Indrāne Ilze

Dzeguzīte gadus skaita

Ilze Indrāne

Dzeguzīte gadus skaita

Luga

.

.

.

Pa Vidzemes pakalnu āderēm

Apvaldītu, saspringtu, gribasspēka pilnu gudrību pauž Ilzes Indrānes acis, jo viņa stāv uz savām Vidzemes pakalnu āderēm. Āderes iet līčuloču — kā cilvēku likteņi —, ar spēcīgu strāvojumu uznākdamas virspusē un atkal pazuzdamas zemes dzīlēs, to skaidrībā un visuapslēptībā. Ne katram daba devusi īsto āderu jūtīgumu, bet pazemes ūdenstece ietekmējot augšanu un neauglību, nomodu un sapņus. Vidzemes pakalnu āderes palīdzējušas Ilzei Indrānei izaugt par vienu no redzamākajām latviešu padomju rakstniecēm, būt nomodā par «... putniem, kas izšķiļas ligzdās... Par zvaigznēm, kas nokrīt bez laika ... Par suņiem, kas skraida bez darba apkārt...», par to, lai nenoplicinātos tehnikas laikmeta cilvēka dvēsele. Un arī saglabāt spilgtā atmiņā cieši blakus bērnišķu draiskumu, jaunības aizrautību un sociāli asu skatījumu uz katra vietu zem saules laikmetu griežos, uz katra iespējām augt, pastāvēt, kopt savu sapņu pasauli, sasniegt spēju pilnbriedu. Dzīves pārbaudījumos nesalūzt.

Pie rakstnieces mājām — Praulienas ciema Lejaszīlēm — zīļojas ozolu audze. Milzonīgā liepa, tā no romāna par Zemesvēzi, vētrā uzgāzās uz jumta. Dzīve gāja uz priekšu, taisnoja un asfaltēja netālo lielceļu, bet puteņi un greideri bieži vien aizvilka ceļgalu. Vēji sapina telefona līnijas stieples un atvienoja rakstnieci no pasaules tālruņiem, bet nekādā vētra nespētu viņu atraut no ciešas saistības ar savu zemi un tās krietnumu, ar savu tautu un tās galveno tikumu — darba mīlestību. Skaidrās ziemas naktīs, kad Ilzes Indrānes tuvinieki un draugi, satupuši ap siltu, īsti lauciniecisku mūrīti, pārspriež pasaules lielās un sīkās bēdas, pāri palejā iegrimušajai mājai mirdz milzums zvaigžņu. Katram cilvēkam esot sava. Kad cilvēks mirstot, zvaigzne krītot. Netālie kaimiņi pa vienam vien pārcēlušies uz kapu kalnu, citi aizgājuši pasaulē laimi meklēt. Vai zvaigznes gāja viņiem līdzi? Zaļi dūmakainā pavasara naktī tumšs siluets ar naža dūrienu sirdī piebeidza jaunu, rotaļīgu rakstnieces sunēnu Snu-kiju. Klaidonīga ēna droši vien bija bez savas zvaigznes. Vai debesis ap rakstnieces māju ne reizi nesatumsa tā, ka gribas aiziet prom?

Šad tad domīgi paraudzīties pāri pakalniem Ilzei Indrānei liek mūžīgās ilgas pēc vēl neapjaustā un nesasniegtā, pēc dzīves pilnskanības, cilvēku attiecību skaistuma un cildenuma. Nu dzeguzīte gadus skaita — skanīgi, romantiski, bez tukšuma pieskaņas balsī. Ikdienas solī Indrāne iejūk ļaužu gaitās un valodās, saplūst ar dzīves rūpi un nedienu, necīnās par vietu aizvējā, nemīl gājienos soļot pirmajās rindās, nejūtas ērti uz lielām skatuvēm. Domās viņa lido līdzi bitei — reizē vākdama un apputekšņodama. Rakstniece paskatās līdzcietīgi grūtdienī un saprot, ka katru nepažēlosi, rūgti paraugās cilvēka dvēseles noslīdējumā un saprot, ka katru nesastutēsi, pasmīn par muļķību vai vājību un cenšas cilvēku izprast. Toties apgaroti, pat ar azartu Indrāne aplūko katru svētīgu dzinumu cilvēka dabā un rīcībā, katru ziedu pie ļaužu sliekšņa, katru sakoptu pieturvietu pie šosejas, skubina censoni, pieņem pat ēverģēlību.

«Es atspiežos pie kapa krusta un saucu līdz — nav dzīvot vērts!

Un pa vidu kā ugunīga šalts:

Skaista ir jaunība ... tā nenāks vairs!

Un vēlreiz to pašu, un vēlreiz, un vēlreiz...

Sīvi pātagas cirtieni trenc satrakoto dziesmu trijjūgu. Zirgi krākdami gāžas tumsā... Tos neapturēs ne sēta, ne siena, ne upe. Krakšķēdama sabruks ēka, siena metīsies ceļos, upe izkāps no krastiem un auļos līdzi ar to pašu dziesmu.»

(«Cepure ar kastaņiem»: «Tas cilvēks šinī pasaulē...»)

Reizē rakstniece aizstāv un sargā katru bērzu ceļmalā, katru māju savā māju vietā, katru vecu ābeli savā ābeles vietā, katru celīti gar ābelēm līdz mājas vietai, jo to iestaigājis cilvēks ar savu likteņa nastu plecā, bet katra celīte aizvijas pie tautas likteņceļa.

Blakus pastāv laikmeta racionālā, izskaitļojamā patiesība un sirdsgudrība, kuru neviens skaitļotājs neizkalkulēs. Ilze Indrāne uzticas sirdsgudrībai. Rakstnieces pateiktais visbiežāk ir grūti meklētais. Viņa ir gājusi un ieklausījusies, skatījusi un pārskatījusi dzīvi, šķetinājusi atpakaļ ļaužu likteņus no dvēseles dūkstīm līdz sudraba avotiem, no mūža pēdējā, viskrāšņākā vāla līdz pirmajām anemonēm. Saviem draugiem rakstniece novēl, «lai katram anemone mūžīgā aug pat uz kailas radzes, debesīs un Daugavā spoguļodamās.»

Daudzi cenšas norobežoties no visa, kas atņem laiku, lai varētu piepildīt sevi tik nozīmīgajā rakstnieka misijā. Un viņiem ir taisnība. Droši vien Ilze Indrāne ar skaudību nolūkojas uz pasaules slavenību kopoto rakstu zeltītajām mugurām, pēc tam uz savām ikdienas rūpēs sabristajām kurpēm. Indrāne nekad nav spējusi aizbildināties ar rakstnieka nevaļu. Ja nu varbūt tieši romāna izvirduma laikā. Esam pazīstami daudzus gadus, bet ne reizi nav bijis iespējas kaut no zināma attāluma palūkoties uz šo noslēpumu. Pat ģimenes locekļi sarunās ar draugiem nepieskaras rakstnieces radošajam procesam — šķiet, tas ir nerakstīts tabu. Vien auditorijas reizēm provocē uz atklātību, bet rakstniece negrib laist klausītāju šajā kambarī — tāpat kā runāt par nākotnes iecerēm, meklē iespēju apiet galveno, atbild ar apvaldītiem mājieniem. Jā, kādreiz — šķiet, pēc «Lazdu laipas» — Indrāne tēloja šo tapšanu: «...gulēju uz siena, rakstīju bez elpas, āboli būkšķēja uz jumta ...» Bet varbūt es to izfantazēju? ...

«Man pašai liekas, ka es ļoti vaļsirdīgi un aizrautīgi stāstu par grāmatā neietil-pināto materiālu,» saka rakstniece, kad esmu viņai pajautājis par pasaulei rādāmo un sev paturamo.

Ilze Indrāne nav vairījusies sadzīves rūpju, centusies pati audzināt un apkopt savus bērnus, lai nepalaistu garām iespēju rosināt viņus brīnīties un sapņot, godīgi atbildēt uz daudzajiem sarežģītajiem: kāpēc? Nu jau arī mazbērns auklējams, un rakstniece nespēj atteikties no šī prieka un nupat pavērušās jaunās pasaules izjūtas. Viņa ir apmeklējusi slimus draugus un kaimiņus, bažījusies pat par literāro darbu varoņu prototipiem — ka tikai uzrakstītais nesarežģī viņu dzīvi, pārāk sāpīgi nesatrauc ar senizdzisušām pagātnes atmiņām. Vieglāk esot rakstīt par likteņiem, kuri jau izskanējuši savos lielajos un sarežģītajos akordos, kuriem sīka, provinciāla mēlnesība vairs nevar nodarīt pāri. Toties Indrānes romānu varoņi ir ļoti spilgti un dzīvi, tuvu izsāpēti un autores apmīļoti. Zeme ap viņiem grūta, bet zied visās zemes krāsās, un gaisma pār viņu likteņiem nāk no Vidzemes pakalnu āderēm, kuru starojums šķīstī un atsārņo rakstnieces pasaules skatījumu.

«... viss, ko es rakstu un rakstīšu, ir sirds uztveres. Tāpēc visas manas grāmatas būs kā satraukta elpa, tās traucēs... materiāla sablīvējums un jūtu sabiezinājums,» savu literāro gaitu sākumā visai pravietiski rakstījusi Indrāne kādā vēstulē.

Ilze Indrāne ienāca literatūrā ar jaunatnes tēmu, ar slēpju kalniem un aļņu pēdām, ar vēstulēm sniegā, ar mīlestības un uzticibas pielūgsmi. «Lazdu laipa» kļuva par vienu no populārākajiem romāniem. 1965. gadā par to rakstniecei piešķīra Latvijas PSR Valsts prēmiju. Romāns tika vairākkārt izdots un atkal izpirkts. Vēl tagad astotās klases raksta sacerējumus par Kristīni un Pauli. Meiteņu vārdus rakstniece šķindina kā zvaniņus ratu rībā, traktoru rūkoņā, lidmašīnu dūkoņā: Krist, jocīgā meiteni Ane-Mone! Lin-da-lin!

Aisma — gaisma ...

Dažs ir pārmetis Indrānei pārlieku saromantizētību. Bet vai rakstnieks var atteikties no savas būtības?

«Ir pienācis cīruļdziesmu laiks — atmet galvu pret zilumu un dzirdi, kā sīkais putns dreb savā dziesmā un šūpojas, saulstarā uzvērts. Uz zemes vēl sniegs, vēl dubļu piemirkušas kumeļu pēdas, vēl sala naktis un cīruļputeņi, viņš turas tikai savā dziesmā.» («Vēl viena vēstule sniegā...», Draugs, 1977. gada aprīlis.)

«I. Indrānes pozitīvie varoņi ir tuva rada tiem cilvēkiem, ko sastopam mūsu jaunajā dzejā, romānā, var teikt, valda tā pati nemierīgā, dedzīgā atmosfēra, kaislīgais jūtu spriegums, pārdzīvojumu piesātinātība, trauksmainā cīņa ar visu remdeno, nosvērto, parasto. Nav gandrīz neviena momenta, kad Anna, Ilziņš, Linda vai cits kāds varonis atrastos ikdienišķi mierīgā stāvoklī. Visu laiku viņu izjūtas maksimāli sasprindzinātas.

Dzīvē tādus cilvēkus mēs nesastapsim (šeit droši var lietot šo banālo frāzi). Vai, precīzāk izsakoties, tikai reizēm sastapsim — tajos brīžos, kad palaimēsies redzēt viņus dvēseles spēku vislielākās aktivitātes momentos. Tie ir skaistākie brīži mūža...» Ta pirms divdesmit gadiem Harijs Hiršs rakstīja par romānu «Cepure ar kastaņiem». (L. un M., 1966. gada 24. septembrī)

Vesela diskusija izraisījās ap romānu.

Bet pirms piecpadsmit gadiem Indrāne ierakstīja šo rindu autoram jaunā romāna «Ūdensnesējs» priekšlapā: «Un darbs un māksla ir mūsu dievs, kura priekšā nav jākaunas ne kājās piecelties, ne ceļos nomesties.»

Desmit gadus vēlāk galvenos vilcienos bija uzrakstīts romāns «Zemesvēzi dzirdēt», kas būtībā ir nomešanās ceļos šī dieva priekšā. Donātā Dravniekā varam sazīmēt rakstnieces tēva vaibstus. Gadsimtu lielākie mākslinieki, attēlojot dievus, bieži vien devuši viņiem sev tuvu cilvēku līdzību. Tapis viens no nozīmīgākajiem latviešu mūsdienu romāniem — ar plašu atbalsi sabiedriskajā domā. Saņemta otra republikas Valsts prēmija. Spēcīgas ir Vidzemes pakalnu āderes, un rakstniece jūt tās ar katru nerva galu.

«Lai mūsu nebūšanas uzar žurnālistika un publicistika, bet literatūra lai cilvēkiem nes gaismu, ideālu, gara spēku,» — vēlreiz uzticību savam romantiskajam pasaules skatījumam Ilze Indrāne izteica intervijā aizvadītā rakstnieku kongresa dienās.

Dzīvē un literārajā darbā atkal pienākusi gadu šķirtne. Atskatam uz rakstnieces noieto izdevniecība «Liesma» piedāvā nelielu kopojumu: romānu «Cepure ar kastaņiem», lugu «Dzeguzīte gadus skaita», kas sasaucas ar romāna motīviem, un miniatūras no gājuma pa savu zemi basām kājām.

Ir rakstnieces ražas laiks.

Nu auglis pie augļa zarā Kā uz mātes sirds grūtums.

Visa bagātība un viss grūtums Rudens vēju varā.

No saviem augstumiem briedums Ražens dun uz pliena,

Grūtā maksa par katru ziedu —

Krīt auglis no pieskāriena.

Peteris Jurciņš

DZEGUZĪTE GADUS SKAITA

Luga

Darbojas:

Linards Liepkalns

Anna — viņa sieva

Liene — viņa māte

Linda — viņu meita

Dāvis Dunalka

V a c l a v s

N a t a — viņa sieva

A n d ž u l i s — dēls

Andrejs Vetlovs P l ē c i s

Klaudija — viņa sieva

Signe — meita

Alberts — dēls

Kristaps Francis Zobēns

Kāzu viesi Mežacirtēji

Prologs

Anna (klausās dzeguzes kūkošanā). Ko tu tik skaļi? Dzirdu. Dzirdu. Vai skaiti, cik gadu pagājuši no tā laika? Nu — cik? Laikam daudz. Zeme ir atkal sausa. Un tīra. Kur palikušas asinis?

Man piedzimusi meita. Izaugusi. Būtu bijis dēls, būtu nosaukusi tēva vārdā — par Linardu. Meitu par Linardu nevar. Linda, mana meita, saki — cik gadu jau pagājuši no tā laika? Dzeguze reizēm melo. Simtu sasola, tūkstoti sasola, bet...

I celiens

.

1. aina

Rajona partijas komiteja. Pie sienas — karte. Viens otram pretī, viens otru vērodami un vērtēdami, stāv Liepkalnsun Vetlovs.

Vetlovs. Tātad — Linards Liepkalns?

Liepkalns. Jā.

Vetlovs. Lienes dēls?

Liepkalns. Un N ikolaja ...

Vetlovs. Tā arī kādreiz rakstīsim dokumentos — mātes vārdu vispirms un tad tēva.

Liepkalns. ... ja atliks vietas.

Vetlovs. Tavam tēvam atliks. Viņš bija... Cik tev gadu? Liepkalns. Tas jums zināms, biedri sekretāri Papīros ierakstīts. Vetlovs. Man jādzird, kā tas skan no tavas mutes — šie divdesmit divi. Daudz vai maz?

Liepkalns. Pietiks. Un tālāk, biedri sekretār?

Vetlovs. Tālāk? Jā. (Pie kartes.) Tālāk ceļš uz Apšusalu. Redzi — te ir Apšusalas pagasts un te Vilkusalas.

Liepkalns. Redzu!

Vetlovs. Nekā tu neredzi! Tas ir pats tālākais rajona nostūris. Sešdesmit kilometru. Ceļi tur...

Liep kalns. Vēl tanku pēdas var manīt?

Vetlovs. Autobusu pēdas tur pat sapņos nevar redzēt. Vai kājas tev veselas?

L i e p k a 1 n s. Saprotu.

Vetlovs. Nekā tu nesaproti! Kāda velna pēc tie ciemi nosaukti par Apšusalu un Vilkusalu?

L i e p k a 1 n s. Tāpēc, ka tur dzīvo vilki!

Vetlovs. Tās ir purva salas. Visapkārt meži. Divdesmit kilometru līdz lielajai šosejai — tikai meži!

Liep kalns. Mēs pirmie rajonā tiksim galā ar meža normām.

Vetlovs. Kokos tur vairāk svina nekā malkas.

L i e p k a l n s. Saprotu.

Vetlovs. Ko tu saproti, velns parāvis! Ko?

L i e p k a 1 n s. Kādam tur jāstrādā.

Vetlovs. Iepriekšējais partorgs tur nostrādāja divas nedēļas... Viņu nošāva. Bet es tevi, Liepkaln, varu atstāt rajonā par sagādes aģentu. Par instruktoru. Par bibliotekāru.

Liep kalns. Vai šaubāties, biedri sekretār?

Vetlovs. Pasaki — pēc desmit gadiem — kāds tad būs gads?

Liepkalns. Vai reizesrēķinu pārbaudāt?

Vetlovs. Gribu zināt, par ko tu sapņo naktīs.

Liepkalns. Vai Apšusalas partorgam tas obligāti?

Vetlovs. Skatos un domāju — kas tu būsi pēc desmit gadiem, kad vilki pat purvā vairs netversies, kad tur sen jau būs nodibināti kolhozi ... Kad ... Kas tad tu būsi, Liepkaln?

Liepkalns. Dziedāšanas skolotājs.

V e 11 o v s. «Široka strana moja rodnaja ...» Vai tad par to jānosarkst, Liepkaln? Bet es atgriezīšos smēdē. Es taču esmu kalējs. Kas es par sekretāru, pie velna! Vai tev nav nekādu vēlēšanos? Nekādu lūgumu pie manis?

Liepkalns. Atļaujiet apciemot māti. Viņa man... Uraļskā palika. Kara gadi pagāja. Pēc tam tūlīt uz kursiem. Tagad atkal...

V e 11 o v s. Kā viņa tev ... pēc tēva nāves?

Liepkalns. Turas, biedri sekretār!

Vetlovs. Kāds es tev sekretārs, pie velna! Uzraksti savai mātei, ka Andrjuša...

Liepkalns. Sūta sveicienus?

Vetlovs. Lamājas. Ko lai dara! Nesanāk, kā vajag.

Liepkalns. Ko tad īsti pateikt?

Vetlovs. Pasaki, ka ciemiem neatliks laika. Pasaki, ka Vetlovs ar viņas dēlu rīkojas tāpat, kā būtu rīkojies ar savējo.

Liepkalns. Jums ir dēls?

Vetlovs. Pietrūka laika. Bija meita ...

No blakusistabas iznāk Anna un Dunalka — sarunādamies, ar papīriem rokās. Annai kājās lieli zābaki.

Vetlovs (iet pretī). Meita. Redzi — tāda!

Liepkalns. Redzu.

Vetlovs. Nekā tu neredzi! Mati kā lini. Un acis... Aņuta, kādas tev acis? Zaļas? Slaida... Glīta... Trīsdesmit piektā numura kurpīte. Nu, un — ko vēl tu redzi? Pašu galveno — nu, saki, Liepkaln! Viens, divi, trīs... saki, kas viņā ir pats galvenais!

Liepkalns. Viņa ir tāda... it kā tūlīt celtos spārnos.

Dunalka. Biedri, vai tā var? Kā leļļu veikalā!

Vetlovs. Ko? Nav pedagoģiski, biedri skolotāj? Iestāšos pedagoģiskajā institūtā! Kā jūs domājat — vai partijas darbiniekam tā nav pati piemērotākā izglītība?

Liepkalns. Valsts eksāmenus jūs tāpat protat sarīkot!

Dunalka (Annai). Pierodiet, Anna!

Vetlovs (Annai). Ko? Vai asaras acīs? Tas ir labi.

Liepkalns. J āprot raudāt... Naktīs jāredz sapņi...

Vet lovs. Arī dienā. Ari dienā! Un vai tad man nav jāzina, kā mani partorgi skatās uz dzīvi? Uz cilvēkiem? Ko viņi ierauga ar pirmo acu uzmetienu? Nu, Aņuta, tagad tava kārta — paskaties uz mani un pasaki — kas manī pats galvenais?

Dunalka (Annai). Nu viņš pārbauda tavu drosmi.

Liepkalns. Bet viņa taču strādās par pionieru vadītāju! Vai bērnudārzā varbūt?

Vetlovs. Jā. Pēc desmit gadiem.

Anna. Bet tagad — jūsu tuvākā kaimiņiene, partorgs Vilkusalas pagastā!

Liepkalns. Nevaru teikt, ka priecājos. (Vetlovam.) Kāpēc jus neprasāt, cik viņai gadu?

Anna. Divdesmit.

Vetlovs. Pilngadīga.

Dunalka. Un kādi gadi!

Liepkalns. Biedri sekretār, ko jūs darāt?!

Vetlovs. Sadalu pūru. (Katram pamet plikādas kažociņu.) Bez tam — viņa okupācijas gados tanī pusē dzīvoja. Pajautā, palīdzēs tev iepazīt turienes ļaudis. Velteņus dabūsiet vēlāk. Revolveri vai automātu?

Liepkalns. Viņai nepiestāv ne kažoks, ne automāts.

Vetlovs. Mīlestībai, Liepkaln, neatliks laika!

Dunalka. Kā tad tā, biedri sekretār?

Vetlovs. Tā! Un tādēļ, ka jūs divi esat... nu, tā vidējos gados, — tādēļ dosim jums līdzi trešo — vecāku biedru. (Norāda uz Dunalku, kas nav vecāks par tiem abiem.) Ar brillēm. Ko — un šlipse ari tev ir? Lieliski! Par abiem pagastiem lai būtu vismaz viena pamatīga skola! Viens skolotājs būs, pārējos izdrāziet no pagales.

Liepkalns. Vai par to ari mums jāatbild?

Vetlovs. Par putniem, kas izšķiļas ligzdās... Par zvaigznēm, kas nokrīt bez laika... Par suņiem, kas skraida bez darba apkārt, — par visu jāatbild! *

Anna. Tad atbildība lielāka nekā dievam!

Liepkalns. Viņa par dievu runā, lūdzu, skolotāj!

Visi smejas.

Vetlovs. Nu tad ...

Dunalka. «Nu tad, draugs, mums nākas šķirties,

Katram solis savs...»

Vetlovs. Arī dzejām neatliks laika.

Dunalka. Tas nevar būt! Kā tad tā?

Vetlovs. Pagaidām jāizvairās no liekas greznības.

Liepkalns. Tūlīt strīdēsimies, biedri sekretāri Vetlovs. Aņuta, tu manā pusē! Divi pret divi — kauja neizšķirta! Anna. Nē. Nē, es... (Nostājas cieši blakus Dunalkam.) Vetlovs. Nu, ko darīt — ar balsu vairākumu — lai dzīvo dzeja! Dunalka. «Visā pasaulē divi Daugavas nava...»

Liepkalns. «Visā pasaulē divi meitenes nava...»

Vetlovs. Nu — ko jūs, biedri! Kā leļļu veikalā!

Dunalka. Turamies kā vienas rokas pirksti!

Liepkalns. No šīs dienas sākot un mūžīgi mūžos...

Visi trīs uz durvīm.

Vetlovs. Aņuta!

Anna. Jā.

Vetlovs. Tu man vienu atbildi paliki parādā. Saprotu. Pažēloji vecu vīru. Nu — nāc taču tuvāk! Vai tev kaut kur pasaulē ir māte? Anna. Nav.

Vetlovs. Un tēvs?

Anna purina galvu.

Vetlovs. Māsas? Brāļi?

Anna purina galvu.

Vetlovs. Vai tev kaut kur pasaulē ir kapi? Nu... vai tu zini, kur viņi tev guļ...

Anna purina galvu.

Vetlovs. Tas, vai zini, — tas ir labi. Tad tu saproti, kādēļ tev šodien jāiet tie sešdesmit kilometri, kādēļ tev rīt...

Anna. Zinu. Pati atnacu.

Vetlovs. Jā. Atceros. (Saceļ uz augšu Annas kažoka apkakli, nikni apmet viņai ap galvu savu šalli.) Vai šaut proti?

Anna. Karš taču beidzies!

Vetlovs. Jā, tā reiz ierakstīs vēstures grāmatās — karš beidzās tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada devītā maijā. Rīt ap pusdienlaiku mēģināšu jums piezvanīt, kā esat nokļuvuši galā.

Dunalka. Biedri sekretār, jūs teicāt... ka mīlestībai nebūs laika! Vetlovs. Velna būšana! Ko jūs vēl te darāt?

L i e p k a 1 n s. Esam jau gabalā!

Liepkalns, Dunalka, Anna aiziet.

Vetlovs. Cilvēki sapņo par dzejām. Par mīlestību. Karš beidzies. Viņi palikuši dzīvi... (Strauji uz durvīm.) Pag, pagaidiet! Aņuta! Liepkaln! Aizgājuši.

2. aina

Pleču maja. Lielistaba. Vakars. Segām aizklāti logi. Istabā Pleci s, Klaudija, Kristaps, Zobēns.

Zobēns (izdzer glāzi, attopas). Durvis?

Klaudija. Ciet, ciet.

Zobēns. Tās?

Klaudija. Caur balkonu tak mēs ziemā nestaigājam. Alberts aiznagloja. Un suņi... Vai tu mūsu suņus nepazīsti?

Zobēns. Suns paliek suns. Par gaļas gabalu...

P lēcis. Tāpat kā cilvēks. Par gaļas gabalu...

Zobēns. Kur Signe?

Klaudija. Nezinu. Mājās neturas.

Zobēns. (Kristapam). Ko knosies! Krauj galdā!

Kristaps (krauj galdā pudeles). Ar zilu guni deg...

Zobēns. Es visiem saku — tu, Kristofer, esi mākslinieks! Še nauda!

Kristaps tuvredzīgi cila un skaita naudaszīmes.

Zobēns. Pietiks! Pats līdzi dzersi!

Kristaps. Jā, saimniek!

Zobēns. Nu, tad krīti klāt! Ko stāvi? Kur Signe?

P lēcis. Jauns cilvēks. Vai visu mūžu pie sveces sēdēs?

Klaudija (ceļ cienastu galdā). Speķītis ar ķiplokiem. Gurķīši. Olas...

Zobēns. Nu, Kristofer, lai tava mute reiz mūžā redz svētdienu!

Klaudija. Esi ar atradis sev sabiedroto!

Zobens. Ko sievieši saprot no lielās politikas! Vai ne, Kristofer?

Kristaps. Jā, saimniek!

P lēcis. Vai tu, saimniek, zini, uz kuru pusi viņš savu šaujamo griezīs?

Zobēns. Turpat, kur es. Vai ne, Kristofer?

Kristaps. Kā tad, saimniek!

Plēcis. Muļķis tu esi, Kristap! Citi kalpi zemi dabūja. Strādā.

Klaudija. Franci, novāc pudeles! Mūsējais sāk gvelzt.

P 1 ēc is. Muļķis!

Zobēns. Strādnieku vara pienākusi, Kristofer! Tavējā! Vari atpūsties!

Kristaps. Jā, saimniek!

Zobēns. Vai tu kādreiz esi tik brīvs bijis kā tagad?

Kristaps. Nekad, saimniek!

Zobēns. Vai tu kādreiz esi tik daudz gaļas ēdis kā tagad?

Kristaps. Nē, saimniek.

Zobēns. Vai tu kādreiz esi tik daudz balta šņabja dzēris?

Kristaps. Nekad.

Zobēns. Vai jūs esat kādreiz ar platmali staigājis, Kristofera kungs?

Kristaps. Ko jūs, saimniek!

P lēcis. Vai tava pelnīta?

Kristaps. Saimnieks iedeva. Pavisam laba vēl. Un zaļa. Vai pareizi pateicu, saimniek?

P lēcis. Tev zem platmales tumšs, Kristap? Tumšs kā seska alā!

Zobēns. No, no, no — tu, sievastēv, neapvaino strādnieku šķiru! Lai neķeras mums pie pogām, Kristofer!

Kristaps. Lai neķeras pie pogām!

Klaudija. Franci, noliec tās pudeles! Mūsējais...

P lēcis. Tavu saimnieku, Kristap, rīt vai parīt — pif, paf! Un tavā zaļajā hūtē arī — pif, paf! — izurbs caurumiņus.

Zobēns. Tava galva, sievastēv, arī nav no čuguna!

P1 ē c i s. Priecājies, Kristap! Kunga nāvē mirsi! Mēs — darbacilvēki — vai nu tīrumā, vai stallī, kā dievs iegroza. Bet tu...

Zobēns. Mēs — darbacilvēki! Ak nu tu ar pliku vēderu pa zemi rāposi, pie strādniekiem atpakaļ čāposi! Vienreiz tu tāpat saimnieku kārtā līdi, Klaudijai pakaļ skrēji. Tad nu nesmilksti — visi vienā bedrē sapūsim, ja neņemsim ieročus rokā!

Klaudija. Vai nu angļi un zviedri pieļaus iznīcināt latviešu tautu!

Zobēns. Tiem, neliešiem, sukātas bārdas! Negrib mērcēt krievu asinīs. Paši tiksim galā ar šito sarkano kašķi!

P lēcis. Tu un Kristaps, vai?

Zobēns. Tu ar, sievastēv! Tev cita ceļa nav!

Klaudija. Dievs pasarg, Franci! Mes visu mužu zemes strādnieki ...

Ienāk Signe.

Z o b ē n s. A! Beidzot mājās!

Signe. Kāpēc te tik tumšs? Svece kūp.

Paņem sveci rokā.

Zobēns. Pēc gaismas sailgojusies? (Dzied.) «Tumsa, tumsa, kas par tumsu ...»

Signe strauji sašūpo sveci, lai tā nodziest. Acumirklī atveras dārza durvis, kāds uzbrūk Zobenam. Signe iededz sveci, smejas. Alberts pie sienas piespiedis Zobēnu.

Signe. Franci, tu esi gluži bāls! Es tūlīt... cukurūdeni! Zem galda peļķe! Kristap, lien taču laukā! Man patīk drosmīgi vīrieši!

Signe iziet. Izlien arī Kristaps.

Zobēns (atgrūž Albertu). Ir gan paņēmieni!

Alberts. Tava skola! Bokss un sambo!

Klaudija. Nobaidīji mūs, Albert!

P lēcis. Pamatīgu joku nospēlēji! īstā laikā!

Zobēns. Var iztikt, ja cilvēkam tikai viena roka.

Klaudija. Franci, ko tu atgādini?

Alberts. Nebaidies, māt, nevienu brīdi neesmu aizmirsis. Klaudija. Albert, dēliņ...

Alberts. Kādas brīnumzāles tu man iedevi toreiz? It nemaz nesāpēja. Knauks — uz bluķīša. Un veseli četri pirksti aizlec mēslainē.

Zobēns. Tikai vienu neaizmirsti, Albert, dēliņ, ka frontē tev vispirms vienu roku, tad otru, tad kāju... Un visbeidzot galvu... Klaudija. Franci, nu rimsties!

Zobēns. Tu, sievasmāt, neaizmirsti, kā pati mani lūdzies — Francīt, tu esi gudrāks, izdomā kaut ko...

P 1 ē c i s. Māte... Māte... Māte ... Pašam no savas mājas jābēg. Un tu, Kristap?

Plēcis izmetas pa durvīm. Kristaps seko. Ienāk Signe.

Zobēns. Atraduši laiku, kad pirkstus skaitīt! īstam vīram, vai zini...

Klaudija. Albertam vēl skolā jāiet...

Signe. Alberts vēl nevienai meitenei nav vēstuli rakstījis. Zobēns. Kara laikā meitenes ar vēstulēm nelutina.

Signe. Kara laikā! Kara laikā! Kad tad reiz beigsies šis nolādētais karš?

Zobens. Kad jūs visi nesmilkstēsiet, bet — darīsiet kaut ko. Signe. Cilvēki dzīvo ... Aiziet mācīties...

Klaudija. Signe, kas tev noticis?

Signe. To krievu meiteni satiku. Vācu laikā pie mums dzīvoja. Zobēns. Kur satiki?

Signe. Rīgā uz ielas. Strādā. Mācās. Iet kursos.

Zobēns. A, nu redziet, kādi mums būs augsti radi! Viņu noteikti iecels kādā amatā.

Klaudija. Tad šitādi skuķi tagad valsts varu turēs?

Zobēns. Automātu tev pie deguna turēs!

Klaudija. Iekārta! Dieva dota un velna apsēsta! Zagļus, blēžus ceļ amatos.

Alberts. Viņa zaga kartupeļus no mūsu cūku silēm...

Zobēns. Varbūt viņai, tai krievuškai, tu vēstules gribi rakstīt? Alberts. Nevaru. Kauns.

Zobēns. Kas tur ko kaunēties! Nevari pieveikt ar vienu roku? Pamet maizes ņuku, pati...

Alberts grib sist Zobēnam.

Klaudija. Albert!

Signe. Franci, piedzēries esi!

Zobēns (Klaudijai). Nebīsties! Tiešā frontē viņš man nekad neuzbruks. Ja nu tā pa tumsu, no muguras...

Alberts. Arī tā ir tava skola!

Signe. Tu dzer kā uz galu.

Zobēns. Dzeru.

Klaudija. Ej, Albert, palīgā tēvam lopus sakopt! Es tūlīt steigšos uz slaukšanu. Signe jau šovakar. ..

Signe. Es pati iešu!

Alberts aiziet, ari Klaudija seko. Zobēns Signi nelaiž.

Zobēns (Signei). Kur tu dauzies apkārt?

Signe. Pēc tavas pavēles!

Zobēns. Es tev pa naktīm nelieku blandīties. Tu man esi vajadzīga. Dzirdi?

Signe. Tie maizes kukuļi un šķiņķi?

Zobēns. Nē! — Tu, tu! Klīstu apkārt arvien izsalcis. Vai es neesmu cilvēks, Signe?

Signe. Baidos, ka neesi...

Zobēns. Signe! Sarkano jaku esi uzvilkusi? Kāpēc?

Signe. Tā man vislabāk piestāv.

Zobēns. Vai viņi tur... nebrīnās, ka tu nestaigā melna? Signe. Varbūt viņi nemaz netic, ka tu esi leģionā galu ņēmis. Zobēns. Vai tev ir kāds iemesls tā domāt?

Signe. Nezinu.

Z o b ē n s. Kur tu biji?

Signe. Uz pirmo kora mēģinājumu.

Z o b ē n s. Tev acis spīd kā kaķenei. Un vaigi kvēlo.

Signe. Septiņi kilometri līdz centram. Noskrējos.

Z o b ē n s. Nu — stāsti!

Signe. Nekas neiznāca. Izjuka! Nebija skolotājs ieradies.

Z o b ē n s. Vai tu par mani smejies?

Signe. Vai man nav skaisti zobi?

Z o b ē n s. Nepietiek. Stāsti!

Signe. Kaimiņu kaķenei bērni saskrējuši. Trīs raibi, divi pelēki . . . Neder?

Ienāk Klaudija. Rīkojas ar piena traukiem.

Signe. Janovsku Natālei Vilkusalā bandīti govi nošāvuši...

Klaudija. Vai manu dieniņ! Tad gan ir valdīšana! Šaudās pa labi un kreisi.

Signe. Vai der?

Klaudija. Viņai tak gan ezerā jāiet ar tiem mazajiem bērniem. Bez govs. . .

Signe. Varbūt tu jau esi dzirdējis? Ar automātu. No meža. Bērni pārbiedēti. Esot slimi.

Z o b ē n s. Labi, ka pašai ciskās neķēra. Staigā atieztiem zobiem — mūsu vara, mūsu zeme! Nu ēd to zemi, smērē uz maizes!

Klaudija. Apžēlojies, Franci! Tu runā, it kā kaut ko zinātu.

Signe. Nē, māt! Viņš nekā nezina. Viņš cīnās par cēlām idejām!

Z o b ē n s. Pietiek!

Ienāk Alberts, atdod slauceni mātei. Klaudija ņem kās-tuvi, iet virtuvē.

Signe. Arī neder? Nu, tad klausies! Mums būs jauns partorgs. Z o b ē n s. Vai veco jau paspējuši aprakt?

Alberts. Zemgalē nodibināts pirmais kolhozs.

Signe. Vilkusalā saņemts pēdējais bandīts. Paša sieva nodevusi .. . Z o b ē n s. A!

Arā dzirdama suņu riešana, balsis aiz durvīm. Signe paceļ grīdā iekārtoto pagraba lūku. Zobens acumirklī pazūd. Signe seko. Istabas vidū viens un apjucis stāv Alberts. Ienāk Anna, Liepkalns, Dunalka.

L i e p k a 1 n s. Labsvakars jūsmājās!

Alberts noslēpj rokas aiz muguras.

Dunalka. Vai jaunais saimnieks viens pats?

Anna. Sveiks, Albert! Kāds milzenis tu esi izaudzis!

Alberts. Kā to ņem.

Anna. Nu — tā vienkārši! Paskaties — un redzi — izaudzis.

Alberts. Tev . . . Jums tikai tā liekas.

No virtuves iesteidzas Klaudija.

Klaudija. Klausos un brīnos — ciemiņi! Sveiki, labie ļaudis!

Sasveicinās.

Dunalka. Tumsā visi kaķi pelēki.

Klaudija. Apžēliņ, tā tak mūsu Annīte! Es jau domāju — vai nu mūsmājām garām iesi. . .

L i e p k a 1 n s. Bet suņi jums . . . pamatīgi. Ar svaigu gaļu baroti.

Klaudija. Ko darīsi — tādi laiki! Purvu un mežu nostūris. Kas zina, kādi cilvēki apkārt klīst.

Liepkalns. Vai nav vēl atraduši katrs savu vietu?

Dunalka. Un šaudās arī?

Klaudija. Ko nu! Puikas meklē granātas pa mežiem un blīk-šķinās.

Liepkalns. Vai mājās arī gadās kādam ieklīst?

Klaudija. Dievs pasarg! Mums suņi kā zvēri. Tak nu piesēdiet, būsiet tālu ceļu gājuši! Signe, meit! Kur tu paliki?

Signe ienāk pa ārdurvīm ar kartupe|u grozu.

Klaudija. Pavisam aizmirsu, ka pēc kartupeļiem sūtīju! Padod nu sēdamo! Redzi, kādi augsti ciemiņi!

Signe (slauka solu). Kas zina, vai sēdēs! Mums soli nav sarkani krāsoti.

Klaudija. Signe!

Dunalka. Kārtīgās mājās solus berž baltus. Tāpat kā galdus un grīdas.

Liepkalns. Jūsu meita?

Signe. Pilngadīga. Atbild par savu rīcību.

Liepkalns. Tā arī vajag! Un roku jūsu jaunieši svešiem nesniedz? (Zīrrūgi paskatās uz Albertu.)

Signe. Vecmodīgi.

Liepkalns. Bet man patīk šī paraža.

Signe (dod roku Liepkalnam). Nu, ko jūs par mani uzzinājāt no šīs rokas?

Liepkalns. Ka jūs esat ar kaut ko neapmierināta.

Signe. Jā. Visi vīrieši krituši frontē.

Liepkalns (smejas). Eh, Dunalka! Mēs neskaitāmies! Tu esi skolotājs, bet man — koka kāja.

Signe. Jums pašiem savējās ceļo līdzi. (Annai.) Tikai kažoks, Aņuta, tev nepieguļ ne šā, ne tā. Par lielu iedevuši.

Anna. Vai patiesi? Bet silts un labs.

Signe. Neuztraucies! Es tik un tā tevi apskaužu.

L i e p k a 1 n s. Vai jūs jau zināt, kas viņa ir?

Signe. Zinu — kāda viņa ir. Kā savilkta dūre, kas zina, kur sist. Anna. Vai ari tad apskaudi, kad no jūsu silēm tos kartupeļus. . . Saimniece par zagli godināja.

Signe. Arī tad.

Dunalka. Par tevi, Anna, jādzird tik pretrunīgi raksturojumi! Nekā nevar saprast!

Klaudija. Signe, tēju sameklē! Maizi. Ar pavalgu gan tā... Trūcīgi dzīvojam.

Liepkalns. Paldies, saimniec! Neesam ciemos nākuši!

Signe. Kas nu par darbu tik vēlā vakarā!

Klaudija. Tad būsiet vai jaunā priekšniecība? Vai valdīšana? Signe mums sabiedrībā grozās, vakar bija dzirdējusi...

Liepkalns. Mēs vēl ceļā, bet ziņa jau priekšā. Jums labi darbojas ziņu birojs.

Klaudija. Tad jau roka jāspiež, vai! (Pie Annas.) Man arvien likās, ka tai meitēnā ir kaut kas sevišķs. Albert, ko tu tā kā skolaspuika, nemaz neparunājies! Kādreiz bijāt labi draugi.

Anna nesniedz roku.

Signe. Ir gan tev drosme, māt!

Dunalka. Roka jāsniedz Liepkalnam. Viņš būs jūsu partorgs. Anna — tepat kaimiņos, Vilkusalā.

Klaudija. Nu — brašs jau, brašs puisis! Bet nodevas mēs esam nokārtojuši! Un sēklas fondam — arī neskopojāmies. Un meža normas... Viegli jau nav, bet...

Liepkalns. Nu, lūk — tāpēc jāiepazīstas ar kārtīgiem ļaudīm. Signe. Tāpēc jāapsēžas uz mūsu sola, jāizdzer mūsu tēja, jāpakar automāts pie sienas.

Liepkalns. Un jāļauj, lai jūsu suņi ielaiž zobus stilbos? Vai tā, ko? Vai visi esat mājās?

Klaudija. Tēvs vēl pa kūti.

Signe. Pasaukšu!

Liepkalns. Es līdzi, būs drošāk pa tumsu. (Abi iziet.) Dunalka. Vai skolas vecuma bērnu jums nav?

Alberts. Vidusskolas jau te purva salās nebūs. Desmito nepabeidzu. Dunalka. Noteikti būs. Bet, kamēr vēl nav, tikmēr pieņemsim eksterņus pie septiņgadīgās.

Anna. Tu akordeonu nopirki. Vai iemācījies spēlēt?

Alberts. Raksturs tāds. Nekas neiznāk.

Mums ar viņu posts — tēva atsities! Pieri krunkas Ienāk Signe, Plēcis, Liepkalns, Kristaps.

Klaudija, vien velk.

Klaudija (par Plēci). Jūs viņu neņemiet par pilnu. Dokumenti visi ir pie manis. Ja kas vajadzīgs, tad ...

P l ēc is. Ak priekšnieki sabraukuši? Karš beidzies, dzīvi palikuši, būtu jūgušies arklā! Bet viņi — priekšniekos lien!

Liepkalns. Esam pamatīgi iejūgti, tēvoc! Un vilkt nav viegli. Klaudija. Es jums teicu, ka viņš... Neņemiet par pilnu! Liepkalns (par Kristapu). Vai vecaistēvs?

Klaudija. Kaimiņš. No jaunajiem darba zemniekiem... Liepkalns. A, tad vēl viena priecīga iepazīšanās! (Sasveicinās.) Plēcis. Stāsti nu, Kristap, kā tie rudzi aug tavos desmit hektāros! Priekšnieki grib zināt.

Kristaps. Ar sēklu grūti, saimniek!

Plēcis. Es, Kristap, tev aizdevu ar visu maisu.

Klaudija. Tak jāpalīdz cilvēkam.

Kristaps. Es... es, saimniek, gribēju sēt tos rudzus. Nudien... dievs mans liecinieks, gribēju sēt...

Liepkalns. Tu nekad vēl neesi sējis rudzus pats savā zemē. Vai tiesa, Kristap?

Kristaps. Nekad, saimniek.

Dunalka. Un kas tad notika?

Plēcis. Nu, saki — kur tā sēkla aiztecēja?

Kristaps. Pudelēs, saimniek.

Liepkalns. Un kas ar zemi?

Kristaps. Labprātīgi atteicos. Turpat guļ, saimniek!

Dunalka. Un pudelēs iztecināt nevar?

Liepkalns. Eh, Kristap, kas tu esi par cilvēku!

Kristaps. Kādu dievs devis, saimniek!

Dunalka. Vecais reizēm ražo brāķi.

Liepkalns. Iepazīšanos turpināsim rīt darbā. Ceļamies, ļautiņi! Klaudija. Anniņu jau nu mēs tā nepalaidīsim!

Signe. Jā, mamm, uz bēniņiem stāv viņas pūra kule.

Anna. Paldies! Saimniece toreiz paturēja. Teica, ka es viņai parādā. Klaudija. Signe, nones taču! (Klusām.) Ieliec kādu dvielīti, kādu paladziņu.

Signe. Tu tak, Anna, neņemsi mūsu dvieļus?

Anna. Nē, paldies!

Signe. Un palagus arī ne? Tu taču zini, cik mēs trūcīgi dzīvojam.

Liepkalns. Viss skaidrs! Ejam!

Signe (Liepkalnam). Aizmirsu, kā jūs sauc?

L i e p k a 1 n s. Linards.

Dunalka. Liepkalns.

Signe. Ļoti žēl! Tad jūs esat kāda romāna varonis. Pat vārds skaists, sagudrots!

Anna. Signe, ko tu gribēji teikt?

Signe. ...ka man gribējās satikt vienu īstu, dzīvu boļševiku, kas ir redzējis... nu, kaut vai kombainu... un kolhozu, par ko tagad visi pļāpā, ko māk.

Liepkalns. Neticat?

Signe. Ne dievam, ne Ļeņinam! Nu — ejiet taču beidzot!

Klaudija. Signe, ej gulēt! Neklausieties viņu!

Dunalka. Arī tēvā atsitusies?

Klaudija. Albertiņ, pavadi nu ciemiņus līdz ceļam!

Signe. Es pati, lai suņi nesaplēš. Albert, pagrabu... pagrabu neaizmirsti — aizslēdz!

3. aina

Lauku virtuve, vidu liela krāsns. Pie pavarda N a t a, mazais A n d ž u 1 i s lūr caur aizsalušo rūti pagalmā.

Andžu lis. Atbrauca! Atbrauca!

Nata. Atkal tev rādās! Visu pēcpusdienu pie loga kverni!

A n d ž u 1 i s. Es izmācījos!

Nata. Nu jau divi mēneši, kamēr viņa te dzīvo. Kā ķerts pēc tās Annas!

Andžu lis. Es tak zirgu gaidu! Juļku!

Nata. Zinu jau, zinu!

Ienāk Anna, viņai seko K r i s t a p s, Andžulis izmanās laukā.

Nata (Kristapam). Nu gan būsi nosaldējis mūsu meitenīti! Kristaps. Priekšniecībai stipras asinis. Brauc dziedādama. Nata. Nav ar prāta tiem rajona biedriem! Tur savas sanāksmes līdz vakaram. Lai cilvēki klimst pa nakti. Šito gaisa gabalu!

Anna. Rajona biedri nav vainīgi. Redzi, Kristaps par kučieri gadījies!

Nata. Vai aizmiga uz ceļa?

Kristaps. Es ne, saimniec! Zirgs, saimniec!

Nata. Ja nebijis tevis, Kristap, man nemūžam saimnieces godu nepiedzīvot.

Anna. Kalpu un saimnieku laiki beigušies. Kā tu nesaproti, Kristap? Kristaps. Tur jau ir tā lieta, ka nesaprotu. Kalpa galva, nav jau saimnieka.

Ienāk V a c 1 a v s ar malkas klēpi.

Anna. Ai, Nata, māsiņ, ja man nebūtu tavu garo bikšu un šito zeķu! Paldies! Būtu gan sastingusi kā lāsteka. Kā tu pati iztiki?

V a c 1 a v s. Aiz to Nata šodien uz krāsns vien līda, ap plīti vien pērās. Nata. Skalus meklēju. (Annai.) Ak kungs! Pirksti gluži balti! Neliec

pie plīts, sāpēs vēl vairāk. Ej, Kristap, ienes sniegu!

Kristaps. Tūlīt, saimniec!

Anna. Ko tu, māsiņ! Es pati!

Kristaps iziet.

V aci avs. Eh, priekšniek! Vai tad valdīšana nevar iedot velteņus? Anna. Nelīdzēs. Man kājas jau sen tādas. Pat vasarā neatsilst. Nata. Kur tev atsils! Ar plikām pleznām linu mārkā uz ledus tupēji!

Plēču barokļiem kartupeļus skaloji! (Vaclavam.) Piemet uguni! Kūko un klausās sievu runās! Kur tas puika atkal iekrita?

V a c 1 a v s. Zirgu ieraudzīja.

Nata. Ņem nu vicu, citādi turpat piesals!

Ienāk Kristaps, cepurē nes sniegu, padusē — pudeli.

Nata. Atkal aizmigi?

Kristaps. Nē, saimniec! Pudeli meklēju. Ragavās sienā iejukusi. Pašam deguns pil, saost nevaru, kurā vietā.

V a c 1 a v s. A, tā ir manta!

Kristaps. Dzīvība!

Nata. I Vaclavam uzreiz mēle kust un acis spīd.

Kristaps (Annai). Ar zilu guni deg. Ierauj, saimniec, šļanciņu un pārmet krustu — būsi vesela!

Anna. Nevaru. Tīrā uguns!

Nata. Dzer, Anna, lai tiem abiem mazāk tiek. Man arī iedod! Anna. Tev tak, Kristap, aparātus atņēma?

Kristaps. Atņēma, saimniec!

Nata. Un šitas mēriņš?

Kristaps. Tas, saimniec... Tas vēl iztecēja.

Anna. Tad neatņēma? Paši piedzērās?

Kristaps. Tā gadījās, saimniec!

Anna. Paskatīsimies vēlreiz, kas tavā bunkurā glabājas. Kristaps. Vai tad es, saimniec, sevis dēļ?...

V a c I a v s. Eh, priekšniek! Tik cilvēkam ir tā prieka — dzīve viņpasaulē un šņabītis šaipasaulē!

Nata (Vaclavam). Annas zābakus apskaties! Ar ko viņa rit darbā Ies? Un tu, Kristap...

Kristaps. Jā, saimniec!

Nata. Varēji likties gar mūrīti zemē un gulēt. Kas tevi tai bunkurā

gaida?

Kristaps. Zirgs nosals. Nevar, saimniec.

Anna. Sen sameklējām Kristapam istabu, lai dzīvo kā cilvēks. Bet viņš — kā kurmis alā!

Nata. Un tev, māsiņ, arī jau sen sameklēta labāka istaba par mūsu aizkrāsni. Bet tu?

Anna. Saki, Kristap, — kādēļ tu dzīvo bunkurā?

Kristaps. Ē, saimniec! Māja ir nedroša būšana. Vai atņem, vai izūtrupē. I nodegt var beigu beigās. Bet bunkurs — to tak nu neviens nekāros, lai kauču vai pastarā diena vai ūdens plūdi.

Nata. Nu — stiepsies gar mūrīti? Segas gan nav.

Kristaps. Man kauli siltumu nenes. Kur tā tukšā pudele palika?

Nata. Puiku dzen iekšā! Viņš tavu Juļku sargā, lai lausks nenosper.

Kristaps sameklē pudeli, aiziet.

Anna (par Kristapu). Nu pasaki — ko lai dara ar tādu cilvēku?

Nata (par Vaclavu). Un ko lai dara ar šitādu?

Nosalis pa durvīm iesprūk Andžulis.

V ac la vs. Eh, priekšniek! Ko tu par mums, veciem sakārņiem, galvu lauzi! Redz, augs jaunie, varbūt par cilvēkiem izaugs!

Anna (par Vaclavu). Vai nemācās lasīt?

Nata. Skaties tikai, ka grāmatu ļuļķos nesatin, nenopīpē! (Annai.) Dzer tējiņu. Re, kā smaržo aveņu kauli!

Anna (Vaclavam). Bet ja es tev atnesīšu grāmatu par Poliju?

V aci avs. A, priekšniek! Atnes gan, atnes!

Nata. Annai nav laika tev priekšā lasīt. Un man arī ne.

Andžulis. Es! Es palīdzēšu!

Nata. Tu vēl tepat? Tūlīt migā! Ak lasīt jau proti un rīt uz skolu netaisies?

Zēns ielien Annas gultā aiz krāsns.

Vaclavs. Bildēs paskatīšos. Vai taisnība, ka Polijā, tāpat kā pie mums, zemi dodot?

Anna. Ai, Vaclav, cik tev grūta galva!

Vaclavs. Tad dod, ko? Dod gan, priekšniek?

Nata. Tev jau ir tepat iedota.

Vaclavs. Eh, Nata, ka tu zinātu, kāda Polijā zeme!

Nata. Bez darba nekur pīrāgi nebriest.

Skaļi iekliedzas bērns.

Nata (Vaclavam). Ej taču! Vika kliedz.

Vaclavs (pie durvīm). Apklusa. Viņa pa miegam.

Nata. Nu jau otrais mēnesis apkārt. Bet katru nakti trūkstas un kliedz: šauj! šauj! Bandīti mūsu gotiņu nošāva.

Anna. Ko ārsts teica? Taču pāries?

Vaclavs. Vai tiesa, staršina, ka visi mani bērni, šitie te...

Anna. Visi četri būs veseli, ies skolā. Kādā tik gribēs.

Vaclavs. Visi četri lasīs, ko?

Anna. Rakstīs. Zīmēs. Dziedās.

Vaclavs. Eh, priekšniek!

Nata. Ej nu, ej, dzirdi — mazais ņurkst! Uzsedz manu jaku, būs pie sienas piesalis, nabadziņš.

Vaclavs aiziet.

Nata. Stāsti tak, nu stāsti — ko redzēji, ko dzirdēji rajonā? Ko tur visu dienu var spriest un sēdēt, ko?

Anna. Jāsasteidz meža darbi. Šitādā saltumā... būs grūti.

Nata. Kas tur! Liksimies mēs klāt — sievas kā lāči.

Anna. Kas pie bērniem paliks?

Nata. Sarunāju! Sadzīsim visus pie Stoķu vecāsmātes. I Jurātu knēveļus, i Ozolaiņu, i mūsu. Stoķiem liela saimes istaba. Un silta.

Anna. Labi izdomāji. Kā jērus! Bet citādi neiztiks.

Nata. Un kas ar tiem... kolhoziem? Kā tad mūs... ar varu, vai?

Anna. Paši sapratīsiet. Paši atnāksiet.

Nata. Ņem nu vēl tupeņus. Ēd. Zini, ka maizes maz.

Anna. Re, pavisam aizmirsu. (Izņem no somas kukulīti.) Tas bērniem.

Nata. Mežiniekiem jādod līdzi. Bērni pa māju var biezpiena sūkalas nodzerties. Lai ar izaugs lieliem vēderiem, tak galu nedabūs.

Anna. Kā tev jaunā govs? Vai pilnu slauceni dod?

Nata. Uz parāda ņemta. Man tāds piens kaklā spriežas.

Anna. Bet par kolhozu ir dzirdēt negribi!

Nata. Vai es par parādiem čīkstu? Samaksāšu.

Anna. I maize pašiem uz savas zemes izaugs. Nebūs vairs rūgta. I bērniem piens būs.

Nata. Tu, Ann, man tikai vienu lietu pasaki — vai kādam ir tiesības atņemt man šitos desmit hektārus?

Anna. Nav, Nata! Bet...

Nata. Nu tad zini — nemūžam! Tu man esi tikpat kā māsa...

Anna. Jā, Nata!

Nata. Nemūžam! Dzirdi! Es vēl viņu, to zemi, neesmu apmīļojusi, kā nākas. Es viņu, to zemīti, visu uz ceļgaliem norāpošu. Visu caur saviem pirkstiem izsijāšu. Katru saknīti, katru nezālīti... Vai tu zini, kā

rudenī es stiepu kūdru no lejas — no purva uz savu kalnu? Nolieku bērnus gulēt — un pati prom. Pa trīsdesmit reizes — kalnā un lejā.

Anna. Bet rītā skaties — nieka čupiņa. Vai nav tiesa, Nata?

N a t a. Nu — tiesa. Es tak esmu sieva kā lāva.

Anna. Bet naktīs tu kunkstēji un mētājies. Tev sāpēja rokas.

Nata. Lai sāp, lai sāp — nenobeigšos! Tāpat kā bērnus dzemdējot — lai sāp — nenobeigšos! Tik lielu prieku nevar par velti gribēt.

Anna. Kāda tu būsi saimniece mūsu kolhozā, Nata! Un to kūdru mēs ar ekskavatoru, ar traktoru. Redzi, kādas grāmatas atvedu...

Nata. A, grāmatas!

Anna. Par fermu iekārtošanu. Par darbdienu aprēķināšanu. Par lauksaimniecības mašīnām ...

Nata. Tu atkal to pašu!

A n n a. Tu esi man tuvākais cilvēks. Visi skatās uz tevi, uz Vaclavu — ko jūs darīsiet, to arī viņi!

Nata. Sirds stājas, nerunā vairāk!

Anna. Še, ņem par fermām!

Nata. Negribu. Nevaru. Iedod kādu romānu. Tādu, ka galva reibst. Vīri, re, Vaclavs, piedzeras, kad uznāk kreņķi...

Anna. Vai tev tik veikli jau šķiras lasīšana?

Nata. Kad noņemšos — visu nakti negulēšu, kamēr izlasīšu. Tāpat kā ar to kūdru. Ak ekskavatori, ko?...

Nu, iedod... Bet tu guli! Esi tīri nonīkusi.

Anna. Vai petrolejas vairāk nav? Man briesmīgi daudz darba. Rīt kopsapulce.

Nata. Par kolhoziem? Ieliešu petroleju.

Nata paņem lampu, aiziet.

Anna (skatās pulkstenī). Tikai deviņi. Briesmīgi garas naktis. (Ciešāk aizklāj logu.)

Ienāk Nata ar lampu.

Nata. Degs līdz rītam.

Anna. Bet tev pašai? Iesi tūlīt gulēt?

Nata. A ko ta citu! (Ierauga Andžuli Annas gultā.) Kur tas puika ielīdis? Pavisam pie tevis pārcēlies? Andžul!

Anna. Ko tu! Netraucē bērnu pirmajā miegā!

Nata. Vai tu viņam esi atļāvusi te katru vakaru?

Anna. Jā... es... man vienai bail. Un jums jau tur ļoti šauri.

Nata. Viņš tak ir briesmīgs nemiernieks. Spārdās. Griež zobus. Andžul!

Anna. Nē! Nē! Nevajag, Nata!

Nata. Tad nu gan pasākuši — te viens, te otrs! Pazūd tikai. Izlutināsi tu man viņus! Durvis neaizmirsti aizšaut!

Nata aizvelk katūna priekškaru Annas gultai, aiziet.

Anna (ieklausās skaņas aiz logiem; sper lausks, tālu vaukšķ suņi). Un tā līdz rītam. (Aizspiež ausis ar plaukstām, sāk lasīt.)

Viņpus aizkara no savas istabas iznāk Vaclavs, tin smēķi, meklē oglīti pavarda pelnos.

Vaclavs. Ē, priekšniek, vai tu guli?

Anna. Strādāju, Vaclav! Vai sērkociņus nevari atrast? Zem pirmā ķieģeļa. Pacilā!

Vaclavs. Tīrā nauda sadeg. Tāpat tumsā pasēdēšu. Vai netraucēšu, priekšniek?

Anna. Sēdi vien, Vaclav!

Vaclavs, nometies uz bluķīša pavarda priekšā, dūc senu, skumju poļu dziesmu.

Vaclavs. Klau, priekšniek, — vai tiesa, ka uz Poliju iet vilcieni? Anna. Tiesa, Vaclav!

Vaclavs. Bet biļete laikam velnu maksā!

Anna. Sērkociņus taupīdams, vis nesakrāsi!

Vaclavs dzied: «Visla, poļu upe zilā, meži vien, meži vien ...»

Vaclavs. Bet es izraušu savu meža normu trīs dienās un tad peļņā — pie budžiem. Tiem pašiem nagi salst.

Anna. Vai tad Natu un bērnus pametīsi?

Ilgs klusums, tumsā gail smēķa oglīte.

Anna. Vaclav, Vaclav, vai tu jau aizgāji?

Vaclavs. Kur suns no savas ķēdes var aiziet?

Anna. Vai tad tu viņus... nemīli, Vaclav? Kuru no tām abām mīlestībām tu izrausi no krūtīm?

Vaclavs. Eh, priekšniek! Galva sāp no taviem jautājumiem.

Nodzēš smēķi, klusi ieiet istabā.

Anna. Vaclav, ko tu apklusi? Dzirdi, Vaclav? Nedusmojies! Tu tak esi laimīgs ar tik lielām mīlestībām. Vai tu jau aizgāji, Vaclav? Par Vislu vēl neizdziedāji. Pulkstenis vēl nav vienpadsmit. Cik garas naktis! Salst. Kastaņkoks bāž ķepas pie rūtīm sildīt. Labi, ka tu stāvi aiz loga. Tāds resns. Un drošs.

Sniegs čirkst. Gar logu kāds nāk. Anna ierauga ne-aizšautās durvis, sastingusi skatās. Tās klusi veras vaļā. Anna kliedz, bet balss neskan. Ienāk Linards.

Linards. Anna! Es taču klauvēju. Vai tu nedzirdēji? Un durvis bija vaļā. Es uzdrošinājos... Man vajadzēja ... Anik, tu visa trīci... Saki taču kaut ko, pārmet man, ka nobaidīju tevi līdz nāvei!

Anna. Kas... kas ar tevi ir noticis?

Liepkalns. Anik, tu par mani?

Anna. Mēs atbraucām, bet tu... Es domāju, ka tu nakti pārgulēsi pilsētā. Mums ar Kristapu jau satumsa pie krustcelēm, bet tev?

Linards. Bez tumsas tak neredzēsi zvaigznes!

Anna. Tu vēl smejies!

Linards. Es tūlīt sākšu kliegt, aurot kā mežā!

Anna. Tu negribi man stāstīt? Tevi kāds brīdināja? Lai tu nebrauc caur Dzegužsilu? Un tad tu iegriezies... te, pie manis? Tu taču... te nekad neesi bijis.

Linards. Esmu.

Anna. Esi?

Linards. Daudzreiz. Esmu šūpojies tur pie tā kastaņkoka zara aiz loga.

Anna. Ko tu!

Linards. Esmu stāvējis te pie durvīm un gaidījis, kad nopietnā saimniece pacels galvu un lūgs apsēsties. Bet viņa...

Anna. Ko tad viņa?

Linards. Viņa saka — biedri Liepkaln! Un tad sāk par kolhoziem, par referātiem, par gaļas normām. Lietišķa pagasta saimniece...

Anna. Tagad tu redzi — neesmu tāda! Nu — skaties, skaties man virsū, it kā pirmo reizi redzētu. Un zini, es... dzīvoju tikai pa dienu. Vakaros, kamēr Nata pie plīts, kamēr bērni skraida, tikmēr... Bet tad ... sākas nakts. Vai es... šausmīgi kliedzu?

Linards. Nē, ne skaņas.

Anna. Tas vēl sliktāk! Kļūstu mēma no bailēm. Nevaru paspert soli, ne pacelt roku.

Linards. Anna, tā nedrīkst! Tā nevar dzīvot!

Anna. No rīta četros, kad ceļas Nata, sāk šķindināt spaiņus, Vaclavs sāk skaldīt malku, — tad es iekrītu snaudā.

Linards. Anik, nedrīkst!

Anna. Zinu, biedri Liepkaln! Mēs visi esam karavīri. Zinu! Bet es... Nu, tad klausies, Liepkaln! Aizbraucu uz rajonu pie Vetlova un saku — atbrīvojiet mani! Neizturēšu!

Linards. Un ko viņš?

Anna. Kliedz: «Brauc atpakaļ, redzēt tevi negribu! Vācies!» Es saku — man bail, mani nošaus! Bet viņš: «Kad nošaus, tad runāsim! Ej!»

Linards. Ko citu lai viņš būtu teicis?

Anna. Viņš ir briesmīgs cilvēks! Un tu arī! Kara laika vīrieši! Visi vienādi!

Linards. Vai mēs laimīgi par to?

Anna. Bet kāpēc jūs gribat, lai mēs kļūstam tādas pašas? Un mēs cenšamies. Es arī. Cīnos pret nelabumu, lai varu kopā ar vīriem izdzert kandžas glāzi: tā — vienā metienā, ar peku uz augšu! Vīri rēc no sajūsmas, un runas tūlīt labāk vedas.

Linards. Un tu skrien mājās izraudāt nelabumu?

Anna. Bet lielā Herta — tu tak viņu labāk zini — jau ir iemācījusies ar zirgu jāt un lamāties ar večiem. Dzeršanā viņa sit pušu šādus tādus vīreļus. Un bail viņai nav ne no paša velna!

Linards. Jā, pamatīgs sievišķis! Smēķē, ka pelni vien put! Ar visu tiek galā — dod, kādu uzdevumu gribi!

Anna. Bet kāpēc jūs neviens viņu mājās nevedat, par sievu neņemat, biedri Liepkaln? Kāpēc, kāpēc?

Linards. Redzi, kāda tu man esi! Izrunā, izrunā visu, par ko mēs neesam sanāksmēs runājuši, ne referātos rakstījuši!

Anna. Nicini mani, bet es nevaru dzīvot istabā, kur pie sienas karājas automāts.

Linards. Nu vienalga! Var stāvēt arī zem gultas, bet sarūsēt nedrīkst.

Anna (izvelk no gultas apakšas). Še, pārbaudi! Vai tad karš cilvēkam pret cilvēku nekad nebeigsies?

Linards. Beigsies. Un taisni tāpēc mēs nedrīkstam tā.

Anna. Mēs nedrīkstam iet caur mežu un klausīties, kā dzeguze kūko. Pat dienā... nedrīkstam. Bet man par visu vairāk pasaulē patīk mežs.

Linards. Man — cilvēks! Un tas jāsargā!

Anna. Cilvēks nakti nedrīkst iziet laukā un skatīties zvaigznēs. Viņš zina, ka tur eglēs necērt lausks, bet skan — šāviens.

Linards. Nāc! Tūlīt atraušu durvis. Vai logu. Lai zvaigznes tiek iekšā!

Blakusistabā skaļi iekliedzas bērns. Andžulis samiegojies satrūkstas sēdus, tūlīt nokrīt atpakaļ un guļ tālāk. Linards izbīstas.

Anna. Arī tu kādreiz baidies, Linard!

Linards. Bērns raud. Bērns taču!

Anna. Viņiem bandīti nošāva govi. Meitene bija klāt, pārbaidījās.

Linards (skatās uz Andžuli). Un šis?

Anna. Mans draugs Andžulis.

Linards. Vai tad viņš izskatās pēc bērna? Seja krunkaina, zili loki zem acīm ...

Anna. Vai tavā pagastā bērni ir dūšīgāki?

Linards. Zini — ar pātagu sadzīšu kolhozā! Visus no vietas!

Anna. Linard, ko tu runā!

Linards. Ar automātu.

Anna. Vetlovs mūs jau brīdināja.

Linards. Šie bērni tikmēr nonīks, bet vecāki vēl nebūs izauguši un nākuši pie prāta! Vai mēs drīkstam to pieļaut?

Anna. Nedrīkstam.

Linards. Un tava alga un skolotāja Dunalkas alga ir kā piliens jūrā, piecus bērnus tā var uzturēt, desmit, bet tā nav izeja! Saproti?

Anna. Nekliedz! Tu zini, ka ne pātaga, ne automāts nav izeja.

Linards. Kas tad? Kad viņi kā nejēgas kustoņi atsperas un neiet laukā no sagruvušas kūts — ko tad lai izdara?

Anna. Tu jau tik daudz esi izdarījis! Cik tev ir iesniegumu?

Linards. No trīssimt piecdesmit ģimenēm — septiņas iestājās. Nu, smejies taču — kāpēc tu nesmejies?

Anna. Bet man rīt lielā sapulce. Un es nezinu, nē, Linard, es zinu, viņi man metīsies virsū ar simt jautājumiem. Viņi man jautās, piemēram: «Mums tagad individuālajās saimniecībās divsimt deviņdesmit govju; cik iznāks, kad tās apvienos kolhozā?»

Linards. A, kādi viņi tev āķīgi!

Anna. Pasaki — vai tu vari atbildēt uz visiem jautājumiem?

Linards. Kur nu! Es viņiem saku — neesmu dievs, pagaidiet — uzzināšu, palasīšu, padomāšu.

Anna. Bet viņi saka — pierādi, parādi, dod pataustīt ar rokām vienu dzīvu kolhozu — tad!

Linards. Vai zini... cikos tev rīt? Mēs atšausim abi ar Dunalku. Tik un tā būs viens kolhozs. Nebūs ne Vilkusalas, ne Apšusalas.

Anna. Tikai... Laimessala, ko?

Linards. Nesmejies! Darbs būs sūrs kā melnais rutks. Un laime — vēl gabalā.

Anna. Ja tikai zini, ka viņa ir!... Ja tikai zini...

Linards. Kā tad citādi, Anna! Nu redzi, atkal aizrunājāmies par kolhoziem ... Sastrīdējāmies.

Anna. Vai tu ko citu gribēji teikt?

Linards. Anik, es... gribēju ...

Anna. Pasaki tomēr.

Linards. Nu... neliec man grābstīt kaut kādus vārdus.

Anna. Bet es gribu dzirdēt — kāpēc tu atskrēji pie manis? Tik pēkšņi, naktī?!

Linards. Tas nav pēkšņi. Nemitīgi par to domāju.

Anna. Tomēr ...

Linards. Nevaru, Anik! Nu ... tu man skaties virsū ar platām acīm un kā pie tiesas — saki! Atbildi! Anik ...

Anna. Nē... Nevajag. Nesaki... Vislabāk uzraksti to vēstulē. Iedomājies — es saņemšu vēstuli! Tās citas no rajona, no partijas komitejas, ar zīmogiem. Bet viena... Man taču nav neviena, kas... Nevienas tādas vēstules.

Linards. Esmu uzrakstījis.

Anna. Man?

Linards. Te, redzi! (Izvelk papīru vīstokli.) Tie septiņi lūgumi par uzņemšanu kolhozā.

Anna. Un ...

Linards. Un vēstule no mātes.

Anna. No mātes?... tev ir kaut kur māte.

Linards. Jā. Ir.

Anna. Tāpēc tu esi tāds stiprs... un drošs.

Linards. Un te... Nu, ņem!

Anna (neņem, netic). Paldies! Nežēlo mani, biedri Liepkaln!

Linards. Anik ... Tev!

Anna (strauji paķer, atšķir). Tu gan esi jocīgs! Neprotu lasīt tavā valodā!

Linards. Un labi, ka neproti! Varbūt tu ... sāktu lasīt skaļi. Un smietos...

Anna. Do. Do. Mi. Sol. Sol... Bet kā tas skan — es nedzirdu. Kā tas skan?

Linards. Tā kā mežs, kad pavasari... martā līst lietus.

Anna (klausās). Jā, jā...

Linards. Es tev kādreiz varbūt...

Anna. Nospēlēsi, jā? Un es uzvilkšu zilu kleitu ar baltu apkaklīti, tādu... kuplu. Apsēdīšos uz krēsla un klausīšos. Vai tev ir akordeons? Vai vijole?

Linards. Nē, Anik! Un es... nemaz neprotu...

Anna. Nu — ko tu! Man arī tās kleitas nav. Un krēsla. Redzi... Bet tagad no šīs dienas man pieder viena dārglieta. Burvju lādīte — kā pasakā, es nemaz nezinu, kas tur iekšā. Izaugšu lielāka, kļūšu gudrāka — un tad ...

Linards. Un tad?

Anna. Kādreiz man ļoti, ļoti gribas aizskriet tos divpadsmit kilometrus līdz Apšusalai un paskatīties, kā īsti dzīvo turienes partorgs. Kāds ir ķeblis, uz kura viņš sēž. Ko viņš ēd pusdienās. Ko viņš redz pa savas istabas logu.

Linards. To es tev uzrakstīšu nākošajā vēstulē. Ka aiz loga ir mežs...

Anna. Atkal jau mežs!

Linards. Un cauri mežam ir ceļš... un aiz meža dzīvo... Tūlīt! Aiziešu mājās un ...

Anna. Vai jau? Kur palikusi nakts?

Linards. Es tev to nozagu. Piedod.

Anna. Paldies! Es ar tevi kopā... ieelpoju tādu kā spēku un mieru.

Linards. Nosnaudies kādu stundiņu. Rīt tev grūta darbadiena.

Anna. Bet tev vēl — divpadsmit kilometri kājām.

Linards. Kāpēc kājām? Man ir spārni. Nu, guli! Redzi, jau blāzma pamalē!

Anna. Vai! Atkal kaut ko aizdedzinājuši!

Linards. Jā, Anik! Sauli!

II celiens

.

4. aina

.

.

.

Telpa tā pati, kas iepriekšējā ainā, uzposta svinībām. Katūna aizkars šoreiz slēpj pavardu. A n d ž u I i s pie loga, kā parasti, gaida mājās Annu. Dzirdamas zvaniņu skaņas, pajūgs apstājas.

Andžulis (pie durvīm). Atbrauca! Klāt ir!

Ienāk Anna un Linards, nepamana Andžuli. Zēns sarūgtināts pieraujas aizdurvē.

Linards. Lūdzu, kāzu viesi! Pie galdiem! Saspiedieties! Sarūmē-jieties!...

Durvīs paradās N a t a, saprot, neuzdrošinās traucēt.

Anna. Nē, pagaidiet, viesi! Jums jāstāv kājās, kamēr es jums... Es jums kaut ko pateikšu!

Linards. Jā, lūdzu — mēs klausāmies! Stāvam kājās un...

Anna. Esmu laimīgākā sieviete pasaulē...

Linards. Lūdzu ... atkārtojiet vēlreiz!

Anna. Viss notiek tā, kā es nemaz neesmu uzdrošinājusies vēlēties.

Linards. Kas tā notiek?

Anna. Tas, ka... es šai dienā un šai vakarā gribu ... būt tikai ar tevi.

Linards. Nevienu kāzu viesi?

Anna. Nu, labi! Viņu vienīgo! (Rāda koku aiz loga.) Redzi — stāv uzposies aiz loga un gaida. Pat pirkstgalos pacēlies.

Linards. Lūdzu, lūdzu! Nekust. Viņš vēl nav iegādājies kāzu dāvanu.

Anna. Viņš man uzdāvinās visus šīpavasara ziedus. Un tev — visus nākošā rudens kastaņus. Viņš zina, ka zēniem patīk kastaņi.

Linards. Mana māte taču atbraukusi!

Anna. Viņa nemaz nerādās. Varbūt viņai kādreiz mūžā bija tādas pašas vēlēšanās.

Linards. Jūs iepazināries? Kāda tev viņa likās?

Ienāk Liene.

Liene. Stundu, kamēr atbraukuši, bet vēl kažokos! Vai pārdomājāt? Vai uz dzimtsarakstu atpakaļ laidīsiet? Kazi — vēl var labot, kas labojams?

Linards. Nekas, māt, vairs nav labojams.

Liene. Un visu mūžiņu pa vienu celiņu... (Apsveic, palīdz Annai noģērbties.)

Anna. Paldies, māt, es pati!

Liene. Nu ļauj to prieku! Meitu gaidīju, dēls vien atskrēja.

Linards. Redzi — i meitu pārvedu.

Liene. Varen steidzīgs biji!

Linards. Neļāvu velnam trīs pāri vīžu noplēst, tenkas nēsājot.

Anna. Tikai... lakati, māmuļ, nav austi un cimdi nav adīti. Piedodiet, ka es tā — pavisam ar tukšām rokām.

Liene. Bagātas un labas rokas! Var just, meit! Kas tad tas? (Pamana zvaniņu Annas rokā.)

Anna. Bija piesiets pie ilkss. Mēs braucām, bet tas kā putns skrien pa priekšu.

Linards. Lika noraisīt un pasniegt viņai. Saka — varbūt ir no zelta vai sudraba. Bet es pie kalēja no lūžņu kaudzes izvilku.

Anna. Vai tas tev jāstāsta?

Liene. Nekas, meit, zelts pacieš visu. Bet zirgs, dēls, jānoliek pie vietas. Arā tāds sals. Un sniegs piegāzies līdz jumtiem. Kā jūs izbraukājāt tādā laikā?

Anna. Skaisti! Pa kupenu galotnēm!

Linards. Es tūlīt...

Andžu lis (izlec no aizdurves). Bet es jau visu laiku gaidu! Pats šorīt atbraucu, pats aizbraukšu to zirgu atpakaļ uz punktu.

Linards. Es tikai Annu gribēju istabā ievest un tad pats...

Linards ar Andžuli aiziet.

Liene. Tak apsēdies, apsēdies, meit, lai mūžā tiek arī kāda mierīga dieniņa!

Anna. Vai jūs, māt, arī tā darījāt?

Liene. Nu jā, kā tad!

Anna. Un vai jums daudz bija mierīgu dienu?

Liene. Vēl tak, meit, ir laiks!

Anna. Bet līdz šim?

Liene. Līdz šim, nu, līdz šim tak bija revolūcijas un kari, un cietumi. Vienmēr ceļš zem kājām.

Anna. Jūsu vīrs... Linards man stāstīja.

Liene. Tēvs, vīrs, abi vecākie dēli — neviens nepārnāca. Tikai vēstules — kritis, pazudis bez vēsts.

Anna. Jums ir Linards. Un karu pasaulē vairs nebūs.

Lien e. Manam mūžam pietiks. Jā, dzīvošu vienreiz kā citas vecenes. Iestādi jorģīņu sakni aiz loga, zini — i ziedu sagaidīsi, i mazbērnus uz ceļiem pašūposi. (Slauka asaras.)

Anna. Māmuļ!

Liene. Esmu gan muļķe — pēc mierīgas dzīves sailgojusies! Pašai no sevis kauns un no dēla.

Ienāk Linards.

Linards. Māt, ko tu!

Liene. Nu, nu — ko tad es? Sievu asaras neesi redzējis?

Linards. Tavas, māt, neesmu.

Liene. Tad redzi! Un visu mūžu atceries — lai viņai, Annai, nekad nav jāraud! Uz rokām tev viņa jānēsā. Tā, kā mēs — sievietes — kara laikā nesām ievainotos. Tā, kā mēs nesām arklus un lāpstas, un izkaptis. Un badā mirušos bērnus.

Linards. Neaizmirsīšu, māt.

Liene. Tādus solījumus vārdos nežvadzina.

Linards. Labi, māt! Bez vārdiem!

Liene aiziet.

Linards. Ko tev acis satumsa? Anik!

Anna. Mana māte... nāk ciemos. Nāk un nāk, un nāk — un nevar atnākt.

Linards. Manējā būs laba pret tevi.

Anna. Zini, ko mēs iesāksim ar trim brīvajām dienām? Rīt, parīt, aizparīt... Aizbrauksim uz Valdaju, uz manu dzimto pusi!

Linards. Vai tu... Ko tu ceri tur atrast?

Anna. Tur ir viņas pēdas, manas mātes. Gar vītoliem uz upīti. Uz ganībām. Un manējās tām blakus.

Linards. Kādēļ tu jau agrāk tur neaizbrauci?

Anna. Viena baidījos. Tur pelni vien palika. Un kapi. Tagad kopā ar tevi...

Linards. Rīt labi agri iziesim. Mums taču nav ko posties.

Aiz durvīm dzirdamas balsis, klauvējieni. Liene steidzas atvērt. Trokšņainajā barā ar apsveikuma dziesmu istabā sabrūk kāzu viesi — citi ar maskām, citi bez tām. No blakusistabas nāk Nata un Vaclavs. Nes dāvanas, ziedus, sajaucas raibā dejā. Alberts (ari maskā) ar akordeonu paliek pie pašām durvīm. Viņam blakus visu laiku turas Andžulis.

Liene. Ko tu, Anna, neteici? Nemaz nezināju, ka jums te tik daudz radu.

Anna. Es arī nezināju. (Apsveicējiem.) Paldies! Paldies!

Kāds. Bet kāzoties vajag pavasari, kad var gultu no ziediem uzklāt. Linards. īstā laikā, tēvocīt!

Anna. Baltā laikā!

Linards. Meži un lauki līgavas tērpu uzvilkuši mums par godu! Kāds cits (sniedz kaktusu). Šito ziedu gan gultā nelieciet. Tāds spurains kā veca vīra pazode. Pats audzēju. Savai meitai domāju. Bet šī nevar vien sagaidīt īsto.

Vaclavs. Kur mums tāds muzikants gadījies? Vai sirdi rauj laukā! Kāds. No Piltenes izrakstījām! Mūsu puiši tikai uz ķemmēm pūš! Kāds cits. Kur nu tas laiks, kā nav dejots!

Vaclavs. Ē, puis! Pārcelies mūsu pusē! Uzreiz cita dzīve!

Anna (blakus Albertam). Labi, ka esi atradis savu akordeonu! Tad mums ciemā būs pašiem savs deju kolektīvs. Paņem vēl straujāk! Vēl! Alberts (sajauc ritmu, apklust). Es te esmu svešinieks.

Anna. Katrs svešinieks var kļūt savējais!

Signe (ari maskā). Stājies, muzikant, kolhozā, ja tevi aicina! Ar mūziku vieglāk mirt! (Kristapam, kas neveikli mīņājas pie durvīm.) Ko tad tu, Kristofer, savu dāvaniņu atpakaļ nesīsi? Žēl kļuva?

Kristaps (tuvojas Annai un Linardam, sniedz pudeli). Ņem, saimniec... tīra manta, ar zilu guni deg!

Linards. Paldies, Kristap! Iztiksim!

Kristaps. Laikam tak tie kartupeļu korķi... Citus jau tagad nevar dabūt.

Anna. Ko tu, Kristap!

Kristaps. Pudeles laikam nav tīras. Acis nerāda.

Anna (paņem). Paldies, Kristap! Pudele paliek pudele! Svarīgi, kas iekšā!

Kristaps. Tīra manta, saimniec! Kaut pret sauli cel!

Linards. Bet kas tev smadzeņu podā, Kristap? Kas to pateiks? Kristaps. Tas dieva ziņā, saimniek.

Linards. Kā tad īsti? Dieva vai saimnieka ziņā?

Vaclavs sniedz glāzes. Kristaps sarūgtināts, viesu un saimnieku nepamanīts, aiziet.

Anna (Albertam). Bet es tevi pierakstīju uz desmito klasi. Alberts. Muzikanti ir klaidoņi.

Anna. Tu nebūsi! Dzirdi? Atceries!

Signe. Nepretojies, muzikant! Visi muzikanti ir viegli cilvēciņi. Linards (Signei). Bet čigānietes parasti nav tik gudras.

Signe. Nāc dejot, priekšniek, gredzeni nenokritīs! (Aizrauj Linardu dejot.)

Linards. Vai pazīlēsi, skaistulīt?

Signe. Precēties nevajadzēja, Liepkaln! Organizatoriska kļūda!

Linards (norauj Signei masku no acīm). Kāds aģitators te slēpjas?

Signe. īsto masku tik viegli nenorausi!

Linards. Anna, paklausies, ko čigāniete man zīlē!

Anna. Signe!

Linards (Signei). Nu — turpini, turpini.

Signe. Precēties nevajadzēja. Mēs, meitas, tev pakaļ skriedamas, būtu ir tanī korī dziedājušas, kur tu dziedi, ir to referātu klausījušās, ko tu lasi. Kas zina — pat kolhozā būtu saskrējušas visas kā aitas. Tu jau proti, Liepkaln! Tu velnišķīgi proti!

N a t a. Tai mēle kā izkapts!

Anna. Un man? Arī nevajadzēja?

Signe. Tev vajadzēja pievākt kādu mūsējo, kaut vai... nu, kaut vai mūsu Albertu! Kas zina — iznāktu krietns cilvēks, bet tagad?

Alberts pietrūkstas, aiziet. Balsis: «Kas muzikantam notika? Ko nu iesāksim?»

Signe. Bet jūs, vadītāji, sametaties kopā un mūs atstājat dieva ziņā.

Balsis: «Ha! īstam virām tapat skries paka|!», «Ko tu darīsi, Liepkaln, kad šī tev ...».

Linards, dūšīgu meitu!

Es teikšu — sit sauja! Man kolhoza fermas vajag Balsis: «Bet ko jaunā sieva?»

Signe. Anna ne acis nepamirkšķinās.

N ata. Nu beidz, beidz! Negrozi savus mīkstumus vīriem acu priekšā!

Signe. Kaut blakus gulsties — nelīdzēs! Viņi ir fanātiķi, visi šie boļševiki. Vai nav tiesa, Ann?

Anna. Jā!

Signe (Annai). Vai tad tu manis nepazīsti!

Anna. Par maz.

Signe. Vāros tāpat kā visa dzīve mums apkārt. Tu tak man tici, Liepkaln?

L i e p k a 1 n s. Cilvēkam jātic.

Signe. A, tas pieder pie jūsu teorijas un taktikas, ko?

Anna. Jā!

Signe. Un ja nu pievilsies, Liepkaln?

Linards. Reizēm gadās.

Signe. Cilvēks paliek cilvēks. Ļauns kā pērtiķis. Tuvredzīgs kā pērtiķis! Vai tiesa, Kristofer? (Visi skatās apkārt; Kristaps, neviena nepamanīts, pazudis.)

N a t a. Vienreiz mūžā aizgājis, tukšās pudeles nesavācis.

Linards (Signei). Redzi, nav kas piebalso — jā, saimniec!

Anna. Tu, Signe, nemaz tā nedomā, kā tu runā!

Signe. Saprotams, ka ne! (Paķer nolikto saini, sniedz Annai krāšņu segu.) Ņem, Anna! Ņem, šoreiz nesvied acīs. Pašas vērpta un nītīs likta.

Anna. Ai, Signe! Tavas pūra segas! Pati iziesi pie vīra...

Signe. Iešu pie tik karsta, lai sniegā var gulēt, ar svārkiem apsegties! Vai ne, Linard?

Linards. Taisnība! Ja nebūs mīlestības, pēļi nelīdzēs!

Signe. Bet ja man ir mājas, govis, zirgi...

N a t a. Kur šai ir tā muiža?! Tik kā tā bize pakausī!

Linards. Un labi tā! Tagad, ja kāds tevi tīkos, ej droši. Zini, viņu nemulsina ne mājas, ne lopi, vienīgi tu pati.

Visi uzsāk dziesmu «Čuči, mana līgaviņa...». Signe raud. Ienāk Plēcis.

P 1 ēc i s. Miers jūsu namam, labi ļaudis! (Apsveic Linardu un Annu.) Lai tad nu priekšniekiem priekšnieku laime!

Neērts klusums. Signe raud.

Anna. Signe, mīļā, ko tu!

Plēc,is. Meit, māte tev pakaļ atsūtīja.

Signe. Ko pati nenāca ar valgu?

Plēcis. Nobaidīja mani ne pa jokam. Teica — kādas tur drēbes paķērusi, aizgājusi no mājām. Nāc nu, ejam!

Liene. Lai jaunieši palīksmojas pulkā, lai!

Plēcis. Šitādā laikā nav ko līksmoties! Darbs min uz papēžiem. Nodevas žņaudz kaklu ciet.

Ienāk V e t 1 o v s, dzird pēdējos vārdus.

Vetlovs. Tad nu gan putenis — kā raganu katlā! Sveiki, veseli! A, sapulce pilnā mutulī, ko? Par kolhoziem spriežat?

V a c 1 a v s. Ko ta citu!

Nata. Tagad tās domas ne gultā, ne baznīcā nedod mieru.

L i e p k a 1 n s. Cilvēks, re, bēdājas, ka darba daudz un nodevas... Kā tu tur teici, Plēci?

Plēcis. Elpot nevar, žņaudz nost...

Vetlovs. Darbu uzkrausim traktoriem, nodevas — kolhoziem... Vaclavs. Kur tie traktori glabājas, priekšniek? Tā i neesmu manījis neviena.

Linards. Uz taviem desmit hektāriem tie nevar apgrozīties. Vetlovs. Būs tīrumi kā ezeri! Būs mašīnu un traktoru stacijas. Slēgs līgumus ar kolhoziem.

Linards. Cik reiz neesam stāstījuši visiem kopā un katram atsevišķi! Un atkal visiem kopā un katram atsevišķi.

Vaclavs. Muļķis vārdiem netic! Tikai rokām. Aptaustīšu, nogaršošu. Un, kazi, varbūt i tad vēl neticēšu.

Linards. Bet Plēcis, redz, saprot.

Plēcis. Ko ta citu! Mans lūgums tai kaudzē viens no pirmajiem.

Vetlovs. Vesela kaudze jau? Nu — slaveni! Slaveni!

Anna. Desmit lūgumi pa abiem ciemiem.

V a c 1 a v s. Bet es, biedri priekšniek ...

N a t a. Saki droši, ka neproti rakstīt!

Linards. Bet Nata?

Nata. Uz mani neskaties! Dzirdi? Neskaties!

Vetlovs. Taisni uz tevi skatos. Ak Natālija tevi sauc, ko? Un tu esi Vaclavs.

Nata. Uz mani nevajag skatīties. Es tik un tā nerakstīšu.

Vetlovs. Tu būsi īstā saimniece!

Anna. Es jums par viņu stāstīju, biedri sekretār.

Vetlovs. Vaclavu apmācīsim uz mašīnām. Savāksi kopā arklus, ecēšas, zāles pļāvējus.

Nata. Lai Vaclavs, bet es ne!

Vetlovs. Kā — vai tava lūguma nav tai kaudzē?

N ata. Tu esi pats lielākais priekšnieks rajonā? Tad pasaki. Padomju vara man iedeva zemi, nomērīja, mietu iedzina stūros. Pasaki — vai kādam ir tiesības man atņemt tos desmit hektārus?

Vetlovs. Tev iedos vairāk. Cik jums ir par abiem ciemiem kopā? Četrpadsmit tūkstoši septiņi simti hektāru tev iedos.

Nata. Ko — smejies, priekšniek? Vai es muižniece vai budzene? Cita zemi negribu. Bet savu ...

Vetlovs. Muļķa sieva! Acis spīd kā vilcenei, it kā es tev pie kakla ķertos.

Vaclavs. Nedusmo priekšniek! Viņai tādas asinis.

Vetlovs. Labas asinis! Tikmēr nepadosies, kamēr nesapratīs.

Vaclavs. Kur tev saprast! Skolā nevienu dienu nav gājusi.

Vetlovs. Un kāpēc nav gājusi, ko? Uz lāvas gulējusi? Rozes ravēji?

Nata. Atkal smejies, priekšniek!

Vetlovs. Piecpadsmit gadus veca no Latgales atklīdi, piecpadsmit gadus veca jau ar izkapti vicoji tepat šitās purva pļavas — Austrum-salā, Kurtsalā, Švīkā...

Nata. Kas tev to teica, priekšniek?

Vetlovs. Piecpadsmit gadus veca uz vagas rāpoji tepat Barklānu kalnā...

Nata. Nebija vēl piecpadsmit. Kā tu to zini?

Vetlovs. Skatos tevī. Klausos, domāju.

Nata. Jakstēnos trīs gadi, Purmaļos — četri. Būčos septiņi. Kārklājos — pusotra ...

Vetlovs. Un Vaclavs?

Vaclavs. Kā trīsdesmit astotajā atkūlos no Polijas, tā visu laiku. Vetlovs. Visu mūžu šito zemi kārpījuši, tagad viņiem saka — ņem, tā ir tava, tu esi nopelnījis. Bet viņi kāpjas atpakaļ. Neņem!

N a t a. Apvārdot — to jūs protat. Kā baznīcā! Tikmēr bazūnē, kamēr cilvēkam galva sagriežas un kājas sāk streipuļot.

Vetlovs. Bet kā ta citi saprot, ko? Plēci! Ieskaidro viņai!

P 1 ē c i s. Es? Ko tad es...

Vetlovs. Nu, nu — tu tak, tu!

Plēcis. Es uzrakstīju. Kā ķēro klāt, tā...

N a t a. Bet kur tu savas govis liki?

P 1 ē c i s. Kādas govis? Karš. Un vācieši!

N a t a. Pēc kara sešas gabalas no meža izdzini. Bet tagad, kad jāstājas kolhozā, — divas! Ir divas, ko?!

Plēcis. Izputēju, biedri! (Taisās uz durvīm.)

Vetlovs. A! Izputēji, ko?

Nata. Lāga kalpus nevarēji nolīgt?

P lēcis (jau durvīs). Bet lūgumu tak es uzrakstīju. Un visiem saku — rakstiet, citas izejas nav.

Plēcis māj Signei, lai ari tā nāk; Signe nekust. Plēcis aiziet. Viņam seko vēl palikušie viesi.

Vetlovs (vērīgi sekojis katram skatienam, griežas pie Signes). Un tu, skaistulīt, ar vienu kāju vai ar abām kolhozā?

Signe. Pagaidīšu. Paskatīšos — dzīsiet vai vedīsiet?

Vetlovs. Govis dzīsim. Teļus vedīsim. Bet cilvēkiem būs pašiem jākust.

Signe. Bet ja nu man ir koka kājas? Un tālu ejams? Pa tumsu. Vetlovs. Elektrību ievilksim...

Signe. Elektrību ievilksim. Tautas namu uzcelsim. Kolhozu. Paradīze zemes virsū! Bet mans mūžs...

Vetlovs. Ko? Nodzīvots jau? Nevar būt! (Smejas.)

Signe strauji aizcērt durvis aiz sevis.

Anna. Biedri, sekretār, ko jūs! Viņa nav slikta.

Vetlovs. A, biedri partorgi! Jūs taču arī te esat? Kā tad nemaz nemanīju?

Liene visu laiku Vetlovam aiz muguras stāvējusi ar paceltu glāzi.

Liene. Bet viņiem šodien kāzu diena, sekretār!

Vetlovs. A, Ļenočka, sveika, vesela! Re, kā ceļi krustojas!

Liene. Iedzeram malciņu, lai jaunajiem baltas dieniņas!

Vetlovs. Vispirms par tevi, Ļena! Par tavām kāzām!

Liene. Kuru nebija.

Vetlovs. Par to, kas bija!

Liene. Var ari par to. Bet tu iegāzies kā sniega lavīna, sarīko mītiņu. Paskaties taču uz viņiem! Paskaties, kā pasaulē ienāk miers!

Vetlovs (strauji izdzer glāzi). Kur tad ir tā lūgumu kaudze, biedri priekšzīmīgie sekretāri?

Anna. Dunalka aizveda uz rajonu.

Vetlovs. Brīnums gan! Vēl četros zvanīju — nav! Bet viņi te kāzojas!

Linards. Es jums teicu, biedri sekretār, ka mēs... abi...

Vetlovs. Bet lūgumi? Lūgumi? Man jāredz, kādus stūrakmeņus jūs liekat pirmajam kolhozam.

Liene. Andrjuša! Kaut kažoku būtu novilcis! Labu vārdu neesi pateicis!

Vetlovs. Viņiem jau tā laime pil pa zaru galiem.

Liene. Tās nekad nav par daudz.

Vetlovs. Nedrīkst būt par daudz, tad miegs vien nāk. Še! (Dod Linardam bruņucepuri, ko visu laiku turējis rokā.)

Liene. Kas? Vai kāzu dāvana? Andrjuša! Tu esi briesmīgs kļuvis!

Vetlovs. Kraupains kā suns bada laikā.

Liene. Kā tu runā ar cilvēkiem! Tā nedrīkst! Lūk, novelc kažoku, apsēdies pie galda. Un to lausku — izsviedīsim! (Par bruņucepuri.)

Vetlovs. Tu esi karavīra sieva un karavīra māte.

Liene. Nerunā vairāk!

Vetlovs. Un asinis nav avotā pasmeļamas!

Anna. Nevajag, māt! Ieliksim ziedus.

Anna un Linards apskata dāvanas, kārto ziedus.

Liene (Vetlovam). Atsēsties! Neesi mums svešinieks. Kaut maizes gabalu apēd! Bet tais ādiniekos tev vajag vilnas cimdus ievilkt.

Vetlovs. Sieviete... Sieviete paliek sieviete. Pēc kara, pēc visa...

Liene. Nu es pazīstu tavu balsi, Andrjuša.

Vetlovs. Sieviete. Viņa lien tev ne tikai cimdā, bet dvēselē! Ko es ar tādu balsi būtu iesācis?

Liene. Vai, labo sirdi un vājo raksturu slēpdams, tu klaigā? No kura laika tā esi saņēmies, ko?

Vetlovs. No tā paša, kad tu aizgāji pie Nikolaja.

Liene. Es nevarēju citādi. Negribēju citādi. Viņu toreiz notiesāja. Tu paliki brīvībā.

Vetlovs. Sieviete! Vai tad par tevi es runāju? Par sevi! Man vajadzēja kliegt — neatdošu! Tu esi mana! Bet es...

Liene. Ko nu vēl nesarunāsi!...

Vetlovs. Pati uzplijies ar saviem cimdiem. Kur tad nu palika glāzes? Tātad — par...

Liene. Par to, ka abi esam krietnu mūžu nodzīvojuši.

Vetlovs izdzer, uzgrūž cepuri pār acīm un izmetas pa durvīm.

Liene. Nebrauc, nebrauc, Andrjuša, mūsmājām garām! Tos cimdus tu dabūsi. Biji taču Nikolajam krietnākais draugs. Nu, lūk — liels priekšnieks, bļaustās. Bet lausku es tūlīt izmetīšu.

Liene ierauga, ka cepurē puķes, bet jaunieši klusēdami stāv pie loga, skatās laukā. Liene aiziet. No blakusistabas izskrien Andžulis.

Andžu lis. Annas krustmāt, vai šovakar man nevajadzēs nākt pie tevis gulēt?

Linards. Nē, Andžul, lien atpakaļ pie māsiņām!

Andžulis. Skaidrs. Nu jums būs pašiem savi bērni.

Linards. Laikam gan, Andžul. Tu tak neņemsi ļaunā.

Andžulis. Ka tik būtu puikas!

Andžulis aiziet.

Linards. Anik, nu ko tu! Vai tad nebūs? Nu labi, labi — nebūs! Piedod, Anik!

Anna (dod zvanu Linardam). Noliec uz palodzes. Cik paskatīšos — tik atcerēšos. Sniegs kūp kā balti dūmi. Un melnis aiziet pāri kupeņu galotnēm...

Linards. Un egles — egles tu aizmirsi!

Anna. Egles kā skaudīgas māsas met sniegu acīs. Nē — egles kā labas draudzenes kaisa ziedus melnim zem kājām. Es nekad vēl tā nebiju braukusi.

Linards. Kad vedīšu mājās pirmo dēlu, tad atkal! Un, kad otro, — arī. Norunāsim — visos mūsu svētkos tikai ar zirgu un tikai caur mežu. Un kā tad ar viesiem — lūgsim vai nelūgsim?

Anna. Nezinu. Lai nāk paši, kas grib.

Linards. Cik labi, ka atnāca! Tu redzi — ļaudis tevi mīl.

Anna. Tevi taču! Viņi pie tevis nāca!

Linards. Muļķīte! Arvien nobaidījusies — viņu nemīl, neciena, neklausa.

Anna. Klausa, bet... sauc par Annu.

Linards. Nevis par «biedru sekretāru», ko? Vai zini, tad gan traki! Atļauj uzklāt gultu. Vai šo segu? (Paņem Signes dāvāto.)

Anna. Pašu krāšņāko atnesusi. Atceros, kā viņa to auda. Viņai bija viens puisis. Leģionā.

Linards. Krita?

Anna. Jā.

Linards. Bet man reizēm liekas, ka... Vai tu esi pārliecināta, ka kritušie neceļas augšā?

Anna. Dod kažociņu. Tādi savādi drebuļi pārskrēja. Ko tu tā skaties?

Linards. Skatos. Pieradinu sevi pie domām, ka tu esi un būsi. Anna (strauji pietrūkstas). Dunalka! Dunalka nav atgriezies! Linards (ieklausās). Ir atbraucis. Ir! Tu dzirdi? Brien uz durvīm. Dauza kājas. Par vēlu, draudziņ! Par vēlu! Iekšā nelaidīšu!

Anna. Es tūlīt. Durvis ir vaļā, Dāvi! Neklausies, nāc iekšā!

Durvis Kristaps.

Linards. Kristap!

Kristaps. Man te... tukšās pudeles palika.

Linards. Kristap!

Kristaps. Jā, saimniek!

Ienāk Liene un Nata.

Linards. Runā, Kristap! Runā!

Kristaps. Purvā ieveduši. Niedrušku liekņā. Vēl dzīvs.

Anna. Dunalka?!

Kristaps. Tak cilvēks, saimniek, lai ar boļševiks.

Linards. Eh, Kristap! Un kāds cilvēks!

Anna un Linards pošas iešanai.

Nata. Zirgu! Zirgu vajag dabūt!

Anna. Viņš tak ar zirgu aizbrauca.

Linards. Anna, tu arī...

Anna. Kā tad citādi?

5. aina.

Nakts. Piesnidzis mežs. Anna un Kristaps nes Dunalku. Līdz nemaņai nokusuši, noliek nestuves.

Kristaps. Sniegs līdz jostasvietai. Cik tālu tā var?

Anna. Kur mēs tagad atrodamies?

Kristaps. Tur vajag būt dienvidu stigai.

Dunalka. Tad jau tikpat kā uz ceļa!

Kristaps. Bet līdz lielajai šosejai tik un tā vēl piecpadsmit. Anna. Tie zvēri pazīst savus mežus.

Dunalka. Iebrauca zirgu tādā purvā, kur suns neries un gailis nedziedās. Tuvumā ne ceļu, ne māju.

Anna. Tikai Kristapa bunkurs.

Dunalka. Tas neskaitās!

Anna. Linards aizskrēja uz mežniecību. Piezvanīs uz rajonu. Atsūtīs sanitāro.

Dunalka. Sitos piecpadsmit kilometrus līdz lielajai šosejai neviena mašīna netiks.

Kristaps. Ja būtu zirgs. Zirgu aizjājuši.

Anna. Un ko tad? Ko tad? Liksimies rindā un labprātīgi mirsim nost?

Dunalka. Ak tāda tu esi, Anna?

Anna. Ej, Kristap! Un atpakaļ neskaties!

Kristaps. Es tak teicu, saimniec! Ošam zirga nav. Auzānam nav. Bet Būči — viņpus līča, turpat pieci kilometri.

Dunalka. To visu viņi aprēķināja.

Kristaps. Nezinu... viņi, tie... nedos zirgu. Man negribēs dot.

Anna. Bet tu paņem! Vienreiz rīkojies kā vīrs! Atlauz durvis un paņem. Dzirdi? Un pātagu nežēlo!

Kristaps. Kā tad es tā... Nekad savā mūžā... (Aiziet.)

Dunalka. Redzi, blāzma! Vai man tā likās?

Anna. Nekādas blāzmas, Dāvi! Nerunā tik daudz! Vai tev ir sēr-. kociņi? (Lauž zarus, kurina uguni.)

Dunalka. Bet man briesmīgi gribas runāt. Pat dziedāt! Iedomājies — varēja taču gadīties... Vēl kādu stundiņu, Anna...

Anna. Briesmīgi, Dāvi! Tie tak ir mūsējie!

Dunalka. Mūsējie? Nu gan pateici!

Anna. No mūsu puses, varbūt pat mūsu pagasta ļaudis. Viņi visu zināja — kas brauc, kur brauc, ko ved. Zināja, kur, cik dziļi iebraukt purvā, lai... Zināja, ka visi ir kāzās, ka Kristaps gaida tukšās pudeles.

Dunalka. Un ko tad tu domāji?

Anna. Ka purvā varbūt vēl klaiņo kāds viens, pēdējais, nožēlojamais.

Dunalka. Rota jau nebija. Tikai kāds.

Anna. Bet viņš... tas... varbūt vēl tevi šodien satika.

Dunalka. Varbūt pat roku deva, smaidīja, novērtēja, cik man muskuļos spēka.

Anna. Varbūt tu skolā māci viņa bērnus? Un varbūt kāds no tiem mazajiem ...

Dunalka. Tas nevar būt! (Raujas augšā.)

Anna. Nerunā! Tev grūti!

Dunalka. Pats esmu vainīgs. Tīšām kavējos. Negribēju traucēt jūsu kāzas.

Anna. Tīšām kavējies. Negribēji traucēt...

Dunalka. Gadās.

Anna. Mēs abi ar Linardu tevi gaidījām.

Dunalka. Zinu.

Anna. Visi trīs kopā jau esam tik daudz sāls apēduši. Un tu zini, cik mums tuvinieku un radu ir šai pasaulē.

Dunalka. Arī man nav citu ...

Anna. Un tāpēc tu kavējies?

Dunalka. Tāpēc es nedrīkstu šo tuvumu padarīt rūgtu. Pašam ta vieglāk.

Anna. Dāvi, ko tu gribēji teikt?

Uznāk Linards.

Linards. Mašīna jau izbraukusi, drīz būs klāt.

Dunalka. Tā mani uz viņpasauli neaizvedīs. Nu vairs ne. Atgriezīšos! Un atkal ieraudzīšu jūs abus.

Linards. Vai zini, Dāvi! Var likties, ka viņi tev nav vis notecinājuši asinis, bet klāt pielējuši!

Dunalka. Jā! Tīri vārošas! Kas tad es biju? Briļļains zeņķis, ģimnāzists, kas raksta dzejas un jūsmo par paradīzi zemes virsū. Muļķības!

Anna. Dāvi, nerunā vairāk!

Dunalka. Bet ar katru sitienu es kļuvu vecāks, stiprāks, gudrāks, veselāks! Dzirdiet, nolādētie!

Anna. Brilles esi pazaudējis. Varbūt ir kabatā?

Dunalka. Arī bez brillēm redzu, kā rīt skolotāja Junda atvērs klases durvis un teiks — krievu valodas jums vairāk nebūs! Tas skolotājs, tas Dunalka, sakāvies, uz miliciju aizvests — tā viņa teiks un smīnēs.

Linards. Es braukšu tev līdzi uz rajonu, rīt nokārtošu izglītības nodaļā, lai atsūta kādu...

Dunalka. Atceries, ko Vetlovs teica — skolotājus izdrāziet no pagales, citādi pagaidām ...

Linards. Ko tad tu domā?

Dunalka. Ka rīt klase nedrīkst palikt tukša. Nevienu dienu! Nekas nav noticis!

Anna. Notiks, notiks! Negrozies un nerunā!

Dunalka. Ribas, kājas, rokas! Galva taču man ir vesela!

Linards. Viņus droši vien kāds iztraucējis, citādi...

Dunalka. To viņi man neteica. Teica tikai — tu, suns, lodi neesi pelnījis! Ar kājām sabradāsim!

Linards. Baidās troksni taisīt, nelieši!

Dunalka. Kurš rīt ies klasē — tu vai Anna?

Anna. Es? Nē, ko tu runā!

Dunalka. Manas grāmatas augšējā plauktā pa labi. Darba plāni atvilktnē.

Anna. Lūdzu, skolotāj, es taču nekad par to neesmu domājusi!

Dunalka. Bet es gan laikam domāju par to, ka es te gulēšu.

Anna. Nē, neiešu! Neiešu!

Linards. Saprotams, ka iesi, ja vajadzīgs. Bet es tikšu galā ar abiem pagastiem.

Anna. Kaut vienu dienu varētu padomāt, nu ... kaut saņemties!

Dunalka. Pirmās trīs dienas būs tā pagrūtāk.

Anna. Linard, pirmās trīs dienas... Rīt, parīt, aizparīt...

Linards. Es aizbraukšu paskatīties, kā tur pie jums skolā...

Anna. Nē! Nevajag. Negribu.

Linards. Ko tu? Kāpēc?

Anna. Negribu, ka tu redzi. Es tad pavisam samulstu. Labi, ka tev tur ir istaba, Dāvi!

Linards. Katru starpbrīdi varēsi ieskriet paskatīties spogulī!

Dunalka. Spoguļa tur nav, bet ir septiņas gultas.

Linards. Tad internāta ēka jums vēl bez jumta, ko?

Anna. Un par to visu man jāatbild?

Piebrauc Nata un Kristaps.

Nata. Kupenas zirgam līdz pavēderei. Kādēļ dievs tiem slepkavām iet palīgā?

Liep kalns. Mums, Nata, mums! Putenis apstājies īstajā laikā, katra pēda redzama, kur viņi aizjājuši.

Nata. Braucu un lādos. Lādos un atkal sāku lūgties. (Pie Dunalkas.) Dzīvs, ko? Puikiņš kā skaliņš. Par ko tad viņu tā? Dzeramo paņēmu līdzi. Še malciņš! (Sniedz pudeli.)

Anna. Vai tu, Nata, zirgu dabūji?

Nata. Tak pašā sākumā teicu, bez zirga nav jēgas mežā skriet. Vai man kāds klausa? Es taisni pār kalnu uz zirgu punktu.

Anna. Un Kristaps? Kur tu to saķēri?

Nata. Pie Būčiem izveļas uz ceļa un gaudo — saimniecīt, iedod zirdziņu! Es tev trīs gadus kalpošu. Rokas pret debesīm pacēlis, nepazīst mani!

Kristaps. Bet kad Būču nav mājās? Un durvīm stienis priekšā!

Anna. Eh, Kristap!

Nata. Tikai ragavām ilkss ceļas laukā. Neviens pajūgs viņiem tur nav kārtībā. Kristap! Pietin ar sedulkas siksnu, gan tiksim līdz šosejai.

Kristaps aiziet.

Linards. Atkal Kristaps! Bārdu pietīs! (Seko Kristapam.)

Nata. Redzu — šalle karājas zarā... (Rāda Dunalkas šalli.)

Anna. Tu iebrauci Niedrušku liekņā? Tai vietā, kur...

Nata. Kā ta citādi! Un tad tikai pa pēdām jums pakaļ. Redzi — kaut kādi papīri bija sniegā. Un tā šalle.

Dunalka. Dod šurp! (Sniedzas pēc papīriem.)

N a t a. Pati protu lasīt.

Anna. Tie ir lūgumi.

Nata. Saplēsti. Sniegā iebradāti. Lūgumi? Kādi lūgumi?

Anna. Tie paši desmit. Par uzņemšanu kolhozā.

Nata. Un tādēļ viņu? To skolotāju? (Liek kopā papīra lapas, burto.) «Tu biji maiga kā zāle zem lietus padebess...»

Atgriežas Linards.

Dunalka. Dod šurp!

Nata. Pati protu lasīt!

Linards. Tikai nekā nevar saprast.

Nata. Pavisam skaidri. «Tu biji maiga kā zāle un kļuvi...»

Dunalka. Dod, tas ir kas cits.

Nata. Lūgumi! Vai tad es neredzu! Re — paraksts! Saiviņš! Re — Rugājs arī! Un par to viņi sita cilvēku?

Linards. Atdod! Tavējā tur nav!

Nata. Un kāpēc — kāpēc nav?

Anna. Vai tu uzrakstīji?

Nata. Vai tu man pateici, kā nākas? Jūs ar mani kā ar muļķi! Kā ar mazu bērnu! Ar kliņģeri gribat iekārdināt, pienu un maizi, un vieglumu solāt, bet redz, kas notiek pasaulē — viņi mūsu kolhozu ar mietiem nosistu, ar kājām zemē sabradātu! Pirmā uzrakstīšu! Un pati uz rajonu aiznesīšu!

Linards. Par maz!

Nata. Ko tad vēl?

Linards. Rīt no rīta tu apstaigā visus tos desmit, pasaki viņiem, kas noticis. Palīdzi uzrakstīt no jauna.

Nata. Tā arī pateikšu — nekas nav noticis! Tas skolotājs ir dzīvs.

Anna. Bet ja nu nerakstīs? Būs iebaidīti? Draudu vēstules esot piesūtītas.

Nata. Bet es viņiem pateikšu pa īstam. Redzēsi, divdesmit lūgumus atnesīšu! Kristap, vai tu vēl tur knosies?

Kristaps (iznāk). Gatavs ir! Piesēju ilksi. Ceļam iekšā!

Anna. Linard! Kas atdzīs zirgu atpakaļ, ja tu brauksi Dāvim līdzi uz rajonu? Es domāju — Nata, bet...

Linards. Nē! Natai jāiet agri no rīta.

Kristaps. Vai tad es nevaru?

Linards. Tu, vai? Aizmaldīsies!

Kristaps. Katru krūmu pazīstu. Cik es pa šito mežu — dienu vai nakti, saimniek!

Linards. Šitādos braucienos kalpi neder, Kristap! Paņemšu tevi līdzi, bet tu nosalsi. Es vainīgs. Paņemšu, bet tie izlīdīs no meža un tevi tāpat kā Dunalku ...

Kristaps. Mani neviens... Citus liek cietumā. Citus kar, citus šauj... Man ir virsū neskatās...

Linards. It kā tu pēc lodes būtu sailgojies, Kristap!

Dzirdami tāli šāvieni. Kristaps saraujas.

Nata. Brauciet taču! Vēl kaut ko sagaidīsiet!

Linards ņem grožus, griež zirgu uz ceļa.

Kristaps. Tur ne, saimniek! Tas jau atpakaļ purvā.

Linards. Un es tev lai ticu? Par pusstopu tu ...

Anna. Linard! Tā nevajag!

Linards (Kristapam). A, tu dusmojies!

Kristaps. Vai tad es neesmu cilvēks?

III celiens

6. aina

.

.

.

Annas un Linarda istaba. Tumšs ziemas rīts. Anna pamostas, pastiepj roku pēc pulksteņa, nospiež podziņu un noliekas atpakaļ gultā. Modinātājs nezvanīs.

Linards (pamostas). Apstājies? Nevar būt! (Pieceļas, uzraksta zirnīti, noliek Annai zem spilvena, klusām paņem zābakus, drēbes, dodas uz virtuvi.)

Anna (pietrūkstas). Nelaidīšu, nelaidīšu!

Linards. Anik, manu!

Anna. Atkal tu aizlien pa tumsu uz pirkstgaliem!

Linards. Lai tu vēl pagulies, Anik!

Anna. Un tā vienmēr. Katru rītu. Visu mūžu!

Linards. Ziema iet uz pavasari. Būs garākas dienas. Gaišāki rīti.

Anna. Bet mums abiem nav ne svētku, ne svētdienu, ne rītu, ne vakaru. Tikai skopās, melnās pusnakts stundas. Un man ir kauns no tām. Dzirdi — kauns!

Linards. Mūsu stundas, Anik, nekad nav melnas, vienmēr zaļas.

Anna. Es neredzu, kādas tās ir. Vakaros — pārnāku no darba, gaidu, gaidu tevi...

Linards. Un es to jūtu. Vējš arvien pūš uz šo pusi un palīdz man skriet tos divpadsmit kilometrus pie tevis. Bet vakaros vienmēr kāda sēde, kāda sapulce, tāpat ienāk ļaudis parunāties. Dienā — tad visi darbā. Galvenās kārtošanās no rīta un vakarā. Tu zini — tev tāpat!

Anna. Bet istabas izdziest, logi aizsalst. Petroleja izdeg. Un es iekrītu murgainā miegā. Kāpēc tu mani nepamodini, kad atnāc?

Linards. Paskatos uz taviem sabristajiem zābakiem virtuvē. Žēl.

Anna. Pamodini! Man ir jāredz, kāda bijusi tava darbadiena.

Linards. Labi. Pamodināšu.

Anna. Cik reižu neesi solījis! Cik reižu no rītiem pastiepju roku — tevis nav! Un nezinu, vai esi te bijis vai ne. Kauns mātei prasīt.

Linards. Pabāz roku zem spilvena. Tūlīt zināsi.

Anna (pabāž roku zem spilvena, izvelk zīmīti). Paldies!

Linards. Nu, tad ...

Anna. Nē! Neaiziesi. Vienreiz mūžā — neaiziesi! Noskatīsimies abi kopā, kā saule lec tur aiz eglēm.

Linards. Cik saullēktu būs manā mūžā — tik ar tevi kopā.

Anna. Pasaki — kur tais divpadsmit kilometros tevi panāk saule? Lai es zinu.

Linards. Dzegužkalnā! Tas ir beidzamais paugurs mežā. Kāpdams kraujā, esmu piekusis, tur apstājos un pagaidu sauli. Paskatos atpakaļ un tad laižos savā ciemā iekšā.

Anna. Un tūlīt iekrīti darbā kā ezerā!

Linards. Nē, vispirms eju pie telefona, apjautājos, kā klājas manam kaimiņu partorgam. Par ko šodien viņi strīdas savā sapulcē. Ciema sekretāre saprot, smīn. Bet tev nepietiek! Tu esi nepieticīgā prie-dīte. Palūdz — mana māte zina to pasaku, vienmēr man stāstīja par nepieticīgo priedīti.

Anna. Kaut saslimis būtu! Citi cilvēki kā cilvēki — tad saaukstējas, tad gripa.

Linards. Bet ja nu plaušu karsonis?

Anna. Nu — kaut vai! Tu gulēsi veselu nedēļu gultā. Te. Tepat. Un es...

Linards (sāk klepot, nokrīt gultā). Vai mums ir termometrs? Taču nav. Jau vakar jutu savādus drebuļus.

Anna. Linard, nebaidi mani!

Linards. Lūdzu, aizskrien piezvani uz ciema padomi, pasaki, ka esmu slims, šodien nebūšu darbā.

Anna. Tev taisni pusdeviņos ar mežzini satikšanās. Noteikti jānokārto. Un rīt jābrauc uz cirsmām!

Linards. Bet ja es būtu nomiris šonakt?

Anna. Linard, brokastis nepaēdīsi. Un tad atkal skriesi. Redzi — jau pāri septiņiem.

Ienāk A n d ž u I i s — mētelī, ar mugursomu.

Andžulis. A, labrīt, biedri partorgi! Vai jums pulkstenis aizgulējies? Es nu eju.

Linards. Pag, pagaidi! Mēs taču esam ceļabiedri!

Andžulis. Puikas smejas — es esot pielīdējs, priekšniekiem pakaļ vien staigājot.

Linards. Skaidrs! Tad šorīt tu iesi gabaliņu pa priekšu un es aiz tevis.

Andžulis. Bet jums, biedri partorg, bārda vēl nav nokasīta.

Linards. Nolēmu audzēt.

Andžulis. Pamatīgi! Visiem partizāniem ir bārdas!

Linards. Nolēmu ietaupīt laiku.

Andžulis. Labs ir! Tad es iešu ar tevi reizē līdz pašai skolai.

Linards. Redz, kā vīri visu var nokārtot!

Anna. Bet kas tev maisiņā?

Andžu lis. Tur... Nu, vai tad zemē lai būtu sviedis? Meitenes atsūtīja.

Anna. Kādas meitenes?

Andžu lis. Nu, mūsējās! Ar bizēm.

Linards. Kam sūtīja?

Andžu lis. Teica... Nevis teica, bet iegrūda man somā. Teica — aiznes sveicienus skolotājai Annai. Taisni tā teica, lūdzu, skolotāj! Es tur neesmu vainīgs.

Anna. Paldies, Andžuli, bet es... tikai toreiz, to mēnesi, kamēr skolotājs Dunalka veseļojās.

Andžu lis. Bet viņas saka... Nu jūs, skolotāj, ziniet, kādas viņas ir pļāpas.

Anna. Ko tad viņas?

Andžu lis. Nu — taisni tā saka — māsu Anna esot skolotāja, nevis partorgs, ka viņa tik un tā reiz atgriezīšoties skolā.

Anna. Labas meitenes! Saki paldies!

Andžu lis. Neteikšu! Viņas...

Linards. Ko tad vēl?

Andžu lis. Viņas saderēja, ka jūs... neprotat šaut.

Anna. Tu saki viņām, ka cilvēks visu var iemācīties.

Ienāk Liene.

Liene. Vai atkal bez brokastīm?

Anna. Brokastis kabatā!

Andžulis. Nu — gājuši, gājuši! Ienāks vēl tēvs.

Linards. Ko tu — siksnu esi pelnījis?

Andžu lis. Viņš saka — jāiet peļņā! Meža darbos. Pietiek skoloties.

Andžulis un Linards aiziet. Anna atloka zīmīti, visu aizmirsusi, lasa. Liene stāv aiz muguras.

Liene. Trīs mēneši, kā precējušies, bet vēstules raksta. Zem spilvena glabā. Pa pastu sūta.

Anna. Un koku dobumos lika. Pie tilta, kur robežojas abi ciemi, ir vītols. Ar cauru vidu.

Liene. Kara laika bērni. Izsalkuši pēc laimes.

Anna. Linards lūdza, lai jūs, māt, man izstāstiet pasaku par nepieticīgo priedīti.

Liene. Pasakas es viņa bērniem pataupīšu. Vai gribi — pateikšu Linardam, ka tu gaidi bērnu, lai viņš... Viņš izdomās kaut ko. Iekārtos tevi savā ciemā par bibliotekāri, lai varat dzīvot kopā. Kā cilvēkiem pienākas. Abi reizē uz darbu. Pusdienās — mājās. Vakaros — kaut kino

reizi pa mēnesi. Tā tak cilvēki dzīvo miera laikā. Es viņam pateikšu, mani viņš klausīs.

Anna. Nē, māt! Lūdzu. Nevajag.

Liene. Vai visu mūžu tā dzīvosit — no gaidīšanas un pavadīšanas?

Anna. Jā. Jā. Vai tad nav skaisti?

Pie rūts kāds sit ar pātagas kātu.

Liene. Vai manu! Stiklus izbirdinās! (Iet ielaist.)

Kristaps (durvis). Kur tad... kur biedrs Liepkalns?

Liene (Annai). Ko tas cilvēks staigā jums pakaļ?

Anna. Kas tev, Kristap, no paša rīta?

Kristaps. Aizvest gribēju. Mums pa ceļam. Ko viņš viens pats! (Prom.)

Anna. Kristap, tu gribēji ko teikt? Runā, Kristap!

7. aina

Rīts. Meža cirsma. Dzegužkalna. Izskrien A n d ž u I i s.

Andžu lis. Heijā! Gāžas! Gā-žas! Hei-jāāā!

Krākdama nogāžas egle. Iznāk Vaclavs, Plēcis, Alberts un citi vīri. Sāk strādāt.

Vaclavs (Andžulim). Nu, nu — tupsties uz labā ceļa! Vai neredzi, kā vīri strādā?

Andžu lis. Tas zāģis šorīt nemaz nekož. Vai tikai nav jāpavīlē? Vaclavs. Ptū, nelaimi piekūkoji! Atkal šķembā!

Alberts. Trīsreiz dienā vīlējam. Skat, mugura vien palikusi! Plēcis. Drīz grauzīsim ar zobiem kā bebri. Normas atkal palielinātas, bet zāģi...

Vīri vīlē zāģus.

Vaclavs (Andžulim). Nezvalsties! Sakrauj zarus pa šito laiku!

Mežā dzirdami svilpieni, saucieni: «Ohohohoo!»

Andžulis un Alberts (atsaucas). Hohohohooo!

Plēcis. Ko nu auro kā brieži!

Ar slēpēm pār plecu cirsmā iznāk Liepkalns, sveicina mežiniekus, tie klusē. Andžulis bailīgi nolien aiz tēva muguras.

L i e p k a l n s. Šķembu vairāk nekā malkas, ko?

Viri klusē.

Linards. Vīles atvedu.

Alberts. Ar vīli egli nenovīlēsi!

Linards. Arī zāģus dabūsim! (Dod vīles Albertam.) Še, sadali godīgi, paskaties, kam vairāk vajag.

Alberts. Ko tad es? Vēl pazaudēšu.

Linards. Nedrīkst pazaudēt! (Iebelž Albertam pa plecu.) Virs esi vai tāds salmu kūlis?

Alberts. Priekšnieks sāk nagus izlaist!

P lēcis. Ko ta citu ar šitādiem ņāpiņiem!

Linards. Vai brigadieris jaunās normas paziņoja? Nu, ko — nāksies vēl kādu nedēļu pavīlēt.

V aci avs. Pa Jāņiem svilināsim pēdējās skujas — un basta!

Linards. Vai tu arī esi iemācījies rūkt no lāčiem, ko?

V aci avs. Mežā dzīvojot, par lāci jāpaliek. Mājas vairs neredzi.

Linards. Tava norma sen cauri. Kuram draugam tu tagad rauj?

V aci avs. Kas maksā, tam rauju.

Linards. Ak tad uz peļņas, ko? Bet kur tavs pārinieks, zāģa vilcējs?

V aci avs (Andžulim). Nu, ko slamsties, lien laukā no skujām!

Andžulis sakaunējies izlien.

Linards. Nu — sit saujā, lai redzu, kāds mežiniekam spēks!

Andžulis. Zāģi veci... Nekož ...

Linards. Bet es domāju, ka tu bārdas dēļ šorīt nenāc ar mani reizē!

V aci avs. Kur tad lai ņemu pārinieku? Nata priekšniekos taisās, apkārt skraida.

Linards. Jā, viņa vairs negrib par kalponi, bet tu nevari un nevari veco ādu nomest.

V aci avs. Naudu vajag.

Linards. Uz Poliju tak nebrauksi! Kolhozā ierakstījies.

V aci avs. Ierakstījos. Par to i naudas vajag.

Linards. Vai kāds tev iestāšanās naudu prasa, vai?

V aci avs. Vai Vaclavs kāds nabags? Citi nāks tai pulkā ar govīm un zirgiem, i ratus, i ragavas līdzi vilks. Vai es kāds utubunga? Ar bērnu baru ieradīšos?

Linards. Paprasi Annai, lai viņa tev simt pirmo reizi paskaidro, kādas tās lietas.

Vaclavs. To govi izmaksāšu, lai tur vai kas! Un zirgu nopirkšu. Lai man neviens nevar pārmest, ka es uz citu rēķina.

Linards (Andžulim). Vai tu vel tepat? Steidzīgi laidies uz skolu! Draugs skaities, bet kaunu taisi pa visu pagastu!

Andžulis aizjož. Ierodas Signe ar ēdiena grozu. Sasveicinās.

Linards. Redzi, Vaclav, tev pārinieks ieradies! Puiku liec mierā! Bet jums, vīri, vajadzēs pāriet uz citu cirsmu — tur, lejā.

V a c 1 a v s. Purvā?

P lēcis. Mežsargs mūs te atveda. Si te — ar roku parādīja. Linards. Ja būtu bijis mežsargs, tad sargātu mežu. Paskatiet, kādas egles! Bet mēs — malkā!

Signe. Bet lejā tikai kritalas. Pa dienu steru nepielasīsi. Linards. Malka vajadzīga, bet mēs te — būvkokus laižam projām. Vai tu, Plēci, agrāk šitādus kurināji?

P lēcis. Pareizi, nekurināju!

Linards. Bet tagad smīni, galvu apkaklē ierāvis. Sak, boļševiki, muļķi, mantu neredzējuši, neprot to ne sargāt, ne izlietot.

P lēcis. Ko jūs, priekšniek, šitā!

Alberts. Ko liek, to darām!

Signe. Uz purvu neiesim, tur mēs līdz pavasarim normu nesa-krausim.

Pienāk ari pārējie, piebalso: «Jā, tas gan! Pavasaris klāt, purvs sāk atlaisties! Vai tad pa ūdeni zvejosim? Kas tas par mežu!»

Linards. Bet te? Šalc līdz debesīm!

V aci avs. Tas gan! Taisni vai līdz debesīm!

Linards. «Zili meži, zaļi meži, zelta cauna ozolā...» Vai esi dzirdējis tādu dziesmu, Vaclav?

V a c 1 a v s. Nezinu.

Linards. Vai galvu nekad uz augšu neesi pacēlis, Vaclav, ko?

V aci avs. Darbs tāds — uz zemi vien.

Linards. Un domāt tev arī nav iznācis, ko? Bet tagad vajadzēs! Un kā tev ar domāšanu, Albert?

V aci avs. Viņš jau skolots.

Linards. Vēl labāk! Pacel galvu uz augšu un skaties — mēs tur, lejā, celsim kolhoza fermas.

Alberts. Ak fermas! Pēc angļu modes?

Linards. Paši pēc savas. No kā mēs tās celsim?

Alberts. No plēstiem akmeņiem. Ar ņzbraucamo tiltu. Linards. A, tā kā Plēčos, ko? Labas kūtis! Bet mēs celsim ātrāk, vienkāršāk.

P lēcis. Tad šitie baļķīši kā ar roku aizsniedzami.

Linards. Un kam šitas mežs pieder?

V aci avs. Lielajam Zobēnam, kas to nezina!

Linards. Tev! Tev un tev! Mums visiem.

Alberts. Zobēnam kapos septiņas pēdas.

Linards. Šitādi vīri reizēm no miroņiem augšā ceļas. Vai kāds no zobenbrāļiem nav purvā dzirdēts vai manīts?

P lēcis. Ko? Vai tu man to prasi, priekšniek? Es...

Linards. Nu,'vācam cirvjus un zāģus! Vakar ar mežniecību nokārtoju. Te vairāk ne koka!

Signe. Bet ja nu mēs tomēr... neiesim?

Linards. Tomēr iesim! (Signei.) Par tevi es nebrīnos.

Signe. A, kur tad paliek tava lieliskā ticība?

Linards aiziet, Vaclavs un pārējie negribīgi seko, Signe pati pēdējā, paliek Plēcis un Alberts.

P lēcis. Iedod man zābakus, tad dzen purvā!

Alberts. Ptū! Katorga! (Ietriec cirvi celmā.)

No meža iznāk Z o b ē n s, ietriec cirvi blakus Alberta cirvim celmā. Signe atgriežas, stāv, aiz koka aizslēpusies.

Zobēns. Manu mežu cērt!

Plēcis. Ptū, velns! Tu?

Alberts grib aiziet, Zobēns aizšķērso ceļu.

Alberts. Vai tu vēl šai pasaulē?

Zobēns. Cirvi man pie kakla liek!

Plēcis. Ko tu kliedz?

Zobēns. Šitās egles! Slepkavas!

Alberts. Zārku tev iedos par brīvu!

Zobēns (Albertam). Pasauc Signi!

Alberts. Nenāks!

Plēcis. Liec viņai mieru! Meitēns tikko sācis atdzīvoties.

Zobēns. Ak sācis dzīvot? Bet man labprātīgi jāpaliek mirušam? Plēcis. Pats sevi notiesāji!

Zobēns. Vai gaidīt, lai viņi mani notiesā?

Alberts. Tad negaidi! Nāc malā vai pazūdi uz visiem laikiem! Alberts grib aiziet.

Zobēns. A, tik vienkārši, ko? Tik vienkārši? Dzirdēju, kolhozā esat ielīduši?

Plēcis. Ko tad? Mežā līst? Pats teici — neturies pretī, lien, kur vari, stājies kaut partijā!

Zobēns. Iestāties vajag ar kājām, bet tu — tu jau drīz būsi ar visu galvu iekšā!

PJēcis. Esmu vienkāršs tārps, kur man kājas, tur galva. Nevaru dzīvot, kad pārcērt uz pusēm.

Zobēns. Ak tad būs gan tie kolhozi? Dzīvot taisies, ko?

Alberts. Būs gan! Būs!

P lēcis. Albertu pierakstīja uz mehanizatoru kursiem.

Zobēns. Padomājies, ko! Lieliski, lieliski! Tikai neaizmirsti ar mani iepriekš aprunāties.

P lēcis. Es tev teicu — manās mājās vairs nerādies!

Z o bēn s. Te ir mans mežs. Un Alberts man pašlaik ir dikti vajadzīgs. Vai domā — sapīpēt atnācu?

Alberts. Dzirdi — dzenis kaļ!

Zobēns. Velti nekaļ i dzenis. Gaidīšu rīt Purvsalā. Pie linu mārka. Alberts. Tu pats neieradīsies! Pazīstu tevi! Noraustīsies un... Zobēns. Tu kļūsti bezkaunīgs? Bet zini — ja sēdēsim, tad tikai blakus. Un, ja gulēsim, tad arī blakus.

Alberts. Bet es gribu dzīvot! Pazūdi! Ej! (Atgrūž Zobenu.) Zobēns. Nomierinies un pacel pirkstus — cikos būsi pie mārkiem?

Alberts ceļ roku un paņem cirvi.

Zobēns (izvelk revolveri). Beidzamais šāviens vēl nav skanējis. Plēcis. Taisies ātrāk! Cilvēku pilns mežs!

Zobēns. Bet es vēl pagaidīšu. Paskatīšos pulkstenī. (Skatās.)

Šai brīdī Zobēns ierauga Signi. Satraucas. Alberts izmanto Zobēna izklaidību, izsit viņam no rokas revolveri. Lejā, purvā, atskan granātas sprādziens. Zobēns izraujas, metas mežā. Alberts un Plēcis metas uz otru pusi.

Signe (Albertam). Palaidi viņu! Gļēvulis! Liepkalns! Liepkalns... Viss par vēlu! Liepkalns...

Klajumiņā iznāk Liepkalns.

Signe. Liepkaln! Tu esi te! Dzīvs! Liepkaln...

Liepkalns. Signe, kas tev? Kāda tu izskaties?!

Signe. Man vienalga! Kāda tad izskatos? Kāda?

Linards. Posts ar sieviešiem mežā! Tas blīkšķis tak bija lejā, purvā. Signe. Tepat, man blakus, aiz muguras. Tepat, tepat... Bet tu vēl mani mierini!

Linards. Lakatu sasien! Kur cimdus esi pametusi?

Signe. Kādus cimdus? Kādus...

Linards. Te es nākdams pieslēju slēpes. A, tepat ir!

Signe. Nē, Liepkaln! Nē! Tu nekur tālāk neiesi!

Linards. Signe, tu kaut ko zini?

Signe. Vai tad tu nezini? Zini! Kāpēc tu ej viens pats, cepuri pakausī atstūmis?

Linards. Vai tad man taisās uzbrukt? Bet es domāju, ka ļaudis mani...

Signe. Jā, jā! Tic tev! Un uzticas! Un mīl! Mīl tevi, Liepkaln... Un tāpēc tu nedrīksti...

Linards. Signe, tu kaut ko slēp. Saki skaidri!

Signe. Negribu redzēt, ka tu ... guli te sūnās... beigts. Es... ne-gri-bu redzēt, Liepkaln! Nespēju redzēt.

Uzskrien Andžulis.

A n d ž u 1 i s. Es... es...

Linards. Neaizgāji uz skolu?

Andžulis. Līdz lielceļam tiku... Mežsargs zvanīja uz kantori. Kristaps ar visu bunkuru... Jūs dzirdējāt blīkšķi?

Signe. Kristaps? Kāpēc Kristaps?

8. aina

Pavasaris. Dzegužkalns. Izglābtās egles. Anna pavada L i n a r du.

Linards. Es teicu — pienāks pavasaris! Mēs abi kopā brauksim līdz Dzegužkalnam. Pagaidīsim sauli un tad — katrs uz savu pusi — līdz vakaram. Nu tas ir pienācis. Ko vēl tu gribi, mana nepieticīgā prie-dīte?

Anna. To zaru ar sārtajiem čiekuriem!

Linards metas mežā.

Anna. Kur tu paliki? Linard, uhūūū! Vai! Tu jau pašā galotnē! Lauz to — to saules pusē! Met zemē — es ķeršu!

No egles skan dziesma: «Zili meži, zaļi meži, zelta cauna ozolā... Kā es tevis meklēt gāju, kā es tevis ilgojos!»

Anna. Vai to tu — par mani?

Linards. Par visu dzīvi!

Anna. Kāda viņa izskatās tur no augšas?

Linards. Pasaulē zied pūpoli.

Anna. Un vēl?

Linards. Un — traktori lien kalnā. Zeme dun.

Anna. Nu gan tu melo!

Linards. Un visām mājām jauni jumti.

Anna. Melo vēl! Tu skaisti melo!

Linards. Lūdzu, nenolaid rokas! Stāvi tā pret sauli!

Anna. Nu — met to zaru!

Linards. Es pats kritīšu. Kā zars ar sarkanajiem čiekuriem — tev rokās.

Anna. Linard, kur tu pazudi? Apklusi? Linard!

Linards iznāk no eglēm — kluss, sadrūmis.

Anna. Linard, nebaidies! Es nemaz negaidīju. Zināju, ka tu nelauzīsi nevienu zaru tām eglēm. Bet to dziesmu es nezinu, neesmu dzirdē-jusi.

Linards. Dziesma! Vai zini, tais notīs, ko tev kādreiz rakstīju, nav nekādas jēgas.

Anna. Ko tu tagad gribi teikt?

Linards. Nekādas jēgas. Tikai briesmīga vēlēšanās pēc kaut kā tāda... pat pateikt neprotu.

Anna. Bet mēs taču vijoli nopirkām.

Linards. Kāpēc cilvēkam ir tikai viens vienīgs mūžs? Vai tad pa vienu mūžu var visu paspēt?

Anna. Šogad tu beigsi vienpadsmitās klases kursu.

Linards. Un tūlīt uz partijas skolu.

Anna. To tu man neesi teicis!

Linards. Tūlīt — pēc divām nedēļām.

Anna. Linard!

Linards. Vai partorgam ir vai nav obligāta mūzika?

Anna. Tev ir briesmīgs gribasspēks. Ja vien tu gribēsi...

Linards. Es gribēšu. Un tomēr mūzika paliks... kā tāds smaids, ko vienīgi tu būsi redzējusi manā sejā.

Anna. Kāpēc tu pēkšņi tur augšā tā sadomājies?

Linards. Paskatījos uz trim bērziem purva malā, kur bija Kristapa kartupeļu bedre. Ja viņam būtu otrs mūžs... Bet šai vienā viņš, redzi, nepaspēja no zemes izlīst un gaismu ieraudzīt!

Anna. Es tur esmu vainīga. Un tu!

Linards. Visi reizēm esam akli kā kurmji.

Anna. Vajag pateikt cilvēkiem, ka kandžas aparāti nebija vainīgi, ka Kristapa bunkurā iesvieda granātu. Ļaudis visādi runā.

Linards. Cilvēki jau tā iebaidīti! Nedabū ne atelpot, kad atkal...

Anna Es pateikšu. Lai zina. Lai krāj naidu, nevis bailes!

Linards. Nepārsteidzies! Šoreiz mēs viņus dabūsim rokā!

Anna. Signe palīdzēs!

Linards. Bet ja nu palīdzēs noslēpt? Esmu izlūks un veseli divi gadi vecāks par tevi.

Anna. Tos tu piemeloji pats, lai tiktu uz fronti.

Linards. Kur tu to ķēri?

Anna. Māte teica. Bet es vienmēr vēlējos būt jaunāka.Tāda pavisam maza.

Linards. Arī tagad?

Anna. Natas mazā meitene vakar no meža atstiepusi divas bruņucepures, saka — tur pilns mežs ar šitādiem katliņiem, zaķi vārīs kāpostus. Andžulis viņai cenšas ieskaidrot, bet viņa savu — zaķi vārīs kāpostus. Iedomājies — viņa lasīs pasakas, kristīs lelles un vedīs tās ciemos.

Linards. Labi. No nākošās algas uzdāvināšu tev lelli, bet pats... Ja man tagad būtu kaut trīsdesmit...

Anna. Tu būtu briesmīgs vecis — tāds pats kā Vetlovs.

Linards. Tu vēl arvien baidies no viņa?

Anna. Viņš ir nežēlīgs! Un tu jau tagad piemiedz acis tāpat kā viņš.

Linards. Bet vai es redzu cilvēkā pašu galveno tā kā viņš?

Anna. Arī pats sīkākais jāredz!

Linards. Tāpēc nopirku vijoli...

Anna. Un tāpēc tu Dunalku liksi mierā!

Linards. A, beidzamās piecas minūtes uz perona! Tās mēs noteikti strīdēsimies tāpat kā vakar un aizvakar.

Anna. Vienalga. Negribu redzēt tevi tādu! Negribu dzirdēt, ka ļaudis par tevi saka — nejūtīgs.

Linards. Vai tu to esi dzirdējusi?

Anna. Nesaprotu, kādēļ viņi tev visu piedod. Kādēļ klusē.

Linards. Pats briesmīgākais, ja cilvēks klusē, sēd, kūkumu uzmetis, un klusē. Es gribu, lai viņi kliedz, ja viņiem sāp, lai runā, lai strīdas!

Anna. Dunalka kliedza, ka viņš nevar, ka neies par kolhoza priekšsēdētāju, bet tu? Ko tu?

Linards. Nevaru izdrāzt no pagales. Vajag.

Anna. Vajag ...

Linards. Jā, ir tāds briesmīgs vārds — va-jag!

Anna. Vajag kaut ko izdomāt!

Linards. Nevis «kaut ko», bet pašu galveno — organizatoru, vadītāju, kas nepievils! Cilvēki gaida — tā, savilktām dzīslām: būs vai nebūs? Bet mēs par priekšsēdētāju ieliksim Plēci!

Anna. Kāpēc Plēci?

Linards. Viņš prot saimniekot, būvēties, tirgoties!

Anna. Uz savas zemes!

Linards. Viņš neatteiksies.

Anna. Ko vēl neizdomāsi!

Linards. Natu? Vaclavu?

Anna. Andžuli!

Linards. Ja mani aizsūta uz partijas skolu, tad atliek vienīgi viņš.

Anna. Dunalku vajag aizsūtīt uz sanatoriju. Tu zini, ka viņam no tās reizes...

Linards. Viņš ir pieaudzis cilvēks un pats zina.

Anna. Bet tu taču vienmēr gribi būt lielāks, gudrāks, vecāks par citiem.

Linards. Paspēsim visu!

Anna. Vai tu neredzi pašu galveno — viņš ir skolotājs pēc savas dvēseles!

Linards. Un tāpēc! Nevis agronoms. Ne ekonomists. Bet skolotājs. Visai tautai tagad vajadzīgs skolotājs — tas ir pats galvenais.

Anna. Bet viņš muguru nevar taisnu atliekt, Linard!

Linards. Bet viņam uz muguras ir iededzināta pārliecība.

Anna. Viņš raksta dzejas uz avīžu malām.

Linards. Viņš tikpat labi rakstīs dzejas... tīrumos, pļavās, ganībās!

Anna. Nē, biedri Liepkaln! Es zvanīšu uz rajona komiteju! Es neļaušu.

Linards. Anna! Nu, pārgurusi esi!

Anna paķer riteni un aizbrauc no kalna lejā.

Linards. Atkal sastrīdējāmies, Anik! Bet pēc pusstundas, tikko iebraukusi savā kantorī, tu man piezvanīsi un teiksi... Nē, es tev piezvanīšu. Nervoza esi kļuvusi un man nesaki neko, muļķīte! Vai tad es nesaprotu? Nu, vismaz atskaties vēl! Riteni es tev pavisam drīz atņemšu. (Sāk kūkot dzeguze.) Dzirdi, Anik! Pirmo reizi šopavasar. Nu tu jau stāvi uz mūsu tiltiņa. Un nožēlo, ka aizskrēji. Tu dzirdi, kā zvana? Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi... Maz, maz, dzeguze! Sešpadsmit, septiņpadsmit... Maz, maz! Tu piekusīsi, bet es teikšu — maz! Kaut simtu, kaut tūkstoti soli! Maz!

Linards, piespiedies pie egles, skatās, kā aizbrauc Anna, un skaita. Atskan automāta kārta. Linards pieķeras kokam.

Linards. Vai tad tie... nebija gadi, ko tu skaitīji? (Rokas sūd gar stumbru uz leju. Viņš saļimst.)

Epilogs

Linda (stāv Dzegužkalnā, klausās dzeguzes kūkošanā). Viens, divi, trīs... astoņi, deviņi, desmit... četrpadsmit, piecpadsmit, sešpadsmit, seš-padsmit! Kā viņa var zināt, ka man jau sešpadsmit? Māt, es šodien ... sastrīdējos ar skolotāju Dunalku. Viņš saka — stādīsim te Dzegužkalnā kastaņu birzi. Bet es pretī — lai aug egles! Tās aug līdz debesīm!

CEPURE

AR

KASTAŅIEM

Romans

Content

Indrāne Ilze Dzeguzīte gadus skaita

Pa Vidzemes pakalnu āderēm

Darbojas:

Prologs

I celiens

1. aina

2. aina

3. aina

II celiens

4. aina

5. aina.

III celiens

6. aina

7. aina

8. aina

Epilogs