaržo tikai skujas. Un vai skujas nav nāves simbols? Bet kādēļ viss dzīvē nebija tā, kā tam jābūt? Viss nebija saprotams, par daudz ko bija jādomā. Un domāt ir grūti. Vai Ninete vēl staigā?...

Kazrags sāka izģērbties. Bija jāiet gulēt. Rītu bija darbs priekšā: bija jāgādā nauda. Bet būs viss labi. Pēc labām vakariņām labs miegs, pēc laba miega labs veikals. Vai par to nevar apbalvot ar ordeni?... Klusu novaidējās atsperu madracis zem Kazraga smagā ķermeņa. Viņš smagi nopūtās, pārvilka vatēto gultas segu pār pleciem un izstiepa kājas. Ninete vēl nenāca. Zilā gaisma spīdēja uz Kazraga dzelteno seju. Ap acīm bija salasījušās daudz mazu grumbiņu. Šķitās, ka tās gribēja saturēt zem acīm uzpampušo un uz leju noslīdējušo ādu. Kazrags aizvēra plakstiņus, viņš gribēja aizmigt. Bet miegu šovakar nevarēja saķert — tas bija kā nerātnis bērns, kas nedodas vectētiņa rokās. Gulta rēgojās skapja spoguļotās durvīs. Kazrags varēja arī sevi redzēt. Par nelaimi, viņš tanī ieskatījās. Šis aukstais, mēdošais stikls neļāva viņam acis vairs aizvērt. Vai tiešām tas bija viņš? Kazrags piecēlās sēdus un ciešāk pavērās klusi runājošā stiklā. Vai tā bija seja? Pietūkusi, šķērsām un garām izvagota grumbām... Vecs, vecs viņš bija kļuvis. Taisni ģimenes dzīve, kā liekas, bija atnesusi šo vecumu. Bet viņa tomēr bija bijusi laimīga. Laimīga? Viņa nebija bijusi nelaimīga. Mierīga, ikdienišķa kā darbdienas uzvalks, kuram pielīp visi dienas putekļi, bet kurš tomēr ir mīļš, jo ar viņu saistās visi ikdienas prieki un bēdas. Sīkās sāpes pavada mīlu, tāpat kā dūmi liesmu. Un kas galu galā bija mīla? Skaista rotiņa, uz kuru var skatīties iztālēm, bet, kad to paņem rokās, tā zaudē savu mirdzumu.

Ninete vēl nenāca. Vecumā arvien ir jāgaida sievietes. Vai rudenī negaida sauli, kaut viltīgu un īsmirklīgu? Blakus gultā gulēja izklāts Ninetes sārtais naktskrekls pelēkām, platām mežģīnēm. Kazrags izstiepa roku un līkiem, trīcošiem pirkstiem aptaustīja mīksto zīdu. Jā, arī tas smaržoja. Bija kaut kāda neizprotama mistika visās šinīs lupatās, ar kurām greznojās sieviete, šie apģērbi bija arī stāvokļa un varas izteicēji. Kazrags iedomājās: ja cilvēkus izģērbtu kailus, tad neviens nevarētu pateikt, kur beidzas valdnieki un kur sākas pavalstnieki. Pilnīgi dabīgi, ka tie, kam ir vara un nauda, dievina greznas lupatas un mirdzošus briljantus. Bagāts un varens kļūs Kazrags! Bagāti un vareni būs viņa pēcnācēji!

Vienā skapja atvilktnē glabājās kaut kas brīnišķīgs. Kazrags tur bija novietojis kādu mazu sainīti. Šinī mazā, niecīgā sainītī bija nākošā Kazraga pirmā garderobe. Tā bija tā greznākā, kādu Rīgā varēja dabūt. Kazrags pats viņu bija nopircis un atnesis mājās. Ar pirkšanu bija iznākusi nepatīkama lieta. Tas jau nu vēl nekas, ka Kazrags nezināja, ko pirkt, bet muļķa pārdevēja bija jautājusi: — Tā laikam dāvana vedeklai? — Tāda zoss! Vai tad tiešām Kaz-ragam pašam nevar būt bērns? Arī Ninete bija teikusi: — Tu dari muļķības! — Varbūt arī. Par tādām lietām jārūpējas mātei pašai.

Kazragā bija nemiers šovakar lielāks kā jebkad. Vai Kazrags bija aizmirsis dabas likumus, jeb vai daba bija aizmirsusi savu pienākumu? Kazrags atcerējās Ninetes slaido, mazo figūriņu, kura nezin kādēļ viņam šodien sevišķi bija uzkritusi. Vai viņš maldījās vai tika maldināts?

Guļamistabas durvis atvērās, un ienāca Ninete.

— Vai tu vēl neesi aizmidzis? — jautāja viņa.

— Nezin kādēļ nenāk miegs.

— Laikam pārāk ilgi gulēji pēcpusdienā.

— Kur tu tik ilgi biji?

— Lasīju. Neesmu paradusi tik agri iet gulēt. Tik garlaicīgi!... — Ninete nosēdās pie tualetes galda. Atspiedusi gaļvu rokās, viņa ilgi raudzījās gaiši mirdzošā stiklā. Uguns spīdēja tikai uz galda. Griestu lampu Ninete bija nodzēsusi ienākot. Gulta bija krēslā. Kazrags varēja labi apbrīnot savu gaiši ap-

mirdzēto sievu. Lēni viņa sāka izģērbties. Apģērbs jau gulēja uz krēsla. Vieglā ve]ā stāvēja Ninete un ar krēmu masēja sev seju. Kazragam kaut kas sažņaudza kaklu, sirds nemitīgi sita. Sis jaunavīgais stāvs... Vai tiešām tas varēja būt? Kazrags piecēlās sēdus gultā.

— Ninet, — teica viņš trīcošā balsī, — kādēļ tavs stāvs nav pārveidojies?... Tam taču vajadzēja jau notikt... ir jau labs laiks.

— Tu domā, lai es tūliņ sabarotos, ka tiku par direktora kundzi?

— Nē, es domāju, ka tev drīz vajadzēs dzemdēt.

Ninete atgriezās no spoguļa. Viņas sejā bija nicināšana un izsmiekls.

— Dzemdēt? Bērns? ... Tu esi muļķis! Man nekāda bērna nebūs.

— Kā tā?

— Ta! Nekad nav bijis un arī nebūs. Tu esi akls vai pārāk liels idiots.

Tātad nebūs... Kazrags atkrita atpakaļ spilvenos. Viņa šaubas bija piepildījušās. Nebūs... Viņš bija mānīts. Izsmiets. Nekā nebūs. Gaidītā nemaz nav pasaulē, un viņš arī neredzēs sauli. Dēļ tā neesošā Kazrags bija nesis tik daudz upuru, viņam viņš bija dzīvojis visu laiku. Kazrags nekad nedzirdēs mazu kājiņu klaudzienus uz parketa. Blakus divām gultām nestāvēs trešā — maza, aizklāta priekškariem, viegliem un plīvošiem kā sapnis. Nav un nebūs — tā viņa bija teikusi...

Kazrags paskatījās uz tualetes galdiņa pusi. Tur vēl stāvēja Ninete. Viņas roka pieskārās pie lampas, un uguns izdzisa. Istaba ietinās tumsā. Caur logu biezo priekškaru spraugu blāvoja bāls gaismas stars no ielas laternas. Drēbes nočabēja: Ninete ielīda gultā. Viņš izstiepa roku pēc viņas, bet roka it kā sastinga pusceļā. Pēc brīža viņš atvilka to atpakaļ.

Kazrags nespēja — tur gulēja tā sieviete, kura tik šausmīgi viņu bija piesmējusi. Runā, ka vīrieši piesmej sievietes. Jā, jā, tas var būt. Bet šoreiz vēl jaunāki bija piesmiets vīrietis. Karsts asiņu vilnis pārplūda visām miesām, tad auksta, ledaina plauksta sažņaudza sirdi. Ledus, tumsa un iznīcība...

Ninete elpoja mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis. Patiesībā viņai tas arī nebija notikums: viņa to sen jau zināja. Ko viņa zināja? Viņa zināja, ka tā melo. Var būt, ka viņa pat melus nenojauda. Bet viņa zināja daudz vairāk: viņa apzinājās savu miesu un dabas neizbēgamos likumus. Sieviete zina. Vīrietis tikai var cerēt un gaidīt. Bet Kazragam vairs nebija ko gaidīt. Bija apziņa — tā bija atnesusi sāpes un kaunu. Bija pat kauns par savu muļķību.

Mierīgi elpoja Ninete. Vai nepaņemt šo skaisto zvērēnu un neizmest uz ielas salā un tumsā? Bet Kazrags jau nebija mežonis, kas savu sievu varētu izmest tikai tādēļ, ka viņa tam nedzemdē bērna. Par to dabūtu rīt zināt visa pilsēta, un viņa kauns būtu divkāršs. Apsmiekls būtu izgājis ielās un raudzījies viņam pretī no katra ielas stūra. Kā neķītrs velnēns viņš tur būtu stāvējis ar sarkanu, garu izbāztu mēli. Viņš dejotu tam apkārt un jūsmotu par tā muļķību, vicinot garu, melnu asti. Sis velnēns būtu visur, kur būtu Kazrags, pat tur, kur viņa nav. Tagad tas ir tikai šinī guļamistabā. Gudrs ir tas vīrs, kurš savas guļamistabas noslēpumus nenes uz ielas. Guļamistaba ģimenē ir tas pats, kas cietums valstī. Aiz guļamistabas priekškariem iesloga grēku un kaunu. Kazrags būs prātīgs. Lai elpo mierīgi šī sieviete — viņš to neaiztiks, viņš nedos materiālu avīžu reportieriem, kuri tik kāri uz tračiem godīgās ģimenēs.

Tumsa nežēlīgi spiež. Liekas, viņa pat runā. Cauri tūkstoš nedzirdamām balsīm skan apspiesti, nekaunīgi smiekli. Kazrags griežas no vieniem sāniem uz otriem, bet aizmigt nav iespējams, kjūst baigi. Gribas dzirdēt kaut cilvēka balsi. Viņš ir kā bērns, kurš piepeši atradies neizejamā tumsā un nezin vairs ceļa uz gaismu. Klusu viņš sauc:

— Ninet...

Atbildes nav. Ninete guļ mierīgi. Pat nepakustas. Auksti sviedri Kazragam izsitās uz pieres. Sirds krūtīs dauza ātri. «Es nedrīkstu uztraukties,» domā viņš. «Ārsts teica: esot par resnu. Katrs uztraukums man varot būt nāvīgs. Ak dievs! Es nomiršu. Es nedrīkstu palikt gultā.»

Kazrags nomet apsegu un noliek kājas uz grīdas. Pieceļas. Aizdedz elektrību. Kājas iet krustiem, stāvs grīļojas. Spoguļi atspoguļo ballu, lielu, uz priekšu salīkušu stāvu. Galva nokārta uz leju zemu, zemu. Liekas, ka pat aizskar lielo, izplūdušo vēderu. Kazrags atstāj guļamistabu. Viņš iet no vienas istabas otrā. Visur viņš aizdedz uguņus it kā uz augstiem svētkiem. Visi dzīvokļa spoguļi tanī vakarā skatās viņa baltajā stāvā kā spokainā parādībā no apakšzemes.

Beidzot kabinets. Kazrags apsēžas. Nogurušās acis ierauga cigārus. Viņš laimīgi pasmaida un satver vienu no tiem. Kazragu pārņem bezgalīga vienaldzība. Zaļāsjampas uguņos pelēki iesarkani ir istabas kakti. Dūmos grīda jaucas ar griestiem. Mēbeles sašķeļas, atdalās no savām vietām, sajūk, griežoties virpulī, un izzūd pelēkā krēslā. Kāds komētai līdzīgs gaismas stars vēl ilgi rotaļājas dīvāna stūrī. Tas vienīgais vel palicis savā vietā, jo Kazrags uz tā sēž. Tad izzūd arī tas.

Kazrags sajūt aukstumu kājās. Rokas satver drēbes gabalu un velk. Vai ar to nav apsegts galds? Kaut kas krīt uz paklāja. «Laikam pastardiena iesākas,» iešaujas Kazraga nogurušās smadzenēs. Bet tālāk viņš par to nedomā. Viņš ietinas ciešāk atrastajā drēbes gabalā un atspiež galvu pret dīvāna atzveltni. Blakus istabā pulkstenis lēni un saudzīgi nosit četri. Tas arī šoreiz ir smalkjūtīgs: viņš negrib traucēt savu saimnieku, ja tas reiz ir atradis miegu. Miegs līdz nāvei — viņš atpesta no apziņas.

Otrā rītā, kad saimniece gāja kabinetu tīrīt, viņa atrada Kazragu vēl guļam. Cieši viņš bija ietinies galdautā. Tikai spalvainās kājas līkiem, varžacu apsēstiem pirkstiem bija kailas. Uz paklāja bija nomesti cigāri un pelnu trauks.

III VAKARIŅAS BEZ VĪRA

— Divus moka un cepumus, — pasūtīja Ninete. — Varbūt jūs kaut ko citu gribējāt, Aina?

— Nē, pateicos!

Pie Švarca, kā parasts, ap sesto stundu bija daudz apmeklētāju. Kungi pārrunāja te savus veikalus, dāmas atpūtās pēc iepirkšanās. Viņas patīkami gribēja noslēgt ilgo staigāšanu no veikala veikalā. Tā jau tas reiz bija: vīri taisīja veikalus, lai sievas staigātu pa veikaliem. Parasta un visiem saprotama lieta.

— Pastāstāt — kas jauns mākslās pasaulē? Man liekas, ka tā tomēr interesantāka par ierēdņu dzīvi,— teica Ninete, novietodama savus daudzos sainīšus uz galda.

— Nekur nekā interesanta nav, — atbildēja Aina Vējiņa, aizpīpojot papirosu. Ar īgnumu viņa nometa sērkociņu. Arī Ninete bija skumja. Dzīve šķitās nepanesama’. Likās, ka pilsoniskā vienmuļība viņu ievilks •savos tīklos un pazudinās uz visiem laikiem. Arī Kaz-

rags bija pārvērties — nekur viņš vairs negribēja iet. Sēdēja savā kabinetā, nerunādams neviena vārda. Viena Ninete nekur negāja: juta, ka nebūs labi. Uz teātri, koncertu — tur vēl varēja aiziet. Bet tas daudz nelīdzēja. Tur varēja pasēdēt tikai dažas stundas. Viss garais vakars atlika. Gulēt divpadsmit stundas dienā bija gandrīz neiespējami. Ilgā gulēšana maitāja sejas krāsu un figūru. Tā bija kapitāla nelietderīga izlietošana. Ninete zināja, ka šis kapitāls kā senāk nebija tagad saprotams tiešā nozīmē. Miesa vairs nebija maizes devēja, bet gan baudas līdzeklis. To pielūdz un dievina vīrieši. Viens pēc otra tie lidoja ap to, bet izvēle bija grūta, sevišķi tagad, kad vīrietis bija tikai vīrietis. Viņas acis vairs nemeklēja skatus, kuri būtu vērsti uz viņu, bet gan vīrieti, kurš būtu viņas skata cienīgs. Visi viņi bija ikdienišķi — ne no viena nevarēja gaidīt ne lielu kaislību, ne dziju mīlu. Ninetes dvēsele bija kā neatvērts logs, kurā nekad vēl nav plūdusi svaiga gaisa straume. Ninete gribēja iemīlēties. Viņai šķitās, ka pēdējais laiks ir to darīt. Senāk par to nedrīkstēja domāt. Tas bija lielākais grēks, ko varēja izdarīt. Grēks, kas varēja pazudināt ne vien dvēseli, bet arī miesu. Vai viena vien bārdāma, kuru bija ķērusi šī briesmīgā slimība, iekrita galīga nabadzība un melanholijā? Pat pašnāvības gadījumi nebija reti. To visu Ninete labi zināja, un tadeļ no cilvēku dabīgās dvēseļu izjūtas arvien bija izsargājusies. Bet šīs šausmas, kuras pavadīja mīlu, bija pagātnē. Tagad viņa varēja darīt ar savām jū-tam_ un domam, ko gribēja. Bet kur bija tas, ko viņa varetu_ mīlēt? Viņa nebija no tām naivajām pilsoņu kundzēm, kuras krīt uz katru vīrieti, ja tikai tas nav viņas pašas vīrs un ir gatavs viņām laipnāk uzsmaidīt, pateikt pāris komplimentu, kuri drīzāk izklausās pec izsmiekla nekā laipnības. Ninete pazina vīriešus, un tanī, ko labi pazīst, ir grūti iemīlēties. Var jau

mīlēt, bet pirms ir jāiemīlas. Ninete mēģināja, bet no šī mēģinājuma nekas neiznāca. Pēdējā laikā likās, ka pazudis katrs pamats zem kājām. Rīts, vakars, pusdiena. Kaut kāds bezsatura juceklis, kuram nebija ne gala, ne sākuma. Dzīve nesniedza nekā. Un tas, ko tā arī sniedza, bija sen pazīstams, redzēts un lieks.

Ninete jutās labi Ainas Vējiņas klātbūtnē. Tā ar savu vīrišķību un visu noliedzošo domāšanas veidu deva it kā pamatu un saturu Ninetes pēdējā laika garastāvoklim. Arī tagad ar sirsnību viņa skatījās Ainas sejā.

— Nu pastāstāt kaut ko!

— Ko jums lai stāstu?

— Par saviem biedriem, māksliniekiem.

— Par tiem! Jūs domājat, Ninet, ka pie mums, tā saucamajiem māksliniekiem, nav tā pati pilsoniskā miegainība un tukšums kā jūsu sabiedrībā? Gluži tas pats — vēl nejēdzīgāks. Seklums tur tiek apsegts frāzēm un liekulīgo mākslas mīlestību.

— Bet vai daži mākslinieki tomēr nav citādi, piemēram, Fēlikss šmits?

— Es arī viņam neticu. Man liekas, ka viņš tikai savu lomu prot labāki spēlēt nekā citi. Sīs bailes no sievietes, labāki sakot, no sievietes miesas, ir muļķīga izlikšanās. Vēl vairāk — iemesls, lai labāk ieinteresētu tās pašas sievietes, no kurām viņš tā bēg.

— Viņš laikam ir nevainīgs?

— Nevainīgs? Es nezinu, vai kāds divpadsmit gadus vecs zēns mūsu laikos ir vēl nevainīgs. Un vēl gleznotājs! Jūs, Ninet, esat pārāk naiva.

— Naiva es gan neesmu, bet dzīvē sastopami visādi tipi.

— Vai jūs redzat? — pēc mirkļa klusēšanas iesaucās Aina.

— Ko tad? .

— Tur jau nak jusu «nevainība» dāmas pavadībā.

Ninete paskatījās uz ieejas pusi. Tiešām tur nāca Fēlikss Smits. Un viņa dāma nebija nekas cits kā Melluma kundze. Fēlikss nāca lēnām, nevīžīgi skatīdamies apkārt. Likās, ka kafejnīcas piepīpotais gaiss sacēla viņā neizsakāmu riebumu. Cepuri viņš turēja rokā. Viņa gaišie mati bija izspūruši, it kā nerātni pirksti tajos būtu vandījušies stundām ilgi. Seja bija bāla un kā parasti nervoza. Pelēkais mētelis, likās, ka nemaz nav uzvilkts, bet gan uzmests uz pakaramā. Plats un garš tas plandījās ap kājām. Arī zābaki nebija jutuši smēra vairāk dienas. Fēlikss gandrīz neredzēja arī savu dāmu. Viņš laikam bija nogrimis domās. Turpretim Melluma kundze bija apaļa, noteikta un stingra. Pelēka samta cepure, cieši nopogāts mētelis, kupla ādas apkakle piedeva viņai cienīgu, pilsonisku izskatu. Katra kustība runāja par ģimeni, labām pusdienām un stāvokļa apziņu.

— īsta direktora kundze, — teica Aina.

Ninete smaidīja.

— Kur mēs apsēdīsimies, direktora kundze? — jautāja Fēlikss.

— Visvienalga. Patīkamāki gan būtu klusākā vietiņā. — Drīz viņi arī tādu bija atraduši. Ne viens, ne otrs Nineti ar Ainu neieraudzīja. Melluma kundze gan negribēja nākt uz kafejnīcu, bet uz to bija pastāvējis Fēlikss. Viņam protestēt bij pagrūti. Tas bija tik mīļš un godīgs zēns, kādus grūti ir sastapt mūsu samaitātā jaunībā. Šādas izcilas īpašības ļoti labi prata cienīt Melluma kundze.

— Vai te jums ir labāk nekā pie manis dzīvoklī?

— Jā. Es esmu paradis visus veikalus noslēgt kafejnīcā.

— Ko mēs dzersim?

— Es — kafeju. Par jūsu — sieviešu gaumi nekā nevaru teikt. Varbūt jūs gribat šokolādi? Tādas dāmas kā jūs jau mīl saldumus.

— Nē, — atbildēja Berta nosarkdama. Fēlikss tiešām bija uzminējis viņas gaumi, bet tanī atzīties viņai tagad negribējās. Tā būtu nevajadzīga sievišķības uzsvēršana.

— Man liekas, Šmita kungs, ka jūs esat vienīgais no mūsu māksliniekiem, kura gleznās nav ne mazākās pornogrāfiskās nokrāsas.

— Viss jau var būt. Es parasti zīmēju tikai vecus vīriešus un pie tam ļoti mierīgās pozās.

— Jā, un tādēļ es domāju, ka jūs varētu mūsu sieviešu savienībai nākt palīgā.

— Kādēļ ne? Labprāt, ja tikai mana pindzele var jums noderēt. Bet es neticu, vai jums varēs izpalīdzēt šie vecie tipi, kurus es gleznoju.

— Tie nu gan ne, — ļoti nopietni teica Melluma kundze, — bet jūs, jauns, spēcīgs vīrietis, vēl ar talantu... Redzat, mūsu izdevumos...

— Par ko šie divi tur var sarunāties? — jautāja Ninete.

— Es domāju, ka Fēlikss ķersies pie Melluma kundzes gleznošanas. Tur mazāk riska.

— Jūs domājat?

— Tas ir — Fēlikss ir pārliecināts, ka tur nav riska, bet es tikumiem sen vairs neticu.

— Mani arī viņš teicās gleznot. Varbūt pēc vienas direktora kundzes portrejas būs vairāk drosmes ķerties pie otras.

— Slikti nav, — prātoja Aina. — Pretstats krāsās un līnijās. Laba vingrināšanās.

— Jā, ja labi maksā — visu var, — apgalvoja Fēlikss, dzerot kafeju.

— Par to jums nav ko šaubīties. Par to rūpēšos es. Mums taisni ir vajadzīgs dvēselīgi tīrs cilvēks, kas vēl nav notrulis un var vēl ieiet visos dzīves sīkumos.

— Jā, tie sīkumi ir tas galvenais. Seju nav grūti uzgleznot, bet viņas grumbas ar visām viņas dažā-

dlbām — tā ir tā lielākā māksla. Redzat, piemēram, gleznot jūs...

— Ai, — iesaucās Ninete, — es pavisam aizmirsu — te drīz ieradīsies Mellums. Ko nu darīt? Es šaubos, vai viņš redzēs savu sievu, jo viņš meklēs mani. Ģimenes tracis uz vietas.

— Kad viņš būs?

— Drīz, pēc minūtēm desmit.

— Tad vēl laika diezgan. Bet vai jums negribētos noskatīties šādā skatā?

— Lielas gribas man nav. Es vispārīgi nemīlņ enerģiskas kustības un asus vārdus.

— Labi. Es šo kundzīti aizsūtīšu uz mājām. Tur viņa varēs ar mierīgu sirdi sagaidīt savu vīru atnākam.

— Kā jūs to izdarīsat?

— Vēl labi nezinu, bet tomēr kaut kā. — Aina piecēlās. Uz krēsla palika viņas mētelis un cepure. Savā melnajā kostīmā, baltajā blūzītē ar melnbalti strīpotu kaklasaiti viņa izskatījās droša, pat drusku spītīga, īsie, gludi sasukātie mati bija tik vīrišķīgi. Viņa piegāja pie Fēliksa un uzsita tam uz pleca.

— Tu, vecais āzi, te? Saki — no kura laika tu sāci ar sieviešiem pīties? Nekas, tev labs modelītis.

Smits sarāvās. Pirmajā acumirklī nezināja, ko teikt, tad atjēdzās un paskatījās uz Melluma kundzi.

— Tas nav nekāds modelis, Aina. Tā ir direktora Melluma kundze.

Melluma kundze bija pavisam nosarkusi. Nervozi viņa raustīja savus cimdus, kuru maliņa bija izrakstīta nacionāliem rakstiem.

— Ļoti atvainojos! Es domāju, ka kundze man piedos. Cilvēks jau var kļūdīties. Aina Vējiņa. — Viņa sniedza direktora kundzei roku.

— Māksliniece, — piebilda Fēlikss, gribēdams ar to glābt stāvokli.

Neticīgi, ar īgnumu Berta sasveicinājās ar Ainu.

— Vai var pie jums piesēst?

— Lūdzu, — vēsi teica Berta.

— Vai tu viena pati?

— Jā. — Aina pameta acis uz Ninetes pusi, apskatījās, vai tā ir labi noslēpusies stūrītī. Nē, viņa nebija saredzama.

— Vai tu gribi kaut ko dzert?

— Nē, pateicos! Es tev, Fēlikss, gribēju pastāstīt, ka tas modelis, kuru tu man šorīt atsūtīji, nekur neder. Kad viņš izģērbās, tad es konstatēju...

— Es atvainojos, Smita kungs, es esmu' jau par ilgu nosēdējusi. Jāiet mājās.

— Nu, paliekat, kundze, vēl kādu mirkli.

Melluma kundze jau bija piecēlusies. To pierunāt

nebija iespējams.

— Nē, es iešu. Tad paliek viss, kā mēs norunājām?

— Labi.

Viņa atsveicinājās.

— Tad tomēr tik viegli! — iesaucās Aina, skatoties viņai pakaļ.

— Ko tu, Aina, sarunāji? Es pie tevis nekādu modeli neesmu sūtījis.

— Saprotama lieta, ka neesi. Priekš tam tu esi pārāk neattapīgs.

— Par ko tad tu runāji?

— Tāpat. Es gribēju, lai šī dāma aiziet projām.

— Arī metode!

— Kā redzi, laba.

— Bet kādēļ tev tas bija vajadzīgs?

— Nu tādēļ, ka viņas vīrs drīz atnāks. Viņš tevi var nosist. Un no tā ne tev, ne man nekāda labuma nebūs.

— Man tiešām jāsāk domāt, ka tu esi traka.

— Nevar būt cilvēks mūžīgi prātīgs.

— Kā tu zini, ka Mellums būs še?

— Te ir Kazraga kundze.

— A, tagad es saprotu. Kopīgi jūs arvien izdomā- 1 jat visādās nešpetnības.

— Vai neiesim pie viņas?

— Labi. — Fēlikss samaksāja rēķinu.

— Jūs esat brīnišķīgs radījums! — iesaucās Ninete.

— Es nē, bet gan Melluma kundze, kura ir sākusi flirtēt ar Fēliksu.

— Lūdzu neapvainot godīgu sievieti! Ar mani viņa neflirtē.

— Tad laikam jūs ar viņu, — iebilda Ninete.

— Tā tikai vēl trūka!

— Kā nu arī tas nebūtu, bet tavu kautrību un šķīstību! Tiklīdz es gribēju aprakstīt kailu vīrieti, ka viņa jau spārnos.

— Ja es nebūtu mākslinieks, tad tu arī mani būtu kompromitējusi.

— Un labi vien būtu bijis.

—_ Kādēļ jūs mani neapmeklējat, Smita kungs, — jautāja Ninete.

— Ko es pie jums lai meklēju? Es jau jums reiz teicu, ka esat pārāk skaista. Neviens jūsu klātbūtnē nav drošs.

— Ak tā! Tad es esmu pavisam neinteresanta — tu pie manis nāci. Pateicos par komplimentu! Esi tu gan kavalieris!

— Ar tevi, Aina, tā lieta ir drusku citāda. Tu esi kolēģis. Bet te ir dāma no sabiedrības, kurai visādi niķi galVā.

— Ar savu vaļsirdību jūs protat apburt cilvēkus, — priecājās Ninete.

— Runāt to, ko domā, ir daudz vieglāki nekā domāt to, kas būtu jārunā.

— Bet tas grūtums kādreiz nāk vēlāk, — nopūtās Aina.

— Nu lai viņš nāk! Tas nemaz nav gudri — zilēt uz priekšu. Arvien izdomā citādi, nekā tas notiek.

— Redzi, kur nāk tas, kas tevi būtu nositis. Saki paldies, ka izglābu, — smējās Aina.

— Es drīzāk domāju, ka viņš tagad mani nositis, jo es sēžu blakus viņa sapņu princesei.

— Jūs šodien esat nerātns, — rājās Ninete.

Mellums jau bija pienācis. Sasveicinādamies ar

visiem, viņš ļauni paskatījās uz Fēliksu. Tas sāka smieties.

— Vai es neteicu, ka Melluma kungs nebūs apmierināts ar manu klātbūtni?

— Es jums, Melluma kungs, varu pastāstīt šausmu lietas, — iesaucās Aina. — Sis jaunais cilvēks pret jums ir noziedzies. Viņš pelna, ka jūs to izaicināt uz divkauju.

— Nu? — brīnījās direktors. — Kādu ļaunumu Smits jums ir nodarījis? — griezās viņš pie Ninetes.

— Man nekādu, direktora kungs, bet gan jums.

— Tā lieta šoreiz ir ļoti nopietna.. Vai jus zināt, ar ko viņš sēdēja te, kafejnīcā, pirms pienāca pie mums? — jautāja Aina Vējiņa.

— Nē, to es pie labākās gribas nevaru zināt.

-- Viņš, šis jaunais puisis, kavēja sev laiku ar jūsu kundzes klātbūtni. Sarunas, kā likās, bija ļoti intīmas un noslēpumainas.

— Jūs maldāties, Vējiņa jaunkundze, mana sieva neapmeklē kafejnīcas un vismazāk vēl ar jauniem cilvēkiem. — Melluma piere sarāvās krokās.

— Šoreiz Aina runā taisnību, arī es to varu apstiprināt, — apgalvoja Ninete.

— Var jau būt, var jau būt. — Mellums kļuva jau pieglaudīgāks.

— Fēlikss laikam grib pierast pie sievietēm — norunā satikšanos kafejnīcās. Lai kārdināšana būtu mazāka, viņš sāk ar jūsu kundzi. No Kazraga kun-

dzēs viņš atsakās, tā esot pārāk skaista, — zobojās Aina.

— Es nemīlu, ka par manu sievu runā, — diezgan asi atcirta Mellums. Viņš bija kā visi vīrieši. Viņam bija nepatīkami, ja viņam citi aizrādīja, ka viņa gaume sievas izvēlē nav bijusi diezin cik teicama. Tādas lietas dzirdēt ir ļoti nepatīkami, lai gan, lakstojoties ap citu vīru sievām, šie aklie apstiprina to pašu.

— Nu nesākat ķildoties, — mierināja Ninete.

Dzirdot Ninetes balsi, Mellums aizmirsa savu

sievu. Laimīgi smaidīdams, viņš noskūpstīja sava kolēģa sievas roku.

— Kur jūs bijāt šīs dienas? Es vairāk reizes zvanīju, bet neatradu jūs mājās, — jautāja viņš Nineti.

— Es biju mājās.

— Kalpone man vienmēr atbildēja, ka jūs esot izgājusi.

— Tāds viņai bija rīkojums. Latviešiem nevar pateikt, ka nepieņem: viņi jūtas apvainoti. Un tādēļ gribot negribot ir jāmelo. Nevaru taču es rādīties cilvēkiem, ja man ir slikts garastāvoklis un īgnuma vairāk, nekā vajaga. Namamātes skābā seja ir lielāks apvainojums viesim nekā nepieņemšana.

— Vai es jūsu sejā, ja viņa arī būtu skumja, nespētu izsaukt smaidu?

— Nezinu. Man liekas — nē. Varbūt jūs arī būtu sākuši skumt.

— Jūs esat ikdienišķs pilsonis, jums nav pat ne klauna dāvanas, — kaitinājās Aina. Mellums nelikās dzirdam.

— Kāds bija jūsu skumju iemesls? — jautāja viņš tālāk Nineti.

— Pati nezinu. Noteikta iemesla nebija nekāda. Bet varbūt bija ļoti daudzi, kurus nemaz tik viegli nevar saskatīt.

Kafejnīcas publika sāka izklīst. Piecēlās arī Ninete. Viņai sekoja citi. Uz Kaļķu ielas Fēlikss ar Ainu atvadījās. Ielas bija ļaužu pilnas. Gaiši dega laternas. Mīksts sniegs lielām pārslām dejoja viņu gaismā. Mellums paņēma Nineti zem rokas.

— Nu, uz kurieni? — jautāja viņš, pieliecies tai pie auss.

— Kur citur kā mājās, — skanēja atbilde.

— Vakars tik skaists. Pastaigāsimies pa apsnigušo pilsētu.

— Vīrs gaidīs uz vakariņām. Viņš nekad neēd bez manis.

— Viņam nebūtu par sliktu drusku pagavēt tāpat kā jums pastaigāt svaigā gaisā.

Ninete arī gāja. Uz ielas zem krītošā sniega bija tomēr daudz patīkamāki nekā mājās sēdēt pie galda un skatīties, kā direktors Kazrags šķirsta laikrakstus. Tie cilvēki, kuriem tiešām nekā nav ko darīt, mēdz izlasīt šīs apdrukātās lapas no viena gala līdz otram, saceldami šausmīgu garlaicību novērotājā. Šinī bezmērķīgā lasīšanā pēdējā laikā praktizējās arī Kazrags. Ko runāt mājās nebija, viss bija izrunāts. Pie pusdienas galda vēl pietika sarunu, bet līdz ar pēdējo ēdienu izbeidzās arī sarunu temati. Ministrija nebija nekāda joku lapa, no kuras varēja smelties anekdotes. Pastāstīja vienu otru atgadījumu, bet atgadījumi jau arī bija reti. Jūtu pasaulīte bija tik maza, ka nebija vērts par to runāt. Katrs domāja savu domu, kā parasti to dara vīrs un sieva. Mājās vairs nebija garlaicība: bija šausmīgs apnikums, ko šī garlaicība bija izaudzējusi.

Ninete apzinājās, ka jāiet mājās, bet tomēr negribējās. Viņi soļoja klusēdami. Mellumam šķitās, ka debesu vārti ir atvērušies. Vēl solis, un viņš tajos ieies. Viņš neatcerējās, ka būtu kādreiz tā bijis iemīlējies kā tagad. Sajūtot Ninetes roku savā, viņam šķitās, ka viņš atradis lielāko patiesību. Viņš ļoti labi zināja, ka Ninetes pagātne nav slavējama. Bet mīla bija nokāvusi mietpilsonību, un viņam likās, ka nav redzējis maigāku un šķīstāku seju kā to, kas tagad bija pie viņa pleca. Viņa bija skumja un drusku nogurusi, bet sārti piesarkusi ziemas vēsajā gaisā. Pat caur biezo kažoku Mellums sajuta Ninetes miesas karstumu. Gribējās, lai šim divatam nekad nepienāktu gals, lai nebūtu jādomā par mājām, bērniem un sievu, kura mūžīgi runā par tikumību, sieviešu savienību un pagrimstošo laikmetu. Negribējās ne tikuma, ne gudrības, ne augstu ideju. Sirds bija izsalkusi skaistuma un laimes. Klusums tomēr bija smags.

Mīla ir pjāpīga, un tādēj Mellums sāka runāt. Patiesībā viņš nerunāja: viņš bija direktors, sabiedrisks darbinieks, un tādēļ tā runāt nevarēja. Šis runātājs bija kāds cits, kas neapzinīgi mitinājās viņā un piespieda direktoram būt neapdomīgākam, nekā viņš patiesībā bija. Pēdējā laikā šis otrs bija galīgi nomācis direktoru un darīja visu, kas tam tikai prātā ienāca.

— Ninete, — teica viņš, — mī|ā, mazā Ninete! Es mīlu tevi. Sen, sen, kopš tā laika, kad tu maziem, sīkiem solīšiem skrēji pa ministrijas trepēm augšup un lejup.

— Jūs runājat tā, it kā es tad būtu bijusi maza meitene.

— Tu vēl tagad tāda esi. Es gribētu tevi paņemt klēpī un aiznest tālu, tālu no šīs ļaužu pilnās sētas. Projām no visiem: no šausmīgā Kazraga, Šmita un kas zin kā viņus visus sauc. No visiem, kas uz tevi met savus skatus un apgāna ar saviem vēlējumiem. Es uz pasaules nekā vairs nevēlos kā tikai tevi vien. Man liekas, ka es pat nomirtu no sajūsmas, ja skūpstītu tavu muti un pieskartos pie tavām miesām.

Mīli mani, Ninete, kaut tikai mirkli! Es tev sagādāšu baudu, par kuru vēl neviens nav pat sapņojis šai gurdajā, aizmigušā, pusdzīvajā pilsētā. Ninete, uzklausi mani! Neviena sieviete nav nožēlojusi tos glāstus, kurus ir man devusi. Tā tos arī nekad nenožēlos. Nē, labāk nemīli mani, Ninete! Es izsūkšu tavu dzīvību ar saviem skūpstiem. Mani pārņems neprāts, un es vairs nespēšu no tevis šķirties. Es tevi iznīcināšu kā to sniega pārslu, kura krīt uz manas sejas. Sniega pārslu?... Nē, nē, Ninete! Tu esi mūžīga. Tu esi kā saule. Tikai tu man dodi spēku dzīvot.

— Jūs runājat skaisti, bet tomēr aplam.

— To es zinu. Varbūt es esmu bērns, bet ļauj man taču tādam reiz būt. Man ir apnikusi nopietnība un saprāts. Es mīlu tevi, Ninete.

— Ir jau vēls. Man jāiet mājās.

Pēc ilgas maldīšanās pa Vecrīgas ielām viņi bija nonākuši pie Nacionālā teātra. Tur dega gaiši uguņi, publika steidzās uz izrādi. Ninete skatījās steidzīgajā pūlī un aizmirsa Melluma klātbūtni.

— Tu esi nosalusi, Ninete.

— Nē, bet...

Mellums pasauca ormani.

— Ormanī es tevi sasildīšu. Mājās? — Vēl laika diezgan. Mājas ir atteikšanās no dzīves.

Ormanī Mellums apskāva Nineti. Mētādams sniegu un žvadzinādams zvārgulīšus, zirgs strauji devās pa Valdemāra ielu. Mellums klusēja. Arī Ninete neteica ne vārda. Viņa bija viegli iešūpota Melluma mīlas uzplūdā. Viņa pat nespēja atvairīties, kad Melluma lūpas uzspiedās uz viņas mutes. Skūpsts bija pārāk ilgs un nogurdinošs. Pēc tā nebija vairs protesta, jo spēki bija zuduši. Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem Ninete sajuta, ka viņu skūpsta vīrietis. Vīra skūpsti ir brālīgi. Veca vīra skūpsts reti kad atgādina skūpstu. Tā ir tikai pieskaršanās, ar kuru vīrietis pats

sevi egoistiski iekairina, neiespaidodams un nevilkdams sievieti sev līdzi. Pat skūpstā vīrs dzīvo savu dzīvi. Sieva ar skūpstu nav jāsaista: tā ir saistīta ar likumu.

— Jūs tomēr nenomirāt, mani skūpstīdami, — gribēja Ninete jokot. Bet joks nomira teikuma sākumā. Viņa apzinājās liktenību, tumšu kā ziemas debesi, banālu kā pati iela. Tā nebija sapņu piepildīšanās, bet īstenība, nenovēršama un ikdienišķa. Mellums lika apgriezt pajūgu.

— Paēdīsim kopā vakariņas, — čukstēja viņš. Ninete neatbildēja. Bija gluži viena alga. Muļķīgi ir nogriezties no ceļa, pa kuru sākts iet. Viņa juta pār sevi Melluma varu, Kādās formās tālāk tā izpaudīsies — nekrita svarā. Ja kāds darbs ir grēcīgs, tad viņš nav tāds tikai savās beigās, bet jau pirmsākumā. Ka tas bija grēks, to Ninete zināja. Par grēku viņa sauca visu to, ko darīja pret savu gribu. Viņa pazina tikai apgrēcību pret sevi pašu.

Ormanis nebrauca tālāk. Viņš apstājās. Ninete kāpa pa platām trepēm. Vai pa tām viņa nebija jau kādreiz kāpusi? Bija. Bet daudz jautrāk un mierīgāk.

Restorāna kabineta siltais gaiss apņēma Nineti. Blakus tai sēdēja Mellums tikpat svešs kā senāk. Viņš tai patika. To nevarēja noliegt. Katrai sievietei, kuras gaume nebija galīgi samaitāta, bija jāatzīst, ka Mellums ar visu savu būtību bija pieskaitāms pie vīriešu kārtas spilgtākiem eksemplāriem. Bet Ninetei šoreiz tas bija par maz. Viņa bija domājusi un sapņojusi par vīrieti — cilvēku, kas ne vien ar savu fizisko, bet arī garīgo spēku aizrautu viņas dvēseli, liktu domāt, varbūt pat ciest, bet ne tikai saņemt glāstus un mīlu. Bet laikam tie bija tikai sapņi. Dzīve ir pavisam citāda. Viņa ir jāņem tāda, kāda viņa ir. Direktora kundzes buduārs, bārs, mīla par naudu, mīla aiz garlaicības — viss ir sajucis.

— Nu iedzersim, Ernast! Laikam tā. vajaga, — iesaucās viņa, uzsmaidīdama savam kavalieram.

Otrā rītā, kad Ninete atmodās, smaga, necaurredzama migla gulēja pār pilsētu. Kazrags āva kājas, sēdēdams uz gultas malas. Viņš nežēlīgi stenēja un grozījās, it kā darītu šausmīgi nogurdinošu darbu. Sī stenēšana nebeidzās arī tad, kad viņš sēja kaklautu un pogāja vesti. Ninete nenocietās. Sī savādā vaidēšana un kunkstēšana viņai arvien bija bijusi tā, kas jau no agra rīta bojāja garastāvokli. Viņa paņēma savu rīta kurpi un laida to Kazragam taisni platajā mugurā.

— Ninet, ko tu dari? — iesaucās direktors, galīgi nobijies.

— Neko, mī|o vīriņ. Es tikai gribēju zināt, kādēļ tu steni bez apstājas un ar mani nemaz negribi šorīt parunāties. — Ninete juta, ka nebija darījusi gluži tā, kā vajadzētu. Sabojāt attiecības ar Kazragu būtu muļķīgi. Tas bija nervozuma uzplūdums. Un vēl just tās sekas? Nē, Ninete to negribēja.

— Man nav laika, Ninete. Jāsteidzas uz ministriju.

— Bet tu taču ģērbjoties varēji runāt. Mute tev ir brīva.

— Nu jā, jā... Kā tu vakar pavadīji laiku pie Vējiņa jaunkundzes? Vakarā tu biji nogurusi un nekā negribēji man stāstīt.

— Pateicos, labi!

— Es tevi tā gaidīju mājās, uztraucos... Domāju, ka ar tevi ir notikusi kāda nelaime.

— Nepareizi bija. Man vajadzēja tev paziņot, bet tā iznāca. No kafejnīcas aizgājām tur...

— Nu, uz redzēšanos! — Kazrags noskūpstīja savu sievu un aizgāja. Kad durvis aizvērās, Ninete iebāza galvu spilvenos. Bija tik smagi un skumji kā vēl nekad. Kas bija noticis? Patiesībā nekas. Tagad viņa bija Melluma mīļākā. Viņa bija godīga pilsoņa kundze, kurai ir savs mīļākais. Varbūt tas pirmais, kurš pagadījies ceļā. Cik riebīgi! Vai tiešām viņa savā tagadējā dzīvē bija tā ieslīdējusi, ka nespēja vairīties no viņas šablona? Vai dzīves ārējais veids tā veido dvēseli? Ninete klusu iesmējās. Ko viņa bija gribējusi, precēdama Kazragu? Vai viņa nebija tāda pati kā senāk? Mellums teica: visas, visas dzīvojot tāpat. Viņas, tās godīgās, kurām ir godīgi vīri, godīgi bērni un godīgi mīļākie. Riebīgi. Tā bija dzīves pūdēšana. Tik daudz enerģijas un gribas viņa bija patērējusi, lai aizietu no vienas dzīves un ieietu otrā. Bet kādēļ tas bija vajadzīgs? Arī tagad viņa vairs nebūs brīva. Mellums no savām mīļākā tiesībām neatteiksies, kamēr viņa tam nebūs apnikusi. Viņš maz prasīs pēc viņas gribas un patikas. Viņš darīs visu, lai viņējā tiktu izpildīta. Tādi bija vīrieši. Ja sieviete viņiem reiz piederējusi, tad viņi domā par to kā savu īpašumu. Vairs nebūs miera ...

Ninetes pārdomas piepildījās. Tikko viņa bija izkāpusi no gultas, ka atskanēja telefona zvans.

— Kundze, lūdzu, pie telefona, — teica kalpone, atvērdama durvis.

Ninete iegāja kabinetā.

— Kas runā?

— Kā tu izgulējies, mīļā? — skanēja telefonā.

Ninete nolika telefona trubiņu un atsēdās uz dīvāna. Plati atvērtām acīm raudzījās rīta miglā, kura arvien vairāk sabiezēja aiz loga.

«Senāk es atdevos vīriešiem par naudu, kā tagad vēl atdodos Kazragam,» domāja viņa. «Par maizi tagad man nav jārūpējas. Vai es tiešām nevarētu atrast vīrieti, kurš man būtu mīļš? Bet laikam tur man nav jāmeklē, kur es visu laiku esmu meklējusi. Garlaicīgi! Pat neķītri, skumji. Vai tiešām tā aizies dzīve — kupraini, sīkiem solīšiem, kā ubags, kas lasa santīmus uz jēlas?»

Nineti pārņēma aukstums. Viņa nodrebēja. Kabinets nebija kurināts, un migla spiedās caur logu. «Uz ielas tomēr ir labāk,» domāja viņa tālāk. «Viss ir reāls, bez liekas komēdijas, bez gariem mīlas penterējumiem un ilgstošas īpašuma sajūtas.» Viņai likās, ka sen, sen, vai visu mūžu viņa ir bijusi direktora kundze, dzīvojusi starp šiem garlaicīgiem pilsoņiem un palīdzējusi apmierināt viņu kaislības. Sēdējusi pie viņu galda, palīdzējusi tiem jūsmot par viņu greznām un krāsainām lupatām, pati tērpusies viņās, lai iekairinātu mierīgās acis. Nekā daudz Ninete nebija gaidījusi no jaunās dzīves, tomēr mazai pārmaiņai vajadzēja notikt. Bet tā nebija notikusi. Direktora kundzes gods apnika pēc pāris dienām. Gaidītā atpūta pārvērtās smacīgā garlaicībā, kura spēlējās ar viņu kā greznu rotaļu, iemezdama dvēselē šausmīgu tukšumu. No tā vairs nebija ceļa ne uz priekšu, ne atpakaļ.

IV SOLI UZ PRIEKŠU, SOLI ATPAKAĻ

Kazrags sēdēja viens pusapgaismotā ēdamistabā un dzēra tēju. Apkārt bija kapa klusums. Tikai pulkstenis klusi un mierīgi tikšķēja. Kazrags jutās noguris, jo šodien pēcpusdienā nebija gulējis. Šī pēcpusdienas atpūta bija viņam kļuvusi nepieciešama, pat tad, ja nakti vairāk nekā desmit stundas bija pavadītas gultā. Pēdējā laikā pa vakariem Ninete nekur negribēja iziet. Atpūtas bija vairāk, nekā vajadzēja. Bija pat tik daudz, ka viņa sāka nogurdināt.

Šodien viņam ar Salmiņu bija bijusi kāda apspriede. Bija jātaisa veikali, lai varētu uzturēt tik lielu dzīvokli un skaistu sievu. Tas viss prasīja enerģiju un izturību. Bet bija arī priekš kā strādāt. Kazrags savu dzīves mērķi bija sasniedzis. Viņam bija sieva — direktora kundze. Viens sapnis tikai bija izgaisis: direktora kundze viņu bija piekrāpusi. Bet varbūt arī ne. Kādu pēcpusdienu, kad kabinetā bija ienākusi vecā Kalniņiene, viņš tai bija sācis sūdzēties par savu likteni.

— Neskumstat, kungs, tā bija tā kunga griba. Esat arī pats vainīgs. Es jau teicu: ne|aujat jaunam sievišķim strādāt tādā laikā. Viņa ne tikai strādāja, bet jūs viņu arī citādi mocījāt. Bārāties, no mājām dzināt ārā. Vārga sieviete vien ir. Ne katra var tādas lietas paciest. Izčibēja. Jā, jā, tur arī ir jūsu vaina. Redzat, ka viņa nemaz negrib, ka to bērnu- piemin. Pārāk sāpīgi atcerēties. Katra māte lolo savu cerību. Visu bija gatava darīt priekš viņa... Kur skumja pēdēja laika palikusi — vai tad jūs nemaz neredzat? Senāk dziedāja kā putniņš — visa vasarnīca skanēja.

Varbūt Kalniņienei bija arī taisnība. Ninetes tagadējās skumjas nomāca arī Kazragu. Viņš nevarēja sūdzēties — viņam nebija slikta sieva. Kādreiz bija drusku nervoza, kā dažas dienas atpakaļ ar to rīta kurpi. Bet Ninete atkal grieza visu par labu. Ar savu sirsnību viņa prata valdzināt. Varbūt tagadējais garastāvoklis bija tikai bēdas par zaudēto bērnu. Pirmā laikā viņa par to bija runājusi ar sajūsmu. Bet, ja dievs dos, — izgaisusē laime viņiem atkal uzsmaidīs. Vai tad Kazrags nebija pašos spēka gados?

Bet kaut kas tomēr nebija tā, kā vajadzēja būt. Kazrags nejutās laimīgs. Dzīve bija it kā samezglojusies. Kur? Kada vietā? Mezglojuma nevarēja atrast Kā viņu atmezglot? Vai katra ģimenes dzīve ir tada? Vai uz viņas radītājiem tā met savu ēnu?

Nebija neviena saules laukuma, kur varēja no šis ēnas atpūsties. Jo bagātīgāka šī dzīve bija un greznāka, jo ēna platāka un biezāka. Vai bija vērts šo dzīvi kopt, lai tās ēna aizsegtu visu sauli?

Tik klusa bija šī pēcpusdiena. Pat so]i rīta kurpēs uz mīkstajiem paklājiem baigi atbalsojās mēmajās istabās. Pat Ninetes gars, kā likās, bija izgaisis. Viņas balss nekur nebija dzirdama, un jau vairāk dienas istabās nesmaržoja vieglās franču smaržas. Arī tagad viņa bija atteikusies dzert tēju kopā ar Kazragu. Kur viņa bija? Bez šaubām, savā istabā, gulēja uz dīvāna un plati ieplestām acīm raudzījās griestos. Tā viņa pēdējā laikā pavadīja savas dienas. Ja Kazrags jautāja: «Vai tu esi slima, mīļā?» — viņa parasti atbildēja: «Nē, vīriņ. Man nekas nekaiš. Nerūpējies par mani. Man tikai gribējās būt mirkli vienai.» Kazragam nekas cits neatlikās kā iet projām. Bet šī vientulība nevilkās mirkli. Dažreiz Ninete, ieslēgusies savā istabā, pavadīja visu pēcpusdienu. Kazrags satika viņu tikai ap pusnakti guļamistaba. Vai tā bija apgrēcība no Ninetes, ka tā nepavadīja visu laiku ar vīru? To Kazrags nezināja un tādēļ arī nedrīkstēja viņu sodīt. Un kā par gluži neizprotamu lietu viņš spēja tikai skumt. Vai tā ir ģimenes dzīve —■’ sēdēt vienam pie galda un dzert tēju? Pašam jāielej tēja... Kazrags ķērās pie šīs nepatīkamās nodarbošanās. Te otrā istabā atskanēja soļi.

— Vai pie jums, Kazraga kungs, var ieiet? — Kāds jau vēra durvis.

— Lūdzu, lūdzu! — ienāca Ķiplociņš. Tas bija smaidīgs un kustīgs kā agrāk. Tikai stāvs bija kļuvis pilnīgāks, kas viņu padarīja cienīgāku.

— Vienreiz tomēr jūs iedomājāt mani apciemot. — Kazrags bija priecīgs, redzot seno biedru un arī ienaidnieku.

— Apciemot pilsētniekus, ja pats dzīvo gandrīz uz

laukiem, nemaz nav tik viegla lieta, Kazraga kungs. Pēcpusdienās Vallija mani nelaiž uz pilsētu. Tīšu prātu nevaru sievu kaitināt.

— Vai varu jums piedāvāt tēju?

— Pateicos, ar prieku izdzeršu. Arā sācis atkal stipri salt.

— Jā, Ziemsvētki vairs nav tālu, — teica Kazrags, pasniedzot viesim tēju.

— Nu, kā iet? Vai direktora kundze mājās?

— Mājās, kur nu citur būs, — Kazrags nopūtās. — Tā jau ir tā nelaime, ka Ninete sākusi par daudz mājās sēdēt. Nesaprotu, kādēļ viņa pēdējā laikā kļuvusi tik skumja. Nemaz vairs nevar pazīt.

— Ko? Ninete — un skumja? Tas nemaz nevar būt! Bet kādēļ?

— To es arī nesaprotu. Cauras dienas pavada savā istabā. Pat neviena cilvēka vairs negrib pieņemt.

— Hm... Tad man vajadzēs ar viņu parunāt un izpētīt, kas tā ir par lietu. Senāk viņa man visas savas bēdas izstāstīja. Tā ir nepatīkama lieta, ja sievas kļūst domīgas.

— Vai arī jums tas nācis priekšā? — apjautājās Kazrags. Viņš juta cienību pret Ķiplociņu, jo tā laulības prakse bija dažus mēnešus garāka.

— Nu, gadās arī, bet tas pie Vallijas nevelkas ilgi — dažas stundas. So klusēšanu un slikto garastāvokli var viegli izlabot. Pietiek tikai kādu nieku atnest no pilsētas, un viņa paliek pavisam jautra un priecājas kā mazs bērns. Es nekad to nebūtu agrāk domājis, ka viņa tā varētu mīlēt greznumu lietas. Tagad viņai arvien kaut kā trūkst: vai blūzīte, vai zeķītes, vai citas kādas sievišķīgas iedomas.

— Ninetei tas nepalīdz. Viņa tagad nekā vairs nepērk. Ja es kaut ko atnesu — vienkārši pasaka: kādēļ tu izdevi naudu? Man nekas nav vajadzīgs. Tas viss ir lieks. — Noliek un vairs nepaskatās.

— Jā, tā nav laba pazīme. Vai man neieiet pie viņas parunāties?

— Ieejiet, varbūt viņa gribēs jūs redzēt.

Ķiplociņš piecēlās. Viņš izgāja cauri viesistabai un

pieklauvēja pie Ninetes durvīm.

— Kas tur ir? — jautāja Ninete.

— Vai es tevi netraucēšu?

— Nāc vien iekšā!

Ķiplociņš atvēra durvis. Direktora kundze sēdēja uz paklāja starp spilveniem.

— Ja tu nenāci pie viesiem, tad viesiem jānāk pie tevis.

— Es nedzirdēju, ka tu atnāci. Apsēdies!

— Vai neuzpīposim vienu papirosu?

— Dod!

Ķiplociņš pasniedza. — Vai tu esi slima? Tu vēl ne reizi neesi pasmaidījusi, kamēr es ienācu.

— Vai tas ir nepieciešami?

— Nevaru teikt, ka tas būtu nepieciešami, bet patīkami gan. Un es esmu pieradis redzēt tevi smaidot.

— Bieži paradums izvēršas par netikumu, Tādē| jāatradinās.

— Tu laikam gribi atradināties arī no cilvēkiem? Pat Kazrags sūdzējās, ka tu vairs nekur nerādoties.

— Sūdzējās? Viņam būtu jāpriecājas, ka viņam ir nopietna un prātīga sieva. Bet pastāsti labāk — kā tev iet, un ko dara Vallija? Es viņu tik ilgi neesmu redzējusi.

— Viņa aukstā laikā negrib braukt uz Rīgu. Bez tam arī saimniecība. Kā tu zini — mums kalpones nav. Atnāk tikai kāda sieviņa no rītiem.

— Man liekas, ka es arī atlaidīšu vienu kalponi.

— Tu atlaidīsi kalponi? Viena taču nevarēs pagatavot ēdienu un uzkopt lielo dzīvokli.

— Istabas es pati uztīrīšu.

— Saki, Ninete, — kas tev ir? Tu esi pavisam pārvērtusies.

— Man? Nekas. Vai jūs šovakar būsat ballē? Laikam taču — tu jau esi smokingā.

— Jā, Vallija ļoti gribēja iet.

— Man gan nekāda prieka nav. Kazrags saka, ka būšot jāiet. Sieviešu savienība rīko, un tās sirds ir Melluma kundze, tā būšot ļaunoties, ja neparādīšot to godu. — Ninete skumji pasmaidīja.

— Jā, bet tas nav tas, par ko es gribēju runāt. Pastāsti man labāk, kā tu dzīvo uti kas spiež tavu jautro sirsniņu.

— Tu redzi, ka es dzīvoju ļoti labi, ka man nekā netrūkst. Un ko sieviete var vairāk gribēt — ja viņai ir vīrs, māja, bagātīgas tualetes un vēl gods? Tas viss man ir.

— Tev laikam trūkst mīļākā?

— Vai tu man tādu gribi piegādāt, kā piegādāji vīru? Par labām procentēm, ko? Tu laikam gribi, lai es tev apgādāju mīļāko no manām senākām draudzenēm?

— Kā liekas, tev patīk šodien runāt bezkaunības. Bet tu taču nenoliegsi, ka Kazrags ir priekš tevis par vecu? Jaunai sievietei jauns draugs arvien noder.

— Vai tad man maz mīļāko ir bijuši? Tad jau man nevajadzēja precēties. Tu runā muļķības, mīļo Ķiplo-ciņ! Tādi jūs visi esat, tie godīgie... Ko Kazrags dara? Dzer tēju?

— Jā. Tu viņu atstāj ļoti bieži vienu. Viņš garlaikojas. Ir ļoti nobēdājies par tavu nospiesto garastāvokli.

— Tiešām? Es arvien esmu teikusi, ka direktoriņš ir ļoti labs.

— Nu, tādēļ nedari viņam sāpes un esi jautrāka.

— Vai tas uzlabos viņa garastāvokli, ja man būs mīļākais?

— Tas nekrīt svarā, vai tev būs Vai nebūs. Bet tava jautrība var viņu atdzīvināt.

— Nu labi. Es šovakar tāda būšu. Kas jauns?

— Es domāju, ka tu man to pastāstīsi. Tu esi sabiedrības centrā.

— Es nekur neesmu bijusi.

— Kādē|?

— Jataisa mazs starpbrīdis, lai nezaudētu katru interesi par sabiedrību un sabiedrība par mani.

— Bet tu man nepastāstīji, Ninete, kas tavu sirsniņu spiež. Mēs jau senāk bijām labi draugi.

— Tādi mēs esam arī tagad. Es tev esmu daudz pateicības parādā. Bet man tev nekā nav ko stāstīt. Es esmu gluži laimīga.

Ķiplociņš savieba seju un nodomāja: «Es laikam nesāku pareizi iztaujāt.» Ninete bija k|uvusi gluži sveša. Tagad bija jāmeklē citi ceļi, lai viņa kļūtu vaļsirdīga. Šoreiz spēle bija zaudēta. Atlika tikai atkāpties.

— Vai es tev ne ar ko nevaru būt izpalīdzīgs? — ķērās viņš pie pēdējā līdzekļa.

— Nē, pateicos! Man nekādu klizmu nav.

Ķiplociņš aizgāja atpakaļ pie Kazraga. Ninete palika viena. Viņai it kā drusku bija žēl Ķiplociņa. Viņa bija to it kā apvainojusi. Bet viņa pati pie tā nebija vainīga. Tas bija garastāvoklis. Nejēdzīgas domas māca prātu. Viss izlikās tik garlaicīgs, lieks un neīsts. Ninete nevarēja tikt galā pati ar sevi. Sev doto solījumu viņa bija pārkāpusi. Nemīlēdama kļuvusi par mīļāko. Tas bija pretīgi, apkaunojoši un sāpīgi. Veselu nedēļu no rīta līdz pusdienai skanēja Melluma telefona zvans. Ninete neatbildēja, tāpat arī nepieņēma viņu, kad tas atnāca pēcpusdienās. Kādu dienu, kad Kazrags bija gadījies priekšnamā un uz Melluma zvanu atvēra durvis, arī tad Ninete neizgāja pie viesa, atvainodamās ar galvassāpēm. Viņš sēdēja ilgi, bet viņa gaidīšana bija velta. Ninete palika pie sava un nerādījās galīgi izmisušam Mellu-mam.

Kazrags ar Ķiplociņu no ēdamistabas pārgāja uz kabinetu. Ninete dzirdēja viņu soļus, kas klusi noklaudzēja gar viņas durvīm. «Divi vīrieši, divi laimīgi vīri,» domāja viņa. Ķiplociņš laikam bija laimīgs. Viņš bija apprecējis to, kura viņu mīlēja. Jā, bet kas ir mīla, un kā tad cilvēks jūtas? Varbūt vēl sliktāk nekā tagad. — Pār Ninetes seju pārlaidās skumjš smaids. Viņa atcerējās, kā kādreiz skolas gados bija iemīlējusies jaunā studentā. Bet vai tā bija bijusi mīla? Tā jaunas meitenes iemīlas romānu varoņos, pašas savās biedrenēs un skaistā pavasara rītā. Nē, mīlai vajadzēja būt kaut kam pavisam citam. Varbūt mīlā cilvēki kļūst tikpat muļķi un neinteresanti kā Mellums.

Durvīs parādījās Ķiplociņa galva.

— Ninete, ar tevi vēlas kāds kungs runāt pa telefonu.

— Ar mani? — Ninete piesarka.

— Jā, ar tevi.

—• Kas tas tāds ir?

— Kā lai es to zinu?

— Nemuļķojies, saki! Citādi es neiešu.

— Nu nāc! Nevar likt tik ilgi cilvēkam gaidīt.

— Es nekad neeju, ja nezinu, kas runā. Varbūt nav vērts ne piecelties.

— Esi gan tu tiepīga. Nu, direktors Mellums.

— Es neiešu.

— Kādēļ?

— Negribu.

— Ar godīgiem cilvēkiem tā neapietas, — Ķiplociņš gribēja jau aiziet. Ninete pārdomāja.

— Nu labi. — Viņa piecēlās un gausiem soļiem iegāja kabinetā. — Kā tu jūties, vīriņ? — Viņa noskūpstīja Kazraga vaigu.

— Labi, mīļā. Es tikai rūpējos par tevi — tu tāda skumja ... Ar tevi grib parunāt Mellums.

— Ko viņam vajaga?

— Es nezinu.

— Tā ir jau uzbāzība. — Ninete paņēma trubiņu.

— Sveiki... Jā, būšu... Un jūsu kundze? ... Tas ļoti patīkami. Pasveiciniet viņu... Uz redzēšanos... Nav laika... Jāpošas uz balli. Mums, tām sievietēm, daudz darba ar tualeti. — Ninete beidza runāt.

— Man liekas, — griezās viņa pie kungiem, kuri sēdēja uz dīvāna, — jūs abi esat pavisam jocīgi kļuvuši. Jūs mocāt mani ar kādām tur skumjām, ar kurām es it kā būtu saslimusi. Es nevaru te bez mūzikas ar jums sākt dejot fokstrotu. Pagaidāt, šovakar es būšu pavisam jautra.

— Kā es redzu, — teica Ķiplociņš, — tu uz balli nemaz neposies. Vallija jau no vakar vakara nav mierīga. Viņa par to vien runā. Pat apģērbu jau piemēroja.

— Es prieku krāju vakaram. Negribu par agru iesākt, lai vēlāk nepietrūkst. — Ninete gāja uz durvju pusi.

— Vai tu nepasēdēsi pie mums?

— Labprāt. Bet man jāparūpējas par vakara apģērbu. Ir jau diezgan vēls. Vēl jāpaēd vakariņas, un no galda es negribu ātri celties. Ap pusvienpadsmi-tiem būs jāiziet no mājas. Vai Vallija arī atnāks? — jautāja viņa Ķiplociņam.

— Jā, viņa būs deviņos.

— Tas ir labi. Iesim reizē. — Ninete izgāja.

Viņa iegāja savā istabā un atgulās uz dīvāna. Kā

likās, par balli viņa nemaz negribēja domāt. Tur būs Mellums... Nepatīkama satikšanās. Bet tas bija neizbēgami. Atkal bija jāpadodas liktenim.

— Redzat, kāda viņa ir, — teica Kazrags Ķiplo-ciņam. — Izvairās no visiem, pat no jums. Es neapzinos nekā ļauna viņai darījis.

— Jā, tagadējā dzīve varbūt viņai par vientuļu.

— Bet es viņai neaizliedzu ne ar vienu satikties.

— Varbūt nav īstās sabiedrības, kas viņu varētu uzjautrināt. Varbūt kaut kur aizbraukt... Jūs jau kādreiz taisījāties braukt uz ārzemēm.

— Kur nu tagad, ziemas laikā. Un nav arī vajadzīgās naudas. Dzīve pārāk dārgi maksā.

— Tad jānogaida. Var būt, ka šī slimība pāries pati no sevis. Kas nu tos sieviešus var saprast...

Ap deviņiem atnāca Vallija. Smaidīdama viņa apsveicinājās ar kungiem.

— Vai tu mani ļoti gaidīji? — jautāja viņa Ķiplo-ciņam, sakārtodama savu spilgti dzelteno balles apģērbu.

— Kā ne, mīļā, — atbildēja vīrs, lai gan ne reizes nebija par to iedomājies. Bet tas, kā likās, Vallijai bija vienalga. Viņa apbrīnoja Kazraga spoguļos savus tikko safrizētos matus, mirdzošas brokātā kurpītes un nopūderēto seju.

— Ninetei vajaga būt ļoti laimīgai, ka viņai tik daudz spoguļu, — teica viņa. — Var apskatīt sevi no visām pusēm.

Kazrags redzēja, ka arī Vallija pārvērtusies. Ne ar ko viņa vairs neatgādināja kautro kantoristi. Tā bija jauna ierēdņa sieva, kura izplestām rokām drāzās dzīvē, lai tur grābtu mīlu, baudu un varbūt arī naudu.

— Un jūs vēl neesat apģērbusies? — iesaucās viņa, ieraugot Nineti mājas apģērbā. — Laika vairs nav daudz.

— Pirms jāpaēd vakariņas, tad var domāt par ģērbšanos.

— Ko jūs vilksat mugurā?

— Nezinu. — Tagad tikai Ninetei ienāca prātā, ka par to nebija domājusi.

— Nezināt? Tas nevar būt! Es par to ilgi galvu lauzīju.

— Gan jau kaut ko sameklēšu.

Vakariņu galds bija klāts. Vallija nemaz nezināja, kā apsēsties, lai nesaburzītu savu apģērbu. Balles drudzis bija viņai atņēmis katru ēstgribu. Ninete cītīgi cienāja savus viesus gan ar šņabīšiem, gan ar vīnu. Viņa jokoja un smējās gandrīz kā senāk. Bet Ķiplociņš tomēr juta, ka viņa ar savu jautrību grib viesus ilgāk pakavēt mājās. Vallija nobijās, kad ieraudzīja, ka pulkstenis bija ceturksnis uz vienpadsmitiem. Neievērodama namamāti, viņa piecēlās no galda. Citiem gribot negribot vajadzēja tai sekot.

— Neuztraucaties, Ķiplociņa kundze, es apģērbšos ātri, — teica Ninete. Bet tas nemaz tik ātri negāja.

Kad Kazragi ar Ķiplociņiem piebrauca pie virsnieku kluba, pulkstenis bijajau pusdivpadsmit. Ļaužu ballē bija daudz, bet varēja būt vēl vairāk. Katrs centās priecāties kā varēdams. Dāmas bija gādājušas par tējas, puķu un loterejas galdiem. Tika izlozēti daudzi rokdarbi, it kā dāmu pašu darināti; gald-autiņi, ķemmju un birstu kulītes, bērnu priekšautiņi un citas sievietīgas un mājīgas lietas. Tējas galdi lepojās ar mājas cepumiem, kuri bija pasūtīti otrās šķiras konditorejās.

Melluma kundze sēdēja pie puķu galda un centās pārdot iekaisušiem kavalieriem lētus ziedus par dārgu naudu, lai tie savukārt ar viegli iegūtu vērtību sa-vaņģotu savu dāmu devīgās sirdis. Bet veikals tomēr neveicās. Tas prasīja vieglumu un atjautību. Melluma kundze bija smaga un vienmuļa, lai gan šovakar gribēja būt vaļīga un kairinoša. Baltā apģērba krokas krita gludi un apātiski. Likās, tām jau bija apnicis izcelt valkātājas tēla burvību. Viņa labprāt būtu ieradusies nacionālā kostīmā. Bet šī apģērba viskarstākajai piekritējai tomēr bija jāatzīst, ka tas vislabāk noteic sievietes vecumu. Un šovakar Melluma kundze labprāt gribēja aizbēgt no saviem gadiem. Viņa centās būt jautra, bet seja bieži vien savilkās grumbās — viņa nejutās ērti šinī balles apģērbā. Vai kakls un rokas nebija pārāk kailas? Arī brunči bija daudz īsāki, nekā viņa bija paradusi valkāt. Kungi ilgāk par divām minūtēm nekavējās pie viņas galdiņa. Visi tie atvainodamies kaut kur aizsteidzās. Un Melluma kundzei, pašai nemanot, balles prieks satrūka kā smalks zīda pavediens. Šo pavedienu viņa gribēja sasiet ar Fēliksu šmitu, kurš bija pienācis pie galdiņa, lai balles goda dāmai noskūpstītu roku. Bet arī tas drīzi pazuda, ieraudzījis Ainu Vējiņu, kura korektā smokingā pagāja garām.

— Tev neveicas ar puķu pārdošanu, — teica Mel-lums, pienākdams klāt.

— Vai tad tu nezini, ka mūsu publika ir ļoti skopa, — atbildēja Berta, sakārtojot vāzē ziedus.

— Jā, — kā negribēdams piekrita Mellums un atsēdās uz krēsla. Viņš šodien bija ļoti nervozs. Vēl neizjustas sāpes spieda viņa dvēseli. Pulkstenis rādīja divpadsmit, bet Ninete vēl nebija ieradusies. Kas zin, varbūt viņa nerriaz nebūs... Tik daudz cerību viņš bija veltījis šai ballei! Viņa solījās... Bet kāda nozīme ir solījumam, kuru dod sieviete, kas visu laiku ir no viņa izvairījusies? Un kādēļ? To viņš nevarēja saprast. Bēdīgākais bija tas, ka viņš juta, ka tā nav iekarošana, kas viņam lika ilgoties pēc Ninetes, bet gan mīla. Mellums bija diezgan piedzīvojis un zināja, ka no mīlas var atsvabināties ar mīlu, ar viņas piepildīšanos, ar viņas dabīgajām beigām — apnikumu. Bet to Ninete viņam neļāva sasniegt. Viņa vēl vairāk iededzināja viņa kaislību un padarīja to jauneklīgu — muļķu. Var būt, ka Ninete gribēja novest viņu līdz šķiršanai, varbūt viņam bija jāatstāj Berta,lai iegūtu šo mazo, mīļo radījumu, kas rožainiem pirkstiem bij plūkājisviņa dvēseli kā balles vēdekli... Mellums paskatījās uz savu sievu. Atstāt? Viņš bija spējīgs to darīt, ja tā gribētu Ninete.'Bet likās, ka viņa no tā it nekā negrib. Ta bija tā lielākā nelaime. Viņš arī nezināja, ka izskaidrot Ninetes tā vakara izturēšanos. Bet tadas lietas nav padotas aukstai loģikai.

Ninete nenāca. Mellums izstaigāja vienu zāli pēc otras, bet viņas blondā galviņa nekur nebija redzama. Piegāja pie bufetes un izdzēra dažas glāzītes. Mūzika grieza ausīs. Nepatīkami bija garām ejošo dāmu nejaušie pieskārieni. Tik daudz, tik daudz te bija dāmu, kā jau sieviešu izrīkojumā! Pazīstamu arī netrūka. Un visas viņas no Melluma gaidīja komplimentus. Bet visi tie bija viņam izsīkuši. Bija palikušas tikai atbaidošas frāzes. Sirds bija atsalusi pret visu pasauli. Tā tas arvien mēdz būt, kad sirds liesmo vienai būtnei. Viņa ir mēma kolektīvam. Vientuļiem nelaimīgiem mīlētājiem bufete ir tā īstā vieta, un tādēļ arī Mellums netālu no tās apsēdās pie kāda tukša galdiņa un pasūtīja sev dzeramo. Cerība redzēt Nineti bija jau izgaisusi. Dvēsele, kā likās, bija pārvērtusies par šausmīgu tuksnesi. Skumjas kā melna nakts gūlās virsū.

— Jūs viens, direktora kungs, un, kā rādās, vēl sliktā omā?

Mellums atgriezās. Aiz muguras stāvēja Ķiplociņš. Mellums bija priecīgs, to ieraugot; viņš, bez šaubām, kaut ko zinās par Kazragiem.

— Lūdzu, piesēžaties, — teica viņš, sniedzot roku. Viņš jau gribēja tūliņ apjautāties par Nineti, bet pieklājība to neatļāva. Bez tam viņš varēja arī pats sevi nodot.

— Nē, pateicos! Es jums drīzāk ieteiktu pievienoties pie mūsu galdiņa. Tā jau būtu tīrā apgrēcība no jūsu puses — sēdēt te vienam un ļaut dāmām garlaikoties.

Melluma lūpās iezagās smaids, varbūt pirmais šinī vakarā.

— Vai jūs sen jau kā atnācāt?

— Labs brītiņš būs, — atbildēja Ķiplociņš.

— Kur jūs sēžat?

— Zāles otrā malā. Mums bija pasūtīts galdiņš.

— Kādēļ jūs tik vēlu? Es domāju, ka jūs nemaz nebūsat.

— Man liekas, ka Kazraga kundzei nebija sevišķa prieka nākt. Viņa ar nolūku mājās vilcinājās. Mana sieva kļuva pavisam nervoza.

Mellums piecēlās.

Ap Kazraga galdiņu pulcējās frakotie kavalieri, kuri sacentās viens ar otru, gribēdami vairāk laipnības parādīt Kazraga kundzei. Ninete bija ļoti jautra. Nekas vairs nebija palicis no viņas melanholijas. Viņa bija pret visiem vienlīdzīgi laipna. Pašlaik tā bija piecēlusies, lai dotos uz dejas zāli, kad Mellums ar Ķiplociņu pienāca klāt. Kazragam, kurš sēdēja galda galā, likās, ka Mellums pārāk ilgi skūpsta viņa sievas roku. Bet apvainoties nedrīkstēja, jo nekur nebija noteikts tas laiks, cik ilgi ir skūpstāma daiļas sievietes rociņa. Var būt, ka laiks bija īss. Tas viņam tikai izlikās garš. Garš kā pati mūžība. Bet, lai nu kā, — viņš šodien negribēja dusmoties. Dzirdot mūzikas skaņas un redzot gaišos uguņos lidojam Nineti, viņarfi kļuva jautri. Pēc skumjām dienām tas bija gandarījums. Dēļ tā varēja arī nest mazus upurus. Visi šie vīrieši gribēja izpatikt Ninetei. Vai nu viens mazāk, vai vairāk — tas nekrita svarā. Un kādēļ būt greizsirdīgam uz Mellumu? Ninetes sejā pat nepa-mirdzēja prieks, viņu ieraugot. Viņa tam smaidīja vēl mazāk nekā citiem. Skaista sieva ir vīra laime un nelaime — pie tāda slēdziena Kazrags jau sen bija nācis. Kaut, mazākais, varētu zināt, ko šī sieva domā un ko-vēlas! Par jutām nemaz nebija vērts domāt — tās bija tikpat svešas Kazragam kā ķīniešu raksti. Lūk, Ninete atnāca atpakaļ — maza smaidoša, melnā apģērbā, lielu, sārtu vēdekli rokā. Vēdekļa maigās spalvas mīļi glāstīja viņas kailo plecu.

Mellums domāja tās pašas domas, ko Kazrags. Abi viņi ‘sagaidīja Nineti skumjām, pārmetošām acīm. «Kas viņam ir ko pārmest?» domāja Kazrags, skatoties uz Mellumu.

— Mārcīt, pasniedz man glāzi vīna.

— Vai tu neapsēdīsies, Ninet?

Nē. Ninete šovakar negribēja sēdēt.

— Jūs iesat uz dejas zāli? — jautāja Mellums pieceldamies.

— Nu, kaut kur.

— Vai es drīkstu jūs pavadīt?

— No šīs promenādes es špdien neizbēgšu. Lai notiek! Nākat.

Viņi gāja.

— Kādēļ jūs izvairāties no manis, Ninete?

— Es?

— Ja, jus.

Ninete nekā neatbildēja. Viņas acis slīdēja gar raibo pūli, kur stūrainu kungu pavadībā staigāja platsejainas un platgūžainas dāmas tautas kostīmos un pusballīgās tualetēs. Visur mirdzēja baltas kleitas. Katrai no šīm zeltenēm sēdēja vēl atmiņā lauku zaļumballes ar krūmos džīgojošo orķestri un dziedāšanas biedrības kori skolotāja vadībā. Ak, visas šīs pilsētnieces bija vēl laucinieces, kuras vēl smaržo pēc centrifūgas un drusku linu mārka! Rokas bija spēcīgas un kāju pēdas platas, bērnībā pieradušas pie pastalām un irdenas zemes. Soļi bija gari. Tajos gulēja senais paradums lēkāt pa lauku grāvjiem un ciņiem, dzenājot bizojošo govju pulku. Bet tas bija viss pagātnē: ciņi, govis, pastalas. Tagad šīs pilsētā ienākušas zeltenes gribēja taisīt to vislielāko lēcienu — no lauku sētas taisni Eiropas parašās, viņas izsmalcinātībā, varbūt pat kultūrā. Viss tika darīts, lai varētu pārlēkt gadu simteņiem pāri. Un kādēļ? Lai iekļūtu vecas, sapuvušas kultūras čaulā! Vecām tautām bija vecas valstis ar vecām likumībām un nelikumībām, savām vecām parašām, pie kurām viņas tik cieši turējās kā zars pie koka. Visu šo sapelējušo un iepuvušo gribēja aizņemties pārāk jaunā Rīga. Bija tikai viens sauciens: kaut būtu mēs līdzīgi eiropiešiem! Mēs gribam būt eiropeiski, pat parīziski. Parīzes kultūra! Tā, paldies dievam, mums tikpat sveša kā Āfrikas džungļi. Bet tomēr mēs gribam, mēs gribam! Pārdomā un kritika galīgi atmesta. Gadu simteņu sapuvušo smadzeņu radītais tiek uzņemts kā visdārgākais un viscēlākais, ja to ir tikai sniegusi sapelējusē Eiropa.

Divi virzieni. Vienš sauc: dodat mums vecos senču brunčus! Otrs: dodat mums tos, kuri darināti Parīzē, kas izveidojušies no tiem lindrakiem, kurus nēsājušas mūžībā aizgājušās karalienes! Viņos vēl slēpjas to laiku izlaidība un netikumi, kurus revolūcijas nav iznīdējušas un jaunāk republika vēl pastiprinājusi, atstādama sev to kā vienīgo spēku, ar kuru valdzināt vieglprātīgo pasauli. Sī kultūra ir ne tikai lupatās, bet visā dzīvē.

Vieglprātīgā Rīga! Viņa mūžam grib dzīvot parādos. Viņa grib aizņemties vai no senčiem vai citiem, bet radīt kaut ko jaunu un savu viņa ir par kūtru. Kūtrumā un lētā priekā viņa sagaidīs to pašu likteni, kas gaidāms iepuvušai Eiropai.

Slīd viņai gar acīm šie Latvijas kultūras nesēji un pīlāri. Viņi ar savām sievām. Iet viņi vienu soli uz priekšu, vienu atpakaļ un skatās: vai tālu esam aiz-dejojuši, aizgājuši? Žvadz viņu kabatās nauda. Taktī. Vīriešu acis meklē daiļavas, kuras, šo naudu mācētu iztērēt. Naudīgiem blakus sievas. Viņu acis meklē tos, ar kuriem vispatīkamāki būtu piekrāpt vīru. Ar kuru būtu mazāk riska, bet vairāk baudas. Balles mērķība. Rīga dzīvo un tuvinās Eiropai. Viņa iet savu vēsturisko gaitu — soli uz priekšu, soli atpakaļ. Arvien taktī.

— Kādēļ jūs klusāt? — jautāja Mellums, saspiezdams Ninetes roku.

— Es novēroju publiku.

— Ko jūs meklējat viņā?

— It nekā. Man te nav ko meklēt. Viss zināms, redzēts, pārdzīvots. Un te — visbanālākais.

— Vai jums nav vienalga, kas notiek ap jums? Mēs atkal esam kopā.

— Jums taisnība: man tiešām ir viss vienalga.

— Vai jūs nepriecājaties par to, ka jūsu roka ir atkal manā?

— Es cenšos aizmirst priecāties, lai vēlāk nebūtu vēl vairāk jāskumst.

— Es gribu izklīdināt jūsu skumjas.

— Nekļūstat banāls, Melluma kungs. Es jums ieteiktu aizmirst to, ka es ar jums esmu bijusi vairāk nekā laipna.

Mellums nobāla.

— Kā es to lai saprotu?

— Gluži tā, kā es jums to teicu.

Garām pagāja smaidīdama Ķiplociņa kundze ar kādu plaši pazīstamu žurnālistu, kura uzdevums bija ne vien rakstīt laikrakstā nekam nevajadzīgus rakstus, bet arī iemīlēties katrā dāmā, kura parādījās pie sabiedrības apvārkšņa. Ja tā bija jau izmīlēta un nevienas jaunas negadījās, viņš sāka dāmu garo rindu mīlēt no jauna. Skatījās viņš sentimentāli, vīrišķīgi spieda maigās rociņas, jūsmoja par tualetēm un mācēja arvien laikā nopūsties. Tā ir donžuāna vislielākā māksla.

Vallija jutās laimīga. Viņa mācēja novērtēt šī vakara ieguvumu. Senās dienas ar ang|u blūzītēm bija pagājušas. Tagad viņa bija ierēdņa sieva, kura cenšas būt eleganta un saistīt ap sevi vairāk pielūdzēju.

— Cik brīnišķīga ir šovakar Kazraga kundze! — dvesa žurnālists, vīrišķīgi sasliedams savu drukno stāvu.

— Vai mēs nedejosim? — atbildēja Vallija, cenzdamās novērst žurnālista domas no neceļiem.

Mellums bija gluži izmisis.

— Vai jūs mani nemīlat, Ninete?

— Nē, nemīlu, Melluma kungs.

— Bet toreiz?

— Toreiz?... Cik jūsu mūžā nav bijušas tādas reizes? Atceraties un saprotat, ka ne vien vīrietis, bet arī sieviete var kādreiz tā... bez mīlas. Ir jau arī kaislības.

— Es pat ar to varu apmierināties.

— Jā, to es labi zinu. Un tādēļ negribu savus spēkus velti izšķērdēt. Gribēju tikai, lai jūs šo sen atrasto patiesību pats apstiprinātu. Kaislība? Jūs arī bez tās varat iztikt, ja tikai ir miesa. Vīrietis nekad nerēķinās ar sievietes izjūtām, bet tikai pats ar savām. — Ninete bija pat ļauna. Uzacis bija savilktas, lūpas nervozi trīcēja.

— Kādēļ, Ninete, jūs mani apvainojat? Kādēļ jūs mani gribat salīdzināt ar citiem vīriešiem, ar visu pūli? Es esmu cilvēks pats par sevi. Bet jūs mani pievienojat kādiem tur izvirtuļiem.

— Katrs no jums saka to pašu, bet visi jūs esat vienādi līdz nejēdzībai.

Šī saruna divatā kļuva pārāk smaga. Mellums skatījās apkārt, vai nenāks kāds pazīstams, kurš viņu izglābtu no nepatīkamā stāvokļa. Ne mīlas apliecinā-

jumi, ne sentimentālās frāzes te nelīdzēja. Ninete centās būt tik reāla kā pelēka darba diena. Viņa bija pat vēl vairāk nekā reāla — viņa smējās par viņu. Smējās par viņu sieviete bez mīlas un ienaida. Vienaldzības smiekli ir tie iznīcinošākie. Tiem pretī nevar turēties — tie lēni sadrupina dvēseli.

Mellums bija atlaidis Ninetes roku. Pierē bija iegūlušās grumbas un lūpas cieši saspiestas. Lēni viņi virzījās no dejas zāles uz blakus telpām. Piegāja pie Melluma kundzes puķu galda. Te bija klusi, kā parasts. Ninete skumji uzsmaidīja puķu pārdevējai. Nezin kādēļ viņai bija žēl šīs pilnmiesīgās un piln-idejiskās sievietes, kuru uz katra soļa krāpa viņas interesantais un elegantais vīrs.

— Jūs viena, kundze? — ar līdzcietību jautāja Ninete.

— Tā gluži nav. Pie mana galdiņa arī pienāk viens otrs.

— Vai drīkstu piesēsties?

— Lūdzu! Kā tev iet, Ernast? — griezās viņa pie sava vīra. — Vai tu daudz dejoji?

Mellums palika atbildi parādā.

— Un jūs, kundze? — jautāja Ninete.

— Es nedejoju. Nemīlu modernās dejas. Stingri protestēju pret tām. Sieviešu sabiedrības izrīkojumos nevajadzēja tās pielaist, bet ko tur lai dara? Visi nedomā tāpat kā es. — Melluma kundze nopūtās.

— Jā, pārāk netikumīgas, — piekrita Ninete.

— Vai ir atļauts uz mirkli atstāt dāmas? — jautāja Mellums.

Berta gribēja kaut ko teikt, bet Ninete aizsteidzās priekšā.

— Lūdzu, lūdzu!

Mellums aizgāja. Dāmām sarunas negribēja saistīties, un Ninete piecēlās.

— Jāiet aplūkot, ko dara virs. Viņš arvien garlaikojas bez manis. — Ninete gāja. Pretim nāca pazīstami. Katrs gribēja viņai pateikt kādu glaimu, parunāties. Bet Ninetei bija tik smagi un garlaicīgi, ka nevarēja atrast īsto toni, kas būtu noderīgs šinī bal-liskajā atmosfērā. Viņa izvairījās no visiem ar aukstām frāzēm un iegāja bufetes telpās. Kazrags sēdēja viens pats pie galda. Visi bija aizgājuši. Aizgājuši meklēt prieku. Kazrags, kurš visu laiku domāja un ilgojās pēc Ninetes, tiem tādu nevarēja sniegt.

— Tu garlaikojies, direktoriņ? — jautāja Ninete.

— Un tu? Tu daudz dejoji?

— Nē, nemaz.

— Tu aizgāji ar Mellumu.

— Es nedejoju. Man nepatīk... Vai neiesim mājās?

— Tev nepatīk? Tu nepriecājies?

— Nē, Mārcīt. Melluma kundze sēž viena pie puķu galda. Neviens viņas puķes nepērk.

— Tev arī nav neviena zieda.

— Man bija, es nometu.

— Vai man neiet un tev nenopirkt?

— Nē, es nemīlu tās puķes, kuras pirktas ballē. Viņas ir putekļainas, nav vairs svaiguma. — Ninete apsēdās.

— Vai tu nedzersi glāzi vīna? — piedāvāja Kazrags.

— Es labāki viņu dzertu mājās.

— Tu tiešām gribi iet?

— Jā.

Bet viņi palika. Pie galda drīz atgriezās Ķiplociņš ar savu kundzi. Pienāca vēl viens, otrs, un kļuva skaļi.

— Ninet, — teica Ķiplociņš, — tu taču šovakar gribēji būt jautra.

— Vai tāda neesmu?

Ķiplociņa aizrādījums viņu atmodināja kā no miega. Viņa beidza klusēt un bērnišķīgi jautri čaloja. Kazragam likās, ka viņš atkal pēc ilgiem laikiem redz seno Nineti, kurai nekad netrūka ne smaida, ne atjautības. Arī Mellums atgriezās. Viņš nolika Ninetei priekšā puķes un klusi teica:

— Salīgsim mieru.

— Pateicos par ziediem! Bet mēs, Melluma kungs, neesam ķildojušies, kā lai mieru līgstam?

— Jūs bijāt visu laiku ļauna ar mani. Tas ir vēl sliktāk nekā ķildoties. Esat atkal laba un ļaujat man atmosties no ļaunā sapņa.

— Es visu laiku gribēju, lai jūs atmostaties no sapņiem. Divreiz vienu sapni nekad nevajaga sapņot. Ja gribat — atceraties klusi bijušo, bet negaidāt atkārtojuma. Mēs būsim labi paziņas, kā bijām senāk.

— Jūs prasāt no manis neiespējamo.

Viss ir iespējams. Esat atkal jautrs un negriežat uz sevi vērību ar savu sentimetālo seju.

«Jā, var būt, ka ir arī pareizāk — smaidīt un runāt muļķības,» domāja Mellums. Var būt, ka viņš ar savu neatlaidīgo mīlu var galīgi zaudēt Nineti. Un tas bija pāri viņa spēkiem. Viņai var apnikt aukstā draudzība, un var atgriezties bijušais. Ja viņš paliek Ninetes tuvumā, tad cerība nav galīgi zaudēta.

— Nu labi, — teica Mellums un sniedza Ninetei roku. — Manas mīlas labākais pierādījums ir galīga padošanās jūsu gribai. Bet vienu vēl atļaujat piebilst — tas man nākas ļoti grūti un ka jums jābūt man izpalīdzīgai un jāpiedod, ja kādreiz es izdaru kādu kļūdu.

— Tāds solījums man patīk. Un tagad iesim dejot. Es patiesībā šodien vēl neesmu dejojusi. Mani kavalieri ir tik neuzmanīgi, ka manu vēlēšanos nenolasa no acīm.

— Jūs mani reiz atraidījāt, — sūdzējās Mellums.

— Tādēļ, ka jūs pirmīt nebijāt labs. Tagad es ar lielāko prieku.

Viņi aizgāja. Zālē bija tāds daudzums dejotāju, ka Ninetes prieks izgaisa. Dejotāji grūstīja citus un paši tika grūstīti. Pēc pāris riņķiem Mellums ar Nineti nostājās zāles malā. Viņiem trūka enerģijas izkarot dejas brīvību. No pūļa iznāca kāds jauneklis un pienāca Ninetei klāt. Cieši un izaicinoši viņš skatījās tai sejā. Ninetei likās, ka viņa kādreiz to būtu redzējusi, bet, kur, — to nevarēja atcerēties.

— Lūdzu, direktora kundze, — pārspīlēti skaļi teica jauneklis.

— Pateicos, es tikko dejoju.

— Jūs nedejosat ar mani? — tas stingri noprasīja.

— Nē, — tāpat atbildēja Ninete.

Jauneklis iesmējās.

— Atvainojat, — iemaisījās Mellums, — kā jūs maz drīkstat uzaicināt personīgi nepazīstamu dāmu?

— Nepazīstamu? Bārā viņa ar mani ne mazums dejojusi. Tagad — direktora kundze, uzstājas.

Ninete nobāla.

— Jūs esat piedzēris! — iesaucās Mellums. Ninete veikli pazuda pūlī. Viņai likās, ka Mellums iedeva jaunajam cilvēkam pa ausi. Atskanēja balsis. Sapulcējās publika.

Kad Ninete piegāja pie galda, kur sēdēja Kazrags, viņas rokās vēdeklis nervozi trīcēja.

— Iesim mājās, bet tūliņ, — teica viņa vīram.

— Kas tev kaiš? Tu esi tik bāla, — jautāja direktors nobijies.

— Nekas. Iesim!

Kazrags paklausīja. Ceļā uz durvīm viņi sastapa Ķiplociņu. Arī tas bija uztraucies.

— Kas ir noticis? — jautāja Kazrags.

— Nekas, direktora kungs. Ejat vien mājās.

Arī Ķiplociņam Kazrags nevarēja ticēt. Tas bija pārvērties. Pat viņa jautrā seja bija grumbās. Ninete steidzīgi vilka Kazragu aiz elkoņa uz priekšu. Publika grieza ceļu, ziņkārīgi viņos noskatoties. Ninete pat nespēja uzvilkt savu kažoku. Uzmetusi to uz pleciem, viņa izskrēja ārā. Uz ielas vēl skanēja balles mūzika. Tur dejoja godīgi jaunekļi ar godīgām dāmām. Godīgi viņi paveda viens otru, godīgi apreibuši no alkohola un miesas izgarojumiem. Kā netīru roku pliķi Ninetei sitās šīs skaņas ausīs.

— Kāp ormanī, — uzsauca viņa.

Ninete juta, ka aukstums viņu apņem. Vienaldzīgi un lēni dunēja zirga pakavi. Nemierīgi trīcēja laternu dzeltenā gaisma. Likās, ka nekad mājās neaizbrauks.

— Ātrāk! — skubināja viņa ormani.

— Mīļā, kas ir noticis? — vēlreiz jautāja Kazrags.

— Nekas. Nejauta man nekā. Gan dabūsi zināt. Tagad liec mani mierā, es esmu nogurusi.

Kazrags apklusa.

Kad viņi atbrauca mājās, Ninete nometa kažoku priekšnamā un apsēdās viesistabā uz dīvāna. Kazrags skatījās: maza un sīka viņa tur sēdēja melnā balles uzvalkā; rokās gulēja pusatvērtais vēdeklis. Acis viņa bija aizvērusi, plakstiņi raustījās. Kazrags sajuta neizsakāmu žēlumu. Ninete cieta — to viņš redzēja. Bet kas tam bija par iemeslu? Viņa pati? Viņš? Dzīve? Kas?... Bet, kas arī tas nebūtu, to vajadzēja novērst. Tas bija nedabīgi un nejēdzīgi, ka viņa sieva, jauna un skaista, viņa — direktora kundze, kurai nekā netrūka, — cieta kā vienkārša veļas mazgātāja vai ķēkša. Viņa bija mīlai un greznumam.

— Mīļā Ninete, kas tev ir? — iesaucās viņš galīgi izmisis.

— Esmu nogurusi. Iesim gulēt.

Kazrags juta, ka tanī naktī Ninete neaizvēra acis. Arī no viņa miegs bēga. Bet viņš neuzmācās Ninetei vairs ar jautājumiem. Varbūt no Ninetes atbildes viņam kļūtu vēl smagāki.

v DIVI DIREKTORI

«Kādēļ pulkstenis tik lēni iet?» domāja Kazrags, sēdot ministrijā. No vienpadsmitiem bija pagājis garš laiks — vesela mūžība, bet pulkstenis tomēr vairāk nerādīja kā ceturksni uz vienu. Vēl paies stunda un vēl stunda un stundas ceturkšņi, kad Kazrags varēs atstāt ministriju un iet uz mājām. Uz mājām arī negribējās, bet kaut kur citur, kaut uz ielas. Ieelpot svaigu gaisu. Stipri sakurinātās ministrijas telpas viņu smacēja. Bet vai viss Rīgas gaiss nebija nāvīga tvaika piesātināts? Acis nejēdzīgi grauza. Vai tas bija tikai no negulētās nakts? Nē, tam bija arī citi iemesli.

Ninete bija palikusi guļam. Uz paša rīta pusi viņa ieslīga nervozā miegā. Ballei... Kāds prieks no šādas kņadas? Pats viņš bija gribējis turp iet, lai gan Ninete bija centusies atrunāt. Viņai bija taisnība. Tikai sāpes viņš bija guvis no šīs izpriecas. Ninete apvainota — tā Ķiplociņš šorīt bija teicis. Iemaisīts arī Mellums. Vai neieiet pie tā un neaprunāties? Nē, to Kazrags nespēja. Viņam bija kauns, vienkāršs kauns. Ne ar vienu cilvēku viņš vairs negribēja satikties. Tagad viņam likās, ka tas ir atradis īsto iemeslu, kādēļ Ninete izvairās no sabiedrības. Arī viņu smacēja šis kauns, kauns par pagātni, kura visur staigā līdzi kā vakara ēna, gara un viltīga.

Varbūt viņu apvainoja visi uz katra stūra. Sie apvainojumi bija mērķēti arī Kazragam, jo Ninete bija viņa sieva, viņa miesa, dala no viņa paša. Tātad arī viņa gods un stāvoklis bija sašķobīts. To šķobīs vēl tālāk, un kas zin cik ilgi tas vilksies. Var būt, ka drīz pienāks tā diena, kad viņam, varenajam Kazragam, būs jāgāžas. Jāgāžas un jāizzūd no sabiedrības tādēļ vien, ka viņš aiz savas labsirdības bija atgriezis noklīdušu dvēseli. Kur bija taisnība?

Vai viņa ļaunās nojaudas, kas viņu mocīja pirms kāzām, nepiepildījās? Tagad katrs pienapuika atklāti var saukt: «Redzat, tur iet direktora kundze — bijusē bārdāma. Es ar viņu dejoju krogā. Par naudu es viņu pirku...» Jā, visu tagad var teikt šie cilvēki, kas viņiem tikai ienāk prātā. Un vai par to maz drīkst viņiem pa ausi kraut, kā to ir darījis Mellums? Sis jaunais cilvēks no sabiedrības ir taču runājis taisnību, un par taisnību cilvēkus nevar sist. Viņus pat nedrīkst iesūdzēt. Ar noliektu galvu jāpanes visi zaimi, jāsaņem akmeņi, ko viņi met virsū. Ģimenes idille bija izgaisusi vienā dienā kā ziepju burbulītis. Sabiedrība negribēja, ka viņš ir laimīgs. Ak, šie cilvēki! Cita laimes viņi nepanesa. Visiem spēkiem viņi centās to iznīdēt. Laime bija nelaime, ja tā nebija viņiem lemta. Nekādas daļas viņiem nebija gar to, ka šī bārdāma bija izvērtusies par labu sievu. Laba viņa bija Kazragam, un tas bija tas galvenais.

Iet pret sabiedrību ar augsti paceltu galvu — to Kazrags nespēja. Nekad viņš nebija gājis pret šo pūķi. Arvien viņš bija locījies un līdis viņa priekšā. Bet vai tas, ka viņš precēja Nineti, nebija zobgalīgs izaicinājums mierīgai un ārīgi tikumīgai Rīgai? Kazrags juta, ka tagad viņam par to tiek bagātīgi samaksāts. Viņš nebija vainīgs, ka apprecēja skuķi no bāra. Viņš bija jaunības un skaistuma apmāts. Vai vēl kāda māk tā valdzināt kā Ninete? Nē, neviena..

Vakar viņš noskatījās Valiijā. Tā bija kļuvusi tāda kā daudzas, tāda kā visas. Ninete bija retums. Kas pazina viņu tuvāk, tam vajadzēja to tikai mīlēt. Bet tiem daudziem svešiem viņa bija tikai dāma no bāra, kas savus glāstus ir pārdevusi par naudu.

Stāvoklis bija nepanesams. Kazrags juta, ka ilgāk to nevar izturēt. Ko lai dara? — Sis jautājums šodien jau simtkārt bija mācies viņam virsū. Bijušo nevar par labu griezt. Bija viens līdzeklis, bet par to Kazrags negribēja domāt. Tā bija šķiršanās. Bet kāds morālisks iemesls viņam bija šķirties no Nine-tes? Viņu precot, tas labi zināja, no kurienes tā nāk, un tagad viņš to vainot nevarēja. Un ja izšķirtos?... Kazraga pieri pārklāja auksti sviedri. Atkal vientulība ... Vecums ik ar katru dienu mācās virsū. Ārprātīgs viņš kļūs, staigājot viens pa savām istabām. Katra lietiņa viņam atgādinās Nineti, viņas skūpstus un sievišķīgos glāstus.

Bet... Ļauni murgi viņu neatstāja. Neizprotama sveša vara šo mīļo sievieti novērsa no viņa. Tas nebija likums, nebija pat liktenis, bet zvērs ar tūk-stots taustēkļiem, ko sauc par sabiedrību. Tas līda svešu cilvēku guļamistabās, skatījās viņu ēdienu bļodas, skaitīja viņu veļas gabalus... Viņš bija visur kā nolādēts nemiera gars. Un no viņa’aizbēgt bija tikpat grūti kā pašam no sevis. Bija slikti, ja šis nezvers runāja. Bija vēl sliktāki, ja viņš nerunāja, bet savām tūkstots acīm skatījās auksti un viltīgi. Ko tu vari apslēpt no viņa?... Jā, tas bija daudz ļaunāks par likumu. Kazraga acis ieraudzīja likuma grāmatas, kuras mierīgi cietos iesējumos gulēja plauktā. Tāpat kā sabiedrību, viņš bija tās cienījis un mīlējis. Bieži, apstākļu dzīts, viņš pēdējā laikā bija gājis pret tām. Bet tās bija mēmas. Tās glabāja savu varu. Neapkaunoja un neizaicināja viņu. Bet sabiedrība nevarēja piedot viņam nevienu vienīgu soli, ko tas bija spēris pret to. Viņa gribēja iznicināt vienu no saviem visuzticamākiem locekļiem. Vienu no tiem, kas visu savu mūžu viņai bija kalpojis ar aizrautību un centies to glaudīt tikai pa spalvai.

Kas nu bija mūža beigās? Kazrags juta, ka šīs beigas vairs nav tālu. Lielais mūža gabals bija nostaigāts. Godīgi un mierīgi. Un tagad, kad viņa stāvoklis un mantība atļāva tam būt patstāvīgam, dēļ šīs pašas patstāvības viņu gribēja iznīdēt no zemes virsas, nemaz neņemot vērā viņa nopelnu pilno dzīvi. Bet vai viņš maz ir bijis patstāvīgs un visu darījis pēc mierīga prāta lēmuma? — Nē, visā šinī precībā bija kaut kas liktenīgs, neizbēgams. Tas bija kā pēr-koņa negaiss skaidrās debesīs. Drīzāk kā saule, kura pēkšņi pāršķeļ mākoņus un spīd pār lietus pielijušo zemi. Citiem tas bija negaiss, viņam — saule. Jā, saule. Citādi Kazrags to nevarēja apzīmēt, tiklīdz viņš atcerējās, ka nelaimes cēlonis ir Ninete. Bet spēku nebija iet pret šo sabiedrību. Viņš bija uzsācis sev nepiemērotu cīņu. Galva slīdēja arvien zemāk, un ļaunas, vēl neizjustas priekšsajūtas zagās dvēselē. Visbēdīgākais šinī cīņā bija tas, ka viņš neatrada atbalsta pie Ninetes. Arī viņai, kā likās, nebija ne gribas, ne drosmes. Viņa gribēja izlīgt ar labu. Kompromisā tā bija jau iegājusi. Bet tas nelīdzēja. Viņu vajāja, un tā cieta.

Varbūt šīs ciešanas nebija tādas, varbūt tām bija citi iemesli, pēkšņi iedomājās Kazrags. Citi? Bet kādi tie varēja būt? Kazrags tos nevarēja atrast. Tātad tie bija tie paši, kas viņam lika sabrukt. Ko lai dara? Kam prasīt padomu? Ķiplociņam?... Nebija vērts. Kad šodien viņš tam bija jautājis: «Ko nu?» — tas viņam gluži vienaldzīgi bija atbildējis: «To jau varēja sagaidīt. Uz to vajadzēja gatavoties. Tas jālaiž pār galvu kā daudzas citas nepatikšanas.» Viņam bija viegli pateikt. Viņa sieva ir bijusē kantoriste, ierēdne... Bet galu galā arī viņš bija apprecējis kantoristi. Jā, taisni tādēļ viņš bija Nineti precējis, ka viņa toreiz bija ierēdne. Bet par to šī sabiedrība nedomāja un nerunāja. Kā lai viņiem to iestāsta, ka viņš ir apprecējis godīgu mašīnrakstītāju? Kā to lai izdara? Tas nebija iespējams. Tas izsauktu tikai jaunus izsmieklus par viņa kailo galvu. Sabiedrībā neviens nesarunājās klusu par tikumu. Klusām sarunām meklēja interesantākus un pikantākus tematus.

Ko^ tagad dara Ninete, un kā viņa jūtas? Pulkstenis tik gausi gāja uz priekšu. Kazrags nevarēja sagaidīt darba beigas. Var būt, ka atnāks kāds cilvēks.^ Un svešus cilvēkus viņš vismazāk šodien gribēja satikt. Tie bija nepatīkami, riebīgi līdz nejēdzībai. Visa pilsēta tagad runā par notikušo. Katrs pieliek, kas viņam patīk, un katrs atņem tur, kur viņam patīk. Un atgadījuma nostāsts tūkstošveidīgs lido pāri pilsētai. Ne visai, nē, tikai tai aristokrātiskai daļai, kur dzīvo sabiedrība. Par viņu runā trakoti kungi un dāmas, kuras taisa tualetes grezno spoguļu priekšā... Kazrags piecēlās. Piezvanīja. Ienaca kurjers.

— Ja mani kāds meklē — lai nāk rītu. — Viņš aizgāja. Ceļš līdz mājām, likās, veda caur neizejamiem labirintiem. Kazrags pagura. Vai tiešām viņš mājas neaizsniegs? Galva bija ierauta kažoka apkaklē, un acis bailīgi raudzījās apkārt. No katra stūra varēja izlīst kāds, kam diezgan dūšas būtu viņu apvainot. Katram ielaspuikām bija tiesība to darīt. Viņš, direktors Kazrags, bija noziedznieks. Visļaunākais, kādu tikai varēja iedomāties. Viņš nebija gājis pret likumu. Pret to jau iet visi. Tas’tiek piedots un saprasts. Bet viņš bija noziedzies pret visvareno sabiedrību. Tā nekā nepiedod. Pat to, ja kāds nošņauc degunu tā, kā tas nav pieņemts. Bet viņa grēks kliedza pret debešiem. Viņš nebija prasījis, ko drīkst ņemt par savu sievu, ko drīkst vest guļamistabā un guldīt platā ozolgultā.

Nemaz neievērojot Kazraga ļaunas domas, sniegs jautri čirkstēja zem zābakiem. Un saule spīdēja tik nebēdīgi spoži, it kā nekāda grēka nebūtu zemes virsū. Viņai laikam vienīgai bija gluži vienalgaL ko par sievu sev ņēmis direktors Kazrags. Bet tādēļ viņa arī bija saule, un no cilvēkiem jau nevar prasīt, lai viņi būtu tai līdzīgi. Zvirbuļi lēkāja, sildot sev kājas, un kā īstas zemes būtnes kārpīja ielas mēslus. Arī viņi nedomāja par Kazragu. Tiem bija pašiem savas intrigas,,. Garām pabrauca kāds ormanī. Vai tas nebija kaut kur redzēts? Vai viņa lūpās nepa-zibēja ironisks smaids? Kazragam kaut kas iedūra sirdī. Tas, kas tur aizbrauca, bija cilvēks, un no tā varēja visu sagaidīt...

Beidzot māja. Uz Kazraga zvanu atvēra kalpone. No istabas atvērtām durvīm priekšnamā plūda gaiši saules stari. Bet visneticamākais bija tas, ka Kazrags izdzirda jautras klavieru skaņas un Ninetes balsi dudinot līdzi. Vai viņa ausis to nemānīja? Kazrags bija cerējis Nineti atrast galīgi satriektu, izmisušu. Neizprotama viņam izlikās šāda izturēšanās. Viņš nezināja, vai priecāties vai bēdāties par to.

— Vai kundzei kāds viesis? — jautāja viņš kalponei, kura paņēma viņa kažoku.

— Nē. Kundze nesen izcēlās un tā arī tūliņ, neēdusi brokastis, apsēdās pie klavierēm.

Kazrags nezināja, vai iet viesistabā vai palikt kabinetā. Bet viņam bija bailes no vientulības un savām domām. Var būt, ka Ninete ar vienu savu vārdu izklaidēs to tvanu, kas ir apņēmis viņu?...

— Vai tu, Mārcīt, jau mājās? — iesaucās Ninete, ieraudzīdama Kazragu. Viņa uzlēca no klavierēm un piegāja tam klāt. Viņas rokas cieši apvijās ap Kazraga kaklu. Siltas lūpas uzgūlās uz Kazraga vaiga.

— Un kāds tu nosalis! Es nesen uzcēlos. Redzi, neesmu vel ne godīgi apģērbusies. Tu mani atvaino — es tūliņ... — Gaišais rīta apģērbs noplīvoja spožā saule. Ninejte pazuda. Kazrags nepaguva pateikt ne vārda. Viņš atsēdās uz dīvāna. Jā, mājās te nebija vieglāk. Šķirties? Sis problēms te galīgi sarežģījās.

— Kungs ir mājās. Ātrāki pusdienu! — atskanēja Ninetes balss no_ ēdamistabas. Tad viņa laikam iegāja guļamistabā. Trauki jau skanēja. Kalniņiene klaja galdu. Drīz smaržos zupa baltā terīnā un viņam pretim sēdēs Ninete un katru viņa kumosu saldinās saviem skatiem. Viņa bija atkal’jautra kļuvusi. Atskanēs viņas smiekli, kuri Kazragam bija vairāk vajadzīgi nekā dienišķa maize. Bet tas notikums tur, vakar ballē, kur paliks tas?... Viņš taču neizgaisīs, kā izgaisis vakarvakars. Viņš augs un pletīsies un visur aizsniegs Kazragu. Viņam pat tagad, šai gaišā priekšpusdienā, likās, ka kāds pelēks stāvs stāv aiz priekškariem un mēda viņa mājas mieru un tikko iezagušos prieku dvēselē. Vīpsnādams tas atkārto vārdus: «Bārā jūs ar mani varējāt dejot...»

Vientulība nebija paciešama. Kazrags gāja uz ēdamistabu.

— Labdien, kungs, labdien, — saņēma viņu Kalniņiene. — Labi, ka atnācāt mājās... Maz dabūjāt gulēt. Ko lai dara — balle paliek balle. Varēsat atpūsties. Pusdienas būs tūliņ uz galda.

— Kādēļ tu tāds saīdzis? — jautāja Ninete Kazragam,' kad viņi piesēdās pie pusdienu galda.

— Par manu saīgumu nav ko brīnēties. Turpretim es esmu pārsteigts, redzot tevi šodien tik jautru. — Lai gan Kazrags sajuta prieku par Ninetes atmošanos no ilgās flegmas, tomēr viņš jutās aizvainots, ka viņa šādu apvainojumu varēja tik ātri aizmirst. Apvainots bija arī viņš, un tādēļ Ninetei vajadzēja ciest viņam līdz, kaut arī viņai pašai šādi apvainojumi būtu tīrais nieks.

— Tev netīk mana jautrība?... Labi. Es varu būt arī citāda. To tu labi pēdējā laikā redzēji.

— Ne jau tas, bet vakarējais notikums ballē.

— Tu gribi, lai es dēļ tā skumstu? Ķiplociņš vai Mellums — kurš tev pastāstīja šo sensāciju? Muļķības var sagaidīt no tādiem karstgalvjiem, kādi ir tie abi. Nu kas tur galu galā bija? Pēc manām domām — nekas.

— Kā — nekas? Vai tu jau aizmirsi, ko tas pienapuika tev teica?

— Nē, es to neesmu aizmirsusi un varu to vēl tev atkārtot. Viņš man atgādināja, ka es ar to esot dejojusi bārā. Un tā ir taisnība.

— Bet tagad tu esi direktora kundze un neviens nedrīkst uz tavu pagātni aizrādīt.

— Līdz ar to viņš aizrādīja uz savu pagātni un varbūt arī tagadni. Arī viņš bija bijis nelaimīgajā bārā. Tātad mēs abi apmeklējām vienas un tās pašas vietas. Viņš pirka mīlu, es pārdevu. Abi vienādi. Tomēr ne gluži. Es pārdevu, tāpēc ka nevarēju un ne-mācēju citādi savu dzīvi iekārtot. Viņš pirka, tādēļ ka ir izvirtis līdz nejēdzībai. Stāstot manu biogrāfiju, viņš pastāstīja arī savu. Par ko lai es dusmojos?

— Bet tu taču esi sabiedrības dama?

— Jā, tiešām es tāda esmu. Un neviens šinī sabiedrībā nav labāks par mani. Un to es tev, direkto-riņ, gribu reizi par visām reizēm pateikt, ka es nemaz nekaunos no savas pagātnes. — Ninete lepni pacēla galvu un paskatījās Kazragā.

— Nekaunies?

— Vai tu kaunies no tā, ka esi cūkas ganījis? Tu dzērumā ar to pat lielies. Un es domāju, ka, cūkas ganot, tev arī bija viens otrs kolēģis, kas arī tev var atgādināt tavu pagātni.

— Tu sajauci jēdzienus: cūkas ganīt un... nav viens un tas pats.

— Varbūt arī, — spriežot pēc jūsu — tā saucamās labās sabiedrības teorijām. Man ir gluži citādi ieskati. Jūsu morāli un taisnību es nekad nepiesavi-nāšu. Es redzu, ka te, jūsu godīgā sabiedrībā, ir daudz vairāk netīrumu kā jebkur. Liekulība, liekvārdība... Es nemaz neesmu laimīga, ka tiku starp šiem frakotiem ēzeļiem un pūderētām aitām.

Kazragam izslīdēja dakšiņa no rokas. Zili sarkans, uz āru izspiestām acīm viņš skatījās Ninetē.

—Tu uztraucies? Nav ko uztraukties: zini labi, ko precēji. Neviens tev neliedza paņemt kādu zosi — godīga pilsoņa godīgu meitu, kura tev jau otrā dienā būtu uzlikusi ragus. To tu vēl vari izdarīt. Izšķirties no manis nav grūti.

— Ko tu mani apvaino?

— Nebūt ne. Bet es nesaprotu, kā tu vari gribēt, lai es kāda muļķa zēna dēļ uzberu pelnus uz galvas un sēžu kaktā un sēroju... vai pat lai uzkaros. Paldies!

— Es to nedomāju. Bet tas ir vesels tracis... Tur iejaukts Mellums.

— Es nevaru atbildēt par Melluma muļķībām. Viņš nav labāks par tevi. Un tādi jūs visi esat. Ātri jums var godu aizskart, kura jums nemaz nav. Ir arī bez. jūsu iedomātā goda cilvēcīgs gods, kuru apvainojumi, un vēl tādu neliešu izteikti, kādi ir ap mums, nevar sasniegt. Nemēģini man protestēt. Es ienīstu šo sabiedrību, un tādēļ neprasi, lai es par to jūsmoju.

— Ai, Ninete! Es domāju, ka tu esi atgriezusies. _— Atgriezusies? No kā, un pie kā? Es pārdevos

tādēļ, ka man nebija ko ēst. Tagad man ir un es esmu tava sieva. Es nevaru aiziet no savas personības. Sājos apstākļos man nav kur pieslieties. Sl sabiedrība, labāki sakot, kundziņi no šīs sabiedrības, bija tie, kas mani noveda bārā. Vai tagad aiz sajūsmas par to lai es krītu tiem ap kaklu un lai nožēloju, ka man toreiz, sešpadsmit gadus vecai, bija par maz drosmes un rakstura turēties pretim viņu glāstiem un solījumiem? To es nevaru. Ja tu neesi spējīgs pacelties pār šo sabiedrību un skatīties uz viņu ar īgnumu vai, mazākais, ar vienaldzību, tad mums būs grūta dzīve. Tādi atgadījumi kā vakar ballē, domājams, atkārtosies. Un šiem jāatbild ar drošu skatu un nevis ar pļauku. Mellums, aizskardams šo zaļo jaunekli, pats sevi tikai pazemoja. Es labāki būtu ar to tikusi galā. Bet pēc šādas situācijas man vairs tur nebija ko darīt. — Ninete apklusa.

Kazrags domāja. Viņam likās, ka no šīm domām smadzenes sabruks. Ninetei bija daudz taisnības. Bet kā viņš spētu to.nicināt, ko tik ilgi bija dievinājis? Un kompromisa te nekāda nevarēja būt. Zaudēt Ni-neti bija zaudēt dzīvi. Paturēt viņu bija gandrīz tas pats. Kaut būtu naudas daudz: varētu aizbraukt ar Nineti tur, kur neviens viņu nepazīst, kur neviens nezin tā, kā nevajaga zināt. Visi tad jūsmotu par to un dziedātu tai slavas dziesmas. Arī tagad jūsmoja, bet katru acumirkli varēja sagaidīt akmeni, mērķētu uz viņu.

— Bet mans stāvoklis? Par to tu nemaz neiedomājies! — iesaucās Kazrags.

— Ja tev tava personīgā, labāki sakot, ierēdnie-ciskā dzīve stāv tuvāk nekā es, tad šķirsimies. Es nekādus iebildumus necelšu. — Ninete piecēlās no galda un izgāja no ēdamistabas.

Arī Kazrags gāja uz kabinetu. Viņš juta, ka visā šinī sarežģītā lietā nebija ne soli gājis uz priekšu, nedz arī atpakaļ. Viss bija, kā bijis. Tikai vienas

sāpes bija pievienojušās vēl klāt: tik viegli Ninete varēja runāt par šķiršanos!... Vai tiešām viņa to nemaz nemīlēja? Bet kādēļ viņa to arī lai mīlētu — vecu, sabrukušu vīru?

Nopūzdamies Kazrags atlaidās uz dīvāna. Domas sajaucās mudžeklī. Loģika aizgāja. Saraustītie domu pavedieni bija kā nekaunīgas mušas, kuras uzmācās gulētājam, cenzdamās iedzelt kur varēdamas. Kazrags gainījās no tām, aizdarot un atverot smagos plakstus. Pamazām tās kļuva mierīgākas. Likās, viņas vēl dziedāja kabineta stūrī. Kazraga plaksti aizvērās. Viņš pagriezās uz otriem sāniem. Tad smaga krākšana ieaijāja pašu gulētāju. Kazrags kāpa pa mirdzošiem ledus kalniem. Saule kā sarkans oranžs gulēja debešos. Ninete stāvēja kalna virsotnē un ar savu mazo pirkstiņu aizbīdīja mākoni saulei priekšā. Ledus mirdza izgaisa, un Kazragu apņēma migla. Viņš vairs neredzēja, kur kāpt. Kājas slīdēja uz gludā ledus, un dvēsele nāves bailēs. — Ninete! Ninete! — sauca viņš cik spēdams. Bet tā neatsaucās. Viņa laikam bija palikusi aiz mākoņiem saules pusē. Tad Kazrags ieraudzīja, ka uz kāda ledus bluķa sēž ēna. Viņš piegāja tai klāt. Tas bija Mellums. Tas neskatījās uz viņu, bet klusi smējās pie sevis.

— Kur ir Ninete? — jautāja Kazrags. — Kādēļ viņa ietina kalnu tumsā?

Mellums iesmējās skaļāk. Viņa smiekli bija tik griezīgi kā elektriskais zvans.

Kazrags atvēra acis. Viņš bija nosalis. Viņš paskatījās uz logu: caur atvērto kaplodziņu plūda viņam taisni virsū ledains ziemas gaiss. Priekšnamā bij dzirdami soļi. Kāds atvēra durvis. Ne vien sapnī, bet arī tagad Kazrags izdzirda Melluma griezīgo balsi. Šoreiz tie nebija smiekli, bet vārdi.

— Vai direktora kundze mājās?

— Jā, — atbildēja kalpone.

Vēl brītiņš, un Mellums viegliem, jauniem soļiem izgāja cauri viesistabai.

«Vai man celties?» domāja Kazrags. «Nē, labāk es palikšu tepat. Ja Ninete ar viņu runā tāpat kā pirmīt ar mani, tad man nebūs nekāda prieka noklausīties.» Viņš izcēlās un aizvēra logu. Paņēma biezu segu un ietinās. Dīvāns atkal sajuta Kazraga miesas smagumu. Nakti neizgulētais miegs mācās virsū. Drusku pagulēs, tad spēs vēl parunāties ar Mellumu.

— Es negribu šodien jūs traucēt, — teica Mellums Ninetei, nedroši apkārt skatīdamies.

— Kādēļ? — jautāja Ninete, ironiski smīnot.

— Mana klātbūtne jums tikai atgādina notikušo. Bet es nevarēju nenākt. Gribējās pateikt jums kādu labu vārdu.

— Bet līdz šim jūs to neesat pateikuši.

— Baidos, ka vārdi tur nelīdzēs.

— Vārdi vispār maz līdz un vēl tur, kur nav ko līdzēt. Man drīzāk liekas, ka jūs atnācāt tādēļ, lai es jums pateiktos par to, ka jūs mani tik varonīgi aizstāvējāt. Par nožēlošanu, es to nespēju aiz tā iemesla vien, ka jūs šo mazo incidentu pārvērsāt par publisku skandālu.

— Kas man pie tādiem apstākļiem bija darāms?

— Man jāatkārto tas pats, ko es teicu savam vīram: tas puisis runāja taisnību, un par taisnību nevienu nepļaukā. Viņš, kā jūs un visi citi zin, ka es esmu no bāra. Ja nu vienam tas izlaužas no piedzērušām lūpām, tad jūs taisāt skandālu.

Mellums visu bija gaidījis, šurpu nākot: sākot ar sirsnīgiem vārdiem, beidzot maigiem glāstiem, bet par rājienu viņš nebija domājis. To viņš tiku tikām bija saņēmis mājās. Sievas rājiens bija sācies ballē un beidzies no rīta, kad vajadzēja iet uz ministriju. Atjaunojies atkal pie pusdienas galda. Te viņš gribēja no pārmetumiem atpūsties, bet sajuta tos vēl sāpīgāki nekā mājās.

— Nekad nevajaga iemaisīties otra dzīvē ne ar glaimiem, ne pļaukām; ne aizstāvēt, ne rīdīt. Lai katrs tiek ar sevi galā. Nespēcīgais tā kā tā pazudīs. Un spēcīgais dzīvos bez aizsargiem.

— Bet es taču jūs mīlu... Es biju spiests...

— Mīla ir savaldāma tāpat kā dusmas. Jūs mani sāpinājāt vēl vairāk nekā tas, kurš mani apvainoja.

Mellums neatbildēja. Viņš iespieda galvu rokās un sēdēja kā sastindzis. Viņam mīlēt bija bijis arvien izdevīgi. Vai tiešām šoreiz viņam vajadzēja iemīlēties nelaimīgi? Nē, tas tā nebija: tā bija velta iemīlēšanās, kas atnes tikai nepatikšanas un ciešanas. Šāda veida mīlai vīrieši ir mazāk piemēroti nekā sievietes, jo viņiem kā fiziskās, tā garīgās ciešanas ir daudz svešākas. Sieviete vienmēr cieš: par niekiem, par nopietnām lietām... Ciešanu iemesls arī nav no svara. Pietiek ar to, ka cilvēks cieš. Vīrietim ir maz laika, lai viņš varētu nodarboties ar tik neproduk-tīvu dvēseles pārdzīvojumu, kāds ir nepatikšanu iespaids uz jutekļiem. Vīrietis arvien ir praktisks. Un tādēļ arī Mellums bija ne vien skumjš, bet arī saīdzis. Tur sēdēja šī sieviete ar ironiski savilktām lūpām. Viņas pirksti rotaļājās ar puspīpotu papirosu, bet viņas domas — ar Melluma izjūtām, kuras arī bija palikušas pusceļā. Kādēļ viņa bija jāmīl? No šīs mīlas nāca tikai skumjas. Tās arī nebija īstas skumjas: kāds pelēki melns krāsu sakopojums, kāds baigs sauciens naktī bez atbalss un mērķa. Kādēļ viss tas? Vai nevarētu saplēst šo mīlu, šo pusaprak-stīto lapu kā neizdevušos mīlas vēstuli agrā jaunībā? ...

Mellums pacēla galvu un atspieda to krēsla atzveltnē. Ninete paskatījās viņā. Lielo acu violetais mirdzums bija sievišķīgi bērnišķīgs. Mellums saprata pirmo reizi savā mūžā, ka ne vienmēr var darīt un just tā, kā iznāk labāk un vieglāk, bet ka kādreiz ir arī jāpadodas muļķīgam liktenim un pret savu gribu jāuzveļ uz pleciem smaga mīlas nasta un jābauda ne skūpstu, bet gan sāpju saldums... Viņš aizlika roku priekš acīm. Viņš gribēja atsaukt savā atmiņā sievas tēlu, bet tas apmiglojās un izgaisa sniegainos laukos. Nekur nebija pieturas. Pārmetošo acu gaišais mirdzums viļināja līdz un, kā likās, uz pazušanu.

Istabā iezagās pelēka krēsla ar rietošas saules zeltītu atmirdzu. Tie iespieda Mellumu dziļāk sēdeklī. Aiz loga sniegs mirdzēja violeti sārts. Vai tas nebija skumju un nemierīgo asiņu atspulgs. Krēslas mirkļi ritēja viens pēc otra kā melnas pērles bezgalīgā virknē. Arī Ninete klusēja. Likās, ka viņa ir pat aizmirsusi viesa klātbūtni. Lēni viņa šķirstīja kādas grāmatas lapas, lai gan lasīt vairs nevarēja. Vienaldzība un miers gulēja viņas sejā. Mellumam kļuva baigi, klausoties lapu čabēšanā. Vai tās nebija viņa dienas, kuras Ninete šķirstīja saviem sārtajiem, vienaldzīgiem pirkstiņiem? Tā bez gala — šurp turp, atpakaļ, neizlasītas un neizjustas. Viņa aizsviedīs tās tāpat kā šo grāmatu — nevajadzīgu un nesaistošu.

— Kādēļ jūs klusāt? — ierunājās Mellums.

— Ko es lai saku?

— Nedusmojaties! Es vakardienas nepatikšanas esmu gatavs nest viens pats.

— Frāzes nelīdz. Viss notikušais ir jāņem man uz pleciem. To es esmu arī darījusi. Tam visam laikam sekos šķiršanās. Es nedrīkstu bojāt Kazraga karjeru.

— Šķiršanās?

— Jā.

Mellumam likās, ka vakara krēslu pāršķeļ saules stars. Viņš uzlēca no sēdekļa un pieskrēja Ninetei klāt.

— Tiešām? Mīļā, darāt, darāt to! — Cieši viņš saspieda Ninetes rokas un vilka to klāt. Tā klusēdama izvairījās, piecēlās no dīvāna un aizdedza elektrību. Vakara krēsla salīda pa kaktiem, un gaismas švītras izklīda istabā. Mellums no sapņiem bija iemests īstenībā. Ninete skarbi iesmējās.

— Jums tas patiktu? Ir tādi putni, kuri gaida līķus. Es tikai šaubos, vai jūs varētu mani uzturēt: es esmu dārga mīļākā. Precēt jūs mani tā kā tā ne-precēsat. Jūs taču arī esat departamenta direktors, un Melluma karjeru es tāpat sabojātu kā Kazraga.

Mellums neatbildēja.

— Jūs sākat pārdomāt?

— Jūs, Ninet, nekad neesat mīlējusi. Arī Kazrags jūs nemīl, ja viņš runā par šķiršanos.

— Vai jūs gribat ar to teikt, ka jūs mīlat? Kādus upurus tad jūsu mīla var nest?

— Es darīšu visu, ko jūs vēlēsaties!

— Tad es atkārtoju savu vēlēšanos: neatgādināt man vairāk savu varonīgo mīlu.

Visi tuvināšanās ceļi Ninetei bija atkal iestiguši viņas spītībā. Elektrības gaisma kaut maiga, tomēf nepatīkami grieza acīs. Vai viņas pat neasaroja? Mellumam nez kādēļ ne vien no Ninetes, bet arī no sevis bija kauns. Viņš paņēma viņas roku un nevarīgi to skūpstīja. Blakus istabā bija dzirdami Kazraga soļi un klepus. «Vai viņš nāks šurp?» domāja Mellums. Pretīgi bija satikt šo nevarīgo veci, kuram vienīgam bija tiesības uz Nineti. Bet Kazraga soļi pazuda blakus istabās.

_— Es iešu, — teica Mellums, — bet atļaujat man vēl atnakt.

— Nākat, ja gribat. Man galu galā ir visvienalga.

Mellums izgaja. Ninete ietinās lakatā un aizdedza

papirosu.

vi NEAPĒSTAIS DESERTS

Melluma dzīvoklī bija aizdegti visi uguņi: šodien gaidīja viesus. Bija Melluma kundzes dzimšanas diena, kura tika svētīta ļoti plaši. Uzaicināti tika draugi un paziņas, pat radi, no kuriem nebija jākaunas. Latviešu pilsoniskas ģimenes ir vēl ļoti jaunas un savus nozarojumus var atrast zemnieku un pat strādnieku šķirā. Tie, kas nav cēlušies līdzi līdz pilsoņu augstumiem, nedrīkst sēsties pie bagato radu pilnā galda. Viņiem jācenšas aizmirst, cik ātri vien spējams, ka viņiem radnieciskas asinis tek augstākās šķiras dzīslās; brālis vairs nav brālis un māsa nav māsa — tie ir kungi, kuri savus vienkāršos vecākus pieņem virtuvē.

Ielūgumi bija izsūtīti jau divas nedēļas pirms goda dienas, lai viesi pienācīgi varētu sagatavoties šīm vakariņām. Lai godam tos saņemtu, Melluma kundze ar istabas meitu steidzās veikt vēl nepadarītos darbus. Šinī kņadā tikai Mellums neņēma nekādu dalību. Viņa uzdevums bija gādāt par naudu, pēc viņa domām, šai gluži nevajadzīgai reklāmai. Šoreiz viņš bija pat vairāk kā vienaldzīgs. Viņš neizrādīja ne mazāko gara pacilātību, kāda nepieciešama tik svarīgam gadījumam. Arī Melluma kundze nejutās teicami. Starp ielūgtajiem bija tādi, par kuriem bija jāšaubās, vai tie parādīs to godu un ieradīsies. Bet bija arī tādi, kuru ierašanās bija nevēlama. Pie tiem piederēja arī Ninete. Ielūgumi bija izsūtīti pirms skandalozās balles. Un, ja nu šī Kazraga kundze šovakar tomēr atver viņas mājas durvis, tad ģimenes gods ir apdraudēts. Kura godīga ģimene vairs gribēs šo klaidoni pieņemt savā mājā? Arī senāk par Nine-tes pagātni runāja, bet runāja klusi. Tas netraucēja ar viņu satikties, jo klusi runā par visiem. Bet tagad, kad viens no godīgajiem un nevainīgajiem jaunekļiem bija uzdrošinājies to pateikt publiski, tad šī persona arī varēja tikt publiski ignorēta. Viens otrs gan žēloja Kazragu, bet tādē| taču nevarēja samai- ļ tāt ģimenes dzīvi. Dažā labā ģimenē bija pusaudžu bērni, kuru tikumība Ninetes tuvumā bija apdraudēta.

Tagad visi runāja tikai par Nineti. Arī Mellums  tika nosodīts. Viņa mīlas intrigas, pat tās, kuras , viņš pats jau bija aizmirsis, atdzīvojās uz sabiedrības garās un platās mēles. Tas viss lika Melluma kundzei bieži nopūsties, nobirdināt pa asarai un vēl • vairāk sūdzēties par pagrimušo laikmetu un internacionāli pagrimušām sievietēm. Mellums nelikās ne zinis. Viņu nospieda tikai tas, ka nesatiek Nineti tik bieži, kā gribēja. Retie apmeklējumi atnesa tikai nepiepildīto ilgu sāpīgo rūgtumu. Bet viņš arvien vēl cerēja, jo tā ir vispatīkamākā nodarbošanās. Arī šodien, kad Melluma kundze lūdza visus svētos, lai tie iedod Ninetei tādu prātu, ka viņai negribētos nākt, vai arī lai uzsūta tai slimību, Mellums klusi priecājās, ka varbūt šodien ieraudzīs Nineti. Drusku bija gan bailes no dažādiem starpgadījumiem, jo viņš pazina sabiedrību un zināja, cik tā svešu sāpju kāra. Un tas viss varēja notikt viņa mājā. Bet viņš pazina arī Nineti un viņas personības apburošo spēku, kurš vienai otrai valdošai un ultratikumīgai dāmai atņems gribu mētāt dubļus viņa dzīvoklī. Bet, ja Ninete neatnāks, — garlaicīgs un mocošs būs šis vakars. Patīkami b,ija klausīties viņas balsī un atrasties viņas tuvumā.

Tagad viņš sēdēja viens savā istabā un mēģināja kaut ko darīt. Domas jaucās nesakarīgi, un savāds nemiers iezagās dvēselē. Blakus istabās bija drudžaina steiga: skanēja soļi, balsis. Vēl brītiņš — tad tās tur apklusa.

«Laikam viss būs padarīts,» domāja Mellums, «sieva aizgāja pārģērbties.»

Pēc labas pusstundas Berta atvēra kabineta durvis.

— Vai es tevi traucēju? — jautāja viņa. Tai bija zaļš apģērbs, kurš meta dzeltenas ēnas uz sejas.

«Cik viņa veca!» nodomāja Mellums.

— Nē. Ko tu vēlies? — teica viņš skaļi. Lēni un smagi Berta apsēdās uz krēsla. Viņa to arvien darīja, kad gribēja runāt ar vīru par nopietnām un neikdienišķām lietām. — Nu? — skubināja Mellums, kuram šī gatavošanās bija garlaicīga un pat nepatīkama. Bet Berta nelikās traucēties. Viņa ar platu un smagu roku noglāstīja savus tā jau gludos matus, kur spīdēja jau viens otrs sirms pavediens. Noklepojās, apskatīja savu kurpju purnus un tad sāka:

— Ernast... kā tu domā ... — Viņa apstājās.

— Par ko? — Mellums bija nervozs.

— Kā tu domā, Ernast, — vai Kazraga kundze šovakar būs?

— Tu taču viņai ielūgumu aizsūtīji?

— Jā ... Bet...

— Nu, tad viņa katrā ziņā būs, jo negribēs tevi apvainot ar savu neierašanos.

— Viņa mani taisni apvainotu, ja atnāktu. Tas būtu vesels skandāls. — Melluma kundze sagrozījās, it kā platais kluba sēdeklis būtu kļuvis neērts. Klusēdams Mellums kādu laiciņu viņu vēroja un tad teica:

— Ja tu negribēji, ka viņa nāk, tad tev nevajadzēja tai sūtīt ielūgumu.

— Es nesaprotu, kā tu vari tik muļķīgi runāt. Ielūgumi jau izsūtīti pirms divām nedēļām, pirms balles! — Berta piesarka, rokas sāka trīcēt. Ernasts bija tik netaktisks un lika viņai atkal runāt par šo šausmīgo atgadījumu. Paceltu balsi viņa turpināja: — Ja šai personai ir vēl drusku smalkjūtības, tad viņai vajadzētu gan vairāk turēties pie malas un nelīst

godīgu cilvēku acīs. Un tu... tu arī esi pie visa līdzvainīgs.

— To es esmu jau simtkārt dzirdējis. Bet laikam bija kāds cits iemesls, kādēļ tu ienāci pie manis. Lai atkārtotu vecas lietas, tev nebija vērts durvis virināt.

— Man nekas nav jāatkārto: visu tu pats labi zini. Es gribu, lai tu man pasaki, vai viņa būs vai nebūs.

— Taisni to es tev nevaru pateikt. Te ir telefons — apjautājies, varbūt — pasaki, lai tā nenāk.

— Tu esi pat nekaunīgs!

— Bet es ielūgtus viesus netaisos dzīt no mājās ārā. Uz tādām lietām esi tikai tu spējīga. Kaunīguma augstākā pazīme!

— Saprotama lieta, ka es neļaušu ielasmeitām apmeklēt savu māju!

— Bet tu taču esi krodzinieka meita. Un krodziniekiem ielasstaigules — parastie viesi.

Berta nobāla. Nekad vēl viņas vīrs nebija atgādinājis, ka viņa visu savu jaunību bija pavadījusi Maskavas priekšpilsētā, stāvot aiz kroga bufetes un palīdzot tēvam apkalpot iereibušos viesus. Tagad kā atturības un tikumības sludinātāja viņa labā spārna sieviešu mītiņos nosodīja ir krogu, i krodziniekus, lai gan ar patiku tērēja to naudu, ko tēvs bija krogā sakrājis.

— Tu man... man to saki! — iesaucās viņa.

— Jā, kādēļ lai es tev neatgādinātu tavu pagātni, ja tu ar prieku atgādini un gribi, lai arī citi atgādina Kazraga kundzes pagātni? Man liekas, ka viņa ir daudz tikumīgāka par vienu otru «māsiņu», kura ierodas pie tevis, lai runātu par augstām lietām un beigu beigās pāriet uz vienkāršām tirgus sievu kla-čām.

Berta sāka stipri raudāt. Mellums sajuta neizprotamu mieru. Likās, ka kāds cits runātu viņa vietā.

Viņš tikai noklausās teiktajā un tam piekrīt. Arī Bertas asaras neatstāja nekāda iespaida. Bija gluži vienalga, vai šī sieviete, kas bija piecēlusies no krēsla un stāvēja viņa priekšā zaļā, bezgaumīgā apģērbā, raud vai smejas.

— Tu mani apvaino. Tu!... Tad tā ir mana dzimšanas dienas dāvana! — dvesa caur raudām Berta.

— Atvaino, ka es tev šodien nekā nedāvināju, biju piemirsis. — Jā, viņš bija piemirsis pirmo reizi visā laulības dzīvē, ka sievai ir dzimšanas diena, lai gan par to tika runāts un viesībām viss gādāts. Piemirsts... bet tas arī nebija sāpīgi. Berta raudādama izgāja. Mellums nopūtās.

Pēc šīs sarunas nervi bija noguruši. Tātad šis miers bija gluži maldīgs. Viņam likās, ka viņš ir pašķīris laulības dzīvē vienu lapu uz priekšu. Arvien šīs lapas kļūst netīrākas. Paies vēl kāds laiks, un tām vairs nevarēs pieskarties. Vai būs jāiznīcina? Bet parasti viņas savā netīrumā iznīkst pašas... Nervozi viņš sāka staigāt pa kabinetu. Pulkstenis bija bez ceturkšņa septiņi. Drīz sāks nākt viesi. Būs jārunā un jāsmaida, jāspēlē viesmīlīga namatēva loma. Negribējās. Bija pat slinkums. Bet aizbēgt no šī nepatīkamā darba nevarēja, jo nevar aizbēgt "no sabiedrības, ja pats esi tās loceklis. Bija jāgrib negribamais, tāpat kā bij jādzīvo laulības dzīve, jāklausās ministra pavēles un jāatsakās no mīlamās sievietes. Vai viņa būs?... Šinī mirklī Mellums gribēja vairāk kā jebkad, lai Ninete atnāktu. Likās, ka patīkams būtu pat tracis. Gribējās atvērt sasmakušās laulības dzīves logus, lai ieplūst svaiga vēsma — kaut ledaina un nāvīga.

Atskanēja zvans. Berta stāvēja kabineta durvīs.

— Ko tu sēdi? Vai nedzirdi, ka viesi nāk?

— Dzirdu, — ironiski smīnot, atsaucās Mellums. Bertas deguns no raudāšanas bija vēl gluži sarkans.

Dēļ tā viņa bija pat pārkāpusi savus principus: piegājusi pie vira pūdera šķirstiņa un nemākulīgi pārvilkusi pār degunu ar pūdera slotiņu. Tagad šis nelaimīgais bija sarkani balti strīpots. Bet bija jau labi: šo krāsu sakopojumu sevišķi mīlēja Berta un arī'viņas viesi.

— Ak dievs! — iesaucās Mellums un iegāja viesistabā.

Pamazām viesistaba sāka atdzīvoties. Viens zvans skanēja pēc otra. Klaudzēja durvis, «daudz laimes...», «paldies...», «salst...», «priecājos...». Klaudzēja papēži uz parketa, čabēja uz paklāja, čaukstēja zīds, smaržoja nievātais pūders un smaidīja viss, kam dievs bija devis lūpas. Visi gribēja pagodināt Melluma kundzi ar savu ierašanos. Rī-dzenieki ir kāri uz viesībām. Dāmām ir lieka reize pareprezentēties ar jaunām tualetēm, kungi ir vienmēr priecīgi iedzert uz citu rēķina. Sanāca, sasēdās, sastājās. Sarunājās. Par ko? Nu, par to, ko parasti runā viesībās. Skaļi runāja par laiku, politiku, sabiedrisko dzīvi; klusi par citu personīgo dzīvi, paredzamiem bankrotiem un trekniem kukuļiem. Ja šovakar arī čukstēja kādā kaktā, tad nevienam nebija šaubu, ka tur iet runa par Kazraga kundzi un pašu mājas saimnieku. Te vairāk kā jebkur gribējās runāt par šo tematu, jo viens no varoņiem staigāja, laipni smaidīdams, pa viesistabu. Visi zināja, ka Kazragi lūgti, bet, vai viņi būs, to jautāja sev un citiem. Dažs labs bija tikai tādēļ ieradies, lai redzētu, vai būs; un, ja būs, kā tad būs. Viesi uzmanīgi klausījās katrā zvanā un vēl uzmanīgāk vēroja katru viesi, kas parādījās durvīs. Bet laiks gāja uz priekšu. Drīz vajadzēja sēsties pie bagātīgi klāta vakariņu galda, bet gaidītie vēl nebija ieradušies. Viesos radās sašutums par veltām cerībām. Viņi jau iepriekš bija priecājušies par negaidīto skatu: kā viņi ienāks, ko teiks, kā

izturēsies?... Daža laba dāma jau nožēloja, ka viņas sagatavotie dzēlieni Ninetei paliks neizlietoti.

— Vai Kazraga kundze būs? — jautāja kāda gara un tieva resnai un zemai.

— Maz ticams. Bet no tādas tikumīgi pagrimušas sievietes var visu sagaidīt.

— Mellums esot viņas mīļākais?... — vēl klusāk piebilda garā un tievā.

— Nu, es domāju, ka puse no šieņi kungiem būs pavadījusi ar viņu dažu labu stundiņu, — noteica resnā un zemā.

— Es atvainojos: mans vīrs viņu nemaz nepazīst.

— Kas to zin. Daudz jau tur nevajaga pazīt. Bet par savu vīru es nebēdāju, kaut arī viņš to pazītu. Resnā un zemā pašapmierināti smaidīja, jo zināja, ka viņas vīrs aiz vecuma nespēka bija kļuvis godīgs.

— Nu, draudziņ, vai tava sirdspuķīte būs? — jautāja kāds vecāks kungs Mellumam. Tam asinis saskrēja galvā. Pat līdz tādai nekaunībai var noiet: jautāt viņam viņa mājās!

— Jūs esat mans viesis... Es atvainojos, — atcirta viņš jautātājam un aizgāja tālāk. Cik grūti bija runāt ar šiem kungiem mājās, kur stingri ir jāturas liekulīgās laipnības robežās. Nelaimīgs ir vīrietis, kuram ir sieva un ja tā vēl svēta dzimšanas dienu!... «Ninete tomēr nebūs,» skanēja smadzenēs.

— Viņa nebūs, — priecājās Berta, laipni tērzējot ar viesiem. Viss noritēs mierīgi, kā pienākas godīgā ģimenē.

— Es šodien satiku uz ielas Kazraga kundzi, — teica gaišmate. — Un iedomājieties: atkal jauna cepure!

— Kur tas Kazrags to ņem? — jautāja tumšmate.

— Mellums palīdzot.

— Tāpēc jau pati Mellumiene noplukusi. Redz, papēži nošķiebušies. Staigā kā izplukusi zoss.

— Ar godu tālu netiek.

— Jā, jā, — piekrita tumšmate.

Starp viesiem bija arī Bebrīša kundze, bijusē Zelma Salmiņa. Viņai bija visspilgtākais apģērbs, un viņa bija arī visjautrākā. Labā sabiedrība bija viņai vēl diezgan sveša, un viņa nezināja, kad jāklusē un kad jārunā, cik skaļi drīkst smieties un cik. bieži nopūsties. Zelmai rudeni bija palaimējies. Pēc nelaimīgās mīlestības uz Ķiplociņu tā bija uz ātru roku saķērusi korporeli Bebrīti, kuram taisni tajā laikā, kad Zelmas sirds visvairāk alka mīlas, bija visvairāk nesamaksātu vekseļu un parādu visos krogos. Un Salmiņa kapitāls ar Zelmu piedevām viņam nāca īstā laikā. Laulības nenotika bez romantikas. Un romantika bija tā, kas visvairāk Zelmu piespieda apņemt par vīru šo miesās jau diezgan pilnīgo korporeli. Vecais Salmiņš stipri pretojās šīm laulībām. Viņam likās, ka iekrāto kapitālu var daudz lietderīgāk izlietot nekā maksāt ne par šo, ne par to sen ietaisītus parādus un izdotus vekseļus. Arī jaunais znots nemaz neizlikās viņam tik cildens, kā Zelma to tēloja. Pat Salmiņa nevērīgā acs redzēja daudz paš-puicisma korporeļa aristokrātismā. Salmiņš negribēja, bet Zelma gribēja. Savu lielo gribu viņa pierādīja ar to, ka solījās slīcināties, pārgriezt dzīslas vai pameklēt aptieku preču veikalā kādu ķīmisku vielu, kas palīdzētu viņai atsvabināties no verdzības tēva mājās, un, ja ne miesīgi un laicīgi, tad garīgi un mūžīgi piederēt korporeļa Bebrīša jautrajai sirdij. Salmiņam vajadzēja padoties meitas diktatūrai un svētīt jauno pāri. Tā kā katrā laulības dzīvē ir sava vilšanās, tad arī korporelim bija tāda. Salmiņš Zelmas pūru bija samazinājis, teikdams: — Ja nomiršu — dabūsi visu. Tagad tavs lai parāda, kā māk dzīvot. — Tas arī rādīja, ka prot ne vien dzīvot, bet arī uzdzīvot. Zelmai bija arī citas nepatikšanas: vi-

ņas jaunajam vīram bija ļoti slikta izpratne par medusmēnešiem. Bet, būdama optimiste, viņa apmierinājās. Visi jau teica: vai nu laulībā mīlu meklēs; labi, ka cilvēks ir apprecējies. Ja nebūs mājās, tad atradīs citur šo medu. Viņa atkal mainīja savas garderobes un cerēja, ka kaut kur atradīs savu sapņu princi. Ar šīm precībām viņa bija tikusi labākā sabiedrībā. Filistri uzaicināja savas korporācijas bied-- rus, jo viņu uzdevums bija gādāt par to labklājību. To prasīja korporācijas tradīcijas. Tas bija katra komiltoņa visstingrākais un vissvētākais bauslis.

Kā spilgti spalvots pāvs Zelma lidoja pa pilsoņu saloniem, rādīdama savas miesas bagātību un viegli saplūzdama ar to gara nabadzību, kāda tur valdīja. Vīrs bija gandrīz katru dienu piedzēris. Zelma par to neuztraucās: dzert var tikai tas, kam ir ko maksāt. Lielie rēķini bija mantas stāvokļa apliecinājumi. Zelma zināja savas valdīšanas spējas un bija pārliecināta, ka spēs katrā laikā savaldīt savu kārīgo vīru. Var būt, ka viņa arī savas spējas pārvērtēja, bet ticēt sev ir teicama lieta.

Viņa varbūt vairāk nekā citas dāmas gaidīja Kaz-raga kundzes ierašanos. Kazrags bija kādreiz bijis viņas māsīcas līgavainis. Visās šinīs precības bija tik daudz romantikas un pikantērijas. Nineti viņa nebija vēl redzējusi un dega nepacietībā to skatīt vaigu vaigā. Bez tam arī balles incidenta varonis bija vīra komiltonis, kurš kādu vakaru pie vakariņu galda bija visu notikušo dzērumā vairākkārt atstāstījis, to bagātīgi izpušķodams. Viņa par to bija ļoti sajūsmināta, tikai nevarēja saprast, kā Vallija, kurai viņa aiznesa šo svaigo ziņu, vienkārši teica: — Tava vīra kolēģis ir nelietis. — Bet Zelmai šis kolēģis diezgan labi patika, jo viņam bija gandrīz tāds augums kā Ķiplociņam. Veca mīlestība nerūsēja arī Zelmas sirdī.

— Taisnību sakot, — apgalvoja Zelma savai kaimiņienei, kura tai sēdēja blakus uz dīvāna, — es nemaz nebūtu šurpu nākusi, ja zinātu, ka Kazraga kundzes te nebūs.

— Kā tā?

Zelma izstāstīja visu, cik zinaja par Kazragu, un pat to, ko viņa nezināja, bet kas tai likās tik piemērots šim mīlas varonim. Viņa nobeidza:

— Tagad man maz laika apmeklēt viesības.

— Saprotama lieta — kā jau laulības pirmās dienās.

— Ne jau tas. Bet vai tad jūs nezināt, ka drīz būs v korporācijas balle? Tā mani ļoti nodarbina.

— Vai jūs dāmu komitejā? — jautāja kaimiņiene.

— Vēl ne. Bet tualetes jautājums — tas ir diez- ļ gan grūts. Visi to zina, ka mūsu korporācijas balle ir tā greznākā Rīgā. Korporācijas slava mums, korporeļu kundzēm, ir jāuztura ar savām tualetēm. Mēs, korporeji, esam nākošās Lptvijas uzbūves galvenie celtnieki. Valdībai arvien ir jābūt mūsu rokās. Ja nu reiz par gadu korporācija parāda savus spēkus, tad uz tādu demonstrāciju nevar iziet jau redzētā tualetē. Es gan gribēju aizbraukt uz Parīzi un apgādāt sev kaut ko sevišķi oriģinālu, bet laika pārāk maz. Par vēlu es apprecējos. Bet domāju nopirkt skaistu pēr|u j rotu, lai citas dāmas nevarētu lielīties ar savām mel- ! najām pērlēm, kuras esot vienīgās vai visā Krievijā. — Zelma gribēja tālāk un vēl vairāk runāt, bet j viesistabā iestājās savāds klusums. Viņa pameta acis \ uz durvju pusi: tur stāvēja Kazrags. Ak, cik vecs ļ viņš bija k|uvis no pēdējās reizes, kad viņa to bija ļ redzējusi jūrmalā! Un tur, viņam blakus, laikam ! stāvēja viņa sieva mežģīņu kleitā ar brīnišķīgu pērļu kaklarotu. Zelmai no dusmām un greizsirdības iesāpējās sirds. Rota bija taisni tāda, ar kādu viņa gribēja pārsteigt visu Latviju. Jā, viņi tur stāvēja abi, ,

un visi klusēja, mielodami savas sensāciju izsalkušās acis pie nevienādā pāra. Pāri zālei steidzās Mel-lums. Viņš nepameta skatu ne pa labi, ne kreisi. Lūpas bija savilktas ironiskā smaidā. Viņš tuvojās Kaz-raga kundzei. Ironiskie vaibsti izzuda, un viņš godbijīgi noskūpstīja viešņas roku.

— Jūs nokavējāties, — teica viņš skaļā balsī. — Mēs jūs gaidījām, nesēdāmies pie galda. Gaidītie viesi ir atnākuši, — teica viņš pārējiem, — tātad, lūdzu, pie vakariņām!

Melluma kundze nosarka. Steidzīgi viņa devās ēdamistabā — vai viss tur bija kārtībā? Cik netaktiski Ernasts ir izlietojis viņas tiesības! Lūgt viesus pie galda bija viņas pienākums. Ko viņš ar to gribēja panākt?

— Es atvainojos, ka tūliņ lieku jums sēsties pie vakariņām, neļaudams jums nemaz apsveicināties ar viesiem, — teica Mellums Kazragam. — Bet mēs esam izsalkuši.

— Es domāju, ka mēs nokavējāmies tikai kādu pusstundu, — aizbildinājās Ninete. Iemeslu jūs labi zināt, — piemetināja viņa klusi Mellumam.

— Jā, bet labi, ka jūs atnācāt. Es esmu laimīgs.— Mellums ar Nineti gāja uz ēdamistabu. Viesi viņiem sekoja. Viens otrs gan gāja nedrošiem soļiem, it kā baidīdamies sēsties pie galda. Bet var būt, ka varēs sagaidīt patīkamu nervu kairinājumu, jo tāda veida incidenti negadās katru dienu. Galu galā visi novietojās. Melluma kundze un Kazrags bija uztraukti par visiem vairāk. Mellums aizmirsa visu un netraucēti baudīja Ninetes tuvumu. Centās būt tai pakalpīgs kavalieris. No sākuma sarunas pie galda neveicās, bet, jūtot, ka nekas sevišķs nenotiek, viens otram sāka kavēt laiku un attīstīt ēstgribu ar degvīna asumu. Dāmas gan no sākuma atteicās, kā to prasa pieklājība, bet vēlāk arī viņas tukšoja glāzītes, ko

kavalieri piepildīja. Ninete it kā izzuda no uzmanības centra. Neviens negribēja sev traucēt gremošanu. Visi domāja par to, ar kādiem gardiem kumosiem varētu pacienāt savu vēderu. Ēdiens bija labs — labi gremojās. Dzēriens bija labs — kāpa galvā. Namamāte to tā bija gribējusi, un tam tā vajadzēja notikt. Tas bija nepieciešams pie labu viesību labas izdošanās. Sarunas kļuva drošākas un skaļākas. Viens centās pārrunāt otru, un katrs gaidīja, lai par viņa asprātībām visvairāk smietos. Ja runā visi un skaļi, tad arvien kāds atrodas, kurš grib piespiest visus klusēt un runāt viens pats. Kāds kungs apaļu galvu, vēderu un rokām piesita pie izdzertas glāzes ar taukainu dakšiņu, piecēlās, vairākkārt atkāsējās, pārlaida skatu pār klātesošo piesarkušām sejām un sāka:

— Augsti godātie kun... Augsti godātās dāmas un kungil Es ņemu sev to brīvību apsveikt šīs dienas gaviļnieci, mūsu godājamo namamāti. Lielais skaits viesu, kas ir sapulcējušies apsveikt viņu šūpuļa svētkos, pierāda to, ka viņa mūsu, tā sacīt, labākā sabiedrībā ir ieguvusi ne vien cienību, bet arī mīlu. Kā lai tas arī nebūtu — viņa ar saviem stiprajiem.., maigajiem pleciem ir iznesusi visu sieviešu jūgu. Es gribu teikt, ka viņa šo jūgu ir parādījusi atklātībai, tas ir, viņa ir modinājusi sabiedrību uz labāko ceļu, uz nacionālo. Viņa ir devusi mums nacionālo kultūru un atmodinājusi mūsos senču varonīgo garu, Mūsu vīrišķīgās sirdis ir arvien straujāk pukstējušas, ieraugot zelteņu šmaugos augumus tautiskos apģērbos. Cienījamā jubilāre ir bijusi kā gans, kas vada sieviešu baru pretim skujiņām un krustam. Es gribu teikt — ne krustam, bet ornamentam, kur paslēpts mūsu valsts un tautas stiprums. Un es vēl gribu teikt, ka viņa ir ne tikvien laba sabiedriska darbiniece, bet arī laba ķēk,.. laba saimniece. Skaidrs pie-

rādījums ir šis bagātīgi klātais galds, pie kura gardumiem mēs mielojamies. Sievas godu viņa arvien ir augstu turējusi un mūsu namatēvam sagādājusi daudz patīkamu stundu. Viņš var lepoties ar bērniem, kas ne katram modernam vīrietim iespējams. Ņemot vērā visu to, ko es gribu teikt, pacelsim savas glāzes un novēlēsim augsti godātai namamātei nosvētīt vēl daudz tādu šūpuļa svētku pie tāda galda, darbojoties tautas labā. Urrā! Urrā!

Viesi piecēlās. Vēlēja laimes. Galda otrā pusē kāds uzsāka: «Sveiks lai dzīvo...» Dziesmu tūliņ uztvēra arī citi. Dziedātāju balsis bija gan drusku aizsmakušas, bet tas tikai pavairoja dziesmas svinīgumu.

— Pateicos, pateicos, — dvesa Melluma kundze. Viņa gan gribēja atbildēt ar runu, bet nespēja. Svētas sajūsmas asaras bira pār vaigiem. Ak, šīs asaras! Tās bija pavisam citas, ne tādas, kuras bija raudātas dažas stundas atpakaļ vīra kabinetā.

Viesi norimās un apsēdās. Melluma kundze jau gribēja piezvanīt, lai ienes desertu, kad kāda dāma, vēl jauna un vispār atzīta par ļoti interesantu, piecēlās. Viņas uztraukums, kas parādījās zibenīgos skatos, liecināja, ka arī viņa grib runāt. Sie skati visvairāk skraidīja no Melluma kundzes uz Nineti, kura, likās, jutās ļoti labi.

— Ko viņa uz jums skatās? — čukstēja Mellums Ninetei.

— Viņa? — Ninete kļuva uzmanīga. Tad pēkšņi iesaucās: — Bet es taču viņu pazīstu! Tas bija labi sen atpakaļ, kad viņu sastapu. Laikam būs interesanti.

Baiļu sajūta pārņēma Mellumu. Istabas gaiss likās piesmacis un karsts kā pirms negaisa. Nebija vairs ko elpot. To laikam juta arī citi un gaidīja. Dāma saka:

— Es gribu apsveikt cienīto Melluma kundzi ari no mūsu puses — no sieviešu, lai gan mūsu savienība to šorīt ir jau izdarījusi ar šo vērtīgo puķu kurvi. — Dāma ar enerģisku žestu norādīja uz baltajām krizantēmām, kuras stāvēja galda vidū, un turpināja: — Bet es vēl gribu apsveikt arī no savas puses. Cienītais doktora kungs, kurš runāja pirms manis, norādīja uz to darbu, kuru ir veikusi cienītā Melluma kundze. Bet es gribu pāris vārdos teikt par to darba grūtumu un par tiem šķēršļiem, kas stāv ceļā katrai godīgai sievietei sabiedriskajā dzīvē. — Visi uzmanīgi klausījās runātājā. Viņa bija ļoti cienījama dāma, bagāta vīra sieva un bagātu vecāku meita. Viņa vairāk kā citas varēja lepoties ar savu dižciltību, jo viņas vecāki un vecāku vecāki jau skaitījās par Rīgas pilsoņiem. Tā bija ievērojama ģimene, kuras vārdu ar cienību minēja pilsoņi. Nevainojama pagātne un tagadne, varbūt slavas pilna nākotne. Tā bija ļoti, ļoti cienījama dāma, un viņa turpināja:

— Jā, es gribu jums aizrādīt... — Pēc šiem vārdiem sekoja mazs pārtraukums, kurš bija vajadzīgs, lai saistītu vēl to uzmanību, kas nebija saistīta pirmajām frāzēm. — Mūsu ceļi ir grūti. Pie tā ir vainīga pati sabiedrība un visvairāk šī sabiedrības vīrišķīgā daļa. Mēs gribam, lai mūsu nākošā paaudze uzaug stingra nacionālā garā. Mēs gribam vēl vairāk: lai šī paaudze uzaugtu morāliska un šķīsta. Mums, labākai sabiedrībai, jārāda tautai labs piemērs, lai viņu neaizrautu sarkanie murgi, kuri ir miesīgas izvirtības sekas. Kur visvairāk dzimst ārlaulības bērnu? — Strādniekos. Sociālisma sekas. Mums, mums ar savu tikumību vajaga pacelt nabaga grimstošos. Bet kā to mēs lai spējam, kad arī mūsu cieti noslēgtā lokā — ja viņš tāds vēl nav, tad viņam tādam jātop, — iezogas elementi, kas ar savu izvirtību ir plaši pazīstami. Mūsu darbs un līdz ar to cienītās Melluma kundzes darbs top simtkārtīgi grūtāks, tādēļ es gribēju uzaicināt visus klātesošos atvieglināt šo darbu, lai sabiedriskās darbinieces nepagurst zem viņa smaguma. Izmetat šos kaitīgos elementus no sava vidus, lai viņi iet uz ielas, jo ielai viņi pieder. Tas bija viss, ko es gribēju pateikt... — Runātāja bija stipri uztraukusies. Viņa juta, ka vēl kaut kas jāsaka, bet vārdus nevarēja sameklēt. Viņu arī mocīja Ninetes hipnotizējošais skats. — Nu... nu... es paceļu šo glāzi uz kopēju darbu. — Viņa pacēla un nosēdās.

Viesi izdzēra savas glāzes. Iestājās klusums. Neviens nezināja, ko teikt un kā izgaisināt runas iespaidu. Ninete bija pirmā, kura pārtrauca klusumu.

— Cienītā kundze, es esmu sajūsmināta par jūsu runu un tādēļ ar labpatiku varu jums atgādināt, ka neredzu jūs šovakar pirmo reizi. Es sastapu jūs jau pirms pāris gadiem.

— Rīga nav liela. Uz ielas var sastapties un ievērot cilvēkus, — dusmīgi atcirta runātāja.

— Nē, cienītā kundze, tas nebija uz ielas.

— Jūs citur mani nevarējāt sastapt.

— Bet tomēr tas tā bija. Es jūs sastapu kādā viesnīcā Brīvības ielā... Bija jau labi pēc pusnakts. Es biju blakus numurā. Mēs sastapāmies koridorā. Jūsu pavadonis man bija labi pazīstams. Varbūt tas arī bija tas iemesls, kādēļ es jūs atceros. Parasti nemēdz atcerēties tās sievietes, kuras naktīs satiek viesnīcu koridoros. Uz atkalredzēšanos un kopīgu darbu es iztukšoju šo glāzi. — Ninete smaidīja mierīgi. Tikai apkārtējos šis smaids bija izzudis.

— Tā ir nekaunība! Nejēdzība! — atskanēja saucieni. Interesantā dāma iekrita histērikā. Viesi piecēlās no galda. Katrs domāja, kā ātrāk dabūt savu mēteli. Likās, ka šī māja deg. Tas bija vēl vairāk nekā ugunsgrēks: dega pilsoniskais gods. Nelīdzēja ne atvainošanās, ne lūgumi — viesi izklīda vēl ātrāk, nekā bija sanākuši. Pilsoņu gods bija liesmās.

Deserts palika neapēsts. Ja kāds ēdiens, kurš ir sagatavots viesiem, aiz kaut kādiem iemesliem netiek nogaršots, tad namamāte var būt pārliecināta, ka pār viņas māju jānāk nelaimei. Bet šī nelaime jau bija atnākusi. Viņa bija istabās, uz ielas, visā pilsētā ...

VII INVALIDI

Guļamistabas logi bija aizklāti tumšiem priekškariem. Kazrags negribēja redzēt sauli. Viņš jau vairāk kā divas nedēļas gulēja uz gultas. Ninete bija sasaukusi vai visus labākos ārstus. Viens konstatēja saaukstēšanos, otrs pārpūlēšanos, trešais vienkārši raustīja plecus. Bet visi parakstīja zāles, kuras Kazrags dzēra lielām vai mazām karotēm, pilieniem vai kapselēm. Labuma nekāda nebija. Kā lai līdz zāles, ja slimību nezin pat vārdā. Ninete to nojauda, pats Kazrags to labi zināja: tā bija — sabiedriskais dzēliens, kurš ir vēl šausmīgāks par čūskas dzēlienu. Sevišķi tad, ja sadzeltais no šī nezvēra baidās. Aptiekā zāļu pret šo slimību nebija, un tādēļ Kazrags dzēra visu, ko tam pasniedza, — varbūt kādas no tām atnesīs viņam atvieglinājumu.

Ninete bija pārvērtusies par slimnieku kopēju. Ne nakti, ne dienu tā neatgāja no vīra gultas. Pusaiz-vērtām, puspiepampušām acīm Kazrags viņā raudzījās. Viņas rokas bija tik vieglas un maigas; neviens tā neprata sakārtot spilvenus kā Ninete; nekad tā

neizrādīja nepacietību pret viņa vājumu un ar labu vārdu un smaidu mācēja izklaidēt viņa nervozitāti. Vai viņa gribēja izpirkt savu vainu? Vai apzinājās, ka ir Kazraga slimības cēlonis? Nē, Kazrags vairs viņu nevainoja. Viņš bija sapratis savas apkārtnes godīgo nežēlību un gļēvulībā cieta zem tās. Par šķiršanos viņš arī vairs nedomāja; juta, ka vājam Ninete ir vēl vairāk vajadzīga nekā pavēlošam departamenta direktoram.

Tumšā istabā, kur ēnas mainījās ar ēnām un dzīves straujais ritms neielauzās caur mēmajām sienām, Kazrags klusi varēja pārdomāt savu dzīvi. Tā nebija bijusi saulaina. Cik bija saulaino stundu, to bija devusi Ninete. Bet kāds to negribēja. Visi to negribēja... Kaut nebūtu to citu, cik laimīgs viņš justos savās četrās sienās! Bet viņi, šie svešie, bija visur, nekur no tiem nevarēja paslēpties. Tie sekoja kā spiegi katram viņa solim un katrai viņa domai. Viņi stāvēja viņa durvju priekšā un gaidīja kā izsalkuši vilki, lai viņš izmet tiem savu sievu, kuru tie bija gatavi saplosīt saviem asinskārīgiem zobiem. Un tad, kad viņš atcerējās šo plēsīgo baru, tad vairs negribējās dzīvot Lai gan dzīve bija grūta, bet nomirt nebija vieglāk. Aizvērtām acīm Kazrags raudzījās sevī. Klausījās sirds darbībā. Vai tā nebeigs pukstēt? Vai kaut kur asi un nāvīgi neiesāpēsies? Bet organisms bija tikai paguris, tas smeldzēja viscaur, lēni un garlaicīgi. Nebija vainas, kura liktu pārkāpt pār dzīves slieksni nebūtībā. šie mirkļi bija visskumjāki un visgrūtāki. Nervozi viņš grozījās gultā un taustīja savus locekļus.

— Kas tev kaiš? — norūpējusies jautāja Ninete.

— Par nožēlošanu, nekas, — atbildēja Kazrags un ciešāki ietinas segā.

Ninetei Kazraga bija žēl, kā žēl maza bērna, kad 'tas raud pec saplīsušas rotaļas. Bērnam varēja iedot

jaunu, bet šim lielajam sabiedrības bērnam nekā nebija ko dot. Viņa rotaļa — sabiedrība — bija pati viņu saplēsusi. Nebija arī ar ko mierināt. Ninete pati nezināja, uz kuru pusi griezties, kur tvert pēc atbalsta.

Kad Kazrags iemiga nervozā un murgu pilnā miegā, Ninete gāja savā istabā. Te, mazākais, logos vizuļoja ziemas saule, kausējot baltās ledus puķes. Patīkami bija skatīties šai zaļajā ledus gaismā un domāt par dzīvi, kura rit aiz departamenta direktora dzīvokļa sienām. Domās un jūtās nebija nekā sava, nekā personīga. Tās bija tikai redzēto ainu atspulgi, noslēgtās dzīves nianses, pret kurām Ninete izturējās tikpat vienaldzīgi kā pret vēja brāzieniem. Vienalga, no kurienes tie nāk un kurp tie iet. Visas ilgas un cerības uz labāku dzīvi bija sairušas. Viņa vēroja sevi spogulī: vai miesa nenovīst un sāpīgas krokas negulstas sejā? Vai viņai nav no vīra pielipusi šausmīgā slimība, ko sauc par vecumu? Viņa bija tāda pat, kā bijusi, tikai bālāka. «Bet tas viss vēl nāks,» domāja viņa, «kā atnācis ir bālums, ja es palikšu še un dzīvošu šo šausmīgo dzīvi bez interesēm un cīņas.» Nevarēja bezsekmīgi cīnīties ar apkārtni. Uzvara arī nebūtu atnesusi prieka — dzīve tā kā tā bija ielauzta. Atpakaļ uz pagātni? — Tur nav ko meklēt, kur viss ir atrasts. Un šis atradums arī nebija atnesis laimi. Seno dzīvi Ninete nebija mīlējusi, kā nemīlēja tagadējo. «Vai dzīve visur ir tāda?» viņa jautāj,a sev. Viņa bija vēl pārāk jauna, lai atbildētu ar «jā». Gribējās ticēt, ka ir cita, kura aizrauj visu cilvēka būtību. Bet kur to atrast? Nevarēja taču iet uz ielas un jautāt garāmgājējiem. Nevarēja skaļi saukt pēc tās. Varbūt, ja viņa šo dzīvi atrastu, viņa varētu palīdzēt tam vecajam cilvēkam, kurš gulēja otrā istabā un slimoja ar medicīnā nepazīstamu slimību. Viņa labprāt tam palīdzētu, kaut tādēļ, lai nedzirdētu vaidus un nopūtas, kas sabojaja dzīvi vēl vairāk nekā personīgas sāpes.

Senāk bija garlaicīgi, tagad vairs nebija. Bija vienkārši nepanesami. Dzīves jūgs ne vien spieda, bet tas bija arī jāvelk. Neviena sveša cilvēka balss vairs neatskanēja istabās. Tā to bija gribējis Kaz-rags. Tas pat vairs dzirdēt negribēja, ja pieminēja kādu pazīstamu. Ninete nekur neizgāja. Negribējās atstāt Kazragu vienu. Iela, teātris, cilvēki — viss bija kļuvis svešs. Kafejnīcās skanēja mūzika, kura iedvesa bailes Ninetei pašai no sevis. Mūzikas prieks, melanholija un ilgas pieder dzīvajiem, ne viņai, kas staigāja pa slimnieka istabu.

Dažreiz viņa atvēra savu drēbju skapi un apska- -tīja savus apģērbus, kuri tai kādreiz bija sagādājuši tik daudz bērnišķīga prieka. Tagad tie tur gulēja un skuma pēc savas valkātājas. Tikai Ninete neskuma pēc tiem. Tagad viņai izlikās neizprotama tā sajūsma, kādu viņa agrāk pārdzīvoja, taustot greznus un vērtīgus audumus. «Lietām nav nekādas vērtības,» domāja viņa. «Sī vērtība ir tikai mūsos. Līdz ar mums dzīvo viss, un līdz ar mums tas pamirst.»

No virtuves atkal skanēja Kalniņienes skumjās dieva dziesmas. Tagad viņai bija pietiekoši daudz laika skumt un sūdzēties dievam. Kalpones maz tika nodarbinātas. Ninete labprāt klausījās monotonos motīvos un domāja, cik labi ir cilvēkam, kuram ir dievs. Var sūdzēties, lūgt un cerēt, ka palīdzēs. Var izstiept rokas pret debesīm, un dievs viņās ieliks laimi. Ja ne laimi, tad, mazākais, dvēseles mieru. Tas ir ieguvums, ko ne katrs var sasniegt.

Ilgi Ninete nevarēja palikt savā istabā — drīz atskanēja Kazraga balss. Viņa cēlās no dīvāna un gāja uz guļamistabu, kur viņu atkal apņēma zāļu piesmakušais gaiss.

— Kas ir, Mārcīt? — jautāja viņa, cik sirsnīgi vien varēdama.

— Kur tu tik ilgi palieci? Man ir garlaicīgi vienam gulēt.

— Tu biji aizmidzis.

— Nē, es nebiju, — noliedza Kazrags. — Es jau sen vairs nevaru gulēt.

— Nu, kā tev iet? Vai jūties labāk? — Ninete atkārtoja savus parastos jautājienus.

— Tāpat.

— Vai neatsaukt ārstu?

— Nē. — Kazrags vairs negribēja redzēt šos jautājošos kungus, kuri viņam nekāda labuma neatnesa, tikai uztrauca nervus. — Ko tu darīji savā istabā?

— Neko. Man drusku sāp galva.

Kazrags cieši paskatījās Ninetē un sajuta, ka viņš ir bijis vairāk kā egoists.

— Mīļā, tu visu šo laiku neesi bijusi svaigā gaisā. Tu saslimsi līdz ar mani. — Kazragam iegribējās redzēt Nineti gaismā. — Atvelc priekškarus, — lūdza viņš.

Vesels pūlis saulstaru ieskrēja istabā. Kazrags piemiedza acis. Tad atvēra tās. Pamazām sāka pierast pie gaismas.

— Vai, Mārcīt, tā nav labāk? Es jau sen teicu, ka gaisma jālaiž istabā. Tev būs daudz patīkamāki gulēt.

Kazrags neklausījās Ninetes vārdos, viņš vēroja to.

— Panāc šurp!

Ninete piegāja pie gultas.

— Kādēļ tu tik bāla?

— Tas tāpat.

— Tu apģērbsies un iesi pastaigāties. Ja gribi, paņem ormani un izbrauc ārpus pilsētas. Tu galīgi nobeigsies.

Ninete gan protestēja, bet Kazrags neatlaidās no sava. Kā senāk viņš bija gribējis, lai Ninete neatiet no viņa gultas, tā tagad viņš saprata, ka bija nomocījis savu sievu. Tas bija noticis ar viņa gribu, bet tomēr pret to. Viņa gribai Ninete bija verdziski padevusies. Arī tagad viņa apģērbās un negribot aiz sevis aizvēra direktora dzīvokļa durvis.

Kazrags palika viens. Saule spīdēja gaiši logā, un no ielas plūda dzīves skaņas. Drāzās garām auto, skanēja ormaņa sīkie zvārgulīši, zem soļiem čirkstēja sniegs. Zvirbuļu lidojošie silueti traucās gar logu. Tur runāja, steidzās, taisīja veikalus, priecājās un pat mīlēja. Tas viss bija tur, uz ielas. Tur bija dzīve, no kuras viņš ilgi bija atrāvis Nineti. Tagad viņa bija tur — uz ielas. Un viņam tik daudz tika no šīs dzīves, cik tā ielauzās caur logu.

Viņš piecēlās sēdus. Izstaipīja rokas un nožāvo-jās. Sāpes nekur nebija jūtamas. Arī garastāvoklis bija labāks. Viņš nedomāja par tiem cilvēkiem, kuri staigāja pa ielām, par tiem, kas bija aiz loga, zem šīs saules, kas tik gaiši, spīdēja pār viņiem. Šinī acumirklī viņš domāja tikai par sauli, par sniegu, kas mirdzēja uz jumtiem, par namu zilajiem siluetiem. Viņš izlika kājas no gultas. Steidzīgi, it kā no kāda slēpdamies, sataustīja rīta kurpes. Piecēlās. Balts un liels viņš stāvēja istabas vidū. Galva bija noreibusi, kājas neklausīja. Bet pēc pāris soļiem bija jau labāki. Kazrags atsēdās uz dīvāna un domāja:

«Kur savādi — es nemaz neesmu slims. Reibst tikai tādēļ, ka tik daudz dienu pavadīts gultā.» Viņš paskatījās uz plato sajaukto guļas vietu. Tā bija pretīga kļuvusi, negribējās vairs viņā līst. No pirmajiem soļiem attapies, viņš no jauna piecēlās un sāka meklēt apģērbu. Lai gan istabā bija ļoti silts, viņu pārņēma vēsums. Miesas bija pieradušas pie vatētām segām un spilveniem. Viņš izņēma no skapja zeķes un rītsvārkus. «Kādēļ es vakar nemēģināju celties?

Aizvakar? Un kādēļ es vispār apgūlos? Tās sāpes, kuras es izcietu, es varēju izciest arī staigājot, pat darbā ejot.» Neizprotamas bija visas šīs garās dienas, pavadītas guļamistabā. Ārsti, zāles... Kādēļ viss tas? Ārstēdams neārstējamo, viņš vēl vairak bija sevi nomocījis un Nineti sev līdz. Cik labi, ka viņa izgāja pastaigāties! Ja jau tāds prieks bija skatīties saulē tepat caur pusaizsalušo logu, tad ārā tas bija daudz jaukāk.

Kazrags atvēra guļamistabas durvis. Arj citās istabās bija saule, priekšpusdienas gaišā stunda. Ēdamistabā pulkstenis nosita divpadsmit. Klusiem, grīļojošiem soļiem Kazrags gāja no vienas istabas otrā. Viesistaba, drusku oficiāla un skumja, viņam atgādināja tos daudzos apmeklētājus, kuri bija mielojušies pie viņa galda un vēlāk apmētājuši viņu dubļiem. Viņa sievu, viņu — tas bija vienalga. Tādēļ arī Kazrags te ilgi negribēja kavēties un iegāja Ninetes istabā. Te smaržoja kā parasti, lidoja Nine-tes elpa. Viņas mīļās grāmatas gulēja uz dīvāna, galda un paklāja. Ninete laikam pavadīja lasot tos mirkļus, kad viņš ieslīga miegā. Uz krēsla gulēja Ninetes rokas somiņa, tā mazā, melnā, kuru Ninete mēdza ņemt līdzi vakaros, kad viņa izgāja. Ai, tas bija tik’ sen atpakaļ! Nezin kādēļ ienāca prata tas vakars, kad viņi pagājušu ziemu gāja pirmo reizi uz operu. Ninete bija jautra ka bērns, un ormaņa zvārgulīši tik dzidri skanēja. Ceļš no mājām līdz operai bija tik īss. Viņš kaunējās toreiz no Ninetes. Citi gribēja, lai viņš arī tagad to dara. Bet Ninete bija laba. Pašaizliedzīgi viņa to bija kopusi... Kazrags apsēdās savas sievas mīļākajā sēdeklī. Te visvairāk viņš juta viņas tuvumu. Šī istaba, lai gan Kazrags te reti uzturējās, nebija viņam sveša. Tā bija mīļa un tuva kā šis rītsvārks, kurš ar savu zīdu maigi piekļāvās miesai. Gribējās pasapņot, ka viņš vēl jauns, ka Ninete vienmēr ir bijusi godīga sieviete, ka viņu ciena vēl visi un ka viņu gaida ministra portfelis, biezs un svarīgs, pilns naudas un slavas... Bet viņu no sapņiem iztraucēja Kalniņienes vecā, sa-trūkusē balss. Tā ar kādu sarunājās ēdamistabā. «Veca balss, gluži kā man,» domāja Kazrags. «Un sapņot vaļējām acīm ir taču tik muļķīgi! Ninete ir jauna — vienīgi viņa — cits viss šinī dzīvoklī ir novecojis. Pat rozes vāzē novītušas.» Viņš piedūrās pie vienas no tām, un baltas ziedlapiņas nokrita uz sarkanā galdauta. Kazrags nopūtās un salīcis izgāja no Ninetes istabas. Viņam pretim nāca Kalniņiene.

— Es tā pārbijos, ieraugot jūs, direktora kungsl Vai tiešām tas jūs? Tiešām, tiešām! Ak tu, mīļais kungs un dievs, vai tad jau augšā? Kā tad tā? Neviena vārda neteikuši?... Šorīt vēl bija tik slikti — un tagad jau uz kājām!

— Jūs,_Kalniņien, it kā dusmojaties, ka es jau no gultas ārā? — smējās Kazrags.

— Kā jūs tā varat runāt, mīļais direktora kungs? Es jau priecājos, bet tas tāds pārsteigums. Domāju, sak jau gari staigāt pašā gaišā dienas stundā.

— Tad laikam ar mani bija ļoti slikti, ka jūs mani noturējāt par atnācēju no viņpasaules?

— Vai tad nu labi, ja cilvēks nedēļām guļ gultā? Kundze nobēdājusies, kā ēna staigāja pa māju. Vai tad viņai arī bez jūsu slimības nav nepatikšanu? Tās citas madāmas jau viņu ēd vai nost.

— Kā tā? Ko tad jūs zināt? — Kazrags atsēdās, iespieda galvu rokās un gaidīja, kad Kalniņiene sāks stāstīt. Sedot var labāk noklausīties, labāk noslēpt uztraukumu.

— Āre, te tā ķēkša, arī no direktora, tikai no citas ministrijas, viņdien uz tirgus ņem man klāstīt. Tad ar visu ka uz delnas. Būtu kaut drusku kaunējusies — cilvēki apkārt. Bet — jūsu kundze tāda un tāda. Tāda bijusi, tur bijusi. Es: kā tad tu zini? Bet šī: lielmāte teica. Kas par lielmāti? — Nu, mūsu. Es: vai tad šī arī tur bijusi. Sī man: nekauņa! — Aiziet, gurnus grozīdama. Es nospļāvos: vai nu pasaules pļāpām muti aizbāzīsi!

— Cik grūti dzīvot, Kalniņien! — nopūtās Kaz-rags.

— Jā, grūti nabagam, grūti bagātam. Viegli vienam dieviņam debesīs. Bet arī tam savas rūpes. Proti nu visiem izrīkot pēc patikas.

— Bet kundze ir taču laba? — Kazragam tā gribējās dzirdēt šo apliecību arī no citas mutes.

—> Laba? Zelts, ne laba. Jauna, bet atvieglo vecuma likstas. Cita pa to laiku, kamēr vecais vīrs kunkst pa gultu, būtu apkārt bizojusi, bet viņa pat šodien negribēja iziet. Beigu beigās saka: jāiet būs, kungs tā grib.

— Tiešām? — Kazragam kļuva labāki.

— Bet, ja jau tā nelaime ir, tad arī pats esat vainīgs. Nu ko jums vajadzēja skriet uz visādām zeltšaptēm? Vai nu mājās nav savas dienišķās maizītes? Es jau varu arī smalkāk pataisīt, izcept un izvārīt, ko vien gribat. Ko jums no tās pasaules va-jaga? Vai viņa jums ko dos? Dzīvojuši savā mājā mierīgi, paši ar savu laimīti, nevis meklēt pa citām mājām savu nelaimi. Es jau nodomāju: labi nebūs. Ja jau nav viss riktīgi, tad labāk ap sevi, ne ap citiem. Arī šie nācēji, kas te pie durvīm zvanīja bez apstāja's, negodu vien pa pilsētu iznēsāja.

— Varbūt arī jums taisnība.

Kalniņiene gribēja vēl ko teikt, bet Kazrags piecēlās un iegāja savā kabinetā.

«Ne par velti runā, ka veci cilvēki atnes nelaimi,» domāja Kazrags. Arī Kalniņiene viņam no jauna bija iedvesusi šausmu un slimības sajūtu. Tatad par to runāja pat ķēkšas uz tirgus. Ne vien sabiedrība, bet arī viņai padevīgie elementi. Kas bija darāms? Vai labāk nepadoties Kalniņienes aizrādījumiem? Ieslēgties cieši sava dzīvokļa sienās, klusumā baudīt savu laimi un gaidīt nāvi? Necerēt ne uz kā un atmest kalpību sabiedriskam elkam... Bet līdz ar to būtu aprakta Ninete un viņas jaunība. Viņa sevi jau sen būtu aprakusi, precot vecu vīru. Varbūt viņa, tāpat kā Kazrags, domāja, ka departamenta direktors ir tiešām varas vīrs un neviens viņu un viņa sievu nedrīkstēs vajāt un vazāt pa tirgus dubļiem. Viņa tā domāja, piekāpās un uzupurēja tam savu dzīvi’. Vai arī viņš nevarēja nest upuri un atteikties no sava elka?... Patiesībā visas šīs viesības un rauti nogurdināja viņu arī tad, ja tie bija bez nepatikšanām.

Tagad, pēc savas slimības, viņš vismazāk kā jebkad varēja domāt par šķiršanos. Labā slava vairs nebūtu atdabūjama, visi tomēr teiktu: tam bija tāda un tāda sieva — dzīvot nevarēja, bet jāizšķiras... Tas būtu sabiedrībai gandarījums, bet ar to viņš visu zaudētu.

Kabinetā, kā jau parasts, domas bija smagas, viņas vēlās kā akmeņi no stāvas kraujas un krita Kaz-ragam taisni virsū. No šiem akmeņiem nekur nevarēja izbēgt. Kurā stūrī Kazrags arī nesēdās — viņi atrada to. Nebija arī neviena, kam varētu uzvelt šo nastu. Sis kabinets bija tik drūms. Laikam tā ļaunākā istaba visā dzīvoklī. Katrai istabai ir sava dvēsele, sava pukstošā sirds un elpa. Viņa neļauj just cilvēkam brīvi, bet diktē tam savas izjūtas. Runā katra lieta, runā sienas un gaisma. Sī gaisma ir visizteicošākā. Tā nav tā neitrālā, kas mirgo ārā. Viņa ir logu_ iežogota, tai ir sava forma un būtība. Viņa runa, jut un liek just. Sai ovālā, no sāniem saspiestā gaisma Kazrags jutās kā Viduslaikmeta drupās, kur staiga spoki un ļauni gari. Likās, arī drēgnums līda no biezajām sienām. Sis drēgnums lika domāt par kapu, un par kapu grib vismazāk domāt tas, kam kaps vistuvāk.

Kazrags nevarēja atrast miera. Iet atpakaļ uz guļamistabu? Nē, tur pretim raudzījās slimības gulta. Slimot vairs nebija laika, bija jāsaņem visi spēki un jāiet atkal cīņā ar dzīvi. Nevienam to nedrīkstēja rādīt, ka viņš, direktors Kazrags, ir salaužams kā niecīgs salmiņš, kuru vējš nēsā pa gaisu. Prātā nāca viesības pie Mellumiem, brauciens mājās, pilns izmisuma un nāves nojaudas. Divas dienas viņš bija nogulējis, nerunājot ne vārda un neatbildot uz NineteS jautājumiem. Vai viņa bija vainīga? Varbūt viņa vēl vairāk cieta nekā viņš, bet neizrādīja to tik bērnišķīgi... Bija sāpīgi, bija kauns pašam no sevis.

— Vai kungs nedzers savu buljonu? — jautāja Kalniņiene, iebāzusi galvu pa kabineta durvīm. — Pulkstenis ir viens — tanī laikā kundze arvien jums to nesa.

— Negribas.

— Bet kundze teica, lai es neaizmirstot iedot, jums katrā ziņā jādzerot.

— Nu labi, es iešu ēdamistabā. Ienesat tur manu atzveltnes krēslu.

Smaržoja buljons, un sviestā grauzdētās maizītes patīkami kraukšķēja zobos. Saule bija iegriezusies arī ēdamistabas logos. Kazrags skatījās, kā viņa rotaļājās kristālos uz bufetes, kā plata un gaiša gulēja uz baltklātā galda. Acis aizvērās, un viņš aizmiga savā atzveltnes krēslā saldi kā mazs bērns.

Kad pulkstenis nosita pustrīs, viņu atmodināja Kalniņienes soļi. Viņam negribējās runāt. Pusaiz-vērtām acīm viņš vēroja, kā viņa klāja pusdienas galdu diviem: viņam un Ninetei. Bet Kalniņiene tomēr pamanīja, ka kungs ir atmodies, un saka:

— Jā, paldies jāsaka tam kungam, ka nu arī jūs varat sēsties pie galda. Tā kundze viena pati ēda.

Vai ēda? — Kā putniņš knābāja un atkal aizlaidās pie jums. — Viņa vēl ilgi stāstīja par to, kā bija un kā tagad vajadzētu būt. Bet Kazrags nesadzirdēja visu. Viņš ar nepacietību sāka gaidīt Ninetes pārnākšanu. Pulksteņa minūšu rādītājs gāja uz priekšu. Kazrags tam sekoja nogurušiem skatiem.

— Vai nezvanīja? — katru acumirkli viņš jautāja Kalniņienei.

— Nē, kungs. Ko jūs tā uztraucaties? Ļaujat, lai cilvēks pastaigājas. Tik ilgi nav bijusi ārā. Bez tam šis tas arī pilsētā jānopērk. Neesat jau mazs bērns, kuru jāauklē.

«Vairāk kā mazs bērns,» nodomāja Kazrags. Viņš taču nebija vainīgs, ka nevarēja vairs ne mirkli iztikt bez Ninetes. Bet minūtes gāja. «Bet ja nu Ni-nete nepārnāk? Nepārnāk nekad?... Bet kādēļ tā domāt? .Tā ir muļķība! Viņa bija izgājusi tikai pastaigāties. Atgriezīsies pie sava vīra, kurš ar katru mirkli kļūst nepacietīgāks bez viņas. Nelaimes nekādas nevarēja ar viņu atgadīties. Viņa bija vesela, tikai drusku bālāka kā parasti. Jā, bālāka... Bet varbūt tomēr tā neatnāk? Nekad vairs, nekad... Nebūs viņas, viņas maigo roku, ne arī tā negoda, pie kura jau pierasts. Iestāsies dvēselē tukšums — balts, neauglīgs kā tuksnesis. Dvēsele būs kā izdzerta glāze, kā tukšs mēnesis, bez veldzes, bez gaismas.

Pulkstenis nosita trīs, bet Ninetes vēl nebija.

— Nu jau kundze laikam drīz nāks, — teica Kal-niņiene, liekot maizi uz galda, — ir jau pusdienas laiks.

«Nebūs,» gribēja atbildēt Kazrags, bet neteica ne vārda. Ko līdz šie vārdi? Tie vēl vairāk sagraiza dvēseli. Neizteiktais paliek domās, bet vārdi ar savām skaņām piepilda telpu un vēl ilgi atbalsojas, liek no jauna tos pārdzīvot un vēl asāki tos izjust nekā pirmoreiz, kad tie aizskāra dzirdi. Vārdi ir nelaimes cēlonis, viņi ir nāvīgi un nesaudzīgi. Nebūtu bijis šo griezīgo vārdu, Kazrags nebūtu bijis slims. Bet runātāji nesaprot vārdu nozīmi, un viņi mētājas ar tiem, it kā izteiktos varētu salasīt, it kā to vairs nebūtu, kad tie ir noskanējuši. Kazrags nelika dzirdēt savām ausīm šo šausmīgo vārdu — «nebūs». Viņš to paglabāja pie sevis kā stipras nāves zāles, lai tās varētu izdzert izmisuma pēdējā acumirklī. «Nebūs...» Kazragam sala un galva sāka stipri sāpēt. Vecā slimība atgriezās. Bet viņš negribēja tai padoties. Viņš palika sēžot ēdamistabā un gaidīja.

Kad Ninete izgāja no mājas, viņu vispirms apņēma vēsums, tad saule un beidzot prieks. Liels un neizjusts prieks izpleta savus spārnus, vizuļoja, veidojās un izplūda laimes sajūtā. Uz kuru pusi iet? — Tas bija vienalga. Saule mirdzēja visur, un visur sniegs čirkstēja zem kājām. Ninete bija izlauzusies no sprosta, no slimnieka istabas, no vientulības, kura tik nepanesama ir divatā. Tagad viņa vairs nebija viena, nebija ar Kazragu. Bija ar sauli un svaigo ziemas gaisu. Gribēja vēl vairāk izjust un aptvert balto plašumu. Vai tiešām nepasaukt ormani un neizbraukt no pilsētas. Tuvumā kāds arī stāvēja un sala, gaidot braucēju. Ninete iekāpa kamanās. Pat domāt vairs negribējās. Patīkami bija just kamanu ritmisko gaitu un redzēt, kā viena iela pazūd pēc otras, kā nāmi maina savu veidu un pamazām apklust pilsētas dunoņa. Drīz plato ceļu iežogoja Meža parka priežu zaļums. Debesis bija zilākas un saule spožāka. Nebija vairs pilsētas dūmu, sniegs bija nomazgājies saules , staros. Viņš putēja zem zirga pakaviem un balti mīksts krita uz Ninetes kažoka. Putnu spārnu aizskarts, tas lēni un apdomīgi vēlās no koku zariem. Gribējās izjust to vēl tuvāk. Ninete lika pieturēt. Samaksāja. Ormanis apgrieza zirgu, un Ninete skatījās, kā tas pazūd ceļa lokā aiz nosnigušām priedēm.

Tagad viņa bija viena pati. Tālu no pilsētas, sniegainos laukos. Bija labi: domas nemācās virsū, mierīgi varēja skatīties vienmuļā dabas gleznainībā un priecāties par katru ainavu kā jaunu atradumu. Starp augstajām priedēm stāvēja piesnigušas mazas eglītes. Katra atsevišķa sniega pārsla bija vesela pasaule. Krustotie zari bija smagi un liecās uz leju. Gaiss mierīgi sastindzis. Caur to lauzās vārnas melnais lidojiens un izgaisa meža biezoknī. Vārnu balsis bija vienmuļas un skaļas,. Tās sauca: «Ziema! Ziema!» Tām piebalsoja Ninetes sniegainie soļi.

Pāri ceļam pārskrēja zaķis viegli un manīgi. Tad apstājās un paskatījās uz ceļa pusi, mierīgi novērodams Ninetes gaitu.

«Kāda es niecīga,» nodomāja viņa, «no manis pat zaķis negrib bēgt. Un kādēļ viņš to arī lai darītu? Es esmu nevarīgs un nožēlojams dzīvnieks, kas uz mirkli izlauzies no cieši ieslēgtā loka un elpo svaigu gaisu.» Domas bija atgriezušās, un meža burvība izgaisa. Likās, ka kāda netīra, asiņaina roka ir aizskārusi sniegu, debesis un sauli. Viena dzīves aina pēc otras atmodās atmiņā, un vientuļā mežā kļuva baigi. Baltajā sniegā it kā pamirdzēja sarkani asins plankumi. Vai tā bija redzes halucinācija? Vai acis bija pārāk nogurušas no ziemas pusdienas mirdzuma? Bet varbūt tie bija sen redzētie asins plankumi, kurus viņa daudzus gadus atpakaļ kā bērns bija skatījusi Zemgales sniegainajos klajumos? Bet karš bija tik sen pagātnē, neviens vairs par to nedomāja. Visi gaidīja jaunu, un visa pasaule gatavojās jaunam. Cilvēki mīl miegu, bet ne mieru. Pat miegā viņi karo un atmodā to soda, bet sauc.

Par bijušo neviens nerunāja. Bet kādēļ viņai tas bija jāatceras? Vai tādēļ, ka viņa no tā laika palika

gluži viena? To viņa negribēja apzināties un centās par to nedomāt. Un tie citi, tiem ari nebija nekādas da|as gar to. Kurš jautās bāra dāmai, kur ir viņas vecāki, vai tie vēl dzīvo. Tas jau būtu vairāk kā smieklīgi! Jautā par citām lietām, par tām, kas kairina fantāziju: «Kas jūs pirmo reizi paveda, un kā tas bija?» Katrs tura par vajadzīgu likt priekšā šos jautājumus, un katrs domā, ka jautātā tam pastāsta savu dzīves stāstu. Cik labi ir tomēr, ka neviens nejautā par svētākām lietām! Cik labi, ka viņi neskar # garlaicīgo dvēseli! Pat viņas vīrs, tikai tā — garām ejot — bija apjautājies. Viņš varbūt bija laimīgs, ka sievai nebija tādu cilvēku, kurus varēja saukt par radiem. Varbūt tie būtu viņu tikai kompromitējuši, kā to darīja tagad viņa. Viņš pats bija atteicies no saviem, kādēļ viņš lai jautātu par viņas?

Ninete negribēja domāt par pagātni. Pagātne pieder kapiem —un kapi nav atrokami. Bet atmiņas mācās virsū meža vientulībā un apmigloja skatus. Un cik niecīgas bija šīs atmiņas! Drusku mīlas, kāda bravūrīga jauna seja, tad mežonīga griba dzīvot... Ak, līdz nejēdzībai banāls stāsts. Visām nelaimēm bija tikai viens iemesls: mežonīga pieķeršanās dzīvei, griba elpot, ņemt to, ko dod daba, kultūra un tehnika. Iet līdzi šai dzīvei un nedomāt, kāda tai mērķība. Dzīvniecisks instinkts...

«Dzīvnieks!» smējās Ninete un skatījās, kā priežu garās ,ēnas gulstas pār ceļu. Sniega nepieradušās kājas sāka salt. Ninete griezās atpakaļ. Laikam uz pagātni, kā viņas domas bija uz turieni aizgriezušās, j Mežs kļuva retāks, un aiz ceļa līkuma pacēlās pilsē- j tas siluets. «Kurp man iet?» jautājums reāli nostājās ceļā. Kurp? Uz direktora dzīvokli?— tumšiem priekškariem aizsegta saule, smacīgs slimnīcas gaiss, vientulība divatā, Kalniņienes raudulīgā balss... Kurp? Bārs? — Gaišas ugunis mūžīgā naktī, sveši vīrieši,

sveši un daudzi... Nē, turp viņa negribēja. Bija darīts viss, lai no turienes izlauztos. Vai tagad lai viņa atgrieztos? Nē, nekad! Tur priecājās vīrieši. Sievietes ne. Vai tiešām vairāk ceļu nav dzīvē kā tikai šie divi? Vai šie divi ir nostaigājami, lai atrastu trešo? Tas trešais varbūt ved tieši nebūtībā?... Kurp?...

Bet vai līdzeklis kādreiz nekļūst par mērķi? Ninete pasmaidīja. Viņa atcerējās, ar kādu cītību viņa pagājušo vasaru mācījās rakstīt uz rakstāmmašīnas. Tas bija līdzeklis, lai tiktu par direktora kundzi, lai ieņemtu šo nezināmo, svešo stāvokli. Nezināmais ir arvien kairinošs. Sis līdzeklis varēja kļūt par mērķi, vienīgo veidu, kā iegūt uzturu. Viņa varēja aiziet tūliņ. Rokassomiņā bija trīsdesmit latu. Kādas dienas varēja dzīvot. Tad klabināt mašīnu no rīta līdz vakaram, diendienā, lai tikai būtu ko ēst un ko ģērbties. Sakalst un notrulēt pie šīs mašīnas. Kaut būtu kāda nozīme šai dzīves veida maiņai! Bet Ninete tur tāda neredzēja. Kaut kur dziļāk, kaut kur, varbūt dvēselē, ja tāda ir, btj'a lielais nemiers un bezmērķība. Zeme grīļojās zem kājām, nebija pamata. Ne ģimenes dzīve, ne bārs to nebija devis. Ja visu cilvēku dzīve būtu tāda — ēdiens, apģērbs un gulta — tad viņi taču nespētu dzīvot un zeme ātri atbrīvotos no viņu soļiem, gaiss — no viņu smacīgās dvašas un gaisma — no viņu netīrumiem. Vajadzēja būt kādai citai dzīvei, kas viņus saistīja pie kustības un vairošanās. Vajadzēja būt kādam spēkam, kas vada šo baru pretim nakošai dienai. Bet kur ir šī dzīve un šis spēks, un kāds tas ir — to Ninete nezināja un nezināja arī, kur to meklēt. Bet ticēt tam gribējās. Un, kam tic, to var

gaidīt. Bija jāvēro ceļi pa labi un kreisi. Vai viens no tiem neaizvedīs uz dzīves prieku un mērķību?

Pienāca arī pilsēta ar saviem daudzajiem ceļiem. Šie ceļi bija izbraukti, izieti un netīri. Bet likās — tie visi ved uz centru, uz direktora dzīvokļiem, minis-

trijām, bāriem, biržām un baznīcām. Tas bija dzīves kodols, mērķis, kas izgaist ar sasniegšanu, un sajūsma, kurā nav prieka.

Ninete bija pagurusi. Pat kājās, likās, bija salijušas bēdas. Aukstās ziemas kalošas slīdēja uz trotuāra. Cik pilsētas ceļi ir glumi! Ninete iekāpa pirmajā tramvajā. Bez šaubām, tas gāja uz centru. Ilgi viņa nebija braukusi ar šo demokrātisko satiksmes līdzekli. Bija savādi un neparasti. Blakus tai sēdēja strādnieki, sīkpilsoņi, parastā priekšpilsētas publika. Kāds vīrietis uztrauktā balsī sūdzējās par dzīves dārdzību un grūtiem laikiem. Viņa biedrs tam piekrita. Laimīgie! Tiem nebija bezmērķības. Viņu mērķis bija izkulties cauri lielajām nodevām, muitām un pelēko baronu iedzīvošanās kārei. Bez kurnēšanas viņi maksāja algas ministriem, ierēdņiem un likumu devējiem, lai no šiem pašiem mācītos tikumību, diženas runas un sajustu to zeltīto roku spaidus. Tam, kas apzinājās tikai zemes vai dārdošo mašīnu vērtību, tagad vajadzēja apgādāt valsti. Spēļu lietiņa bija iedota valdošās rokās. Viņas drīkstēja to nosmērēt, sadris-kāt, jo šīs rokas piederēja tiem, kurus uzturēja padotie viņu varai. Rotaļa bija visiem apriebusies ar savu netīrību un kropļainību. Bet valdošie vēl rotaļājās ar to, jo tā bija ienesīga nodarbošanās.

Tramvajs kunkstēja, lēni kustoties pa miegainām ielām. Viņa pasažieri tam kunkstēja līdz. Rīga izlikās tik veca un sadrupuši šinī saulainā ziemas dienā, ka tiešām nevarēja zināt, vai žēlot viņu vai skaisto zemes gabaliņu, kuram pielipināts šis vārds, vai visu to, kas ar viņu saistījās. Tramvajs apstājās uz stūriem, ilgi gaidīja nezin ko un nezin kādēļ. Tad brauca nesteigdamies uz priekšu, zinādams, ka viens un tas pats gabals jānobrauc vēl vairāk reizes. Nekur nebija kur steigties. Bija valsts, vara un maskots miers.

Tramvajā iekāpa pēdējā kara invalīds. Ar ironisku

smaidu mēģināja ērtāk novietot savu koka kāju. «Invalīdi...» Un Ninetei likās, ka viņa kaut ko ir sapratusi. Starp sevi un šo novārgušo, sirmo vīru viņa vairs neredzēja nekādas starpības. Bija invalīdu lielais laikmets. Tas nebija no svara, vai šie invalīdi bija garīgi vai miesīgi. Viņi ar savām fiziskām ciešanām un invalīdisko domāšanas veidu izplatīja gaisā nāvīgu tvanu. Šinī gaisā pagura arī tie, kuros varbūt vēl bija veselas domas pirmsākums. Sī dzīve bija kā nevarīga dzemdētāja, kurai jāmirst, dzemdējot jaunu.

Tramvaja kunkstieni pazuda lielo ielu trokšņainā nemierā. Publika mainījās. Aizgāja tie, kas visvairāk vaidēja; ienāca tie, kuriem nebija ko vaidēt. Arī Ninete izkāpa. Jā, arī viņas mājas bija te. Te, centrā, kur mazāk skanēja vaidu, bet vairāk nauda. Jā, šai ielas galā bija mājas. Vai iet turp? Kāds muļķīgs apzīmējums: «māja». Ninete viņā nejutās kā mājās. Drīzāk kā dzelzceļa piestātnē, kurā tā ar nepacietību gaidīja sava vilciena atiešanu. Tas nevarēja atiet, jo tam vajadzēja nezin no kurienes vēl pienākt, lai varbūt tāpat aizietu uz nezināmo.

Soli pa solim ceļš pieveda pie direktora Kazraga dzīvokļa. Piezvanīt nebija spēka. Uz mirkli viņa no tā bija izlauzusies. Vai atkal ļaut sevi tur ieslēgt un nomākt direktoriski piesmacinātā gaisā? Ninete stāvēja uz ielas un domāja par to, cik šausmīgi salst kājas. Direktora dzīvoklī bija pretīgi karsts gaiss. Tanī cilvēks noreiba, nepaspēdams ne sasildīties... Kaut kur pulkstenis nosita pusčetri. Tik ilgi viņa jau bija bijusi projām. Izlikās, ka tikai īsu mirkli. Bet varbūt viņa jau veselu mūžību klīda apkārt ar savām domām, kurām nebija ne reāla pamata, ne noteikta veida. Un atkal viņa atcerējās invalīdu tramvajā, direktoru, stenošu platā gultā, un pati sevi.

Direktora dzīvokļa durvis atvērās. Viņās stāvēja Kalniņiene.

— Vai, kundzīt! Vai tad zvans ir samaitājies, ka jūs stāvat uz ielas? Kungs nemierīgs, sūta mani pie loga, sak, vai kundze jau nenāk. Un jūs te nosalusi ...

Ninete ļāva Kalniņienei izrunāties, tad klusi, it kā vilcinādamās iegāja priekšnamā. Kalniņiene aiztaisīja durvis un ar divām atslēgām tās aizslēdza. Silts, smacīgs gaiss... Novilkusi kažoku, Ninete gāja uz ēdamistabu. Pretim nāca Kazrags.

— Vai tu jau augšā? — iesaucās viņa izbrīnē-jusies.

— Jā, uzcēlos. Domāju, ka pietiks gulēt. — Kazrags trīcēja no prieka, atkal ieraugot savu jauno sievu, kuras bālos vaigus ziemas sals bija pārvilcis ar sārtumu. Tikai acis bija ļoti nogurušas un lūpas nervozi raustījās, it kā gribētu pateikt neizteicamo.

— Tu tālu biji? — jautāja Kazrags.

— Jā, izbraucu uz Meža parku. Stipri sāpēja galva.

— Vai tagad pārgāja?

— Gandrīz.

Kazrags pielika savu plato, sviedru mitro roku pie Ninetes aukstās pieres. Ninete sarāvās.

— Nav karsta, — izvairījās viņa no Kazraga un nodomāja: «Cik riebīga ir dzīve!»

— Pusdiena būs auksta palikusi, — žēlojās Kalniņiene.

Viņi piesēdās pie galda: Kazrags vienā pusē, Ninete otrā. Skanēja dakšiņas un naži. Kazrags strēba savu 1 zupu gari un skaļi. Skaļi, ar dzīvniecisku kāri plikšķināja barību mutē.

— Mārcīt, vai tu nevari klusāk ēst? Es tev jau vairākkārt esmu to lūgusi. Es nevaru to paciest, tas padara mani nervozu. Nevajaga taču visu mūžu cilvēkiem likt just, ka tu esi ganos gājis.

Kazrags jau pats to zināja, ka tik skaļi neēd direktori, bet sajūsma viņš arvien to aizmirsa. Viņš arī nedusmojās par Ninetes aizrādījumu. Šie aizrādījumi bija daudz nepatīkamāki no citiem. No deserta Ninete atteicās. Viņa iegāja savā istabā. Tagad viņai bija morāliska tiesība to darīt: nebija jākavē Kazragam laiks — tas bija vesels.

VIII PAR NAUDU VAR NOPIRKT VISU

Dzīve bija iegājusi parastās sliedēs. Kazrags atkal gāja uz ministriju, kur viņš bija valdošs un tirānisks. Izciestās sāpes un nepatikšanas bija kādam jāatdara. Šo dusmu izgāšanas priekšmeti bija sīkākie ierēdņi, kuri vairs nekā nevarēja izdarīt direktoram pa prātam.

Ziemsvētki bija nodzīvoti. Janvāris bija aizgājis, februāra beigas bija saulainas un siltas. Rīdzinieki priecājās par katru saules staru, jo apnikusi bija garā ziema. Neviens vairs nedomāja, ka nāks vēl marts un aprīlis ar vēsām un lietainām dienām. To centās aizmirst un sev iestāstīt, ka tālu vairs nav ziedonis, kad varēs nomest ziemas smagumu.

Arī Kazrags cerēja uz vasaru. Gribēja ņemt atvaļinājumu un braukt uz kādu Vācijas kūrortu. Ninetei, kā Kazrags domāja, nebūtu par sliktu maza fiziska un garīga gaisa pārmaiņa, Kazragam labās slavas vairs nebija. Visi uz viņu skatījās ar neuzticību un ironiju. «Tas nav vairs no mūsu sabiedrības,» mēdza teikt, «tātad tam nav jāizrāda ne cienība, ne protekcija.» Ielūgumi uz dažādiem izrīkojumiem un viesībām pienāca arvien retāk, un tie paši palika neizlietoti. Kazrags klausīja Kalniņiem un mielojās tikai pie sava galda un tikai viens ar sievu. Viņš teica: «Nost ar sabiedrību, kura nav sabiedrība!» Ninete ar prieku uzņēma šo pārmaiņu.

Tā kā visi prieki Kazragam bija atņemti, visas senās vērtības zudušas, viņš atrada sev citu elku — tā bija nauda. Viņš bija apkrauts ar veikaliem un veikaliņiem vairāk kā jebkad. Viņam bija atļauts viss. Tas nav no svara, vai viens grēks vairāk vai mazāk. Sabiedrība tā kā tā skatījās uz viņu kā uz pazudušu avi. Naudu bija viegli krāt. Mājas dzīve maksāja daudz mazāk nekā senāk, viesības un tējas nebija jārīko. Ninetes apģērbi arī bija tie paši vecie.

Kazrags ar labpatiku noskatījās, ka nauda pamazām auga. Viņš sēdēja pa vakariem savā kabinetā, kurš tagad bija daudz piemīlīgāks nekā senāk, un arvien no jauna pārskaitīja bankas grāmatiņās noguldītās summas. Viņš darīja to ar tādu pat sajūsmu, kāda viņu pārņēmda, glāstot Nineti. Tūkstoti pie tūkstoša varēja pielipināt. Tūkstoši nesa jaunu tūkstoti, kurš savukārt bija nācis pasaulē tikai tādēļ, lai dzemdētu sev līdzīgu. Nauda čaukstēja un skanēja. Tas bija džacbands, pie kura dejoja Kazraga dvēsele, Kazrags bija nācis pie slēdziena, ka tā ir vienīgā deja, kuru dejo tikai uz priekšu un nekad atpakaļ. Viņš arī zināja, ka par naudu var nopirkt visu: stāvokli, godu un sabiedrību.

«Gan es jums parādīšu!» draudēja viņš, vedot savus rēķinus. «Es jums aizbāzīšu mutes un likšu atkal līst maņā priekšā. Lai tikai šī summiņa drusku pieaug! Arī manu sievu jūs dievināsit. Vai nav daudz tādu pat dāmu mūsu sabiedrībā?» Un viņš klusi šo dāmu vārdus uzskaitīja. Tur bija ierēdņu, komersantu, žurnālistu izdevēju šķiru priekšstāves. «Zinām tās dāmiņas un no kurienes viņas nākušasl Katrai vai desmit pagātnes aiz muguras! Tagad viņas runā

par morāli! Lai tikai pieaug mana naudiņa, tad man un manai sievai ari būs morāle.»

Kazrags audzēja rūgtumu. Tas vairojās līdz ar naudu. Viņš bija bijis pārāk sentimentāls visu šo laiku. Vajadzēja atrast šai sievišķīgai sajūtai pretspēku. Tas bija atrasts. Dzīve bija piepildīta un varēja ritēt normāli. Darba bija tik daudz, ka tikko varēja veikt. Viņš bija dažās akcijsabiedrībās par biedri. Sēdes un sapulces. Nācās arī satikt daudz komerciālo aprindu cilvēkus. Bija jāinteresējas par biržu. Bija sirsnīgi jāspiež roka ebrejiem, pret kuriem senāk tas izturējās ar īgnumu un riebumu. Tagad Kazrags neatteicās ne no kā. Viņš dzīvoja latam, jo latam vajadzēja atdot viņam visu to, ko viņš bija zaudējis.

Pilnīgi saprotams, ka tagad viņš varēja mazāk laika ziedot savai sievai. Ninete reti tika apgrūtināta ar viņa klātbūtni. Viņš vairs neinteresējās, ko viņa domā un ko jūt, kā pavada laiku. Viņa bija, un ar to pietika. Viņš pat vairs nevarēja saprast savas kādreizējās sentimentālās izjūtas, kad viņš stundām ilgi varēja stāvēt pie loga un gaidīt Nineti pārnākam. Tagad bija darbs un jauneklīgai mīlai vecajā sirdī bija jāpārvēršas par prātīgu un nosvērtu. Visur bija jāiestājas ikdienai, jo tā ir tā, kura dzīvei dod pamatu. Viņš noskūpstīja savu sievu rītos un vakaros, apjautājās par viņas veselības stāvokli. Saņemdams labvēlīgu atbildi, viņš pēc mirkļa to jau aizmirsa un nodevās savām kalkulācijām, jauniem plāniem un izredzēm.

Viņu bieži apciemoja vecais Salmiņš, kuram arī naudas nekad nebija par daudz. Salmiņš tagad nebija tikai viens tērētājs, bet arī otrs — Zelmas vīrs. Kazragam šie Salmiņa apciemojumi bija nepieciešami, jo pašam tam bija ļoti maz sajēgas par vei-

kala gaitu. Salmiņa aizrādījumi bija arvien lietišķi, kuros tas neaizmirsa arī pats savus labumus.

Direktora dzīvoklī bija tāds klusums, ka bieži likās, ka to neapdzīvo dzīvas būtnes, bet gan gari, kuru kustības un valoda ir tikpat bezskanīga kā pukstēt apstājusies sirds. Katrs skaļāks vārds bija jau notikums. Ja caur cieši noslēgtajiem logiem neieplūstu ielu troksnis, tad varētu domāt, ka skaņas pasaulē ir izmirušas. Arī virtuvē savas balsis pacēla tikai trauki, kas, piesizdamies viens otram, sarunājās savā īpatnējā valodā. Kalpone aiz ekonomijas bija atlaista. Kalniņienei nebija vairs ar ko sarunāties. Runāja gan viņa ar plīti, uguni un katliem, bet šīs sarunas tika vestas klusā balsī. Dievam viņa dziesmas vairs nedziedāja. Tam pašam tagad vajadzēja bez aizrādījumiem saprast, kas darāms un kas ne. Dievs labi dar ko darīdams. Viņam tur, augstajos debešos, vajadzēja redzēt, ka Kalniņienei tagad bija darba pilnas rokas. Tas brīvais laiks tikai bija tā melnā nakts stundiņa, kuru pats dievs devis miegam. Kad tad lūgšanas skaitīt?

Ninete dzīvoja pa savu istabu. Citas viņa nemīlēja. Tām viņa slīdēja cauri kā ēna. Viņa lasīja ļoti daudz. Pirms gan no gara laika, vēlāk šī nodarbošanās sagādāja viņai prieku un kļuva nepieciešama. Grāmatām viņa naudu nežēloja un stingri to pieprasīja no Kazraga, kurš tagad ne labprāt gribēja atvērt savu maku.

Vakarus Ninete bieži pavadīja pie Ainas Vējiņas, kur sapulcējās daždažādi no visām sabiedrības šķirām. Tie bija tādi, kas interesējās par mākslu, progresīvo domu, bet vismazāk par to, kādi grēki tika pierakstīti viņu paziņām. Ninete sāka nojaust, ka ir vēl daudz citu lietu dzīvē, pēc kurām sniedzas citi. Katram no šiem apmeklētājiem bija sava iemīļota doma, kuru tas aizstāvēja un centās izplatīt. Viņiem visiem bija drusku vairāk, nekā ikdiena to prasīja. Bet Ninetes dvēsele tomēr palika tukša un neaizskarta. Viņa labprāt klausījās sarunās, bet nekam nepiekrita, ne arī noliedza. Neviena doma, ne ideja nevarēja sasniegt viņas dvēseli, kura bija pārvērtusies par klīstošu ledus kalnu, kas neatrod miera plašajos dzīves ūdeņos. Varbūt par iemeslu bija arī tas, ka Ninete neuzticējās šiem teorētiķiem, kuru dzīve bija bieži pretstats viņu idejām. Ninetei likās, ka tie ir skaļu frāžu runātāji kā tie tur, otrā sabiedrībā. Tikai te frāzēs izteiktās domas bija daudz lietišķākas un tuvākas Ninetes būtībai, un, skatoties jūsmīgos runātājos, gribējās ticēt, ka viņi kādreiz sevī atradīs spēku un sāks dzīvot un darboties saskaņā ar savām domām. Te nebija ne pilsoniskā miera, ne aptaukotās morāles, zem kuras aizsega notika vislielākās neķītrības. Te neslēpa ne grēciņus, ne grēkus. Attiecības bija daudz vienkāršākas un līdz ar to daudz tīrākas. Visi bija jauni, jautri un optimiski skatījās nākotnē, ticēdami sev un savam liktenim. Ninete bija skumjākā starp visām.

— Ninet, — teica Aina Vējiņa, — jūs nemaz neesat cilvēks, bet sastingusi lelle. Senāk jūs tāda nebijāt.

— Viss mainās, mīļā Aina. Kādēļ jūs gribat, lai es nemainītos?

— Jūs esat pārāk ieslēgusies ar savu veci. Kas tā par dzīvi! Jums vajaga atrast mīļāko.

— Tas nav grūti, bet šausmīgi banāli. Negribas darīt to, ko dara visi. Grūti atrast sabiedrībā dāmu, kurai nebūtu mīļākā. Ja nav, tad tikai tādēļ, ka grēka gadi ir aizgājuši vai arī ārējais izskats pārāk atbai-

doss. Bet mīļākos grib visas. Tās, kam nav, skaļi nopeļ tās, kurām tādi ir, bet klusumā tās apskauž.

— Tāda jau tad laikam ir dzīve.

— Varbūt arī. Bet es negribu. Negribu darīt taisni tā, kā dara tās, tās godīgās.

— Bet kas tā par dzīvi? Ja citi cilvēki ēd, tad jūs arī negribēsat ēst?

— Tas nav tā. Bez ēšanas nevar dzīvot, bet bez vīriešiem var.

— Daudz ko var! Var jau arī badoties, bet kas par jēgu? Fēlikss Smits kļuvis pavisam cits cilvēks no tā laika, kad es viņu savaņģoju. Pat pindzelēt sācis daudz labāk.

— Jā, Fēlikss... — Ninete pasmaidīja.

— Jo jūs tikai nedomājat man atņemt! Varbūt es viņu drīz pametīšu — tā ir cita lieta. Bet tā atņemt — sirds var sasirgt uz visu mūžu.

— Varat būt droša, mīļā Aina. Es Fēliksu neņemšu. Es pagaid'ām negribu neviena.

— Zinu, kādas jūs esat, tās skaistās. Jums viegli pateikt: negribu, kad jūs visi grib.

Aina Vējiņa gleznoja Ninetes portreju. Patiesībā — ne viņas, bet viņas dvēseles atspulgu krāsās un līnijās. Ninetei pat likās, ka viņa saprot šo gleznu. Ja ne saprata, tad, mazākais, bija prieks uz to skatīties. Un tas bija apmierinājums pozētājai un gleznotājai.

Bija arī dienas, kad Ninete atstāja savus jaunos draugus un sēdēja istabā. Bet Aina to atcerējās, aizgāja uz patvarīgi vilka sev līdz. Gan uz izstādēm, priekšlasījumiem, gan vienkārši uz ielas svaigā gaisā. Bieži viņas sēdēja arī kafejnīcās un vēroja publiku. Aina šos novērojumus pārvērta karikatūrās, kuras Nineti pārsteidza ar savu smalkumu un asprātību. Ne ar ko tās neatgādināja citus latviešu karikatūristus, kuriem komiskās līnijas vietā bija vulgāri plankumi. Nineti uzjautrināja arī pats karikatūras

radīšanas process. Aina to pavadīja sarkastiskiem izteicieniem un veica šo darbu ar meistarisku veiklību. Bet Ninete novērojumus kafejnīcā uzglabāja dvēselē un asināja ar tiem savu visu noliedzošo prātu. Tādi te viņi sēdēja pie savām kafejas glāzēm — akli pret sevi un citiem! Viņi lasīja savus laikrakstus un runāja savas runas. Pat gribēja te lidot uz Erosa vieglajiem spārniem. Sejas bija tikpat ikdienas duļķainas kā brūni balsinātais šķidrums. Bet kaut kur vajadzēja laiku pavadīt arī viņai, Ninetei, tāpat kā visiem šiem daudziem, kas bieži pret savu gribu dzēra kafeju un ēda kūkas.

Savādi bija tas, ka Ninete pa visu šo garo laiku nebija satikusi nevienas no savām senajām biedrenēm. Varbūt tās izvairījās no viņas, baidīdamās to kompromitēt ar sevi. Bet kādu vakaru, ieejot kādā klusākā kafejnīcā, Ninete sastapa vienu no tām. Tā bija 0|a, gara tumšmate dziļi iekritušām acīm. Viņa sēdēja viena pie galdiņa un dzēra tēju un, kā likās, vēl ar riebumu. Bez šaubām, bija izsalkusi. Ninete piegāja klāt un sasveicinājās. 0|a nosarka no laimes.

— Es labprāt gribētu ar tevi parunāties, — teica Ninete, — man šausmīgi gribas ēst. Iesim citur, kur var paēst. Vai tev ir laiks?

— Bet tu taču ienāci, lai dzertu kafeju. \

— Es negribu vairs. Es gribu ēst.

Oļa piecēlās. Viņa saprata Nineti. Viņai bija ļoti skumji, jo viņas izsalkums bija pat saskatāms viņas sejā. Viņas aizgāja uz tuvāko restorānu. Ninete pasūtīja vakariņas. Oļa ēda klusēdama. Ninete arī viņu netraucēja un centās uzlikt tai uz šķīvja labākos kumosus. Kad viesmīlis pasniedza kafeju, Oļa teica:

— Tu laikam esi ļoti laimīga, Ninete? Tev vairs nav jāstrādā.

— Jā, to man nevajaga. Bet laime nav tik viegli noķerama. Tas ir arī savāds jēdziens: laime. Kas vienam laime, otram — nelaime.

— Es arī tā nedomāju — laime. Bet tev ir daudz labāk. Tev ir miers un viss nepieciešamais. — Oļa sāka sūdzēties par sliktiem laikiem. Tagad pat zeķes jālāpa. Kas senāk par to domāja? Iesācējai bārā ir vieglāk tikt pie naudas nekā tai, kura ilgāk strādājusi. Darbs tāds: kam lielāka prakse, mazāks atalgojums. Ja bāra dāma ir zaudējusi darba spēju, neviens par to nedomā, lai gan viņa savus labākos gadus ziedojusi vīriešiem — labākās sabiedrības labākajai daļai.

— Bet tev par tiem nekā ļauna nedrīkst teikt: tu tagad pati piederi tai šķirai.

— Nerunā niekus, Oļa, — teica Ninete. — Es piederu pati sev, jums, varbūt kādai citai šķirai — pati to nezinu.

— Man tagad iet sevišķi slikti: grumbas sejā pie visa vainīgas.

— Jā, — nopūtās Ninete, — mūsu ziedu laiki ātri paiet. — Viņa iedomājās sevi. Arī viņai būtu pienācis tas pats liktenis, kas šai novārgušai meičai apvalkātā mētelī. Tiešām viņa varēja būt laimīga. — Nu pastāsti man ko par citām!

— Ko lai stāstu? — Daudzas jau cietušas darba frontē un veseļojas slimnīcā. Mums šīs Veneras dāvanas biežāk jāsaņem nekā tām tur — uz Marijas ielas. Zināma lieta: jo viesis smalkāks, jo bīstamāks. Pat nav kam sūdzēties, kam protestēt. Ciet.

Viņas parunāja vēl brītiņu. Ninete samaksāja rēķinu, atlikušo naudu ielika Oļas somiņā un teica:

— Tagad eji mājās un kaut vienu nakti labi izgulies.

Viņas izšķīrās. Ninete steidzās uz mājām. Bija tik skumji, ka gribējās raudāt. Sūdzēties par kādu netaisnību, kurai nebija vārda, jo neviens to neredzēja, bet kura kā briesmīgs nezvērs raudzījās no katra stūra. Atkal Ninete pēc ilgiem laikiem bija pieskārusies reālai dzīvei. Tur nebija ne mazākās poēzijas. Tas bija prieks bez prieka, kas pamazām sadriskāja dvēseles, miesas un visu dzīvi.

Ninetes mājas īstenība, cik nospiedoša arī tā nebija, atļāva viņai mazu daiļumu — kā vientulību un iespēju darīt, ko grib, vai nedarīt nekā, gulēt uz dīvāna, plaši atvērtām acīm skatīties, kā saules stari rotaļājas logā.

Arī ielas šovakar bija pārāk reālas ar savu pus-izkusušo sniegu un dubļiem. Vējš šūpoja kailos kokus un līdz ar tiem ēnas pelēkā sniegā. Laternas mirgoja nespēkā, radot dzelteni miglotu gaismu tikpat nespēcīgi ielenktiem. Debess melnas kā katafalks. Vesels mākoņu sabiezējums gulēja pār Rīgu. Vajadzēja. būt astronomam, lai varētu ticēt, ka aiz šīs necaurredzamās segas mitinās dzejnieku apdziedātās zvaigznes un mēness. Bet visi nebija astronomi un tādēļ skuma bezcerības tumsā. Ormaņi un auto taš-ķīja dubļus. No tiem gājēji neizvairījās, jo tie likās tikpat neizbēgami kā nakts tumsa.

Ninetes sejā iesitās lietus lāses, sajauktas ar sniegu. Nepatīkami tās līda aiz mēteļa apkakles un lipināja ciet acu plakstus.

«Var būt, ka man jāpateicas dievam, ja viņš tāds ir,» domāja Ninete tālāk, «ka tagad man būs silta istaba, maize un miers. Nabaga meičas! Dzīvē kādreiz ir nelaime, kura ir jāuzskata par lielāko laimi.»

Tanī vakarā Kazrags bija labā garastāvoklī. Pie vakariņu galda, uzliekot sev biezu šķiņķa gabalu uz šķīvja, viņš teica:

— Nu, Ninet, tās lietas iet.

— Kuras? — nesapratnē jautāja Ninete. Pēdējā laikā viņa tā bija atsvešinājusies no sava vīra domā-sanas veida, ka nevarēja vairs atminēt tā domas, lai gan senāk to viņa vienmēr spēja.

— Šodien man bija labs ķēriens.

— Kas par ķērienu?

— Ak tu, mans dievs, kā tu nevari saprast! Maza operācija, kurā diezgan daudz naudas nopelnīju. — Viņš sulīgi smaidīja savā platajā sejā. — Tagad iet. Mēs varbūt drīz vien būsim turīgi ļaudis un es tai ministrijai varēšu teikt ardievas. Nav jau slikti: zināma uzticība, sakari — ar tiem arī var ko darīt. Algas dēļ tur nav vērts sēdēt, aizņem daudz laika. Iedomājies: no desmitiem līdz trim. Pašam tikai atliek tā vakara stunda.

— Varbūt būtu arī labāk, — nekā nedomādama, teica Ninete. Tad paskatījās uz Kazragu un piemetināja: — Cik tu esi kļuvis naudkārīgs!

— Naudā mūsu nākotne.

— Varbūt arī.

— Vai tu negribi sev ko nopirkt! Tagad es tev drusku varu iedot.

— Nē, pateicos! Man nekā nevajaga.

— Tad ir labi. — Par šādu atbildi Kazrags bija tīri priecīgs un vairāk ar savu piedāvājumu neuzbāzās sievai.

Kazrags bija atspirdzis. Izskatījās pat jaunāks. Sejā vairs nebija vecīgās gļēvulības. Acis neraudzījās bailīgi kā pirms dažiem mēnešiem, kad viņš no katra stūra gaidīja jaunu nelaimi.

— Tu esi atspirdzis, — teica Ninete, viņu vērojot.

— Jā, tagad man ir laba ēstgriba. — Viņš to pierādīja, uzlikdams jaunu porciju uz šķīvja. — Tu uz manis nedusmojies, Ninete, ka pēdējā laikā atstāju tevi gluži vienu. Bet tici, ka tas viss notiek tevis dēļ. Es gribu, lai tu varētu visiem atdarīt, ko viņi ir tev darījuši. Domā, ka man nav sirds, ka ir tikai ve-

cums? Es vēl ilgi dzīvošu, vēl man daudz darba. Un mans darbs tev, Ninet.

Bet Ninetei viss tas nebija vajadzīgs. Viņa pat neredzēja, ka Kazrags ko darītu. Kazragam tomēr likās, ka Ninete ņem dzīvu dalību viņa finansiālās operācijās, kaut ar to vien, ka viņa atteicās no sievišķīgās kāres mētāt naudu. Tātad arī viņa to krāja. Viņš domāja, ka tā ir klusa noruna bez norunas un ka viņam ar sievu ir viens un tas pats mērķis. šī pārliecība deva viņam vēl vairāk spēka strādāt sāktajā virzienā.

Starp retajiem Kazraga apmeklētājiem bija Ķiplo-ciņš ar sievu. Viņš bija kļuvis ļoti mājīgs un ģimenisks. Tas parādījās iekš tā, ka viņš vairs nemīlēja restorānus, dejas grīdas un spilgtkrāsainas kaklasaites. Kā jau tas parasti mēdz būt pie vīriešiem, viņa lielā mīla uz Valliju bija izgaisusi. Viņš tagad to mīlēja kā sievu. Šāda mīlestība arvien pamudina vīriešus apskatīties pēc citas sievietes, kuru varētu mīlēt ne ar vīra mīlestību un kura nebūtu līdzīga šai sievai, kas sastopama katru dienu virtuvē, pie galda un gultā. Vallija šo pārmaiņu nejuta, jo arī viņā šī pati bija notikusi. Mierīgi klusā dzīvē, kurā nebija nekādu rūpju, viņa labi iedzīvojās ierēdņa kundzes lomā. Pašai sev neapzinoties, viņa visu sāka vērtēt no tā viedokļa, cik zināmais fakts un atgadījums var atnest tai labu.

Vallija redzēja, ka Ķiplociņš nav vienīgais skaistais vīrietis pasaulē, ka viņa gudrība ir diezgan vienpusīga, ka erotika nav vien laulībā, bet gan visbie-žāki ārpus tās.

Ķiplociņa gaitas bija izietas. Viņa puiša gadi bija bijuši nemierīgi un vaļīgi. Turpretim Valliju laulība bija atsvabinājusi no jaunavības cietuma. Viņa alka dzīves un meklēja to visur, pat tur, kur tā nebija atrodama. Bieži viņa apciemoja Nineti, gribēdama no tās smelties vai visas dzīves gudrības. Bet Ninete bija ļoti atturīga. Vallijas pārmaiņas viņai nepatika. Viņa tagad tuvojās tam Ninetes tipam, kuru tā jau sen bija aprakusi pagātnē. Bet Vallijai bija vēl piemaisīts pilsoniskais aizspriedums un apmierinātība ar esošo. Savu mērķi viņa bija sasniegusi, un tagad tā atpūtās no saviem cīniņiem. Ķiplociņi bija tuvu tiem, kuri pildīja Melluma kundzes un tai līdzīgu dāmu zalonus. Trūka tikai nepieciešamās naudas un stāvokļa, lai viņi starp šiem pilsoņiem ieņemtu savu vietu. Bet tas bija tikai laika jautājums. Un kas var zināt, vai šie senie labie draugi nebūtu ar mieru viņu pazudināt, ja no tā varētu iegūt sev kādu labumu. Viņi bija ierēdņi, un ierēdniecisks bija to domāšanas veids. Citādi tas nemaz nevarēja būt.

Vallija visbiežāk apmeklēja Nineti tad, kad vajadzēja pasūtīt jaunu apģērbu. Ninetes aizrādījumi bija šinī jautājumā ļoti svarīgi. Ninete ar īgnumu pavadīja viņu pie drēbnieces, bet atteikt negribējās. Vallija mācēja Ninetei ļoti labi atgādināt, ka viņa ir pateicību parādā par to laimi, ko tā ar savu vīru bija ielikusi Ninetei klēpī. Tā jau tas mēdz būt, ka par kādreiz darīto labu ir jāatmaksā tūkstoškārt un jāmaksā visu mūžu. Cilvēki, kas negrib kļūt par mūžīgiem parādniekiem, labāk lai nesaņem no saviem līdzcilvēkiem nekādus pakalpojumus. Vallija aicināja, un Ninete gāja līdz.

Nekur sievietes raksturs, šķira un tieksmes tā neparādās kā pie drēbnieces. Labi būtu, ja visi tie vīrieši, kuri grib doties laulības ostā ar pilsoņu meitām, slepus noskatītos un noklausītos drēbnieces pieņemamā istabā. Drēbniece ir cilvēks, kuru, pēc šo dāmu domām, var kalpināt visādi. Viņai ir jāizcieš katras dāmas neveiksme, garastāvoklis, dabas dotā kroplainība, jāizpilda gluži neiespējamas iedomas un jāpadodas dāmas bezgaršībai, kuras sekas vēlāk pašai ne vien jādzird, bet arī jājūt. Ja augums nav tāds, kādam tam vajadzēja būt, tad tur ir vainīga drēbniece: apģērbs nav labi pašūts. «Lūk, tai un tai tāds pat fasons — un kā stāv! Jūs nesaprotat, jums nav gaumes!» Protestēt nedrīkst. Nedrīkst teikt dāmai: «Jūsu stāvs pie tā ir vainīgs.» Ja bieži šo taisnību nabaga drēbniece liktu dzirdēt savām dāmām, tad viņa drīz vien paliktu bez maizes.

Ninetei vajadzēja stundām ilgi skatīties, kā Vallija un citas dāmas grozās pie spoguļa un šķirsta paraugu lapas. Viņas šķirstīja tās bez apnikuma. «Vai nevajadzētu tā un tā? Vai man tas labi izskatītos? Varbūt no tā parauga paņemtu to un pieliktu pie tā? Tad iznāktu vēl smukāk.» — «Tā nevar,» protestē drēbniece, «nebūs stila.» — «Bet es tā gribu.» — «Labi.» — «Jūs nekad nesaprotat, ko es jums saku, tādēļ apģērbs neizskatās tāds kā paraugā.» Pat šajos apģērbos, kuri bija bezdarbīgo dāmu vienīgā nodarbošanās, nevarēja saskatīt ne mazāko fantāziju. Arī te bija citiem jādomā par viņām.

Sēžot pie drēbnieces, dāmas no apģērbu jautājumiem, kuri šķitās neizrunājami, tomēr pārgāja pie citiem. Visbiežāk viņas mīlēja atstāstīt klāt neesošo dāmu biogrāfijas vai tikai pikantas epizodes. Šīs sarunas vislabāk varētu apzīmēt par klačām. Tika atrisināti arī intīmi jautājumi, kuru apspriešanai drīzāk noderētu skaistuma kopējas zalons vai pat ārsta kabinets. Pie drēbnieces varēja runāt visu. Tā nebija iela, kur garāmgājēji varētu noklausīties sarunā, ne godīga māja, kur dzīvo godīgi pilsoņi. Tā bija drēbnieces pieņemamā istaba — pavisam kaut kas cits: strādnieces dzīvoklis, pret to nevajadzēja izturēties ar cienību un kautrību. Te varēja izliet visus padibe-ņus, izliet visus netīrumus, kas bija salasīti pa godīgām mājām. Drēbniece šinīs sarunās mierīgi klausījās, uzlaikojot apģērbus un skarot savu dāmu sviedrainās miesas un netīro veļu. Drēbniece labi to zina, kādas izskatās šīs dāmas, kad viņas novelk apģērbus: tīra veļa ir retums taisni pie šām cēlajām dāmām. Nekautrīgi viņas novelk čaukstošo zīdu un rāda savus netīrumus. Kaut tikai āriene spīdētu! Kas zem tā, to taču neredz.

Arī Vallija bija iegājusi dāmībā un jutās kā zivs ūdenī. Veikli viņa mācēja komandēt drēbnieci, veikli runāt par jaunāko modi, neveikli izmeklēt fasonus un maksāt rēķinus. Viens viņai tikai sagādāja rūpes — ka nevar pārspēt daudzas. Naudas nebija pietiekoši. So naudas trūkumu viņa gribēja izlīdzināt ar Ninetes gaumi un fantāziju. Tas viņai arī izdevās tādās reizēs, kad Ninete pārvarēja savu vienaldzību pret tiem apģērbiem, kurus Vallija taisījās vilkt mugurā. Kādam taču bija jānāk palīgā. Ķiplociņš vairs neinteresējās par to. Tam bija gluži viena alga, ko viņa sieva uzvelk un novelk.

Arī Mellums šad tad atnāca pie Ninetes. Viņš sēdēja ilgi un klusi. Kādreiz viņam likās, ka tas cer un gaida Ninetes mīlestību, kurai jāatnāk, bet dažreiz šī cerība pazuda kā dzirkste tumsā. Un šī bezcerība tad parādījās katrā viņa kustībā un vārdā, pat darbā tā atspoguļojās. Mājas dzīve bijā sabrukusi. Ne ar kādiem spēkiem tā vairs nebija sasaistāma. Katrs gāja savu ceļu, neievērodams viens otru. Sī ievērība bija tikai asās piezīmēs un ironijās, kas bieži pārgāja skaļos skandālos. Mellums runāja par šķiršanos, bet sieva šinī jautājumā cieta klusu. Viņa laikam cerēja uz vīra labošanos. Bet Mellums juta, ka viņš pazudīs galīgi. Kaut arī nebūtu Ninetes, pie sievas viņš nespētu vairs atgriezties.

— Ninet, — teica Mellums, — apdomājaties. Tikpat jums nav nekāda dzīve ar Kazragu. Es jūs ļoti, ļoti mīlēšu, kā to daru jau tagad. Kazraga karjera nebeigsies labi: viņš pārāk ir ieslīcis dažādās spekulācijās. Agri vai vēlu — viņam būs jāatstāj ministrija.

— Man tas ir vienalga. Nekas nemainīsies, ja es būšu jūsu sieva. Un es nezinu, vai jūs gribēsat precēt sievieti, kura jūs nemīl. Arī jūs apdomājat.

— Es to esmu jau darījis un ticu, ka ar laiku jūs mani mīlēsat. Mana mīla būs tā, kas jūs pārvarēs.

— Cik garlaicīgi: ar laiku. Par to, kas būs, arvien ir jāšaubās. Un, ja tas tomēr tā nebūs, tad mēs būsim tie nelaimīgākie starp nelaimīgiem.

— Eš esmu ar mieru būt nelaimīgs, bet tikai ar jums.

— Pieaudzis vīrietis nedrīkst runāt kā jauneklis. Bez tam nesaprotu: kādēļ man jāprec taisni jūs? Ir jau arī citi vīrieši, kuri mani labprāt ņemtu par sievu, neievērojot to, vai es mīlu vai ne. Zem tādiem noteikumiem es mierīgi varu palikt pie Kazraga. Atkrīt šķiršanāš un jaunas saistīšanās neērtības.

— Jūs nerunājat sievišķīgi.

— Es runāju mierīgi.

Mellums tomēr negāja projām. Viņš palika sēdot un mieloja savas acis pie Ninetes. Viņi dzēra kopā tēju, gāja uz kafejnīcu vai kino vai vienkārši pastaigājās.

Kādreiz, ejot pa Valdemāra ielu, viņi satika Mel-luma kundzi, kura nepameta uz viņiem skata, bet pagāja garām piesarkusi.

— Cik netaisna ir jūsu sieva, būdama uz mani greizsirdīga! Es nemaz nemēģinu jūs saistīt, bet turpretim — atkratīties. Kādēļ viņa dusmojas?

— Varbūt taisni tādēļ, ka jūs spēlējaties ar viņas mīļo vīru kā ar to skumjo Pjero, kas sēž jūsu istabā uz spilvena. Tas ir nedzīvs, bet es esmu dzīvs.

— Mans Pjero — es viņu ļoti mīlu. Ar viņu es nespēlējos, jo arī viņš priekš manis ir dzīvs. Un spēlēties ar Melluma kundzes vīru? — Nē. No nepatī-36.1

kamā stāvokļa viegli var izkļūt. Es neesmu vainīga, ka neesat vīrišķīgs.

— Ko jūs gribat? — jautāja Mellums aizsmakušā balsī. — Vai gribat, lai es jūs vienkārši nožņaudzu?

— Atstāsim traģēdiju traģiķiem: mēs esam tikai komiķi.

Mellums aizgāja mājās, aiznesdams līdzi Ninetes vārdus: «Esat vīrišķīgs!» Vai vīrišķību viņa redzēja attieksmē?

Tā lēniem soļiem dzīve gāja uz priekšu. Katrs nesa savu dvēseli ar visām viņas savādībām nākošās dienās. Tām vajadzēja būt saulainām, jo viņas gāja pavasarī. Bet pavasaris šogad bija vēls. Viņš nāca lēni un apdomīgi. Zeme bija piesūkusies pilna grēka, un to nedrīkstēja tik drīz atbrīvot no ledus sloga. Kad ledus nokusa, atnāca auksti vēji, sev līdzi atvezdami lietu, sniegu un pat krusu. Kad izkusa krusa, vajadzēja notecēt ūdeņiem. Netīri un sadusmoti tie tecēja ilgi, kamēr upes bija piepildītas un lija pāri malām. Jūra neņēma šos netīros ūdeņus, bet ar saviem viļņiem dzina tos atpakaļ. Saule bija skopa un nedeva spēka kokiem sazaļot. Brūnie pumpuri ilgi gaidīja, zaudēja pacietību un plīsa no dusmām bez saules, tikai tās siltumā. Arī zāle līda no pelēkās zemes. Debesīm cits nekas neatlikās kā padoties un teikt: «Te jums būs pavasaris, kaut arī tāds bēdīgs.» Rīga to saņēma.

Cilvēki domā arvien uz priekšu. Un maija vidū Kazragi sāka domāt, kur pavadīt vasaru. Kazrags par to runāja pie pusdienu un vakariņu galda. Skaļi viņš filozofēja par vasaras atpūtas nepieciešamību, klusi skaitīja naudu un prātoja, kur šī atpūta maksātu mazāk. Par ārzemēm viņš vairs nerunāja. Tas liktu ķerties pie bankā noguldītām summām, un tur, aiz robežas, viņš nevarētu taisīt nekādus veikalus. Palika jūrmala, bet tai pretojās Ninete: tur viņai šovasar negriboties braukt. Tur bija jāredz tie cilvēki, kuri viņai bija tik pretīgi kļuvuši. Tur būs arī Mel-lums, no kura apciemojumiem viņa taisni gribēja atpūsties. Mellums uz vasaru lika lielas cerības. Nine-tes nervi esot noguruši, jūrmalā tie atpūtīšoties un Ninete varēšot mierīgāki un nopietnāki spriest par visām lietām.

Sāpīgi bija arī Ninetei staigāt pa tām pašām vietām, kur viņa bija bijusi tik jautra. Bija arī tur bijušas skumjas un neveiksmes, bet tām bija praktisks raksturs. Tur nebija sasāpējusē dvēsele, kurai bija sāpīgs pat maigākais pieskāriens. Nebija vēl pilns gads, bet tik daudz bija mainījies. Liels dzīves ceļa gabals bija nostaigāts. Nostaigāts bez prieka un sajūsmas. Vilšanās tam bija sekojusi ik uz soļa. Ninete negribēja redzēt ne priedes, ne jūru, negribēja gaidīt katru dienu Kazragu atbraucam.

— Zini, Mārcīt, — teica viņa kādu vakaru. — Es labprāt gribētu vasaru pavadīt uz laukiem gluži mierīgi. Tur, man liekas, ir tā labākā atpūtas vieta.

— Bet tu garlaikosies, mīļā.

— Vai mēs tagad arī nedzīvojam tāļu no visām izpriecām? Un, kā redzi, es nejūtos slikti. Es daudz lasīšu, staigāšu. Būs labi.

— Nezinu, nezinu.

— Tas maksās ļoti maz.

Sī pēdējā piezīme patika Kazragam, un viņš piekrita.

— Bet kur?

Ninete šo jautājumu viegli izšķīra. Viņa atcerējās, ka tai ir pazīstami saimnieki Zemgalē. Tie ir jau vecāki cilvēki, kuriem nav neviena tuvinieka, un viņa nešaubījās, ka tie viņu uzņems ar prieku. Tanī pašā vakarā viņa uzrakstīja vēstuli.

Kazragi atkal ēda pusdienas un vakariņas klusēdami. Sezonas temats bija izrunāts un atrisināts.

Kazrags paliks Rīgā un turpinās rūpēties par nākotni, kurai vajadzēja būt laimes pilnai. Ninete šinī nākotnē atgūs zaudētos spēkus un jautrību. Kazrags bija apmierināts. Izbraukt katru pēcpusdienu uz jūrmalu būtu nogurdinoši, un ne katru dienu tas būtu iespējams. Nineti atstāt tur vienu arī nebija patīkami. Sirdī var iezagties atkal šausmīgā greizsirdība, ar kuru cīnīties būtu pārāk grūti, sevišķi tagad, kad bija jādomā arī par citām lietām. Tādos apstāk|os varēja pazaudēt Nineti un nolaist veikalus. Tur, lauku vientulībā, Ninete būs pilnīgā drošībā. Un viņa sirds būs mierīga. Viņa sieva bija prātīga, ļoti, ļoti prātīga. Pat vasaras tualetes tagad nebūs jāgādā. Cik tādas lietas maksāja, to Kazrags labi zināja.

Kādu dienu maija beigās Ninete sāka kravāt savas ceļa somas. Tās nebija lielas. Ko viņās lai liek, braucot uz laukiem? Lauki neprasa nekā, viņi tikai sniedz. Dabai gluži vienalga, kādās tualetēs tur staigā pilsētnieki.

Pēdējo vakaru pirms braukšanas Kazrags bija nospiestā garastāvoklī. Nekad viņš vēl nebija uz ilgāku laiku šķīries no Ninetes. Viņš paliks viens ar veco Kalniņieni. Dzīvoklī viss atgādinās Nineti, un tātad gribot negribot būs par to jādomā. Viņš bija pie viņas pieradis. Ko viņš darīs viens? Vai spēs maz domāt par veikaliem? Viņš solījās gan pa Jāņiem izbraukt un arī pavadīt tur savu atvaļinājumu. Bet visas šīs izredzes tomēr nenomierināja Kazraga šķiršanās sāpes.

— Ninet, tev jāatbrauc arī uz Rīgu apskatīt, ko es daru. Visu vasaru tu tā nenodzīvosi, apniksi.

— Nu, es domāju... — Bet Ninete nekā nedomāja. Viņa nedomāja arī par to, kā tur būs. Bija jābrauc kaut kur, un viņa bija izvēlējusies laukus. Ilgi, ilgi viņa nebija skatījusies mierīgos tīrumos un vērojusi, kā tie nobriest pļaujai.

Otrā rītā, kad vilciens jau sāka kustēties, Ninete māja Kazragam ar galvu. Tas noskumis stāvēja uz platformas. Viņam likās, ka tā atvadās no savas pagātnes — vecas, dzeltenas un sakumušas. Kazrags gāja līdzi kustošam vilcienam ātriem, neveikliem soļiem. Tad vilciens viņu atstāja. Ninete vēl redzēja kailo pakausi, platmales mājienu. Beidzot tas pazuda.

IX MŪSU BARĪBA

Ninete jau divas nedēļas dzīvoja uz laukiem. Dienas bija saulainas un zaļas, tās smaržoja pēc tikko nopļauta siena un sarkanām, saulainām zemenēm. No rītiem bija rasa, pusdienā saule, vakarā griezes dziesma tumšzaļā āboliņa laukā. Nevarēja saprast, ko viņa griež — laimi vai nelaimi. Bet viņa ilgi grieza. Viņā klausījās zvaigznes, mēness, snaudā ieslīgušais dārzs un brūni raibais suns, kas sargāja mājas bagātības, pieslēgts garā ķēdē pie klēts.

Kad māja apgūlās, elpodama veselīgi un spēcīgi, Ninete vēl ilgi klīda pa dārzu, gaidīdama un pavadīdama mēnesi. Dažreiz viņa pat redzēja, kā debess mala piesarka, izklāja gaismas autus saules ceļos un kautri sārta gaidīja to atnākam. Ļaunās domas bija diezin kur aizbēgušas. Dvēselē sēdēja miers kā simtgadu ozolā, kas stāvēja dārza malā. Visapkārt bija miers. Vajadzēja tikai dienas šķīt kā zirņu pāk-stes, pilnas saldu graudu.

Gar māju vilkās balts ceļš, kas vēstīja, ka arī te nav dzīves sastinguma. Arī te varēja iet turp vai atpakaļ. Bija kustība, ritms, šis ritms bija arī strādnieku rokās, kuras lēma un vadīja viņiem uzticēto zemes gabalu, lika tam dzīvot, augļus nest, zeltītus un sārtus, pilnus zemes un saules. Šinīs rokās bija visreālākais dzīves pamats, tādēļ tām nebija laika nodarboties ar nereāliem dzīves problēmu meklējumiem un atrisinājumiem, kādi zagās Ninetes pilsēt-nieciskā dvēselē, kura mitinājās bezdarbīgās miesās. Strādnieku miesas bija asinis, muskuļi un sviedri. Tās nebija vajadzīgas baudai, bet zemei, dzīves sākumam un beigām. Stāvi un taisni tie aizgāja darbā, stāvi un taisni tie atnāca mājās. Noliecās viņi tikai darbam.

Ar ironisku smaidu viņi saņēma Ninetes sveicienus. Apjautājās, kā kundze gulējusi, vai mušas nav to ēdušas. Šāda pilsētniece, balta un izlutināta, lauku nemitīgā steigā bija tikai mušu barība. Ko citu tā bija vērts? Bet arī mušas viņu lika mierā, jo viņas miesas neizgaroja sviedrus, bet dažādas smaržas. Kurš tad to ir redzējis, ka mušas ēstu ceriņus un jasmīnus? Uz tiem tikai laidās bites, meklējot medu. Bet šo ziedu arī darbīgās bites nemīlēja. Tas piederēja pilsētas traniem.

Ninete te bija pilsētniece, vēl vairāk kā kundze. Nekād_as_ saskaņas viņa nevarēja atrast ar cilvēkiem, kuri cēlās ar gaismu un gūlās ar to, kuri nejūsmoja par rasu un pusvērtiem magoņu ziediem dzeltenajā rudzu laukā. Tas viss bija daļa no viņiem, pazīstama un tuva, kā tulznas sastrādātās rokās, kuras uzplauka tur un dziedāja slavas dziesmu izkaptij, arklam un cirvim.

Njnete sajuta savu bezdarbību varbūt pirmo reizi savā mūžā. Pilsētā tas bija citādi. Viņas apkārtne arī tur steidzās un likās kaut ko darām, bet pašu darbu un viņa sviedrus Ninete neredzēja. Tā vien likās, ka darbs tur ir zināms laika pavadīšanas veids. Neviens neiespiedās un ar to neapgrūtināja sevi. Nekā nedarīšana bija parastā nodarbošanās, uz ko skatījās kā pazīstamu un pielaižamu lietu. Darbnīcu un fabriku degošais nemiers Ninetei bija svešs, tāpat kā tie cilvēki, kas tur apraka savu mūžu, kaudamies ar slimībām un trūkumu. Viņa tikai iztālēm redzēja šos melnos stāvus, kas, dūmu un putekļu apkrauti, vakaros steidzās uz tādiem pat dzīvokļiem. Šad un tad tikai viņa redzēja, ka netīrās sejās acis kvēlo. No šiem uguņiem viņai bieži bija bailes. Par ko tie runāja? Par drudzi, nemieru? Badu? Vai tie lēma viņas likteni?

Tagad Ninetes bezdarbība asi izcēlās sviedru piesmakušā lauku mājā. Viņa pamazām sāka saprast to nelaimi, kas viņā ieperinājusies. «Varbūt man tiešām kas jādara,» domāja viņa. «Visi te ko dara. Tikai es staigāju apkārt un nezinu, kur likt savas baltās rokas. Bet ko lai es daru? Es taču nevaru iet ar grābekli, uz pļavu un grābt sienu! Tas būtu pārāk smieklīgi. Es neprotu viņu darbus, kurus tie ar tādu vieglumu veic. Bet vai ir tāds darbs, mans darbs, kuru es prastu? Tāda nav. Man tikai jānoskatās, kā cilvēki rada visu nepieciešamo dzīvei, rada man un man līdzīgiem, un jādomā par to, ka dzīvei nav satura, ne arī mērķa.»

Palīdzēt saimniecībā izlikās lieki. Saimnieks un saimniece bija veci. Viņiem bija kalpone, kas padarīja visu. Arī tai nebija daudz ko darīt, jo māja bija izrentēta. Tīrumi, dārzs un lopi bija rentnieka darba lauks. Tā bija sveša ģimene ar svešām interesēm. Ninete pat kāju nebija iespērusi rentnieka istabās. Tās jau bija arī vēl sliktākas par saimnieka galu. Pieci cilvēki ar bērniem mitinājās divās istabās. Šo istabu iemītniekus viņa satika tikai sētā un laukā.

Diena pēc dienas aizgāja, nakts pavadītas kā melnbalta virkne, kurai nebija ne gala, ne sākuma. Kāds nezināmais ritināja šo virkni. Kāds saistīja šīs dienas saulainiem mezgliem un vadīja tās pret neko.

Nekas nenotika šinī dzīvē. Vislielākais notikums Ni-netei bija lietus. Nezin no kurienes radās mākoņi, smagi, pelēki zili kā granīts uzgūlās saulei, tad izšķīda, un debess velve kļuva netīri balta. Dārzā nopūtās koki, un lapās sāka čabēt smagās lāses. Zaļie lauki kļuva balti. Taciņas sētā pārklājās peļķem. Saimnieks teica:

— Debesis ir atvērušās — audzelīgs lietus.

Ninete stāvēja ilgi pie loga un skatījās. Patika

klausīties šajā šalkoņā un tīrajās ūdens straumēs. Tad debesis tiešām atvērās. Mākoņi nokrita pie ap-vārkšņa. Mirdzēja lapas, zāle un māju jumti. Lauki kūpēja.

Bet nekas nenotika šajā dzīvē. Nebija svešu cilvēku, ne arī svešu domu. No baltā lauku ceļa reti kāds iegriezās. Padzēra tēju, paēda žipatiņas, parunāja pāris vārdu un aizgāja. Arī šīs sarunas bija tādas pašas, kādas veda pašmāju Jēkabs vai Anna. Likās, ka atnācēja domas un dzīves veids ir gluži tāds pats kā šīs mājas iemītniekiem. Pētoši viņi skatījās Ninetē, apjautājās, kā iet pa Rīgu, ko dara valdība, vai drīz metīs nost vecos ministrus un cels jaunus. Kādas nodevas sagaidāmas ar jaunu ražu un vai valdošo pilsētnieku apetītes nebūs reiz apmierinātas. Tuvējais kaimiņš, kurš bieži atnāca ap palaunaga laiku, atspiedies uz sava smagā un līka spieķa, glaudot savus sirmos matus, bieži teica Ninetei:

— Ja mēs, tie laucinieki, sāktu streikot, tad jums, tiem Rīgas kungiem, vajadzētu sajozt vēderus. Kas mums? Darāt savā Rīgā, ko gribat. Mums tīrumā aug maize, ganībās skrien gaļa, kažoks un bikses. Tikai tā garša nāk no pilsētas, tas sāls un cukurs. Bet dēļ tās jau cilvēks neies, pazušanā.

Saimniece nosēja Jāņu sieru un izcepa pīrāgus. Bija skaidrs, ka Jāņi atnākuši. Lielajā istabā uz grīdas bija izklāta sega, uz tās balts linu galdauts, uz galdauta sarindoti lieli brūni pīrāgi un karašas, kas smaržoja pēc speķa un biezpiena. Te tiem vajadzēja atpūsties katram atsevišķi no krāsns karstuma, lai pēc tam sietos gulētu klētī. Kad pīrāgus aiznesa uz klēti, tad istabā ienesa ozola vaiņagus un Ninetes plūktās jāņzāles. Zaļumu smaržas jaucās ar pīrāgu smaržu. Bija Jāņu noskaņa.

To laikam bija sajutis Kazrags un iebrauca sētā. Ar nepatikšanu viņš novēroja, ka viņa sieva nemaz nav atspirgusi. Saulē gan viņa bija nodegusi, bet izskatījās tikpat nogurusi kā Rīgā. Pārsteidza Kaz-ragu arī tas, ka Jāņi bija bez Jāņu dziesmām un uguņiem. Vecās tradīcijas izmirst līdz ar veciem latviešiem. Bija diena kā diena. Kalponēm bija tikai baltas blūzītes, puišiem balti krekli. Viņi negāja darbā, pavadīja šo dienu mājās, ziedodami to atpūtai. Rentnieks ar rentnieci apstaigāja laukus, vērodami sējumus, cik naudas ienesīs katrs lauks un cik lopu būs izturami pa ziemu, ar ko būs maksājama rente un ar ko papildināma dzīves iekārta.

Pats saimnieks, sēdēdams uz sola istabas priekšā, stāstīja Kazragam, kā senāk svētīti Jāņi. Viņš ar prieku, kā visi veci cilvēki, atcerējās senos laikus. Un kā arī ne? Tam tie bija tie labākie, jo tad viņš bija jauns. Vecums vienmēr cildina pagātni, jo nākotnes tam nav un tagadne ir nespēks.

Saimniece rūpējās par gardām maltītēm, jo no tālas Rīgas bija atbraucis augsts viesis. Ninete tagad bija mājas cilvēks, bet Kazrags ciemiņš, un viņam par godu tika piespriesti nāves sodi vairāk vistām un pat aitai, it kā Kazraga vēders tiešām būtu nepiepildāms. Ninete gan mēģināja protestēt un iestāstīt, ka viņš ir gluži normāls cilvēks, bet tas bija viss velti. Pēc ik pāris stundām galds tika klāts no jauna un viesis aicināts iekost. Kazrags ar labu apetīti ēda nokautos un piedzēra klāt līdzatvesto vīnu. Bija taču svētki — pašā vasaras vidū. Drīz pienāks laiks ievākt jaunus darba aug|us.

Arī Kazragu Rīgā gaidīja darbs un darba augļi. Viņš steidzās uz mājām. Puisis iejūdza zirgus tam* borratos, kas smaržoja pēc deguta. Smaržoja arī svaigā zāle, kura bija palikta zem kučiera sēdekļa. Puisis uzvilka baltu putekļu mēteli un teica rentniekam:

— Nu var.

— Lūdzu, direktora kungs, — aicināja rentnieks, pieejot pie lieveņa.

Direktors atvadījās un iesēdās, zemu nospiezdams sēdekļa atsperes. Puisis novietojās uz bukas, uzšāva zirgam ar baltu pātagu melnā, ar ādu apšūtā kātā, un rati aizripoja, saceldami putekļu mākoni aiz sevis.

Ninete nejuta Kazraga aizbraukšanu, tāpat kā nebija jutusi viņa atbraukšanu. Tikai vecie saimnieki jūsmoja par Ninetes gudro un cienīgo vīru. Līdz ar to Ninete it kā bija dabūjusi viņu acīs vairāk svara un nopietnības. Viņa bija tiešām īsta pilsētas kundze, ja viņai bija tāds vīrs. Tas nebija vienkāršs direktors, bet tam bija arī direktorisks izskats.

Pēc palaunaga, kad Ninete bija padzērusi tēju un piekodusi pie tās pīrāgus, par kuriem saimniece sūdzējās, ka tie tik ātri nobrieduši, viņa izgāja pastaigāties. Saule vēl arvien bija karsta. Lauki gulēja mierīgi, it kā ņemdami saules vannas. Vējš negribēja pūst ne no vienas puses. Pat viņš negribēja atnest jaunas vēsmas šinī mierā iegrimušā mājā. Varēja iet, uz kuru pusi vien gribēja, — visur bija viens un tas pats. Smaržoja dzeltenās un baltās jāņzāles. Zālē grima kājas, un pāri galvai lidoja tauriņi, bites, ložņāja dažādi kukainīši, kuriem Ninete pat vārda nezināja.

Ninete nogriezās uz papuves pusi. Papuve bija pilna lauku magoņu un atraiknīšu — mazu, violetu un skumju. Savādi, ka šie magoņu ziedi, pilni kliedzoša skaistuma, varēja saprasties ar klusajām un varbūt pārāk kautrajām biedrenēm. Dabā tas bieži notiek, dzīvē gan reti. Ninetei bija mīļi šie ziedi, bet pašu papuvi tā nemīlēja. Tā bija bezauglība, kas eksistēja no pagātnes varonības. Pa to gan staigāja ganāmpulks, bet arī ne labprāt. Tas bija nabadzīgi klāts galds. Sarkanajām, lieltesmeņainajām govīm, kā ari cirtaini villainajām aitām tā vien gribējās aizlavīties uz āboliņa lauku, kur varēja sarīkot vai veselu rautu. Papuve atdūrās zemā pļavas malā, ap kuru kā noguruši stāvēja veci vītoli, balinot savas sudrabotās lapas saulē. Zāle nesen bija nopļauta, siens atdusējās šķūņos, bet visa pļava vēl smaržoja pēc siena un svaigas zemes.

Ninete atgūlās vītola ēnā un mierīgi raudzījās debesīs, kuru bezgalīgā zilgme atnesa mirklīgu laimi. Viens otrs mākonītis, mīksts un balts kā pūdera slotiņa, spodrināja zilo plašumu, tad pārskrēja pāri saulei, un šajā brīdī zeme uzelpoja pēc tveices pelēki zilā ēnā. Bet pats mākonītis bija nobijies no saules dienvidnieciskiem glāstiem. Viņš bēga projām no žilbinošās kvēles, slīdēja uz leju un pazuda aiz ap-varkšņa, kur sākās meža zaļā siena. Zaļais šai sienā bija visās nokrāsās — no gaišā līdz tumšajam. Viņš žilbināja skatu tāpat kā saule. Bet vai tā nebija tā pati saule? Zaļās lapas jau dzīvoja no viņas. Tā bija saule, tikai pārveidota. Tas bija zemes savienojums ar sauli. Koki, šie zaļie milzeņi, tik cieši bija saistīti ar saviem dzīvības devējiem, ka mira, atrauti no viena vai-otra. Tikai cilvēki, vissaprātīgākās būtnes, bija tālu no saules un zemes. Viņi bija pārrāvuši saites ar pirmatnējo. Tiem likās, ka viņu dzīve ir aizgājusi citu ceļu. Zeme un saule viņus sodīja par to, un tādēļ tie bija tik neizsakāmi nelaimīgi.

Ninetei blakus gulēja līdzpaņemtā grāmata. Viņa nebija to pat atvērusi. Negribējās šo vasaras pievakaru, kurš bija pilns spēka, apvainot ar bezspēcīgu, romantisku izdomu uz melni raibotām papīra lapām. Katrs vārds te bija akmens dārdoņas, mehānisma un asfalta dūmu piesātināts. Cilvēki nebija ne par matu gudrāki kļuvuši, izdomādami iespiešanas mākslu. Lielās rotācijas mašīnas iespieda ne vien laikrakstus un grāmatas, bet spieda ari cilvēku smadzenes, atņēma tiem vienīgo cilvēcisko īpašību — domāšanu. Par daudziem domāja daži un domāja pat vēl muļķīgāk kā daudzie nedomātāji. Cilvēku īpatnība bija aplipuši svešām, uzspiestām jūtām un domām kā netīriem baciļiem. Neviens nebija spējīgs tos nokratīt, jo nenokratāmi bija tie burti, ar kuriem centās apspiest katru papīra gabaliņu, kas gadījās ceļā.

Ninetei negribējās šo grāmatu šķirstīt: ta bija tikpat neīsta kā viņa, kā visa dzīve. īsta izlikās tikai saule, kura slīdēja uz leju pa sarkano apvārksni. Baltā pusdienas saule kļuva dzeltena, tad oranža. Viņa pabīdīja vienu mākonīti, otru un trešo. Tad mierīgi aizlīda aiz apvārķšņa malas, atstādama sarkanu disku, kurš mirkli uzspiedās uz kaimiņu rudzu lauka. Tad arī tas pazuda.

Pļavā kļuva mitrs, un Ninete piecēlās. Izgājusi uz ceļa, viņa paskatījās atpakaļ. Pļavā starp vītoliem zaķis bija iekurinājis pirti. Balti, plīvoši dūmi cēlās pret debesīm. Tie krita atpakaļ un rasu lāsēm gūlās zālē — fcaķene nesa ūdeni pirtij. Tur mazgāsies visi, kas bija dzīvi šinī zaļajā paklājā.

Ninete gāja pa ceļu uz mājām. No tālienes bija dzirdams ratu troksnis. Pēc laba brīža divjūgs izlīda no meža stūra, salocīja vēl vienu ceļa līkumu un saulrieta sarkani dzeltenā gaismā pabrauca Ninetei garām. Puisis noņēma cepuri, sveicinādams NinetL

Kazrags bija aizvests uz staciju. Bet puisis arī tagad neatbrauca tukšā: tam blakus sēdēja kāds pelēkā žo-kejmicē un tādā pat mētelī. Pelēkais tikko paskatījās uz Ninetes pusi. Divjūgs ar abiem braucējiem iegriezās mājās. '

No tā vakara klusajās lauku mājās vasaru vadīja divi rīdzenieki — viens saimnieku galā, otrs rentnieku. Bet šiem diviem iemītniekiem nebija nekā kopēja. Ja jau iemītnieku rentnieku galā varēja saukt par rīdzenieku, tad iemītniece saimnieku galā bija īsta parīziete. Par jauno atbraucēju, kā likās, priecājās tikai pats rentnieks. Saimnieki bija pavisam sašutuši. Kādēļ — to Ninete nevarēja saprast, jo viņi, šķitās, gribēja kaut ko no tās noklusēt.

Kad kādu rītu Ninete bija neparasti agri uzcēlusies un izgājusi dārzā, viņa atrada lapenē uz sola jauno atbraucēju. Tas šķirstīja grāmatu. Padevusi labrītu, viņa gribēja iet tālāk, bet apstājās. Būtu jāparunājas ar šo gandrīz mēmo viesi. Bija jau pagājušas dažas dienas, kopš viņš staigāja gausiem soļiem pa dārzu un pagalmu, bet viņa balsi Ninete gandrīz nebija dzirdējusi. Viņš bija savāds: gluži melni mati, nevīžīgi sasukāti, seja dzeltena — ne saulē nodegusi, bet gan slimīga un nogurusi. Vaigu kauli stipri izspiesti uz āru. Bet šī seja tomēr bija spēcīga un droša. Acis, kuras gulēja dziļi pieres kaulos, bija pelēkas. Viņas spīdēja tādi pat neizprotami uguņi, kādus Ninete bija redzējusi fabrikas strādnieku skatos. Plānās lūpās bija gandrīz ironisks smaids. «Vai neiet labāk tālāk?» domāja Ninete. Viņu atbaidīja stipri novalkātās drēbes un asais skats.

— Esat gan jūs īsta pilsētniece: neprotat izlietot skaistākās stundas uz laukiem.

— Kā tā?

— Jūs guļat līdz pusdienai. Tāpat kā pilsētā savā mīkstajā gultā. — Pēdējos vārdus viņš sevišķi uzsvēra un novilka gari.

— Kā tad jūs zināt, ka mana gulta ir mīksta?

— Vai tad tādas kā jūs arī guļ cietās gultās?

— Kādas tad?

— Paskatāties spogulī.

— Uz laukiem spogulī neviens neskatās.

— Nu, tad dīķī aiz kūts. Tas arī labi atspoguļo.

— Nekas, jūsu padomi ir labi. Jūs teicāt, ka neprotu izlietot labākās stundas uz laukiem. Bet man liekas, ka jūs vispārīgi neprotat izlietot lauku dzīvi.

— Ko tad man te vajadzēja izlietot?

— Nu, drusku atpūsties. Jūs esat tikpat novārdzis kā atbraucāt.

Ninete apsēdās blakus asajam kavalieram.

— Kas tad tur par brīnumu: ja cilvēks veselu gadu ir nosēdējis cietumā, tad viņš dažās dienās nevar atspirgt.

— Cietumā?.:. — Ninete gribēja jau piecelties. Nebija taču nekāda patika sēdēt rīta gaišā stundā uz viena sola ar katordznieku. Varbūt viņš bija slepkava, zaglis... Viņš pasmaidīja, redzēdams Ninetes kustības. Tas aizskāra Nineti, un viņa tomēr palika.

— Nekad nevajaga ne skatiem, ne soļiem kavēties pie cilvēka, ja nezin tā biogrāfiju. To jums, direktora kundzei, vajag labi iegaumēt. Jūs drīz varat tikt kompromitēta, un visa cienība tad ir vējā.

— Tas, ka jūs esat sēdējuši cietumā, nedod jums vēl tiesības mani apvainot.

— Mums, cietumniekiem, ir arvien vairāk tiesību nekā citiem. Mēs uz visu jau esam izņēmuši patenti. Un pilsoņi skatās uz mums tā kā tā citādi nekā uz tiem, kas visu mūžu dzīvo likumības cietumā. Bet vai tad es jūs apvainoju, aizrādīdams, ka direktora kundzei vajaga būt uzmanīgākai, lai direktoriskais ...

— Cik reižu jūs atkārtosiet šo vienu vārdu? Tas ir jau garlaicīgi! — Ninete nervozi plūkāja ceriņu lapas.

— Vai tas jums nepatīk?

— Nūja, nepatīk.

— Savāds radījums: pašai pati nepatīk. — Un viņš apskatīja Nineti no galvas līdz kājām.

— Ko jūs skatāties? Saprotama lieta: vīrieši visi ir vienādi nejēdzīgi, vai tie būtu ministri vai... vai...

— ... cietumnieki.

— Es nemaz tā negribēju teikt. Lūdzu, uz priekšu mani nepārtraukt!

— Uz priekšu?

— Jā, uz priekšu, ne jau atpakaļ. Par bijušo nav ko aizrādīt. Pastāstāt man labāk, kā jūs nokļuvāt cietumā.

Bet viņš klusēja.

— Nu pastāstāt! Ir šausmīgi garlaicīgi.

— Es nemaz negribu direktora kundzei laiku kavēt. Ir daudz citas patīkamākas nodarbošanās.

— Vai tad jūs cietumā viens otram laiku nekavējāt?

— Tas bija citādi: līdzīgs līdzīgam.

— Nu, tad iedomājaties, ka mēs abi tagad esam cietumā, un ka te, tāpat kā tur, nav brīvības...

— Jā, tās nav.

— Atkal jūs mani pārtraucat!... Un ka mums cita nekā ko darīt nav kā kavēt laiku viens otram ar stāstiem.

— Nav ko darīt? Laukā un sēta darba diezgan. Vai tad jūs neredzat, ka šie cilvēki kust no agra rīta līdz vēlam vakaram? Tiem ir tikai sajēga par darbu, ne par darba normu. Un jūs vēl sakāt, ka nav ko darīt?

— Tā nav, ka darba nebūtu, bet es šo darbu neprotu.

— To es ticu. Bet vai jūs maz kādu darbu protat?

Jūsu baltajās balles rociņās nav ne mazākās darba pazīmes. Tās laikam prot tikai plūkāt nevainīgās lapas. Sentimentāls anarķisms...

— Jūs laikam gribat ar mani amizēties gluži kā citi. Se nav tā vieta. Jums vajaga braukt uz Rīgu un apmeklēt sabiedrības dāmu zalonus. Tur jūs ar savu īpatnējo amizēšanās veidu gūtu lielu piekrišanu.

— Jūs domājat?

— Man liekas, ka neviena no šīm dāmām neliktu jums ilgi gaidīt savā viesistabā.

— Uz visvisādiem priekšniekiem daždažādās kancelejās es esmu daudz gaidījis. Varbūt viņu dāmas būtu mīkstsirdīgākas, — teica viesis no rentnieku gala, skatoties zaļajā lapotnē.

— Bet nu pastāstāt, kā jūs tikāt cietumā! Citādi es sadusmošos un aiziešu, un jums būs ļoti žēl.

— Žēl? ... Ak, mūžīgā sievišķība! Koķetē ar visiem, pat ar mani.

— Nu, stāstāt!

Viņš nopūtās un klusi teica:

— Kas var zināt — varbūt arī būtu žēl.

Ar jaunatrasto laika kavēkli Ninete vēl ilgi sēdēja lapenē. Strādnieki atnāca no lauka, paēda brokastis un aizgāja, bet Ninete vēl klausījās vārdos, kuri bija dzelžaini un asi. Stāstītāja lūpas, likās, bija sagraizītas no šiem vārdiem. Tikai retumis tajās parādījās sāpīgi rūgts smaids, kurš Nineti valdzināja kā smaržīgs dadža zieds.

Kad atnāca kalponē un aicināja Nineti brokastīs, viņa bailīgi piecēlās. Negribējās sekot šim aicinājumam. Likās, ka tās jaunās pasaules durvis, kuras bija atvērušās, atkal aizvērsies uz mūžu, būs jāatgriežas garlaicīgi smacīgajā nejēdzībā, no kuras viņa uz mirkli it kā bija izbridusi.

Bet nekur tālu jau nebija jāiet: tikai brokastīs. Viņa vēl pagriezās pret savu sarunas biedri:

— Es pirmīt teicu, ka nekā neprotu. Varbūt jūs to teicāt — tas vienalga. Jo tas tā ir. Tagad varu vēl piebilst, ka es nekā nezinu. Nekā neesmu zinājusi. Es arvien tā, nu, kā muša, kura visu savu mūžu ir tikai meklējusi barību. Varbūt ne vien to... Nu, bet ap to vien dzīve ir grozījusies.

Ninete aizgāja. Viņas sārtais apģērbs noplanda aiz krūmiem. Tad viņa pazuda saimnieku galā. Viesis no rentnieku^ gala vēl ilgi sēdēja lapenē un nogurušām, drudžainām acīm raudzījās saules staru rotaļā uz grantētās taciņas.

Kad Ninete iegāja istabā, saimnieks ar saimnieci jau sēdēja pie galda. Liels šķīvis ar sviestu un biezpienu stāvēja galda vidū. Tur bija arī kukulis maizes un žāvēta cūkas desa. Platā, baltā apakštasē kā dzintars laistījās medus. Kalpone lēja kafeju no baltas tējas kannas glāzēs. Kafeja vairāk smaržoja pēc grauzdētiem miežiem nekā pēc sava nosaukuma. Par to Ninete katru rītu bija drusku pukojusies, bet šorīt viņa to nejuta.

Saimnieks ar saimnieci bija šorjt neparasti nerunīgi. Likās, ka kaut kas spiež viņu sirdis. Viens skatījās uz otru. Laikam bija kaut kas sakāms. Bet teicamo viens grūstīja pie otra, kā slinki kantoristi nepatīkamu darbu.

— Ja jau tu, māt, tad tu. Ko tad es tur, — teica saimnieks un noslaucījās baltā, rupjā dvielī, kurš izpildīja zalvjetes vietu.

— Kas tad man tur? Tu arvien tā... Mīle, — sauca saimniece kalponi, kura bija iegājusi virtuvē, — ače, atnes vēl krējumu no pagraba... Jūs, direktora kundze,-smērējat biezāk to sviestu. To jau pat ar brillēm nevar saskatīt. Esam jau godīgi cilvēki, kuriem sava iztikšana. Neesam jau nekādi cietumnieki, kuriem jāēd ūdens un maize. Paldies dievam, tas kungs mūs ir pasargājis no grēka.

Saimnieks atkāsējās, ar to it kā palīdzēdams runāt savai sievai. Ninete sāka noprast, ap ko lieta grozās un kur slēpjas saimnieku sliktā garastāvokļa iemesls.

— Pateicos, — teica viņa, — es nemīlu daudz sviesta. Šodien ir ļoti skaists laiks. Saulīte jau no paša rīta tā silda... — mēģināja viņa namamātes domas novirzīt uz citu pusi.

— Laiks — tīrais dieva devums, — piekrita saimnieks.

— Jā, — piebalsoja saimniece. — šādā rīta stundā tīrais grēks nosēdēt lapenē kopā ar tādu... tādu cilvēku... — Saimniece apstājās. Viņa laikam gaidīja, lai Ninete kaut ko iebilst. Bet tā klusēja. Saimniecei cits nekas neatlika kā turpināt. — Vai tad jūs, mīļais bērns, zināt, kas viņš tāds ir? Saimnieks tīri nelaimīgs, ka viņš apmeties mūsu mājās. Bet vai tad cilvēkiem var tagad ko teikt? Visi paši gudri. Pret augstāko un vecāko nekādas cienības. Tāpat ar to rentnieku: ko tu viņam teiksi? Bet dzīvot ar tādu zem viena pajumta nav nekāds prieks... Un jūs vēl ar viņu runājaties visu rīta cēlienu! Jūs nemaz nezināt: tas jau īsts cietumnieks. Tā tikai ir, ka iznāk ārā, lai ievilktu lupti, un atkal iekšā. Cik neprasi rentniekam: «Kur tad nu brālis?» — «Kur tad nu citur kā cietumā,» atbild un paskatās baltām acīm, it kā mēs būtu tie sēdinātāji. Ne jau nu mēs — ir daudz augstāki kungi...

— Ko tad viņš dara? — apjautājās Ninete, lai gan cietumā sēdēšanas iemeslus bija dzirdējusi no paša sēdētāja. ļ3et, ja jau saimniece bija atradusi sarunas tematu pie brokastu galda, tad Ninete gribēja ļaut tai izrunāties un atvieglināt sirdi.

— Ko dara? Ja ko darītu, nesēdētu cietumā. Pārāk liels mutē.

— Lamājas?

— Nē, arī tā nebūtu liela nelaime. Kurš tad nelamājas? Musina cilvēkus: strādniekus pret valdību un saimniekiem. Noliedz strādāt. Grib, lai baro un maksā algu par neko. Pats grib tikt ministros. Saka: vēlat mani — būs jums dzīve kā dieva azotē. Rentnieks arī lielījās: tad tikai būšot saimnieki redzēt, kad viņa brālis tikšot amatos. Bet netika nemaz līdz vēlēšanām: iebāza krātiņā, — saimniece nobeidza un skatījās, vai viņas stāsts paliks bez iespaida.

Bet Ninete sēdēja mierīgi un raudzījās ārā pa atvērto logu, kur dārza tumšais zaļums klusi gulēja saules staros. Kaut kur lielīgi kladzināja vista un priecīgi čivināja zvirbuļi. Istabā bija klusums. Pēc laba brīža uzsāka saimnieks:

— Nevarēja mierīgi un brīvi dzīvot brīvajā Latvijā... Nē, vajaga runāt un musināt ļaudis. Ja nu vairs nav pastāvīga ķeizara un pašiem jāvēl valdnieki, vai tad nevarēja vēlēt tāpat bez kādām sapulcēm. Tādas vajadzēja noliegt. Tur izrunājas visādi vazaņķi. Skaties: ī pašmāju puisis kāpj kancelē kā mācītājs un saka savu sprediķi. Un kāds labums no tā? Godīgiem cilvēkiem galvassāpes un policijai darbs. Un policija jāuztur mums, saimniekiem. Un priekš kā? Priekš visādu vazaņķu lielajām mutēm... Jā, jā, tā ir. — Nervozi viņš bungoja saviem veciem, trīcošiem pirkstiem pa balto linu galdautu, kurš Ninetei par godu apklāja ēdamgalda balto koku. Ninete gan gribēja kaut ko teikt, bet, paskatījusies vecā grumbainā sejā, klusēja.

— Šitādi cilvēki, — uzsāka no jauna saimnieks, — kā šis, mūsu rentnieka brālis, ir ne tikai mūsu, bet arī Kazraga kunga ienaidnieks. Viņš ir ne vien pret saimniekiem, bet arī pret jūsu vīru, pret katru direktoru. Un jums nevajadzēja ar tādu runāt. Tas jau nekas, ka viņš no Rīgas. Rīgā ir daudz šādu tādu, ar kuriem jums, direktora kundzei, nevajadzētu ielaisties sarunās. — Saimnieks bija ļoti dusmīgs. Viņa vecā seja bija piesarkusi. — Kad todien tas pasaules gājējs atbrauca, viss mājas gods izgaisa. Bija viss ļoti labi: dzīvoja direktora kundze mūsu mājās, atbrauca pats direktors — ko gan lauku saimnieks var vēlēties? Bet skaties — brauc puisis mājās un atved pašu negodu. Kas tas nu par cilvēku — ne godīgas bikses nav kājās. Slaistās tagad apkārt kā mēnessērdzīgais. Tad laukā, tad mežā, tad pagalmā... Pašam bailes savā mājā kaut kur iet, ka tikai nesatiek šo vazaņķi ce|ā. Jūs nu gan uz priekšu novēršaties, kad viņš jūs mēģina uzrunāt. Esat vēl jauna un pasaules ļaunuma vēl neizprotat. Ak dievs, ak dievs, kāda tagad tā dzīve! Katrs kalps grib būt kungs. Skaidrības nekur vairs nav. — Sekoja nopūta — gara un smaga. Tad klusums. Ninete izlietoja to un piecēlās no galda.

— Paldies par brokastīm, — teica viņa parasti jautrā balsī. — Jāiet būs saulītē. Žēl istabā sēdēt tādā laikā.

— Ejat, ejat vien, — skubināja saimnieks, — gan jau pilsētā izsēdēsaties mūros.

Ninete izgāja. Pagalmā bija tāds klusums, ka varēja sadzirdēt pat spāres lidojumu. Nezin no kurienes viņu bija saradies vai vesels bars. Viegli saviem spārniem tie šķēla gaisu, viegli parādījās, viegli pazuda. Ninete mīlēja šos kristālspārnotos lidotājus, kuriem nebija ne mazākā zemes smaguma caurspīdīgos spārnos. Ninete ilgi varēja skatīties viņos un domāt par viņu būtību un dzīvi. Varbūt līdz ar to par savējo. Dažreiz šie kristāla spārni aizskāra viņas zeltotos matus, un Ninete sajuta nepelnītu glāstu. Bet nezin kādēļ taisni šodien Ninete bija vienaldzīga. Kristālīgās vasaras domas bija izgaisušas, viņu vietā bija atnākušas smagas un drūmas kā cietuma sienas.

Kādēļ tāds klusums pagalmā? Visi bija aizgājuši uz lauku. Arī tas svešais, savādais laikam bija projām no mājas. Ko lai dara? Gribējās kustēties, darīt

kaut ko, lai tik asi nemāktos virsū tik svešas domas, gar kurām viņai, direktora kundzei, nevarēja taču būt nekādas da|as. Saule kāpa arvien augstāk, pletās, smaidīja ar visu seju un gariem, zeltītiem stariem nostājās uz zemes. Ninete piecēlās no sola pagalmā, uz kura viņai blakus bija nosēdusies saule, un gāja dārzā meklēt ēnu.

Dārzā smaržoja pēc siena, jo atāls tikko bija nopļauts. Puškaitis tas gulēja biezās, garās vālēs. So siena smaržu Ninete vairāk cienīja nekā Coty smarž-ūdeņus. Viņa atgūlās. Vai nebūtu labāk visu mūžu nodzīvot uz laukiem, skatīties, kā daba plaukst un kā viņa nomirst, kā za|o lapu vietā atnāk sniegs — balts un vienaldzīgs? Būt tādai pašai kā šim sniegam, tīrai no zemes, tālu no debesīm. Nedomāt ne tās domas, kuras bija domājamas Rīgā, Kazraga dzīvoklī, ne tās, kuras domājas te, uz laukiem, sasaistītas ar pilsētu, ne arī tās, kuras šodien tik nejēdzīgi iesēdušās smadzenēs, tās, kuras teica un neizteica svešais ar sausām, sakniebtām lūpām. Domāt par neko, par to tikai, ko acis redz. Neizdomāt līdz redzētā pirmsākumam, ne arī līdz viņa beigām. Tikai tā viegli, pāri visam. Viegli, viegli kā ar slidkurpēm, līdz mūža beigām.

Vai nobeigt šo dzīvi? — Pirmo reizi šī doma atraisīja savus spārnus. Spārni bija melni un mitri. Saduļķotas lāses lija no tiem saules apspīdētā zālē. Sī doma bija pretīga, jo bija maldīga. To varēja domāt tas, kas nepazīst dzīves prieka, jo prieka būtība nav dzīves visumā, bet gan daļās, un tās ir jāredz. Sis prieks ir jāredz skrejošā mākonī, dubļos, kas uz ielas, matu sprogā un drēbju krokā — tanī visā, kas vareniem filozofiem ir dzīves nīcība. Auksts ķermenis tik pretīgs. Nāvē nav atkārtošanās, tādēļ tā tik sveša un atbaidoša. Atbaidoša ir arī dzīve, bet tai var pieķerties, ritot tai līdzi, jo viņa ir taisni tik gara, cik cilvēka mūžs. Nāve — sastindzis moments, miesas netīrība un dvēseles nezināšana.

Ninete paskatījās uz savām rokām. Asinis steidzās ritēt dzīslās. Viņas steidzās, nesdamas cilvēku tālāk un tālāk uz kaut kurieni. Ļaut viņām sastingt? Lai rokas kļūst vaska dzeltenas? — Nē. Labāk redzēt viņas glāstām Kazraga vaska'dzelteno pakausi. Varbūt redzēt tās sastrādātas tulznās, cietās un sāpošās?... Atkal šī doma! Vai te bija kāds sakars ar to pelēko, kurš atbrauca no stacijas direktora Kazraga vietā?

Pagalmā atskanēja balsis. Pēc brīža govis maurodamas atskrēja mājās. Saulē iztvīkušas un izslāpušas, tās ilgi dzēra no dziļām silēm akas vēso ūdeni. Ninete gāja uz pagalmu, jo viņai patika noskatīties šajās dzīvnieciskās slāpēs un izsalkumā. Tur bija īsts dzīvesprieks. Sadzītas aplokā, lai gan labi paēdušas ganībās, govis tomēr metās uz redelēm, kur bija salikta svaiga sēka. Viena lēcu sauja pēc otras pazuda platajās mutēs. Un ilgi vēl gremoja šīs spīdošās, brūnās govis. Gremodamas tās apgūlās, nopūtās un aizvēra savas apaļās acis. Bet spēcīgie žokļi gremoja tālāk.

Bija atnākusi pusdienas stunda, kad nogurušie strādnieki pazuda kur katrs, lai izgulētu to miegu, kuru viņiem bija laupījis garais rīta cēliens. Māja aizmiga. Ninete bija izgulējusies, un viņa nezināja, kā šīs stundas pavadīt. Tā bija neizprotama mocība! Tanī laikā, kad citi strādāja, likās, ka vispārējais darba ritums aizrauj līdzi Ninetes bezdarbību kā loģisks teikums neloģisku. Kad darbs bija sastindzis, sastinga arī Ninete. Plati atvērtām acīm viņa raudzījās dārza ēnā.

Šādās stundās pagātne izlikās mīklaina un neizprotama. Meli Kazragam. Griba apprecēties, būt starp tiem, starp kuriem tai nebija vietas. Pilsoņu mierīgā, pseidomorāliskā psiholoģija bija Ninetei sveša. Viņa bija gribējusi neiespējamo — būt starp tiem, kuriem viņa nepiederēja. Un nu viņa bija nonākusi draudošā tukšumā, kā vecu kapu labirintā, no kura nav ceļa ne uz ārpasauli, ne sauli. Kādēļ no bāra viņa gāja pie Kazraga? No turienes bija daudz citu ceļu un daudz veidu dzīvotspējai. Bet Ninete bija izraudzījusies direktorisko.

Vai dārza ēnā, tur, kur vībotnes bija savijušās ar platām gušņu lapām, Ninete neredzēja direktoru — resnu, izplūdušu? Kailais pakausis sarkans kā ģeorģīne pie klēts stūra. Kājas direktors izlicis plati. Lielais vēders starp tām smagi slīd uz leju. Viņš nemitīgi slauka sviedrus un aizsmacis elš. Aiz muguras viņam kāds ņirgājas — mazs, melni sarkans un ragains... Ninete izberzē acis un pasmaida: vecajām māmuļām taisnība — spoki rādās ne vien tumšajās rudens naktīs, bet arī vasaras karstajās, bez-vēsmainās pusdienās, kad debesis ir kā nokaitēts stikls un zeme kā kvēlojošs ugunskurs, kad darbam ir nakts un cilvēkam atpūta. Gars, kurš nepazīst miera, dzīvo tālāk savu drudžaino,-tēlaino dzīvi.

Smagi nopūtās pinkainais suns pie klēts, nožva-dzināja savu garo ķēdi un piecēlās. Pēc brīža iznāca rentniece no dzīvojamās ēkas. Viņa nožāvājās plati un sulīgi. Paskatījās saulē — tā bija noslīdējusi zemāk. Viņa pārlaida skatu pagalmam un iegāja atpakaļ istabā. Tad viņa atgriezās ar ganupuiku. Drīz pagalms pildījās aitu bļāvieniem un govju māvie-niem. Viens pēc otra līda strādnieki no savām guļu vietām, nepārmainīdami ne vārda, tie paņēma savus darba rīkus un pazuda aiz mājas. Tikai kāds vecītis, kurš dzīvoja pie rentnieka, palika pagalmā. Lēni un apdomīgi viņš ar spīdoši noasinātu cirvi sāka kapāt žagarus un krāva tos vienādās augstās grēdās.

Darba dienas pēdējais cēliens bija sācies. Arī Ni-netei nokrita pusdienas tveicīgais smagums. Viņa atdzīvojās. Piegāja pie klēts, atraisīja pinkaino suni un izgāja uz ceļa. Tas bija viņas mīļākais pavadonis, kuram klusu varēja stāstīt visu, un visu tas saprata. Mierīgi varēja glāstīt viņa pinkaino spalvu un skatīties viņa gudrajās acīs. Viņš bija pateicīgs par visu, par katru labu vārdu viņš pārvilka savu valgano mīksto mēli pār Ninetes roku.

Lēni aizslīdēja vasaras dienas. Debesis kļuva pelēkākas, ar violetu nokrāsu. Novāktie lauki stāvēja balti un rugājaini. Varenas bija labības kaudzes, smagas un zeltītas. Piebriedušās un saulē izkaltušās vārpas ātri atsvabinājās no graudiem. Vajadzēja tām pielikt tikai roku. Ninetei patika smagās kviešu vārpas saburzīt saujā, aizpūst pelavas un bārstīt dzeltenos graudus no vienas rokas otrā. Sie graudi bija vasaras piepildījums, viņas mērķis un sasniegums. Viņos bija nopietnība, skaistums un pat svētums. Rudens bija atvēris durvis, aicināja katru savās pārpilnās noliktavās. Katrs varēja tur ņemt, kas to mācējā. Ninetei likās, ka viņa to prot un viņas izplestās rokas ir pilnas kā saimnieka klētis.

Kazrags rakstīja vēstuli pēc vēstules, aicinādams Nineti uz Rīgu, bet viņa kavējās. Bija it kā bailes. Gribējās vēl klusu peldēt līdzi lauku dzīves mieram. Gribējās redzēt pirmās dzeltenās lapas, smalko rudens lietu un papriecāties par rudenīgiem vējiem, kuri gaudo ap dzīvojamās ēkas veciem pakšķiem. Bez tam viņa nejutās arī tik viena kā vasaras pirmajā pusē. Pelēkais iemītnieks mājas otrajā galā vēl nebija aizbraucis. Vecie saimnieki bija pieraduši, ka Ninete pavada ar to daudz laika, un neteica vairs ne vārda. Tas bija saprotami, ka divi rīdzenieki atrod sarunas tematus, lai gan tie bija no gluži pretējiem sabiedrības slāņiem. Aizdomas izgaisa arī tādēļ, ka šīs satikšanās notika, visiem redzot, bez kādas noslēpumainības. Viņi mīlēja sēdēt klusos vakaros uz sola pie istabas un sarunāties. Vārga petrolejas lampas gaisma meta no logiem iesarkanu atblāzmu Ninetes dzeltenajos matos._

— Vai jūsu biedri visi tādi kā jūs? — jautāja viņa savam jaunajam draugam.

— Par nožēlošanu — nē. Par iekšējo, dvēselīgo nedrīkstu nekā teikt. Bet no ārienes... — viņš pasmīnēja, — tādi paši kā jūsu draugi. Bet lieli runātāji. Spēj masas virzīt pretim mērķim.

— Vai viņi arī sēž cietumā?

—- Nē, priekš viņiem nav cietumu. Viņi ir bagāti, ar stāvokli. Ir citi tādi kā es, — mēs nosēžam, ja kādam ir jāsēž.

— Vai tā var būt, kā jūs sakāt?

— Tā tas ir. Pie advokātiem un ārstiem policija neķeras.

Viņš apklusa. Pēc brīža Ninete jautāja:

— Vai var strādāt tas, kurš nav strādājis?

— Tam ir jāstrādā.

— Bet ja nevar?

— Tāds nedrīkst dzīvot.

Ninete ilgi domāja un skatījās, ka pelēki mākoņi skrien pāri zvaigznēm. Mēness cēlās pār kūts jumtu un sidrabotiem ragiem iekārās vecā kļavā.

— Vai tā var būt, ka nebūtu Ķiplociņu, Mellumu, Kazragu? Vai kādreiz būs tā, kā tagad nav?

— Tā ir jāvar. Reiz jābūt citādi.

— Bet ilgi, ilgi tas vēl ir jāgaida. Mūsu mūžs to nevar sagaidīt.

— Varbūt ari. Bet tas mūs netraucē spert soli nākotnē. Kādēļ tad mīņāties uz vietas?

Runātāja balss bija kļuvusi mīkstāka. Ticība sev un jaunajai, dzīvei bija aizdzinusi rūgtumu. Bija ari izzudis aizspriedums pret Nineti kā pret direktora

kundzi. No direktora čaulas viņš pamazām bija izlobījis cilvēku, kurš bieži viņu pārsteidza ar ienaidu pret tiem pašiem, pret kuriem to sajuta ari.viņa. Bet viņa, šis smaidošais un izlutinātais radījums, nepazina ne lietu cēloņus, ne sekas. Neredzēja arī tos saikļus, ar kuriem sasaistīta ekonomiskā un sabiedriskā dzīve. Viņas naids bija akls. Viņas jaunā drauga uzdevums bija padarīt šo naidu redzīgu. Vajadzēja ienīst ne tikai ar instinktu, bet arī ar prātu un apdomu. Instinkts darbā ir lieks. Un kas ir cilvēka uzdevums, ja ne darbs? Darbs par labu nākotni un par iznīcību tam, ko darītājs ienīst.

Arī Ninetei likās, ka viņa dienu pa dienai sāk labāki redzēt, ka viņa ne vien redz, bet arī satausta tos dzīves asumus, kuri ilgi un neapzinīgi bija grauzuši viņas dvēseli. Dvēsele palika tā pati — drusku slimīga, jūtelīga sievietes dvēsele, bet izauga prāts, kas vērtēja izjusto un rādīja ceļu.

— Ko es lai daru? — jautāja viņa klusi, kad mājā sāka dzist uguņi.

— Jāstrādā, jādomā un pašai ar sevi jātiek galā.

Ninete iegāja savā istabā. Bija laiks iet gulēt. Varēja vēl kaut ko palasīt, bet negribējās iedegt lampu un dedzināt petroleju, uz kuru te skatījās kā uz dārgu mantu. Viņa aizdedza sveci un sāka izģērbties. Svece dega nemierīgi, mezdama kustošas ēnas istabā, jo logs bija vaļā, aizklāts tikai ar baltu priekškaru. Ārā bija sacēlies vējš. «Rudens,» domāja Ninete. Un viņai kļuva bailes no kustošās ēnas un nemierīgās sveču gaismas. Viņa atsedza šauro gultu. «Jāguļ līdz rītam. Kas zin cik ilgi es vēl še gulēšu bez liekām bēdām un rūpēm? Būs jābrauc. Jābrauc uz Rīgu.»

Iegūlusies gultā, viņa izņēma no grāmatas vēstuli. To rakstīja Kazrags. Viņš gaida un ilgojas. Viņš nevar saprast, kādēļ viņa sieva, rudens sezonas sā-kūma mīlētāja, vēl staigā pa laukiem, no kuriem jau sen ir novākta raža. Starp rindām, rakstītām ar vecu, nogurušu roku, reizēm pazibēja arī greizsirdība. Vai tikai viņa sievai nav kāda mīlas intriga uz laukiem? Ninete pasmīnēja. «Vari būt mierīgs, veco Kazrag,— tava sieva par mīlu tagad domā vismazāk kā jebkad. Bet...» Un Ninetei kļuva savādi. Viņš taču arī ir vīrietis. Par mīlu viņi nekad nav runājuši. Nekad vēl Ninete nav izjutusi viņa tuvumu. «Bet viņš taču nav Mellums,» domāja viņa tālāk. Piepeši viņai kļuva neizsakāmi jautri. Spoki no istabas izzuda. Viņa nodzēsa uguni un ciešāk ietinās segā. «Cik bezgala labi, ka nav ne mīlas, ne flirta! Tas atjauno cilvēku.» Nekad šīs labās sabiedrības locekļi nav redzējuši cilvēku — tikai sievieti. Viņš — pirmais no daudziem ... Daudz sarežģītu jautājumu bija izšķirts. Ninete aizmiga ar laimīgu smaidu uz lūpām. Tas neizdzisa līdz pašam rītam.

Uznāca miglainas dienas — pelēkas un mīkstas kā rudzu rugājos pūpēži. Bieži viņas pārplīsa un birdināja lietu it kā caur smalku tīklu. Ūdeņi aiztecēja, bet no tiem nobālēja lapas un krita zemē. Vējš tās paķēra un meta Ninetes logā.

Kādu rītu viņa piecēlās un lūdza saimnieku aizjūgt zirgu. Saimniece gan gribēja pierunāt, lai vēl paliek un pagaida, kamēr atbrauc kuļmašīna un izkuļ šā gada ražu. Kulšana uz laukiem ir lieli svētki. Būs pīrāgi, alus, svaiga jēra gaļa un ābolu ievārījums. Milzīgos katlos vārīsies kafeja un rīsa piena putrā peldēs rozīnes. Ninetei gan garšoja rozīnes, bet viņa palika pie sava. Rentnieka puisis gāja stallī pēc zirgiem. Savas niecīgās ceļa somas Ninete jau bija sakravājusi. Laika vēl bija daudz, un viņa izgāja dārzā. Nebija ne prieka, ne arī skumju šķiroties no lielajām ābelēm, kurās karājās pusgatavi sarkani āboli — rudenīgi un pašapzinīgi. Drīz tie atraisīsies no zariem un nokritīs rudajā zālē. Tas bija viņu mērķis, dabīgs ziedu gals — auglība; skaistuma iznīkšana’ jauniem, nākošiem mūžiem. Arī Ninetes aizbraukšanas diena bija pienākusi bez steigas, bez nokavēšanās, klusi pelēka un mierīga. Gribējās dzirdēt pilsētas akmeņus klaudzam zem papēžiem, dzirdēt, kā lietus sitas uz augsto namu jumtiem un šņākdams skrien pa noteku trubām uz leju. Varbūt arī redzēt apstādījumos lapu krītošo zeltu. Gribējās to, kā nebija, kā jau arvien.

Ninete nejuta ne savus ieguvumus, ne zaudējumus. Viņa nenoslēdza rēķinu par to, kas bija sasniegts šinī lauku mājā. Te nebija ne sākuma, ne arī gala, — dienu pelēkā virkne, ko sauc par dzīvi, ritums uz priekšu, pretim nezināmam, pretim sev pašai, savai izpratnei un lietu novērtēšanai. Kas bus Rīgā, to rādīs laiks. Viss ir tikai laika jautājums. Paies laiks — zirgs būs sajūgts, tad vilciens. Kaz-rags^. Nāks atkal dienas. Tās nebūs tukšas, tās nesīs sev kaut ko līdz.

Ninete gribēja atgriezties istabā, kad ieraudzīja, ka rentnieka brālis nāk tai pretim.

— Jūs braucat? — jautāja viņš.

— Jā.

— Vakar jūs par to man nekā neteicāt.

— Tas man ienāca prātā tikai šodien.

— Varbūt tā ir arī labāki.

— Nezinu. — Ninete sniedza viņam roku.

— Vai mēs Rīgā kādreiz redzēsimies? —• jautāja viņš klusā balsī, paturot Ninetes roku savējā.

— Varbūt. Es domāju, ka jā.

— Es šaubos. Jūs pazudīsat starp viņiem.

— Neticu. Tas vairs nav iespējams.

Ninete gāja uz istabu, sajuzdama aiz sevis skatu asumu. Velkot mēteli, viņa pati sev jautāja:

«Ķas tad nav iespējams? Vai tiešām nebūs iespējams dzīvot ar Kazragu? Starp Kazragiem? ...»

Sētas vidū stāvēja saimnieks un saimniece. Bija arī iznākuši rentnieki. Tikai rentnieka brālis nebija redzams. Ninete vēl pamāja ar roku, un rati izripoja no sētas uz lielceļa.

x NINETE PALIEK UZ PUSDIENĀM

Vecais Salmiņš nemierīgi staigāja pa kādu Iekš-rīgas ieliņu šurp un turp. Lija smalks rudens lietus, drīzāk migla. Lāses bija tik smalkas, ka tās nemaz nevarēja saskatīt. Bet viņas tomēr bija saslapinājušas ielu; mitrs un nodubļots bija Salmiņa mētelis. Viena pēc otras aizdegās ielas laternas, sadalīdamas ielu gaišās un tumšās strīpās, un rādīja, kā ielas bruģī salasās peļķes, glumas, mīkstas, īsti rīdzinie-ciskas.

No pretējā stūra laterna spīdēja sevišķi gaiši, jo te apgaismošanas darbā palīdzēja kādas dzertuves gaišais logs. No pelēki dzeltenā gaismas laukuma izlīda liels stāvs garā lietus mētelī un «oktobrī». Salmiņš paliecās uz priekšu, piemiedza vienu aci un noņurdēja: «Tomēr reiz. Jā, uz augstiem kungiem ilgi jāgaida.»

— Atvainojos, Salmiņa kungs, mani aizkavēja.

— Nekas, nekas. Es pats vainīgs. Nevarēju jums no rīta pateikt adresi. Nezināju, kur un kā es tos kungus dabūšu kopā.

— Bet ir gan laiks! īsts slapjdraņķis.

— Jā, padevies. Ne mūsu veciem kauliem — grauž. — Salmiņš nopūtās. — Vai jūsu kundze pārbrauca no laukiem?

— Vēl ne. Tīri baidos par viņu. Taisni brīnums, kā viņa jūsmo par lauku dzīvi, — teica Kazrags un izņēma cigāru no krūšu kabatas.

— Nu, tādēj vien jums ir jāgādā, lai tiktu ja ne pie lauku mājas, tad, mazākais, pie savas vasarnīcas. Būtu viņai kur pavadīt vasaru un ko papriecāties par dabas jaukumiem.

Locīdamies pa šaurām ieliņām, viņi bija iznākuši pie biržas. Klusi un mierīgi bija tagad te, kur dienu bija degušas komersantu kaislības, kur viena laime bija bijusi cita nelaime, kur zelts kā uz burvja mājiena bija slīdējis no vienas kabatas otrā. Lai gan Kazrags bija tikai ierēdnis, bet arī viņš nevarēja vienaldzīgi paiet garām šai iestādei, kur taisa zeltu. Likās, ka vakara klusumā un nakts tumsā tur neredzamas rokas cilātu bezskanīgus āmurus, šķeltu zelta bluķus un neskaitāmas, apaļi izveidotas ripiņas birtu milzīgās krātuvēs, lai rīt no rīta gudrie no tām varētu pagrābties pēc vajadzības.

— Jā, tas viss jau ir labi, — nopūtās Kazrags. — Es jūtu, ka pēdējais laiks iegādāties kādu paspārni. Bet nauda... lūk, naudas nav. Zināt pats, Salmiņa kungs, kādi tagad laiki.

— Tas viss atkarājas no jums, direktora kungs. Nauda pati kabatā nelien. Vajaga ņemt, kad dod. Gudrais atteicas no bada, muļķis no naudas... Nu iesim vien iekšā, tepat jau būs.

Kazrags paskatījās apkārt, vai tikai kāds neredz viņu ieslīdam restorānā kopā ar Salmiņu. Salmiņš ar saviem pēdējā laikā tumšiem veikaliem bija ieguvis Rīgā diezgan šaubīgu reputāciju. Gaišās durvis ievilka nācējus cigāru dūmu piekvēpinātā telpā.

Iela palika klusa un slapja savā vientulībā. Aizskrēja kāds auto, nomezdams sarkanu uguņu blāzmu dubļos. Aizbrauca ormanis klabēdams, ilgi un gari klepodams uz bukas. Gājēji bija ievilkušies sevī kā eži. Viņi gribēja ātrāki izskriet cauri rudens lietum un vējam, kurš sāka gaudot veco baznīcu torņos. Dzīvā Iekšrīga bija vakarīgi aizsnaudusies, lai cieti un bezskanīgi aizmigtu līdz rīta steigai, jaunam diskontam un protestam, līdz nervozai vekselībai un tumšiem veikaliem gaišā saules dienā.

Flegmatiski velkot savu bozi pa ielas bruģi, staigāja vecais naktssargs, taustīdams veikala atslēgas — vai tās ir stipras, vai aizsargā krātuves no tiem, kuriem, staigājot pa tumšo ielu, var ienākt prātā paņemt to, kā viņiem nav, un kas tur guļ bez lietošanas. Bet dzelzs bultas stāvēja stingri, un naktssargs uzvaras priekā nožvadzināja savu atslēgu bunti. Ar to bija ieskaņota nakts. Atslēgu žvadzoņa kā dzelžu trīsas pārskrēja pār veco Rīgu. Lai ielas saldāki iemigtu, vējš ar lietu tām dziedāja skaļu dziesmu. Ūdens straumes skrēja taisni uz Daugavu. Daugava bija melna, jo viņas uzdevums bija nest visu nevajadzīgo un netīro uz jūru. Bet Vecrīgas mūriem un torņiem bija jāglabā tas netīrums, kuru ūdeņi nevar aizskalot. Apzinādamies savu pienākumu, tie meta melnas ēnas. Gaiši skatījās vienīgi restorāns uz stūra, pierādīdams, ka vēl dzīvo veikali un veikalnieki. Nauda visu nakti ir modra. Viņu vairo pie alkohola glāzēm un uz mīkstām atzveltnēm.

Kad Pētera baznīcas tornī nosita vienu, no restorāna iznāca Kazrags un Salmiņš. Viņiem līdzi bija trešais. Varbūt tas bija otrs Salmiņš vai otrs Kazrags. Viņš bija garās virknes sastāvdaļa, kura bija apvijusies ap Latvijas jauno kultūru. Bet trešā seja bija neapmierināta un nogurusi, it kā viņš gribētu teikt: «Par daudz viņi no manis noplēsa.»

Salmiņš smaidīja un berzēja savas izkaltušās rokas. Kazrags nejuta lietus. Viņa mētelis bija plati atvērts un seja piesarkusi kā tomāts. Viņi apstājās uz stūra.

— Nu, tad es uz to pusi, — teica Kazrags. — Te laikam kāds ormanis būs,

— Jā, līst, — piebilda trešais.

— Tad paliek viss, kā norunājām? — gribēja vēl. pārliecināties Salmiņš, kurš šoreiz bija gluži vienaldzīgs pret dabas nelabvēlību.

— Būs viss, kā teicu. Ar labām vakariņām mēs to lietu noslēgsim. Tur nav ko šaubīties, — teica tas, kuram par šīm vakariņām būs jāmaksā, pasniedza Kazragam un Salmiņam roku un iegriezās šķērs-ieliņā.

— Nu? — iesaucās Salmiņš. — Vasarnīca rokā?

— Jā... bet...

— Tur nav nekāda «bet». Ja kādu lietu cilvēks dara un dara tā, kā visiem ir labi, tad tas ir taisnīgi un tam tā jābūt. Jums labi, man labi, viņiem labi — kam tas sliktums? — Nevienam.

Jā, visiem bija labi. Viņi izšķīrās. Kazrags atrada ormani. Iesēdās, brauca. Mājas nebija tālu, bet dzīves mērķis vēl tuvāk. Pēc pāris dienām ar vienu niecīgu operāciju tas būs sasniegts... Ormanis apstājās. Ilgi Kazrags skaitīja naudu. Tad pasmīnēja:

«Kādēļ meklēt naudas makā santīmus un skaitīt tos viņam, Kazragam, lietū un vējā?»

Viņš paķēra dažus latus un iedeva ormanim. Tad lēni rāpās pa pāris pakāpēm pie sava dzīvokļa durvīm. Ormanis noņēma cepuri, klanījās, apgrieza zirgu, vēl pamāja ar galvu un, atpakaļ skatīdamies, brauca tālāk. Viņš nešaubījās — tas bija tiešām bijis kungs, kurš tagad ilgi slēdza durvis vaļā. Tad durvju šķirbā pazibēja gaisma. Kad viņa izdzisa, tad arī kungs bija pazudis.

Direktora dzīvoklī nebija lietus. Nebija pat mākoņu. Elektrības apgaismota nakts stunda. Iet gulēt? Bija tik gaiši. Kazragam gulēt negribējās. Viņš iegāja kabinetā un, kā parasti, izņēma savas piezīmju grāmatiņas un sāka atkal rēķināt. Patīkami bija likt skaitli pie skaitļa. Skaitīt tos kopā un skatīties, ka summa ik ar mirkli pieaug. Skaitļos ir sa-vārda burvība. Nav gala, ne malas. Viņi gleznaini veidojas, nes skaitītāju līdz — godā, gaismā un mīlā. Tāds ceļš, mazākais, bija tiem skaitļiem, kurus vairoja Kazrags. «Labi, ka līst,» domāja viņš. «Ja iestāsies sliktas dienas, Ninete ātrāk atgriezīsies mājās. Visam ir gals. Un vasarai tas ir pienācis.» Kazrags nožāvojās pieticīgi un apmierināti. Istabas siltums iesildīja nogurumu. Daudz šodien viņš bija darījis. Tūliņ pēc pusdienām bija izgājis no mājas.

— Vai kungs jau mājās?

Kazrags satrūkās. Tik vēlā nakts stundā viņš nebija gaidījis cilvēka balsi. Viņš apmierinājās — tas nebija spoks, bet vecā Kalniņiene.

— Vai tad jūs vēl neguļat?

— Kas tad par gulēšanu, kad kundze ir atbraukusi.

Kazragam izkrita zīmulis no rokas.

— Kā? Viņa mājās?

— Jā, atbrauca jau septiņos.

— Kur viņa ir?

— Sēž savā istabā.

Kazrags piecēlās. Veciem, nevienādiem soļiem Kalniņiene pazuda no kabineta. Steidzīgi, kājām grūstīdams paklājus, Kazrags gāja uz savas sievas istabu. Ninete bija nogurusi. Nemaz nevarēja just, ka viņa tik ilgi būtu apmetusies uz laukiem. Zilais vasaras apģērbs bija izbālējis un nesaskanēja ar istabas grezno iekārtu. Skats bija nervozs. Kazragam ienākot, grāmata viņai izslīdēja no rokām uz grīdas.

— Mīļā! — iesaucās Kazrags. — Tu... tu atgriezusies?

Ninete piecēlās un gāja viņam pretī. Cieši paskatījās sejā. Cik svešs viņš bija! Tas nebija ne tas, ko

viņa pavasarī bija atstājusi Rīgā, ne arī tas, kuru viņa bija redzējusi karstā vasaras pēcpusdienā parādoties zaļo vībotņu čumuros. Tas bija vecs vīrs ūdeņainām acīm un netīru pletkreklu un apkaklīti. Krekla aproces bija izslīdējušas no virssvārku piedurknēm. Atspurušas un netīras tās stāstīja par daudzām dienām, kuras tās bija kalpojušas Kaz-ragam kā nogurusi sardze pie prezidenta durvīm, kuru laikā nebija nomainījis aizmāršīgais komendants. Uz svārkiem bija visu to ēdienu pēdas, kurus Kazrags bija baudījis pa sievas prombūtnes laiku. Virskrekls, svārki līdz ar Kazragu apskāva Nineti. Vecas lūpas noskūpstīja to.

— Nu tu reiz atbrauci...

— Jā. — Ninete nekā vairs nespēja teikt. Viņa apsēdās uz dīvāna un platām acīm raudzījās Kaz-raga. Gribēja izpētīt to cilvēku, kuru pati bija paņēmusi sev par vīru. Dzīvodama vientuļi, viņa bija izpratusi laulības dzīves būtību. Viņa bija sākusi domāt par to dzīvi, kurā viņa jau ilgāku laiku atradās. Te nu bija šis viņas dzīves partners! Ar to gribot negribot bija jādala mīla, draudzība un visa dzīve.

— Vai tu esi dusmīga, ka es nebiju mājās?... Redzi, mīļā, veikali, labas izredzes...

— Es neesmu dusmīga. Es saprotu... Esmu tikai ļoti nogurusi no ceļa.

— Kādēļ negāji gulēt?

Ninete gribēja teikt: — Gaidīju tevi, — bet nezin kādēļ nespēja.

— Apskatīju māju, — viņa klusi atbildēja.

Tanī vakara viņi daudz vairs nerunāja. Ninete sajuta piepešu nogurumu un gāja uz guļamistabu. Kazrags bija nervozi priecīgā garastāvoklī un gribēja Ninetei daudz stāstīt par saviem veikaliem, ienākumiem un izredzēm. Bet Ninete visu to nobīdīja uz rītdienu.

Rītdiena pienāca. Kazrags gāja uz ministriju. Jauni veikali un izredzes bieži viņu atrāva no pusdienas galda, un Ninete redzēja, ka viņas vīrs ir vairāk aizņemts kā jebkad. Viņa jutās laimīga, ka varēja pavadīt savas dienas vientulībā, tālu no visiem, pat no sava vīra. «Ja tas tā būtu arvienu,» domāja viņa, «tad, spriežot pēc vispārējās morāles, būtu labi.» Bet vispārējo morāli Ninete nekad nebija pieņēmusi un šoreiz vismazāk. «Kaut kas ir jādara,» domāja Ninete, bet tas maz palīdzēja. Smadzenes nevarēja veikt to, kas ir darāms, tādēj arī viņas stāvoklis palika negrozīts. Direktora dzīvok|a sienas ieslēdza kā gliemežu vāki. Aiz logiem bija dzeltens rudens, kas mainījās ar pelēko, atnesdams lietu un negribu kustēties no mājas. Bija jau pagājušas pusotras nedēļas, un Ninete gandrīz nebija redzējusi rīdzeniekus.

Kādā pēcpusdienā iemaldījās Mellums. Ninete to saņēma tikpat vienaldzīgi kā savu drēbnieci. Tāpat kā pagājušo ziemu, viņš sēdēja Ninetes istabā un dzēra tēju. Arī Kazrags šodien bija mājās. Viss bija kā senāk, tikai Melluma skats bija vērīgāks un balss nedrošāka.

— Jūs esat ļoti pārvērtusies, — teica viņš, paņemdams tējas tasi no paplātes.

— Tas ir labi, — atbildēja Ninete. — Cilvēka uzdevums ir mūžam mainīties. Kas nemainās, tas stāv uz vietas, un tā ir jau miršana. Bet pastāstāt labāk, kā iet pa Rīgu. Es vēl arvienu neesmu viņā iedzīvojusies.

— Mana sieva sapņo vēl par laukiem. Pat uz teātri negrib iet, — gandrīz ar uzvaras prieku paziņoja Kazrags. Viņa acis iespīdējās, atduroties pie Ninetes auguma. Viņa taču bija vēl tīrais meitens, šī viņa sieva. Kāds vienkāršs un jaunavīgs apģērbsi šo radījumu nevar atdot par visām zemes bagātībām. Bet visas zemes bagātības ir par maz, lai viņai

varētu sagādāt prieku. Kā prieku?... Un Kazrags apstājās domas vidū. Ninete vairs nepriecājās. Un ja viņa nepriecāsies ari par to, ko Kazrags ir savilcis, uztraukdamies un nervus bojādams, no malu malām gan naudā, gan graudā? Kas tad būs?... Kazraga skats izdzisa un galva noslīdēja uz leju. Viņš atkal bija sauss direktors, kurš domāja: jo vairāk, jo labāk.

— Ko es jums lai stāstu? — lēni teica Mellums. — Rīgā nekā jauna nav, izņemot dažas pļāpas. Bet par tām jums stāstīt nedrīkstu. Jūs apveltīsat atkal mani ar kafejtantes tituli.

— Vai tiešām jūsu sabiedrībā nekā cita nav kā tikai pļāpas?

— Kādēļ jūs nesakāt: mūsu?

— To nevaru saukt par savu, jo esmu ārpus viņas.

Istabā pēkšņi kļuva nepatīkami klusu. Mellums neveikli un nervozi aizsmēķēja papirosu, Kazrags nokāsējās. Tikai Ninete mierīgi vēroja kungus. Pēc laba brīža Kazrags sagrozījās sēdeklī, vēlreiz nokāsējās un trīcošu balsi teica:

— Es jau sen lūdzu Nineti, lai viņa aizmirst pagājušās ziemas neveiksmes, bet viņa to negrib... Viņa mīl pat to atgādināt. Dienu no dienas viņa kļūst asāka.

— Nav vērts par to runāt. Nekā cilvēks nedrīkst aizmirst. Es neesmu sabiedrības dāma, un man netīk starpjums būt.

— Kādēļ? Jums ir stāvoklis, — ieminējās Mellums.

— Un naudas arī netrūkst, — pašapzinīgi smaidīja Kazrags. — Pagaidi, mīļā, paies vēl laiciņš, un viņi visi līdīs tavā priekšā.

— Rāpuļus nemīlu, — atcirta Ninete.

— Jūs nemaz nezināt, cik jūsu vīrs bija ekonomisks visu vasaru. Pat glāzi tējas negribēja izdzert ārpus mājas.

— Ja cilvēkam ir mērķis, tad viņš var no daudz kā atteikties. Un bez tam arī mana sieva pa vasaru neizdeva ne santīma.

— Kungu sauc pie telefona, — teica kalpone, pavērusi durvis.

Kazrags piecēlās un gāja. Viņš gāja ar mierīgu sirdi. Ninete vairs nebija senā Ninete. Greizsirdības jūtām vairs nebija vietas. «Lai tas Mellums luncinās apkārt, cik patīk. Kas par to?» Viņa sieva vairs neko-ķetēja ne ar vienu. Skaidrs pierādījums ir arī tas, ka viņa tagad valkā gandrīz mūķenes apģērbu. Par sievieti vislabāk var spriest pēc viņas apģērba un tām krāsām, kuras viņa izvēlas drēbei. «Lai viņš!» Un Kazrags instinktīvi pameta ar roku.

— Kas runā?... Tā, tā. Labi, Salmiņa kungs... Būšu pēc pusstundas... Jā, saņēmu visu, kā nākas ... To personīgi pie tikšanās.., Apmierināts? Nē, ne visai... Labi... Uz redzēšanos! — Kazrags atsēdās. Šodien bija bijusi karsta diena. Ministrijā mazas nepatikšanas. Pašam bija jāatzīst, ka pēdējā laikā viņš bija drusku nolaidīgs darbā. Bet tas bija pilnīgi saprotams, ievērojot to, ka viņš pats ar saviem veikaliem bija ļoti aizņemts. Savs krekls tomēr ir tuvāks nekā cita. Ministrija nav ģimene. Viņa ir ģimenei. Jāizlieto stāvoklis. Kas zin, vai vecums nepiespiedīs drīz atteikties. Par nākotni domā pat mūki. Un Kazrags nebija nekāds mūks, bet jaunas sievas īpašnieks. Nāks vecums. Pēc siltas vietiņas — silta ligzdiņa. Direktora privilēģijas bija šodien viņa kabatas iesildījušas ar lielāku naudas summu. Vasarnīca gulēja taisni uz sirds. Ne tā lielā un staltā, tā izdomātā. Tā Kazragu būtu nospiedusi. Vēl tā bija viegla, viņa vēl bija papīros. Bet vēl, vēl vajadzēja šos kungus spiest. Solītais bija saņemts, bet tiem kungiem, kuri šodien viņam izmaksās vakariņas, naudas bija papilnam. Jāpiespiež drusku pie sienas. Un Kazrags piespiedīs!

Pēc pusstundas viņš bija apģērbies. Noskūpstīja roku sievai, atvadījās no Melluma un aizgāja. Ni-nete dzirdēja, kā noklaudzēja ārdurvis.

— Par jūsu vīru pēdējā laikā daudz runā, — teica Mellums, ironiski smīnot.

— Kā tā? — jautāja Ninete. — Jūs gribat manī modināt greizsirdību? Man nekas nebūtu pretī, ja viņam tiešām būtu mīļākā.

— Ne jau tas, — iesmējās Mellums. — Daudz nopietnākas lietas. Viņš taisot labus veikalus.

— Veikalus?

— Jā.

— Tas mani maz interesē. Jūs taču nedomāsat man pakavēt laiku, runājot par mana vīra veikaliem? Ja tādi veikali būtu, viņš būtu man tuvāk pastāstījis.

Mellums smīnēja tālāk.

— Nu labi. Jums taisnība. Mēs varam runāt par daudz patīkamākām lietām.

Novērojot Melluma izturēšanos, Ninete juta, ka kaut kas nav labi. Viņa zināja: par ko arī Mellums nerunātu, viņai viss būs pretīgs. Elektrība istabā it kā satumsa. Ninetes sejā iegūlās skumjas. Saprāts zināja, ka nav iemesla skumt. Bija taču visvienalga. Bet Melluma ironiskais smaids bija dzīvs, viņš bija aizskāris visu. Ninete saprata: ja pilsoņi ironizē par vīru, tād arī par sievu. Kamēr viņa būs direktora mājā, viņai būs jāatbild par visu to, ko ārpus mājas dara viņas vīrs. Viņa pacēla roku un pielika to pie pieres, it kā gribēdama atbīdīt matus, kaut gan tie gludi un mierīgi gulēja sasprausti mezglā. Varbūt šī kustība līdzinājās nopūtai, jo Mellums bija pievirzījies tuvāk un klusi teica:

— Mazā, mīļā Ninete, kādēļ jūs tik skumja? Stāstāt — kas spiež jūsu sirsniņu? — Un viņš spieda Ninetes roku. — Varbūt es varu jums palīdzēt. Zināt, es darīšu visu, ko vien vēlēsaties.

— Tiešām? Neticu.

— Visu, visu! — Mellums iekaita.

— Jūs esat tāds pats, kāds bijāt. Tāds man nepatīk. — Ninete piecēlās un piegāja pie loga. Ielās bija sadegtas laternas, debesīs zvaigznes. Kā mīksta, pelēka vilna vēlās ēnas. Tās bija no ejošiem, rudenīgiem cilvēkiem. Kā skeleti stāvēja rudens koki, kā milzu karātavas bija namu silueti. «Kazrags ēd veikalnieciskas vakariņas... Kas tās bija par vakariņām? Kādi veikali var būt departamenta direktoram? Par kādām lietām Kazrags gribēja stāstīt. Vai nebija pāragri būt vienaldzīgai, vienaldzīgai pirms aiziešanas?...» Ēnainas jautājumu zīmes kā sakumuši veči uz vienas kājas lauzās cauri rūtīm un neredzamām rokām taustīja Nineti. Viņi palika karājoties logu priekškaros. Varbūt tie gāja vēl tālāk visā istabā?... Ninete novērsās no rudens un ēnām un gāja atpakaļ uz dīvānu. Kas viņai bija par daļu? Lai viņi karājas gaisā, lai staigā pa direktora dzīvokli! Viņai te nav palikšana. Viņa aizies, ja zinās, kurp iet. Tikai tas bija jāizdomā. Bet nelaime, ka pasaule ir tik plaša un viņā ceļu tik daudz.

— Vai Kazraga kungs drīzi pārnāks? — Mellums vēl bija tepat. Ninete sarāvās.

— Nē, viņš būs ilgi projām. — Ninete nožēloja teikto, bet Mellums bija apmierināts.

— Vai mēs kaut kur neiziesim? Kaut pasēdēt kafejnīcā?

— Nē. Pateicos! — Ninetei gan gribējās iet pastaigāties zem rudens zvaigznēm, bet tikai ne ar Mellumu. Dievs ar viņu! Tad jau labāk vienai.

— Nu, iesim... — lūdza Mellums. — Es...

— Esmu Joti nogurusi. Galva sāp. Gribu atpūsties, pabūt viena.

Mellumam bija jāpieceļas un negribot jāatvadās. Stingriem soļiem, paceltu galvu viņš gāja cauri viesistabai. Ninete dzirdēja, kā kalpone pasniedza tam mēteli un kā durvis aizvērās. Viņa steidzīgi iegāja guļamistabā un sāka pārģērbties. «Kaut drīzāk uz ielas! Tik nejēdzīgi! Tik garlaicīgi!» Guļamistabas zilā uguns meta zilas ēnas spoguļos. Baltā gultas sega izlikās tik auksta un mitra. Gulta kā aizsalis ezers. «Te ir veļu valsts,» domāja Ninete un juta, ka pati ar savu dvašu nevar sasildīt sastingušās rokas. No blakus istabas bija dzirdama Kalniņienes balss. Tā kaut ko stāstīja. Jaunā kalpone skaļi smējās. «Dzīvi cilvēki vēl ir pasaulē.» Ninete gribēja iet turp un pasmieties līdz ar kalponēm, bet šo nodomu atmeta, zinādama, ka jautrās sarunas apklusīs, tiklīdz viņa būs klāt, jo viņa bija mājas kundze. Viņa nodzēsa istabās uguņus un iegāja priekšnamā. Uzvilka mēteli. Kabinetā bija gaisma. Nezin kādēļ Ni-netei gribējās tur ieiet. Istabā bija cigāru dūmu smaka. Rakstāmgalds bija lielākā nekārtībā. Atvilktne pusvirus. Tik daudz papīru, vecas, nervozas rokas aprakstīti. Zaļajā galda lampā bija miers. Platajā, mīkstajā krēslā atpūta. Un Ninete apsēdās. Tik daudz papīru... Un kas ir šajos papīros? Vai tajos neslēpjas Melluma ironiskā smīna cēlonis? Ninete sāka tos šķirstīt un tajos kaut ko meklēt. Bet ko?... Visi te bija nevainīgi ministrijas papīri, kuriem ar Kazraga personīgo dzīvi nebija nekāda sakara. Bet atvilktne bija tik dziļa un liela. Ninete vēl un vēlreiz bāza tajā roku. Viņas pirksti sataustīja grāmatiņu. Izvilka. Tā — bankas. Gribēja jau nolikt atpakaļ, bet tomēr atvēra. Grāmatiņa sāka trīcēt rokās. Acis skrēja no vienas lappuses uz otru. Tik daudz latu! Pārsteidzoši daudz! Viņa gribēja saskaitīt sum-

mas, bet nespēja. Lappuses apmiglojās, un viņa tajās redzēja Melluma ironisko smīnu... Nav vērts pūlēties: pārāk nepateicīgs darbs. Viņa nometa atrasto. Bet turpat bija arī otra grāmatiņa — saburzīta un netīra. Bija redzams, ka viņas īpašnieks to sevišķi mīlēja, jo tā bija aptaustīta gan tintainām, gan taukainām rokām. Tādas grāmatiņas var bieži atrast virtuvē uz plaukta, kurās saimnieces pieraksta savus tirgus izdevumus. Ko Kazrags tur pierakstīja? Ninete atvēra. Arī tur bija skaitļi. Tikai lati, bez santīmiem. Apaļas summas kā jubilejas dāvanas. «Saņemts tad un tad, no tā un tā.» Bieži tur figurēja’Salmiņš. Citi Ninetei bija sveši. Kādi veikali Kazragam varēja būt ar šiem cilvēkiem? Ninetes seja, sidrabotās lapsādas apēnota, kļuva gluži sarkana. Likās, viņa bij mīklu atminējusi. Atminējusi to starojošo prieku Kazraga sejā, kad viņš runāja par naudu. «Ne vien... bet arī...» Viņa gribēja teikt: zādzība. Bet smadzenēs visi jēdzieni bija sabrukuši, un viņa klusi atkārtoja: «Bet arī vēl... bet arī vēl...»

Vai tur kāds nezvanīja? Kāda sveša balss. Ninete saņēma visus spēkus, un maza piezīmju grāmatiņa, pārplēsta četrās daļās, gulēja uz grīdas. Platām acīm viņa raudzījās uz durvīm. Kas ir nācis, tas nāks arī iekšā, priekšnamā tas nepaliks.

— Esat sveicināta, direktora kundzei

Ninete raudzījās ēnā, jo tur bija durvis. Tajās stāvēja kāds, kam Ķiplociņa balss, bet tas nebija Ķiplociņš... Viņš tomēr tas bija. Tie bija viņa vaigi un stāvs. Tikai pa vasaru tas bija piepūties no jūrmalas svaigā gaisa.

— Tu nobijies, Ninete? Ko tu dari te, vecā kabinetā?

— Es neko. Es pašlaik gribēju iziet.

— Kas tev tur pie kājām? Kādus vīra dokumentus vai mīlestības vēstules tu iznīcini?

— Neko... Ej otrā istabā.

Bet, tā kā Ķiplociņš vēl stāvēja un skatījās uz grīdu, Ninete instinktīvi nogrieza uguni. Ķiplociņš saka smieties.

— Esi tu gan jocīgs radījums!

Gaismas dzeltenā svītrā, kura plūda no priekš-nama, Ninete redzēja, ka Ķiplociņš virzījās no kabineta ārā. Viņa tam sekoja, kaut galva drusku reiba.

— Ja tu gribi iet — iesim. Es tevi negribu aizturēt.

— Es nekur negribu iet. Vai tad es tev to esmu teikusi?

— Teici.Un bez tam arī redzu, ka esi apģērbusies.

— Tas tāpat.

— Tu runā tā, it kā es būtu tavs vīrs, kurš tevi tikko pieķēris pie laulības pārkāpšanas.

_— Vai nav viena alga — laulības vai likuma pārkāpšana, — izlauzās Ninetei. Viņa novilka mēteli un pameta to Ķiplociņam. Kad mētelis karājās vadzi, viņa iegāja viesistabā.

— Kādus likumus tu vari pārkāpt ar savām mazajām kājiņām?

— Mazām kājiņām... Ja tu gribi ar mani amizēties, tad ej projām.

— Mīļā direktora kundze, nedusmojaties uz nabaga ierēdni.

— Neatkārto man šos vārdus, man tie ir riebīgi.

— Nu labi, labi. Arī man tas viens vārds ir riebīgs, bet direktors tomēr ne.

— Tev nebūs ilgi jāgaida. Gan tiksi tajā godā. Jau tagad tu esi apvēlies, tā ka direktora krēsls tev nemaz nebūs par platu.

— Par to es nešaubos. Bet mans draugs, direktors Kazrags, par manu karjeru nedomā. Viņš tā ir aizņemts ar saviem veikaliem un naudas prieku, ka nemaz nesaprot, ka arī citiem ne vien gribas ēst, bet arī baudīt zelta pārpilnību.

— Tu runā augstā stilā. Saki man vispirms — kas tie ir par veikaliem? Kādē| es par tiem nekā nezinu?

— Tā nav sieviešu darīšana, bet, ta ka tu esi man labs draugs, tad gribu tev teikt tikai vienu: lai Kazrags piesargās! Visu viņš dara pārāk nemākulīgi un atklāti.

— Jā, bet ko tad viņš dara?

— Dara to pašu, ko dara daudzi, tikai daudz neveiklāk... Jums laikam tagad ļoti labi iet?

— Jā, man iet ļoti labi. Kā iet Kazragam — par to tu vari informēties pie viņa paša.

— Neesi, Ninete, tik lepna. Es pie tevis nācu kā draugs. Gribēju tev teikt, lai tu drusku naudas pievāci arī sev. Vadzis ir pilns, un tas drīz var lūzt. Tad tu paliksi bez kapeikas, izsviesta uz ielas.

Ninete apstulba un nezināja, ko teikt. «Cik viņi visi ir pretīgi!» domāja tā. «Viņi redz to, kas notiek, un nosoda to tikai tādēļ, ka paši nevar to darīt. Vai vēl runāt ar šo cilvēku, kurš garīgi un miesīgi sāk aptaukoties, gatavojas zagļa karjerai zem likumīgas segas?»

Uztraukums bija pārgājis. Viņa vietā bija miers, pelēks un smags kā granīta klints. Un viņa teica:

— Savus padomus tu vari paturēt savai sievai, kad tā būs direktora kundze. Tu man esi daudz padomus devis. Es esmu tos pieņēmusi. Uz priekšu iztikšu bez tiem. Ej mājās un pasveicini Valliju. Es ceru, ka viņa būs tikpat apaļa kā tu, ar tādām pat apaļīgām domām.

— Man liekas, Ninete, ka tev sāp galva vai zobi. Ar tevi šodien nevar sarunāties. Nu labi. Es iešu. Bet tu eji gulēt!

Viesistabas durvis Ķiplociņš vēl atgriezās, pasmīnēja un teica:

— Uz drīzu redzēšanos, Ninet.

Viņa neatbildēja. Gāja uz guļamistabu — tiešām, viņai gribējās gulēt.

Nejēdzīga bija guļamistaba. No daudziem spoguļiem raudzījās pretim sveša seja, izmocīta un nevarīga. Kādēļ tik daudz spoguļu, un kādēļ tie tik dzīvi? Viņi nekā nav aizmirsuši. Ņirgādamies tie atgādina neskaitāmas ainas no īsās laulības dzīves, kuru nemaz par tādu nevarēja saukt. Tas bija izsmiekls sievietes miesai un dvēselei, kalpināšana un vēl lielāka prostitūcija nekā tur, bārā. Vai gulēt? Izgulēt direk-torisko nogurumu direktora guļamistabā? Vai iet uz ielas un ēnām prasīt ceļu? Vienu ceļu Ninete zināja: tas bija tur, pie tiem, pelēkajiem, ar vērīgiem, dzelžainiem skatiem. Var aiziet, aiziet fiziski. Var būt ar tiem un viņu interesēm. Bet tas tomēr nebija tas, Pirms šī soļa domām un jūtām bija jābūt kristalizētām, viengabalainām un mērķīgām. Bet, ja šī aiziešana ir tikai bēgšana un ne uzdevums, tad pirms jāiet citur, lai uzdevumu izsauktu dabīgi un šis solis nebūtu tikai direktora kundzes iedomu rezultāts.

Ninete rūgti pasmaidīja. Spoguļi atkārtoja smaidu, to padziļinādami. Ninete nodzēsa uguni, jo tumsā nav atkārtojuma. Viņa senāk nebija zinājusi, ka viņa tiešām ir direktora sieva. To viņa šovakar pati sev pierādīja. Sveša no ielas nebūtu centusies, kaut arī neveikli, iznīcināt dokumentus, kuri varēja pazudināt direktoru'. Bez saprāta ir vēl instinkts, un laulībai, kaut arī formālai, piemīt savāds mistisks spēks. Viņa nav saplēšama kā niecīga piezīmju grāmatiņa. Viņa aizsargāja Kazragu no likumīga soda. Tātad viņa bija līdzvainīga viņa nelikumībā un varbūt šīs nelikumības galvenais cēlonis. Vaibsti tumsā neatkārtojās, negūlās aukstajos spoguļa stiklos, bet no tā nebija vieglāk: jautājumi un domas atkārtojās. Katrā domā atkārtojās cilvēka būtība, un no tās nav glābiņa, kamēr cilvēks ir dzīvs. Plaksti dega, un lūpas kļuva sausas. Miesa kaisa zem vieglās zīda segas. Ninete izstiepa roku, it kā meklēdama tumsā pēc palīdzības. Bet tā atkrita atpakaļ uz krūtīm. Viņa jau gribēja celties augšā. Bet blakus istabā viņa izdzirda soļus. Tad atvērās durvis un iedegās lampa. Vīrs nāca mājās, nāca līgodamies un žagodamies. Smokingu nometis laikam jau priekšnamā. Krekls bija saburzīts un apliets. Lakkurpes viņš turēja rokā.

— Guļ... — teica viņš, paskatīdamies uz savu sievu. Pacēla laķenes pret uguni un viltīgi pasmaidīja: — Cīkstētājas!... Apvedu ap stūri... Jūs man te modināsat Nineti augšā! — Tad runīgos apavus nolika uz paklāja. Tām blakus nokrita bikses, un Kazrags iekrita gultā. Žagas norima, bet to vietā istabā atskanēja skaļi krācieni. Kazrags gulēja vareni varenā gultā. Bija mīksti spilveņi, apsegi un mīksts miers kā sievietes nesastrādātās rokas. Ninete sajuta nepatīkamu sviedru smaku, sajauktu ar alkohola izgarojumiem. Likās, ka šī smaka līda katrā porā, apgānīja fiziski un garīgi.

«šī pēdējā nakts še,» domāja viņa, paņēma savu rīta apģērbu un iegāja otrā istabā. Nu vairs nevajadzēja ne prātot, ne domāt. Mērs bija pilns. Atkal bija pamodies senais riebums, kurš bieži pie sievietēm ir noteicošais. Ninete aizmiga cieši un mierīgi, it kā gribēdama iegūt spēkus tam garajam vientulības ceļam, kurš rīt būs jāuzsāk.

Kad rīta saule bija iegriezusies guļamistabas logos, Kazrags gribēja atvērt acis. Bet tās bija aizlipušas, it kā kāds būtu iesmērējis plakstiņus ar lipīgiem sveķiem. Galvu nevarēja pacelt no spilvena. Mutē bija rūgtums, gļotains un smags. Ar lielām mokām viņš pacēla vienu plakstu un pašķielēja ar sarkanu, iekaltušu aci uz savas sievas gultas pusi. Nāca pie slēdziena, ka gulta ir tukša. Tas viņu nepatīkami pārsteidza, un viņš ar vienu rāvienu bija sēdus. Pulkstenis rādīja vienpadsmito stundu. Kādēļ gan neviens viņu nebija modinājis? Tā ir nolaidība un nevērība pret viņa personu! Mājnieki taču labi zināja, ka viņam jāiet uz ministriju un ka arī bez ministrijas ir daudz citu darbu.

Kazrags, kurš parasti baidījās no aukstā ūdens, šorīt to lēja ar labpatiku uz krūtīm un plikā pakauša. Gribējās vēl un vēl mazgāties. Ja būtu iespējams, izmazgātu pat iekšas. Tās neganti dega no vakar izdzertā alkohola. Dzert ir tomēr ļoti patīkami, ja par dzeramo samaksā cits. Pēc aukstajām ūdens strūklām Kazrags jutās drusku labāki. Viņš apskatīja sevi spogulī un apmierinājās. Blakus istabā viņš satika Nineti. Tā kaut ko krāmēja, locīja mazā, drusku apdilušā ceļa somā.

— Ko tu te krāmējies? — jautāja Kazrags, noskūpstīdams Nineti uz pieres.

— Tā ... Savas lietas.

— Nu labi, labi. Man jāsteidzas. Esmu tā jau nokavējies. — Kazrags manījās ātrāk ārā no istabas, jo tomēr juta, ka nav labi darījis, vakar tik vēlu pārnākdams, un Ninetei bija iemesls uz viņu padusmoties. Bet gan līdz pusdienai viss aizmirsīsies.

Kazrags izgāja uz ielas. Prieks par vakardienas labajiem panākumiem jaucās ar paģiru nepatīkamo sajūtu. Labi būtu bijis, ja nebūtu jāiet uz ministriju. Viņš būtu atpūties mājās un izjutis tikai prieku, domājot par nākotni, kura atnāks ar namiem, vasarnīcām un automobili. Būtu runājis ar Nineti par to, kā un ko viņa grib šinī sezonā ģērbt mugurā. Nekādas prasības viņš nebūtu noraidījis, un Ninete būtu brīnījusies. Viņa, šī jaunā sieviņa, taču nezina, ka viņi ir turīgi, naudīgi, kā īstiem pilsoņiem pienākas.

Ieejot ministrijā, patīkamā doma izgaisa, palika tikai paģiras, kuras vēl vairāk mocīja oficiālās iestādes sienās. Apkārt bija sīkie ierēdnīši, vēlīgi un |auni. Arvienu tiem bija noziedzīgas domas pret savu priekšniecību. Kazrags apsēdās. Ak, šis nolādētais apkalpotājs! Uz galda un grāmatām gulēja vakardienas putekļu kārta, var būt, ka tā bija vēl vecāka. Viņš pasauca apkalpotāju.

— Kādēļ galds nav notīrīts? Kas tā par cūcību!

Apkalpotājs, kurš bija vēl vecāks par Kazragu,

neteica neviena vārda, sakārtoja papīrus un visam pārvilka ar lupatu. Izgāja. Vesela kaudze papīru gaidīja Kazraga parakstu. Direktors iebāza spalvu tintnīcā ar tādu enerģiju, it kā ar vienu spalvas mēr-cējienu gribētu aptašķīt visus šos papīrus ar savu vārdu. Bet sarūsējušās spalvas galā bija uzdūrusies muša. Šī tintes piepampušā un jau atdzisušā slīkone atgādināja vakardienas dzeršanu un šodienas sajūtas. Deniņos sāka asi sāpēt, un viņš nolika spalvu ar visu mušu uz tintnīcas malas. Atzvēlās krēslā.

— Velns lai rauj! Te nemaz vairs nav kārtības! Pat apkalpotājs nezin vairs savus pienākumus, kur nu vēl ierēdņi!... — Viņš paskatījās uz durvīm, kuras veda kancelejā. Piere vēl vairāk sarāvās. Piecēlās. «Viņi ir jāpārmāca. Visi laikam guļ. No rītiem var redzēt, ka tiem ir paģiras. Pat sievieši žāvājas. Izvirtība!» Kāds papīra vīstoklis nokrita uz grīdas, gaiši norādīdams, ka Kazrags sācis kustēties. «Nu, lai tikai es nokārtojos pats ar savām lietām! Es visus viņus saņemšu rokās. Sociālisti tādi! Neviens vairs manu departamentu nepazīs.» Viņš iegāja kancelejā. Kabinets palika viens pats, vienaldzīgs pret visu un visiem. Tad caur pusatvērtām durvīm kabinetā atskanēja direktora balss. Tā bija varena un spēcīga valdnieka balss. Pa starpām iejaucās arī citas, bet tās pazuda, jo runāja mazi vīri. Tad koridorā bija dzirdami soļi. Tur kādi nāca un jautāja pēc Kazraga. Apkalpotājs gāja Kazragu meklēt. Viņš to iztraucēja no pienākumu izpildīšanas...

Ninete atvēra drēbju skapi. Daudz tur bija apģērbu, kuri viņai tagad izrādījās par liekiem. Vai neņemt kādu no tiem? Nē, kur viņa tos liks? Un tie pirkti par Kazraga naudu. Varbūt pat par to, kuru viņš tik viegli ieguva. Tikai tik daudz viņa ņems līdzi, cik var aiznest savā ceļa somā. Nebija nekādu sevišķu izjūtu, atvadoties no direktora dzīvokļa. Viņa patiesībā .arī nemaz neatvadījās, jo cilvēks neatvadās no dzelzceļa piestātnes, kurā viņš ir gaidījis uz vilciena pienākšanu. No savas istabas viņa paņēma vēl pāris grāmatas, kurās viņa visbiežāk mīlēja ieskatīties. Paņēma ceļa somu un iegāja priekšnamā. Uzvilka mēteli.

«Kā es tā aiziešu? Taču jāpasaka ardievas.»

Kalniņiene virtuvē mizoja kartupeļus, klusu dziedādama kādu garīgu dziesmu.

— Ardievu, Kalniņien, — teica Ninete. — Es aiziešu, mani pusdienās negaidāt.

— Vai, kā tad jūs tā, kundzīt? Ko tad kungs teiks, ja jūs nebūsat pusdienās?

— Nu, neko. Es viņam atstāšu vēstuli. — Ninete iedomājās, ka tiešām kāda zīmīte būtu atstājama. Tas bija sīks pilsonisks pienākums, kurš pēdējo reizi būtu jāizpilda.

Dzīvokļa otrā malā atskanēja telefona zvans. Ninete pabrīnējās: priekšpusdienās neviens vairs nemēdza zvanīt. Tikai pēcpusdienās ar daždažādiem sazvanījās Kazrags. Pēc viņas neviens neprasīja. Aiz vienkāršas ziņkārības iegāja kabinetā.

— Kas runā... Ak jūs, Melluma kungs?... — Ninete nolika telefona trubiņu uz galda. Vai tiešām Mellums grib uzsākt pagājušās ziemas flirtu? Cik garlaicīgi! Ninete apsēdās un paņēma baltu papīru un aploksni. Uzrakstīja uz aploksnes: «Direktoram Kazraga kungam.» Tas bija viss. Bet ko tad lai raksta uz šī baltā, nenozīmīgā papīriņa? Viņa ilgi domāja. Rakstīt par aiziešanu ir grūtāk nekā aiziet. Ko lai saka? Viņa taču nevar uzskaitīt visus aiziešanas motīvus. Tad vajadzētu aprakstīt daudz tādu papīru — baltu un nevainīgu. Bet cik ilgi lai sēž un domā? Un Ninete uzrakstīja: «Aizeju tādēļ, ka vairs negribu būt direktora kundze.» Salocīja zīmīti un iebāza aploksnē. Tad sajuta, ka vairs nav laika, jāsteidzas. Atvēra izejas durvis. Tur stāvēja Mellums,

— Es jums zvanīju, — teica viņš, — bet kaut kas mūs pārtrauca. Tādēļ turēju par vajadzīgu atbraukt.

«Vai viņš nāks iekšā?» domāja Ninete. «Ko es lai daru? Tā vairs nav mana māja.» Ninete gribēja aizvērt durvis no ārpuses.

— Pagaidāt, man ar jums jārunā, un to es nevaru te darīt. — Viņš atvēra plašāk durvis un gandrīz ar varu iebīdīja Nineti priekšnamā. Nenovilcis mēteli, viņš iegāja viesistabā un apsēdās. Arī Ninete paņēma krēslu un nolika somu sev pie kājām.

— Jūs tikai neuztraucaties... Priekš jums tā vēl nav liela nelaime...

— Bet par ko lai es uztraucos? — jautāja Ninete.

— Pirms pusstundas Kazrags ir arestēts.

— Arestēts? ... Bet kādēļ?

— Par kukuļu ņemšanu un citām netīrām lietām. — Mellums saviebās. Ilgi Ninete neteica ne vārda. Kaut kas bija sagāzies, pārvērties un pārtraucis viņas ceļu pašā sākumā. Viņa iedomājās cietumu, tiesu, kratīšanu.., Laikam kāds viņai bija uzlicis aukstu roku uz pieres. Viss ķermenis sāka trīcēt.

— Vai jūs viņam nevarat palīdzēt?

— Nē. Tas uz mani mestu ēnu.

— Bet kas tad viņam var ko palīdzēt?

— Nezinu. Laikam tāda nav. Bet nerunāsim tagad par viņu. Jāpadomā par jums, mīļā Ninete. Tagad iesat jūs tūliņ projām, apmetīsaties viesnīcā, kamēr es jums sameklēšu dzīvokli. Es domāju, ka mēs sapratīsimies. — Viņš piegāja pie Ninetes un gribēja to apskaut. Ninete izvairījās, lēni un noteikti teica:

— Ejat, direktora kungs, tur ir durvis.

Mellums iesmējās.

— Jūs esat uztraukta, jums jāapmierinājas. Bet mēs vēl redzēsimies. Pārdomājat labi manu priekšlikumu, tas nav slikti. Pie vakara paziņojat man savu adresi.

— Nu ejat! — nepacietīgi sauca Ninete.

Mellums izgāja. Ninete novilka mēteli un pakāra

priekšnamā. Saplēsa Kazragam rakstīto vēstuli un teica Kalniņienei, kura bija ienākusi istabā:

— Es nekur neiešu. Palikšu tepat.

— Tas ir prātīgi. Es jau domāju — pašā pusdienas laikā iet no mājas.

Tad Ninete piegāja pie telefona un pazvanīja uz ministriju.

— Kas runā? — atskanēja Ķiplociņa balss. — Te — direktora vietas izpildītājs Ķiplociņš.

Ninete jau gribēja pārtraukt sarunu, bet tomēr teica:

— Vai tu nevari kaut kā palīdzēt Kazragam?

— Par nožēlošanu, nē. Tas nav iespējams. Pārāk netīra lieta. Varu arī teikt, ka tas nav manās interesēs... Ar tevi esmu bijis vienmēr atklāts. Tāds arī tagad ,esmu.

Saruna izbeidzās.

«Palieku es tikai viena,» teica viņa klusi. «Un es palikšu.»

Visi jautājumi bija izšķirti. Izšķīruši tos bija citi, ne viņa. Ninete sāka skatīt cauri Kazraga papīrus. Nevajadzīgos iemeta krāsnī un pielaida uguni.

SATURS

I daļa

I. Gods, kam gods pienākas ....

II. Direktors izmaksā......

III. Traģiskais «bet»......

IV. Ninete šūpo kājiņas......

V. Uzbāzīgā dziesma un pusdienas ar mašīnrakstītāju .......

VI. Izkusušais saldējums.....

VII. Ierēdnis sēro, bet direktors dejo .

VIII. Līgavai sāp galva......

IX. Patīkamā peldēšanās un šausmīgais

sapnis.........

X. Direktors baro zirnekļus ....

XI. Dari ko darīdams, — aiztaisi durvis

XII. Grēks prasa upurus, jo tas ir no velna

XIII. Visi ceļi satek kopā......

XIV. Jaunā mašīnrakstītāja.....

2. daļa

I. Fajansa drumslas......

II. Nav bijis un nebūs.....

III. Vakariņas bez vīra......

IV. Soļi uz priekšu, soļi atpakaļ .

V. Divi direktori.......

VI. Neapēstais deserts......

VII. Invalīdi ........

VIII. Par naudu var nopirkt visu ....

IX. Mušu barība.......

X. Ninete paliek uz pusdienām ....

Lūcija Zainaiča DIREKTORS KAZRAGS

Redaktors J. Sirmbārdis. Māksi, redaktors A. Jāgers» Tehn. redaktore A. Pelikša. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 1972. g. 29. decembri. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 26. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 70X100/32. 12,88 fiz. iespiedi.; 16,75 uzsk. iespiedi.; 18,92 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 05314. Maksā 67 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju buiv. 24. Izdevn. Nr. 25768/Do-811. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 24»

Content

Zamaiča Lūcija Direktors Kazrags

Lūcija Zamaiča (1893-1965)

PIRMĀ daļa. DIREKTORS GRIB PRECĒTIES

I GODS, KAM GODS PIENĀKAS

II DIREKTORS IZMAKSĀ

Ill TRAĢISKAIS «BET*

IV NINETE ŠŪPO KĀJIŅAS

V UZBĀZĪGĀ DZIESMA UN PUSDIENAS AR MAŠĪNRAKSTĪTĀJU

VI IZKUSUŠAIS SALDĒJUMS

IERĒDNIS SĒRO, BET DIREKTORS DEJO

VIII LĪGAVAI SAP GALVA

DIREKTORS BARO ZIRNEKĻOS

XI DARI KO DARĪDAMS - AIZTAISI DURVIS

XII GRĒKS PRASA UPURUS, JO TAS IR NO VELNA

XIII VISI CEĻI SATEK KOPĀ

XIV JAUNA MAŠĪNRAKSTĪTĀJA

OTRĀ DAĻA. ĢIMENES LAIMĪBA

I.FAJANSA DRUMSLAS

II NAV BIJIS UN NEBŪS

III VAKARIŅAS BEZ VĪRA

IV SOLI UZ PRIEKŠU, SOLI ATPAKAĻ

v DIVI DIREKTORI

vi NEAPĒSTAIS DESERTS

VII INVALIDI

VIII PAR NAUDU VAR NOPIRKT VISU

IX MŪSU BARĪBA

x NINETE PALIEK UZ PUSDIENĀM

SATURS