Heine Heinrihs

Egle Sakārtojis RūdolfS

Izlase-1 Dzeja

Heinrichs Heine

Izlase-1 Dzeja

.

Heinrihs Heine Izlase-1

HEINRICH HEINE AUSGEWÄHLTE WERKE I

Pagājuši pusotra simta gadu kopš Heinricha Heines nāves. Viņā darbi atsevišķi un pilnīgākos izdevumos tulkoti visu kultūras tautu valodās. Vispārīgajā literatūrā viņam pieder vieta ievērojamāko korifeju rindās. Viņa politiskās un literārās cīņas par sabiedrisko progresu un demokrātismā uzvaru devušas auglīgu ierosmi paaudžu paaudzēm un jo dzīvi sasaucās ar proletariāta gaitām ceļā uz sociālistiskās iekārtas nodibināšanos. Tāpēc vēsturiski pareizi izprasta Heines dzeja tuva visām padomju tautām un visai progresīvajai cilvēcei. Barbariskie vācu fašisti savos iekarošanas gājienos visur iznīcināja Heinem celtos pieminekļus, viņa kapu Parīzē nolīdzināja ar zemi, dedzināja sārtā viņa brīnišķos dzejiskos darbus. Taču ne laiks, ne mežonīgais rasistu naids nav spējis izdzēst ģēnija apgaroto vārdu, kas tik skarbi atskanēja par mietpilsonisko Vāciju, dzejnieka dzimteni.

Latviski H. Heines liriskās dzejas atdarinātas un lokalizētas jau pagājušā gadusimta pirmajā pusē, bet oriģinālām daudzmaz atbilstošāki tulkojumi sāka parādīties tikai uz gadusimta beigām. Tomēr arī tie visā visumā iekļaujas tālaika paviršo atdarinājumu ražā, kas seklo sentimentālo romanču un tautiskā epigonisma tendencēs pārpludināja latviešu tautisko liriku. Pieķeroties visvairāk Heines mīlas dziesmiņām, dzejnieki jau kopš J. Alu-nana, Dinsberģa, Kaudzītes Matīsa u. c. kārtu kārtām variējuši populārākos motivus, necenzdamies vispusīgāk parādīt patieso Heini, jo buržuāziskajai un sīkburžuazis-kajai morālei tas likās par nepieņemami robustu un revolucionāru. Šādā heiniskajā epigonismā radās pat „oriģinal-dzejai(, latviešu „heines bez Heines kļūdām“ (kā kritika dēvēja seklo dzejdari Pavasaru Jāni). Par šo pagātni pilnīgi var teikt, ka īstais Heine latviešu sabiedrībai šais latviskojumos palika nepazīstams, lai gan viņa dzejas ar viņa vārda parakstu un bez tā parādījās žurnālu lappusēs, kalendāros, laikrakstu slejās, antoloģijās un papildināja oriģinallirikas grāmatas. Pāris reizes šīs liriskās dziesmas izdotas arī atsevišķi (Janševska, A. Brača, Riemeļa sakopotos) nelielos krājumos. Reālismā virzienā parādījās gan arī viena otra Heines sociālpolitiskā satura dzeja, taču ļoti ierobežoti, pie kam paši tulkojumi tagad jau pa lielākai daļai novecojušies.

Sastādot tagadējo izdevumu, izlases ziņā redakcija visvairāk pievērsusies taisni šiem žanriem. Protams, ievērota arī romantiskā mīlas lirika, bez kuras Heine nav domājams, lai arī vairums tās jau pieder pagātnei kā raksturīga sava laika sentimentālās psicholoģijas liecība, turpretim varena spēka pilni mūžam skanēs Heines liro-episkie dziedājumi, kuru savlaicīgi aktualā tematika ietverta ļoti pilnskanīgos dzejiskās izteiksmes akordos. Jau savā laikā tiem pievērsās Rainis, brīnišķi adekvāti un dzejiski pārtulkodams Ziemeļjūru, kam tikai nesen pievienojās V ā c z e m e Andreja Upīša atdzejojumā.

Tāpat vairākas sabiedriska rakstura dzejas agrāk parādījās klajā A. Birkerta tulkojumā. Daļa no tām uzņemtas tagadējā izdevumā, bet vispār no agrākajiem lirikas latviskojumiem reti kas vairs lietojams, tāpēc viena otra dziesmiņa vai balade, lai arī jau desmitām reižu „atdze-jotau, šeit parādās jaunā tulkojumā.

Heines savdabīgā dzejiskā izteiksme ar ļoti bagātīgo leksiku, pilnu archaismiem, provinciālismiem, projesiona-lismiem un barbarismiem, ar biežajām ritmu maiņām un kadensētām galotnēm diezgan grūti atveidojama citā valodā. Ne par velti viņa motivus krievu valodā Ļermon-t.ovs un Aleksandrs Bloks stilistiski un ritmiski pārveidojuši ļoti brīvos un jau krietni patstāvīgos atdzejojumos. Saistītā valodā atkāpšanās no oriģinālā neizbēgama, tomēr tuvības ziņā arī brīvākam atdzejojumam ir savas robežas, lai tajā sniegtu ne tikai dzejnieka „garu“, bet izceltu arī viņa stilistiskās īpatības. Tāpēc šeit mūsu izdevumā uzņemti tikai tādi tulkojumi un atdzejojumi, kas atbilst zināmas adekvņces prasībām.

Izdevums iedalīts divos sējumos. Pirmais sējums veltīts dzejai. Šeit izlase iedalīta 1) liriskās dziesmās, 2) baladēs, romancēs un satirās, 3) poēmās, pie kam pēdējos divos grupējumos ietilpst visvairāk tādu Heines darbu, kas latviski parādās pirmo reizi. Heines poēmas uzņemtas visas. Otrā sējumā ievietoti stāsti un dzejiskais H ar c a ceļojums; no pārējiem ceļojumu aprakstiem un korespondenču cikliem bija iespējams uzņemt tikai zīmīgākos un mums svarīgākos fragmentus.

Ievietotiem darbiem katra sējuma beigās pievienoti komentāri, jo citādi ne Heines liriskā dzeja, ne sabiedriski politiskā satira, ne apraksta proza, pilna sīku sava laika īstenības repliku, bez biogrāfiskiem, kultūrvēsturiskiem vai ģeogrāfiskiem paskaidrojumiem nav vairs pietiekami reāli izprotama. Izlasei, tulkojumiem un piezīmēm par pamatu ņemts Heines darbu izdevums oriģinālā: Heines Werke — piecpadsmit daļās, Frīde-maņa, Hermanes; Kališera u. c. sakārto jumā (izdevniecība Bongs un b-dri). Izmantoti arī Heines darbu jaunākie izdevumi krievu valodā.

Rudolfs Egle.

1947. g. ziemā.

1. LAIKMETA POLITISKIE GRIEŽI

HEINRICHS HEINE

1797. 13. XII — II 17. 1856.

1806. gadā Napoleona armijas okupēja Vāciju. Septiņus gadus šī no „triju duču“ (39) karalistēm, grāfistēm un hercogistēm sastāvošā mozaikvalsts bij pakļauta Eiropas iekarotājam un franču pārvaldei. „Septiņi smagi kalpības, pazemojuma un kauna gadi gāja pār zemē gulošo, Napoleona samīto vācu tautu“ — rūgti žēlojas literaturvēsturniēks Kēnigs. Un „lielais sprediķotājs“ Sleiermachers saka: „Prātus pārmāca bezcerības priekšstats, ka tautas dzīvie garīgie spēki ir izsmelti un ka galīgas bojā ejas stunda klāt. Daudzi domāja tikai par to. kā visērtāk pakļauties zem svešā jūga.“

Patiesā vēsture gan uzrāda arī šī svešā jūga otro pusi. Tā laika sadrostalotā Vācija bij tiklab ekonomiski kā politiski visvairāk atpalikusī zeme Eiropā — varbūt tikai vēl patvaldni ētisko Krieviju varēja tai pielīdzināt. Viduslaiku feodālismā palieka, kur valdīja trīs duču firstu tirānijā, zemnieki smaka dzimtiekārtas verdzībā, pilsētās pastāvēja neaprobežota cunftu vara, nekāda kapitālistiska rūpniecība katrā nožogotā valstiņā atsevišķi nevarēja attīstīties, lielāka vēriena tirdzniecību traucēja visu valstiņu muitas aizšķērši. Ja runā par toreizējās Vācijas garīgiem spēkiem, tad tie varēja būt tikai firstu galmos audzināmie, kuru labā plašās tautas fiziskie spēki bij jau pirms frančiem izsmelti līdz padibenēm. Grūti bij iespējams šo tautu vēl vairāk kājām mīt, kā to jau piekopa viņas pašas hercogi un lielKercogi.

Dienvidvācijas provinces Reinas kreisajā krastā okupēja jau franču revolucionārais karaspēks, sekmīgi atsitis uzbrucējus „nomierinātājus“, starp kuriem bij arī vācu firstu koalicija (1792—1801). Jau šajos karos tika redzams, cik sapuvusi*sīkvalstiņu separatistiskā despotisma iekārta, kurā nekāds saimniecisks, ne kultūras progress nebij iespējams. Napoleona uzvaras gājiens pagalam satricināja šo iekārtu, iznīcināja sīkos Dienvidvācijas feodāļus, pievienoja viņu zemes prāvākajām valstiņām un tās (16) sakausēja tā sauktajā „Reinas apvienībā“ (1806). Pēc Napoleona diktātā un aiz bailēm pilnīgi pazaudēt katru patstāvību, arī pārējās valstiņas līdz pat Prūsijai bij piespiestas padoties un reformēt savu satversmi pēc franču parauga. Te tagad iznīcināja dzimtiekārtu un muižnieku feodālo kundzību, atsvabināja zemniekus no verdzības un klaušām un nodibināja zemes pārdošanas-pirkšanas kārtību. Pilsētas dabūja pašpārvaldes tiesības, amatniecību un rūpniecību atsvabināja no cunftu valdonības. Feodāļi bij spiesti piekāpties, franču armijas priekšā ar varu sadzītu apdauzītu vācu zaldātu pulkus Napoleons iedalīja savā armijā, kamēr iedzīvotāju masas uz notiekošo noraudzījās diezgan vienaldzīgi. Bez zemes „atsvabinātiem“ zemniekiem, protams, sevišķi jūsmot nebij nekoda iemesla: tie tagad pārvērtās par lauku proletāriešiem vai meklēja darbu pilsētās, kur uzplaukstošai amatniecībai un rūpniecībai bij vajadzīgs arvien vairāk lēta darba spēka. Turpretī buržuāziju franču liberālās reformas pacēla lieliski. Kārtu un kastu privilēģijas bij atceltas, Prūsijā ievesta vispārējā karaklausība — buržuāzijai atvērti visi ceļi uz pašvaldības un valsts amatiem, neskaitāmiem muitas un nodokļu apžogiem krītot, tirdzniecība varēja attīstīties plašā mērogā. Brīvākās kapitālistiskās attīstības intereses sekmēja arī brīvākas ideoloģijas augsmi Tiesību un tiesu sistēmā vairs nevarēja pastāvēt feodālā patvaļa, jaunā iekārta prasīja citus likumus un to pielietošanu privatīpašnieciskās iniciativas un uzņēmības aizstāvībā un nokārtojumā. Tika pasludināta pilnīga ticības brīvība, kas it sevišķi skāra ebreju tautības iedzīvotājus. Reinas apgabala ebreji sajūsmīgi apsveica Napoleonu kā atsvabinātāju no tūkstošgadu varmācības jūga. Frankfurtes ebreju apvienība 1811. gadā par 440.000 gulžiem nopirka sev itin visas pilsoņu tiesības — ebrejiem vairs nebij jāpaliek pa nakti geto ieslēgtiem, ne dienā jāiet pa ielas vidu un jārauj cepure nost katra kristīgā priekšā.

Sajūsma par franču nodibināto politisko iekārtu un it sevišķi Napoleona dievināšana bij vērojama ne tikai Vācijas ebreju slāņos.

Dziļi pamatoti vēsturiski iemesli Francijas diktatoru cēla kā paraugu vācu inteliģences acīs. Vācijas atpalicības, verdzības un tumsonības galvenais cēlonis bij zemes sadrostalojums sīkās valstiņās, daudzo valdnieku barbariskā plēsonība un nebeidzamās savstarpējās ķildas. Gadu simtus tautā glabājās ilgas pēc pestītājas stipras apvienības un teika par ķeizaru Barbarosu zem Kīfhauzas kalna, kas reiz celsies piepildīt šo apvienošanu un ar stingru roku nodibināt kārtību valstī. Politisko griežu laikā satrauktie prāti tad franču uzurpatorā sāka viest kaut ko no seno nacionālo ilgu piepildītāja. Jau pirms Napoleona nākšanas pie varas Vīlands pareģoja tam karaļa troni un Francijai nepieciešamā diktatora lomu, aizstāvēja viņu pret angļu laikrakstu uzbrukumiem un vēlāk, 1808. gadā, to ilgā, sirsnīgā sarunā atkārtoja ķeizaram pašam. Šillers bij īsti lepns ar viņam piešķirto Francijas pilsoņa grādu. Gēte 1793. g. brauca uz Franciju, vērot turienes notikumus, ar sajūsmu sekoja tam, kā Napoleons pārveica aristokrātam pretīgo anarchiju, un vienaldzīgi nolūkojās Fridricha II karalistes sagraušanā. Pēc personīgas iepazīšanās šī sajūsma vēl pieauga — pat pēc Napoleona nelaimīgā karagājiena uz Krieviju un ,,atsvabināšanas cīņu“ sākuma Vācijā viņš sprieda: tas lieko nelīdzēs, šis cilvēks ir pārāk liels. Tikai pēc diktatora krišanas, sacerējumā par atgūto mieru, viņš it kā atvai' nojās par savu agrāko aizraušanos. Despotiskajā Virtam-. bergā dzimušais Hegelis, bezgala ienīzdams vācu tirāduju un savu līdzpilsoņu politisko apatiju, visu jaunības laiku dievināja Napoleonu kā ilgotu iedomātās ideālās pasauies un dzīves īstenības apvienotāju. Taisni tajās dienās, kad franču armija pie Jenas sagrāva vācu pulkus, viņš šajā kaujas lielgabalu dārdinātā pilsētā nobeidza savu »Gara fenomenoloģiju“ un bij daudz vairāk norūpējies par ^ lai rokraksta pēdējās lappuses droši nokļūst spiestuvē, nekā par Prūsijas bojā eju.

Kā vispār Eiropā, tā arī Vācijā Napoleona iekarošanas gājieniem un viņa politiskās pārkārtošanas sistēmai kūmā hij tolaik progresiva, tautu atbrīvošanas, buržua^ļ. jas pacelšanas un kapitālistiskās attīstības sekmētāja loma Bet līdz ar nepieredzētiem sasniegumiem šim lielajnm cilvēkam izauga pasaules iekarotāja un patvaldnieka dzi^ kas meta to pārgalvīgās avantūrās, no kurām visnepruti> gākā bij Krievijas karagājiens. Kari prasīja milzī^ms līdzekļus, pārkārtoto valstiņu aparats bij jāizlieto, lai lj^z pēdējam izmantotu visas zemes materiālās iespējas. Atsva^ binātāja vara izvērtās savā pretmetā, kļuva par izspied^ u un izsūcēju, kāpēc tautas un arī inteliģences simpātija drīz vien atvērsās nost no tās. Augošo nemieru stiprin^ja Reinzemes aneksija, nebeidzama valstiņu robežu pārbi<<}^ šana. Austrijas un Prūsijas pārāk nežēlīga apspieša*^ un despotiska uzraudzība pār visu garīgo dzīvi kulturu. Franču schema tika uztiepta varmācīgi, neperam vērā Vācijas īpatnos apstākļus un vēsturiskās tradicij:^ No atsevišķo valstiņu muitu apžogiem atsvabinātā rūpni^ čība un lauksaimniecība gan uzplauka, sevišķi audur*^ industrija un cukurbiešu audzēšana, tomēr tai pašā laij^ uzplaukumu kavēja tas, ka kontinentālā blokāde neļāva attīstīties vilnas un linu audumu un labības eksporta*^

Napoleona uzliktās nemitīgās kontribūcijas un nodevas grāva kopā Vācijas financialos spēkus. Protestā un pretspiedienā svešzemnieku varai pamazām apvienojās zemes reakcionārie spēki ar jaunizaugušiem faktoriem.

Pretspēku koalicijā vispirmā kārtā, protams, iesaistījās veco tradīciju sargātājas — feodālās aristokrātijas paliekas. Bet arī modernizēto valstiņu iekārtas ar saviem atraisītajiem saimnieciskajiem un sociālajiem spēkiem tagad varēja radīt intensivu pretspēku. Tas sakāms par buržuāziju vispār. Jauniegūto rīcības brīvību ietvarā tā bij ātri izaugusi ekonomiskā varā un līdz ar to arī tautiskā pašapziņā, okupantu materiālos spaidus un varmācīgi uztiepto franciskās kultūras tendenci tā arvien skaudrāk sāka sajust kā nacionālās apziņas apvainojumu un pazemojumu. Tā feodālie firsti un jaunā buržuāzijā sastapās vienotā pretestības trauksmē pret svešnieku varu.

Ideoloģisko satvaru un sajūsmas apgarojumu visai „atsvabināšanās kustībai“ piešķīra romantiskie dzejnieki un rakstnieki. Protams, ka romantisms visu savu mūžības, dievības un reliģijas problemātiku nu pavērsa tīri politisku un sociālu nolūku plāksnē. No šauras aristokrātiskas izredzēto grupas piederuma tas kļuva par cīņas ieroci plašām vidusšķiras masām — par pirmo vācu literatūras virzienu, kas tiecās apgarot tautas lielāko daļu un sakausēt to vienotas nācijās apziņā. Šis cīnītājs, tolaik aktīvi politiskais romantisms izvirzīja ievērojamus liriķus, spre-diķotājus, dramatiķus, vēstures un valsts zinātņu teorētiķus, kas koncentrēti un koordinēti tiecās pēc vienota mērķa. Liela dzejnieku grupa nacionālās pašapziņas un lepnuma stiprināšanai cēla augšā tautas senās garamantas, Brentano un Amima Zēna brinumrags (1808) ir pats augstākais sasniegums šajā virzienā. Fichtes Runas vācu tautai (1807—1808) sludināja dažādiem individuālās pilnības un humānismā atribūtiem cauraustu politisku mācību, ka sadrostalotai tautai jātop par nedalāmu vienību un jāpiepilda liela mesianistiska vēsturiska misija. Berlines universitātes vēsturnieki Nīburs un Saviņji, bet ārpus tās it sevišķi Ādams Millers nodibināja tā saukto „vēstures skolu“, kas jau vispārējās progresīvās trauksmes gados sāka paust galīgi reakcionāras, kapitālistiskai buržuāzijai naidīgas romantiskas teorijas, Vācijas valsts nākotnei meklēdama pamatus feodali-bruņnieciskajā pagātnē. Un kamēr „brīvības dzejnieku“ plejāde — Šenkendorfs, Arndts, Kernens, Rikerts u. c. — ar savām šovinistiski nacionialām politiskas propagandas dzejām iekvēlināja tautai kanibalisku naidu pret svešzemniekiem un Napoleonu, vēstures skolas teorētiķi un dziesminieki arvien neatlaidīgāk propagandēja reakcionāro feodāļu idejas par pagātnes restaurāciju un atgriešanos pie viduslaiku valsts iekārtas. Heinrichs fon Kleists histēriski kliedza aizdambēt Reinu ar franču līķiem, lenkt ienaidniekus kā vilkus pa pēdām, sist viņus nost, jo pastardienā neprasīs, kādēļ tas darīts. Kleists izdeva arī avizi (1810—1811). kurā kopā ar Arnimu un Milleru propagandēja aristokratiski-feodalo Vācijas valsti nākotnē, apkaroja visas aizsāktās reformas, nozākāja komerciālo uin industriālo buržuāziju pretī „ideālājai“ lauku muižniecībai, cēla pašam dievam tīkamo konservatīvo monarchiju augsti pāri katrai republikai un politiskam liberālismam. Veselu paaudzes mūžu, līdz pat 1848. gada vētrai, neapklusa šī reakcionārā aģitacija ar tās saromiantizētiem argumentiem. Pēc Napoleona krišanas tai gan pietrūka Kleista liesmainās aģitācijas straujuma, valdnieki un valdnieciņi šo politisko fantastiku sāka izmantot saviem šaurajiem šīsdienas varas nolūkiem.

Lai „nacionālās organiskās vienības“ mits joprojām varētu pārliecināt ļaužu masas un paliktu pasargāts no „demagogu“ aplamā pielietojuma, Fr. Šlēgels, Gencs un Millers paplašināja to klerikālā leģendā par kaut kādu „kristīgu universalmonarchiju“, kas apvienotu valsti un baznīcu un tad beigās īsti izveidotu to „organisko vienību“. Šo reakcionāru izdomāto politisko principu dzīvē realizēja Aleksandra I, Metemicha un prūšu karaļa „svētā alianse“. Despotu trijsavienība, kurai drīz pievienojās visi Eiropas monarchi, sāka ar policijas, cenzūras, spiegu un baznīcas palīdzību pārrevidēt 1789. gadā aizsākto vēsturi un apspiest un izskaust katru brīvāku domu un darbību. Ilgu laiku varēja likties, ka tas viņai arī izdosies un ka Eiropa atkal reiz nodota muižnieku, birokrātijas un baznīcas neaprobežotā varā. Ekonomiski attīstītām Rietumu valstīm tāds kluss starpbrīdis noderēja, lai sadziedētu karā sistās brūces. Vācija pārāk lēni un nevarīgi raisījās vaļā no vecās agrarzemes iekārtas formām,, viņas buržuāzijā vēl nebij pietiekoši pieņēmusies spēkā, lai izrādītu kaut dk pretspara feodāļu balstītai Meter-nicha sistēmai. Okupācijas spaidi, feodali-absolutistisko un kapitālistisko spēku savstarpējā cīņa, atsvabināšanās kara un romantisko iluziju saspriegums bij izsmēlis vācu buržuāzijas spēkus, tā bij kļuvusi gurdena un apatiska. Vienaldzīga tā nolūkojās, ka reakcijas kājās paceltais feodālisms novāca malā jauko leģendu par atmodušos Barbarosu — par vienotu valsti stipra nacionala valdnieka vadībā. Vācija palika sadrostalota, lielie un vissīkākie valdnieciņi centās restaurēt pazaudētās feodāļu tiesības un atgūt despotijai atkal pilnu varu.

Valdību un valdībiņu galvenā cenšanās tagad bij — izdeldēt līdz pēdējai paliekai Napoleona nodibināto iekārtu un iestādes. Dažās Reinas valstīs, kā Bavārijā, Badenē un Virtembergā, gan palika tautas pārstāvniecība, bet tām Vādjas sastāvā bij maza nozīme. Prūsijas valdība vairākkārt bij apsolījusi tautai konstitūciju un vairākkārt apstiprinājusi šo solījumu. Tagad tā paziņoja, ka karalis pats savā visgudrā prātā zināšot gan noteikt, kad pienācis īstais laiks dot tautai to, kas apsolīts. Tā pagāja visi 25 Frid-richa Vilhelma pēdējie valdīšanas gadi, bet to īsto laiku prūši nogaidījās velti. Hanoverā atcēla Napoleona kodeku par atklātām publiskām tiesām un nodibināja 16. gs.

2 — H. Heine — Izlase

___,*^Lajd3 procedūru. Franču atsvabinātos zemniekus

atkal pakļāva dzimtļaužu jūgam un klaušu spaidiem. Atcēla pamatlikumu par visu kārtu vienlīdzību likuma priekšā. Muižniekiem atjaunoja visas 18. gs. politiskās un sociālās privilēģijas.

Reakcija centās iznīdēt ne vien vienotas valsts un kopīga valdnieka ideju, bet katru domu par kaut kādu brīvību. Tādi vācu vīri, kā Šteins, Humbolts, Gneizenavs, bij spiesti izstāties no valsts aparata. Vienotās Vācijas praviešus Arndtu, Geresu, Jānu, Šleiermacheru turēja aizdomās un izspiegoja. Vajāja liberālākos profesorus, bet it sevišķi nikni studentu pulciņus un korporācijās. Reakcija un vajāšanas pastiprinājās sevišķi pēc tam, kad kāds mistikas fanātiķis Zands Frankfurtē nogalināja krievu valdības spiegu Kocebū. Izdeva Prūsijas un Austrijas apvienotos, tā saucamos „Karlsbades noteikumus“ (1819) jeb izņēmuma likumu pret universitātēm, „demagogiem“ un presi. „Centrālā izmeklēšanas komisija“ uz papēžiem sekoja katrai aizdomīgai personai, policijas un baznīcas vīri strādāja roku rokā, katoļu un protestantu priesteri apvienojās kopīgā darbā. Kad arestēja Arnoldu Rūgi, visa policija tika sacelta kājās, dabūt rokā viņa nūju, kurā bij iegriezti daži Jenas buršu vārdi un ko beidzot sadzina Štrālzundā. Rūgi cietumā ēda blaktis, nopratināšanā viņu spīdzināja, kamēr Fricis Reiters smaka miklā Berlīnes krātiņā. Pēc aizrādījumiem no Austrijas pildījās visi cietumi un cietokšņu kazemati. Cenzūrai pakļauti bij visi iekšzemju un tāpat ārzemju izdevumi, ārpus Vācijas izdodamos laikrakstus aizliedza. Universitātēs novietoja cenzorus, kas sekoja profesoru lekcijām un vēroja studentu noskaņojumu. Visuzcītīgāk policija vajāja vecvācu uzvalkus un melni-sarkan-dzelteno krāsu kā Vācijas vienības simbolu. Policija medīja rokā frakas, platmales, pīpes, lentes, katru, ko sastapa salmu cepurē vai sarkanā vestē, ieslodzīja cietumā par valsts nodevību.

Kā vienmēr un visur, arī Prūsijā politiskā reakcija gāja

roku rokā ar reliģijas reakciju. 1821. gadā valdība noslēdza ar pāvestu konkordatu, kas katoļu baznīcai piešķīra še nekad nepiedzīvotas tiesības un rīcības brīvību. Gadu vēlāk luterbaznīcai noteica jaunu dievkalpošanas kārtību, kas to stipri tuvināja katolicismam. Beidzot aizliedza pašu „protestantisma“ nosaukumu, tāpēc ka tas par daudz atgādināja „protestu“, un pavēlēja baznīcai saukties tikai par „evaņģēlisko“.

Protams, ka reakcija negāja secen arī zinātnei un filozofijai. Berlīnes universitātes rektors Šmalcs „vēsturiski“ pierādīja, ka nevis tauta, bet vienīgi tikai viņa majestāte karalis atsvabinājis Vāciju no franču jūga. Filozofija dienu pa dienai izvērtās idealiskāka, ar katru soli attālinādamās no īstenās dzīve*, palikdama abstraktāka un metafiziskāka un pielāgodamās valdošai varai. Pusgadu pirms Kocebū nogalināšanas Hegelis turēja Berlīnes universitātē savu iestāšanās runu, Ikas saturēja visas viņa filozofijas programu. Tā rādīja nepārprotami, ka šī filozofija visciešāk saistīta ar prūsiskās valsts iekārtu un pakalpo tai. Sava lielā darba Tiesību filozofijas ievadā Hegelis noslīdēja līdz tādai pakāpei, ka attaisnoja „demagogu“ vajāšanas un pat varēja uzstāties denuncianta lomā, norādīdams valsts orgāniem uz savu bijušo darba biedru Frisu. Un jāteic, viņš bij tā laika vācu filozofijas diktators. Engelss „Ludvigā Feierbachā“ teic, ka neviena filozofiska teze nav tik lielā mērā izpelnījusies tuvredzīgo valdību atzinību, kā Hegeļa teze: „Viss īste-nīgais ir saprātīgs, viss saprātīgais ir īstenīgs.“ „Tas acīm redzot bij visa pastāvošā attaisnojums, tas bij despotisma, policejiskās valsts, karaļa dekretiem padotās justicijas un cenzūras filozofisks iesvētī jums. Tā domāja Fridrichs III, tā domāja viņa pavalstnieki.“ [1]

Šā saprasta, šī doktrina tuvu sakrita ar to principu, pie kura savas darbības pēdējā posmā turējās 80 gadus vecais Gēte, kas, tāpat kā Hegelis būdams vācietis, ar visu savu „olimpismu“ arī „nebij brīvs no zināma filisterības elementa“. Ar vācu buržuāzijas lielo indiferentismu un politisko apatiju izskaidrojama tā parādība, ka visplašākajās tā laika lasītāju masās cieši iesakņojās Hegeļa, bet it sevišķi Gētes kults. Viss, ko lielais rakstnieks uzrakstīja, tika turēts par visaugstākās gudrības, daiļuma un dzejas pilnības ieveido jumu. Gētes dievināšana bieži vien izvērtās smieklīgos pārspīlējumos un muļķīgā karikatūrā. Berlīnes ievērojamās „Trešdienas biedrības“ (,,Mittwochs-gesellschaft“) svinamai Gētes dzimumdienai slepenpa-domnieks Šulcs sacerēja dzeju, kurā teikts: „Ak, kaut es būtu zivtiņa, dzīva un svaiga, pavisam bez asakām, lai Gētem viņa dzimumdienā noderētu kā veselīga, viegla un garšīga uzkoda.“ Satiriķis Safirs sprieda, ka pats šīs biedrības vārds jau rādot, kādi biedri esot viņas sastāvā: tiešām, nosaukumā ,,Mittwochsgesellschaft“ ietilpst vārdi „Ochs“, „Esel“, „Schaf“.

Šis anekdotiskais atgadījums rāda, kādā gara plieka-numā un seklībā reakcija bij nodzinusi vācu buržuāziju. Viņa peldēja tajā mietpilsoniskās tukšības līmenī, ko paši vācieši apzīmē par „Kultur des Biedermēier“. Samierinājusies ar „patiesi pastāvošo“ un negrozāmo, mietpilsonība lūkoja tikai piemēroties valdošajam režimam un pēc iespējas ērtāk iekārtot savas privātās dzīves kaktiņu. Nepaguvusi izveidot savas pašas dzīves stilu, tā centās pēc iespējas kopēt valdošā slāņa ārējo kulturu, bet līdz ar ārieni pamazām piesavinājās arī daļu no feodali-biro-kratiskās sabiedrības pasaules atziņas un politiskajiem ideāliem. Ar nicināšanu viņa raudzījās uz tukšo vārdu klaboņu Reinas valstiņu parlamentos un turēja savu pus-feodalo valdību par daudz pārāku. Šī vāciskā bīdermeije-risma garīgais stulbums, akla padevība un samierināšanās ar visu esošo kaitināja pat tādu jūsmu romantiķi kā Šamiso. Beranžē garā rakstītās politiskajās satirās ir arī viņa pazīstamais pants par feodāļiem, kuri sajūtas neaprobežoti valdnieki šajā miegainajā mietpilsonības pasaulē: „Hört, ihr Herrn, so soll es werden: Gott im Himmel, wir auf Erden, Und der König absolut, Wenn er unsern Willen tut. Lobt die Jesuiten!“ Apātijā un pasivitāte pieauga samērā ar to, kā Prūsijā pastiprinājās reakcija un spaidi. Divi notikumi sevišķi satrauca Vācijas feodāļus un padarīja reakciju vēl aktīvāku: poļu dumpis un Francijas Culija revolūcija 1830. gadā. Poļi nevarēja aizmirst savu Napoleona laikā atgūto nacionālo brīvību un sacēlās pret Nikolaja Krievijas despotiju. Franči padzina savu Bur-boņu cilts Kārļa X reakcionāro valdību un uzcēla tronī „pilsoņu karali“ Luiju Filipu. Lai gan poļu dumpinieki tika satriekti, un Parīzes proletariāts tikai bij savas asinis lējis uz barikādēm, bet valsts varu sagrāba koruptā finanču aristokrātija — tomēr paši dumpja un revolūcijas fakti kā bīstams paraugs un ierosinājums ārkārtīgi satrauca Vācijas firstus un karaļus. Spiegi un cenzori kļuva vēl rosīgāki, vācu buržuāzijā sarāvās vēl klusāka un rāmāka.

Meternicha vadītās melnās reakcijas un tirānijas laikā, vācu politiski apātiskās un pasivās buržuāzijas atmosfērā izauga Šopenhauera filozofija. Sākumā viņa atziņa bij tāda, ka dzīves dzinējs un vadītājs spēks ir griba. Visas cilvēku radītās esības formas ar dažādām iestādēm, ticējumiem un ideāliem cēlušās aiz mūsu fiziskās būtnes orgānu neapslāpējamas instinktivas tieksmes izpildīt savas funkcijas. Šopenhauera jaunības iespaidi uzkrājās vissmagākajos Napoleona okupācijas gados, bet vēlāk reakcija nepielaida nekādu līdzdalību sabiedriskā darbā. Drūmā atrautībā un vientuļos prātojumos radās jebkāda progresa noliedzēja doktrina. Pēc tās katras darbības tieksme nav vis apmierinājuma, bet gan visu cilvēka ciešanu avots. Šopenhauers visu savu prātu un milzīgi plašās zināšanas izlieto, lai pierādītu, ka mūsu tieksmju mērķis nesasniedzams, laime nav iespējama un pati dzīves būtība ir ciešanas. „Vēlēšanās jau pēc savas dabas ir ciešana: tās piepildīšana drīz vien rada pārsātinājuma sajūtu un mēs pārliecināmies, ka mērķis bijis tikai ilūzija: reiz sasniegts, tas zaudē savu pievilcību. Un tad atkal rodas neapmierināta vēlēšanās, tikai jaunā formā. Ja mērķis paliek nesasniegts, rezultātā rodas sagurums, tukšums, skumjas, cīņa ar tām ir tikpat mocoša kā ar zaudējumu pašu.“ Pat vistīrākais prieks, ko sniedz filozofisks un mākslas vērojums, nav vairāk nekas kā māņi un sapnis, pēc kura nāk drausmīga atmoda. Taisni šis viscēlākais prieks arī apzīmē augstāko pakāpi dzīves traģēdijā, jo tas prasa tādu intelektuālās sajūtības un uzņēmības pilnību, kura tad tāpat savukārt atkal cieš saskarē ar nežēlīgo īstenību. Tādā kārtā atliek tikai beidzamā cerība: pilnīgs gribas noliegums, šīs bezcerības tieksmju pasaules iznīkšana, nirvānā, nebūtība.

Šopenhauera pesimisma filozofija neviļus vērš uzmanību uz gaužām līdzīgu motivu Lenava dzejā, lai gan tas, cik saprotams, radies patstāvīgi, kā tā paša laikmeta izradīta paralēla parādība. Lenavs dzīvoja pašā reakcijas centrā un perēklī Austro-Ungarijā un tāpēc divkārt skaudrāk sajuta mežonīgās tirānijas spaidu. Cēlies no ungāru muižniekiem, viņš labi izjuta savas zemes skaistumu un nesalaužamo savas svešā jūgā nospiestās tautas dzīvības spēku. Viņam pašam šī spēka nebij. Metemicha Austrijā pat kluss, apolitisks sapņotājs dzejnieks nevarēja ik acumirkli nesajust despotijas smago ķepu, gatavu nospiest katru, kas mēģinātu galvu pacelt augstāk. Lenavs novērsās no sava laika, kas it sevišķi pēc poļu dumpja apspiešanas arvien dziļāk brida iekšā despotijas tumsā. Uznāca viņam iedoma, ka Ziemeļamerika varētu būt tā pasaule, kur vairāk plašuma un brīves, bet viņš atgriezās no turienes dziļi pievīlies un vēl drūmāks kā iepriekš. Drūmu bezcerības pesimismu, vilšanos dzīvē un mīlā pauž Lenava dzeja. Aplam būtu apgalvot, ka tieši reakcijas laiks iedzina viņu vājprātā un nelaiķa nāvē. Bet nenoliedzami, ka tas lielā mērā veicināja attīstīties tiem slimības dīgļiem, kas slēpās viņa organismā. Austrijas dzīve nebij tā, kas dzejnieku virzītu laukā no pasivās vientulības darbīgā sabiedrībā un kopīgā tieksmē pēc kaut kāda tālāka mērķa. Tā viņam vajadzēja sagruzdēt pašam sava nemiera un bezcerības kvēlē.

Protams, ka reakcijas apstākļos visā vācu literatūrā nevarēja rasties nekādi pieplūdi, ne mošāka dzīvība. Mākslas dzīve tāpat bij pakļauta stingrai uzraudzībai un policijas kontrolei. Savu laiku pārdzīvojis, romantisms izbeidzās dabīgā kārtā. Brīvības dziesminieki un vienotās Vācijas sapņotāji atjēdzās vīlušies, piekrāpti, ne vien savus ideālus, bet arī visas cerības zaudējuši. Universal-monarchijas fantastikai nebij nekādas saskares ar pelēko sīko ikdienu gara nabadzīgo despotu pārvaldītās valstiņās, „praviešiem“ un sludinātājiem atlika tikai personīgi un privāti nogrimt rezignētā mistikā un paļauties baznīcas „svētudarītājai“ varai. Zemniecība nīka nabadzībā un tumsā, rūpniecības proletariātam mežonīgi plēsonīgais kapitālisms pirmajā attīstības stadijā vēl nebij paguvis pamodināt savas šķiras apziņu un kopīgas pretcīņas impulsus. Vienīgi tikai buržuāzijā arī šajā spaidu un patvarības laikā varēja piekopt savus veikalus un uzņēmumus, pamazām tikt bagātāka un pašapzinīgāka, pamazām izaudzināt savu inteliģenci, kas tad sāka ar skepsi un ironiju vērot viņas pašas seklo mietpilsonisko dzīvi un jau arī neskaidri nojaust tos jaunos attīstības spēkus, ko pati neapzinādamās audzēja plašāka vēriena un lielākas rīcības brīvības iekarošanai nākotnē. Buržuāzijas dzīves prakse izrosīja literāro un zinātnisko domu, kas vairs netiecās mākoņu, mūžības un mistisko miglāju lidojumos, bet palika uz šīs pašas cietās zemes un šajā pašā pelēkā dzīves ikdienā, kur bij atrisināmi tik daudzi atziņas, esības, eksistences un nākamības jautājumi. Buržuāzijas dzīves intereses vācu zinātnisko un literāro domu jau šajā pārejas laikmetā sāka pavērst reālismā virzienā.

. Hegeļa dialektiskā ideālismā filozofijai nāca neparedzēts turpinājums. No sava skolotāja oficiālās mācības par tēzi un antitezi, spēku un pretspēku ideju vadītā dzīves attīstības gaitā „jaunhegelianieši“ izvirzīja ķecerīgo slēdzienu, ka tad jau mūžīgi palikt nevar arī patlaban pastāvošās valsts formas, bet tās tāpat pakļautas vispārējam attīstības likumam. Taisni teze par „saprātīgā īste-nīgumu“ viņus pamudināja uzbrukt visam pastāvošajam nesaprātīgajam. Uzbrukums vispirmā kārtā skāra šķietami attālākus, tomēr pastāvošās iekārtas pamatos cieši ieliktus ideoloģijas novadus. Pretim Šleiermachera sapņainai reliģiozitātei un Hengstenberga sentimentālajam zelotismam Dāvidā Strausa Jēzus dzīve (1830) izārdīja daudzus ticējumus un evaņģēlijos uzrādīja tikai leģendu un mitu virknes. Ludvigs Feierbachs Kristietības būtībā (1841) un Reliģijas būtībā (1845) pierādīja, ka dievu un velnu cilvēka iedoma radījusi pēc paša ģīmja un līdzības. Hegeļa ideālistiskajam „saprātīgajam“ pretī Feierbachs stādīja cilvēka jutekļiem uztveramo dabā patiesi esošo, pie kā vienīgi var saistīties mūsu domāšana un mūsu darbības uzdevumi. Feierbachs noliedza kaut kādas viņpasaules esību: „Labākās debesu dzīves noliegums ietver sevī arī prasību, ka virs zemes jātop labāk, dieva mīlestības vietā mums jāliek cilvēkmīlestība kā vienīgā patiesā reliģija.“

Materiālistiskās filozofijas pirmajos darbos vēl daudz vulgārā, noskaņotā loģiskā sistēmā neietverta. Tomēr vēsturiski aplūkotiem, tiem bij milzīga nozīme cilvēka domas pievērsumā dabas un dzīves īstenībai. (Feierbacha teze par šīs zemes dzīves labāku iekārtošanu gandrīz burtiski atkārtota Heines Vāczemē.) Tā pati reālistiskā tendence sāka ieviesties itin visās zinātniskās pētniecības nozarēs — dabas zinībās, vēsturē un kultūrvēsturē, valsts un tiesību zinātnē, ģeogrāfijā, politiskajā ekonomijā. Pamats un ierosme visam tam atrodams jaunās augošās buržuāzijas dzīves praksē, vajadzībās un prasījumos.

No tā paša avota izriet arī literatūras tendence — tuvāk piekļauties realai dzīvei un īstenajam šīsdienas cilvēkam. Tagadnes problemātikā sāk raisīties vaļā no romantikas aizsaules sapņo jumiem, izpeld laukā no mistikas un metafizikas miglājiem. Protams, jaunajiem meklējumiem lielāko tiesu vēl nav nekāda noteikti apzināta konkrēta mērķa, dzejnieki un rakstnieki ar reizi nespēj atrast jaunas pieskaņotas izpausmes veidu un brīvi atraisīties no iepriekšējo laikmetu un virzienu mākslas tradicijām. Daudz veca, savu laiku pārdzīvojuša un atmetama vēl šajā pārejas laika literatūrā, tāpat daudz negatava, pārsteigta un diletantiska. Bet buržuāzijas dzīves ietekme ir tik stipra, ka pat daudzi iesaiņojušies romantiķi kustas laukā no pierastās sliedes un meklējas jaunu taku reālismā virzienā.

Tīks savās 20.—30. gadu novelēs atmet slaveno „romantisko ironiju“ kā dzīves un pašaplūkošanas pamatmetodi, pievēršas sociālās dzīves parādībām un tiek par ceļlauzi buržuāziskajam reālismam. Šamiso sāk apģist sociālās dzīves iekārtas netaisnību un pievēršas pat noteiktai kritizētājai politiskai satirai. Platena pedantiskie klasiskās formas darinājumi kalpo tikai tam, lai aizmaskotu smeldzošo kaunu par apkārtējās dzīves seklību un tukšumu un paša vājībām, kuru cēlonis šīs pašas apkārtnes apstākļos. Immermanis saraksta romānu par epigoņiem un arī pats uzrāda nepārprotamas klasicisma un romantisma epigoņa pazīmes. Tomēr ar visu to viņa nostāja pretī sava laika politiskajām un sociālajām prasībām ir noteikti kritiska, viņš skaidri saredz pretrunas pastāvošā netaisnajā iekārtā un romānā „Oberhof“ spilgti parāda nīkstošo feodālā aristokrāta tipu pretmetā nospiestajam, izsūktajam, bet tomēr dzīves spēka pilnajam zemniekam.

Un beidzot — buržuāzijas nemiers ar viņas augsmi traucējošo sociālo iekārtu un feodālismā paliekas sargātājām tirāniskajām valdībām izvirza jaunu, brašu cīnītāju paaudzi. Tā savā jaunībā piedzīvojusi Napoleona un laika šis vārds pārgājis vispārējā lietošanā. Vīnbarga grāmatā jau ^9 arī daudz kas no visai grupai raksturīgā. Daudz jauneklīgas paviršības, aušības un lieka skaļuma, bet ari jau puslīdz noteikti apzīmēta visa virziena līnija, kas to sacēla pret veco romantismu. Trīsdesmito gadu rakstnieki, sākumā ar Vīnbargu priekšgalā, uzbruka romantismam par tā nodošanos reliģijas un mākslas kultam, atsvešināšanos |no dzīves, nevērību pret politiskajiem un socialajiem jautājumierp. Romantisms pēc viņu atziņas tiecās atpakaļ pagātnē, nevis nākotnē. Savus ideālus tas meklēja un atrada viduslaiku feodali-katoliciskajā dzīves iekārtā un ar to savienotā domāšanas un jušanas veidā, nevis sava laikmeta satvaros ar dīgli nākotnei. Vīnbargs proklamēja visas j aun vāciešu grupas uzskatus un nostāju pretī romantismam: „Mēs nenoliedzam, ka viduslaiku pieminekļi apdveš mūs ar reliģijas un mīlas simboliku, saceldami bezgalības izjūtas. Bet vai šīm romantiskajām formām jānoder mums par paraugu arī tad, kad no tiem laikiem pārceļamies skaistākā laikā? Viduslaiki pārdzīvoti. Viduslaiku gars ir spoks, kas klejo pa drupām. Mūsu laiks ir pāraudzis novecojušās formas, pati vēsture tikusi par meliem. Apgalvojums, ika jaunajam pakāpeniski jāattīstās no vecā, piepildījušās un mirušā, ir visnejēdzīgākie meli, kas aizkavē jaunā rašanos.“

Tātad šis jaunais domājās nākam ne pamazītējas evolūcijas, bet revolūcijas ceļā. Ka tas vismaz pa daļai tā, to rāda arī grupas teorētiskie darbi, vēstules, un principiālās deklarācijas ar tiešu atbalsi viņas publicistikā, pole-mikās un beletristikā. Bet šie paši uzbrukumi un polemika rāda arī to, cik negatava un ļodzīga vēl bij šī ideoloģiskā revolūcija — reizēm gaužām pārsteidzīga, bieži vien nekonsekventa savos vērtējumos, nedroša secinājumos un tad vēl nespējīga pilnīgi saskaņot vārdus ar darbiem. Jaunvāciešiem pašiem piemita vēl daudz kas no apkarojamo romantiķu vājībām un likstām, tam pāri tikt viņi lielāko tiesu mēģināja ar jauneklīgu pārdrosmi un bravurīgu skaļumu. Vīnbarga programas uzmetumā tomēr ar laiku iezīmējās arī noteiktākas tezes, kas visai kustībai piešķīra zināmu vienību.

Visniknāk grupa vērsās pret romantiķu ideālistisko spiritualismu — kā Heine to apzīmēja: „Līdz šim valdošā spiritualistiskā reliģija bij nepieciešama glābēja, kamēr vislielākā cilvēces daļa dzīvoja nabadzībā un tai nācās meklēt mierinājumu debesu ticībā. Bet no tā laika, kā rūpniecības un ekonomikas sasniegumi atļauj atsvabināt cilvēkus no materiālā trūkuma un sniegt tiem svētlaimību šepat zemes virsū, no tā laika — jūs jau sapratīsiet, ko es gribu sacīt. Un arī cilvēki sapratīs mūs, ja mēs tiem teiksim, ka viņi katru dienu ēdīs gaļu un kartupeļus, strādās mazāk un vairāk dejos ...“ Sajūsmā par kapitālisma aplaimojošo svētību visspilgtāk redzams tas jauno apgāzēju naivums, par ko runā Markss un Engelss. Toīrfēr filozofiskos meklējumos tikpat spilgti redzama viņu novēršanās no romantiski ideālistiskā misticisma uz Feier-bacha pamatotās pozitivi zinātniskās dabas un dzīves izpratnes un atziņas pusi, kas visu laiku paliek kā grupas virziena raksturīgākā iezīme.

Ar visām nepilnībām un nomaldlem virziena izcīņās vērojami daudzi izcili momenti, kas tiecas atrisināt laikmeta izvirzītās neatliekamās sociālās, politiskās un mākslas problēmas. Romantiķu piekoptais individuālistiskās tīrās mākslas kults un visa romantiskā un arī klasiskā estētika ar dzejnieka priesterības un pravietības lomu j aun vāciešiem šķiet naidīgi laikmeta demokrātiskajām tieksmēm. Laikmeta uzdevumu atskārsmē tie tad vissīvāk uzbrūk aristokrātijas un buržuāzijas dieveklim Gētem, šim mākslas aristokratisma simbolam, olimpiska cēluma, sociālā un politiska indiferentisma veidolam. Heine saka: „Ļoti daudzi domāja, ka līdz ar Gēti kapā aizgājusi vecā Vācija, pienācis gals literatūras aristokrātiskajam periodam un sācies jauns, demokrātiskais periods, vai, kā teica kāds franču žurnālists: „individuālistiskais gars nozuda, uzradās masu gars“.“ Laube savukārt sprieda: Gēte ir un paliks liels dzejnieks, bet neaizmirsīsim, ka „pilsonis Gēte“ (Bürger Göthe) nekad ne par vienu soli neaizgāja savam laikam priekšā, pat nevarēja noturēties vienā līmenī ar savu laiku. Gēte nebūtu iespējis radīt markizu Pozu, jaunais laiks neatrada pieeju pie viņa sirds. Laikmeta lielos notikumus viņš vēroja aristokrātiskā pēcpusdienas snaudā. Taisnība bija Bernem, kas vispirms redzēja cilvēku ar miesu un asinīm valstī un tikai pēc tam mākslinieku gaisīgos triumfa ratos. — Pēc Gētes nāves Laube izsaucās: „Vakar viņš nomira, nomira tikpat laimīgi kā bij dzīvojis — lielais Gēte, vesels laikmets aizvēra acis kopā ar viņu. Bernem bij taisnība: no viņa kapa piecelsies brīvība — visas meičas viņš glāstījis, tikai šo, visdaiļāko, Gēte nekad nebij noskūpstījis“ (Heinrich Laube, „Politische Briefe“).

Viegli saskatīt, ka ar vecās Vācijas lielāko dzejnieku „Jaunā Vācija“ aizvadīja kapā arī klasicisma un romantisma tīrās mākslas tradicijas. 30-to gadu rakstnieki par literatūras pirmo uzdevumu ieskatīja iesaistīšanos cīņā pret reakciju un līdzdalību demokrātijās politiskajā dzīvē. Guckovs apgalvoja, ka nozīmīgi un vērtīgi tikai tie rakstniecības darbi, kas modina tautas masu interesi un iekustina tās politisko aktivitāti. Tāds principiāls viedoklis lika pārvērtēt arī uzskatus par personības un masu attiecībām. Romantiķus interesēja tikai individa sakari ar „dievišķajiem spēkiem“ un universu. Jaunvācieši cilvēka personības atsvabināšanas procesā noteicēju lomu redz sabiedrības organizācijā un tās pārkārtojumos. Bailes no tā, ka masu kolektivās intereses varētu pavisam nomākt atsevišķās personības patstāvību un nozīmi, sacēla garas polemikas presē un vēstuļu apmaiņā. No visa pretrunu un pārpratuma jucekļa pamazām, lai arī neskaidri lobījās doma, ka līdzdalība sabiedrības dzīvē un centienos nevis nemazina individa svaru, bet gan piešķir tam īstu saturu un nopietnu uzdevumu. Protams, tā bij tikai teorētiska, kabinetā izdomāta doma, cieši piesaistīt to buržuāziskās demokrātijās vai proletariāta konkrētai dzīves un interešu īstenībai jaunvācieši vēl nespēja.

Vesela virkne citu, viņu rakstos izkaisītu ideju, ar kurām tie centās formulēt sabiedrības sociālo un politisko centienu dziļāko saturu, papildina laikmeta garīgā apvērsuma plašo ainu. Diezgan iezīmīgs vilciens tajā ir literārās tendences pavērsiens no dzejas uz prozu ar tās dažādajiem žanriem. Laikmets prasīja prozas veidus, nevis pantus, nopietnu ikdienas problēmu risinājumu, nevis ganu stabules un norieta ainavas, kā tīri vērotājas literatūras periodos. Jaunie rakstnieki vispār uzsvēra, ka patlaban pasiva vērotāja lirisma vietā jānāk cilvēka aktivitātes un darbības izpausmei, spraigai gribai jāvalda pār gudrotāju saprātu. Domāšana un humānistiskā izglītība ir jaukas lietas, bet tās paliek neauglīgas bez stipras gribas, kas dzen uz līdzdalību dzīvē un domas pārvēršanu darbos. Līdz šim Vācija tikai domājusi, bet nav darbojusies, ierīkojusi bibliotēkas, bet palikusi bez panteona. Vācieši bijuši tikai skatītāji pasaules izrādē, pašiem savas skatuves un aktieru tiem nav bijis.

Visasāko pagriezienu „Jaunā Vācija“ rāda attiecībās pret frančiem. Spilgti tas izceļas pēc nesenā „brīvības karu“ laika šovinistiskā nacionālisma un patriotisma uzplūdiem, kas, kā jau zināms, aizveda vācu senatnes kultā un katoliciskās universalmonarchijas utopijās. Jūlija revolūcija radīja entuziasma eksploziju jaunajā paaudzē un pirmajā laikā likās pamodinājusi visu vācu sabiedrību. „No 1815. g. (Vīnes kongresa un Metemicha diktatūras nodibināšanās data) piecpadsmit gadus mēs gulējām,“ — saka Laube, — „mēs nedomājām par pamošanos, kad Parīzē nodārdēja tāds pērkona spēriens, ka zeme nodrebēja. Kur mēs atrastos bez frančiem un jūlija dienām? Dubļos.“ — Tik gaužām īsredzīga bij „Jaunā Vācija“ un tik maz viņa saprata jūlija „apvērsumu“, kas nenozīmēja nekādu demokrātijās uzvaru, bet tikai varas pāriešanu no koruptās aristokrātijas vēl koruptākas finanču oligar-chijas rokās. Tomēr šī ilūzija bij viens no galvenajiem dzinējspēkiem jaunvādešu centienos.

Tie būtu paši raksturīgākie vilcieni vācu gara dzīves pavērsienā 19. gs. pirmajā ceturksnī. Atziņu jomā tā bij pāreja no misticisma uz zinātniski-pozitivu pasaules izpratni. Sabiedriskas prakses laukā — pāreja, pagaidām tikai teorētiska, no individuālismā uz kolektīvismu un sociālo principu. Literatūras dzīvē šis gara pavirziens iezīmē romantisma pamirumu un pirmos soļus uz reālismā pusi. 30-to gadu paaudze visu šo pārvērtību procesu pārdzīvoja kā dziļu dvēseles drāmu, ar lielākām vai mazākām sekmēm beletriskajos sacerējumos to atspoguļoja „Jaunās Vācijas“ dzejnieki un stāstnieki.

Divdesmitajos gados, pat līdz trīsdesmito vidum, jaunās paaudzes publicistus, dzejniekus un rakstniekus vienoja tikai idejiska tendence bez kopēja virziena jeb skolas apzīmējuma. Kā jau teikts, pirmais tādā nozīmē „Jaunās Vācijas“ nosaukumu lietoja Vīnbargs, bet it kā oficiāli atzina un apstiprināja pēc Metemicha diktātā Vīnes kongresā nodibinātā vācu valstiņu padome — Bundestag. Bundestagā 1835. gada 10. augustā pieņemtais vēsturiskais lēmums īstā kancelejas stilā skan šādi:

„Pēc tam, kad Vācijā jaunākā laikā, un beidzot ar nosaukumu „jaunā Vācija“ jeb „jaunā literatūra“, nodibinājusies literatūras skola, kuras cenšanās neapslēpti virzās uz to, beletristiskos, visām lasītāju šķirām pieejamos rakstos visnekaunīgākā kārtā uzbrukt kristīgajai reliģijai, pastāvošos sociālus iekārtojumus nopelt un visu apvaldību un tikumību izpostīt: tad vācu Bunda sapulce — apsvērusi, ka ir spiedīgi vajadzīgs šos samaitājošos, visus likumīgās kārtības pamatpīlarus graujošos centienus ar visu Bundavalstu sadarbību tūliņ apturēt, un neatkarīgi no tā un no Bunda vai atsevišķu valdību pēc apstākļiem lietojamiem tālākiem līdzekļiem šī mērķa sasniegšanai — vienojas par sekošiem nolēmumiem: visas vācu valdības uzņemas pienākumu pret visiem to rakstu sacerētajiem, izdevējiem, iespiedējiem un izplatītajiem, kas iznāk ar „jaunās Vācijas“ jeb „jaunās literatūras“ literārās skolas apzīmējumu, pie kuras īsteni pieder Heinrichs Heine, Kārlis Guckovs, Heinrichs Laube, Ludolfs Vīnbargs un Teodors Mundts, tāpat pret presei pastāvošo priekšrakstu pārkāpumiem, pilnā stingrībā pielietot viņu zemēs pastāvošos sodu un policijas likumus, tāpat arī šo rakstu izplatīšanu, lai tā notiktu ar grāmattirdzniecību, ar publiskām bibliotēkām' vai citā kādā kārtā, ar visiem viņu rīcībā likumīgi esošiem līdzekļiem aizkavēt. Brīvās Hamburgas pilsētas valdība tiek uzaicināta, šajā attiecībā it sevišķi Hofmaņa un Kampes grāmatveikalam Hamburgā, kas galvenā kārtā augšminētā veida rakstus (Heines) izdod un izplata, izteikt attiecīgu brīdinājumu.“

Tātad „skola“ tīri oficiālās kristībās bij dabūjusi savu vārdu. Līdz tam atsevišķie j aun vāciešu rakstnieki gan bij pazīstami savā starpā, tomēr nekāda sazvērnieku sabiedrība nepastāvēja, kā to bij iedomājies Bundes-tags. Tikai Teodors Mundts 1835. gada sākumā bij izsūtījis uzaicinājumus strādāt līdzi viņa izdevumā, un arī nodomājis sasaukt jauno rakstnieku sapulci, lai izstrādātu plānu organizācijai. Pēc Jūlija revolūcijas visa vācu sabiedrība atradās it kā aplenkuma stāvoklī, visi Eiropas monarchi lielā satraukumā uzmanīja katru vismazāko atsvabināšanās kustības pazīmi savās tautās. Trīsas par troņiem un kroņiem sevišķi stiprināja nenogurstošais itāliešu patriots un sazvērnieks Madzini. Tas aģitēja par revolucionārās apvienības „Jaunā Eiropa“ nodibināšanu. Apvienības vācu nodaļa jau tiešām bij noorganizēta Šveicē, kur izdeva arī savu preses orgānu, par tās darbību vesels spiegu bars sīki ziņoja Bundes-tagam Frankfurtē. Jaunvāciešu rakstniekiem ar šiem politiskajiem revolucionāriem nebij nekāda sakara, tie nodarbojās tikai ar idejisku propagandu pret vecajiem valsts, baznīcas un tikumības ideāliem. Bundestags to

3 — H. Heine — Izlase I gan labi zināja, tomēr arī tā jaunā strāva likās pietiekoši bīstama, lai pret to visu savu policijas aparatu laistu darbā.

„Jaunās Vācijas“ rakstnieku, dzejnieku un publicistu satiecības un sakari galvenos vilcienos bij šādi:

Heinrichs Laube no 1833. gada Leipcigā rediģēja avizi „Zeitung für die elegante Welt“. Laikraksts ieturēja spilgti liberālu virzienu un pauda jaunās literatūras un demokrātiskās politiskas idejas. Pie Laubes atbrauca arī Kārlis Guckovs, ko sevišķi bij iecienījis iespaidīgais žurnālists, .Stutgartē izdodamās „Literaturblatt“ redaktors Mencelis, pēc saviem uzskatiem jaunvāciešiem tuvs cilvēks. Tas pieaicināja Guckovu sev par pastāvīgu līdzstrādnieku. Mencelis pirmais bij pateicis visiem jaunajiem kopīgo domu: „Nacionalajai literatūrai jāatrodas ciešā sakarā ar tautas un momenta lielajiem kopīgajiem jautājumiem.“ Neskatoties uz to, Guckovs nevarēja satikt ar patvaldniecīgo redaktoru un tāpēc nodibināja ciešus sakarus ar Laubes vietnieku, jauno zinātnieku Šleziēru, kas izvirzījās par visa pulciņa centrālo personu. Teodors Mundts sākumā strādāja līdzi Laubes-Šleziēra laikrakstā, bet 1835. gadā tika Berlīnē pats par žurnālā „Literarischer Zodiacus“ redaktoru. 1835. gadā vairāki jaunie rakstnieki sagadījās kopā Frankfurtē Bundestaga apmetnē. Guckovs tur rediģēja avizi „Phönix“ ar pielikumu „Literaturblatt“ un kopā ar Vīnbargu plānoja izdot plašu orgānu „Deutsche Revue“, piepulcināja Frankfurtē Mundtu, Šleziēru, Grabi un citus jaunos rakstniekus. Manīdams tuvojamies konkurenci, Mencelis saniknojās, pārtrauca sakarus ar „Jauno Vāciju“ un pieteica tai niknu karu. Jaunie rakstnieki laikrakstos un it īpaši vēstulēs gan svaidījās dumpīgiem vārdiem — tā Guckovs vairākkārt apgalvoja, ka cenšoties sagraut baznīcu un valsti. Bet tā bij tikai dižošanās ar skanīgām frāzēm, nekāds nopietns revolucionārs nolūks aiz tām neslēpās. Tomēr Mencelis izlietoja tās neglītam uzbrukumam,

veselā rakstu virknē dedzīgi aicinādams vācu valstiņu valdības spert stingrus soļus pret tikumības, reliģijas un kārtības postītājiem, pirmā kārtā pret Guckovu.

ITofesorus, kas tam bij apsolījuši savu līdzdarbību, apvainoja valsts nodevībā, bet visu „Jauno Vāciju“ par to, ka tā sastāvot no ebrejiem un izplatot kaitīgas franču idejas. Menceļa kūdīšanai bij arī reāli panākumi. Iebiedētie profesori atteicās no līdzdarbības plānojamā žurnālā, un viss pasākums sabruka. Guckovu iesēdināja cietumā. Trīs mēnešus pēc Menceļa kampaņas nāca „Jaunās Vācijas“ sagrāve.

„Jaunās Vācijas“ beletristika nebij necik ievērojama un lielāko tiesu nepārdzīvoja savus autorus. Guckova, Laubes, Mundta un Kīnes romāni galvenā kārtā pauda tās pašas tendences, ko viņu publicistika, un palika tajā pašā publicistikas jomā. Rakstniekiem nebij spējīga talanta ne izdomā, ne stāsta kompozicijā, ne īstā mākslas izteiksmē. Tikai Guckova drama Uriels Akosta paglabājusies arī vēlākajām paaudzēm. Jaunvāciešu ideju un propagandas galvenais ierocis cīņā ar reakciju bij publicistika. Šajā laikā pāri visiem jau pieminētiem pacēlās Ludvigs Berne.

Ludvigs Beme (pirms kristīšanās Lēbs Baruchs, 1786—1837) piedzima Frankfurtes geto, ebreju finansista Jēkaba Barucha ģimenē. Studēja medicinu un jurisprudenci, franču okupācijas laikā strādāja kā policijas ierēdnis savā dzimtajā pilsētā, bet pēc* Napoleona gāšanas tika padzīts no vietas. Pēc tam viņš nodevās vienīgi publicistikai, izdodams avizes „Wage“, „Zeitschwingen“ u. c. Neskatoties uz to, ka savas domas Berne centās ietērpt humoristiskā formā, cenzūra neatlaidīgi vajāja viņa avizi un beidzot slēdza pavisam. Pēc tam Beme strādāja līdzi dažādos citos laikrakstos, dzīvodams pārmaiņus Parīzē, Minchenē, Stutgartē un Frankfurtē un slimodams ar diloni, kur to kopa visu mūžu uzticama draudzene Žaneta Vola.

Bez publicistikas, politiskiem feļetoniem un teatra recenzijām Berne rakstīja arī nelielus pievilcīgus humoristiskus stāstiņus, kuru saturā un stilā manāma stipra Žana Pola ietekme. Šī sava augsti vērtētā satiriķa piemiņai Berne Frankfurtes muzejā turēja dedzīgu runu, kurā ir arī šāda vieta: „Ar Žana Pola nāvi ir kronis nokritis un zobens pārlauzts. Jūs jautājat, kur viņš ir dzimis, kur viņš dzīvojis, kur viņa pīšļi atdusas? No debesīm viņš ir nācis, virs zemes dzīvojis, mūsu sirdīs ir viņa kaps.“ — Tādas pārmērības un pārspīlējumi sastopami visos Bernes rakstos. Savu karsta publicista temperamentu viņš nekad nespēja novaldīt mērā un robežās, savu izteiksmi no sajūsmas vai naida pilnām hiperbolām.

Jūlija revolūcija Bērni tā aizgrāba, ka viņš vairs nevarēja norimties Frankfurtē un devās uz Franciju. Tur dzīvodams rakstīja savas pazīstamās Parīzes vēstules (1830—1833). Šīs vēstules bij domātas tikai Vola kundzei personīgi, bet pēc viņas ierosinājuma Berne sāka tās arī publicēt, saceldams milzīgu sajūsmu demokrātijās masās un tikpat lielu sašutumu nacionālistisko šovinistu aprindās. Gadu desmitus pēc Bernes nāves šis reakcionāru naids vēl nebij aprimis, viņu rakstītās literaturvēstures (Kēnigs) tā raksturo Bemi: „Šo ugunspielaidēju vēstuļu galvenais saturs ir nemitīga mūsu tautas kūdīšana uz revolūciju, bet līdzās tam kaudzē krājami nozākājumi Vācijai, kurai viņš ar bezmērīgu asumu pārmet visus iedomājamos netikumus un muļķības. Tas viscauri gan notiekas veiklā, garabagātā, asprātīgā valodā, bet, dzimusi no gara, kas tikai noliegt prot, tā paliek bez jel vienas pozitivas domas, atskaitot to, ka mums vāciešiem glābiņam jānāk no Francijas un tas arī nāks.“ — Bernes naidam pret Vāciju bij labi saprotams pamats. Dzimis un uzaudzis Frankfurtes geto, viņš labi atcerējās tos laikus, kad ebrejiem bij aizliegts kāju spert uz pilsētas parka sānu gatvēm. Katru svētdienas pēcpusdienu ebreju kvartala vārti tika aizslēgti un pie tiem nostādīta sardze.

Viņš piedzīvoja arī to, ka pēc Napoleona iespaida gadiem ebreji pazaudēja visas pilsoņu tiesības un tika atkal sadzīti aiz apkaunojošā žoga. Tāpēc nav jābrīnās, ka Berne nevarēja cienīt un mīlēt savas tautas apspiedējus, drīzāk brīnums par to, ka viņš nekad nenoliedza savu nacionālo piederību, kā to darīja dažs labs no viņa tautiešiem, lai iekļūtu un noturētos vācu bagātnieku pasaulē. Tomēr nacionālistiskie šovinisti velti mēģina apvainot Bērni naidā pret vācu tautu — viņš ienīst tiklab sava paša kā vācu tautas apspiedējus un despotiju vispār. „Parīzes vēstulēs“ ir arī tāda vieta: „Nabaga vācu tauta! Piespiesta dzīvot pašos zemākajos stāvos, zem septiņu augstāko šķiru stāva sloga, viņa sajūt mazu atvieglinājumu, kad var runāt par tautu, kas dzīvo vēl zemāk par viņu pašu, pagrabos. Tas, ka viņi nav ebreji, sniedz vāciešiem apmierinājumu par to, ka viņi nav slepenpadomnieki. Nē, tas fakts, ka esmu piedzimis kā ebrejs, nekad mani nav satraucis pret vāciešiem, nekad nav apstulbinājis manu saprātu. Es nebūtu cienīgs tīksmē sajust saules gaismu, ja atmaksātu dievam, kas mani radījis reizē par vācieti un ebreju, ar zemisku kurnēšanu par izsmieklu, ko es vienmēr esmu nicinājis, ’par ciešanām, kuras sen esmu aizmirsis. Nē, es protu cienīt nepelnīto laimi, ka reizē varu būt vācietis un ebrejs, ka man iespēja sacensties ar vāciešiem visos viņu tikumos, nepiedalīdamies viņu nepilnībās. Jā, es mīlu brīvību vairāk nekā jūs, tāpēc ka esmu dzimis kā vergs. Jā, es alkstu tēvzemes vairāk nekā jūs, tāpēc ka esmu piedzimis bez tēvijas.“

Bernes stiprums bij viņa kaislīgā, pat fanātiskā ticība demokrātijai un neapvaldāms ienaids pret plutokratiju un prūsisko militārismu, kas tiecās visu tautu ietērpt uniformā, dresēt un komandēt pēc savas gribas. Berne bij daudz tālredzīgāks nekā Heine un konsekventāks savā politiskajā domāšanā. Jau kādu gadu pēc Jūlija revolūcijas viņš saprata, ka tā nav bijusi nekāda demokrātijās uzvara — izcīnītāju proletārisko masu uzvaras augļus

piesavinājās buržuāzijā, bet arī pašai tai ar viņas neapvaldāmo mantkāri un plēsonību nebij nākotnes, draudēja jauna katastrofa. Miglaini, vairāk intuitivi nekā ar konkrētu faktu atbalstītas loģikas palīdzību, viņš tomēr no-jauda neiznīdamo šķiru antagonismu kapitālistiskajā privātīpašuma iekārtā. „Tur, kur buržuāzijā ieguvusi līdzīgas tiesības ar augstākajām šķirām, ceturtā šķira redz sev līdzās nevienlīdzību, sāk apzināties sava posta stāvokli, un tad agrāk vai vēlāk jāuzliesmo nabaga jo karam pret bagātajiem.“ Pārmezdams Heinem svārstību uzskatos un nepastāvību ieņemtajā cīņas pozicijā, Berne pats neatrada ciešākus reālus sakarus ar šo ceturto šķiru. Visu laiku viņš palika dumpīgs demokrātisks inteliģents, vientulīgs fanātisks individuālists, kas naivā kārtā cerēja sagraut despotiju ar strauju uzbrukuma rakstu un liesmainu frāžu piepalīdzību. Kad viņam pamatoti pārmeta lielu paviršību visā šajā dzēlīgajā asprātībā, viņš atbildēja: „Jūs manus rakstus saucat par uguņošanu

(Feuerwerk)? Lai tā arī būtu uguņošana, ja tikai pateicoties tai jūs redzat, ka dzīvojat tumsā.“ Vēsturisku nozīmi šai kaislīgai publicistikai nevar noliegt vācu tautas modināšanā no snauduKbas apolitismā un vienaldzības zem tirānijas spaida. Bet lielākā daļa šā straujā temperamenta spēku tika izšķiesta gluži veltīgā personīgā polemikā, utopiskā fantastikā un pārmērībās, kas bieži vien jau iesniedzās komisma robežās. Piemēram, nekādā ziņā nopietni nav ņemams tas, ja viņš gaidīja Gētes nāvi kā vācu brīvības dzimšanas dienu. Visu sociālo problēmu un laikmeta sastrēguma atrisinājumam viņam bij tikai viena abstrakta, inteliģentiski un individuālistiski iedomāta formula: „vienlīdzība“. Lai šo „vienlīdzību“ sasniegtu, Berne nopietni ieteica tās summas, ko izdeva Getingenas universitātes bibliotēkas iēkārtoša-nai, sadalīt daudzajām sādžu biblioteciņām, bet trīsdesmit tūkstošus profesoru pārvest par trīsdesmit tūkstošiem tautskolotāju.

Vācu publicisti, rakstnieki un dzejnieki 30—40-jos gados, kuri saucās par „Jauno Vāciju“, bij individuāli utopisti un fantasti, kas atdeva savus spēkus spalvas karam ar politisko un sociālo reakciju Vācijā. Franču sīkbur-žuaziskais utopiskais sociālisms nespēja viņiem apgaismot ir reakcijas, ir progresa spēka izaugsmi no laikmeta kapitālistiskās satversmes un sociālo šķiru antagonisma pamatiem. Viņi cīnījās ar politiskās despotijas spaidiem, nejaudādami vēl uzmeklēt to vienīgo reālo pretspēku, ko kapitālisms pats audzēja proletariāta šķirā, ne meklēt ciešāku sadarbību ar to un tā atrast savai cīņai konkrētu mērķi. Apkarodami romantismu mākslā, viņi nenojauda romantismu savu pašu intelektuālajā un psichiskajā būtnē, ar vienu kāju palika vecajā pasaulē, ar otru instinktivi un nedroši taustījās pāri laikmeta slieksnim marksisma rītausmas vēl tikai blāvi apspīdētā nākotnē.

No visa „Jaunās Vācijas“ publicistu un dzejnieku pulka ar savas demokrātiski revolucionārās domas spraigumu, temperamenta dedzību un mākslinieka talantu augsti izceļas Heinrichs Heine.

3. HEINES DZĪVE UN DZEJA

Heinrichs Heine (pirms kristīšanās Harijs) piedzima 1797. gada 13. decembrī, Diseldorfā, ebreju veikalnieka Samsona Heines dzimtā. Heines tēvs bij staigājis līdzi vēlākā Hanoveras karaļa Ernsta Augusta karagājienos Flandrijā un Brabantā, piesavinājies karaļaužu tikumus un parašas, visu mūžu viņš paglabāja savu dzīvespriecīgo raksturu, pār visu vairāk pasaulē mīlēja sievietes un zirgus. Māte, tiem laikiem labi izglītota, nosvērtas praktiskas dabas sieviete, vairāk rūpējās par mājas dzīvi un visu mūžu nevarēja atzīt un saprast dēla dzejnieka dziņas. Diseldorfas apkārtne un apstākļi lielā mērā ietekmēja Heines personību pirmajos attīstības gados. Viņš tur auga romantikas piesātinātā atmosfērā, leģendu un vēsturisku teiku apvītās Reinas krastā. „Daiļā Johanna zināja vispievilcīgākās pasakas, un kad viņa ar savu balto roku pa lodziņu norādīja uz kalniem, kur notikās viss tas, par ko viņa stāstīja, tad ar mani pašu notikās kaut kas burvīgs. Vecie bruņnieki skaidri redzami pacēlās no piļu drupām un cirta viens otram pa dzelzs bruņām. Loreleja atkal stāvēja kalna virsotnē un dziedāja savu postā vilinošo dziesmu. Reina šalca tik gurdi-mierinoši un tajā pašā laikā kaitinādama līdz drebuļiem, — un Johanna skatījās manī tik savādi, tik noslēpumaini, tik mīklaini-laipni, it kā pati piederētu tai pasaku pasaulei, par ko stāstīja man.“ (Das Buch Le Grand.) Bet Diseldorfa bij arī viens no svarīgākajiem industrijas centriem pie Reinas. Teiksmainās romantikas jutoņā iejaucās modemā kapitālisma dzīves saceltais troksnis, kliezdams senatnes sapņus ar darba trauksmes dunoņu — ar augošas bagātības spulgu vienā pusē un posta eksistences ainām otrā. Šie asie pretmeti tad izpaužas arī Heines dzejā no viņa pirmās grāmatas līdz pat beidzamai.

Pirmizglītību Heine dabūja ebreju privātskolā, tai viņam jāpateicas par tām plašajām bībeles teiku zināšanām, kas tik bieži izpaužas viņa dzejā. Desmit gadu vecumā viņš iestājās franču nodibinātā licejā, kur visi skolotāji bij katoļu garīdznieki ar direktoru, bijušo teoloģijas profesoru Šalmeijeru priekšgalā. No tā saprotams, kāds reliģiskas ideoloģijas krustojums jau agrā bērnībā iegula dzejnieka apziņā. Tomēr romantiskajam elementam šajos agrās bērnības gados liels pārsvars Heines izaugsmes procesā. Vismīļākā grāmata viņam tajā laikā bij Don-Kichots, kur tik spilgti attēlota fantāzijas un sapņu sagrāve sadursmē ar nežēlīgo dzīves īstenību. Šajos gados Heine ļoti jūsmoja par savu ideālistiski apgaroto varoni, lai vēīāk pilnīgi atmestu to, tāpēc ka tas no vienas puses gribēja atjaunot sen pārdzīvotus ideālus, no otras it kā aiztraucās savam laikam priekšā, kaut kādas miglainas nākotnes nojausmā, ne vienā, ne otrā gadījumā nerēķinādamies ar reālās dzīves apstākļiem.

Pēc ģimnāzijās kursa nobeigšanas vecāki atdeva Heini mācībā pie Frankfurtes baņķiera Rindskopfa, lai viņš tur izmācītos par kārtīgu finansistu un veikalnieku. Tomēr tur viņš nepalika ilgi. Reakcijas centra Bundestaga un senā geto „brīvpilsēta“ ar savu spekulantu un ierāvēju buržuāziju un uzpūtīgo ierēdniecību uz visu mūžu atstāja viņam tik pretīgu iespaidu, ka viņš to bieži ar nicināšanu piemin savos dzejas un prozas darbos. 1816. gadā vecāki nosūtīja Heini uz Hamburgu pie tēvabrāļa, baņķiera Zalamana Heines, lai viņš turpinātu tur apmācību veikalnieciskā prasmē. Tomēr no visa tā arī še nekas neiznāca. Ar krusttēva naudu viņš atvēra angļu preču komisijas veikalu, ko greznoja lepnā izkārtne: „Harijs Heine u. Ko.“. Pēc dažiem mēnešiem šis tirdzniecības nams nobankrotēja visradikālākā kārtā. Tāpat bankrotēja visi tēvoča tālākie mēģinājumi novietot brāļadēlu kaut kādā kārtīgā naudas pelnīšanas uzņēmumā. Heine nekādi nevarēja ne iekārtoties prātīgā buržuāziskā dzīvē, ne pierast veikalnieciskās un baņķieriskās Ham-burgas sabiedrībā. Iedzimusī tieksme uz zobgalību un satiru sagādāja viņam šajā mantas rausējas mietpilsonības pilsētā daudz pretnieku un ienaidnieku.

Bet to tiesu Heinem še gadījās pirmie spēcīgākie individuālie piedzīvojumi, kas sekmēja dzejnieka personības izaugsmi un atstāja visu mūžu neizdziestošas pēdas viņa dvēselē. Vispirms — viņa pirmā bērnišķā mīla uz Žozefu jeb „sarkanmataino Zofchenu“, Hamburgas bendes meitu, no kuras radušās tās skaistākās pērles viņa liriskajā dzejā. Par šo meiču Heine savos memuāros stāsta tik daudz dīvainu un drausmīgu stāstu, ka nav iespējams atšķirt, kur beidzas īstenība un sākas romantiskas fantāzijas. Tēva riebīgais, visu līdzpilsoņu nicināmais amats un meitas sarkanie mati ieviļņoja jaunā dzejnieka iedomu. Pirmo reizi to noskūpstot, viņam likās, ka dara to aiz nicinājuma pret veco sabiedrību un tās tumšajiem aizspriedumiem un ka viņam „tajā mirklī iedegās pirmā divu kaislību liesma, kas dega visu mūžu cauri: mīla uz daiļām sievietēm un franču revolūciju“.

Šī mīla Heinem bij tikai prelūdija vēlākai nopietnai traģēdijai jau vairāk nobriedušā vecumā. Heine iemīlēja sava tēvoča trešo meitu Amāliju, bagātībā un greznumā izlutinātu koķeti, kas tikai zobojās par nabaga brālēnu un viņa sentimentālajiem pantiem. Šo savu nelaimi Heine lakoniski un reljefi izpauda populārajā dzejolī „Ein Jüngling liebt ein Mädchen, Die hat einen andern erwählt“. Hamburgas avizē viņš ar Si Freidholda PJzen-harfa pseidonimu publicēja savas pirmās dzejas, drūmas, dēmoniskas sapņu ainas, kas labi izpauž dzejnieka toreizējos pārdzīvojumus. Atskaņas no šīs nelaimīgās mīlas desmitējādās variācijās dzirdamas Heines dzejā līdz mūža galam.

1819. gadā Heinem izdevās dabūt tēvoča atļauju iestāties augstskolā. Sīkstais baņķieris, no kura pabalsta dzejnieks tagad dzīvoja, piespieda viņu izvēlēties jurisprudenci — nodarbošanos ar dzejām tas ieskatīja par tukšu un nederīgu niekošanos. Heine iestājās Bonnas universitātē, kur bez citiem tā laika ievērojamiem profesoriem lekcijas lasīja arī romantisma teorētiķis Augusts Šlēgels, kas protežēja iesācēju dzejnieku un vispār stipri ietekmēja tā attīstību romantisma virzienā, pamudinādams mēģināties arī drāmās laukā (Almanzors, Viljams Ratklijs). No Bonnas Heine pārcēlās uz Getingenu, bet vēlāk uz Berlīni. Berlīnes universitātē starp citiem lasīja arī toreizējās vācu filozofijas diktators Hegelis, tā mācības Heinem atstāja dziļu iespaidu, lai gan viņš tās saprata savā īpašā veidā. Tēvoča sniegtie līdzekļi atļāva Heinem piedalīties arī toreizējo buršu plašajā uzdzīvē, tomēr tā nebūt neaizņēma visu viņa laiku un intereses. Viņš iekļuva arī slavenajā Raeles Vamhagenas literārajā salonā, kas galvenā kārtā piekopa jau zināmo Gētes kultu. Arī Heine sākumā bij liels Gētes cienītājs, vēlāk viņš gan mainīja savus uzskatus, bet tomēr nekad nekļuva par tādu aklu ienaidnieku „lielajam olimpietim“ kā Berne. Berlīnē Heine iepazinās ar daudziem tā laika ievērojamiem filozofiem un rakstniekiem, bet īsti iedzīvoties un sadraudzēties nevarēja. Traucēja tīši un allaž no jauna uztraukta nelaimīgās mīlas sāpe, bet galvenā kārtā iedzimtā nervozitāte un nelāgais egoistiskais raksturs — nekad viņš nejutās pietiekoši atzīts un novērtēts, vienmēr visus paziņas turēja aizdomās par skaudību, intrigām un citādiem ļauniem nolūkiem, neapvaldītā iedomībā un godkārē allaž bij ķildīgs un atriebīgs. Berlīni apnicis, Heine jau taisījās doties prom uz Parīzi, bet uzturētājam tēvocim tas nepavisam nebij pa prātam, viņš 1823. gadā izsauca brāļadēlu uz Hamburgu izskaidroties. Tur Heinem atkal gadījās jauna mīlas dēka — viņš pievērsās baņķiera jaunākai meitai Terezei, kas kaut kā atgādināja Amāliju. Bet arī tur nekas neiznāca: Zalamans Heine turēja brāļadēlu ar visām viņa dzejām un vieglprātību par tukšu, nelietderīgu jaunekli, kas viņam iztērēja tik daudz naudas un no kura nekas prātīgs dzīvē nebij sagaidāms, un pateica savu stingro veto. Tomēr šķiet, ka šo triecienu Heine vairs nebūs sajutis tik sāpīgi, dzejās, kas radušās sakarā ar to, nav vairs tik lielu sāpju un tik liela izmisuma kā pirmās nelaimes laikā.

1825. gadā Heine Getingenas universitātē ieguva ties-zinību doktora grādu. Profesori gan uzslavēja viņa dzejas, bet atzina, ka juridikas laukā tas esot daudz vājāks. Ap to pašu laiku viņš pārgāja kristīgā ticībā. Protams, šī ticības maiņa nenotika aiz kaut kādas reliģisku atziņu pārgrozības, bet aiz tīri praktiskiem aprēķiniem. Te izpaudās viena no tām nepastāvīgā rakstura vājībām un pretrunām, ar kādām pilna visa Heines dzīve un dzeja.

Heines dzīvē laikmets no 20-to gadu vidus līdz aizbraukšanai uz Parīzi bij lielu meklējumu, pārvērtību, personības norādījuma un talanta nobrieduma laiks. Viņš pārmaiņus dzīvoja Hamburgā un pie vecākiem Lineburgā, bet 1825.—1826. gadā uzturējās Ziemeļjūras apskalotā Nordernejā. Pamazām izraisījās laukā no intimu subjektīvu pārdzīvojumu sfēras plašākā laikmeta dzīves vērojumu un izpratnes pasaulē. Individuālistiskā doma un jutoņa sāka piesaistīties un pieausties apkārtnes strāvojumiem. Heine sāka tuvāk iepazīties ar laikmeta valsts un sabiedriskās dzīves formām un to sociālajiem pamatiem. Politika sāka ieņemt arvien plašāku vietu viņa garīgo interešu lokā un tāpat dzejā.

1827. gadā Heine aizbrauca uz Londonu. Anglija tajos gados bij brīvāka valsts — salīdzinot ar „svētās alianses“ reakcijas apmāktām kontinenta zemēm. Ārlietu ministrs, vēlāk valdības galva Kennings taisni aizstāvēja liberālās idejas pretī alianses tumsonības spaidiem. Parlamenta runās un politiskajā darbā viņš uzstājās kā dedzīgs apoloģēts progresa kustībai, kurā patlaban ietilpa Spānijas koloniju sacelšanās Dienvidamerikā, Grieķijas atsvabināšanās no turku jūga, Īrijas katoļu emancipācija, labības likumu atcelšana Anglijā un citi tamlīdzīgi pret varmācību un spaidiem vērsti akti. Viss tas pievilka un valdzināja brīvības alkstošo dzejnieku. Tomēr iedzīvoties un ieaugt Anglijā viņš nevarēja, viņa dzejnieka dabai tā palika sveša. Modernās kapitālistiskās rūpniecības, pasaules tirdzniecības centra, banku un biržas spekulāciju burzmainā, trokšņainā trauksmē miljonu pilsētā nebij vietas romantiskiem sapņiem un idiliskiem fantāzijas lidojumiem. Londona viņam likās līdzīga Berezinas tiltam, pār kuru drudžainā satrauktā burzmā laužas tauta, iegūt līdzekļus dzīvības uzturēšanai. Jātnieki tur bez žēlastības samina kājāmgājējus, tie vienaldzīgi kāpa pāri drauga līķim, nogrūsti tvērās pie margām un bez glābiņa nogrima aukstajā ūdenī. Vērodams šo pretīgo jūkli, Heine sāka ilgoties pēc apnicinātās, ienīstās tēvijas. „Cik tas viss ir citādi nekā mūsu mīļajā Vācijā, kur tik gaiši un brīvi! Cik sapņaini-bez-rūpīgi, cik svētdienīgi-rāmi rit mūsu dzīve! Nesūtiet dzejnieku uz Londonu! Šī neizmērojamā Londona, šī mašīnu - kustība nomāc fantāziju un saplosa sirdi vācu dzejniekam; dzejnieku-sapņotāju, kas apstājas pie katra priekšmeta, še samīca, Džonam Bullam nav laika sapņot, viņam jāstrādā, jāskrien no ostas uz biržu, no biržas *uz krastu.“ Šāds spriedums atsedz visas „Jaunās Vācijas“ dzejnieku patieso dabu. Savas būtnes pamatstruktūrā tie vēl cieši pieauguši vecajai feodālajai pasaulei, kur var iztālēm vērot, klausīties un sapņot — ne velti sapņi ir visiemīļotākais vārds tiklab Heines, kā visu viņa laikabiedru dzejā. Pāri galvai viņi vēl ieauguši tajā pašā romantisma jutoņā — viņu politiskais reālisms skar tikai atsevišķas dzīves parādības, tos skarbos momentus, kas netīkami aiztiek viņus personīgi un tad izpaužas arī romantisma un klasicisma tradicijām pretējās reālistiskās formās. Šis pārejas laika paaudzes reālisms ir vēl fragmentārs, epizodisks, apraustīts un nedrošs, gluži tāds pats, kāda viņas rakstnieku un dzejnieku intelektuālā un psichiskā būtne. Pēc īsiem pavērsieniem reālās domas un skatījuma virzienā, tie steigšus attraucas atpakaļ mīļajā sapņu pasaulē, kura tad, kā to rāda šis Heines piemērs, it labi iekļaujas prūsiskās despotijas režimā.

Uz Vāciju atpakaļ Heine atgriezās caur Holandi, no jauna padzīvoja Hamburgā un Nordernejā, bet, dabūjis ievērojamā izdevēja Kotas uzaicinājumu uzņemties tā izdodamo „Politische Annalen“ redakciju, devās uz Mincheni. Ceļā uz turieni kādā Virtembergas pilsētiņā policija viņu arestēja un pavēlēja bez kavēšanās atstāt valstiņas robežas. Tas bij skarbi sarkastisks atgādinājums romantiķim, cik bērnišķīgi muļķīga ir jūsmošana par „mūsu mīļo Vāciju“, kur dzīve rit sapņaini-bezrūpīgi un svētdienīgi-rāmi. Arī Minchenē viņu sagaidīja rūgta vilšanās. Viņš cerēja dabūt turienes augstskolā literatūras profesora vietu un mēģināja pielabināties valdošai varai tādā kārtā, kas nekādi nav savienojama ar neatkarīga žurnālistā cieņu. Cerībās vīlies, Heine 1828. gadā atstāja Mincheni un devās uz Itāliju, Lūkas avotos dziedināties no nervozām galvas sāpēm un citām likstām. Sabojāta veselība, visādas neizdevības dzīvē, pastāvīgā atkarība no despotiskā tēvoča untumiem, ar ebreja dzimumu saistītā kristīgo nicinošā izturēšanās, ebreju naids pret kristījušos atkritēju un visas citas kļūmas padarīja Heini par dziļu pesimistu. Bet taisni šie klaiņu un neizdevību gadi piespieda viņu raisīties vaļā no subjektivo jūsmu un jutoņas valgiem, meklēt un saskatīt personīgo nelaimju cēloņus sociālās un politiskās iekārtas žņaugos. Šis viņa mūža pirmais periods noslēdzās ar principiālu novēršanos līdzšinējai sapņu pasaulei un kara pieteikumu romantisma atziņu un romantiskās mākslas tendencei. Tvīksmainās brīvības ilgās Heine sāka meklēties tos jaunos spēkus, kas darītu galu vecajai pasaulei un atsvabinātu dzīvi un dzeju no sarūsējušām tirānijas važām. Nospiests un izmisis klaiņodams gar Helgolandes krastmali, viņš 1830. gada jūlijā dabūja ziņu par revolūciju Francijā un ar reizi saprata, ka viņa vieta ir tikai tur.

Visi šī pirmā perioda personīgie pārdzīvojumi un sociali-politiskās pieredzes ieguvumi un iespaidi attēlojušies Heines satura bagātajā krāšņajā lirikā un vēl tiešāk viņa prozas sacerējumos.

Ar Raeles Varnhagenes gādību jau 1822. gadā Maurers Berlīnē izdeva Heines pirmo krājumu „Gedichte“. Tas pievilka mākslas sapratēju uzmanību ar spilgtās gleznās izpaustām apgarotām kaislībām, no jauneklīgā negata-vībā un pārsteidzībā rakstīto pantu biruma pacēlās laukā daudzas īpatni dzirkstošas lirikas pērles. Šai dzeju grāmatai sekoja virkne citu — visas tās apvienotas iznāca kopojumā „Buch der Lieder“ (1827). Grāmatā pavisam piecas nodaļas: „Junge Leiden“ (Gedichte), „Lyrisches Intermezzo“, „Die Heimkehr“, „Aus der Harzreise“, „Die Nordsee“; — tā pieder pie visskaistākajām un ievērojamākām pasaules dzejā.

Šo Dziesmu grāmatu ar pilnām tiesībām varētu nosaukt par „mīlas dziesmu grāmatu“. Pamata motivs tajā saturā no sākuma līdz beigām ir subjektivā, tīri cilvēciskā mīla — erotika neskaitāmās pakāpēs un variācijās, sākot ar gleznu, vārīgu, it kā zināma svētuma apdvestu, tikko samanāmu jūsmas paplaukumu, līdz kaislē liesmojošai trakulīgai aizrautībai traģiskā bojā ejā. Tomēr arī jau še Heines erotika pašos metos atšķiras no romantisma kultivētās. Tajā nav nekāda piedomā juma un mākslo-juma, ne romantiķiem obligātās tieksmes piedzejot cilvēcisko dziņu izpausmei aizplūsmi bezgalībā, mūžībā un mistikā, kur pati mīla galu galā paliek tikai kā simbols un atspulga visu universu valdītājam un vienotājam pārdabiskam spēkam. Visas Heines dzejas ir vai nu tīri pasaulīgas šīs zemes idiles, vai mazas drāmās, komēdijas un traģēdijas, kur aiz tīri cilvēciska fiziska un psiehiska pārdzīvojuma nekas tālāk nav meklējams. Arī tas jau ir tīri reālistisks vilciens, kas Heines dziesmu grāmatu radikāli atšķir no romantiskās dzejas. Šo vilcienu vēl pastiprina tas, ka visas dziesmas saistās pie konkrēta objekta — pie tām trim sievietēm, kam dzejnieka tā laika dzīvē un pārdzīvojumos piekritusi tik liela loma.

Bendes meitiņas Žozefas ietekmē rakstītos pirmajos dzejoļos suvereni valda romantika ar sapņu vizijām („Traumbilder“) un fantastiskiem rēgiem. Dzejnieks pats savos skatījumos gan kā laimē kūsājošā miglā, gan kā drausmīgu ēnu jūklī. Un tomēr arī te jau vietvietām paplaiksnās atskārsme, ka visa romantiskā ietvere ir tikai krāsaina dekorācijā tīri reālām laikmetiskam dvēseles pārdzīvojumam. Pats vēlīnais romantisms savā beidzamajā, iziruma stadijā pamazām sāka pārvērst aiz-pasauli tikai par omamentalu piedevu, savos noslēpumainajos apburtos parkos ar spārnainām būtnēm un tām radniecīgiem izredzētiem cilvēku eksemplāriem gan vēl nedroši, tomēr sāka laist iekšā arī gluži pelēkas ikdienas būtnes. Heines vēsturiskais uzdevums bij pasteidzināt šo pāreju no abstrakti izdomātās pasaules konkrēti skatāmajā. Arī jau starp Žozefas dzejām ir tādas, kur bālie, no kapiem iznākušie spoki neviļus pārvēršas dzīvos cilvēkos un romantiķu ideālistiskās mīlas vietā nāk īsti reala. Vecajās ārējās formās Heine sāk ietvert jaunas domas, jūtas un jutoņu jau sen pirms tam, kā pats skaidri apjauš šo jauno un kad rodas nepieciešamība ar visiem kritikas un satiras ieročiem uzsākt sīvu karu ar „romantisko skolu Vācijā“. Dzejās, kas sakarā ar Amāliju, mīlas pārdzīvojumu gamma daudz plašāka, motīvi un to izskaņa dažādīgāka. Tendence uz reālismā pusi še tomēr saskatāma tikai detaļās, viss plašais vēriens plūst īsta romantisma gultnē. Ikkatrā dzejiņā skan kaut kas it kā no dzejnieka intimās biogrāfijās, tikai šai intimitātei nevar paļauties. Nav redzams, cik tālu sniedzas patiesas izjūtas neviltotā dabiskā izpausmē un kur sākas artistiska rotaļošanās ar tām. īsta romantisma garā Heine reizēm pārspīlē savas mīlas ciešanas, iztēlodams tās par īstām elles mokām ar nogrimšanu traģisma bezdibeņos un nāvē. Un citreiz atkal aizraujas neapvaldāmas ekstāzes milzenībā, rauj ar visām saknēm priedi no Skandināvijas klintīm, mērcē to Vezuva krāterī un pāri debesīm raksta savas mīlas apliecinājumu. Bet pastarpām šīm hiperbolām un superlativiem pārbagātīgā mērā iebārstās salkani sentimentālās nopūtas, asaras, sēras un nebeidzamas melancholiskas ilgas. Neviens vācu romantiķis nav tik izšķērdīgi lietojis banalos, klišejiskos mietpilsoniski paviršās un naivās lirikas aksesuārus kā baltās rokas, rožu lūpiņas, zilas actiņas un vēl garu virkni līdzīgu. Pilnīgi paļaujas Heine šai sentimentālā romantisma jutoņai tikai samērā nedaudzos dzejoļos, uzticīgi un naivi pārrindodams vecos epitetus un pārkārtodams daudz cilāta albuma glezniņas savā īpašā sastatā. Viņa nemiera un protesta gars nemitīgi meklējas disonanses gludā panta ritumā un pretmetus paša sērās vai tīksmī-gās jutoņas plūsmē. Līgani šūpojošo pantmēru piepeši pārtrauc kaut kāda ielauzta rinda. Svinīgās vai svētlaimīgās jūsmas plīvo jumu pašās beigās izjauc rupji natu-ralistisks brāziens, kas visu tik nopietni skandēto izvērš jokā un karikatūrā. Jauki zīmētā idile beigās izrādās par parodiju, labi ieskaņotu melodiju pārgriež spalgs ciniķa smiekls. Heine ironizē par pašu slaveno romantisko ironiju, lai parādītu dzejnieka izdomas nespēku un dzejisko iluziju veltīgumu un nederību.

Tomēr no šī pretrunīgo jūsmu un dzejnieka kaprizās virtuozitātes darināto pantu drūzmas iznirst daudzas žilbinoši mirdzošas dzejas pērles, kas vēl šodien skaitās pie visskaistākajām ne vien vācu, bet visas pasaules lirikā. Heines talants savu neaizsniedzamo spēku un īpatnību smēlies no tautas folkloras dzīvajiem avotiem. No turienes tā brīnišķā vienkāršība viņa mīlas pausmās, kam tomēr nepiemīt nekas no vientiesīga neapdarināta primitīvisma. Varoņu leģendu un tautas teiku dvesma šalko ap viņa baladēm un romancēm. Tautas dziesmu vaļīgā ritma ietekme izmanāma viņa lokanajās, katram dzejiskās domas pavērsienam un katrai jūtu niansei piekļāvīgajās vārsmās. Tikai tā varēja rasties tādi lirikas šedevri kā „Grenadieri“, „Belzacars“, Lorelejas dziesma, „Uz dziesmu spārniem“, „Pār jūru zeltaini laistījās“, „Tik mīļa, skaidra, jauka“ un daudzas dzejas Ziemeļjūras ciklos.

Reizē ar jaunības dzejām radušies arī Heines dramatiskie mēģinājumi — Almanzors (1821) un Viljams Rat-klifs (1822). Pats viņš cerēja no tiem lielas lietas, bet gaužām pievīlās. „Traģēdijas jeb dramatizētās balādes“ — kā Heine tās nosauc, ir galīgi neizdevušies darbi, skatuvei pavisam nedzīvi un nelietojami. Ratklifs

4 — H. Heine — Izlase I rakstīts pilnīgi romantiķu garā, nekāds dramatisks spraigums tur nerodas no pārmērīgi sablīvētām briesmu scēnām. Almanzoru atkal nelietojamu padara tikpat pārmērīgs lirisms ar visādiem spoku un pārdabisku parādību elementiem.

Otro reizi Hamburgā uzturēdamies, Heine iepazinās ar turienes grāmattirgotāju Jūliju Kampi, beidzot atrazdams darbīgu un saprātīgu izdevēju, ko līdz šim velti bij meklējis. Gluži tāpat Kampe bij kārojis reiz nodibināt sakarus ar kādu pazīstamu rakstnieku, kura darbi saceltu plašāku ievērību, lai viņam būtu kur lietderīgi tērēt savu lielo enerģiju un, protams, rast arī pienācīgu peļņas avotu. Kampe tiešām izrādījās sava uzdevuma cienīgs vīrs, ko nekādi spaidi neatbiedēja izlietot visus līdzekļus, lai Heines darbi varētu parādīties klajā un izplatīties tautā. Neskatoties uz dažādiem pārpratumiem un ķildām, Heine līdz mūža beigām sadarbojās ar Kampi. Iesākās šī sadarbība ar Kampes izdotajiem Ceļojumu ainu pirmajiem diviem sējumiem.

Ceļojumu ainas (Reisebilder) iznāca pavisam četrās grāmatās —. 1826., 1827., 1829. un 1831. g. Galvenie raksti ainās ir „Harca ceļojums“, „Norderneja“, „Grāmata Le Grand“, „Vēstules no Berlīnes“, „Par poļiem“, „Itālijā“, „Angļu fragmenti“. Pirmā raksta ievada dzejā Heine atvadās no gludi tērptās, liekulīgās un tukšās sabiedrības — uzkāpdams kalnos, lai smiedamies noskatītos lejā uz to. Un tā viņš tiešām lielāko tiesu lūkojas sabiedrībā — ironiski smaidīdams, griezīgi un ļauni iesmiedamies, bet reizēm arī drūmi pesimistiski pieri saraukdams vai nogrimdams smagā pārdomā.

Šie ceļojumu apraksti ar reizi sacēla varenu satraukumu ne vien literātu aprindās, bet vēl tālu pāri un aiz tām. Tajos Heine pieteica nesaudzīgu karu neīstajam, pliekanajam sentimentālismam literatūrā, vācu mietpilsonībai un visai iekšēji sapuvušai, politiski un sociāli netaisnajai sabiedriskai iekārtai. Ar neapvaldītu pār-drosmi, bieži vien ar cinisku sarkasmu un nežēlīgu izsmieklu viņš uzbruka tādām iesīkstējušām parādībām un tik cienītām personām, kas līdz tam domājās garantētas pret katru kritiku un aizskārumu. Bij pilnīgi saprotami, ka demokrātiskajā tautas daļā šie raksti sacēla vētrainu piekrišanu, bet visos reakcionāru slāņos ārkārtīgu sašutumu un naidu. Un tā kā viņu rokās bij valsts vara, tiesa un policija, tad tie arī nekavējās aicināt to talkā pret ideju cīņā neatvairāmo dzejnieka satirisko spalvu. Heines paša ideoloģiskajā izaugsmē un domātāja personības attīstībā ceļojumu ainas apzīmē spilgti redzamu pāreju jaunā posmā un pakāpē. No subjektivu jūtu un jūsmu pasaules, no pašaplūkošanās, pašapceres un paš-aptēlojumiem Heine vairāk pievērsās laikmetiskai apkārtnes, valsts, baznīcas, reliģijas un sociālās dzīves parādību analizei un vērtējumiem. Protams, savos tēlojumos viņš bieži vien paliek tas pats kaprizais patvaļīgais dzejnieks, steidzīgi un pavirši pārlido no viena priekšmeta uz otru, lietišķo kritisko aprakstu pārtrauc vecu vecie romantiskie sapņojumi. Bet vispārējā vēriena pamatos tomēr ir reālistiskā tendence — ja pats viņš sevi ar pazīstamo ironiju dēvē par „pēdējo romantiķi“, tad vēsture ar tādām pašām tiesībām un pavisam bez ironijas skaita viņu par pirmo reālistu. Visas Ceļojumu ainas caurauž opozicionala, brīvdomīga dzīves atziņa un politiska jutoņa, vieno tās instinktiva tieksme pēc intelektuālās, sociālās un politiskas atsvabināšanās un naids pret sapelējušo filisterību un sastingumu vācu dzīvē. Ainu svaigums, pievilcība un skaistums taisni šajā jutoņas un tēlu impresionistiskajā maiņā, reālistisko un fantastisko gleznu apvienojumā un atkal kontrastā. Dzejnieks tur allaž saduras ar domātāju — ainu sākumā pirmais lielā pārsvarā, bet jo tālāk, jo noteiktāk politisks domātājs tiek pirmajā vietā, prātojumi, apcere un sociālā filozofija pārmāc dzejiskos ārienes nogleznojumus un dzejnieka acumirkļa jutoņas izpausmi.

Ar Ceļojumu ainām sākās Heines un viņa izdevēja cīņa ar Vācijas trīsdesmitdeviņu valstiņu valdību cenzūru un policiju, kas neaprima visu viņa mūžu un par ko jāpiemin katras jaunas grāmatas apskatā. Kārtības sargu un iestāžu niknums pret nemiera cēlāju un līdzekļi tā apvaldīšanai, Heines un Kampes diplomātijā un taktika, kā tikt pāri visiem aizšķēršiem vai apiet tos, — viss tas izveido spilgtu laikmeta apstākļu fonu, pret kuru tad vislabāk tiek redzama Heines darbu vēsturiskā nozīme.

Harca ceļojuma ainas 1826. gada sākumā parādījās Berlīnes laikrakstā „Gesellschafter“ cenzūras „nejēdzīgi sakropļotā“ („schändlich misshandelt“) veidā, kā autors pats žēlojas. Kampes izdevumā Heinem bij iespējams lielā mērā restaurēt pirmatnējo tekstu un izlaist sacerējumu „pieklājīgā veidā“ („in anständiger Gestalt“). Grāmatā gan nebij 20 iespiedlokšņu, tātad tā pakļauta cenzūrai, bet brīvpilsēta Hamburga nepakļāvās tik cieši valstiņu Bunda likumiem un arī Hamburgas cenzūra skatījās vairāk caur pirkstiem. Otru grāmatu Heine centās dabūt 20 lokšņu biezu, ceļojumu ainām piekabinādams vēstules no Berlīnes, Ziemeļjūras dzeju otro ciklu un vēl kādu prozas fragmentu. Tomēr vairākās valstīs, kā Hanoverā, Austrijā, Meklenburgā un Prūsijā, to pilnīgi aizliedza. Reinas provinču virsprezidents to aizliedza tikai pagaidām un griezās pie Berlīnes cenzūras virskoleģijas dēļ apstiprinājuma. Kolēģija atzina, ka grāmatā daudz uzmusinošu vietu, kas „uzbudinās un apvainos katru jūtīgāku un nopietnāku prūsi“, bet tajā atrodamas arī daudzas pavisam nevainīgas lietas, kāpēc tā nebūtu aizliedzama. „Grāmatu vai nu nemaz nelasīs, vai arī tā drīz tiks aizmirsta, nekādu ļaunumu nepadarījusi.“ Aizliegums tomēr palika spēkā un, protams, tikai sekmēja izdevuma nepieredzētu izplatīšanos tautā. Kampe nobažījās, ka Heine kļūšot pārāk iedomīgs un vēl vairāk piegriezīšoties politikai, kur lauri visvieglāk sasniedzami. Trešais sējums bez trokšņa paslīda cenzu-rai garām, bet ar ceturto izcēlās lieli sarežģījumi. Pastarpām bij notikusi franču Jūlija revolūcija, kuras atbalsis aizsniedza arī Vāciju, pamodinādamas „nevēlamu“ brīvdomības tendenci vācu sabiedrībā un presē, kas ārkārtīgi uztrauca kārtības un miera sargus. Heine nopūlējās izstiept grāmatu līdz 20 loksnēm, ceļojumu ainām pielipināja vēl Anglijas fragmentus, bet kad ari to nepietika, pierakstīja klāt kādu pasaku, kam ar pārējo nav nekāda sakara. Pasakā galma nerrs ar jakobiniešu cepuri apmeklē savu cietumā ieslodzīto ķeizaru un mierina to, bet kad tas vaicā, kā lai viņš tam vēlāk brīvē par to atlīdzina, nerrs atbild: „Ak, mīļais kungs, nelieciet mani nogalināt!“ („Ach! lieber Herr, lasst mich nicht umbringen.“) Nepārprotami, ka ar ķeizaru domāta vācu tauta, bet nerrs ir dzejnieks pats. Ceturtajam ceļojumu ainu sējumam tomēr izgāja pavisam bēdīgi. Personīgi aizskartais, no ebrejiem nākušais biskaps Neanders un 80 gadu vecais, pret jaunvāciešiem sevišķi nikni noskaņotais slepenpadomniekc Räumers denuncēja grāmatu prūšu cenzūras -virskoleģijai, un tā konstatēja: tas ir vissamaitājošākais ražojums, kāds pēdējā laikā pasniegts^ publikai. Tas nonicina vissvētāko, satur uztraucošus zaimus, ar piedauzīgiem tēlojumiem samaitā labus tikuu mus, līdzās nikniem valsts iestāžu un valsts pārvaldes aizskārumiem, Fridrichs Lielais tur nonicinoši apzīmēts par „asprātīgo Sansusī kamašdieviņu“. Nolēma sējumu aizliegt un konfiscēt. Berlīnē sameklēja 36 eksemplārus, Magdeburgā 5, Koblencā 1. Pēc likuma par konfiscētiem eksemplāriem bij no valsts kases jāsamaksā izdevējam. Vācu grāmattirgotāji, it īpaši Kampe, prata konfiscējamās grāmatas visvairāk izplatīt un no tām iesist vislielāko peļņu. Turpretī autoru pašu šis notikums un ap to saceltā reakcionāro laikrakstu dēka padarīja stipri tramīgu. Kādā vēstulē draugam viņš rakstīja, ka laikam drīz nākšoties dziedāt: „Timpe, Tirnpe, mach dich auf die Strümpfe!“ Un citam atkal, ka joks gan esot izdevies labs, bet varot viņam maksāt galvu.

Cenzūras spaidiem un konfiskacijām Heines izdevēji ar likumu un lielu izmaņu tika garām. Personīgu drošību dzejniekam garantēt tie nespēja, visas, Bundā apvienoto valstiņu valdības uzskatīja viņu par pastāvošās iekārtas bīstamāko ienaidnieku. Tāpēc Heine 1830. gadā aizbrauca uz Parīzi, no kurienes vairs arī neatgriezās. Par savas aizceļošanas iemesliem pats viņš raksta tā:

„Es biju daudz strādājis un cietis, un kad Francijā uzlēca Jūlija revolūcijas saule, es sajutos īsti noguris un man bij nepieciešama maza atpūta. Arī dzimtenes gaiss man ar katru dienu kļuva neciešamāks, un man nācās nopietni domāt par klimata maiņu. Man rādījās murgi, mākoņu virknes biedēja mani, rādīdamas visdažādākos fatalus mūļus. Dažkārt man šķita, ka saule ir prūšu kokarde. Naktīm sapņos man rādījās riebīgs melns ērglis, kas plosīja manas aknas, un es tapu ļoti melan-cholisks. Bez tam Berlīnē es iepazinu kādu vecu justi-cijas padomnieku, kas daudzus gadus bij pavadījis Spandavas cietoksnī un stāstīja man, dk nepatīkami, kad ziemas laikā jānēsā dzelzs važas. Es patiešām atzinu to par ļoti nekristīgu, ka cilvēkam šos dzelžus mazdrusciņ neapsildīja. Ja mums šīs važas mazdrusdņ sasildītu, tās nemaz neatstātu tik nepatīkamu iespaidu un pat viegli salstoši raksturi varētu tās labi paciest. Derētu pievērst vēl arī tādu uzmanību, šīs važas ar rožu un lauru esencēm iesmaršot, kā tas šeitan notiekas. Es vaicāju savam justicpadomniekam, vai viņš Spandavā bieži dabūjis austeres ēst. Viņš atbildēja, ka nē: Spandava atrodoties par daudz tālu no jūras. Arī gaļa tur esot reti dabūjama, un no spārnotiem dzīvniekiem tur esot tikai mušas,, kas tad birstot zupā. Tajā pašā laikā es iepazinu kādu komivoja-žeru, kas ceļoja savas vīntirgotavas uzdevumā un nevarēja vien noslavēt, cik jautri tagad Parīzē dzīvojot, ka debesis tur esot piekārtas pilnas vijolēm un ka tur no rīta līdz vakaram dziedot marseļezu un „En avant, marchons!“ un „Lafayette aux cheveux blancs“, brīvība, vienlīdzība, brālība tur esot rakstīta uz visiem ielu stūriem. Pie tam viņš vēl ieslavēja man savas tirgotavas šampanieti un iedeva lielu eksemplāru skaitu tās adreses, apsolīja man ieteikuma rakstus labākajiem Parīzes restorāniem, gadījumā, ja es uzjautrināšanās labad gribētu apmeklēt galvaspilsētu. Tā kā man patiešām uzjautrināšanās bij vajadzīga un Spandava atrodas par tālu no jūras, lai tur dabūtu austeres ēst, un tā kā mani Span-davas mušu zupas necik nevilināja, un bez visa tā prūšu važas ziemā ir ļoti aukstas un manai veselībai nevarētu būt panesamas, tad es nolēmu aizceļot uz Parīzi, lai šampanieša dzimtenē dzertu to un līdzās tam klausītos, kā dzied „En avant, marchons“ un „Lafayette aux cheveux blancs“.

Pārbraukdams uz Parīzi, Heine visu savu ienaidnieku acīs bij ticis par nolādamu renegatu un pārbēdzēju bez tēvijas. Un beidzot viņš pat saņēma samaksu no franču naudas maisa par savas dzimtās zemes nozākāšanu un apsmiēšanu! Patiešām, Heine bij galīgā naudas trūkumā un bezizejas apstākļos — pēc tam, kad Bundestags aizliedza viņa rakstus, nobankrotēja kāds paziņa, kam viņš bij galvojis, un Zalamans Heine pārtrauca pabalsta izmaksu nepaklausīgajam brāļadēlam. Līdzīgi daudziem citiem emigrantiem, kas brīvības cīņā bij kompromitējušies savu valdību acīs un meklējuši patvērumu Francijā, Gizo valdība sākot ar 1836. g. Heinem izmaksāja 4800 franku pensijas gadā, ar ko vieglprātīgais, naudas lietās galīgs nepraša dzejnieks vismaz no bada varēja paglābties. Protams, šī svešas valsts stipendija, labāk sakot, žēlastības dāvana, ļoti kaitēja neatkarīga dzejnieka slavai pat viņa draugu un cienītāju aprindās. Bet tas arī bij vienīgais nepareizais solis, ko viņam emigrācijā varēja pārmest. Pārdevies Heine nebij. Pat savas dzīves visgrūtākajos brīžos viņa spalva nav uzrakstījusi nevienu rindu pret paša pārliecību.

Jau pēc līdzšinējās darbības spriežot, saprotams, ka Heine arī Parīzē turpināja uzbrukt un apkarot visu, kas viņam Vācijā izlikās kaitīgs un izsmejams. Tomēr nekad viņš nav atteicies no savas tēvijas un nodevis to. Neskatoties uz izraidīšanas draudiem, kas visu laiku karājās pār dumpīgā emigranta galvu, viņš tomēr neiestājās franču pavalstniecībā. „Tā bij vācu dzejnieka ģeķīga uzpūtība, kas mani atturēja kaut tikai pro forma tapt par francūzi. Attiecībā uz to, ko parasti saucam par patriotismu, es vienmēr esmu bijis brīvdomātājs, tomēr nekad es nevarēju izvairīties no zināmas baismas, ja man būtu jādara kaut kas tāds, kas varētu lai tikai pa pusei izskatīties pēc atteikšanās no tēvzemes.“

Pēc zināmā, pret „Jauno Vāciju“ vērstā Bundestaga lēmuma, ko atsevišķo valstu valdības no savas puses vēl paasināja, Heine griezās „nevis ar protestu, bet ar lūgumu“ — atcelt spriedumu un atļaut viņam brīvu vārdu, solīdamies pierādīt, ka viņa raksti nenākot no irreliģioza un nemoraliska prāta un ka viņš vienmēr klausīšot tēvzemes likumiem. Lai gan lūgumā nav nekādas atteikšanās no līdzšinējiem ieskatiem, tomēr tas neliecina arī par sevišķi cietu vīrestību.

Gan aiz savas dabas tieksmēm, gan materiālu vajadzību spiests, Heine ar visu dedzību nodevās žurnālistikai — protams, pastarpām neaizmirsdams arī dzeju. Lai gan viņš rakstīja par pārejošiem dienas jautājumiem, tomēr viņa publicistika ar lielo domu bagātību, asprātību un dzēlīgo gleznaino ironiju ieņem svarīgu vietu līdzās liriskajiem sacerējumiem. Guckovs gan pārmeta viņam lieku iedomību, godkāri un tieksmi nostāties blakus lielajiem fņanču satiriķiem:

„Heinrichs Heine patiešām domāja par to, kā tikt līdzās Voltēram un Rablē. Viņš spekulēja uz franču lau-riem un slavu, ko iemantojis būtu pasargāts no ikdienē-jiem uzbrukumiem kā Vācijā, spekulēja iekļūt Akadēmijā un Panteonā . . . Bet varētu nākt visa franču kritika, un

nekad viņa nevarēs saprast, kas tas ir, ja Heine smaida. Šo Heines vācu smaidu, šo maisījumu, kur ir lakstīgalas dziesma, sveķains meža gaiss un apslēpta satira par apslēptiem cilvēkiem, maisījumu, kur ir skandāli, sentimentalitāte un pasaules vēsture — kas to gan Francijā sapratīs?“

Francijas apstākļi (Französische Zustände, 1832) saucas grāmata divos sējumos, kur sakopoti Heines galvenie Parīzē rakstītie publicistiskie sacerējumi. Kopojumu ievada moto: „Un tomēr lai dzīvo Francija“ („Vive la France! quand même“). Šis „tomēr“ rāda, ka Heine nebūt nav atradis Francijā itin visu tikai apjūsmojamu vien, kā to mēģināja uztiept vācu žurnālistikas reakcionāri un kā gandrīz varētu sagaidīt pēc viņa paša gavilēm par Jūlija revolūciju. Tuvāk aplūkojot, Francijas apstākļi izskatījās pavisam citādi, nekā tiem pēc apvērsuma vajadzēja būt. Heines sapņi Helgolandē nepavisam nesaskanēja ar patieso Jūlija monarchiju Parīzē.

Pie valsts stūres nebūt nestāvēja tie, kas kāvās aiz Jūlija barikādēm. Konstitucionālo monarchiju valdīja buržuāzijas karalis Luijs Filips. Un Heinem nācās konstatēt: „Nepateicīgs cilvēks ir Luijs Filips, kam par savu kroni jāpateicas tautai un Jūlija ielu akmeņiem, viņa nodevība jo nožēlojamāka vēl tāpēc, ka ar katru dienu jo skaidrāk redzams, cik rupji viņš visus piekrāpis. Jā, ar katru dienu tiek sperti skaidri redzami soļi atpakaļ. Un kā vēl patlaban šur tur gubās gulošus akmeņus mierīgi novieto atpakaļ ielu klājā, lai nepaliktu vairāk nekādas ārējās zīmes no revolūcijas, taisni tāpat arī tautu atspiež vecajās vietās, iedzenot to zemē un līdzīgi ielu akmeņiem kā agrāk minot kājām.“ Heine gan nesaprata, ka tur vainīgais nebij Luijs Filips, bet franču buržuāzijā, kas to iecēlusi tronī. Jaunā Francijas monarchija bij liela biržas spekulantu akciju biedrība un karalis tās paklausīgais aģents. Finanču kapitāls tiešām nežēlīgi piekrāpa tiklab proletariātu, kā sīkburžuaziju, bet opozicijai tāpat

pievienojās rūpniecības kapitāls un vidējā buržuāzijā, kura labprāt gribētu svešu roku iekaroto varu piesavināties sev. Luija Filipa pirmais ministrs Kazimirs Perjē mēģināja apspiest opoziciju ar sarežģītas provokācijās sistēmas piepalīdzību, kura tomēr neko nelīdzēja, notikās spēcīgi strādnieku streiki un vairākkārtīga tautas sacelšanās. Tautas politisko nemieru idejiski rosmināja franču lielie utopiskie sociālisti Furjē un Sen-Simons, un jaunākie, straujākie un samērā konsekventākie — Kabē un Dezamī. Utopisti paši gan neatzina pastāvošās iekārtas grozīšanu „varmācīgā“, t. i., revolūcijas ceļā, bet stipri ticēja, ka vajag tikai valdošajai šķirai pienācīgi apgaismot „svēto saprātu“ un tad mazliet piepalīdzēt, lai tā labprātīgi pārkārtotu dzīvi uz jauniem pamatiem. Furjē visu mūžu nogaidījās apgaismoto miljonāru, kas tad palīdzētu realizēt dzīvē viņa utopiju. Ar visu savu lielo naivitati lielie utopisti tomēr bij pirmie nesaudzīgie buržuāziskās iekārtas kritiķi, viņu mācībās jau saskatāma „ceturtās šķiras“ ideoloģijas tālina rītausma. Utopiskā sociālismā kritikas ierosmē auga arī franču radikālās sīk-buržuazijas protests pret valdošās šķiras varmācību, kas starp citu izpaudās politiskajos pamfletos un karikatūrā. Valdības locekļi un pats karalis sniedza neizsmeļamu vielu satiriskajiem žurnāliem. Kāds mākslinieks bij uzzīmējis apaļa buržuja tipu ar bumbieri galvas vietā. Varas vīri bij saskatījuši bumbierī līdzību ar karaļa galvu un sauca zīmētāju pie atbildības. Mākslinieks uzsāka garu diskusiju, pagatavodams veselu virkni jaunu zīmējumu un parādīdams, kāda gan izskatītos karaļa karikatūra, par ko varētu saukt pie atbildības, tā galīgi satracinādams policiju un bez mēra pajautrinādams publiku. Šādā atmosfērā Heine dzīvoja Parīzē un rakstīja apcerējumus par Francijas apstākļiem, kas sakopoti pirmajā grāmatā. Otrā jau idejiski dziļāka, rakstīta Sen-Simona mācību ietekmē. Ar sensimonistiem Heinem bij tuvi sakari, lielā utopista filozofija rada viņā dziļu atbalsi.

Arī Sen-Simons bij ideālists un domāja, ka ekonomiskā, politiskā un sociālā iekārta atkarājas no cilvēku apziņas attīstības pakāpes. Vēlāk gan viņa doma pavērsās pareizākā virzienā, viņš sāka atskārst, ka sociālās pārgrozības atkarājas no zemes ekonomiskās dzīves prasījumiem. Tomēr līdz galam viņš šo domu neaizvirzīja, liekēžu baņķieru un finanču spekulantu šķirai pretī stādīdams vērtību ražotāju „nacionālo industriālo šķiru“, tajā vienlīdzīgi ieskaitīja uzņēmējus un strādniekus, kuriem esot kopīgas dzīves intereses. Utopiskajā nākotnes valstī pēc viņa ieskata šīs šķiras būs noteicējas, bet darbs tiks par augstāko tikumības principu. Reliģijai .Sen-Simons ierādīja svarīgu lomu savā nākotnes valstī, tikai viņš neatzina veco kristietību ar tās „spiritualismu“, tam pretī sludinādams „sensuālismu“, cilvēka garīgo un miesas tieksmju saskaņotu vienību. Kā arī pārējie utopisti, Sen-Simons gan karoja par izsūkto un badā mirstošo ļaužu stāvokļa uzlabošanu, bet revolūciju neatzina un sociālās iekārtas pārgrozīšanu atstāja karaļu ziņā.

Pirmajā gadā tūliņ pēc Jūlija revolūcijas sensimonisms sasniedza visaugstāko pakāpi savā attīstībā. Tas — protams gan, tikai vārdos — nostājās īstā revolucionārās cīņas pozicijā. Sensimonistu laikraksts („Globe“) pasludināja pastāvošo iekārtu par tīro despotiju, solījās noārdīt laulības institūtu, ģimeni, baznīcu, dzimteni un valsti, bet tā vietā likt tautu sadraudzību, mieru un laimi. „Sabiedrības vietā cilvēci, dzimtenes vietā visu pasauli, melīgās un liekulīgās pašaprobežotās personīgās dzīves vietā patiesu un pastāvīgu svētlaimību.“ Visos Heines Parīzes prozas rakstos samanāmas sensimonisma doktrinas ar visām pretrunām un neloģiskumu: naids

pret visu pastāvošo un atkal kompromisi ar to, bērnišķīgi naiva ticība apgaismotas patvaldnieciskas varas brīnumdarītāja spēkam, līdzjūtība apspiestajiem un izsūktajiem, un atkal bailes no proletariāta masu kustības un revolūcijas.

Francijas apstākļi atkal sacēla Vācijā visus reakcionārus kājās. Berlīnes cenzūras virskoleģijā profesors Riters ziņoja, ka jau grāmatas ievadā esot atrodamas galīgi piedauzīgas vietas — „visu kārtu nogānījums, zaimi par kristīgo ticību, pat necienīgi izteicieni pret karali un nelietīgs Prūsijas valdības salīdzinājums ar Austrijas valdību“. Grāmatu aizliedza, jo tā piederot „pie viskaitīgākajām, kādas jebkad iesniegtas pārbaudei“. Tā kā grāmatā sakopotie raksti iepriekš bij iespiesti Augsburgas „Allgemeine Zeitung’ā“, tad pēc Meternicha rīkojuma izdevējam Kotam piesūtīja brīdinājuma vēstuli par šiem „trakgalvīgā Heines indīgajiem zākājumiem“, kas atrodami it sevišķi priekšvārdā. Ar šo aizliegto priēkšvārdu notikās dažādas kļūmīgas lietas. Tas parādījās patvaļīgos anonīmos izdevumos, uzradās denuncianti, kas par vainīgiem uzrādīja pazīstamus grāmattirgotājus, sākās tiesas izmeklēšana, Heine pats iejaucās ar saviem publiskiem paskaidrojumiem. Visa trača panākums bij tas, ka interese par rakstu pieauga nepieredzētā mērā, vēstules veidā to piesūtīja daudziem pilsoņiem un tā izlietoja par iespaidīgu politiskas aģitācijas ieroci.

Cenzūras vajāšanas un aizliegumi joprojām ķēra ikkatru Heines jaunu grāmatu. Nākamā bij Romantisma skola (Die romantische Schule. Zur Geschichte der neueren schonen Literatur in Deutschland). Tā iznāca 1835. gada beigās, bet atsevišķas tās nodaļas franču un vācu valodās sāka parādīties jau no 1833. gada. Šajā grāmatā Heine uzstājās kā nikns romantisma ienaidnieks. Romantiskā virziena pamatbūtību pēc viņa domām apzīmē atgriešanās pie viduslaiku pasaules atziņām un viduslaiku, dzejas. Bet šī dzeja ir izaugusi nņ tumsonīgās katolicisma reliģijas, kura notiesā un noliedz itin visu, kas sakarā ar cilvēka miesu un dabiskām dziņām, gribētu tās pavisam iznīcināt, lai nodibinātu absolūtu gara virs-valdonību. Ar savām pretdabiskām mācībām katolicisms ieviesis pasaulē grēka jēdzienu un liekulību: tā kā katrs

juteklisks pārdzīvojums ir grēks, no kā neviens cilvēks savu dabu nevar pasargāt, tad no dieva sodības un elles mokām šo grēcinieku pilno pasauli var glābt tikai padevība un paklausība baznīcai. Tā katolicisms izveidojies par visnežēlīgāko despotisko varu. Romantisms pilnīgi pakļaujas katoļu baznīcas uzskatiem un mācībai, tāpat novēršas no patiesās dzīves un cilvēka, tradicionālos simbolos un līdzībās apdzejodams bezgalību un mūžību. Romantiskā dzeja pieskaņojas Vācijā valdošai reakcijas un despotisma sistēmai, kuras intereses prasa, lai ļaužu masas nenodarbotos ar politiku, bet domātu tikai par dvēseles pestīšanu lūgšanās un viņpasaules dzīves apcerēs. Heine nepavisam nav politisks domātājs, romantisma sakarus ar laikmeta politisko un sociālo reakciju viņš apgaismo pavirši un pretrunīgi, iztverdams tikai dažas spilgtākas parādības, bet nespēdams aplūkot virziena ideoloģisko satvaru visumā. Apcerējums nesniedz nekādu literaturvēsturisku ainu, tas ir asprātīgi uzrakstīts polemisks pamflets. Nikni tiesādams romantismu, Heine patiesībā tiesā arī pats sevī to romantisma elementu, no kura viņš visu mūžu netiek vaļā. Viņa niknumā it kā paužas atriebība virzienam par paša grūti iznīdamo piederību tam. Protams, ka tā kritika tiek vienpusīga, šauri personīga un bieži vien netaisna. Sevišķi rupji, pat ciniski Heine uzbrūk A. Šlēgelim, lai gan turpat līdzās sniedz arī spilgtus un īpatnus citu romantiķu — Tīka, Novalisa, Arnima, Brentano — raksturojumus.

Gluži tāpat nekāda filozofijas vēsture nav meklējama Heines otrā lielākajā prozas darbā No Vācijas reliģijas un filozofijas vēstures (Zur Geschichte der Religion und Philosophie in Deutschland, 1835). Faktus no vācu gara dzīves vēstures viņš izmanto tikai, lai turpinātu tālāk un konsekventāk attīstīt savu domu par sensuālismā un spiritualisma nesamierināmām pretišķībām. Raksturīgi, ka Heine slavē Luteru kā pirmo ceļlauzi brīvajam garam un brīvai domai Vācijā un izceļ šīs brīvdomības sekotājus. Pēc viņa ieskata „vācu filozofija ir franču revolūcijas sapnis“. Sakarā ar šo grāmatu Engelss norāda, ka Heine bijis viens no pirmajiem Vācijā, kas sapratis vācu filozofijas revolucionāro apvērsumu radošo raksturu (Ludvigs Feierbachs). Abas grāmatas rakstītas ar nolūku iepazīstināt frančus ar Vācijas gara dzīvi un brīdināt franču romantiķus no vācu kolēģu ietekmes. Franču romantiķi Heinem bij daudz tuvāki, tāpēc ka tie tā nesamierinājās ar Jūlija monarchijas nejēdzībām, kā vācieši ar savu reakciju. Ja arī franči bieži vien pievērsās pagātnei, tad tikai tādēļ, lai uzmeklētu tur stiprus bruņniecīgus raksturus pretim tagadnes ierāvējiem un spekulantiem. Heinem bij tuvi personīgi sakari ar Misē, Žeraru de Nervalu, Balzaku, Gotjē un Žoržu Zandu. Ar tiem viņš nekad neķildojās. Franču salonu dāmas aizrauti lasīja viņa Dziesmu grāmatu Gotjē un Nervala tulkojumos. Heine ļoti lepojās ar saviem sakariem Parīzes literātu pasaulē, lai gan labprāt apmeklēja arī finansistu un baņķieru salonus, it sevišķi bieži viesodamies pie Rotšilda, kas tam dažkārt izpalīdzēja materiāli grūtā brīdī.

Vācijas, it īpaši Prūsijas cenzūra vajāja itin visu, ko Heine līdz mūža beigām Parīzē sarakstīja. Politiski pavisam nekaitīgus sacerējumus Florences naktis un Elementar gari jau iepriekš aizliedza. Don Kichotu (1837) neielaida Prūsijā, tāpēc ka priekšvārdā cenzūras darbība esot apzīmēta par donkichotismu. Tāds pats liktenis ķēra arī Heines Svābu spoguli (1839), aiz kura viņš bez tam vēl sanāca sīvā naidā ar līdzšinējo draugu Guckovu.

Bijušo draugu plašās aprindās vislielāko skandālu sacēla Heines grāmata Ludvigs Berne (Ludwig Börne, 1840). Berne savās Parīzes vēstulēs un tāpat viņa piekritēji iigu laiku uzbruka Heinem par tā tiešām divējādo dzīvi, kur politiskais radikālisms vārdos nebūt nesaskanēja ar paša darbiem, ar sakaru meklējumiem naudnieku aprindās, karaļa pensiju un tamlīdzīgām lietām. Heine ilgu laiku cietās, līdz beidzot uzrakstīja saviem ienaidniekiem atbildi, kas gan iznāca pēc Bernes nāves. Grāmatā atrodamas tiešām pārāk rupjas un pat piedauzīgas vietas, kuras neattaisno pat sistemātiskie uzbrukumi un pārmetumi. Sākās gara literārā polemika ar rakstiem un pretrakstiem, beidzot Heinem nācās pat iet divkaujā ar apvainoto Bernes draudzenes Žanetes Volas vīru. Pretnieki ar Guckovu priekšgalā visādi nozākāja un nolamāja Heini, saukādami par renegatu, atkritēju, gļēvuli, gandrīz vai par Austrijas spiegu. Saprotams, ka visa šī ķilda padarīja viņu vēl nervozāku un satracināja vēl niknāk pret vakarējiem biedriem, sīkburžuaziskajiem „liberāļiem“ un „radikāļiem“.

Kaut cik atspaida visās šajās klizmās Heine beidzot atrada paša mājas dzīvē. 1841. gadā viņš apprecēja kādu mazu, daiļu, bet pavisam neizglītotu francūzieti Eiženiju Krescenciju Mirā, ko savā dzejā un vēstulēs dēvē tikai par Matildi. Jokodamies viņš pats to raksturo šādi: „Vislabākā slavējamā īpašība Matildei ir tā, ka viņa no vācu literatūras nezin ne to vismazāko nieciņu un nav nevienu vārdiņu lasījusi no maniem, manu draugu un manu ienaidnieku rakstiem.“ Matildei Heine nebij tas lielais dzejnieks, kas visai pārējai pasaulei, bet viņš tai bij tas, ko šī pasaule nekad nav gribējusi atzīt — vislabākais, sirsnīgākais un uzticamākais vīrs. Un Matilde visu Heines mūžu neatstāja to vienu, arī garajā slimības laikā to ar vislielāko un sirsnīgāko rūpību kopdama. Droši vien tikai pateicoties viņas gādībai, Heine arī sava mūža pēdējos grūtajos gados vēl varēja sarakstīt tik daudz ievērojamu dzejas darbu.

Heini no sīkburžuaziskiem demokrātiem un radikāļiem nebūt nešķir vienīgi tikai personīgs ienaids. Tur vērojama arī dziļa principiālā, politiskās un literārās ideoloģijas plaisa.

Ar visiem despotijas ierobežojumiem un spaidiem, vācu buržuāzijā strauji sāka pieaugt materiālā spēkā un pašapziņā. Viņas izraudzītie rakstnieki un dzejnieki prata tieši izpaust savas šķiras ideālus un intereses, kas galvenā kārtā tiecās %uz politiskās varas atkarošanu no valdošās despotijas. Radās sapņu romantikai diametrāli pretēja — radikali-politiskā lirika kuras galvenie pārstāvji bij Hofmanis fon Fallerslebens, Dingelštets, Hervegs un Freiligrats. Heine arī pats tajā laikā rakstīja asas politiskas dzejas, bet radikāļus viņš nevarēja lāgā ciest un turpināja to pašu jau pret Bērni iesākto cīņu. Kā Hegeļa māceklim viņam bij pretīgs tas, ka radikāļi nepavisam neprata dialektiski aplūkot un izsikaidrot faktus un notikumus. Lielā sajūsmā tie tikai slavināja un sludināja ar lielo burtu rakstāmo abstrakto brīvību un ārpusšķiru vienlīdzību vācu tautai, par kuru šiem revolucionāri romantiskajiem inteliģentiem nebij ne mazākās sajēgas. Viņi rūpīgi izvairījās saukt konkrētā vārdā lietas un personas, kuras gribēja gāzt un iznīcināt. Heinem pēc viņu domām bij gan talants, bet nebij cīnītāja rakstura — tāds apvainojums viņu kaitināja visvairāk.

„Tajā laikā — saka Heine — uzplauka tā saucamā politiskā dzeja. Kā Ruge saka, opozicija pārdeva savu ādu un kļuva par dzeju. Mūzas saņēma stingru norādījumu turpmāk vairs neklaiņāt dīki un vieglprātīgi apkārt, bet iestāties tēvzemes dienestā vai nu par brīvības marki-tantēm vai par kristīgi-ģermaniskās tautības veļas mazgātājām. Vācu bardu birztalā jo sevišķi spēcīgi uzziedēja tas miglainais, neauglīgais patoss, tas veltīgais tvaikainais entuziasms, kas, nāvi nicinot, gāzās vispārēju frāžu okeānā un man allaž atgādināja to amerikāņu matrozi, kas bij tik pārmērīgi sajūsminājies ģenerālā Džeksona cienītājs, ka reiz no masta gala metās jūrā, iesaukdamies: „Es mirstu par ģenerāli Džeksonu!“ Jā, lai gan mums vāciešiem vel nekādas flotes nebij, tomēr mums bij jau daudzi sajūsmināti matroži, kas mira par ģenerāli Džeksonu, pantos un prozā“ (Atas Troļļa priekšvārdā).

Dzejojums Ata Trolls („Atta Troll“, 1841. gadā fragmentos iespiests vispirms Laubes laikrakstā „Zeitung für die elegante Welt“, pilnā izdevumā iznāca 1847. gadā) satur Heines norēķināšanos parabolas formā ar visiem sīkburžuaziskā politiskā radikālisma novirzieniem. Ata Trolls ir „tendenciozs, tikumīgi-reliģiozs lācis, kas aiz laika gara vilinājumiem kļuvis par tīro sankilotu. Dejotājs viņš bij vājš, bet stingrus principus glabāja spalvainajās krūtīs, dažkārt viņš krietni vien smirdēja, talanta viņam nebij, bet toties bij raksturs.“ Pēc ārēja veida spriežot, Ata Trolls varētu būt vientiesīgs, nekaitīgs, pat bērnu fantāzijai piemērots humoristisks dzejojums, toties jo iespaidīgāka tiek naivajā formā ietērptā nežēlīgi asā satira par veselām dzejas skolām un tāpat par atsevišķiem dzejniekiem un politiķiem. Kā visā Heines kritikā, arī še vadītājs kritērijs ir spriedēja neaprobežota pašapziņa un iedomātais pārākums par visu, kas notiekas bez viņa līdzdalības un sankcijas. Viņš zobojas par liekulīgajiem svētuļiem un par radikāļiem, par cilvēk-nīdējiem un revolucionāriem, par kosmopolitiem un nacionālistiem, bet it īpaši par vācu nelabojamo mietpilsonību, kas parādīta daudzās humoristiskās fabuliskās gleznās. Glīti nolaizītās jaunās lācenes atgādina vācu mācītāju meitiņas. Visjaunākais lācēns vingro tikpat veikli kā Heines neatlaidīgi vajātais Masmans, kas šķiet it kā pats pēdējais pašmāju kultūras zieds: tas nekad nav varējis iemācīties vairāk, kā tikai savu mātes valodu, grieķu un latiņu valodas tam vienmēr palikušas svešas. Tāpat visai „švābu skolai“ nekad nav bijis glābiņa no Heines dzēlieniem. Atā Trollā parādīta raganas būda ar mopsi, kurā noburts švābu dzejnieks. Tas varētu atkal pārvērsties par cilvēku, ja patrāpījusies jaunava, kas iespētu „jaungada naktī lasīt Pficera dzejas un pie tam neaizmigt“. Revolucionārajiem politiskajiem dzejniekiem Hervegam un Freiligratam arī nākas daudz ciest no Heines satiras, lai gan viņš atzīst arī to pozitivo

5 — II. Heine — Izlase I lomu un nopelnus. Hervegs „tā kā miega, tā kā miglas pasaulē“ patiešām pauž vācu buržuāzijas politiskās tieksmes un ideālus, Heine pats nosauc viņu par „dzelzs cīruli“, bet nevar ciest, ka šis cīrulis allaž joprojām dzied tikai par abstraktu tautu un abstraktu tirāniju, izsargādamies minēt konkrētus faktus un parādības. Mērings spriež pilnīgi pareizi: „Hervegs piederēja pie tiem spožajiem, bet nelaimīgajiem talantiem, kas ar reizi, pašā pirmajā trauksmē, atdod visu labāko vai pat visu to, kas viņam ir. Miglainu cerību un pirmsrevolūcijas jausmu dziedonis, Hervegs apdzisa, uznākot 1848. gada revolūcijai.“ Freiligrats tāpat aizskarts Atā Trollā, Heine pats norāda, ka tur vairākkārt dzirdama smejoša parodija Freiligrata dzejolim (par moru ķēniņu). Tomēr viņš zobojas tikai par Freiligrata pirmajām, Igo garā rakstītām patētiskajām dzejām, jo dzīvē šis radikālais dzejnieks sākumā tomēr pavirzījās mazliet tālāk nekā Hervegs. 1848. gadā viņš bija komunistiskās „Jaunās Reinas avizēs“ redakcijas kolēģijas loceklis. Tomēr arī viņa liberali-inteliģentiskā personība varēja iekļauties tikai revolūcijas pirmajā, romantiski-heroiskajā posmā. Pēc revolūcijas sagrāves komunistu ikdienas darbam un smagajai cīņai viņš vairs nederēja, aizgāja arvien tālāk un tālāk nost. „Kā tev patīk ģimenes kaktiņa dzejnieks Freiligrats?“ — Markss, gan labi vēlāk, jautā Engelsam. Un tiešām, šis apsikušais liberālis vēlāk tikai meklēja iemeslus apdziedāt sava paša bērniņus, un rakstīja izmocītas patētiskas dzejas: „Urrā! Vācija!“

Bet pirms revolūcijas šie brīvības dziesminieki un to draugi ārkārtīgi niknojās par izkariķējumiem Atā Trollā. 1846. g. rakstītā priekšvārdā Heine pats saka: „Jau

pirmie iespiestie Atas Trollā fragmenti uzbudināja manu raksturvaroņu, manu romiešu žulti, tie apvainoja mani ne vien par literāru, bet arī par sabiedrisku reakciju, jā, pat par svētāko cilvēcības ideju nozaimošanu. Zīmējoties uz manas poēmas estētisko vērtību, es lab-

piāt atzinu, ka viņiem taisnība, un daru to arī tagad; es rakstīju savu poēmu paša patikai un priekam tajā murgainās sapņainības veidā, kāds piemīt romantiskai skolai, kurā es pavadīju savus patīkamākos jaunības gadus un beidzot izpēru savu skolotāju“ (domāts A. Šlē-gels). Tiešām, dzejā visi romantiskās skolas izdomas, iejūtas un iztēles paņēmieni ar simboliskām gleznām un sapņainām alegorijām lietoti rotaļīgas parodijas un karikatūras veidā, lai gan jau arī še daudzās vietās grūti izšķirt, cik tālu sniedzas Heines zobgalība un kur sākas viņa paša patiesā, nekad un nekur īsti neizdeldējamā romantiskā jūsma. „Pēdējais romantiķis“ visu mūžu netiek laukā no nekonsekvences un pretrunām, nespēj atsvabināties no tās skolas, kur „pavadījis savus patīkamākos jaunības gadus“. Nekad nav skaidri nosakāms, vai viņš vairāk izsmej romantisko skolu, vai ironizē par romantiskajām tieksmēm sevī pašā. Niknā cīņa ar „politisko dzeju“ viņu spiež atkal un atkal atvērsties tās pretmetā, romantiskajā sapņainībā, individuālu pārdzīvojumu, mīlas, ilgu un jausmu iejomā ar teiksmu motīviem romances un baladps noskaņā.

„Ziemas pasaka“ Vāczeme (Deutschland, ein Winter-mārchen, 1844) saturā tuvu rada „vasaras nakts sapnim“, Atam Trollaņi, tikai satira še daudz kodīgāka un tvēriens plašāks. Šo poēmu Heine uzrakstīja 1844. gada sākumā, tūliņ pēc atgriešanās no ceļojuma uz Vāciju iepriekšējā gada rudenī. Brauca viņš uz Hamburgu pie mātes. Protams, dzejā pieminētās vietas nav jāsaprot īsta ceļojuma secībā. Heine patvaļīgi virknē apvidus un apstātnes vietas — tēlotie atgadījumi un sastapšanās ir viņa izdomas produkts, tie viņam vajadzīgi tikai, lai pateiktu savus uzskatus, pārdomas, kritiku un pārdzīvojumus sakarā ar tumsonīgās Vācijas apstākļiem. Satira atkal vērsta pret pazīstamo „vēstures skolu“ sabiedriskajā zinātnē un romantisko virzienu dzejā, kas, piekļaudamās prūšu karaļa Fridricha Vilhelma IV tieksmēm, cenšas ne vien izslavināt „teiksmaino, spožo“ Vācijas senatni, bet ari restaurēt to sava laika dzīvē, aicinot palīgā pat veco Sarkanbārdi-Barbarosu. Šī ir vispolitiskākā no visām Heines dzejām, no radikali-politikaniskās dzejas tā tomēr atšķiras ar konkrētu reālismu, neaizklīzdama nekādās abstraktās brīvības vīzijās, bet saukdama notikumus un 0 personas īstā vārdā, graizīdama visu reakcionāro un despotisko ar nesaudzīgu, bieži vien pārāk asu, brīžam pat cinisku un piedauzīgu satiru. Dzejiska veidojuma ziņā „ziemas pasaka“ daudzās vietās apzīmē augstākās virsotnes, kādas sasniedzis „pēdējais romantiķis“. Tīrīdams vācu dzeju no nevarīgajiem senatnes restaurētājiem, viņš patur un izveido tālāk to vērtīgo, kas paglabāts tautas teikās un dziesmās. Labākie liriskie panti, pat veselas nodaļas uzrāda šo tautas dzejas mantojumu, ko viņš, tāpat kā jau jaunības lirikā, saņēmis no Brentano un savas aukles. Folkloristiski romantiskais elements še izceļas spilgtāk kā jebkurā citā Heines sacerējumā. Tā episkā dzejojuma meti pieaužas ar intimas lirikas pilnām vārsmām, kur nemitīgi cauri skan dzejnieka īgnums pret esošo un pastāvošo un neapslāpējamas ilgas pēc nākotnes brīves un plašuma.

Vāczeme pilnā veidā vispirms parādījās Heines Jauno dzeju sējumā, pēc tam atsevišķā izdevumā. Tiklab kop-sējums kā poēma par sevi tūliņ sacēla kājās visu Vācijas cenzuru. 1844. gads vispār bij visstraujākais kaujnie-ciskās publicistikas un revolucionārās dzejas uzplūda posms pirms 1848. g. marta dienām. Aizliedza Arnolda Ruges un Kārļa Marksa izdoto žurnālu „Deutsch-französische Jahrbücher“, kurā arī Heine strādāja līdzi. Pēc tam, kad Ruge, Markss un Bernajs Parīzē bij nodibinājuši radikālo avizi „Vorwärts“, viņus pēc Prūsijas valdības aizrādījuma 1845. g. janvarī izraidīja no Francijas, Jau gadu iepriekš prūšu policijai bij dots rīkojums apcietināt tos un Heini, ja tie parādītos Prūsijas robežās. Par Heini no Parīzes atsūtīts raksturojums: „Heine, rakstnieks, 50 gadu vecs, vidēja auguma, smailu degunu un zodu, noteikta ebreju tipa, izvirtulis, kura saliēktais augums rāda sanīkuma pazīmes“ (Heine, homme de lettres, 50 ans, taille moyenne, nez et menton pointus, type izraélite marqué; c’est un débauché dont le corps affaisé dénote l’epuisement). Tā kā Heinem korektūru labad vajadzēja būt Hamburgā, tad šoreiz viņš ar lielu uzmanību un piesardzību devās turp ar kuģi no Havras.

Jaunās dzejas aizliedza un konfiscēja, tāpēc ka tur esot „pantos izpaustas vispārībai bīstamas zaimu runas par vācu tautas raksturu, Vācijas politiski-socialajām iestādēm un it sevišķi brutāli uzbrukumi svētītai valsts galvas (Staatsoberhauptes) personai“. Prūšu sūtnis Hamburgā fon Hēnleins ziņoja Berlīnes iestādēm: „No šīm dzejām atkal plūst tāds revolucionārs gars un tendence, tās tik naidīgi un nekaunīgi vēršas pret Prūsiju un mūsu cēlo monarchu, ka aizliegums man šķiet nepieciešams, ja jau Hamburgā pašā par to nedomā un stulbi un ar stoicisku vienaldzību pacieš visa augstā un svētā un savas pašu iekārtas nozaimošanu.“ Tāpat aizliedza arī Jauno dzeju otro izdevumu, tikai konfiskācijai bij pavisam niecīgi panākumi: Stetinē notvēra 2 eksemplārus, Hallē 1, Kvedlingburgā 2. Vāczeme arī atsevišķā izdevumā ar daudziem Heines paša svītrojumiem neatrada žēlastību cenzūras acīs. Vesela virkne atzīmētu vietu pēc kārtības uzraugu domām „pietiekoši pierāda, ka pārrunājamais sacerējums satur ne tikai rupjus uzbrukumus tagadējiem apstākļiem un Vācijas stāvoklim vispār, bet arī ļaunprātīgus un zaimojošus norādījumus uz viņa majestāti Prūsijas karali, tāpēc cenzoram vajadzēja to jau aizliegt iespiest, ja viņš būtu ņēmis vērā Bundestaga 1819. g. 20. septembra lēmumu“. Hamburgā grāmata palika neaizliegta, tāpat vēl vienā otrā Vācijas valstiņā. Citās vietās konfiskācijā atkal iznāca pavisam miserabla: Magdeburgā sadzina 2 eksemplārus, Poznaņā 3. Berlīnē nevarēja atrast pat vienu eksemplāru, ko uzrādīt tiesai, un tāpēc aizliegums aiz formāliem iemesliem palika neapstiprināts.

Policijas un cenzūras kari ar Heines rakstiem neapri-mās līdz pašai dzejnieka nāvei. Krājumu Romancero (Romanzero, 1851) viņš pats apzīmē par „manas liriķa slavas trešo pamatbalstu“ un saka, ka ar vislielāko rūpību mēģinājis izdzēst katru vietu, kas varētu likties politiski piedauzīga. Un tomēr krājumu aizliedza. Vēl pēc Heines nāves izdevējam Kampem un rakstu redaktoriem iznāca biežas sadursmes ar policiju. Heines raksti nesakropļotā veidā varēja iznākt tikai vairāk gadu desmitus vēlāk.

1845. gadā Heinem uzbruka tā briesmīgā mugurkaula slimība, kuras dīgļi viņam bij jau iedzimti, kura viņu uz astoņiem gadiem piesaistīja gultai un pēc drausmīgām ciešanām aizvadīja kapā. Sākumā viņš vēl mēģināja ārstēties kādos Spānijas dziedniecības avotos, bet tam nebij nekāda panākuma. Par to viņš rakstīja Kampem:

„Pirmajās nedēļās es jutos mazliet atspirdzis un man sāka jau rasties cerības, bet tad sākās gliemeža gaita. Mani valodas orgāni ir kļuvuši tik kropli, ka es nevaru parunāt, un arī ēst es vairs nevaru kopš četriem mēnešiem, tāpēc ka grūti sagremot un norīt un trūkst garšas. Esmu tik šausmīgi novājējis, mans nabaga vēders nožēlojamā kārtā pazudis, es izskatos kā tāds sažuvis vienacis Hanibals. Bēdīgas pazīmes, bieži ģīboņi, piespiež mani griezties atpakaļ uz Parīzi. Es pavisam neesmu pārbijies, bet gan apņēmīgs kā līdz šim un ar pacilātību panesu to, kas nav grozāms un kas ir tas pats vecais cilvēka liktenis. Mans ieskats tāds, ka neesmu vairs glābjams, bet ka vēl kādu laiciņu, vienu vai visilgākais divus gadus varu novilkt drūmā agonijā. Bet gar to man nav daļas, par to lai rūpējas mūžīgie dievi, kas man neko nevar pārmest un kuru lietu es še zemes virsū ar drosmi un mīlu esmu aizstāvējis. Laimīgā apziņa, ka esmu nodzīvojis skaistu dzīvi, pilda manu dvēseli pat šajā visbēdīgākajā laikā, cerams, ka tā pavadīs mani arī pēdējās stundās līdz pašam baltajam bezdibenim.“

Ap to pašu laiku Heine uzrakstīja arī savu testamentu, kurā žēlojās, ka pametot savu sievu pavisam neapgādātu. Novēlēja apglabāt tik vienkārši kā kuru katru nabaga vīru Monmartras kapsētas katoļu daļā, lai viņa sievu, ticīgu katolieti, varētu aprakt viņam blakus. Tomēr nāve nepienāca tik drīzi, astoņus gadus Heinem nācās pavadīt neaprakstāmās mokās, tomēr tās nespēja pārmākt viņa gara enerģiju, ne apturēt dzejiskās fantāzijas lidojumus. Krampju un sāpju starpbrīžos viņš rakstīja krāšņas, formas pilnībā neaizsniedzamas dzejas, daudzas no tām pieder visskaistākajām, kas vispār atrodamas vācu lirikā. Arī savu veco cīņas sparu Heine nezaudēja līdz pēdējai stundai. Sev viņš vēlējās tikpat maz saudzības, cik maz saudzēja citus. Dažs labs pretinieks dabūja pārliecināties, ka satiras bultas, ko mirstošais Heine raidīja no sava „gultas kapa“, tikpat asas un trāpīgas kā viņa spēka gados.

Jāpiemin tomēr radikālā pārgrozība, ko Heines personība piedzīvoja šajos „gultas kapa“ gados. Reliģijas jautājumā viņš allaž bij brīvdomātājs, tiklab ebreju, kā kristīgās ticības dogmas viņam palika svešas. Tomēr par īstu ateistu un neticīgu viņu varēja saukt tikai tie, kas nespēja pilnīgi iedziļināties šajā pretrunu pilnajā cilvēka psichē, kur skaidrais saprāts allaž atradās karā ar jūtu dzīvi un instinktiem. Nebeidzamu pretrunu pilnas viņa domas un spriedumi par reliģijas un mūžības problēmām. Neapvaldāmais un ciniskais ticības zobotājs pats tomēr reizēm ticēja nemirstībai un domāja, ka pēc nāves viņš tomēr varēšot allaž būt savas sievas tuvumā un vadīt tās dzīvi. Slimības gultā viņam radās arī liela cieņa pret bībeli. Un atkal, ar visu pietistisko noskaņojumu, viņš nevarēja aizmirst vecu veco ironiju, domādams par to, kas tad īsti viņu sagaida viņpasaulē. Uz kāda drauga jautājumu par to, viņš atbildēja parastā garā: „„Nebēdājiet! Dievs man piedos, tas jau ir viņa amats.“ — Soyez tranquille! Dieu me pardonnera, c’est son métier.“

Vācu šovinistiskie literaturvēsturnieki no pagājušā gadsimta vidus līdz pašam pēdējam laikam apgalvojuši vienā mutē, ka visas Heines runas par patriotismu un tēvzemes mīlu bijušas liekulība un meli, ka dzimtenes jūtas šim pasaules klaidonim palikušas pilnīgi svešas. Viens no fašistiskās rāšu teorijas priekštečiem, Ādolfs Bartelss, savā vācu literatūras vēsturē sakopojis itin visu, ko Heines ienaidnieki šajā ziņā teikuši par viņu. Un tomēr šis lielais reakcionārās despotiskās Vācijas nīdējs turēja savu tēviju dziļi sirdī ieslēgtu un nevienu acumirkli nevarēja izlaist no prāta. Tikai pāra gadus pirms nāves viņš, cerēdams arī, ka vācu ārsti varētu viņu vēl glābt, mēģināja nodrošināt sev policijas netraucētu atgriešanos Vācijā. Ar tādu nolūku Heine griezās pie Aleksandra fon Humbolta, kas viņam jau vairākkārt bij izpalīdzējis, lai tas izgādātu karaļa atļauju. Humbolts atbildēja: „Es esmu silti nopūlējies un nevaru sev it neko pārmest, tomēr man nav laimējies. Noraidījums bij pat tik noteikts, ka man Jūsu personīga miera labad jālūdz Jūs nespert kāju uz prūšu zemes. Man šķiet, pienākums pret Jums prasa tik vaļsirdīgi rakstīt, kā tas rakstniekiem savā starpā pienākas.“

Heini paglabāja Parīzes vienkāršo ļaužu Monmartra kapsētā, kur aprakti tik daudzi tēvijas bēgli un izraidītie. Viņu pavadīja ap simts cilvēku, no tiem četras piektdaļas bij vācieši. Dzīvnieciskais naids pret Heini aizskartajiem tumsonīgajiem vāciešiem pat simts gados pēc dzejnieka nāves vēl nebij norimies. Nevienā vācu pilsētā neatļāva viņam uzcelt pieminekli. Bronzā izlieto Heines aku nācās aizvest un uzstādīt Amerikā, bet arī tur atradās ietrakoti šovinisti, kas to sakropļoja. Fašistiskie barbari pirmajā dienā sadedzināja sārtā Heines rakstus. Bet viņa dzejas dārgumi nekādām ugunīm nav izdedzināmi ne no pasaules literatūras vēstures, ne no cilvēces kultūras labākā mantojuma.

Visas pasaules tautas Heines dzejas labāko daļu pievienojušas savas pašas literatūras vērtīgākajiem sasniegumiem. Latviešu padomju literatūra saņem Heines darbu izlasi divos sējumos 150 gadus pēc dzejnieka dzimšanas. Par Heines mākslas vērtību un nozīmi arī mūsu laikam nav vairs lieki jārunā. Bet vēl jāpiemin tās un paša dzejnieka personības attālā un, varbūt, netiešā politiskā saskare ar šiem laikiem, kas vēl vairāk paceļ viņu vērtību un nozīmi.

Heines personību veidoja laikmets un apstākļi. Pretrunas, kas tajā atrodamas — straujais revolucionarisms un kompromisnieka manevri, irreliģiozitate un pietisms, līdzcietība apspiestajiem un tumšo masu nicināšana, karošana par tautas tiesībām un aristokrātiskā individuālistā savrupais lepnums, absolūtas neatkarības dziņa un visa mūža atkarība no dāvanām un subsīdijām, reālistiski gaišā dzīves atziņa un romantiskās sapņainības tieksmes dzejā — viss tas radies zem laikmeta spaida, Napoleona okupācijas, atsvabināšanās karu un sekojošās prūsiskas despotijas apstākļos, vācu abstraktās filozofijas un franču socialidejisko strāvu krustoti sarežģītā ietekmē.

Protestanta un noliedzēja gars Heinem jau no bērnības ieaudzis, vērojot ebreju tautas beztiesību stāvokli un pašam jaunībā ik solī samanot citu nicinājumu pret šo tautību. No turienes tās rūgtās padibenes, kas samanāmas cauri Heines vissaldākai dzejas dzirai. Ideoloģiskās ietekmes ziņā vismazāk pēdu tajā šķiet atstājusi Hegeļa filozofija.

Despotijas vajadzībām pakārtotās vācu vēstures un politikas teorijas, tāpat kā visa romantiskā virziena ideoloģija, tendence un izpausmes veidi audzēja Heinem tikai asas opozicijas tieksmes. Vienīgi Francijā viņš atrada, vismaz domājas atradis īsto, cilvēka un dzejnieka cienīgo pasauli. Kā visur un vienmēr, arī še viņa iedomas un ilūzijas asi sadūrās ar dzīves īstenību, bet kaut kā viņš instinktivi dzinās tikt pāri arī šai pretrunai, nespēdams vai tīši izvairīdamies līdz galam un konsekventi izprast konkrētos apstākļus un negribot vai pa daļai arī apzinīgi paļaudamies dzejiskas idealizacijas jūsmai. Tā bij vienīgā iespēja nepazaudēt arī šo jauno teoriju un līdz ar to pēdējo pamatu zem kājām.

Uz Franciju Heine devās pilns jauku atmiņu par Napoleona sagādātajām brīvībām viņa tautai un Reinbunda konstitucionālo iekārtu, kas pretī Vācijas, it sevišķi Prūsijas feodālajai tirānijai viņam šķita kā visaugstākā politiskā ideālā piepildījums. Francija viņu neatvairāmi vilināja ar savu slaveno revolucionāro pagātni, ar brīvības, vienlīdzības un brālības deklarācijām, kas Vācijas pilsoni vēl vienmēr reibināja kā nemirstīga leģenda. Jūlija revolūcija Heinem izlikās kā jauns pakāpiens tajā pašā toreiz aizsāktā brīvības ceļā, no kura tagad novākti uzkrājušies pakrišņi.

Tomēr ideālistiskā skurba tā neaizmigloja Heines gaišo skatienu, lai tas neaptvertu arī to, kas notikās Francijas īstenībā. Jau 1830. gadā viņš redzēja pa Parīzes ielām ejot milzīgas badacietēju kolonas. Un nākamajā gadā — 40.000 Lionas zīdavērpēju, kas ar 18 su dienas izpeļņas baroja 10.000 pusdarba meistaru un 800 fabrikantu, sacēlās dumpī ar melnu karogu, kam uzraksts: „Strādājot dzīvot vai cīņā mirt!“ Mietpilsoņi gan atviegloti atvilka elpu, kad sacelšanās bij noslīcināta asinīs un kad to varēja izskaidrot tikai kā strādnieku un fabrikantu savstarpēju sadursmi, bet ne kā notikumu, kas atkal varētu draudēt ar republikānisku apvērsumu un pastāvošās ekspluatācijas iekārtas satricinājumu. Gan neskaidri un miglaini, Heine tomēr nojauda, ka šādiem notikumiem kaut kur ir dziļāki cēloņi ekonomiskās un sociālās dzīves vispārējā satversmē, kas izaudzē divus nesamierināmus un neizlīdzināmus pretspēkus. Viņš aplūkoja biržas ēku, kas „celta viscēlākā grieķu stilā un kalpo visnecienīgākajiem valsts vērtspapīru spekulantu veikaliem“. Viņš saprata, ka proletariāts ir „visspēcīgākā zemākā šķira“, redzēja, ka „tajās milzīgajās darbnīcās, kur apstrādā metālus, puskaili spītīgi tēli dzied, ar lielajiem dzelzs āmuriem uz dārdošām laktām takti sizdami“, bet dziesma liekas pašā ellē sadzejota, tās refrenā bij jaušams vismežonīgākais satraukums. Arī to viņš novēroja, ka Robespjera runas, Marata pamfleti, Kabē revolūcijas vēsture un Babefa mācības, „raksti, kas smaršo ar asinīm“, tur staigāja no rokas rokā.

Protams, tie bij tikai inteliģenta esteta un ekskursanta vērojumi. Viņu pievilka šis briestošais masu spēks, varbūt pat tā „asiņu smarša“, bet pats viņš tomēr palika tāls un galīgi svešs tam „vismežonīgākajam satraukumam“, ko īstā vārdā saukt vēl neprata. Tas arī pilnīgi dabiski: tajā kapitālisma attīstības posmā proletariāts pats vēl tikko sāka mosties, neapzinājās vēl savu vēsturisko lomu un neredzēja īsto ceļu laukā no verdzības un bada. Viņa atsvabināšanās kustība bij tīri stichijiska, neorganizētu dumpju veidā, bieži vien ar mašīnu postīšanu un citām „mežonībām“, kas tik pretīgas šim smalkjūtīgajam dzejniekam.

Ekonomiskās un politiskās dzīves izpratni un ideālus Heine sākumā smēlās franču utopiskajā sociālismā. Iepazinās ar Lerū, Prudona un Furjē teorijām, bet it sevišķi nodziļinājās Sen-Simona mācībās. Itin kā ceļu taustīdams uz zinātnisko sociālismu, sensimonisms tomēr maz vērības piegrieza konkrētiem dzīves ikdienas jautājumiem un valsts politiskās iekārtas formām. Nekādu varmācīgu grozījumu, nekādu revolūciju sensimonisms neatzina. Heine bij pilnīgi šī apolitiskā ideālistiskā utopisma varā. Savam nākamajam svainim viņš rakstīja: „Man patīkami, ka manas māsas nākamais vīrs nav nekāds revolucionārs. Es arī to atzīstu par ļoti dabisku, ka vīrs, kas ā son aise ir laimīgs līgavainis, nevēlas pastāvošo formu sagraušanu un rūpējas par savu un Eiropas mieru. Mani pašu gan pārvalda citādas attiecības, un bez tam es sajutos mazdrusciņ savādi noskaņots, ja nejausi izlasu avizē, ka uz Londonas ielām daži cilvēki nosaluši un uz Neapoles ielām daži nomiruši badā.“ Tās citādas attiecības un savāda noskaņa acīm redzami tādas, ka Heines mietpilsoniskajam svainim gar tiem, kas mirst uz ielām salā un badā, nebij it nekādas daļas, bet sensimonistiski noskaņotais dzejnieks, nejauši par to avizē izlasījis, dziļi juta tiem līdzi un niknojās par Anglijas un Itālijas karaļu un abu zemju kapitālistu nehumanismu un cietsirdību.

Heine pats apliecina: „Es īsteni interesējos tikai par reliģiskajām idejām (sensimonisma mācībā), kuras tikai jāizpauž, lai tās agrāk vai vēlāk ieviestos dzīvē.“ Lielā utopista domas par visu saimnieciskās un sociālās iekārtas laikmetu vēsturiski progresivo gaitu, par privātīpašuma lomu un rūpniecības attīstības likumiem viņu interesēja daudz mazākā mērā. Visiem šiem un arī tieši politikas jautājumiem Heine tuvāk pievērsās vēlāk, Kārļa Marksa ietekmē. 1843. gadā Parīzē apmeties, Markss tuvu sadraudzējās ar toreizējās Vācijas lielāko dzejnieku, kura nemiera garu un mākslas talantu sen jau prata pareizi novērtēt. Visās savās nemitīgās klizmās Heine allaž atbalstu un mierinājumu atrada Marksa ģimenē Tas patlaban bij nodevies Franču lielās buržuāziskās revolūcijas vēstures pētījumiem, sarunās ar viņu Heine paplašināja savu redzes loku un padziļināja sociālo problēmu zinātnisko izpratni, kas sniedza jaunus asākus ieročus literārai cīņai arī ar vācu sīkburžuaziskajiem radikāļiem. Markss ļoti labi redzēja arī Heines rakstura vājības un pretrunīgo pasaules uzskatu, bet tikpat labi saprata arī to, kāpēc tajā laikā šis dzejnieks nevarēja būt citāds un ka ar visām kļūdām un vājībām viņš tomēr veica nenovērtējami svarīgu darbu apspiesto šķiru atsvabināšanas labā.

Heines labākās sociālās dzejas nepārprotami radušās

Marksa tiešā iespaidā un dziļākas vēstures un laikmeta parādību izpratnē. Kapitālisms mašīnu industrijas pirmajā straujajā attīstības posmā bij mežonīgi plēsonīgs. Fabrikantu bagātība auga no izsūkto proletariāta masu asins sviedriem. Visās Eiropas rūpniecības zemēs atsevišķi badā mirstošo strādnieku pulki svieda darbu pie malas un neprātīgā izmisušā cīņā metās pret savu izsūcēju un tā kalpināšanas ieročiem. 1844. gada jūnijā sacēlās audēju sādžas Pētersvaldava un Langenbilava Silezijā, ar algas nosišanu un darba normas paaugstināšanu nodzītas galējā postā un izmisumā. Strādnieki prasīja uzlabot darba apstākļus un paaugstināt izpeļņu tā, lai paši un viņu dzimtas vismaz paēst varētu. Visrijīgākais no uzņēmējiem, fabrikants Cvancigers, ieteica ēst taču zāli, ja maizes iznākot par maz. Tāda cinisma satrakoti, audēji nodedzināja sava fabrikanta māju, izpostīja arī citu ekspluatatoru mītnes, sadauzīja mašīnas, kuras atņēma darbu cilvēku rokām, sagrāva noliktavas un gatavos ražojumus izmeta pa laukiem un ceļiem. Protams, ka valdības karaspēks šo dumpi apspieda visnežēlīgākā kārtā. Silezijas notikumi satrauca visu zemju buržuāziju un tāpat arī proletariātu. Īsredzīgie sīkbur-žuaziskie inteliģenti, kā Marksa nesenējs līdzdarbinieks Ruge, nosodīja šādus ekscesus, kas varot tikai aizkavēt mierīgo politisko attīstību. Vienīgi zinātniskā sociālismā pionieri ar Marksu priekšgalā saprata arī šādu izolētu dumpju milzīgo nozīmi, redzēdami tur tumšo' pa vergo to masu apziņas pamodas pazīmes un pirmo soli uz visu zemju apvienotā proletariāta organizētas šķiras cīņas sākuma pusi. Arī jau krievu lielais demokrātiskais revolucionārs, emigrants Hercens bij daudz tālredzīgāks nekā vācu radikālie publicisti un novērtēja Silezijas dumpi tuvu līdzīgi Marksam. Audēju sacelšanās plaši atbalsojās arī vācu literatūrā. Visjaunākā no šīm atbalsīm ir jaunības gados spēcīgā naturālista Gerharta Hauptmaņa drama Audēji. Neviens no toreizējiem dzejniekiem nav uzrakstījis neko līdzīgu Heines satricinošajam dzejolim SŪezijas audēji. Saturā tas atdarina Silezijas audēju ienaida, atriebes un iznīcināšanas svelmes pilno dumpja himnu pret cvancigeriem un tiem līdzīgiem asinssūcējiem. Izpausmē tā veidota ar spēcīgiem lielā dzejnieka poētikas līdzekļiem, tāpēc pieskaitāma vācu revolucionārās politiskās dzejas visaugstākajiem sasniegumiem. Heines dzejā ir arī kaut kas, kā trūkst masu naida un atriebes paudējai dziesmai. Tur noslēgumā pateikts, ka šī brīža dumpība nenozīmē tikai izrēķināšanos ar tiešiem apspiedējiem un izsūcējiem, bet sagrāves sākumu visai vecajai vergu Vācijai ar tās varmāku karali. Tādas plašākas strādnieku kustības perspektīvas pavisam trūka pārējiem audēju dumpja apdzejotājiem. Komunistu manifests, šī proletariāta cīņas principu deklarācija, parādījās tikai 1848. gada revolūcijas priekšvakarā, bet jau četrus gadus agrāk tā briestošais saturs paša Marksa interpretācijā bij palīdzējis Heinem tikt tuvāk strādnieku kustības vēsturiskai izpratnei.

Pavisam klāt tai tikt viņš tomēr nespēja, būtu pilnīgi nepareizi nosaukt Heini par komunistisku vai pat sociālistisku dzejnieku. Proletariāta cīņu līdz galam izprast un aptvert marksisma izpētes un atziņu gaismā viņš savā mūžā neiespēja. Visumā dzejnieka un romantiķa personībai tomēr bij tuvākas sensimonisma ideālistiskās sociālās un politiskās doktrinas reliģijas un dailqs applīvuro-jumā, kur liriķa fantāzijai palika plašs izplatījums rotaļīgiem lidojumiem. Tas it sevišķi redzams viņa prātojumos par angļu čartismu, salīdzinājumā ar franču komunismu. Čartisms bij tā laikā visplašākā un iespaidīgākā strādnieku kustība, ko arī Markss un Engelss augsti vērtēja. Ļeņins norāda, ka tā bij „pirmā plašā, tiešām masveidīgā, politiski noformētā, proletariski-revo-lucionarā kustība“.1 Staļins saka: „Čartisms piepildīja

i

B. H. JI e h h h, CoHHiienHH, XIV sej., 249. lpp.

savu lielo vēsturisko lomu un pamudināja vienu valdošo šķiru daļu dažā ziņā piekāpties, pielaist dažas reformas, lai izvairītos no lieliem satricinājumiem.“[2] Čartistiem vēl nebij skaidra ieskata par proletariāta atsvabināšanu no kapitālistiskās ekspluatācijas, viņi cerēja, ka, iekarojuši proletariātam parlamenta vēlēšanu tiesības, varēs pārgrozīt arī pašu kapitālistisko iekārtu. Valdība nikni cīnījās pret čartisma kustību un asiņaini apspieda strādnieku demonstrācijās. No 30-to gadu sākuma līdz 40-to gadu beigām pastāvējusi, kustība pamazām izbeidzās.

Kā katras netaisnības un izsūkšanas ienaidnieks, Heine ļoti simpatizēja angļu proletariāta atsvabināšanās mēģinājumiem, bet viņa „daiļo dvēseli“ atbaidīja skarbais veids, kādā nenovēršami izpaudās šī masu trauksmes un valdošās varas sadursme. Viņš atkārtoja, ka satricināto Anglijas iekārtu varētu glābt vienīgi sociālās idejas, bet „visos angļu rūpniecības uzņēmumos nevar atrast nevienu vienīgu lielu ideju, tur nav nekā vairāk kā tikai tvaika mašīnas un bads“. Politisko ideju, kas bij čartismā, Heine neatzina par ideju, tāpēc ka tā uzstādīja konkrētu praktisku mērķi. Ar griezīgu drūmu ironiju viņš runāja par despotisko režimu angļu armijā, kur zaldāta muguru vienmēr apdraudēja pieczarainā kņuta, „kaķis ar piecām astēm“ (the cat of nine tails), un kā pastāvošai iekārtai bīstamu simptomu skaitīja tos piecdesmit Tauerā ieslodzītos zaldātus, kas bij liegušies šaut uz strādniekiem. Čartisma varoņu apvienošanos ar strādnieku masām Heine uzskatīja par tālaika ievērojamāko parādību un pareģoja, ka, satricinādams privātīpašuma „ideju“, sava laika sabiedrības pamatu, — čartisms var novest pie tāda sociālā apvērsuma, pret kuru franču revolūcija izskatīsies ļoti rāma un pieklājīga. Čartisti savas terorisma tieksmes paslēpjot aiz legālām formām, kamēr franču komunisti atklāti runājot par īpašuma iznīcinā-sanu. Kad ar viņu „virsaišiem“ (Häuptlinge) diskutējot, viņi liedzoties un apgalvojot, ka šo īpašumu tikai pārvietošot uz plašākas bāzes. „Tu mīļā debess, es baidos, ka aiz šādu organizatoru dedzības īpašums pavisam sarauksies un galā nepaliks vairāk pāri kā tikai tā platā baze.“ Heine pazobojās arī par to, ka franču ministru Gizo maz atbalstot buržuāzijā, kuras īpašumu tas čakli apsargājot, tam esot mazāk piekritēju nekā komunistu vadoņiem, jo „tos, kas sargā mūsu pašu mantu, mīl daudz mazāk, nekā tos, kas mums apsola svešu mantu“.

Lai gan savā Vāczemē un citur Heine dzēlīgi runā par dīkajiem resnajiem vēderiem, kas aprij to, ko čaklas rokas sastrādājušas, un savā „jaunajā, labākajā dziesmā“ sludina ierīkot paradizi šepat zemes virsū — Marksa sociālā mācība viņam pašos pamatos palikusi sveša. Līdz proletariāta kustības īstajiem cēloņiem un mērķiem, līdz strādnieku šķiras vēsturiskajiem uzdevumiem viņš nav iespējis aizdomāties. Izpratnē un garā Heine palicis svešs savam lielajam draugam un skolotājam. Viņa sociālo un politisko apvārsni vislabāk raksturo šādas, vēl 1855. gadā, īsi pirms nāves rakstītās rindas:

„Ar šausmām un drebuļiem es domāju par to laiku, kad komunisti, šie drūmie fanātiķi, tiks pie varas. Ar savām rupjajām rokām viņi nesaudzīgi sadauzīs visas dailes marmora statujas, tik dārgas manai sirdij. Viņi sadragās visas tās fantastiskās mākslas rotaļlietiņas, kas dzejniekam tik mīļas. Viņi izcirtīs manas oleandru birzis un sāks tur kartupeļus stādīt. Lilijas, kas nenodarbojas ar vērpšanu un ne ar kādu darbu un tomēr bij apģērbtas tik krāšņi kā ķēniņš Zalamans visā savā godībā, izraus no sabiedrības zemes, ja tikai tās nevēlēsies ņemt ratiņu rokās. Rozes, šīs lakstīgalu bezdarbīgās līgavas, ķers tāds pats liktenis. Lakstīgalas, šīs nederīgās dziedones, padzīs. Un — ak! no manas „Dziesmu grāmatas“ pārtikas preču tirgotāji iztaisīs tītoļus un bērs tajos kafiju

un šņaucamo tabaku nākotnes vecām sievām. Ak! es paredzu visu to, un neizteicamas skumjas pārņem mani, kad domāju par bojā eju, ar ko uzvarētājs proletariāts apdraud manas dzejas, kas aizies kapā kopā ar visu veco romantisko pasauli.“

Bet nav nevienas idejas un nevienas doktrinas, ko šis pretrunu pilnais dzejnieks nebūtu pats atkal noliedzis vai apgāzis. Tāpat arī savas bailes no proletariāta revolūcijas, savas „šausmas un drebuļus“ un savu „paredzējumu“ par it kā sagaidāmiem barbariskajiem komunisma posta darbiem:

„Lai viņa tiek sadragāta, šī vecā pasaule, kur nevainība gāja bojā, kur pašlabums plētās tik plaši, kur cilvēks izmantoja cilvēku! Lai tiek viņi līdz pamatiem sagrauti, šie izbalsinātie kapi, kur valdīja meli un kliedzoša patvarība! Un svētīts lai ir tas piparbodnieks, kas reiz no manām dzejām taisīs tītoļus, kur iebērt kafiju vai tabaku nabaga vientiesīgām vecām sievām, kurām mūsu tagadējā vecajā pasaulē no tādām ērtībām vajag atteikties.“

Līdzās šādai pašatzīšanai Heine noteikti apliecināja savu pārliecību zinātniskā sociālismā nākamai uzvarai. Allaž viņš lepojās ar to, ka pirmais uzrādījis vācu revolūcijas attīstības izaugumu no vācu filozofijas. Apbrīnoja no Hegeļa skolas izaugušos vācu komunistu vadoņus kā lielākos loģiķus un kā „Vācijas spējīgākās galvas un enerģiskākos raksturus“. Ar īstu regoņa skatienu nākotnē vērdamies, viņš ar nesatricināmu pārliecību pravietoja: „Šie revolūcijas doktori, Kārlis Markss un Fridrichs Engelss, un viņu mācekļi bez līdzcietības ir tie vienīgie vīri Vācijā, kam iekšā ir dzīvība, un tiem pieder nākotne.“

Buržuāziskā Latvija nepazina Heinrichu Heini. Tas gan izklausās pavisam aplam, ja iedomā, ka viņš taču ir latviski visvairāk tulkotais vācu dzejnieks, daudziem viņa dzejoļiem radušies pat desmit atdzejotāju. Visi mūsu

(> — H. Heine — Izlase 1 labākie dzejnieki vairāk vai mazāk strādājuši pie Heines latviskojumiem. Varēs iebilst, ka buržuāziskajai Latvijai bijis pazīstams ne vien Heine, bet viņa pati izvirzījusi savu Heini, vāciskā pārlabotu izdevumu. Jo tautiskā epigonisma laikā valodnieku Mīlenbachu tā bij aizgrābuši Pavasaru Jāņa dzejoļi, ka viņš nevarēja noturēties neizsaucies: „Lūk, latviešu Heine bez Heines kļūdām!“ Bet tā, ko latviešu publika tos laikus pazina, bij tikai viena sīka, niecīga daļiņa no Heines, varētu gandrīz teikt, viena kripatiņa no Heines lielā talanta un tā mazsvarīgākā nodaļa viņa milzīgajā darbā. Latviešu dziesminiekus interesēja tikai Heines mīlas dzejiņas, reizēm gan brīnumskaistas, bet bieži vien pārāk sentimentālās, reizēm arī gaužām saldenas un pat salkanas. Heines personības otrā puse — viņa filozofiskais humors, smeldzošā ironija, dzēlīgā politiskā satira pamfletā, karikatūrā, parodijā, tad komiskā alegorijā veidotā episkā dzeja palikusi pilnīgi neievērota — ja atskaita dažus Raiņa tulkojumus. Heines prozai tiklab kā neviens nav pieskāries, publicists, literatūras un filozofijas vēsturnieks Heine buržuāziskai Latvijai nav eksistējis. Bet taisni proza ir tā, kur Heine tiek īsti redzams pilnā augumā — ne vien vairs kā jūsmu liriķis, bet arī kā nepārspējami asprātīgs un savdabīgs, lai arī bieži vien pretrunīgs un paradoksāls domātājs un revolucionārs politisks cīnītājs.

Pavisam veltas bijušas Heines „šausmas un drebuļi“: komunisti Padomju Savienībā no viņa dzejām netaisa tītoļus kafijai un šņaucamam tabakam. Gluži otrādi. Heines kopotos rakstos viņi prot atšķirot nost tos naivos pareģojumus un visu pretrunīgo, kam tagad nozīme vairs tikai kā materiālam dzejnieka svārstīgās personības raksturojumiem, un paturēt tiklab lielā dzejnieka skaisto jūsmu liriku, kā neaprimstošā despotijas ienaidnieka un brīvības karotāja satīrisko politisko cīņas dzeju un kaujiniecisko prozu. Heine vairs nepieder vācu tautai vien un tās literatūrai, bet visai kultūras pasaulei. Visu

mūžu nerimstīgi meklēdams, kļūdīdamies un maldīdamies, viņš ar ģeniālu instinktu ir nonācis pat līdz to lielo atziņu jomai, pār kuru patlaban kā sāka iedegties zinātniskā sociālismā un vēsturiskā materiālisma filozofijas dibinātāju kvēlā spuldze. Taisni vai pravietiskā gaišredzībā Heine jau pirms vairāk kā simts gadiem saskatījis tos nāvīgos draudus pasaules civilizācijai, ko audzēja feodālā despotija Vācijā, prūsiskais militārisms un vācu tautas stulbums. Heine ir pirmais un lielākais vārda mākslinieks, kas jau toreiz metās cīņā pret augošo vandaļu un barbaru sugu, kuras satrieksme simts gadus vēlāk Padomju tautām prasīja tik milzīgus asiņainus upurus. Tāpēc Heines dzeja vēl šodien skan kā agra cīruļa dziesma tālā brīvības rītausmā.

Andrejs Upīts.

LIRISKAS DZIESMAS

Šis ir tas vecais teiksmu mežs!

Kā liepas te smaršo saldi!

Un mēnesnīcā brīnišķā Tin prātus burvju maldi.

Es gāju, gāju klaiņādams,

Plūst skaņas no debesīm zilgām:

Tā lakstīgala, viņa dzied Par mīlu un mīlas ilgām.

Par mīlu un mīlas ilgām tā dzied, Par smiēkliem un asarām gaužām,

Tā gavilē sēri, tā priecīgi raud,

Ceļ sapņus, kas sen likās snaužam.

Es gāju, gāju klaiņādams,

Te paceļu acis un raugu:

Man priekšā klajumā stalta pils Ar torņiem, kas debesīs auga.

Tai aizvērti logi, viss kluss un baigs, Jūt sēras visos stūros;

Vai pati klusā nāve te mīt Šais pamestajos mūros.

Pie vārtiem guļ sfinga — kā divdabe, Pus šausmu, pus kārību balva;

Stāvs lauvas viņai un ķetnas tāpat,

Bet sievietes krūtis un galva.

Visdaiļā sieva! Skats marmorā Pilns nevaldāmu gaidu;

Bet mēmās lūpas puspievērtas Smīn apsološu smaidu.

Un lakstīgala, cik jauki tā dzied! —

Kā valdīt man sirdi kvēlu —

Kad cēlo vaigu es skūpstīju,

Tad glābties jau bija par vēlu.

Jo piepeši atmodās marmora tēls, Mēms akmens elsoja žēli —

Kā slāpēs tvīkusi dzēra tā Nu manu skūpstu kvēli.

Vai visu dvašu man izdzēra —

Sev alkatno kaislību tiesu,

Līdz beidzot, saldkāri apskāvusies,

Ar ķetnām man plosīja miesu.

Šīs brīnišķās mokas un tīkamais posts! Šīs sāpes un līgsme bez mēra!

Tai mirklī, kad lūpas mums sastapās Un miesu man plēsoņa tvēra.

Dzied lakstīgala: „Ai, sfinga, tu!

Ai, mīla! kam ļauji šo maldu,

Ka nāves mokas tu kopā jauc Ar svētlaimību saldu?

Ai, daiļā sfinga! Jel atmini tu Šo mīklu brīnišķīgo!

Man domas jau gadu tūkstošiem Ap viņu veltīgi līgo.“

R. Egle.

Reiz sapņoju par mīlu kaislīgu,

Par mirtēm, rezedām un matu cirtām, Par saldām lūpām, runām rūgti tvirtām, Par drūmu dziesmu drūmo meldiju.

Sen sapnis izgaisis un izbalējis,

Sen izgaisis mans mīļais sapņu tēls!

Tik vien man atlicies, ko ciešot kvēls Es kādreiz dziesmu skaņās maigās lējis.

Ak, dziesma bārā! Gaisti arī tu,

Pie sapņu tēla trauc, ko zaudēj’s jūtu, No manis sveicini, ja rodams būtu — Nes gaisa ēnai gaisa nopūtu.

R. Egle.

*

Rītos celdamies es minu:

Vai gan mīļā šodien nāks?

Slīgdams vakarā jau zinu —

Atkal neatnāks.

Naikts bez miega, — skumju jaudā Turu nomodu;

Sasapņojies tā kā snaudā Dienu klejoju.

R. Egle.

Es klejoju koku ēnā Ar savām skumjām viens; Un sensenais sapnis lēnām Risa sirdī kā pavediens.

Kas mācīja jums šo dziesmu, Jūs, gaisa lidoņi?

Jel rimstiet, tā sāpju liesmu Man saceļ tik aukaini.

„Te garām reiz zeltene gāja Ar jaukākām trallarām,

Ko viņa tur skandināja,

Mēs putni to uzķērām.“

Jums nevajag vairs man dziedāt Šo dziesmu tik viltīgu;

Jūs gribat man skumjas kliedēt, Bet es jums neticu.

R. Egle.

*

Liec, mīļā, uz sirds savu rociņu man Un paklausies, kas tur klauvē un skan: Tur amatnieks negantīgs piemājo,

Bez apstājas zārku man gatavo.

Viņš klauvē un sit tur bez atpūtas. Sen nav man ne miega, ne atdusas.

Jel pasteidziet, meistar, pasteidziet,

Lai drīzi uz dusu es varētu iet.

Fr. Adamovičs.

Manu sāpju aijas skaistās, Mana miera kapenes!

Pilsēta, kas mani saista, — Paliec sveika! — saucu es.

Paliec sveiks, tu slieksnis svētais, Kam tu, mīļā, pieskaries!

Sveika, vieta izredzētā,

Pirmoreiz kur tikāmies.

Kaut es nesaticis tevi,

Burvīgā sirds valdiniec!

Postā negrūstu tad sevi,

Nebūtu pilns sāpēm liets.

Tavu sirdi netīkoju,

Mīlestību nelūdzu,

Tikai dzīvot iekāroju Kluss un rāms, kur dzīvo tu.

Bet tu mani projām dzini, Skarbus vārdus runājot,

Sāpes prātus novārdzina,

Liek man sirdij asiņot.

Miesā, garā salauzts tapu,

Prom ar spieķi klīdīšu,

Kamēr tālā, vēsā kapā Gurdo galvu nolikšu.

E. Zālīte.

*

Gaidi, gaidi, jūrniek, straujais! Drīz tev ostā sekošu —

Es nu divas pametīšu,

Mīļāko un Eiropu.

Asins, šļāc no manām krūtīm, Asins, steidz no acīm līt,

Lai ar asinīm es varu Savas sāpes uzrakstīt!

Mīļā, teic, kam tieši šodien Vairies manu asiņu?

Manu sirdi asiņojam Gadiem redzēji tak tu?

Vai tu zini veco teiku Par to čūsku Ēdenē,

Sencim ābolu kas deva,

Viņu grūda nelaimē?

Ābols vainīgs visā postā! Nāve nāk no Ēdenes,

Eriss nesa Trojai liesmas^1 — Nāvi tu un liesmas nes!

E. Zālīte.

*

Kalni, pilis raugās lejup Reinā, kas kā spoguls spīd, Kuģītis ar vieglu vēju Mirdzēdams pa viļņiem slīd.

Raugos kluss, kā jaukā spēlē Zelta viļņi ceļas, ris.

Krūtīs pamostas tā kvēle,

Ko es dziļi glabājis.

Aicinot un mājot mīļi,

Vilina mūs upes zaigs,

Bet es zinu: virsma zvīļo,

Dzīlē — nāve, tumšums baigs.

Sirdī viltus, smaidi vaigā, Upe, — mīļās attēls tu!

Arī viņa māj tik maigi,

Rāda smaidu mīlīgu.

Sākumā es izsamisu,

Likās — nespēšu nekā; Tomēr esmu nesis visu, — Tikai nejautājiet, kā?

R. Egle.

*

Es gribētu rozēm un cipresēm Un zelta vizuļu vītenēm Kā šķirstu šo grāmatu izgreznot Un savas dziesmas tur iezārkot.

Kaut mīlu varētu guldīt tām līdz!

Pie mīlas kapa miera puķīte stīdz,

Te uzziedēs tā, un te viņu raus, —

Man plauks tā tik tad, kad kaps mani skaus.

Te ir nu tās dziesmas, kas kādreiz sen Tik strauji kā lava, ko Etna dzen,

No pašiem sirds dziļumiem raisījās, Apkārt spožas dzirksteles kaisīja.

Nu gul viņas mēmas kā mirušas,

Kā migla dus saltas un bālušas,

Bet senā kvēle tais dzīvību lies,

Mīlas gars pār tām reiz nolaidīsies.

Un nodrebēs sirds tad nojautās:

Mīlas gars bija reiz raisījis tās;

Reiz saņemsi tu šo grāmatu,

Sirdsmīļā, tālu tev aizftestu.

No dziesmām tad burvju slogs nokritīs, Bālie burti tevi uzskatīs,

Daiļās acis tevī lūdzoši raudzīsies, Čukstēs par mīlu un žēlosies.

E. Zālīte.

SKUMJAIS

Visiem sirdi pārņem žēlums,

Bālo puisēnu kas redz,

Kuram sejā lasāms kvēlums,

Ciešanas ko viņā dedz.

Glaužas vēsmas līdzjūtīgas Karsto pieri vēsināt;

Smaida meičas atturīgas,

Grib tam sirdi remdināt.

Pilsētu, kur troksnis palo,

Atstāj viņš un mežā iet.

Līgsrni lapas kokos čalo,

Līgsma putnu dziesma šķiet.

Bet drīz apklust dziedāšana,

Drūmi šalkot sāk ik koks,

Tiklīdz skumjo nākam mana Lēniem soļiem meža loks.

A. D ā l e.

NABAGA PĒTERIS

1

Lūk, Ansis ar Grietu kā deju griež Un gavilē skaļi aiz prieka.

Bet nabaga Pēteris mēmi cieš,

Stāv nomaļus bāls pārlieku.

Tur Ansis ar Grietu — tie derības svin Un lepojas kāzu rotā.

Bet nabaga Pēteris nagus sev šķin,

Iet darbsvārkā apdriskotā.

Pie sevis viņš nosaka sadrūmis,

Te redzot šo laimīgo pāri:

„Ak! ja es tik saprātīgs nebijis,

Tad droši sev darītu pāri.“

„Man krūtīs tādas sirdssāpes, Ka krūts vai pušu plīstu;

Vai stāvu es, vai eju es,

Vairs miera nepazīstu.

„Es mīļās tuvuma meklējos, It kā tā dziedēt spētu;

Bet kad tai acīs ieskatos,

Man jābēg prom ar rētu.

„Tad dodos kalna augstienē Un vientulību baudu;

Tur augšā klusā vienatnē Es stāvu kluss un raudu.“

3

Iet garām nabags Pēteris,

Tāds grīļš un bāls, un izmisis.

Uz viņu ļaudis noskatās,

Kam vien viņš ceļā pagadās.

Smīn meičas klusām čukstoties: „Vai tas no kapa piecēlies?“

Ak nē, jūs mīļais daiļumiņš,

Nu savā kapā dosies viņš.

Tam zudis viss, kas mīļš un labs, Vairs atliek tikai klusais kaps,

• Viņš laimīgs būs, tur apmeties Līdz pastardienai atpūsties.

R. Egle.

Kad ar sauli jaukais pavasaris nāk,

Tad puķītes lapot un ziedēt sāk;

Un kad mēness spožs staru lokā slīd,

Tam līdzi peldot, tad zvaigznes spīd;

Kad dziedonim pretī div’ actiņas mirdz,

Tad plūst viņam dziesmas dziļi no sirds, — Bet dziesmas un mēness un puķītes Un actiņas, saule un zvaigznītes,

Kaut sirdis par viņām prieku jūt,

Nav pasaule vēl it nebūt.

E. Zālīte.

MANAI MĀTEI

Es neprātīgais tevi atstāt spēju Un pasauli līdz galam izstaigāju.

Tā mīla bij, ko es tur meklēt gāju,

Bet mīlēdams to atrast nevarēju.

Pa kādiem ceļiem es to nemeklēju!

Kā ubags visās durvīs klaudzināju,

Un mīlu lūgdamies pie katra stāju,

Bet aukstais naids man visur pretim smēja.

Tā mīlu meklēju es ilgus gadus,

Tik mīlu vienīgo, bet neatradu.

Slims mājās atgriezos, kad visi mani vīla.

Bet tu man pretim nāci sveikas sacīt,

Un tas, ko ieraudzīju tavās acīs,

Tā bija saldā, senmeklētā mīla.

M. Ķempe.

Kad maija dienās jaukajās Ik pumpurs ziedēt taisās,

Man pavasars nāk sirdi Un mīla ziedā raisās.

Kad maija dienās jaukajās Skan putnu dziesmas ārā,

Tad beidzot viņai teicu,

Ko sirds man ilgās kāro.

R. Egle.

*

Daudz ziedošu puķu rodas,

Kur līst manas asaras;

Par lakstīgalas dziesmām Kļūst manas nopūtas.

Ja mani turēsi mīļu,

Es došu tev puķes tās,

Un lakstīgala šīs dziesmas Pie loga tev skandinās.

Fr. Adamovičs.

Kad tavās acīs lūkojos,

No bēdām brīvs es sajātos;

Kad tavas lūpas noskūpstu,

Tad gluži vesels atdzimstu.

Kad tev pie krūtīm liecos es, Šķiet, pati debess laimi nes;

Bet kad man mīlu zvēri tu —

Es rūgtas asras noraudu.

R. Egle.

Es lilijas zieda zvanā Savu dvēseli gremdēšu,

Lai lilija mīļajai manai Pauž dziesmu jo skanošu.

Lai dziesma šī ietrīcas šūpās Un brīnišķi saldi skan Kā skūpsts viņas maigajās lūpās,

Ko reiz viņa deva man.

R. Egle.

*

Daudz tūkstoš gadu mirdz zvaigznes Tur debesīs plašajās Un mīlestības ilgās No tālienes saskatās.

Tās runā valodu daiļu Un bagāti gleznainu;

Tak valodnieks nespēj izprast Šo zvaigžņu valodu.

Es saprotu pilnā mērā Šās valodas pamatus,

Jo līgavas zvaigžņu acīs .

Es lasu tās likumus.

Fr. Adamovičs.

Uz dziesmu spārniem maniem, Nāc, mīļā, prom lidosim mēs, Prom tālu pie ziedu zvaniem Tur Ganges piekrastēs.

Kur mēnesnīcā smaida Dārzs sārti rožaināks,

Tur lotosa puķes sen gaida,

Kad viņu mīļmāsiņa nāks.

Tur zilaces vijolītes Ar zvaigznāju ķircinās,

Citcitai pie ausīm rožvītes Čukst pasakas smaržīgas.

Nāk gazeles gudri ašās,

Nāk bijīgi klausīdamās,

Un svētupes straumes plašās

Šalc tālumā viļņodamās.

«

Sī vieta mums izredzēta,

Kur divatā paliksim,

Un mīlas sapni vissvēto Mēs klusībā sapņosim.

R. Egle.

Kā lotosa puķe baidās No saules mirdzošās!

Liec sapņaini lejup galvu,

Pirms vakars nolaižas.

Tai mīļākais ir mēness,

Viņš maigi to modina,

Ver puķe kautro seju Un pretī tam uzsmaida.

Tā zied uti kaist, un staro,

Un lūkojas debesīs;

Aiz mīlas un mīlassāpēm Tā smaršo un raud, un trīs.

R. Egle. r

*

Jel nezvēri, tik bučo vien,

Es sievām neticu, nudien!

Tavs vārds ir salds, bet bučiņa, Ko dodi tu, ir saldāka.

To saņemu, tai ticu es,

.Bet vārdus vēji projām nes.

Jel zvēri, mīļā, zvēri vien,

Uz vārdu ticu tev, nudien!

Pie krūts tev slīgstu, daiļākai,

Un ticu debess laimībai;

Jā, ticu, mīļā/» mūžīgi Un ilgāk vēl tu mīlēsi.

Ed. Veidenbaums.

*

Par savas mīļotās actiņām Visskaistākās kanconas rakstu.

Par savas mīļotās lūpiņām Vislabākās terdnas rakstu.

Par savas mīļotās vaidziņiem Viskrāšņākās stances rakstu.

Un sirsniņa būtu ja mīļajai,

Es sonetu jauku rakstītu tai.

M. G r ī n f e L d e.

Ja zinātu puķes sīkās,

Cik dziļi sāp mana sirds,

Tās lūgtos sāpju tvīkās,

Lai skats man top gaišs un tvirts.

Ja zinātu lakstīgalas,

Cik noskumis es un slims,

Tās sāktu jautras čalas,

Līdz manas skumjas rims.

Ja zinātu manas sāpes Šis zelta zvaigznītes,

Tās nokāptu debesu kāpes,

Lai mierinātos es.

Bet visas tās nevar to zināt,

Tik viena jauž sirdssāpi šo:

Tai patika sasāpināt Man sirdi un salauzt to.

A. D ā l e.

Kādēļ gan rozes tik bālas blāv, Alk, saki, mīļotā?

Kādēļ zilvijolītes mēmas stāv Tur zālē zaļajā?

Kādēļ gan tik’ ar žēlabām Tur cīrulis gaisā dzied?

Kādēļ no mētrām smaršīgām Šurp trūdu smarša lied?

Kādēļ gan saule pār pļavām spīd Tik aūksta un vērīga?

Kādēļ gan zeme tik pelēka vīd,

Kā kaps tik sērīga?

Kādēļ, mana dārgā sirds lolotā, Tik slimīgs es, noskumstu?

Jel teic, mana visumīļākā,

A. D ā l e.

Kam mani atstāji tu?

No lielajām sāpēm savām Es mazas dziesmiņas taisu;

Tās skanošos spārnus raisa Un steidzas pie krūtīm tavām.

Pie tavām krūtīm tās glaužas,

Tad atpakaļ skrien un gaužas,

Bet neteic man vēsti sēro Par to, ko sirdī tev vēro.

Fr. Adamovičs.

Kāds jaunekli^ mīl meiču,

Tai cits kāds vismīļāks šķiet,

Bet tas ir jau iemīlējs citu,

Ar to pie altara iet.

Aiz dusmām tagad meiča Prec pirmo, kas pagadās,

Bet jauneklis nokar galvu,

Un skats tam tumšojas.

Tā veca, senzināma teiksma,

Bet vienmēr jauna kļūst,

Un kam tā jāizjūt pašam,

Gan sirds tam pušu lūst.

A. Ķēniņš.

Par karaļa meitu sapņoju: Tai mitri, bāli vaigi;

Zem liepas ar viņu sēdēju Un viņu apkampu maigi.

„Tava tēva troņa es negribu,

Man nevajag zemju plašu,

Nedz viņa zeltu un dimantu, —

Es gribu tik’ tevi pašu.“

„Tas nevar būt,“ man atbild šī:

„Jo es tak kapā dusu.

Tu ļoti man mīļš, tāpēc pusnaktī Šurp nāku uz tikšanos klusu.“

Fr. Adamovičs.

*

No senlaicīgām teikām Šurp balta roka māj Ar brīnumzemes sveikām, Ko sapņains mirdzums klāj.

Kur zelta vakargaismā Slaidslaidas puķes tvīkst Un raugās maigā kaismā, Pret vienu otra līkst; —

Kur visi koki runā Un tā kā koris san,

Un avoti kā dunā Uz deju saucot skan; —

Un mīlas dziesmas līgo, Kas dzirdētas vēl nav,

Līdz saldas ilgas stīgo,

Un tais tu mulsti jau!

Kaut varētu turp doties Un sirdij prieku gūt,

No mokām atbrīvoties Un brīvs un laimīgs būt!

Tīk bieži sapņa jausmā Šo laimes zemi just,

Bet jauna rīta ausmā Būs māņu sapnim zust.

A. D ā l e.

*

Es mīlēju tevi un mīlēšu vēl, Kaut pasaule bojā ietu;

Man liesmās pacelsies mīlestība Pār viņas drupu vietu!

J. Poruks.

*

Es vasaras spožā rītā Pa dārzu staigāju liegs.

Čukst puķes un runājas maigi, Bet es eju mēms un lieks.

Čukst puķes un runājas maigi, To skatiens tik līdzjūtīgs, tīrs: Jel nedusmo māsiņai mūsu,

Tu skumīgais, bālais vīrs!

A. D ā l e.

*

Tie mani mocījuši,

Līdz kļuvu bāls kā bieds, Tie vieni ar savu mīlu,

Tie citi ar naidu triec.

Pie maizes tie pielika indi, No indes pat traukā bij liets, Tie vieni ar savu mīlu,

Tie citi ar naidu triec.

Bet viņa par visu vairāk Man likusi noskumt un ciest,

Ne mani ienīdusi,

Ne mīlu likusi viest.

A. D ā l e.

*

Uz taviem karstiem vaigiem Kā sārtas rozes mirdz;

Bet ledaina kā ziema Ir tava mazā sirds.

Es domāju, sirdsmīļā,

Tas drīzi mainīsies:

Tev ziemā tērpsies vaigi,

Sirds ziediem pušķosies.

J. P o r u k s.

*

Ir indīgas manas dziesmas: — Kā citādi tas var būt?

Tu nāvīgu indi man lēji,

Kad sirds vēl ziedoni jūt.

Ir indīgas manas dziesmas: — Kā citādi tas var būt?

Man sirdī daudz čūsku, un, mīļā, Starp viņām tevi tā jūt.

R. E g l e.

Es sapnī raudāju rūgti,

Man šķita, ka mirusi tu.

Un, pamodies, sev uz vaiga

Vēl asaru sajutu.

Es sapni raudāju rūgti,

Man šķita, tu projām ej.

Es pamodos, un vēl ilgi Man acis asaras lej.

Es sapnī raudāju rūgti,

Bij tava mīla man klāt.

Es pamodos — asaras manas Plūst straumēm un negrib stāt.

M. Ķempe.

Ik nakti par tevi sapņoju,

Tevi redzu es laipni man mājam,

Un ieraudoties nokrītu Pie tavām saldām kājām.

Tu raugies manī skumīgi Un pakrati galviņu maigo,

Līdz tavās acīs kautrīgi Jau asaru pērles zaigo.

Tu kādu vārdu teic slepeni Un pasniedz man ciprešu zaru.

Es pamostos, pušķis pazudis, —

Kā vārdu lai atminēt varu?

A. Dāle.

Ai mākoņi, negaisa dzīti, Ai rudeņa naksnīgais lauks! Kur tagad gan tu mīti,

Mans mazais sāpju draugs?

Es redzu to stāvam pie loga Tās namiņā vientuļā,

Un acis, kur asaras zogas,

Blenž naktī vistumšajā.

A. Dāle.

*

Uz zemi spoža zvaigzne No dzirkstošas augšienes krīt:

Krīt mīlestības zvaigzne Un krītot liesmo un spīd.

No ābeles daudz ziedu Un lapu raisās un krīt;

Turp nebēdņi vēji auļo Un sāk tur rotaļas dzīt.

Pa ezeru dziedot peld gulbis,

Un dziesma pamazām rimst;

Dzied klusāk un airē lēnāk,

Līdz beidzot viņš dzelmē grimst.

Visapkārt klusums un tumsa!

Nav lapu un ziedu vairs,

Man zvaigzne šķīdusi drupās,

Klust gulbja dziedājums dairs.

Fr. Adamovičs.

Kur vien eju, visur baigums, Dziļa tumsa apkārt mīt,

Kopš vairs tavu acu zaigums, Mīļā, mani neapspīd.

Mīlas zvaigžņu zelta gaisma Man ir izdzisusi jau.

Priekšā bezdibens zvīļ baiss man — Mūža nakts, ņem mani, skauj!

E. Zālīte.

Šīm vecām, ļaunām dziesmām, Šiem sapņiem nelāgiem,

Tiem zārku šurpu nesiet,

Tiem jātop apraktiem.

Es daudz ko lieku tajā,

Bet nesaku %vēl, ko;

Kā Heidelbergas muca^1 Zārks, lielāks pat par to!

Ir bēres lai šurpu nesam No dēļiem smagnējiem,

Kā Maincas lielajam tiltam Tik gariem jābūt tiem.2

Un divpadsmit milžus sauciet, Vēl stiprāki kas šķiet Kā svētais Kristaps domā,

Ko Ķelnē pie Reinas vied.3

Šis zārks tiem projām jānes, Tas jūrā gremdēts taps,

Jo tādam lielam zārkam Ir vajadzīgs liels kaps.

Vai zināt, kam tik smags tas, Ka tikko panest var?

Es ieliku tur mīlu Un savas sāpes ar’.

A. Dāle.

Manā tumšā, drūmā dzīvē Bij reiz tēls kāds, gaismas vīts, Izdzisis šis tēls nu jaukais,

Esmu dziļā naktī tīts.

Bērniem, kad tie paliek tumsā, Sirdij pāri nemiers nāk,

Un, lai aizraidītu bailes,

Viņi skaļi dziedāt sāk.

Es, kā muļķa bērns es dziedu, Tagad melnas tumsas klāts;

Un kaut dziesma neskan jautri, — Atbrīvots no bailēm prāts.

M. Grīnfelde.

Pa mežu sērodams eju.

Strazds sēd tur ozolā .

Un dziedādams mani vaicā:

„Teic, kāpēc tu skumsti tā?“

„To čurkstes, tavas māsas,

Tev varēs pastāstīt:

Tās dzīvo lizdās pie loga,

Kur mana mīļākā mīt.“

Fr. Adamovičs.

Nakts vētraina un mikla,

Bez zvaigznēm debesis;

Zem šalcošiem kokiem pa mežu Eju es apklusis.

Spīd tālu uguntiņa —

Tur medinieka nams;

Tas mani nedrīkst saistīt,

Tas skumjām vērojams.

Tur aklā vecmāmiņa Sēž ādas atzveltnī,

Ne varda neteikdama,

Kā tēlā stingusi.

Un lādēdamies staigā Te rudmatis mežkunga dēls,

Pret sienu šauteni nosviež,

Smej dusmu izsmieklā kvēls.

Raud linu vērpēja skaistā,

Mirkst pavediens asarās:

Tik’ āpšu sunītis smilkstot Pie kājām tai pieglaužas.

A. Dēle.

*

Tu, daiļā zvejniekmeitiņ, Dzen laivu krastmalā;

Pie manis nāc un sēsties,

Un mīļi būsim tā.

Pie manas sirds liec galvu Un tik daudz nebaidies,

Jo bargai jūrai ik dienu Bez rūpēm tu uzticies.

Sirds mana ir kā jūra, Paist, bēg un bango tā,

Un daža skaista pērle Dus viņas dziļumā.

*

Vējš savas bikses uzvilcis,

Šīs putu bikses baltās!

Cik spēdams, viņš viļņus sakūlis,

Brāž krācošās bangās staltās.

No tumšajām debesīm ūdeņiem klāt Gāž lietus varenu šalti;

Šķiet, vecā nakts grib noslīcināt Šo veco jūras palti. #

Pie masta kaija pieķeras Un ķērkdama izbailēs klaigā;

Tik mulsi viņa tur plivinās,

Kā nojaustu nelaimi baigo.

R. Egle.

*

Kā auka spēlē deju!

Tā svelpj un rēc un kauc.

Heisā! Kā kuģis lēkā!

Nakts līgsma, traka par daudz!

Kā dzīvi ūdeņu kalni Ir jūra, kas bangojot šalc.

Melns bezdibens te veras,

Tur tornis kāds uzšļācas balts.

Un lāsti, vēmās un lūgsnas No katras kajites skan.

Es turos cieši pie masta Un gribas mājās būt man!

Kad rītos gar tavu māju Es vientulis soļoju,

Man prieks, mana mīļā mazā,

Pie loga ja esi tu.

Tavs tumšbrūno acu skatiens Man seko tik ziņkāri liegs:

— Kas esi un kas gan tev vainas, Tu, slimais svešinieks?

„Es esmu vācu dzejnieks,

Un mani Vāczemē zin;

Cik nosauc labākos vārdus,

Tad arī manējo min.

„Un kas mana kaite, tu mazā, Dažs labs vēl to Vāczemē zin;

Ja nosauc visļaunākās sāpes,

Tad arī manējās min.

R. E g le

*

Pār jūru zeltaini laistījās Jau viļņi saules rietā;

Pie zvejnieka būdiņas vientuļās Mēs sēdējām klusā vietā.

Jau migla viesās uz ūdeņiem, Kur kaijas cēlās un grima;

No taviem mīļajiem plakstiņiem Rist asaras neaprima.

Uz tavas rokas tās ritēja,

Es, ceļos slīdzis, to tvēru:

So balto roku es skūpstīju Un tavas asaras dzēru.

Kopš brīža tā nu es saslimis,

Cieš dvēsele ilgu mokas: —

Šķiet, nāves zāles es iesūcis No sievietes baltās rokas.

R. Egle.

Es nelaimīgais Atlass! — pasaule, Man visa pasaule sāpju jānes.

Es nesu nepanesamo, un krūtīs Man sirds vai pušu lūst.

Tu, lepnā sirds, tu pati gribēji! Bezgala laimīga tu tiecies būt,

Vai tikpat nelaimīga, lepnā sirds, — Nu esi nelaimīga.

A. Bir ķerts.

*

Kā pa tumšiem padebešiem Laužas cauri mēness kvēls,

Tā no tumšiem laikiem iznirst Manā priekšā gaišs kāds tēls.

Lejup braukdami pa Reinu, Visi klājā sēdēja.

Zaļi vasarīgie krasti Vakarsaulē mirdzēja.

Domīgs sēdēju pie kājām Cēlai dāmai; skaists tai vaigs; Viņas mīļā, bālā sejā Rotaļājas saules zaigs.

Kokļu skaņas, zēnu dziesmas, Līgsmes pilnais burvīgums!

Dvēselei bij plašums vēries,

Zilāks kļuvis debesjums.

Pasakaini aizslīdēja Garām pilis, kalns un lauks; —

Un tas viss man atmirdzēja Skaistās sievas acīs jauks.

M. G r i n f e l d e.

Sirds, ak sirds, ko skumsti vārgā. Nes, ko lēmis liktenis.

Atdos jaunais ziedonis,

Ko tev ņēma ziema bargā.

Cik vēl ziedu pilni zari,

Cik vēl jauka pasaule!

Un kas vien tev patīk te,

Visu, visu mīlēt vari!

R. Egle.

*

Tik mīļa, skaidra, jauka, Kā puķe esi tu;

Kad tevī klusu raugos,

Es sirdī noskumstu.

Man gribas tev uz galvas Likt rokas lūdzoties,

Tik jauku, mīļu, skaidru Lai glabā tevi dievs.

R. Egle.

*

Kad gulu es naktī vēlu,

Viss tumsas un apsegu klāts,

Tad maigu, sirdsmīļu tēlu Redz nākam mans gurdais prāts.

Un tikko miegs pussnaudā Man acis aizvēris,

Tā maigais tēls jau klusām Man sapnī ienācis.

Bet ari rīta ausmā Tas neizdziest man vairs,

To nēsāju sirdī slēgtu,

Ik dienas tas līdzi man kairs.

A. D ā l e.

*

Meitenīt ar sārto muti,

Actiņas tev skaidri spīd,

Manu mīļo, mazo meitēn,

Tevi atceros ikbrīd.

Garš ir šodien ziemas vakars, Tvīkstu būt tev tuvumā,

Kopā sēdēt, kopā tērzēt Istabiņā mājīgā.

Gribētu pie lūpām piespiest Tavu balto rociņu Un ar asarām to slacīt,

Tavu balto rociņu.

Sniegs lai nikni griežas laukā, Lai krīt krusa, trako auka,

Lai man rausta, dauza logu, Nežēlojos par šo slogu,

Jo man krūtīs mājo liegs Mīļās tēls un ziedoņprieks.

E. Zālīt

*

Mīļais draugs, tu iemīlējies,

Tevi jaunas sāpes tirdī;

Tumšāks tavā galvā top,

Gaišāks paliek tavā sirdī.

Mīļais draugs, tu iemīlējies,

Un to atzīt neatļaujies,

Lūk, bet sirds, — no viņas kvēle Jau caur tavu vesti šaujas.

E. Zālīt

*

Tev acis — tīrie safiri,

Cik jauki viņas smaida.

Ai, trīskārt laimīgs ir tas vīrs, Ko mīlot viņas gaida.

Kā dimants tava skaidrā sirds Ar staru mirdzu cēlo.

Ai, trīskārt laimīgs ir tas vīrs, Kam viņa pukst un kvēlo.

Un tavas lūpas — rubini,

To skaistāku vairs nava.

Ai, trīskārt laimīgs ir tas vīrs,

Kam viņas pauž: es tava.

Kaut zināms būtu man šīs vīrs, Kaut gadījies tas steigdams Pa zaļo mežu gluži viens,

Tad viņa laimei — beigas.

R. Egle.

*

Es gribētu savas sāpes Vienvienīgā vārdā liet,

To atdot līgsmajiem vējiem,

Lai līgsmi tie varētu skriet.

Tie aiznestu tev, visumīļā,

Šo vārdu, kas sāpju vīts;

Tu dzirdētu to it visur,

Ik brīdi — vakars vai rīts.

Un tiklīdz kā vakara dusā Tev acis aizvērtos ciet,

Šis vārds mans visdziļā miegā Tev steigtos līdzi iet.

M. G r Ī n f e l d e.

Tev dārgakmeņi un pērles Un viss, ko cilvēks sev vēl, Tev visuskaistākās acis, — Teic, mīļā, ko gribi vēl?

Par tavām skaistajām acīm Man sadzejot nebija žēl Pilnas debesis mūžīgu dziesmu, — Teic, mīļā, ko gribi vēl?

No tavām skaistajām acīm Sirds mokās un sāpēs man kvēl,

Tu novedi mani līdz kapam, —

Teic, mīļā, ko gribi vēl?

A. Ķēniņš.

*

•Ja kāds pirmo reizi mīl,

Kaut bez laimes, tas ir dievs;

Bet kas otrreiz iemīlējies Nelaimīgi, tas ir nerrs.

Es — tāds nerrs, es atkal mīlu, Mīlu atkal nelaimīgi,

Saule, mēness, zvaigznes smejas Un es smejos līdz — un mirstu.

R. Egle.

„Teic, kur tava daiļā mīļā,

Ko tā dziesmās izslavēji,

Kad reiz saldas burvju liesmas Tev caur sirdi šāvās spēji?“

Nu šīs liesmas izdzisušas,

Sirds man salta, drūmi prāti.

Un šī grāmatiņa — urna,

Kur man mīlas pelni krāti.

*

Vasras vakars krēslains garo, Gulst pār mežu, zaļām pļavām;

Un no debess zelta mēness Vēsminādams lejup staro.

Sienāži čirkst strauta malā,

Kaut kas pāršķeļ ūdens dzelmi, Gājējs klusumā dzird elpu,

Klausās ūdens šļakstu čalā.

Gluži viena tur, pie strauta, Peldēties iet skaistā nāra;

Rokas, pleci vizmo maigi, Sidrabmēnesnīcas skauti.

A. Dāle.

*

Lūk, zilas ziedoņacis Zib zāles puduros;

Tās — vijolītes mīļās,

Ko pušķim izraugos.

Es plūcu tās, — un domas, Kas man caur sirdi iet Ar nopūtu it klusu,

Tās lakstīgala dzied.

Jā, skaļi pogodama Tā dzied, kas domās man; Par manu noslēpumu Viss zaļais mežs nu skan.

M. Grīnfelde.

Ja tev acis labi redz Un tu raugies manās dzejās, Skaistuli tur jaunu skati,

Šurpu turpu vienmēr ejam.

Ja tev ausis jutīgas,

Tu pat viņas balsi dzirdi,

Viņas vaidi, smiekli, dziesmas Apburs tavu vājo sirdi.

Tā kā mani — skatiem, vārdiem Viņa savaldzinās tevi,

Ziedonīgi samīlējies,

Mežos bēgsi viens ar sevi.

A. D ā l e.

*

Ar savām zilajām acīm Tik mīļi raugies tu,

Man kļuva prāts tik sapņains,

Ka runāt nespēju.

Un tavas zilās acis Pār mani varu gūst; —

Un zilu domu jūra Pār manu sirdi plūst.

A. Dāle.

Agri, veļu atkal steidzos Klīst pa ļaužu pilno eju,

Gribu zem ik salmenīcas Redzēt savas mīļās seju.

Esmu atkal zaļā krastā,

Atkal stāvu es uz tilta,

Varbūt viņa ies te garām,

Uzmetīs man skatu siltu.

Un, kad ūdens kritums čalo,

Atkal dzirdu vieglas raudas,

Mana skaistā sirds to saprot,

Ko tie baltie viļņi pauda.

Atkal sapņu pilns es maldos Līkuloču vītās ejās,

Atkal sadzirdu, ka krūmos Putni mīlas nelgām smejas.

A. D ā l e.

*

Kā tas mēness spīdums trīso Jūras viļņos nemierīgos,

Un viņš pats, tik klusi, droši Debess ceļu iedams, spīgo:

Tā tu, visumīļā, staigā Droša, klusa, apstarota,

Tik’ tavs attēls trīs man sirdī, Jo man sirds ir sabangota.

*

Ai, kā neļķes smaršo liegi!

Bikli drebot, spārnus cilā Zelta bišu spieti — zvaigznes Debesdzīlē tumši zilā!

Tumšo kastaņkoku ēnā Vasarnīca balta zvīļo,

Stikla durvis dzirdu skanam, Dzirdu čukstam balsi mīļo.

Cēlās trīsas, saldās šalkas, Apskāviena maigās liesmas — Jaunās rozes klusi klausās,

Atskan lakstīgalu dziesmas.

M. G r ī n f e l d e.

*

Bij senos laikos ķēniņš,

Viņš sirdī drūms, pats sirms un vecs. Šis vecais drūmais ķēniņš Sev jaunu sievu prec.

Skaists pāžs bij ķēniņienei:

Tam matos zelts un sirdī prieks,

Un viņas zīda važu Nes jaunais galminieks.

Vai veco dziesmu zini?

To saldi sāk, bet sēri dzied:

Par daudz tie viens otram bij mīļi, Tiem abiem nāvē bij iet.

F r. Adamovižs.

Zvaigznes vieglām zelta kājām Augšā klusiem soļiem iet,

Lai tik’ zeme nepamostos, —

Klēpī nakts tur viņu ciet.

Klausās naktī mēmie meži,

Katra lapa — zaļa auss!

Kalns kā sapņos ēnu rokas Izpleš priekšā smags un gauss.

Klau, kas sauc tur? Manu sirdi Atbalss skaņas vij un sien.

Vai es mīļās balsi dzirdu,

Vai tā lakstīgala vien?

M. Grīnfelde.

*

Debess tumša, darbdienīga! Pilsētai tie paši skati!

Un arvienu pamuļķīga Elbē atspīd vēl tā pati.

Garus degunus vēl šņaukā Tā kā agrāk garlaicīgi,

Un tos uzpūtībā raukā Vai ar’ noliec svētulīgi.

Skaistie dienvidi! Kā cienu Debesis un dievus tavus,

Redzot tumšā laika sienu Un šais ļaudīs — mēslu kravu.

Vai prātā dāma tev, kas tuva Tur mājās jauki piktojās?

Tu skaities, bet tā maiga kļuva — Bij beidzot abiem jāsmejas.

Vai prātā draugi tev, kas krita Pie krūtīm brīdī sirsnīgā?

Kā dzina domas citu cita,

Bet lūpas neteica nekā!

Vai prātā māte, mīļā māsa,

Jo jūs tik labi satikāt?

Es ticu, draugs, ka smeldz un lāso Tev sirdī alka būt tām klāt!

Vai prātā mežs un putni laukā Un kupli zaļais dārzs, kur tu Reiz pirmās mīlas sapnī jaukā Tā šaubījies par cerību?

Par vēlu nu! Nakts spīdums košais Tik rēns, kad sniedziņš atlaidies.

Nu ātri vien man jāuzpošas Un viesos jādodas. Ak dievs!

3

Reiz bij man dārga, jauka tēvija.

Uz paleju

Bij ozols liels, un ziediņš smaidīja. — Es sapņoju.

Tā mani skūpstīja un teica man To vārdiņu:

„Es tevi mīlu!“ — kas tik jauki skan. Es sapņoju.

TRAĢĒDIJA

1

Bēdz līdz un esi sieva man,

Pie manis miers tev atrodams;

Pie manas sirds tev svešumā Būs dzimtene un tēvanams.

Ja nenāc līdz, es miršu šeit,

Un vientuļa tu paliksies;

Kaut tēvanamā dzīvotu —

Kā svešumā tu jutīsies.

2

(Šī ir īsta tautasdziesma, ko es dzirdēju pie Reinas.)

\

Krita salna ziedoņa naksniņā,

Tā krita uz ziediem zilmaigajiem,

Un ziediņi nīka un vīta.

Reiz puisēns mīlēja meitiņu,

No mājām slepus tie aizbēga,

Bez tēva un māmiņas ziņas.

Gan šurpu, gan turpu tie maldījās,

Ne laimes, ne zvaigznes tiem nebija,

Tie nīka un aizgāja bojā.

3

Uz viņu kapa liepa zied,

Tur putni un vakara vēji dzied,

Bet maurā dzirnavķalps apmeties Ar savu mīļo patriekties.

Šalc vakara vēsma tik liegi, tik baigi, Dzied putniņi zaros tik žēli, tik maigi, Nav vārdu vairs pārim, tie neteic neko, Sāk raudāt un paši nezin, par ko.

R. Egle.

ZIEDOŅA SVĒTKI

Lūk, pavasara skumjais prieks!

Bars ziedošu meiteņu plosīgs grand.

Tās auļo, un mati pa vēj^am pland.

Dzeļ vaimanu smeldze, viz krūšu sniegs: Adonis! Adonis!

Līkst lejup nakts. Tās lāpas sliec Un meklēt sāk kur lauks, kur mežs:

Un baiļu mulsu atbalss dveš,

Kad gaužas un smejas, un elso, un kliedz Adonis! Adonis!

Ai daiļais, jauneklīgais tēls,

To zemē plātu nāve dzeļ,

Tā asnīs puķes krāsu smeļ,

Un gaisos bēdu sauciens žēls: —

Adonis! Adonis!

J. Plaudis.

GUDRĀS ZVAIGZNES

Kur puķes zieds, tur kājas sniedz Un samīda puķes košās:

Iet garām kāds, un samin tāds Tik kautrīgās, kā drošās.

Un pērles dus, kur dziļš un kluss Ir jūrā, bet ārā tās cilā,

Tās cauras dur un jūgā tur,

Tur zīda aukliņā zilā.

Tik zvaigznes vien ir gudras arvien, No zemes tālu turas:

Pie debess telts kā spīdekļu zelts Tās mūžam drošībā kuras.

A. Birkerts.

Mums jāsmejas rejzē un jāraud,

To katrs būs izjutis,

Ka sirdis gan mīlai ļaujas,

Bet galva tai netic vis.

Vai nejūti, mīlīti manu,

Kā sirds man aiz mīlas pukst?

Bet mīļākā galviņu krata:

„Dievs to zina kam!“ — viņa čukst.

R. Egle.

Padebešos mēness dus Tā kā pomerance liela,

Pār pa jūru pelēko Laistās plata zelta iela.

Eju viens pa pludmali,

Viļņi lūst un balti veļas,

Un es dzirdu — ūdeņos Jaukas balsis augšup ceļas.

Ak, cik gara ir šī nakts,

Sirds man pilna, kurp vien eju —

Daiļās nāras, iznirstiet

Diet un dziedāt burvju deju.

Galvu pieglaudīšu jums,

Dvēseli un miesu šūpārn!

Jūsu aijās gribu mirt,

Skūpstiet dvēseli no lūpām!

Ietinušies pelēkajos Mākoņos gul dievi augstie,

Un es dzirdu, ka tur krāc tie,

Un mums pūš te vēji aukstie.

Briesmīgs laiks! Un vētras trakums Kuģi, nabagu, grib skaldīt —

Ak, kas spēj šos vējus turēt, Nevaldāmos viļņus valdīt!

Masti krakšķ, un vētru kavēt Nevaru es — ko lai daru?

Savā mētelī es tinos,

Lai kā dievi gulēt varu.

A. B i r k e r t s.

Dus jūra mēness mirdzumā, Vilnis vilni klusām dzenā;

Sirds smaga kļūst man skumjumā, Nāk prātā dziesma senā;

Nāk prātā senā dziesma man Par pilsētām, kas grima,

Kur vēl no dzelmēm lūgsnas skan Un zvanu dobjā dima —

Bet zvanīt, lūgties — velti viss, Kā spēkus dzīvei smelties,

Jo kas reiz aprakts, nogrimis,

Vairs nevar augšāmcelties.

JAUNAJIEM

Jel neļaujies zaimiem, jel neļaujies glaimiem,

Ne ābelei zelta, no ceļa kas sauc!

Ne pretnieku rindas, ne zobenu šķindas Jums cīnītājgribu lai nepārtrauc!

Ik sākums pilns drosmes jau puse ir rosmes, — Kas Aleksandrs — pus pasaules tver!

Uz priekšu bez stomās! Pēc vārētājlomas Ceļos metušās valdnieces rokas ver.

Mēs gribam, mēs drīkstam! mēs cīniņā tvīkstam, Mums mantojams Dari ja tronis un zelts.

Ai reiboņa trauksme! Ai beidzamā plauksme!

Un nāves triumfa Bābeles telts!

A. Ķēniņš.

DZĪVES BRAUCIENS

Skan smiekli un dziesmas! Spulgo un smaida Spoži saules stari. Viļņi svaida Man jautro laivu. Tā mani nes Ar mīļiem draugiem, un jautrs es.

Bet laiva drupu drupās lūza. Vāji Bij mani draugi peldētāji.

Tie noslīka visi, tēvijā.

Mani vētra pie Senas izmeta.

Cits kuģis no jauna mani gaida.

Ar jauniem biedriem tur kāpu. Līgo un svaida Nu plūdi citi. No tēvijas šķirts Tik tālu es! tik smaga man sirds!

Skan smiekli atkal un dziedāšana —

Svelpj vējš, krakšķ plankas uz kuģa mana — Pie debess vēl zvaigznes dziestot bāl —

Cik smaga man sirds! cik tēvzeme tāl!

A. B i r k e r t s.

NOSLĒPUMS

Mēs nevaidām, mums acis sausas,

Mēs smaidām, nāk pat smiekli mums!

Nedz skatieni, nedz vaibsti saka,

Kas ir šis mūsu noslēpums.

Tas gul ar klusām mokām dziļi

Mums asiņainā dvēselē;

Kaut sirdī viņš gan dikti plosās,

Bet mutei runāt nevēlē.

Ej, vaicā bērnu šūpulītī,

Un kapenēs tur mirušus,

Var būt, ka viņi tev to sacīs,

Par ko es allaž cietis kluss.

Kaudzītes Matīss.

HIMNA

Es esmu zobens, es esmu liesma.

Es metu gaismu tumsībā jums, un kad iesākās kauja, es cīnījos drošs, pašā pirmajā rindā.

Visapkārt man gul mani kritušie biedri, bet uzvarējām mēs.

Jā, uzvarējām mēs, bet visapkārt man gul mani kritušie biedri.

Dzird uzvaras gaviļu dziesmās mirušo piemiņas koraļa skaņas.

Bet nav mums ne laika, ne patikas sērām.

Jau trompetes atskan par jaunu, uz jaunu cīņu tās sauc —

Es esmu zobens, es esmu liesma.

R. Egle.

KUR?

Kur gan ceļiniekam galā Atdusa būs pēdējā?

Vai zem palmām dienvidmalā? Vai zem liepām tēvijā?

Varbūt kāda sveša roka . Ierušinās tuksnesi?

Vai pie jūras plašā loka Miers būs kāpu uzkalni?

Lai, viss viens! Man visur klusā Debess pāri pletīsies,

Un kā sveces bēru dusā Naktīs zvaigznes spulgosies.

BALADES, ROMANCES UN SATĪRAS

Es nezinu tiešām, par ko gan Tik noskumis esmu es;

Nāk prātā man allaž, aizvienam Tā teika no senatnes.

Vēss vakars un krēsla jau metas, Un Reina rāmi slīd;

Pār kalniem virsotnes retas Vēl saules rietā spīd.

Tur augšā apstarota Sēž daiļa jaunava,

Mirdz viņas zelta rota,

Sev matus poš daiļava.

Poš matus zeltaini gaišos,

Dzied dziesmu brīnišķu;

Šī dziesma plūst plaši gaisos Ar varenu melodiju.

Tur laiviņā laiviniekam Sirds ilgās aizraujas;

Viņš nerauga radzes, pārliekam Tik augšup vien lūkojas.

Man liekas, ka viļņos ies bojā Kā laiva, tā laivinieks:

To padarīs Loreleja Un viņas dziesmu prieks.

R. Egle

Divi grenadieri uz Franciju No Krievijas gūsta gāja.

Un kad viņi sasniedza Vāciju,

Sirds abiem vai pukstēt stāja.

Tur bēdīgo vēsti tie dzirdēja.

Ka Francija postā grūsta,

Ka sakauta varenā armija.

Un ķeizars, pats ķeizars gūstā!

Un grenadieriem asaras plūst Par ziņu tik rūgti ļaunu.

Viens saka: „Man sirds aiz sāpēm lūst,

Deg vecās rētas par jaunu!“

Teic otrs: „Tā dziesma nu beigusies,

Es labprāt ar tevi šeit mirtu,

Bet sieva un bērni paliksies Tur mājās, ja nāve mūs šķirtu.“

„Kas sieva man vairs, kas bērns vai rads, Mums dvēsele nerimā grūsta:

Ies ubagot viņi, kad uzmāksies bads, — Bet ķeizars, mans ķeizars gūstā!

„Jel paklausies, draugs, ko tev aizlūgšu:

Ja mirstu es šeitan par tiesu,

Tad nes mani līdzi uz Franciju,

Roc Francijas zemē šo miesu.

„Un godakrustu uz krūtīm man liec Ar lenti sarkani košo:

Pie sāniem rokā šauteni sniedz Un apjoz man zobenu spožo.

„Tā gulēdams kapā kā bruņots sargs,

Es klausīšos klusām pa miegu,

Līdz kamēr nodunēs lielgabals bargs,

Un es dzirdēšu kumeļu zviegu.

„Pats ķeizars pār kapu man aulekšos, Un zobeni šķindēs un margos;

Tad bruņots no kapa es piecelšos Vēl ķeizaram, ķeizaram sargos!“

R. Egle.

BELZACARS

Jau klāt ir pusnakts bridis kluss.

Sen mierā Babilone dus.

Tik ķēniņa pilī vēl pamanāms Ir uguns, un troksnī skan ķēniņa nams.

Tur ķēniņa zālē dzer jautrais bars,

Jo dzīres dod valdinieks Belzacars.

Tur kalpi spīdošās rindās sēž Un mirdzošā vīnā slāpes sev dzēš.

Skan biķeri, dziesmas skan līgsmajās Tas lepnajam ķēniņam patīkas.

Kā ugunīs ķēniņa vaigi deg,

Un projām apdomība bēg.

Un aklībā vīns viņam prātu tin,

Viņš dievības vārdu zaimodams min.

Viņš briesmīgi nopulgo to, kas ir svēts, Un kalpu pulks piekrizdams viņam brēc.

Un sulaini valdinieks lepni sauc,

Tas steidzas un drīzi atpakaļ trauc.

Daudz zelta lietu uz galvas ir tam,

Tās laupītas Jehovas dievnamam.

Un ķēniņš ņem biķeri svēta jo Un zaimodams smejas un pildīt liek to.

Un iztukšo ātri līdz dibenam Un skani sauc lūpām putojošām:

„Jehova! Priekš manis tu smieklis un nieks, Es esmu Bābeles valdinieks!“

Vēl šausmīgais vārds nebij izrunāts,

Kad ķēniņam bailība sirdi jau māc.

Un skaļajos smieklus kalpi beidz,

Un līķa klusums ir pilī uzreiz.

Raug, raug, pie sienas baltajās Kā cilvēka roka parādās —

Un raksta pie sienas baltajās Kvēlošus burtus un pazūdas.

Un stīvi raugās ķēniņa acs,

Tam ceļi sāk drebēt, kā mirons viņš pats.

Un kalpu pulks bailēs sēž drebēdams,

Ne vārdiņš visapkārt nav sadzirdams.

Nāk gudrajie, tomēr neviens nav, kas prot Tiem liesmaino uzrakstu iztulkot.

Bet Belzacars, iekārns vēl saule lēc,

Bij savu kalpu nonāvēts.

Ed. Veidenbaums.

vēstījums

Klau, puis! ej, seglo kumeļu Un jāj, cik spēj to dzīt,

Vai lauks, vai sils, uz pili steidz,

Kur ķēniņš Dunkans mīt.

Pie kalpa stallī iemanies Un uzsāc sarunas,

Sak’: „Kura meita Dunkanam Svin šonakt precības?“

Ja puisis saka: „Tumšmate“,

Trauc mājup man to teikt.

Ja puisis saka: „Gaišmate“,

Tad nava tev ko steigt.

Tad iegriezies pie virvnieka,

Tur cilpu nopircis,

Jāj mājās un to padod man,

Ne vārda neteicis.

R. Egle.

AZRAS CILTS

Dienu dienā pievakarēs Brīnumskaistā sultanmeita Nāk un iet pie strūklu akas,

Kur tik dzidri ūdens šļācas.

Dienu dienā pievakarēs Jaunais vergs stāv tur pie akas, Kur tik dzidri ūdens šļācas;

Dien no dienas top viņš bālāks.

Kādā pievakarē prince Viņu uzrunā un prasa:

„Gribu zināt tavu vārdu,

Tavu dzimteni un ģinti!“

Un vergs saka: „Vārdā saucos Mohameds, no jemeniešiem; Mana cilts — tā ir tie Azras, Kuri mirst, kad viņi mīlē.“

R. Egle.

Kur vientuļā jūrmalā viļņi šalc.

Mirdz mēness vizmā savā,

Dus baltās kāpās bruņinieks stalts Daždažādu sapņu skavā.

Tad plīvuros tērpušās nāras sāk Kāpt laukā no dzelmes, un klusām Arvienu tās tuvāk jauneklim nāk,

Jo domā patiesi to dusam.

Ar ziņkāri spalvas jau cepurei Steidz viena nāra taustīt.

Bet otra pieskaras plecsaitei Un ieroču važas sāk raustīt.

Smej trešā, tai acīs redz spožumu,

No maksts tā rauj šķēpu ar prieku,

Un, atspiedusies pret zobenu,

Tā apskata bruņinieku.

Dej ceturtā apkārt, un čukstot tā sev Teic kaislībā dziļā un kvēlā:

,.Ak, kaut es mīļākā būtu tev,

Tu, cilvēku atvase cēlā!“

Klāj piektā rokas bruņiniekam Ar skūpstiem un iekāri maigu;

Vēl kavējas sestā, bet beidzot tam Spiež skūpstu uz lūpām un vaiga.

Ir bruņinieks gudrs — šķiet, nejūt nekā, Tam aizvērtas acis kā miegā;

Viņš mierīgi ļaujas mēnesnīcā Šo nāru skūpstienam liegam.

M. G r i n f e 1 d e.

BRUŅINIEKS OLAFS I

Divi vīri stāv pie doma,

Abiem plecos sārti svārki,

Un no viņiem viens ir ķēniņš,

Un tas otris — tas ir bende.

Un uz bendi ķēniņš saka:

„Kā no priestru dziesmas dzirdu, Laulāšana drīz būs galā —

Gatavu nu turi cirvi.“

Nodūc ērģeles, un zvana,

Ļaudis ārā plūst no doma;

Raibais svētku gājiens, vidū Koši tērpti jaunlaulātie.

Bāli skumja, nemierīga Skaistā ķēniņmeita raugās;

Drošs un jautrs bruņnieks Olafs,

Viņa sārtās lūpas smaida.

Un ar smaidu sārtās lūpās Drūmam ķēniņam viņš saka: „Laburītu sievastēvam, —

Tev nu pieder mana galva.

„Šodien jāmirst man. — Ak, ļauj jel Tik’ līdz pusnaktij vēl dzīvot,

Lai ar lāpu dejām, dzīrēm Savas kāzas nosvinētu.

„Ļauj man dzīvot, ļauj man dzīvoĻ Kamēr pēdēj’s kauss būs tukšots, Beigu deja nodejota —

Ļauj līdz pusnaktij vēl dzīvot!“

Un tad bendem ķēniņš saka: „Mūsu znotam dāvināta Dzīve vēl līdz pusnakts stundai — Gatavu nu turi cirvi.“

II

Sēd kāzu dzīrēs Olafs līdz,

Tam pēdēj’s kauss jau piepildīts.

Te sieva ievaidās Un viņam piekļaujas —

Pie durvīm bende jau gaida.

Sāk deju, un Olafs satvēris Griež jaunuvi savu kā apskurbis, —

Pa mirdzumu baigajo Dej deju pēdējo —

Pie durvīm bende jau gaida.

Skan vijoles līgsmē priecīgi,

Vaid stabules baigi un sērīgi!

Abu dejā kas noskatās,

Sirds tam iedrebas —

Pie durvīm bende jau gaida.

Un dejā dun zāle, un sirds viņiem pukst, Un bruņinieks Olafs sievai čukst:

„Uz tevi man mīla plaukst,

Bet kapā būs aukst’ —“

Pie durvīm bende jau gaida.

III

Klau, Olaf, pusnakts stunda klāt, Laiks noslēdz tavu dzīvi!

Tu ķēniņmeitu mīlējis Tik bezbēdīgi brīvi.

Murd mūki bēru lūgšanu,

Un vīrs ar svārku sārto,

Pie melnā bluķa nostājies,

Jau spožo cirvi kārto.

Nāk bruņinieks Olafs pils pagalmā, Tur šķēpi un ugunis laistās,

Ap sārtajām lūpām rotājas smaids, Un vārdi ar Smaidiem saistās:

„Es slavinu sauli un mēnesi,

Es slavinu mirdzošās zvaigznes.

Es slavinu putnus, ko dziesmu prieks Pa gaisu gaisiem aiznes.

N

„Es slavinu jūru un pasauli,

Es slavinu puķes laukos.

Un vizbulītes, kam zilacis Kā manai sieviņai jaukas.

„Jūs, manas sievas zilactiņas, — Jūsu vaina, ka zaudēju dzīvi!

Es slavinu pliederu puduru,

Kur tu man atdevies brīvi.“

R. Egle.

BERTRANS DE BORNS

Bij cildens lepnums viņa sejā Un pierē domu spožums liegs.

It visas sirdis uzveikt spēja Bertrans de Boms, cēls dziesminieks.

No viņa kokles skaņas kvēlās Plantageneta lauva gurst.

Un arī meitu, abus dēlus Viņš savu dziesmu valgos tur.

10 — H. Heine — Izlase I

Un kā viņš tēva dusmas veica! Raud karalis, gaist ienaids sūrs,

Kad vārdus piemīlīgus teica Bertrans de Borns, cēls trubadūrs.

M. Ķempe.

ČAILDS HAROLDS

Kāda smaga, melna laiva Sēri slīd pār ūdeņiem.

Mēmi sēd tur miroņsargi,

Sejas aizsegtas ir tiem.

Dzejnieks mirušais gul klusi, Neapsegts ir viņa vaigs.

Un vēl viņa zilās acīs Iespīd tālais debess zaigs.

Dzīles noskan, it kā sauktu Savu mīļo nāras balss.

Un pret laivu atsizdamies Sēri šalko ūdens palss.

M. Ķempe.

Kanosas pils sētā klajā

Vācu ķeizars Heinrichs nācis,

Kailām kājām, grēku kreklā,

Naktīs lietainās un saltās.

Augšā logā divi stāvi

Slepus glūn, — un mēnesnīcā

Gregoram viz plikais pauris,

Matildai spīd baltās krūtis.

Lūpām drebošām uņ bālām

Heinrichs skaita pater noster;

Taču valdinieka sirdī

Vārās žults un nikna doma:

„Tālu manā vācu zemē

Slienas valdonīgie kalni,

Dziļi kalnu klusās šachtās

Krājas tērauds kara āvai.

„Tālu manā vācu zemē

Zeļ un zaļo ozolmeži,

Varenajos ozolstumbros

Spala izaug kara āvai.

„Mana mīļā vācu zeme,

Gan jau radīsi tu vīru,

Kas reiz manu moku čūsku

Sadragās ar kara āvu.“

R. Egle.

DZEJNIEKS FIRDAUSI 1

Zelta ļaudis, sudrabļaudis!

Ja par tomanu triec nabags,

Tad par sudrabu vien rima,

Tad ir domāts sudrabtomans.

Bet ja valdnieks par to runā Vai kāds šachs, tad tomans zelta, Vienmēr zelta; tomanus viņš Tikai zelta dod un saņem.

Tā mēdz domāt labi ļaudis, Tāpat domāja Firdausi, Dziesminieks, kas sarakstījis Dievināto Šachnāmi.

Viņš šef lielo varoņdziesmu Rakstīja pēc šacha gribas,

Sachs par katru dziesmas pantu Tomanu tam apsolīja.

Septiņpadsmit reižu rozes Ziedēja un beidza ziedēt, Lakstīgalas apdziedāja Septiņpadsmit reizes viņas —

Pa to laiku domu austvēs Dzejnieks sēdēja un auda,

Auda čakli dienu, nakti Savas dziesmas milzu segu —

Milzu segu, kurā dzejnieks Brīnišķīgi prata ieaust Tēvu zemes teiksmu stāstus Un tās senos valdiniekus,

Savas tautas varoņtēlus, Bruņniekdarbus, avantūras, Dēmonus un burvju būtes, Vainagotas teiksmu puķēm —

Pilns viss dzīvības' un plaukstošs, Krāsās mirdzošs, ziedošs, degošs, Un no Irana svētgaismas Apmirdzēts kā debess stariem.

No tās dievišķās pirmgaismas Kuras pēdēj’s uguns templis Koranam it kā par spīti Dziesminieka sirdī dega.

Kad bij beigta lielā dziesma, Savam labvēlim tad dzejnieks Aizsūtīja manuskriptu —

Divreiz simtu tūkstoš pantu.

Un tad pirtī notika tas, Rezidences Gaznas pirtī,

Kurā šacha melniem kalpiem Izdevās Firdausi sastapt —

Katrs stiepa maisu naudas, Lika dzejniekam pie kājām, Ceļos mezdamies, kā lielo Godalgu par dziedājumu.

Dzejnieks atrāva tos vaļā Steigšus, lai nu, senkāroto Zeltu redzot, spirdzinātos — Bet te ieraudzīja pārsteigts,

Ka šo maisu saturs bija Sudrabtomani — bāls sudrabs! Tā ap divreiz simtu tūkstoš — Un nu dzejnieks rūgti smējās.

Rūgti smiedamies, šo summu Dalīja viņš trijās daļās, Līdzīgās, un tad ikvienam No tiem abiem melniem kalpiem

Dāvāja kā nesēj algu Ik pa trešdaļai, bet trešo Atdeva pirts kalpotājam Vienkārši kā dzeramnaudu.

Un tad, ceļa spieķi tvēris, Atstāja viņš rezidenci,

Vārtu priekšā noslaucīdams Putekļus no savām kājām.

„Ja ka cilvēks viņš tāpat Būtu man ko apsolījis,

Vārdu lauzis, nepildījis, Nedusmotu es nekad.

„Bet nu tas nav piedodams,

Ka viņš divdomību paudis,

Savā runā viltu audis,

Un vēl vīlis klusēdams.

„Cienīgs bij viņš, svinīgs, cēls Ir no auguma, ir sejas,

Maz kāds no šās bēdu lejas Tāds kā ķēnišķīgais tēls.

„Viņš kā saule noskaidrojies Skatījās uz mani tīrs,

Un šis patiesības vīrs —

Tomēr man viņš apmelojies.“

3

Sachs Mahomets kā apskaidrots,

Jo labs tam šodien mielasts dots.

Un ēnainā dārzā, kur strūklaka sit,

Uz purpura sēž viņš. Vēss ūdens rit.

Stāv sulaiņi, vaibstiem bijīgiem,

Tā mīlulis Anzari arī starp tiem.

Un marmora vāzes — šis ziedu trauks Kā koši degošs puķu lauks.

Kā odaliskas mīlīgās Tur slaikās palmas vēdinās.

Un cipreses stāv nekustīgas Kā debess sapņos, svētlaimīgas.

Tad piepeši atskan koklējums Un maigs un teiksmains dziedājums.

Sachs satrūkstas, kā apburts tas — „Kas rakstījis šo dziesmu? kas?“

Anzari, kam domāts šis jautājums,

Teic: „Tas Firdausi dziedājums.“

„Firdausi?“ — šachs pārsteigts jautā tam — „Kā iet šim lielajam dzejniekam?“

Anzari atbild: „Bēdīgi vien —

Viņš trūkumā dzīvo kopš senudien,

„Viņš Tusas pilsētā piemājo,

Kur mazu dārziņu apsaimnieko.“

Sachs Mahomets klusēja laiciņu,

Tad teica: „Anzari, steidzies nu —

„Ej manos staļļos un ņem tūlīt Simts mūļu un kamieļu piecdesmit.

„Tos apkrauj ar visiem dārgumiem,

Ķas ielīgsmo sirdis cilvēkiem,

„Ar krāšņām lietām, retumiem jaukiem,

Ar dārgām drēbēm un mājas traukiem

„No ziloņkaula un sandelkoka,

Ar rotām, ko darina cilvēka roka,

„Ar kausiem un kannām greznotām,

Ar leopardu ādām lielraibotām,

„Ar tepiķiem, šallēm un zīdu, proti,

Kas manās valstīs gatavoti —

„Ņem vērā to, ieročus pieliec tur klāt Un greznāko segu, zem segliem ko klāt,

„Un dzērienus, kurus tā savādi sauc,

Un ēdienu, podos ko glabā, jo daudz.

„Trūkt nebūs cepumiem, saldumiem gārdiem, Un piparkūkām ar visādiem vārdiem.

„Duci arabu zirgu tur pievieno ar’,

Kas ātri kā bultas aulekšot var.

„Un duci vergu, kam miesa kā varš,

Ko nebiedē darbā grūtību karš.

„Anzari, ņem visas šīs skaistās lietas Un projām ceļā taisies uz vietas.

„Tu dziesminiekam Firdausi tās nes,

Uz Tušu un saki, ka sveicinu es.“

Tā valdnieks teica; Anzari steidza,

Un mūļus un kamieļus apkraut beidza

Ar balvām tik daudzām, cik ļaudis nes Kā meslus no veselas provinces.

Pēc trijām dienām viņš projām gāja No rezidences, pats priekšā jāja

Un vadoņa karogu rokā nesa,

Tam pakaļ karavana aizkūstot dvesa.

Tie nonāca Tušā pēc astoņām dienām, Šī pilsēta gul pie kalna sienām.

Caur rietumu vārtiem ar gurdu spēku Nāca karavana ar kņadu un brēku.

Un rībēja bungu troksnis smags,

Un skanēja gaviles, pūta rags.

La illa il allah! — tā dzinēji kliedza, Kad likās, ka viņi jau mērķi sniedza.

Bet pa austrumu vārtiem Tušā tobrīd Kāds gājiens lēni uz priekšu slīd

No pilsētas ārā; todien kādu bēda, Patlaban Firdausi uz kapiem tur veda.

A. Birkerts.

Ali-bejs, šis ticības varons, Aplaimots gul meičas rokās. Paradīzes priekus novēl Viņam Allah jau virs zemes.

Odaliskas, mūžam skaistas,

Slaidas tā kā kalnu kazas —

Viena viņam skrullē bārdu,

Otra pieri viņam glāsta.

Trešā daiļā koklē kokli,

Dzied un dej un smiedamās tā Skūpsta sirdi, kur tam liesmo Visu svētlaimību uguns.

Bet te pēkšņi ārā taurē Cīņas ragi, sauc uz kauju,

Šķēpi žvadz un šautņu zalves — Kungs, mums uzbrukuši franki!

Varonis lec kaujas zirgā,

Trauc uz cīņu, bet — kā sapnī; — Viņam šķiet, ka atdusētos Viņš arvien vēl skuķes rokās.

Un uz visām pusēm frankiem Virknēm galvas zemē cērtot,

Smaida viņš kā iemīlējies,

Smaida laimīgi un liegi.

A. B i r k e r t s.

KAUJAS LAUKS PIE HASTINGSAS

Pār Valthamas abatu skumjas nāk, Kad saņem viņš vēsti drūmu,

Ka ķēniņš Harolds pie Hastingsas Ir galu dabūjis kļūmu.

Viņš divus mūkus — Asgodu Un Ailriku sūta, lai meklē Tie Harolda līķi, kas jāatrod Pie Hastingsas kautiņa peklē.

Ar skumjām mūki projām steidz Un skumji atgriežas klusi:

„Viscienlgais tēvs, mums liktenis sūrs, Mās laime ir atstājusi.

„Ir kritis no vīriem labākais,

To veikusi bastardu vara,

Nu sadala valsti zagļu bars,

Un brīvos par kalpiem dara.

„Visutainākais normandietis,

Par lordu kļūs britu salā;

Es redzēju Baijes skroderi,

Kam zelts bija piešu galā.

„Vai tam, kas šodien saksietis!

Jūs, Saksijas svētie pie dieva,

Tur debesīs, vērā lieciet to,

Jūs nespējat novērst šo nievu.

„Nu zinām mēs, ko vēstīja Tā lielā komēta baisā,

Kas sārta kā asinis debesīs Uz slotas aizjāja gaisā.

„Šās ļaunās zvaigznes likumam Bij Hastingsā piepildīties,

Mēs bijām kaujas laukā tur,

Kur līķos var aizmaldīties.

„Mēs meklējām šur, mēs meklējām tur, Līdz zuda cerība katra —

Bet mirušo ķēniņu Haroldu,

Mēs nespējām vairs tur atrast.“

Tā Asgods un Ailriks sacīja; Žņaudz abats izmisis rokas,

Tad nogrimst pārdomās, nopūšas,

Un balsī tam dzirdamas mokas:

„Pie Bardemsteinas, Grendelfīldā, Tur pašā meža vidū,

Pavisam mazā būdiņā Reiz Gulbjkakla Edite mita.

„To sauca Gulbjkakla Editi,

Jo bija tik skaista tai miesa Kā gulbja kakls; un Haroldā Šī skaistule mīlu viesa.

„Viņš mīlējis, skūpstījis bija to,

Un atstājis, mīla kad beidzās.

Jau sešpadsmit gadu būs pagājis;

Cik ātri dienas gan steidzas!

„Tad dodieties, brāļi, pie sievas šās, Lai līdzi ar jums tā steigtu Uz Hastingsu; sievas skatiens ass Tur ķēniņu pazīs pat beigtu.

„Uz Valthamas abteju jūs pēc tam Tad ķēniņa līķi nesiet,

Lai kristīgi miesas apstāvam Un nodziedam dvēselei mesu.“

Ap pusnakti sasniedz sūtņi šie Jau meža būdiņu drīzi:

„Jel mosties, Gulbjkakla Edite,

Un seko uz pēdām mums līdzi.

„Jo normaņu hercogs uzvaru Pār ķēniņu Haroldu guvis;

Pie Hastingsas kaujas laukā viņš gul Jau asiņu peļķē žuvis.

„Nāc līdzi uz Hastingsu, meklēsim Tur līķi mirušo skaitā,

Uz Valthamas abteju nesīsim to,

Kā abats liek, solī raitā.“

Ne vārda Gulbj kakla Edite Tiem nebilst, tā pošas jau pati,

Un seko mūkiem, un vējā plīv Un pland viņas iesirmie mati.

Steidz nabaga sieva purviem pār,

Ka zib viņas kailās kājas.

Un Hastingsas krīta klintis tie redz,

Kad austrumos gaisma svīst vāja.

Gaist pamazām migla, kas Hastingsu Kā līķautā tina baisā,

No kaujas lauka kraukļu bars Spurdz neganti ķērkdams gaisā.

Uz asinīm slacītas zemes tur Gul tūkstošiem līķu graustu Bez drānām, locekļiem plosītiem,

Tiem līdzās daudz zirgu skaustu.

Brien Gulbj kakla Edite asinīs Ar kailajām kājām; plīv mati;

Kā bultas no stīvajām acīm skrien Tās pētīgi asie ^kati.

Tā meklē šur, tā meklē tur,

Tā cīnās ar milzīgu sp^ru Pret kraukļu baru rijīgo;

Aiz viņas dzird nopūtu garu.

Tā meklēja augu dienu jau,

Tad pēkšņi — vakarā vēlu —

No nabaga sievas krūtīm spalgs Skan kliedziens ar vaidu žēlu.

Nu ķēniņa līķi nedzīvo Bij Edite atradusi.

Bez vārdiem, bez asarām skūpstiem klāj Tā bālušo seju klusi.

Tā skūpsta tam pieri un muti ar’,

Tā tur viņu cieši skautu,

Tā skūpsta brūci, ko ķēniņam Redz krūtīs, kauj cirvja rautu.

Un viņa plecā tā ierauga Un apklāj ar skūpstiem trīs rētas,

Kas no tās zobiem te palikušas Kā piemiņas zīmes svētas.

Bet mūki tai laikā kokus nes Un saliek tos cieši blaku;

Uz bērēm tad uzceļ ķēniņu Un dodas projām pa taku.

Tie nes to uz Valthamas abteju,

Lai atdotu zemei tās tiesu,

Bet Gulbj kakla Edite pavada Savas mīlas nedzīvo miesu.

Tā bērna bijībā litānijās Dzied, novēlot vieglu tam dusu;

Tik drausmi dziļajā naktī tas skan — Un mūki čukst lūgšanu klusu.

M. G r ī n f e l d e.

BERGENAS ŠĶELMIS

Pie Reinas Diseldorfas pils, — Tā svētku ugunīs laistās.

Tur sveces mirgo un mūzika skan, Un dejo tur maskas skaistās.

Tur daiļā hercogiene dej Un brīžiem tā iesmejas kvēli.

.Slaids bruņinieks to vada stalts,

Ar gaitu vieglu un cēlu.

Viņš melnu samta masku nes,

Un acis tam skaistuli vēro.

Ir viņa skats kā duncis spožs,

No maksts kas pusrauts zvēro.

Kā gavilē raibo masku bars,

Kad abi tie aizdejo līgsmi!

Tos Maricebilla un Drikess sveic,1 Dūc apkārt balsis tiem tīksmi.

Un spalgi lielās taures skan,

Rūc kontrabass, dūdo ģīgas.

Līdz pēkšņi deja izbeidzas,

Vairs neskan taures un stīgas.

„Man, augstā kundze, atļaujiet iet,

Uz māju laiks man doties —“

Smej hercogiene: „Bet pirms tu ej,

Ļauj sejā tev ielūkoties.“

„Man, augstā kundze, atļaujiet iet,

Jūs biedēs mans vaiga baigums —“

Smej hercogiene: „Es nebīstos!

Ļauj skatīt man tavu vaigu.“

„Man, augstā kundze, atļaujiet iet,

Jo nakts un nāve man draugos —“

Smej hercogiene: „Tev jāpaliek,

Lai tavā sejā es raugos.“

Gan tumšiem vārdiem viņš pretojās,

Bet sieviete cieši to kļāva.

Un pati ar rokām pārdrošām Tam masku no vaiga rāva.

„Tas Bergenas bende!“ — iekliedzas Ar šausmām masku bars zālē.

Un atkāpjas visi. Pie hercoga Steidz kundze un apstājas bāla.

Bet hercogs bij gudrs, šo negodu No sievas viņš atvairīt steidza.

Un, mirdzošu zobenu izvilcis,

„Uz ceļiem!“ — viņš pārgalvim teica.

„Ar zobena sitienu ieceļu Es tevi par bruņinieku!

Tu esi šķelmis, un tāpēc tev Kungs Bergenas Šķelmis būs vārdā.“

4

Tā bende kļuva bruņinieks Un ciltstēvs neaizmirstams.

Pie Reinas ziedēja viņa dzimts,

Dus tagad tā akmens šķirstos!

M. Ķempe.

RAMPSENITS

Reiz, kad ķēniņš Rampsenits •Savas meitas pilī gāja,

Smējās meita, viņai līdzi Smējās viņas kalpotājas.

Redzēja tur skaļi smejam Arī einuchus tā melnos,

Un pat mūmijas un sfinga, Šķita, smejot sabirs pelnos.

Teica princese: „Man likās, Zagļa notveršana veikta,

Bet no viņa manā plaukstā Gul tik viena roka beigta.

,,Ņu es saprotu, kā zaglis Iekļūst tavā pilī iekšā,

Nozog dārgumus un zeltu,

Kaut tur atslēgu daudz priekšā.

„Burvju atslēga ir viņam,

Kura atslēdz visas vietas,

Visus vārtus; pretī stāvēt Nespēj durvis pat vis cietās.

„Neesmu es stiprie vārti,

Pretī turēties par vārgu,

Sargot dārgumus šai naktī, Pazaudēju mantu dārgu.“

Princese tā smejot teica,

Apkārt griezdamās pa telpu, Einuchi un kalpotājas Atkal smējās kā bez elpas.

Visa Memfisa tai dienā Smējās, un pat krokodili,

Galvas izbāzuši, smējās,

Peldot duļķainajā Nilā,

Kad tie bungu rībēšanu Izdzirda no upes krasta Un kad dzirdēja, kā saucējs Lasa ķēnišķīgo rakstu:

„Rampsenits, kas esmu ķēniņš Jums no dieva žēlastības Ēģiptē, jūs, savus ļaudis,

Sveicinu, pilns mīlestības.

„Naktī, juniju kas trešo Ceturtajā iekšā vada,

Tūkstoš trīssimt dividesmit Ceturtā — pirms Kristus — gadā

„Notika, ka zaglis mūsu Mantnīcā bij nolaupījis Dārgumus; un arī vēlāk Viņš tur reižu reizēm bijis.

„Notvert ļaundari lai spētu,

Sūtījām ar gudru ziņu Mantnīcā mēs gulēt meitu;

Apzadzis tas arī viņu.

„Tādēļ, novērstu lai beidzot Mantu zagšanu bez sāta,

Un tai pašā laikā zaglim Parādītu mīļu prātu,

„Gribam atdot tam par sievu Savu meitu — mūsu prieku,

Piešķirt viņam valdniekgodu,

Celt par troņa mantinieku.

„Diemžēl, nezinām šobrīdi,

Kur lai savu znotu rodam,

Tāpēc ar šo cirkulāru Žēlīgi tam ziņu dodam.

„Trešā janvarī tas notiek,

Tūkstoš trīssimt dividesmit Sestā gadā — vēl pirms Kristus — Paraksts: ķēniņš Rampsenits.“

Apsolīto izpildīja Rampsenits, par znotu kļuva Zaglis viņam, un pēc viņa Arī valdniekkroni guva,

Valdīja kā visi citi,

Mākslas, tirgus veicināja;

Stāsta — viņa valdīšanas Laikā zagļiem vāji gāja.

M. Grīnfelde.

11 — H. Heine — Izlase I

TANHEIZERS

Leģenda

1

Jūs, Kristus ļaudis, sargaities No velna viltus ļaunā!

Par Tanheizeru es dziedāšu jums,

Lai dvēseles nekristu kaunā.

Tanheizers, šis godavīrs bruņinieks,

Kas mīlas valgos krita,

Uz Venuskalnu devās viņš,

Tur septiņus gadus mita.

„Ak Venus, tu sieva daiļākā,

Nu sveika, mans jaukums, es eju!

Pie tevis palikt vairs negribu,

Laid mani projām uz leju.“

„Tanheizer, mans cēlais bruņiniek,

Tu neesi šodien vēl sniedzis

Man skūpsta neviena, tad skūpsti un teic:

Kas būtu tev šeitan ko liedzis?

„Vai saldāko vīnu kausā tev Ik dienas es nepildīju?

Vai galva tev nebija greznota Ik dienas ar rožu viju?“

„Ak Venus, sieva daiļākā,

No skūpstiem un saldenā malka Man sasirgusi jau dvēsele,

Pēc rūgtuma — slāpes un alka.

„Bez mēra līgsmots, bez aprimas smiets, Nu gribas man asaru rasas,

Un rožu vietā ap galvu tīt Sev vītnes ērkšķaini asas.“

„Tanheizer, mans cēlais bruņiniek,

Tu sāksi ar mani vēl rāties;

Bet, tūkstoškārt zvērēdams, teicies — nekad No manis vairs neatstāties.

„Nāc, iesim mēs labāk istabā,

Lai mīlas rotaļā grimtu;

Mans miesas jaukums kā lilija balts Tev prātu remdinās rimtu.“

„Ak Venus, tu sieva daiļākā,

Kas mūžam ziedēsi kaira;

Pēc tevis sen tvīkuši visi un tvīks Tai kvēlē, ko neatvaira.

„Bet dievus un varoņus atceroties,

Kas sen jau un reizes ne retas Pie tavām lilijām ganījušies, —

Nudien, man nelabi metas.

„Man uzmācas šausmas, jau domājot vien Par tavu baltlilijas miesu,

Cik daudz gan pa gadusimteņiem vēl Ap viņu nelīgsmos viesu!“

„Tanheizer, mans cēlais bruņiniek,

Kaut teikuši būtu to citi!

Man gribētos labāk, ka mani tu sit,

Kā bieži jau esi sitis.

„Man gribētos labāk, ka mani tu sit,

Bet ne ar izsmieklu šauzdams,

Un, kristieti nepateicīgais,

Man lepnumu sirdī lauzdams.

„Par to, ka mīlēju tevi par daudz,

Nu dzirdu es šādus vārdus —

Nu labi, ej sveiks, tevi atlaižu es Un pati tev atveru vārtus.“

Uz Romu, uz Romu, 'kur dzied un skan Un zvana pa pilsētu svēto,

Liels gājiens tur dodas, un pāvests pats Ved draudzi izredzēto.

Tas pāvests Urbāns, svētais tēvs, Trīsvienības kronis tam staro,

Tērps purpurā sārts, un baroni Nes mantijas asti garo.

„Ak pāvest Urbān, svētais tēvs,

Lai paliek gājiens ar dziesmām:

Jel uzklausi to, kas grēkus tev sūdz,

Glāb mani no elles liesmām!“

Sāk atkāpties ļaudis puslokā,

Rimst garīgo dziesmu skaņas: —

Kas ir šis svētceļnieks, noslīdzis Pie pāvesta kājām bez maņas?

„Ak pāvest Urbān, svētais tēvs,

Tev saistīt un raisīt vara,

No elles mokām mani glāb,

Glāb mani no ļaunā gara!

„Es dižciltīgs bruņinieks, Tanheizers, Pēc mīlas alku un kritu,

Uz Venuskalnu devos es Un septiņus gadus tur mitu.

„Ir Venus patiešām burvīga,

Tik mīļa un jauka, un skaista,

Kā smarša no puķes, tā plūst viņas balss, Kā saules stars apreibā saista.

„Kā tauriņš pēc salduma lidinās Pa gleznainām ziedu šūpām,

Tā mana dvēsele plīvoja Ap viņas rožainām lūpām.

„Tumšs cirtu vainags ziedošais Pār cēlo seju klājas;

Kad lielās acis paskatās,

Tev elpa krūtīs stājas.

„Kad lielās acis paskatās,

Tu sevi kā piekaltu jūti;

No kalna ārā gan izkļuvu es,

Bet nācās tas grūti, tik grūti.

„No kalna ārā gan izkļuvu es,

Bet daiļavas burvīgie skati Nu visur man seko un māj, un sauc:

Nāc, nāc, šeit esmu es pati!

„Pa dienu es maldos kā nabaga spoks, Bet nakti dzīvība lejas,

Tad sapņoju es: mana skaistule Sēž kopā ar mani un smejas.

„Tik gardi, tik līgsmi, tik traki tā smej, Ver pērļaino zobu zaigu!

Šos laimīgos smieklus atceroties,

Man asara norit pār vaigu.

„Es mīlā uz viņu iededzies,

Visspēcīgā, nevaldāmā!

Kas kalnu straumi gan apturēt spēj,

Lai apsiktu plūdumā rāmā!

„No radzes uz radzi gāzdamās,

Tā brāžas un putās šķeļas;

Kaut simtreiz kaklu lauztu sev,

Bez aprimas tālāk veļas.

„Ja visas debesis būtu man,

Tās savai Venerai dotu.

Es dāvātu sauli un mēnesi,

Un zvaigznes viņai par rotu.

„Es mīlā uz viņu iededzies,

Pats degdams šo liesmu svelmē, —

Vai tiešām es mests jau ugunīs tais,

Kas mūžam kvēl elles dzelmē?

„Ak pāvest Urbān, svētais tēvs,

Tev saistīt un raisīt vara,

No elles mokām mani glāb,

Glāb mani no ļaunā gara!“

Ceļ pāvests rokas vaimanās,

Ceļ balsi vaimanādams:

„Vai, Tanheizer, tu posta vīrs,

Šai burvībā tu lādams!

„Tas velns, ko tu par Veneru sauc,

No visiem bīstamākais;

Kas viņa skaistajos nagos krīt,

To izpestīt nav man mākas.

„Ar savu dvēseli maksāsi tu Par miesas kāri un baudām;

Tu izstumts un nolādēts mūžīgi Nu elles mokām un gaudām.“

3

Iet bruņinieks Tanheizers, steigšus iet prom, Jau kājas tam noberztas jēlas;

Viņš Venuskalnā atgriežas Pirms pusnakts stundas vēlas.

No miega Venus pamostas,

Lec ātri no gultas kājās;

Un, baltajās rokās slēgdama,

Sveic mīļolo draugu mājās.

No deguna plūda tai asinis,

No acīm asaras risa, —

Tā asnīm un asarām notriepta Bij mīļotā seja visa.

Gurds bruņinieks gultā apgulās Un neteica ne vārdu.

Bet Venus devās virtuvē,

Lai vārītu viņam ko gardu.

Sniedz viņa tam maizi un viru sniedz, Un apmazgā slimās kājas,

Un pinkainos matus sasukā,

Smej saldi un mīlinājās.

„Tanheizer, mans diženais bruņiniek, Tik ilgi tu nenāci mājās;

Teic, kādās zemēs tu klejoji,

Un kā pa šo laiku tev klājās?“

„Ak Venus, sieva daiļākā,

Es drusku ārzemēs biju;

Man Romā bij darīšanas, bet tad Šurp steidzos, kad izdarīju.

„Ir Roma uz septiņiem pakalniem,

Un Tibra skalo tās sienas;

Es Romā ar pāvestu satikos,

Viņš sūta tev labasdienas.

„Gar Florenci nākdams, caur Milānu, Daudz redzēju skaistu vietu;

Tad saņēmos dūšu un devos tūlīt,

Pār Šveices kalniem lai ietu.

„Kad nonācu Alpu augstumos,

Sniegs sagriezās snigdams dikti,

Man smaidīja zilie ezeri,

Un ērgļi klaigāja pikti.

„San-Gotarda virsotnē stāvēdams,

Es dzirdēju Vāciju krācam;

Trīs duči monarchu sargā to,

Dziļš miegs viņu gulošu māca.1

„Es biju pie švābu dzejniekiem —

Tie kukainīši jo glīši;

Naktskrekliņos sēž viņi, galviņā Tiem piķmices vāceklīši.2

„Bij šabas, kad Frankfurtē ierados,

Tur klimpas un saietu ēdu;

Jums labākā ticība pasaulē,

Zosķidas es labprāt ēdu.

„Un Drezdenē suni es redzēju,

Kurš pārspēja reiz visus takšus,

Bet tagad jau nabagam zobi krīt,

Vairs rej vien un slacina pakšus.3

„Muzu atraitņu namā Veimarā Dzird vaimanu nožēlu sīvo,

Tur raud, ka Gēte ir nomiris,

Bet Ekermanis vēl dzīvo!4

„Pa Potsdamu brēca un klaigāja, —

Kas tas? — es izbrīnots prasu.

„„Jā, redziet, Berlīnē lekcijas Ganss Par pēdējo gadsimtu lasa.““ 5

„Plaukst Getingenā zinātnes,

Bet augļu nekādu tās nenes. Naktsmelnumā iegājis, nejutu Ne gaismiņas stara no šenes.6

„Tad Cellē es cietumā atradu Tik hanoveriešus —- ak vāci!

Jums nava vēl nacionalcietuma Un kopīgas pletnes, kas māca!7

„Smird Hamburgas ielas, — es uzprasu, No kā te tik nelaba smaka? —

Tā nākot no gļotām — man dievodamies Gan jūdi, gan kristītie saka.

„Kaut Hamburga lāga pilsēta,

Bet nelabu ļaužu kā ellē;

Kad lielajā biržā es nokļuvu,

Man likās, ka esmu vēl Cellē.

„Pie Hamburgas pagājos Altonā,

Šo vietu es skaitu par glīšu;8 Ko redzēju tur un kas atgadījās,

To citreiz tev pastāstīšu.“

R. Egle.

DONNA KLARA

Savā vakarīgā dārzā Pastaigājās alkaldmeita;1 Trompešu un bungu troksnis Skan no pils ik brīdi lejup.

„Garlaicīgas kļūst man dejas, Apriebušies saldie glaimi,

Tāpat bruņnieki, kas smalki Mani pielīdzina saulei.

„Viss man nepanesams kļuvis, Redzēju kopš mēnesnīcā Bruņinieku, kura kokle Mani izvīla pie loga.

„Kā viņš stāvēja tur cēli, Kaisli liesmoja tam acis Dižciltīgi bālā sejā —

Līdzīgs bij viņš svētam Jurim.“

Domāja tā donna Klara,

Skatu vērsusi uz zemi;

Acis paceļot, tai pēkšņi Priekšā bruņnieks nezināmais.

Roku spiežot, mīļi čukstot, Staigā abi mēness gaismā,

Laipni glāsta viņus zefirs,

Klusā teiksmā apsveic rozes.

Klusā teiksmā apsveic rozes, Kvēlo tās kā mīlas sūtnes. — „Bet nu pasaki man, mīļā,

Kam tu nosarki tik pēkšņi?“

„Mīļais, iedzēla man odi,

Un es vasarās tos nīstu Tikpat stipri, kā tie būtu Gardeguņu jūdu bari.“

„Lai nu paliek odi, jūdi,“

Saka bruņnieks, maigi glāstot.

Un no mandeļkoka nosnieg Tūkstoš baltu ziedu pārslu.

Tūkstoš baltu ziedu pārslu Izlējušas savu smaršu. —

„Bet nu pasaki man, mīļā,

Tava sirds vai tagad mana?“

„Mīļais, jā, es mīlu .tevi,

Zvēru to pie pestītāja,

Ko reiz nolādētie jūdi Ļaunprātīgi nonāvēja.“

„Lai nu pestītājs un jūdi,“ — Saka bruņnieks, maigi glāstot. Iztālim kā sapnī līgo Gaiši, balti lilijziedi.

Gaiši, balti lilijziedi Augšup lūkojas uz zvaigznēm. — „Bet nu pasaki man, mīļā,

Vai tavs zvērests nebūs viltus?“

„Mīļais,' viltus manī nemīt,

Kā ne asinslāse krūtīs Nav man nākusi no mauriem,

Ne no netīrajiem jūdiem.“

„Lai nu mauri, lai nu jūdi,“

Saka bruņnieks, maigi glāstot;

Lapenē, ko ieskauj mirtes,

Ved viņš daiļo alkaldmeitu.

Nemanot viņš sasaistīja To ar maigiem mīlas audiem! īsi vārdi, ilgi skūpsti,

Sirdis abiem pāri plūdo.

It kā maigu kāzu dziesmu Pogo lakstīgala, jaukā,

Un kā lāpu rotaļdejā Jāņtārpiņi margo zālē.

Klusums lapenē nu stājies, Dzirdams tik’, kā gudrās mirtes Sačukstas vēl paslepeni Un kā puķes elpo nakti.

Pēkšņi trompetes un bungas Skaļi skan no pils pa dārzu,

Un no bruņinieka rokām, Atmozdamās, raisās Klāra.

„Paklau, mīļais! sauc jau mani,

Bet pirms šķiramies, jel saki Manim savu mīļo vārdu,

Ko tik ilgi, ilgi slēpi.“

Un nu bruņnieks, jautri smiedams, Skūpsta savas donnas pirkstus, Skūpsta lūpas tai un pieri,

Beidzot saka šādus vārdus:

„Seņora, es, jūsu mīļais,

Esmu dēls daudz slavētajam,

Lielam, rakstos gudram rabim — Saragosas Izraelim.2

S. S i r s o n e.

SVĒTCEĻOJUMS UZ KEVLARU

1

Pa logu raugās māte,

Gul gultā slimais dēls.

„Nāc paskatīties, Vilhelm,

Cik svētku gājiens cēls!“

„Ai māt, tik slims es esmu,

Ka netīk man vairs nekas;

Par mirušo Grietiņu sirdi Māc domas skumīgas.“ —

„Dēls, celies, uz Kevlāru iesim Ar rožukroni mēs,

Tur dievmāte slimo sirdi Tev spirgtu izdziedēs.“

Pland baznīcu karogi vējā,

Un svētku dziesmas dzied;

No Ķelnes, pa Reinas krastu,

Tur procesija iet.

Ved māte dēlu līdzi Šai draudzei svinīgai,

Dzied abi divi korī:

„Gods, slava Marijai!“

2

Ir Kevlāras dievmāte šodien Uz svētkiem posusies;

Tai šoreiz būs daudz ko darīt, Daudz slimo pie viņas ies.

Ar upurbalvām līdzi Tie nāk no tālienes,

No vaska taisītas rokas Un vaska kājas tie nes.

Kas vaska roku ziedo,

Tam īsto dziedina;

Kas atnesis vaska kāju,

Tam slimā top vesela.

Dažs Kevlārā nāca uz kruķiem, Bet tagad pa virvi dej tas,

Cits tagad jau braču spēlē,

Kas necēla pirkstu nemaz.

Un māte ņem vaska sveci Un sirsniņu darina:

„Tu dievmātei pasniedz šo sirdi, Lai tavu tā dziedina.“

Dēls nopūties aiznes šo sirdi, Pie svētbildes ceļos grūst;

Plūst asaras viņam no acīm,

Un vārdi no sirds viņam plūst:

„Tu svētā un augsti teiktā,

Tu dievišķā jaunava,

Tu debesu v^ļdiniece,

Tev skan mana lūgšana!

„Mēs nākam šurpu ar māti No Ķelnes pilsētas,

Kur simtiem dievanamu Un simtiem baznīcu.

„Mums Grietiņa dzīvoja blakus, Bet nu viņa mirusi —

Ņem, Marij, šo vaska sirdi Un manējo dziedini.

„Jel dziedē man sāpju sirdi — Tad šeit un līdz mūžībai Es lūgšu un dziedādams teikšu: Gods, slava Marijai!“

• 3

Kad slimais dēls un māte Jau mājās dusēja,

Te dievmāte istabiņā Klusklusiņām ienāca.

Pār slimnieku viņa liecās Un uzlika liekdamās Uz slimās sirds viņam roku,

Tad pazuda pasmiedamās.

To redzēja māte kā sapnī,

Viss viņai bij saprotams;

Tad pamodās viņa no snaudas — Suns ierējās gaudodams.

Tik mierīgi savā gultā Gul dēls — jau nomiris tas;

Uz viņa bālajiem vaigiem Rītausma rotājas.

Tad salika māte rokas Kā neziņā lūgšanai Un paklusām uzsāka dziesmu: „Gods, slava Marijai!“

S. S i r s o n e.

RADĪŠANAS dziesmas

1

Vispirms radīja dievs sauli,

Un tad zvaigznes, nakti zaigās,

Radīja tad arī vēršus

Viņš no sviedriem savā vaigā.

Vēlāk radīja viņš zvērus,

Lauvas niknus, mežonīgus,

Un pēc līdzības ar lauvu —

Kaķēniņus piemīlīgus.

Beidzot cilvēks bija radīts,

Lai tas dumbrus apdzīvotu;

Un pēc parauga šā cēlā Deva pērtiķi par rotu.

Sātans skatījās un smējās:

,,Ei, kungs kopē sevi steigā!

Viņš pēc savu vēršu veida Rada teļus beigu beigās!“

2

Un tad dievs kungs teica velnam*

„Jā, es sevī visu rodu,

Zvaigznes darinu pēc saules Un pēc vēršiem teļus dodu;

Tā kā lauvas, nagiem asiem,

Mani kaķēniņi mazie;

Un pēc ļaudīm ērmi sākas, —

Bet tev radīt nava mākas.“

3

„Sev godu un teikšanu mūžos smeļu Par cilvēkiem, vēršiem, saules jaudu;

Bet zvaigznes, kaķus, pērtiķus, teļus Es radīju pats sev par prieku un baudu.“

4

„Tikko pasauli radīt biju sācis, —

Tas nedēļas laikā bij padarīts.

Tak tūkstošgadu plāns bij mani mācis,

Un iepriekš tas dziļi izpētīts.

„Jo radīt — tā ir tāda nieka lieta, Tā veicama viegli, un laiks tai īss; Turpretim plāns un doma cieta — Tas rāda, mākslinieks kas īsts.

„Par to vien trīssimt gadu garu Es pavadīju pārdomās,

Ka labāk radīt doctores juris Un tad —- tās mazās blusiņas.“

5

Kungs tad teica sestā dienā:

„Nu ir galā vadīta Lielā skaistā radīšana,

Visa labi paveikta.

„Tā kā zelta roze jūrā Saules spožums atstarots!

Cik tie koki zaļi, spoži!

Vai nav viss kā uzgleznots?

„Vai kā alabastrs tik balti Nešķiet jēri pļavā, rau?

Un vai nav līdz galam veikta — Dabiska vai daba nav?

„Debesis un zeme visa Atmirdz manā godībā,

Cilvēks, tas nu mani slavēs Šodien, visā mūžībā!“

6

„Ne viela, ne izdoma dzejnieka Nav izzīžama no pirksta;

Dievs nerada pasauli no nekā, Tāpat kā dziesminieks mirstams.

„No iepriekš bijušiem pirmmēsliem Ir pasaulē miesas laistas,

No vīru ribu taukumiem Es radīju sievas skaistas.

„No zemes es debesis radīju,

No sievietes — eņģelis rodas;

Jo viela gūst savu vērtību,

Ar mākslu ja izveidota.“

7

„Kādēļ es īsti radīju Šo pasauli, to labprāt saku:

Es jutu dvēslē degam traku Sev liesmu — aroda nemieru.

„Bij slimība par pamatu,

No kura dziņu radīt guvu;

Vien radīdams es vesels kļuvu,

Vien radīdams es atspirgu.“

M. Grīnfelde.

DIEVU DZIESNA

Nu klāt jau maijs ar savu zelta mirdzu, Un gaisu zīdaino un smaršu pilno,

Un līgsmi uzsmaida ar baltiem ziediem Un sveic ar tūkstoš zilām vizbuļacīm,

Un izklāj puķu pilno zaļo paklāju,

Kam audos saules stars un rīta rasa,

Un cilvēkbērnus mīļos sauc viņš šurpu. Kļaus tauta naivā pirmām viņa vārdam; Jau vīri nankinbikses apvelkas Un zeltpogainos uzvelk svētku svārkus; Kā nevainība baltas tērpjas sievas;

12 — H. Heine — Izlase I

Sev jaunekļi nu ūsas uzskrullē,

Un jaunavas liek krūtīm augstu viļņot:

Bāž kabatā jau dzejnieks papīrlapas,

Un zīmuli un lorneti, — un priecīgs Pa vārtiem ārā dodas raibais pūlis;

Un laukā apmetas uz zaļā maura,

Tur brīnās, cik gan čakli izaug koki, — Ar raibām, maigām puķēm spēlējas Un klausās līgsmo putnu baru dziesmas, Sveic gavilējot zilo debesjumu.

Bij maijs pie manis ar’. Viņš sita trīsreiz Pie manām durvīm, saucot: „Esmu maijs, Tu, bālo sapņotāj, nāc, tevi skūpstīšu!“

Es durvis aizslēdzu un saucu pretī:

„Par velti vilini tu, viesi ļaunais.

Es tevi pazīstu, es arī zinu,

Kas ir šī pasaule, daudz tanī vēries Un pārāk dziļi esmu, — zuduši man prieki, Tik’ mokas mūžīgas man sirdī mīt.

Caur cilvēkmītņu un caur cilvēksiržu Kā akmens cieto čaulu lūkojos Un saredzu tur melus, viltu, postu.

Un sejās izlasu es ļaunas domas.

Un jaunu meiču kautrā sarkšanā Es redzu trīsam kaislu baudas alku;

Uz lepnās galvas brašam jauneklim Es redzu plīvam nerra cepuri;

Vien sejas ķēmīgas un vārgas ēnas Es redzu zemē šai un nesaprotu,

Vai tā ir trako nams, vai slimnīca.

Caur vecās zemes pamatiem es raugos,

It kā tā kristais būtu, redzu postu,

Ar līgsmu zaļumu ko visu apklāt Maijs velti cenšas. Redzu mirušos,

Kas gul tur lejā savos šauros zārkos,

Tiem rokas sakrustotas, acis vaļā,

Balts apģērbs mugurā, un balts to vaigs, Caur lūpām lodā tārpi iedzelteni.

Es redzu, dēls uz tēva kapa sēžas,

Ar draugaļu lai laiku pakavētu;

Dzied zobgalīgas dziesrrtas lakstīgalas,

Un grīni smejas maigās pļavu puķes, — Tēvs nemierīgi kapā sakustas —

Un vecā zemesmāte sāpēs raustās.

Tu nogā zeme, zinu tavas sāpes,

Es redzu — kvēle plosās tavās krūtīs,

Un tavas tūkstoš dzīslas asiņo,

Un redzu, kā tev vaļā uzplēš brūces Un izplūst liesmas, dūmi, asinis.

Es redzu iespītīgos milžu dēlus No tumšām aizām kāpjam — seno ģinti -Un rokās plandām lāpas sarkanas;

Tie savas dzelzu kāpnes uzstata Un nikni uzbrūk debess cietoksnim; — Tiem pakaļ rāpjas melnu rūķu bari,

Un augšā izdziest visas zelta zvaigznes. Rauj nekaunīga roka zelta segu No dieva telts; pie zemes vaimanājot Krīt svēto eņģ’ļu bari, slēpjot savu vaigu. Uz sava troņa sēž tur bālais dievs,

No galvas rauj sev kroni, matus plēš — Nāk arvien tuvāk mežonīgie pulki.

Sviež milži savas lāpas sarkanās Pa visu plašo debess valstību,

Per rūķi liesmu rīkstēm eņģelīšus —

Tie vaimanā un lokās lielās mokās,

Aiz matiem projām aizsviesti jau tie. — Un savu paša eņģeli tur redzu,

Ar viņa zelta cirtām, maigo seju,

Ar mīlu mūžīgo ap viņa muti

Un svētlaimību acis zilajās —

Bet kobolds melns un bezgalriebīgs kāds Rauj viņu pakritušu atkal augšā Un ņirgdams vēro viņa cēlo stāvu,

Tad cieši apkampj maigā skāvienā —

Pa visu pasauli baiss kliedziens nodārd, Lūst balsti, sabrūk debesis un zeme,

Pār visu atkal valda vecā nakts.

S. Sirsone.

BĒDU LEJA

Caur šķirbām svilpo aukstais vējš,

Zem jumta, iekš sešstāvu mājas,

Tur divas nabaga dvēseles gul,

Tik bālas, vārgas un vājas.

Un viena nabaga dvēsele teic:

„Skauj mani ciešāk pie sevis,

Un savas lūpas uz manējām spied,

Es gribu sasilt pie tevis.“

Un otra nabaga dvēsele teic:

„Ja tu vien mīļi man smaidi,

Tad zūd man viss salkums un saltums un vārgs, Un visi šis pasaules vaidi.“

Daudz skūpstījās viņi un raudāja daudz Un gauda un žēlojās klusu,

Pat smējās reizēm un dziedāja pat —

Līdz liktens tiem sūtīja dusu.

Rītā atnāca ierēdnis izmeklēt,

Ar ārstu, kurš zināja labi,

Kas te bija jādar’: tas konstatē,

Ka tiešām ir miruši abi.

„Šis aukstais laiks,“ ārsts paskaidro,

„Un vēdera tukšums tur klātu Ir cēlons abēju miršanai.“

Viņš piebilst ar rūpīgu prātu:

„Ja ziema sākas un salas nāk,

Tad vilnainas segas ir vietā

Pret aukstumu,“ — vēl padomu dod,

Lai barības vairāk liek lietā.

J. R a i n i s. $

VERGU KUĢIS

1

Sēd kajitē superkargs, minhers van Kēks^1 Un rēķina, skaita un domā;

Viņš apsver, dk kuģa lādiņš vērts,

Cik peļņas būs bāžamas somā.

•„Ir pipari labi un gumijs ir labs,

Trīs simti mucu un maisu;

Ir ziloņkauls, zelts, — bet ar nēģeriem Es labāku veikalu taisu.

„Es sešsimts melnos iemiju Par smiekla naudu. Tik cieti Tiem kauli un miesas muskuļi,

It kā no tērauda lieti.

,,Es iemijot devu dzelzsdaiktus Un stikla pērles un sīvo;

Es astoņsimts procentus nopelnu Ja nobraucot puse vēl dzīvo.

„Ja paliek kaut trīssimts nēģeru,

Kad saniedzam Rio-Žaneiro, —

Simts dukātu dod man par gabalu Tur firma Gonzales Perreiro.“

Te pēkšņi minhers iz domām tiek traukts, Kas tēlojas jautri tā priekšā,

Jo van der Smisens, kuģa ārsts,

Pa kajites durvīm nāk iekšā.

Tas kalsens kā ģiltens, uz deguna spīd Tam sarkanas kārpas no vietas —

„Nu, ūdens feldšer,“ sauc minhers van Kēks, „Kā maniem melnajiem ietas?“

„Daudz paldies!“ teic dakters, tad turpina „Es esmu paziņot nācis,

Ka šorīt mirušo melno skaits Ir stipri vairoties sācis.

„Man caurmērā mira pa divi ikdien,

Bet šodien jau septiņi mira;

Četri vīri, trīs sievas — man zaudējums Še burtnīcā ierakstīts ira.

„Es līķus stingri pētīju,

Jo reizēm šie blēži par spīti

Par mirušiem liekas, lai jūrā tos met,

Kur tiktu no aizivīm rīti.

„Es mirušiem dzelžus noņēmu;

Un, kā es paradis esmu,

Es līķus viļņos liku sviest Ar pirmo rīta dzesmu.

„Iz ūdens tūdaļ aizivju Liels naujums izšāvās kāri,

Tie zvēri šo gaļu tik ļoti mīl;

Tie ir mani pansionāri.

„Tie seko kuģim, kopš aizbraucām No krasta, un apkārt vien ložņā;

Tās bestijas līķu smaku jūt Un rijīgi skraida un ošņā.

„Ir tiešām jocīgi skatīties,

Kur rīkles pēc līķiem tās vārsta!

Tā roku grābj, šī kāju kampj,

Un citas lampatas tvarsta.

„Kad viss ir aprīts, tad priecīgi Gar kuģa malām tās skraida Un skatās uz mani; par brokastu Man it kā paldiesu raida.“

Bet viņu pārtrauc ar nopūtām Van Kēks: „Ak, ko lai es daru Pret ļaunu? Kā mirstības augšanu Lai aizkavēt es varu?“

Un dakters atteic: „Daudz melno mirst Aiz savas vainas: to elpa Tik slikta, ka samaitāts tiek viss gaiss Un visa kuģa telpa.

„Aiz grūtsirdības mirst arī daudz,

Tie nezin, kā garlaiku kliedēt;

Ar gaisu, dejām un muziķu Šo slimību viegli var dziedēt.“

Te sauc van Kēks: „Tas padoms labs! Mans dakter, es laimes tev vēlu,

Tu gudrs kā Aristotels pats,

Kas mācīja Filipa dēlu.2

„1 Delftē biedrības prezidents Priekš tulpju audzēšanas Ir ļoti gudris, bet puses tam nav No jūsu saprašanas.

„Jā, muziķu! muziķu! Melnajiem būs Uz kuģa virsus še dejot,

Un pātagu dabūs, kas nelēkās Un nepriecāsies smejot.“

2

Iz augstās zilās debess telts Daudz zvaigznīšu noskatās lejā,

Tās lielas un gudras un ilgās mirdz Kā acis daiļavu sejā.

Iz tāles tās jūrā lūkojas,

Pār jūru fosfora zaigums Ir plaši purpura dvesmā klāts;

Čukst viļņos kairinošs maigums.

Gul vergu kuģis kā atbruņots,

Ne bura nekust; bet spīgo Uz kuģa virsus pulks laternu,

Un dejas mūzika čīgo.

Tur stūrmanis, spēlē vijoli,

Gar fleiti pavārs mokās,

Kāds puika bungo, bet dakters pats Ir ņēmis trompeti rokās.

Nu nēģeru — vīru un sievu — dažs simts Dej, lēkā un gavilē naktī Kā traki; pie katra lēciena Tiem dzelži žvadzina taktī.

Tie āļojas priekā, ka grīda dun,

Daža melnā skaistule traucas Skaut kaislīgi melno līdzbiedri, —

Pa starpām vaidi jaucas.

Tiem bende ir Maître des plaisirs,3 Tas pātagu izlietot zina,

Kas laisks dancot, tam cirtienu šauj,

Uz prieku pamudina.

Iet dideldumdei un čamtaratam!4 Iz dziļumiem izviļ šīs skaņas Pat ūdens pasaules nezvērus,

Kas gulēja kūtri bez maņas.

Vēf pilnas miega uz augšu peld Aizivis, bars aiz bara;

Tās skatās uz kuģi brīnoties,

Ko tur gan tādu dara?

Tās mana, ka azaida laiks vēl nav, Un žāvājot rīkles tās plāta;

Tām žokļu augša un apakša Ar zāģu zobiem klāta.

Un dideldumdei un čamtaratam — Vēl neapklust dejas un priecas,

Aiz nepacietības aizivis Sev astē iekost sniecas.

Man šķiet, tās nemīl muziķu,

Kā visa nezvēru slaka.

„Kas muziķu nemīl, tam neticiet!“ — Tā angļu dzejnieks saka.

Un čamtaratam un dideldumdei — Tie dej tik’ un lēkā un lokās.

Pie lielā masta stāv minhers van Kēks Un saņem lūgdamies rokas:

„Kungs, esi žēlīgs un saudzē man Šo melno grēcnieku dzīvi!

Tu zini, tie muļķi kā lopiņi,

Tevi dusmo, bet nesodi sīvi.

„Kungs, taupi tiem dzīvi visžēlīgi, Jo tas jau stāv tavā spējā.

Ja trīssimts gabalu nepaliek man,

Tad viss mans veikals vējā.“

J. Rainis.

SILEZIJAS AUDĒJI

Ne asaras vairs acīs dobās,

Sēž viņi nu austuvēs, griezdami zobus:

„Trīs lāstus, ai Vācija ienīstā,

Mēs ieaužam tavā līķautā —

Mēs aužam, mēs aužam!

„Viens lāsts lai elkam, ko lūdzām bezgala Mēs, mirdami badu un ciezdami salu;

Viss cerības veltas, ka dzīve reiz būs,

Viņš muļķojis, zaimojis, izsmējis mūs —

Mēs aužam, mēs aužam!

„Viens lāsts lai karalim, bagāto sargam,

Pret mūsu postu un vaimanām bargam,

Kas, pēdējo grasi mums izspiedis,

Kā suņus apšaut mūs beigās dzīs —

Mēs aužam, mēs aužam!

„Viens lāsts tev, tēvija viltīgi ļaunā,

Kur negods vien zeļ un jādzīvo kaunā,

Kur pumpurā ziedu jau kājām min,

Kur trūdos pie maitām tārps mieloties zin — Mēs aužam, mēs aužam!

„Lai atspole lido, lai paminas klaudz — Diennakti mēs aužam, mums jānoauž daudz — Ai Vācija vecā, tavam līķautam Trīs lāstus, trīs lāstus mēs ieaužam —

Mēs aužam, mēs aužam!“

R. Egle.

PAGAIDIET VIEN

Ka es tik mierīgs zibšņus metu, Jums šķiet — bez pērkona tas viss! Jūs maldāties, par spēju retu Man dots ir arī pērkonis.

Par briesmām jums tas celsies darbā, Kad pienāks bridis īstenais,

Tad atskanēs reiz balsī skarbā Mans pērkoņdārds, laiks brāzmainais.

Dažs ozols kritīs sašķelts laukā,

Kad trakā vētra pāri ies,

Dažs templis nodrebēs tai aukā,

Dažs baznīctornis gāzīsies.

R. Egle.

NOMIERINĀJUMAM

Mes guļam tapat ka Bruts kādreiz — Bet pamodās viņš, un nazis greizs Salts Cezara krūtīs urbdamies līda!

Tā senie romieši tirānus nīda.

Ne romieši mēs, mums tabaka kūp, Ikvienai tautai sava gaume rūp,

Ikvienai tautai ir diženi vārdi!

Švābijā vārās ķiļķeni gardi.

Mēs, ģermāņi, mājīgi esam un braši. Mēs augu miegā iemiegam aši,

Un kad mēs mostamies, slāpes mūs moka, Tak firstu asiņu nealkst mums roka.

Mēs uzticīgi kā ozols ciets Un liepa — ar tiem mūsu lepnums siets; Tai zemē, kur liepas un ozolus ciena,

Tur mūžam mums neatrast Bruta neviena.

Un ja arī būtu kāds Bruts mums kur, Tad Cezaru neatrast viņam nekur,

Ir veltīgi Cezaram dzīties pa pēdām;

Mēs labas piparkūkas ēdam.

Ir trīsdesmit seši kungi mums (Tas nav par daudz!), zvaigznes starojums Tiem katram pie sirds, kas viņus sarga No marta idu nemiera barga.

Par tēviem tos saucam, un tēvzeme Tā zeme, kur dzīvojam tagad te,

Ko firstiem mantot ļāvuši esam;

Mēs mīlam arī kāpostus skābus ar desām.

Kad mūsu tēvs savā pastaigā iet,

Ar bijību cepuri turam ciet;

Jo Vāczeme, bērnu istaba tikla,

Nav romiešu slepkavu bedre mikla.

M. Grīnfelde.

ANNO 1829.

Jel dodiet plašu lauku man,

Kur ērti noasiņot ļauts!

Ak, nelaidiet man nosmakt te,

Kur sīkais šaurums mani žņaudz.

Tie labi ēd, tie labi dzer,

Par kurmja laimi prieks ir tiem, Un viņu augstsirdībai mērs —

Kā dāvanbundžu caurumiem.

Tiem rokas bikšu kabatās,

Tiem resns cigārs mutē likts;

Tie arī gremot labi spēj, —

Bet paši gremo jums tie slikts!

Ar visu zemju garšvielām Tie tirgojas, bet ir ar tām Gaiss pastāvīgi smakas pilns No zivju dvēslēm puvušām.

Kaut lielus netikumus reiz Es redzētu, kaut asini, —

Ne vairs šo sāto tikumu,

Šo pieticīgo morāli!

Jūs, augstie mākoņi, ar jums,

Skriet gribu projām tālumā,

Uz Lapzemi vai Āfriku, —

Un kaut vai Pomeranijā.

Jel ņemiet līdzi! — Nedzird tie — Tie augšā gudri ceļu veic Un, pāri skrejot pilsētai,

Ar bailēm lidojumu steidz.

M. Grīnfelde.

ANNO 1839.

Ak Vāczeme, tu mīla tāla,

Man jāraud,-kad tu prātā nāc!

Šķiet mundrā Francija man bāla,

Tās vieglā tauta mani māc.

Vien aulkstu, sausu prātu manu Es atjautīgā Parīzē —

Ne nerra zvārguļu, ne zvanu Kā mājās nedzirdu es te!

Cik laipni vīri! Īdzīgs sevī Es atbildu to sveicieniem. —

Par rupjiem vārdiem, ko man devi Reiz, tēvzeme, paldies par tiem!

Kāds sievām smaids! Tām miera nava, Kā dzirnavrati kust mūždien!

Lai vācu meitenei skan slava,

Kas klusēdama gultā lien.

Un viss te kustībās rit brīvās Kā sapnis neprātīgs un dīvs!

Pie mums viss paliek sliedēs stīvās, Kā pienaglots, tiktikko dzīvs.

Man šķiet, es dzirdu it kā miegā: Tur naktssargs klusi naktī iet Un taurē pūš, un balsī liegā Tam līdzi lakstīgalas dzied.

Tur redzu Šildes ozoli eju,1 Kur bija labi dzejniekam!

Tur vērpu savu trauslo dzeju No vijolītēm smaršīgām.

M. Grīnfelde.

BUNDZINIEKU MAJORS

Kā slavā kritis un nobālis Ir bundzinieku majors!

Viņš ķeizara laikos uzplaucis Un juties ar’ laimīgs tajos.

Viņam varens zizlis bij rokā dots, To cēla viņš smaidīdams tīksmi; Svārks viņam tresēm apsudrabots, Tās saulē dižojās līgsmi.

Kad trakā bungu grāvienā Viņš iebrāzās pilsētiņās,

Kā iekarsa vienā rāvienā Tad sievas un meičas viņam!

Viņš atnāca, redzēja, uzvarēja Un viegli skaistules guva,

No vācu sieviešu asarām Melnās ūsas mitras tam kļuva.

Mums vaj’dzēja ciesties! Lai kur un kad Svešais iekarotājs šurp nāca,

Pats ķeizars uzveica kungus tad,

Bet majors — dāmas sev vāca.

Kā vācu ozoli pacietībā Mēs panesām ciešanu smagu,

Līdz beidzot augstā priekšniecība Mums pasniedza brīvības flagu.

Tad* nikni, kā badoties sumbru bars, Mēs saslējām ragus bez briesmas.

Bij nomests franku jūga svars,

Mēs dziedājām Kernera dziesmas.1

Tie briesmīgie panti! Cik drausmi tie Tad tirāniem ausīs junda.

Pats ķeizars un viņa bundzinieks Prom bēga agrā stundā.

Ko sējuši, abi pļāva nu,

Un nelabs gals tiem bija.

Pašu ķeizaru, Napoleonu Tad briti sagūstīja.

Vēl svētās Helenas saliņā Tie mocīja viņu gaužām;

No kuņģa vēža viņš nomira Pēc ciešanām ilgām un daudzām.

Un atcēla bundznieku majoru No amata ieņemamā.

Lai nemirtu badā, viņš kalpo nu Par sētnieku mūsu namā.

Viņš pienes malku, viņš kurina,

Viņš slauka podus, grīdas.

Savu sirmo galvu viņš‘skurina,

Kad elsodams kāpnes mīda.

Kad Fricis pie manis viesos nāk, Tam lielāka prieka vairs nava,

Tas garo, neveiklo vīru sāk Ar izsmieklu ķircināt savu.

Ak Frici, tā nevajag jokoties!

Tā neklājas ģermāņu dēliem,

No sekla izsmiekla atturies Par nogāztiem dižiem tēliem.

Man šķiet, tev bijīgākam kļūt Pret viņu nāktos un klusēt;

Ja padomājam, tas vecais var būt Tavs tēvs — no mātes puses.

R. Egle.

ČARLZS PIRMAIS

Dziļmežā pie ogļdeģa būdas viens Sēž karalis drūmā gaidā,

Pie ogļdeģa bērna šūpļa viņš sēž,

Dzied šūpodams vienmuļā laidā.

„Aiaijajā žūžo, kas salmos čaukst?

Blēj kūtiņā aitas tik grīni —

Tev pierē ir nākotnes zīmogs spiests,

Tu miegā tik baismīgi smīni.

„Aiaijajā žūžo, un kaķēns ir beigts — Tev nākotnes zīmogs — pat snaudā — Vīrs būsi, un rokas tev cirvi cels,

Dreb ozoli nelabā jaudā.

„Vairs vecās ogļdeģu tiesības nav.

No ogļdeģu bērniem ne miņas —

Aiaijajā žūžo — kas dievam tic Un karalim arī — ne ziņas.

„Un kaķēns ir beigts, un pelītei prieks — Kauns abiem mums sagaidāms lomā — Aiaijajā — dievam, kas debesīs;

Man, karalim, šīs zemes jomā.

„Dziest drosme man, slima tu tikusi, sirds, Un diendienā slimāka būsi,

Aiaijajā žūžo, tu, ogļdeģa bērns,

Par manu bendi reiz kļūsi.

„Nāves dziesma mana šūpļdziesma tev, Aiaijajā žūžo — pirms dzirkles tev džinkstēs, Tos sirmos matus griezīsi nost,

Tad cirvis pret kaklu man klinkstēs.

„Aiaijajā žūžo, kas salmos čaukst?

Tu valsti par savējo dari,

Un galvu manim tu cērti nost —

Un kaķēns ir nomiris arī.

„Aiaijajā žūžo, kas salmos čaukst?

Blēj kūtiņā aitas tik grīni.

Un kaķēns ir beigts, un pelītei prieks — Guli, manu bendīt, un smīni!“

Andrejs Upīts.

JAUNAIS ALEKSANDRS

1

Ir Tūlē kāds ķēniņš, šampanieti Tas dzer, kauss pāri malām sitas; Un kad viņš dzer savu šampanieti, Redz acīs tam asaras ritam.

Un bruņinieki tam apkārt nāk, — Tur vēstures skola cēlā;

Bet Tūles ķēniņš šļupstēt sāk,

Jo smaga tam metas mēle:

13 — II. Iloine — Izlase I

„Kad Aleksandrs, grieķu varonis,

Ar niecīgu karaspēku Bij pasauli iekarot pabeidzis,

Viņš nodevās dzeršanas grēkam.

„Jo karš un kaujas izcīnītas Tam mūžīgas slāpes viesa;

Līdz nāvei pēc uzvaras dzēra tas,

Daudz nespēja turēt tam miesa.

„Par viņu es esmu daudz izturīgāks, Man gudrāks ir padoms nācis:

Kā nobeidza viņš, tā gribu es sākt, — Es esmu ar dzeršanu sācis.

„Man varoņa gaitas paveiksies Daudz labāk, ja skurbumā būšu;

No kroga uz krogu, piedzēries,

Es staigājot pasauli gūšu.“

2

Tā jaunais Aleksandrs sēž un melš,

Un mēle tam stīva pārlieku;

Kā iekarot pasauli, skaidrs viņam ceļš, Viņš risina plānu kā nieku:

„Mums Lotringa, Elzasa padosies — Kopš senis tam gatavi ceļi;

Jo ērzelis ķēvei pakaļ iet,

Un govij iet nopakaļ teļi.

„Bet mani Šampaņa viļ un sauc,

Kur saule un vīnogas valda,

Tās mūsu prātu mīlīgi jauc Un dara mums dzīvi saldu.

„Te cīņas drosmi pārbaudīt Es gribu, uzsākdams karu;

Paukšķ korķi, baltas asinis līt No pudelēm sāk ar sparu.

„Līdz zvaigznēm es likšu uzdzirkstīt Te jaunajiem varoņiem saviem,

Līdz Parīzei pulkus aizvadīt Es gribu, sekodams slavai.

„Tur barjeras priekšā es apstāšos,

Jo tieši pie barjeras vārtiem Ne nodevas prasīs tur kāds, ne dos Par vīniem, gan baltiem, gan sārtiem.“

3

„Mans skolotājs, Aristotelis mans, Bij sākumā priesterītis;

Viņš mita franču kolonijā,

Ar baltu apkaklīti.

„Pēc tam viņš, kļuvis filozofs, Ekstrēmus samierināja;

Pēc savas sistēmas diemžēl viņš Arī mani audzināja.

,.Es esmu bez dzimuma, abinieks, Ne zivs, ne gaļa, — kā saka, —

No mūsu laikmeta ekstrēmiem Vien ķuza ākstīgi traka.

„Es neesmu slikts, es neesmu labs, Ne veikls, ne muļķis pārlieku,

Un vakar uz priekšu ja gāju es,

Tad soli nu atpakaļ lieku.

„Es esmu apgaismots obskurants, Ne ķēve, ne ērzelis zinos,

Par Sofoklu un par pātagu Es reizē sajūsminos.

iV

„Kungs Jēzus ir mana cerība,

Bet arī Bakchu man gribas Sev palīgā piesaukt, samierināt Šās dievību ekstremības.“

M. Grīnfelde.

ĶĪNAS ĶEIZARS.

Mans tēvs — tas bija lempis gauss, Pilns šķīstsirdības dvesmu,

Es dzeru šņabi, kamēr sauss,

Un dižens ķeizars esmu.

īsts burvju dzēriens šņabis šis! —

Es atklāju, pilns brīna:

Tiklīdz kā esmu iedzēris,

Plaukst vienos ziedos Ķīna.

Kļūst Vidus valsts kā teiksmains skats, Pilns krāšņu ziedu zaru,

Gandrīz par vīru kļūstu pats Un sievu grūtu daru.

Un vesels atspirgst, slims kas bij,

Man zemē pilnība ceļas;

Mans galma pravietis Konfucijs Visskaidrās domas smeļas.

Un kareivju pumperniķeļi Kļūst mandeļkūkas — Ai līgsme!

Iet zīdā un samtā skrandaiņi,

Ka acij tos skatīt tīksme.

Un mandariniem, bruņiniekiem,

Kam galvas bij kroplas un stīvas,

Sāk jaunības spēki atgriezties tiem,

Un kust viņu bizes kā dzīvas.

Ir gatava lielā pagoda,

— Ticības simbols un sala.

Jau pēdējos jūdus kristīja,

Nu viņiem ordeņus dala.

Nu izgaist revolūcijas gars Un mandžuri sauc visucēlie:

Mēs negribam konstitūciju,

Mēs gribam, rungām lai zvelē!

Kaut Eskulapa skolnieki Man sen jau aizliedz dzert šņabi,

Es tomēr iedzeru glāzīti Uz to, lai valstī ir labi.

Un vēl vienu šņabi, un vēl, un vēl! Tas garšo kā skaidra manna!

Man tauta ir laimīga, priekā tā kvēl Un gavilē: Ozianna!

M. Grīnfelde.

*

Ir laimei tāda aušas daba, Nekur tā nemēdz kavēties;

Tev noglauž pieri, matus laba, Sniedz skūpstu, prom jau laižoties.

Bet nelaime, cik uzticīga Pie sirds tev mīļi pieglaužas; Teic, viņa esot nesteidzīga,

Pie gultas adīt apsēžas.

R. Egle.

PASAULSGAITA

Kam daudz dots, tas ātri vien Daudzu ko vēl dabūs klātu.

Bet kam maz, tam atņemts tiks Tas pats mazums, lai kā krātu.

Bet ja tev nav it nekā,

Laidies dibenā bez jaudas —

Jo uz dzīvi tiesības

Tikai tam, kam pulka naudas.

R. Egle.

AUGŠĀMCELŠANĀS

Skan skaļi taures pūtieni Un šausmīgu atbalsi rada;

No kapiem ceļas miroņi —

Starp kauliem ir liela kņada.

Kam kājas ir, tas vācas prom; Daudz baltu stāvu bez miesu Uz Josafatu steidzas iet, —

Pār visiem tur turēs tiesu.

Kā brīvkungs sēž tur Kristus pats Un apustuļi ap viņu;

Tie tiesneši, — un viņi spriež Par visu ar gudru ziņu.

Te netiesā vaigiem aizklātiem;

Te nokrīt maska ikviena Pēc skaļajiem taures pūtieniem,

Kad klāt ir pastara diena.

Tur Josafata ielejā Stāv aicināto bari;

Bet tā kā apsūdzēto daudz,

Tad notiesā kopā tos arī.

Pa kreiso roku āžus liek,

Pa labo aitas krājas;

Tā gribīgais āzis ellē tiek,

Bet aitiņas debesu mājās!

Riemelis.

1849. GADA OKTOBRI

Bij kļuvis stiprais vējš jau lēns,

Dziļš klusums atkal mājas sedza;

Ģermanija, šis lielais bērns,

Jau atkal savas svētku egles dedza.

Mēs kopjam laimi ģimenē, —

Kas augstāk sauc, tas ir no ļauna —

Nāk bezdelīga dzimtenē Un mājas korē lizdu vij no jauna.

Dus rāmi upe; mežs tik zaļš,

Līst mēnesgaisma vizmā maigā;

Tik brīžiem rīb — Vai šāviens skaļš? — Varbūt tur nošauts draugs mirst nāvē baigā.

Šim trakulim, to sastopot,

Var būt, ka ieroči bij rokās (Jo tā kā Flaks ne visi prot,

Ar prātu veikli kad ir jāizlokās^1)..

Viss rīb. Vai Gētes svinībām Šīs ugunis par godu šaudās?

Tur raķešskaņām gaudīgām Ceļ Zontagu no kapa snaudas.2

Ir Franci Listu atkal redz,

Viņš dzīvs, viņš asinis nav lējis,

Nedz Ungarzemes smilts to sedz,

Ne krievs, ne kroats nav to nonāvējis.3

Bij kritis pēdējs brīves balsts, —

Sveiks Francis bruņinieks mūždienu,

Kaut noasiņo ungarvalsts,

Tā zobens atvilktnē vēl gul arvienu.

Šis Francis, kļuvis sirmgalvis,

Par ungarkaru brīnumlietas Reiz bērnubērniem pastāstīs —

„Tur guļot cēlu šķēpu no tās vietas!“

Kad Ungāriju piemin kāds,

Kļūst vācu kamzoļi man šauri,

Zem tiem man it kā jūra krāc,

Sveic mani it kā kara taures auri!

Jau atkal manā sirdī plūst Sen apklususi varoņdzeja,

Pār mani kaujas dziesma grūst,

Kas dzied par Nibelungu bojāeju.

Tas pats šis senais varoņstāsts,

Tās pašas senās teikas spožas,

Vien citāds kļuvis vārdu klāsts,

Bet varoņi ar veco slavu jožas.

Tas pats vēl liktenis ir mums —

Kaut lepni brīves karogs šaujas,

Tak varonim — tāds paradums —

Ir zvēra cietai varai jāpakļaujas.

Un šoreiz, lai tas ir cik žēl,

Ar vērsi sabiedrojies lācis —

Tu krīti; madjar, cieties vēl,

Pār citiem mums daudz ļaunāks negods nācis.

Ar pieklājību dvēselēs,

Ar godu zvēri uzveic tevi;

Šim jūgam piemēroti mēs —

Starp vilkiem, cūkām, suņiem redzi sevi.

Tie visi rej un kviec, un kauc —

Šais smakās elpot man par grūtu.

Lai troksnis tevi neuztrauc,

Tu, dzejniek, slims, tev gudrāk klusēt būtu.

M. Grīnfelde.

VIŅA IZDZIEST

Nu lugai gals un priekškars rist,

Uz mājām kungi, dāmas klīst.

Vai viņiem luga arī tikās?

Tie aplaudēja, kā man likās,

Un publika augstcienītā Bij pateicīga dziesminiekam.

Bet tagad nams grimst klusumā,

Nu jādziest svecēm, jādziest priekam.

Bet, klau! tur blakus skatuvei Zvingst skaņa asa, nežēlīga, —

Var būt, ka vecai vijolei Tur pušu trūka kāda stīga.

Švirkst žurkas lejā, parterā Šurp turpu baigā skrējienā.

Jūt eļļas smirdumu un tvanu.

Sāk pēd’jā lampa kvēpus kliest,

Tad izmisīgi šņāc un dziest.

Tā liesma — bija dvēsle mana.

A. D ā l e.

ENFANT PERDTJl

Es brīves karā vietu pazaudēju, Trīsdesmit gadus noturējies drošs. Ka lemts man uzvarēt, to necerēju, Ka mājās kādreiz atgriezīšos mošs.

Vai diena bij vai nakts — es neaizmigu, Kā kaujas teltī manu biedru bars —

(Šo brašo vīru krākšana pa migu Man snaudu aizdzina, kad pagurst gars).

Ja nakti garlaicība virsū mācās,

Vai bailes — (tikai āksti nebaidās), — Tad zobgaļdziesmu, kodīgu kā nācās,

Es uzsvilpu, un viņas aizlaidās.

Jā, modrīgs ieroci es rokā tvēru,

Kad zaglīgs nelga līda tuvumā,

Tam kūru virsū zēveli un sēru Un lodi nekrietnajā vēderā.

Bet, protams, mēdza pretī atgadīties Dažs nelga — šāvējs tikpat labs kā es - -Ak, noliegt negribu, ne palielīties —

Man brūces kvēl — plūst asins straumītes.

Nu vakants postenis! — Man brūces veras Ja kritis viens, prom citi bēgot virdz — Bet neuzvarēts krītu es, jo tveras Man bruņas vēl — Tik’ lauzta mana sirds.

R. Egle.

AčGARNA PASAULE

Ir ačgārna šī pasaule,

Mēs staigājam uz galvām.

Un daudzkārt nošauj medniekus Bars sloku spožām spalvām.

Cepj teļi tagad pavāru,.

Jāj ļaužus zirgi stīvi;

Un katoļu pūce cīņā iet

Par gaismas un uzskatu brīvi.

Par sankilotu Herings kļūst,1 Melš taisnību Betina kāda,2 Un zābakots runcis skatuvē Mums traģisko Sofoklu rāda.3

Liek pērtiķis panteonu celt,4 Lai Vāczemes varoņiem miņa.

Ka Masmans citādi matus šķir^5 — Ir vācu lapās šī ziņa.

Vairs ģermāņu lāčiem ticības nav, Tie kļūst par ateistiem;

Turpretim franču papagaiļi,

Tie top par kristiešiem īstiem.

Bet Ukermarkas Moniterā(i Pat notiek tik trakas lietas:

Tur mirušais nicīgu uzrakstu Liek dzīvam uz kapa vietas.7

Lai straumei pretī nepeldam!

Tas nelīdz nekā mums, zēni!

Lai Templovas kalnā uzkāpjam Un saucam: lai dzīvo ķēniņš!

M. Grīnfelde

ĀDAMS PIRMAIS

Tu sūtīji debesu žandarmu Ar liesmu zobenu bargu,

No paradīzes lai izdzītu mūs,

Kam taisnība nav par sargu!

Mēs abi ar sievu nu ejam prom Kurp citur virs zemes plašās;

Ka atziņas augli baudījis es — Tev nelīdz vairs dusmas ašās.

Tur nelīdz vairs dusmas, ka zinu es, Cik mazs un niecīgs tu esi,

Kaut bezgala varens tu izliecies,

Kad nāvi un pērkonus nesi.

Ak dievs! cik gan bēdīgs ir tavs Consilium abeundi!1 To saucu es pasaules magnificus,2 To saucu par lumen mundi!3

Ne prātā man nenāks nožēlot Šo paradīzi jauko;

Nav paradīze tā īstena,

Kur aizliegti koki laukā.

Es gribu sev brīvas tiesības!

Kur liedz ko un grēku meklē,

Tur paradīze pārvēršas Man cietumā un peklē.

R. Egle.

ZELTA TEĻŠ

Dubultflautas, ģīgas, ragi Elku svētkos plosās traki, Kur ap zelta teļu barā Jēkabmeitas lec un zum — Brum — brum — brum — Bungu rības smieklu karā!

Pāri ceļiem saspraudušās, Roku rokā saķērušās, Dižciltīgās, lepnas garā, Griežas tā kā viesulis Ap vērsi viss —

Bungu rības smieklu karā!

Apskurbis no trakās dejas Tur pats Ārons lec un smejas, Augstā priestra tērpā garā,

Viņš, kas sargā ticību —

Āzis nu —

Bungu rības smieklu karā!

R. Eg

*

Es sapņoju, ka esmu dievs Ar debess troni savu,

Un apkārt sēdot eņģeļi Teic manām dzejām slavu.

Es ēdu saldus cepumus Un bonbongas par naudu,

Un kardinālu labāko^1 Bez parādiem šeit baudu.

Tak garlaicība mani māc — Kaut es virs zemes būtu!

Un ja pats dievs es nejustos, Tad vai par velnu kļūtu.

Tu, garais eņģei Gabriel,

Nu teci žiglām kājām Un manu draugu Eiženu Ved šurp uz debess mājām.

Tu nemeklē to augstskolā, Bet gan pie vīna kannas;

Ne Edes baznīcā viņš būs,

Bet gan pie Meijer Annas.2

Tad, spārnos cēlies, eņģelis Uz zemi jož cik mākas,

Viņš paķer mīļo rezgali Un uznes man kā nākas.

Jā, zēn, es esmu mīļais dievs,

Pār pasauli man vara!

Vai neteicu, ka būšu reiz Es vīrs uz zaļa zara.

Tu zini, lielus brīnumus Es daru roku drošu,

Un tev par joku Berlīni Uz vietas aplaimošu.

Uz ielas bruģa akmeņi Lai plīst un vaļā veras,

Pa austeram, kas svaigs un tīrs,

Lai katram iekšā tveras.

Lai citronsulas lietutiņš Tos rasina šai skrīnā,

Un visas ielu rīdziņas Lai pludo Reinas vīnā.

Kā berlīnieši priecājas,

Jau rīdami, cik jaudas!

Plempj augstie zemestiesneši No rīdziņām bez naudas.

Cik liela līgsme dzejniekiem,

Par tādu debess mieļu!

Un leitnanti un kapraļi,

Tie laizīt laiza ielu.

Jā, leitnanti un kapraļi Visgudrākie ar vienu,

Tie zin: tāds brīnums neūotiek Mums kuru katru dienu.

APSOLĪJUMS

Vācu brīvība, tev vairs pa āri Nebūs basai jābrien leķes,

Beidzot dabūsi tu zeķes,

Iedos arī kurpju pāri!

Galvā uzmauks siltin sausu Jēramici lielām malām,

Lai tu ziemas dienu salā Nenosaldētu sev ausu.

Tāpat ēsmu pasniegs siltu — Liktens nākotni tev devis! — Tikai svešāks satirs tevi Ekscesos lai neieviltu!

Neesi aplamniece auša!

Proti godu, pazemību,

Cienī augsto priekšniecību, Birģermeistarus un klaušas!

R. Egl

LABS PADOMS

Ko tu gaidi, ko tu vaidi! Saņemies un apprecies;

Droši bildinādams smaidi — Redzēsi, ka izdosies.

Bārsti zeltu muzikantiem, — Kas bez čīgām kāzu gods?

Bučo sievasmāti, tantes,

Kaut gan domā: „Rauj tās jods!“

Teic par firstu glaimu vārdu, Sievietei — ne sliktāku;

Neesi skops ar desu gardu, Kaudams cūku treknāku.

Baznīca ja riebj tev vājam,

Nelga, biežāk viņā ej;

Zemu klanies mācītājam,

Muciņā tam vīnu lej.

Ja tev kādreiz kaut kur kniestu, Pakasies kā godavīrs;

Un ja kurpe ciešāk spiestu, —

Ērtāks tupeļpāris tīrs.

Kāposti ja pārsālīti Tavai sievai, — nebaries;

Smaidi, teikdams: „Mīlulīti,

Cik viss labs tev padevies.“

Ja tev sieva šalli vēlas,

Nopērc viņai divējas;

Dāvā zelta rotas cēlas,

Pērles, sprādzes mirdzošas.

Visu to ja vērā liksi,

Draugs, tad sirds tev labu gūs: Debess valstībā tu tiksi Un virs zemes miers tev būs.

R. Egle.

SIEVIETE

Viņus saistīja mīlas sakars maigs. Bij palaidne viņa, viņš zaglis baigs — Kad viņš blēdības atcerējās,

Viņa vārtījās gultā un smējās.

Tiem dienas vienos priekos dūc.

Tā naktīs glaužas pie viņa krūts.

Bet kad cietums ap mīļoto slējās,

Viņa stāja zem loga un smējās.

Viņš lika tai pateikt: — Jel tuvāk nāc, Pēc tevis vien man ilgo prāts,

Tevi aizmirst nav manās spējās —

Viņa grozīja galvu un smējās.

Ap sešiem tam kaklu cilpa vij,

Ap septiņiem — kaps pār viņu bij;

Viņa astoņos uzpūderējās,

Dzēra sarkanvīnu un smējās.

J. Plaudis.

BRĪDINĀJUMS

Tādus rakstus iespiest tiekties! Dārgais draugs, pagalam esi!

Kas grib naudu, godu sakrāt,

Tam būs paklausīgi liekties.

Nevajdzētu vārdiem tīriem Tevim, tautai dzirdot, runāt,

Kā par priesteriem tu runā Un par augstiem varas vīriem!

Draugs, tu pats sev ogles rausis! — Firstiem vienmēr garas rokas', Priesteriem ir garas mēles,

Tautai — tai ir garas ausis!

J. Plaudis

Viduslaiku mežonību Deldē daiļo mākslu vara: Modernajā izglītībā Liela loma klavierēm

Dzelzceļam, tam ari iespaids Svētīgs visā dzimtes dzīvē:

Nu tik viegli projām tiekam Mēs no radu uzbāzības.

Cik gan žēl, ka mugurkaulā Iemeties man smadzeņkalsnis, — Gribētos vēl ilgi dzīvot Šinī progrespasaulē!

R. Egle

FRAGMENTS

Reiz pandektus studēja pūce,

Un baznīcas likumus grūtus,

Tad ārzemēs nonākot jautā:

„Kur te tā Kanosa būtu?“1

Tur vecie gurdenie kraukļi Ar nokārtiem spārniem klusi Tai atbild: „Ak, Kanosa vecā,

Tā sen jau kopš nogrimusi.

„Mēs varētu uzcelt jaunu,

Bet galvenā trūkst mums par tiesu: Nav marmora kluču un siju,

Un nav vairs kronētu viesu.“

R. Egle.

Nav ķēniņam Visvamitram Ne miera, ne atpūtas:

Ar cīņām un nozēlām iegūt Grib Važistas govi tas.

Ai ķēniņ Visvamitra,

Tu esi vērsis palies,

Ka vienas govis labad Tik daudz tu noskrējies!

P 1 ū d o n s.

Cilvēks, nesmejies par velnu, īss ir mūsu dzīves ceļš,

Un par elli nolādētiem Ļautiņi ne velti melš.

Cilvēks, parādus tu maksā,

Dzīve ātri nepaies,

Un kā daudzreiz tā tas bijis,

Tev būs jāiet aizņemties.

R. Egle.

MITOLOĢIJA

Jā, nu Eiropai reiz beigas —

Kas gan vērsim pretim ietu?

Zinām danajiešu steigas —

Noslīka tie zelta lietū!

Semele, tā ļāvās kaunam —

Domādama: vai gan tālie

Padebešu ideālie

Mākoņi ļaus notikt ļaunam.

Bet tu brīnies tā kā gulbis

Lasīdams, kā Ledai klājās: —

Tīrā zoss tu biji mājās,

Piemuļķoja tevi gulbis!

NETICĪGAIS

Tu manās rokās dusēsi! Sirds krūtīs dreb un stomās

Aiz liela prieka, domājot Tik burvīgi skaistas domas.

Tu manās rokās dusēsi!

Tu rotaļāties ļausies Ar zelta cirtām! Galviņa Pie mana pleca kļausies.

Tu manās rokās dusēsi!

Kļūs sapnis par patiesību,

Un es virs zemes baudīšu Jau debess svētlaimību.

Ai, svētais Tom! Es neticu! Man šaubīgi ir prāti,

Pirms pirksta ielikt nevaru Es savas laimes vātī.

Riemelis

*

Reiz dzīvoja kāds velns,

Es saku, velns kas velns,

Tad pērtiķītis nāca,

Tam raustīt asti sāca.

Viņš raustīja jau ilgi,

Velns likās apjūkam,

Tad smiedams, rūkdams sniedza Trīs ekijus pērtiķam.1

*

Atmet svētās parabolas,

Visus tukšos minējumus —

Lūko paskaidrot mums tieši Nolādētos jautājumus.

Kāpēc asinssviedros žēli Taisnam jānes krusta nasta,

Kamēr laimīgs varoņcēli Ļaunais augstu jāj pa krastu?

Kas te vainīgs? Vai tad vara Dievam nav vairs visspēcīga?

Vai ar’ pats viņš blēņas dara?

Ak, tas būtu neģēlīgi.

Tā mēs prasām, vienmēr vilti, Kamēr, beidzot ceļu grūtu,

Aizbāž muti mums ar smilti —

Vai tā atbilde lai būtu?

R. Egle.

*

Es nekāroju debess lauku,

Ne paradīzes svētlaimes;

Tur nebūs skaistuļu tik jauku,

Kā atrodu uz zemes es.

Man spārnots eņģelis zem palmas Tur nevar sievas vietā nākt.,

Un mākoņsolā dziedāt psalmus —

Nav manā dabā slinkot sākt.

Ak, kungs! šķiet, pietiktu man jaudas, Ja atstāj mani pasaulē;

Tik’ pagādā man drusku naudas Un miesas kaites paārstē.

Es zinu gan, virs zemes teju Tik grēks un bēdas, — bet nekas; Man pierasts iet pa vaidu leju, • Kur jūgā tekas bruģētas.

Man netīk pasaulīgās dziņas,

Es reti vien kur izeju;

Pie sievas mājās, jā, pie viņas Tērpts rīta svārkā dzīvoju.

Pie viņas, lūdzams, atstāj mani! Kā muziķu es klausos pats,

Kad viņa triec kā jauki zvani; Tāds mīļš un godīgs viņas skats!

Tik veselību vien un naudu Es prasu, kungs, man palūko!

Pie sievas ļauj bez lieku gaudu Man padzīvot šai statu quo!1

R. Egle.

*

Mūžība, cik gara tu, — Nieks tāds gadu tūkstotis! Tūkstoš gadus cepu jau, Bet vēl neesmu izcepis.

Mūžība, cik gara tu, — Nieks tāds gadu tūkstotis! Beigās sātans atnācis, Mani paņems — apēdīs.

R i e m e l i s.

ZIRGS UN ĒZELIS

Pa dzelzu sliedēm kā zibenis spējš Prom tvaika pajūgs drāžas.

No.skursteņa masta apkvēpuša Melni sodrēji ārā gāžas.

Gar kādām mājām ceļš aizlocījās,

Kur sirmis pār žoga viju Skumjš raudzījās; līdzās tam ēzelis,

Kas badīgi usnes rija.

Ar stīvu skatienu noraugās zirgs, Vilciens kā aizrībina.

Tas nopūšas, drebēdams nodreb un teic: „Šis skats mani satricina!

„Patiesi, pēc dabas ja nebūtu es Jau sirmis bijis, tad, jūtu,

No bailēm, ak debess, nu pārvērties Par tādu tagad es būtu.

„Nu visa mūsu zirgu cilts Ir likteņa apdraudēta,

Kaut sirmis es esmu, bet redzu, ka mums Tumša nākotne novēlēta.

„Šo tvaika mašīnu konkurence Mūs, zirgus, nonāvēt tiecas,

Jo jāšanai, braukšanai cilvēki Pēc dzelzu lopiņa sliecas.

„Un ja bez mums iztikt cilvēks spēs Savos jājienos, braucienos garos, — Ardievu, auzas! Ardievu, siens!

Kas mūs gan tad vairs baros?

„Kā akmens cieta ir cilvēka sirds,

Ne kumosa nedod viņš lēti;

Kā liekēžus padzīs no staļļa mūs,

Mēs badam tad novēlēti.

„Mēs neprotam aizņemties, zagt arī ne, Kā cilvēku bērni daži,

Un liekuļot ne, kā cilvēks un suns —

Mūs sagriezīs dīriķa naži.“

•

Tā sūdzējās zirgs un nopūtās.

Bet kaimiņš, ar pelēko spalvu,

Ar dvēseles mieru vislielāko Ēda otru jau usnes galvu.

Ar mēli viņš aplaiza purnu sev Un runu tad iesāk gausi:

„Es negribu nākotnes dēļ, nudien,

Tūliņ jau pacelt ausi.

„Jums, lepnie zirgi, jums tiešām draud, Rītdiena drausma un baiga,

Mums, nieka ēzeļiem, jābaidās nav No nākotnes briesmu vaiga.

„Gan sirmji, gan meļņi, gan lāsainie, Jūs nostumti lieki malā;

Mūs, ēzeļus, neaizstās tvaika zirgs Ar smagu skursteni galā.

„Lai būtu cik gudras šīs mašīnas,

Ko izkaļ sev veikli ļaudis,

Ik ēzelis katrā laikā vēl Savu nākotni droši baudīs.

„Jo debesis nepamet ēzeļus,

Ar pienākuma jūtām,

Kas rikšo tāpat kā to senči reiz Uz dzirnām ar nastām grūtām.

„Klaudz dzirnu rati, un melderis maļ, Un maisos tad saber miltus;

Tos nesu es maizniekam, viņš tos cepj,

Un cilvēks ēd veģus siltus.

„Tā mūžīgi griezīsies pasaule Pēc sena likuma cieta,

Un nemainīga daba būs,

Un nezudīs ēzelim vieta.“

Morāle

Ir beidzies bruņinieku laiks,

Klāt lepnam zirgam bads jo baigs.

Bet nabaga ēzelis vēl arvienu Ēd savas auzas un savu sienu.

M. G r ī n f e l d e.

DIVKAUJA

Div’ vērši sētā sastapās Un nežēlīgi strīdējās.

Tie niknas dabas bija abi,

Kad strīdā iekārsušies labi,

Viens dusmās valdīties piemirsa,

Par ēzeli otru nosauca.

Un tā kā ēzelis vēršiem ir lama,

Bokskauja abiem Džon-Bulliem bij izcīnāma.

Tai pašā sētā un brīdī, kā likts,

Div’ ēzeļiem iznāca ķīviņš dīkts.

Tik dedzīgi strīdējās garaušu pāris,

Kā viens, kad to satraukums pārāk skāris, ī-ā! it nelabā balsī bļauj,

Par vērsi to otro sev nosaukt ļauj,

Jūs zināt — kā aizskartais valdīties spētu,

Par vērsi jau dzird sevi titulētu.

Un divkauja sākās. Tie badīties ķērās,

Ar pakaļkājām kā negudri spērās,

Pa gurnu dažs belziens atsitās,

Kā aizskarts goda kodeks to pras’.

Un morāle kāda? Man tāda doma: Ir brīži, kad divkaujai vienīgā loma; Kā students lai kauties nekāro,

Par muļķa zeņķi kad nosauc to?

Andrejs Upīts.

EZEĻI VĒLĒTĀJI

Kad brīvībā diezgan bij nodzīvots,

Tad brīvvalsts kustoņu barā

Sāka prasīt, lai ķēniņš viens vienīgs dots,

Kas absolūts būtu varā.

Ik kustoņu suga sapulcējās,

Lai rakstītu vēlētāj lapās,

Liels partiju strīdiņš sacēlās Un intrigas neapsapās.

Par vadoni sev ēzeļu izlase Vec-Garausi iecēlusi,

Ikkatram meln-sarkan-zeltkokarde,

Pie pieres ko piespraudusi.

Bij zirgiem neliela partija,

Tak balsot tā nedrīkstēja,

Vec-Garauša dusmīgā brēkšana Pagalam to nobiedēja.

Kad tomēr kandidāts atradās,

Tad zirgam to ieslavēt liedza;

Vec-Garausis runā iejaucās:

— Tu nodevējs esi! — tas kliedza.

— Tu nodevējs esi, tev asinīs No ēzeļa piliens nav klāti;

Es nebrīnos, ja kāds uzrādīs Tev svešzemes ķēvi par māti.

No zebras tu cēlies, tev kažoks palss Un strīpains tik zebrejiski,

Un tava caur degunu velkamā balss Skan eģipto-ebrejiski.

Ja svešnieks tu neesi, tad vienuviet Ar saprāta ēzeļiem aukstiem;

Svešs ēzeļu dabas dziļums tev, šķiet,

Un dziesma ar mistiskiem čaukstiem.

Man dvēsele nonirst arīdzan,

Kur plūst šī saldenā balva!

Es ēzelis esmu, un astē man Ir ēzelis katra spalva.

Es romietis neesmu, un vergs ne’smu es, Bet vācu ēzelis tīri,

Kā brašie senči. Tie slavu nes Kā gudri un vaislīgi vīri.

Ar frivolām rotaļām galanti Tiem nebij netikla stāja,

Ik dienas tie čakli un klausīgi Ar maisiem uz dzirnavām slāja.

Šie senči nav miruši! Kapsēta Tik’ viņu ādas vien glabā,

To mirstīgo svārku. No debeša Tie vēro mūs jutoņā labā.

Apskaidrotie ēzeļi spožumā!

Mēs gribam jums līdzi dzīties,

No takas, kas aizved tikumā, Pirkstplatuma nenomaldīties.

Ak, kāda laime, ēzelim būt!

Tāda garauša mazdēlam mājās!

No jumtiem es kliegtu, lai katrs to jūt,

Kā dzimušam ēzelim klājas!

Mans tēvs, tas lielais ēzelis,

No vācu sugas tas bija,

Vācu ēzeļpiens, ko iesūcis,

No mammas krūtīm kas lija.

Es ēzelis esmu, un ķeršos vien, Kā tēvs mans, ar mīļu prātu Pie ēzeļa tikumiem mūža dien’,

Pie ēzelības klātu.

Un ja nu es ēzelis — ieteicu jums Celt ēzeli ķēniņos knaši;

Tad lielā ēzeļvalsts pastāvēs mums, Tur ēzeļi valdīsim paši.

Mēs ēzeļi visi! ī-ā! ī-ā!

Un esam bez zirgpuišu smakas. Nost zirgus! Lai dzīvo, urā, urā! Tas ķēniņš no ēzeļu slakas! —

Tā runāja patriots. Istabā Tam ēzeļi piekrita aši,

Tie visi bij tautiskā jutoņā,

Ar nagiem tie dauzīja braši.

Un runātāj galvu tie pušķoja Ar ozolkroni. Tam stāja Bij laimīgi klusa, bez paldiesa Viņš asti tik’ vēcināja.

Andrejs Upīts

POĒMAS

/

ZIEMEĻJŪRA

1825—1826

J. Raiņa atdzejojums

PIRMAIS CIKLS

Būt nesavtīgam visās lietās, vis-nesavtigākam milā un draudzībā, tas bija mans augstākais prieks, mana maksima, mana izdare, tā ka viņš pārdrošais, vēlākais vārds: „Ka es tevi mīlu, kas tev tur daļas?“ man teikts it kā no pašas dvēseles.

No Gētes „Dzeja un patiesība",

četrpadsmitās grāmatas.

1

KRONĒŠANA

Jūs dziesmas! Jūs manas labās dziesmas! Augšā! un sprangājat bruņas!

Lai atskan taures!

Un vairogā uzceļat man Šo jauno meitiņu,

Kas tagad par visu manu sirdi Lai valda kā karaliene.

Sveika! Tu jaunā karaliene!

No saules tur augšā Es norauju staroši sarkano zeltu,

Un aužu diadēmu no tā Tavai svētītai galvai.

No plīvu zilzīda debesu segas,

Kur laistās nakts dimanti, cinc — Izlase I

Dārgu gabalu nogriežu nost Un sedzu kā kroņamēteli tev Ap taviem karaliskiem pleciem.

Es galma ļaudis tev dodu:

Stīvi ietērptas sonetas,

Lepnas tercinas, laipnas stances;

Mans asprāts par priekšskrējēju tev būs, Mana fantazija par galma nerru,

Un herolds lai ir tev mans humors,

Ar smejošo asaru ģerbonī.

Bet pats es, karaliene,

Ceļos nometos tavā priekšā Un, sveikdams, uz sārtsamta spilveniņa Nododu tev To drusciņu prāta,

Ko man aiz žēlastības atstāja Tava priekštece valstībā.

2

VAKARA KRĒSLA

Bālajā jūras krastā Sēdēju domuskumīgs un vientuļš.

Jau saule lejā slīka un meta Kvēlinsarkanas svītras pār selgu,

Un baltie tālie vilni,

No paisuma dzīti,

Šņāca un putoja tuvāk un tuvāk —

Tik dīvaina dūzma: tur čukst un svelpj, Tur smej un murmina, vaid un dūc,

Pa starpām kā maigas šūpoļu dziesmas — Man likās, ka dzirdu pusaizmirstas teikas, Sensenas mīlīgas pasakas,

Kuras es reiz kā zēns Padzirdēju no kaimiņa bērniem,

Kad mēs vasaras vakarā Uz nama trepju akmeņkāpēm

Sēdamies klusi, lai uzklausītos Ar mazām, pukstošām sirdīm Un ziņkāri gudrām acīm;

Bet lielās meitenes tikmēr Sēdēja iepret pie loga Blakus smaršotiem puķu podiem, Rožu sejiņas,

Smaidošas, mēnessapspīdētas.

3

SAULES RIETS

Kvēloši sarkanā saule grimst Lejā plašā un aiztrīsošā Sudrabpelēkā pasaulsjūrā,

Gaisa tēli, rožaini apdvesti,

Seko viņai; un iepret,

No rudens krēslainām mākoņu segām, Bēdīgs, nāvesbāls vaigs,

Mēness skatās,

Un aiz viņa, kā gaismasdzirkstes, Miglaini tāli spīgo zvaigznes.

Reiz pie debesīm spīdēja,

Laulībā vienoti,

Luna, dieve, un saulesdievs, Sols,

Un ap viņiem drūzmējās zvaigznītes, Mazie, nevainīgie bērniņi.

Bet ļaunas mēles čukstēja ķildas, Un naidīgi šķīrās Augstais, starošais laulāts pāris.

Tagad vientuļā greznībā dienu Staigā tur augšā saulesdievs,

Savas greznības dēļ

Pielūgts un augsti apdziedāts

No lepniem, laimē rūdītiem ļaudīm.

Bet nakti

Pie debesim rādās Luna,

Nabaga māte,

Ar saviem bāreņiem zvaigžņu bērniem, Un viņa zaigo klusās sērās,

Un mīlošas meitiņas un dzejnieki Ziedo tai as’ras un dziesmas.

Un maigā Luna? Ar sievietes prātu Aizvien vēl mīl savu skaisto vīru. Vakarā viņa trīsoša, bāla,

Klausās iz vieglas mākoņu miglas Un sāpīgi skatās pēc aizejošā,

Un vēlētos bailīgi saukt viņu: „Nāc! „Nāc! pēc tevis bērni prasa —“

Bet spītīgais saulesdievs,

Ieraugot Lunu, aiztvīkst Divkāršā purpurā,

No dusmām un sāpēm,

Un nepielūdzams viņš lejā steidz Savā viļņuaukstajā atraitņa gultā.

*

Ļaunas, čukstošas mēles Nesa tā sāpes un postu Pat pār mūžīgiem dieviem.

Un nabaga dievi, debesīs augšā, Staigā nu mokupilni Bez miera nebeidzamus ceļus, Un nevar mirt,

Un nēsā sev līdzi Savu starošo vārgu.

Bet es, cilvēkbērns, Zemustādītais, nāves laimotals, Es nesūdzos ilgāk.

4

NAKTS JDRMALA

Auksta, bez zvaigznēm ir nakts,

Žāvājas jūra;

Un uz jūras, uz vēdera guļus Izlaidies bezveida ziemels,

Un slēpu ar stenu apspiestu balsi,

Kā tiepīgs gremža, kas lāga dūšā,

Pļāpā viņš ūdeni iekšā,

Un stāsta daudz traku stāstu,

Milzeņu pasakas, varvērža smiekliem,

Sensenas teikas no norvēģiem,

Pa starpām smejas, ka tālumā noskan, un kauc. Buramas dziesmas no Eddas Un rūnu vārdus,1

Tik tumši-splvus un burvīgi-stiprus,

Ka baltie jūrasbērni Augsti uzlec un gavilē,

Apreibuši no pārgalvības.

Tikmēr lēzenā krastā,

Pa plūsmas valgotām smiltīm Soļo svešnieks ar savu sirdi,

Kas trakāka vēl par vēju un viļņiem.

Kur viņa kāja sper,

Dzirksteles dzirkst un gliemeži čirkst;

Un cieši viņš pelēkā mētelī tinas,

Un aši soļo pa vēsmošo nakti;

Droši vadīts no sīkās liesmas,

Kas vilinoši un mīļi viz Vientuļā zvejnieka būdā.

Tēvs un brālis ir jūrā,

Un viena vien-viena palika tur Būdā zvejnieka meita,

Brīnumu daiļā zvejnieka meita.

Pie pavarda sēd Un klausās, kā ūdenskatls Ilgusaldi un slepeni sīc.

Viņa sprakstošus žagarus uguni met Un liesmās pūš,

Ka plivu sarkanās gaismas Burvīgi mīlīgi atspīd Ziedošā vaigā,

Sārtos un baltos plecos,

Kas aizkustinoši lūko

Laukā no rupjā, pelēkā krekla, —

Un mazajā, rūpīgā rociņā,

Kas apakšsvārciņus ciešāk sien Ap smalkajiem gurniem.

Bet pēkšņi atveras durvis Un iekšā ienāk nakts svešnieks; Mīlasdroši dus viņa acis Uz baltās, slaikās meitenītes,

Kas viņa priekšā nodrebot stāv,

Līdzi kā biedēta lilija,

Un zemē viņš mēteli nomet,

Un smejas un teic:

..Palūk, mans bērns, kā es turu vārdu, Un es nāku, un līdzi man nāk Vecais laiks, kad debesu dievi Nokāpa lejā pie cilvēku meitām,

Un kad apskāva cilvēku meitas,

Un radīja ar viņām Scepterusnesošas karaļu dzimtas Un varoņus, pasaules brīnus.

Bet nebrīnies ilgāk, mans bērns,

Par manu dievību,

Un es lūdzu, vāri man tēju ar rumu,

Jo ārā bij auksts,

Un tādā naktsgaisā

Salstam i mēs, mēs mūžīgie dievi,

Un dabūjam aši dievišķas iesnas Un nemirstīgāko klepu.“

5

POSEIDONS

Saules vizumi rotājās Pāri par plaši veļošos jūru;

Ostas tālumā spīdēja kuģis,

Kam uz dzimteni bij mani vest.

Bet trūka laba braucamā vēja,

Un es vēl mierīgi sēdēju baltās kāpās Vientuļā krastā.

Un es lasīju dziesmu par Odiseju,

Veco, mūžīgi jauno dziesmu,

No kuras jūrascauršņāktām lapām Man līgsmi dvašoja pretī Dievekļu dvaša Un starosais cilvēku ziedons,

Un ziedošais Helladas debess.

Ticīgi sekoja mana cēlā sirds Laerta dēlam maldos un spailēs,

Sēdās tam līdzi, dvēselesskumja,

Pie viesmīļiem pavardiem,

Kur karalienes purpuru vērpa,

Un palīdzēja tam melot un laimīgi bēgt No milzeņu alām un nimfu rokām;

Sekoja viņam kimriskā naktī Un vētrā un kuģalūsmē,

Un cieta tam līdzi nesakāmu vārgu.

Vaidot es teicu: „Tu ļaunais Poseidon! Briesmīgas ir tavas dusmas,

Un man pašam ir bail,

Kā pārbraukšu mājās.“

Tikko es teicu tos vārdus,

Putojās jūra

Un ārā nāca no baltiem viļņiem Niedrupušķotā jūrdieva galva,

Un ņirdzot viņš sauca:

„Nebīsties, dzejnieciņ, tā!

Es negribu aizskart necik Tavu nabaga kuģīti,

Nedz tavu mīļo dzīvību baidēt Ar pārāk šaubāmu šūpošanu.

Nekad manis kaitinājis tu neesi, Neviena tornīša neesi aizticis Priama svētajā pilī.

Neviena matiņa neesi apdedzis Mana dēla Polifema acīm,

Nekad ar padomu tevi nav sargājusi Gudrības dieve, Pallada Atena!“

Tā Poseidons sauca Un ienira atpakaļ jūrā;

Par rupjo jūrnieka joku Nosmējās ūdeņu dzelmē Amfitrita, ļempīgā zivjusieva,

Un Nereja pamuļķās meitas.2

6

IZSKAIDROJUMS

Atkrēslojot atnāca vakars,

Kaislāk trakoja plūsma,

Un es sēdēju krastā un skatījos Viļņu baltajā dejā,

Un krūts man uzplūda kā jūra,

Kā dziļas dzimtenesilgas sagrāba mani Pēc tevis, tu daiļais tēls,

Kas visur lido ap mani Un visur mani sauc,

Visur, visur,

Vēja šņākoņā, jūras krākoņā Un nopūtās paša krūtī.

Ar vieglu niedru es rakstīju smiltīs: „Agnes, es tevi mīlu!“

Bet ļauni viļņi pārlējās pāri Par saldiem atzīšanās vārdiem,

Un izdzēsa tos.

Lūstošā niedra, klīstošā smilts,

Šķīstošie viļņi, jums neticu vairs!

Debess top tumšāks, sirds man top kaislāka, Ar stipru roku no norvēģu mežiem Rauju es augstāko priedi Un iemērcu to

Etnas kvēlošā rīklē, — ar tādu Ugunsslacītu milzeņuspalvu Rakstu es tumšos debesu griestos:

„Agnes, es tevi mīlu!“

Ikvienu nakti nu liesmo Tur augšā mūžīgais liesmuraksts,

Un visas nākošās paaudžu audzes Lasa ar gavilēm debesuvārdus:

„Agnes, es tevi mīlu!“

7

NAKTI KAJĪTE

Ir jūrai savas pērles,

Ir zvaigznes debesīm,

Bet manai sirdij, sirdij, Bet sirdij sava mīla.

Ir liela jūra un debess,

Bet lielāka mana sirds,

Un skaistāk par pērlēm un zvaigznēm Staro un spīd mana mīla.

Tu mazā, jaunā meitiņ,

Nāc man pie lielās sirds;

Šī sirds un jūra un debess Vai gluži gaist aiz mīlas.

*

Viņā zilā debessegā,

Kur tik skaisti zvaigznes vizo,

Spiestu skūpstot savas lūpas,

Spiestu kaisli, spēji raudot.

Viņas zvaigznes tās ir acis Manai mīļai, tūkstotskārtim Vizo tās un sveicin’ laipni Lejā man no debessegas.

■ Turp uz zilo debessegu,

Turp uz manas mīļās acīm Bijīgi es ceļu rokas,

Un es lūdzu, lūgtin lūdzu:

„Acis, žēlastības liesmas,

Dodiet svētību šai dvēslei,

Ļaujiet manim mirt un iegūt Jūs un visas jūsu debess!“

No tām debessacīm augšā Drebot nokrīt zelta dzirkstēs Klusā naktī, mana dvēsle Plešas mīlasplaša, plaša.

Ak, jūs debessacis augšā! Izraudieties manā dvēslē,

Lai no gaišām zvaigžņuasrām Pāri pārplūst mana dvēsle.

*

Iežūžots no jūras viļņiem Un no sapņojošām domām,

Klusi kajitē es gulu,

Savā tumšā kaktagultā.

Cauri vērtai lūkai redzu Augšā augsti gaišās zvaigznes, Manas saldās mīļmeitiņas Visumīļās, saldās acis.

Visumīļās, saldās acis Sargam stāv pār manu galvu,

Un tās mirkšina un mirgo Man no zilās debessegas.

Turp uz zilo debessegu Skatos laimesgarās stundās,

Kamēr bālgans miglas plīvurs Aizsedz manīm mīļās acis.

*

Pret kuģasienas dēļiem,

Kur mana sapņainā galva gul, Atsitas viļņi, tie bargie viļņi;

Tie šņāko un čukst Man slepeni ausīs:

„Negudrais puisi!

Tev rokas īsas un debess tālu,

Un zvaigznes augšā ir piesietas ciet Ar zeltītām naglām, —

Par velti ir ilgas, par velti ir vaidi, Vislabākais būtu tev iemigt.“

Es sapnī redzēju kā plašu lauku,

Bij klusu, baltu sniegu plaši klāts,

Zem baltā sniega gulēju es aprakts Un vientuļ-aukstā nāves miegā midzis.

Bet augšā tur no tumšās debess vērās Uz manu kapu lejā zvaigžņu acis,

Tās saldās acis!. Spīdēj’ uzvaroši Un klusi līgsmi, bet tik mīlaspilnas.

8

AUKA

Kā auka trako Un viļņus šauš,

Un viļņi, sūtoši, putoši,

Saslejas torņiem, un veļas kā dzīvi Bālgani ūdeņu kalni,

Un kuģītis viņos augšā kāpj, Steigdamies, elsdams,

Un piepeši lejā grūst

Melnos atvērtos atvaru domjos —

Ak jūra!

Daiļuma, putudzimušās māte!

Mīlas vecmāte! saudzē mani!

Jau lido, segdama līķus,

Baltā, spokainā kaiva,

Un knābi pie mastkoka slauka,

Un rijīga alkst pēc manas sirds,

Kas skandina tavas meitas slavu

Un ko tavs meitasdēls, mazais niekdars,

Sev rotaļai ņēmis.

Ak, velti man lūgties un gaust!

Mans sauciens dūcošā aukā gaist,

Vēju kautiņa troksnī.

ZIEMEĻJŪRA

Tur brāž un svilpj un spraksta un kauc, Kā ārprātanams no skaņām!

Un cauri viņām es dzirdu skaidri: Vilina kokļubalsis,

Ilgukaislīgas dziesmas,

Dvēseli kveldošas, dvēseli plosošas,

Un es pazīstu balsi. •

Tāli Skotijas klinšainā krastā,

Kur rēgojas pelēka pils,

Tur pie augsti velvētā loga Skaista, sirdzēja sieva stāv,

Caurspīdīgi marmorabāla,

Un viņa skandina kokli un dzied,

Un viņas garās matšķiesnas vanda vējš, Un viņas tumšo dziesmu nes Pār plašo aukaino jūru.

9

JURAS KLUSUMS

Jūras klusums! Savus starus Saule met uz ūdens plūsmu, Viļņojošās zelta rotās Kuģis izdzen zaļās vagas.

Stūrei blakus stūrmans licies, Kņūpu guļ un klusi krāko.

Tup pie masta, buras lāpot, Apdarvotais kuģapuika.

Aiz tā vaigu netīrumiem Sārti kvēlo, žēli raustās Platā mute, sāpjupilnas Skatās lielās, skaistās acis.

Jo tā priekšā stāv pats kapteins, Kliedz un lād, un sauc to blēdi: „Blēdi, tu man vienu siļķi Nozagi no lielās mucas!“

Jūras klusums! Iznirst ārā Gudrā zivtiņa no viļņiem,

Silda galviņu sev saulē,

LIgsmi plikšina ar asti.

Bet uz zivtiņu no gaisa Pēkšņi lejā šaujas kaiva,

Knābi ašo laupījumu Ceļas atkal zilā gaisā.

10

JURAS SPOKS

Bet es gulēju kuģa malā,

Un skatījos sapņojošām acīm Lejā spogulskaidrajā velgā,

Un skatījos dziļāk un dziļāk —

Līdz dziļi jūras dzelmē,

Sākot kā miglainās ēnas,

Bet tad pa mazām noteiktās krāsās Rādījās baznīcu torņi un jumti,

Un beigās, saulskaidri, vesels pilsēta, Senlaiku holandisks Un cilvēku pilns.

Melnos mēteļos nopietni vīri,

Baltiem krāgiem un godaķēdēm,

Un gariem zobeniem un garām sejām, Iet pa ļaužu mudžošo tirgu Uz trepjuaugsto domes namu,

Ko akmens ķeizarutēli

Sargam ar sceptri un zobenu stāv.

Netāli, garu namurindu priekšā,

Kur spoguļspoži logi Un piramidās apcirptas liepas,

Staigā jaunavas, zīdā čaukstot,

Slaikiem ņieburiem; ziedusejas Rātni melnās micītēs slēgtas Un plūstošos zeltainos matos.

Raibi zēni, spāniskā tērpā,

Soļo garām un klanās.

Vecīgās sievas,

Brūnās, senvalkātās drēbēs,

Rožukroņiem un dziesmugrāmatām rokās, Sīkiem solīšiem steidzas Uz lielo dievnamu,

No pulksteņa skaņām dzītas Un ērģeļu dunas.

I mani sagrābj tālās balss Noslēpumainas šalkas!

Bezgala ilgas, dziļas sēras Man sirdī spiežas,

Man tikko dziedētā sirdī;

Man liekas, ka manas vātis tiktu No mīļām lūpām atskūpstītas,

Un atkal asiņotu, —

Karstas, sarkanas lāsas,

Kas ilgi, lēni lejā rit Uz vecu namu, tur dzelmē Dziļajā jūras pilī,

Uz vecu smailijumtainu namu,

Kas ļaužu atstāts sērīgi stāv;

Tik’ vien pie zemajā loga Meitene sēd,

Uz roku atspiedusi galvu,

Kā nabags, aizmirsts bērns, —

Un es pazīstu tevi, nabaga aizmirstais bērns!

Tik dziļi, jūrasdziļi Tu slēpies no manis Aiz bērnišķa untuma Un nevarēji vairs augšā tikt,

Un sēdēji sveša starp svešiem ļaudīi Gadusimteņus ilgi,

Kamēr es, dvēseli sērām pilnu,

Pa visu zemi meklēju tevi,

Un meklēju vienmēr,

Tu mūžam mīļotā,

Tu sen zudusī,

Tu reiz. atrastā —

Es atradu tevi un redzu atkal To saldo vaigu,

Tās gudrās, mīļās acis Un maigos smaidus —

Es 'mūžam vairs negribu atstāt tevi, Un es nāku lejā pie tevis.

Un izplestām rokām

Es metos lejā pie tavas sirds —

Bet īstā laikā vēl Saķēra mani aiz kājas kapteinis Un atvilka nost no kuģa malas,

Un sapīcis smiedamies sauca:

„Ko jūs, pie velna, doktor?“

11

Šķīstīšana

Paliec tu savā jūras dzelmē, Ārprāta sapnis,

Kas tu reizi dažlabu nakti Man tirdīji sirdi ar viltus laimi Un tagad kā jūras spoks Apdraudi mani pat gaišā dienā —

Paliec tu lejā tur mūžam,

Un es nometu vēl turp lejā pie tevis Visas savas sāpes un grēkus,

Un nerra cepuri ar pulkstenīšiem,

Kas tinkšēja man tik ilgi ap galvu,

Un liekulības

Salto, vizošo čūskasādu,

Kas man tik ilgi ap dvēsli tinās,

Ap sirgstošo dvēseli,

Dievaliedzēju, eņģeļuliedzēju,

Nelaimes dvēsli —

Hoiho! hoiho, jau ceļas vējš!

Atraisiet buras! Tās plešas un plandās! Pār klusi-postīgo blāksni pāri Kuģis steidz,

Un gavilē brīvotā dvēsie.

12

MIERS

Augsti debesīs stāvēja saule,

Balti mākoņi viļņoja apkārt;

Jūra bij klusa,

Un domīgs es gulēju kuģa galā, Sapņaini domīgs — un, pus pa miegiem Un pus nomodā, redzēju Kristu, Pasaules pestītāju.

Plandoši baltā ģērbā Gāja viņš milzīgi liels Pār zemi un jūru;

Viņa galva debesīs sniedzās,

Rokas viņš svētīdams stiepa Pār zemi un jūru;

Un kā sirdi sev krūtīs Viņš nesa sauli,

Sarkano, kvēlošo sauli,

Un sarkanā, kvēlošā saulessirds Iežēlodamās laistīja starus Un savu maigo, sērsvēto vizmu, Apgaismojot un sildot,

Pār zemi un jūru.

Zvanu skaņas svinīgi plūda Šurpu un turpu, kā gulbji vilka Aiz rožu lentēm peldošo kuģi,

Un vilka to viegli pie zaļā krasta,

Kur cilvēki dzīvo augstās pilīs,

Rēgošiem torņiem.

Ak miera brīnums! Cik kluss bij pilsēts Aprima dobjā trosma No pļāpīgiem, smacīgiem darbiem,

Un pa tīrām, skanošām ielām Staigāja ļaudis, baltās drēbēs, Palmzariem rokās;

Un kur satikās divi,

Saprazdamies tie uzlūkojās Un, ietrīsot mīlā un nesavtībā,

Skūpstījās tie uz pieri Un raudzījās augšup Uz pestītāja sirdi,

Kas izlīdzinot priecīgi lēja

Savas sarkanās asinis stariem lejup, —

Un trejkārt laimīgi tie sauca:

„Sumināts lai ir Jēzus Kristus!“

Kaut tu būt’ izdomājis šo sapņu ainuT Ko tu dotu par to,

Vismīļākais!

Kas esi galvā un gurnos tik vājš,,

Bet toties ticībā tik stiprs,

Un trejādību vientiesībā cieni Un mopsi un krustu un ķetnu Augstai labdarei skūpsti ikdien,

Un esi uzsvētuļojies uz augšu Par galmapadomnieku, tad justicpadomnieku Un beigās par padomnieku pie valdības, Dievbijīgajā pilsētā,

Kur smiltis un ticība zied,

Un svētās Šprēupes pacietīgs ūdens Dvēseles mazgā un atšķaida tēju —

Kaut tu būt’ izdomājis šo sapņu ainu, Vismīļākais!

Tu nestu to tirgū augstākās vietās,

Tavs mīkstais mirkšacu vaigs Izplūstu gluži svētpazemībā,

Un viņas augstdzimtība Aizgrābta, trīsoša jūsmās,

Lūdzot mestos tev līdzās ceļos,

Un viņas acis svētlaimīgi spīdot Solītu dot tevim piemaksu algai Simts dālderu prūšu naudā,

Un tu stostītos, salicis rokas:

„Sumināts lai ir Jēzus Kristus!“3

OTRAIS CIKLS

M o TT o:

Ksenofona „Anabazis“ IV, 7.

1

JURAS SVEICIENS

Talatta! Talatta!

Esi sveikta, tu mūžīgā jūra!

Esi sveikta desmittūkstotskārt No gavilējošām sirdīm,

Kā reiz tevi sveica Desmittūkstošās grieķu sirdis,

Nelaimi vairošas, dzimteniprasošas Pasaulslavenas grieķu sirdis.4

Viļņoja viļņi,

Viļņoj’ un šņāca,

Un saule steidzīgi lejā lēja Rotaļojošas rožuliesmas,

Uztrauktie kaivubari Skaļi kliedzot lidoja prom,

Zirgu pakavi dunēja, vairogi dima,

Un skanēja tāli kā uzvaras sauciens:

„Talatta! Talatta!“

Esi sveikta, tu mūžīgā jūra,

Kā dzimtenes runa man skan tavs ūdens.

Kā bērnības sapņus redzu es ņirbam

Tavā viļņotā viļņulaukā,

Un senas atmiņas stāsta no jauna Par mīļām, greznām rotaļu lietām,

Par visām tām spīdošām ziemsvētku balvām, Par visiem tiem sarkaniem korāļu kokiem, Zelta zivtiņām, pērlēm un raibiem gliemežiem, Kurus tu noslēpumaini glabā Tur lejā skaidrā kristālā namā.

Ak kā es vārgu tukšajā svešumā!

Kā vīstoša puķe,

Kas skārda kapselē botāniķim,

Tā gulēja krūtīs man sirds.

Man liekas, es ziemilgi sēdējis,

Kā slimnieks, tumšā slimniekistabā,

Un nu es to atstāju pēkšņi,

Un žilbinoši man pretim staro Smaragda ziedons, saulesceltais,

Un šalko baltie ziedukoki,

Un jaunās puķes lūkojas manī Ar raibām, smaršīgām acīm,

Viss srnaršo un dūc, un dvašo, un smejas,

Un zilās debesīs putniņi dzied —

Talatta! Talatta!

Tu drošā atgriezessirds!

Cik bieži, cik sāpīgi bieži Tevi vajāja ziemeļu barbarienes!

No lielām veicošām acīm Šāva tās degošas bultas;

Ar līkiem slīpētiem vārdiem Draudēja viņas man krūtis šķelt!

Ar ķīļrakstuzīmītēm sasita tās Man nabaga, bezmaņas smadzenes —

Velti es turēju vairogu pretī,

Bultas šņāca, sitieni brāzās,

Un es no ziemeļu barbarienēm Tiku atspiests līdz jūrai —

Un brīvi uzelpojot es apsveicu jūru, — Mīļo, glābjošo jūru, —

Talatta! Talatta!

2

NEGAISS

Drūmi uz jūras negaiss gul,

Un melnai debesu sienai cauri Žilb līkumots zibensstars,

Aši paspīdot, aši nozūdot,

Kā prāta zibens iz Ceisa galvas.

Pāri baigai, viļņotai velgai Pērkoni tāli nodārd,

Un baltie viļņu kumeļi lec,

Paša Boreja dzimums No Erichtona staltajām ķēvēm;

Un bailīgi laižas jūras putni,

Kā ēnulīķi pie Stiksa,

Kas Charona atraidīti no laivas.

Nabaga, priecīgais kuģītis,

Kas tur visļaunākā dejā dej!

EoLs sūta tam žiglākos kalpus,

Kas briesmīgi uzspēlē jautrākai dejai; Viens svilpj un otris pūš,

Un trešais dobjo basi rausta —

Bet jūrnieks grīļodamies pie stūres stāv Un pastāvīgi uz busoli skatās,

Uz kuģa trīsošo dvēseli,

Un rokas lūdzot uz debesīm ceļ:

„Glāb mani, Kastor, tu raženo varon!

Un tu, dūrescīnītāj, Polideik!“

3

VĒTRAS IZMESTAIS

Cerība, mīla! Viss dragāts!

Un es pats, nu līdzīgs līķim,

Ko jūra dusmīgi izmetusi,

Gulu še krastā,

Tukšā, kailā krastā.

Manā priekšā ūdens tuksnesis viļņo, Aiz manis gul tikai rūpes un vārgs, Un manim pāri mākoņas staigā, Gaisa bezveida pelēkās meitas,

Kas miglas spaiņiem no jūras Ūdeni smeļ

Un ar pūlēm stiepj un stiepj,

Un atkal jūrā to salej.

Bēdīgs un garlaicīgs amats Un nevajdzīgs kā mana dzīve.

Čukst vilni klusi un kaivas klaigā, Senas atmiņas dveš uz mani, Aizmirsti sapņi, dzisušas ainas Tirdoši saldas uz augšu nirst.

Dzīvo ziemeļos sieva,

Skaista sieva kā karaliene.

Slaiko ciprešu stāvu Ieslēdz kairīgi baltas drēbes;

Un tumšais cirtu kuplums,

Kā svētlaimes nakts,

No matpīņu kronētās galvas līstot, Lokās sapņaini saldi Ap saldo, bālo vaigu;

Un no saldā un bālā vaiga,

Lielas un varenas, staro acis Kā melnas saules.

Ak melnā saule, cik bieži,

Cik laimīgi bieži es dzēru iz tevis Negantas sajūsmas liesmas,

Un stāvēju, skurbis no guns —

Tad lidoja dūjas maiguma smaids Ap augsti uzmestām lepnām lūpām, Un augsti uzmestās lepnās lūpas Dvesa vārdus, saldus kā mēnessgaisma Un maigus, kā rožusmarša —

Un mana dvēsele pacēlās Un laidās kā ērglis debesīs augšup!

Kļūsiet, jūs viļņi un kaivas!

Pagalam ir viss, visa cerība, laime, Cerība, mīla! Es gulu še zemē,

Atstāts vīrs, mans kuģis ir grimis,

Un savu kvēlošo vaigu es spiežu Valgajās smiltīs.

4

SAULES RIETS

Skaistā saule Ir mierīgi jūrā nokāpusi;

Jau viļņotie ūdeņi krāsoti No tumšās nakts,

Tik vakara blāzma vēl Kaisa tiem pāri zeltītas dzirkstēs. Un krācošā plūsmas vara Trauc pret krastmalu baltos viļņos, Kas žigli un priecīgi lēkā,

Kā vilnainu jēriņu bari,

Ko vēlu vakarā dziedot gans Uz mājām dzen.

„Cik skaista ir saule!“

Tā teica pēc ilga klusuma draugs,

Kas staigāja krastā man līdzi,

Un pus pa jokam un pus sēri Viņš apgalvoja, ka saule esot Skaistule, kura aiz konveniences Izgājusi pie jūrasveča;

Dienu staigājot viņa līgsma Augstās debesīs, purpura rotās, Dimantos mirdzēdama Un mīlēta un apbrīnota No visām pasaules radībām,

Un visas pasaules radības priecēdama Ar savu skatienu gaismu un kvēli;

Bet vakaros, skumīgi, spiesta, Atgriežoties tā atpakaļ Mitrajā namā, sirmā vīra Kalsnējās rokās.

„Tici man,“ piemetināja draugs Un smējās un nopūtās un atkal smējās „Tie lejā tur mīļākā laulībā dzīvo!

Vai nu tie guļ jeb vai ķildo,

Ka augsti met bangas še virsū jūra Un viļņu trosmā kuģenieks dzird,

Kā vecis izbar savu sievu:

— Tu apaļā pasaulsklaidone!

Tu stariem smaidītāja!

Tu visu dienu citiem kaisti,

Un nakti man tu esi auksta un gurda! Pēc tāda rājiena,

Protams! sāk raudāt lepnā saule Un sāk savu vārgu sūdzēt,

Un sūdz tik gaudīgi ilgi, līdz vecis Piepeši izmisis lec no gultas Un aši uzpeld jūras virsū,

Lai elpu un atjēgmi gūtu.

Es pats to tā redzēju viņunakt Līdz krūtīm iznirstam no jūras, Tam bija dzeltena flaneļa jaka, Un lilijubalta naktsmice galvā, Un savītis sejs.“

5

OKEANIDU DZIESMA

Vakara bālums metas ap jūru;

Un vientuļš ar savu vientuļo dvēsli Tur tukšā jūrmalā sēd kāds vīrs Un nāvesaukstiem skatieniem raugās Uz tālo nāvesauksto debesu jumu,

Un raugās uz tālo, bangaino iūru —

Un pāri par tālo, bangaino jūru Kā gaisakuģnieces viņa nopūtas iet Un atnāk atpakaļ, skumjas:

Cieti bij aizslēgta sirds,

Kurā tās enkuru gribēja izmest.

Un viņš vaida tik skaļi, ka baltās kaivas, Iztraucētas no smilšainām ligzdām,

Bariem lido ap viņu,

Un viņš runā uz viņām smejošos vārdus: „Melnkāji putni,

Ar baltiem spārniem, jūs jūras skrējēji,

Kas līkiem knābjiem sāļo ūdeni dzerat,

Un ēdat taukainu roņu gaļu,

Jums dzīve tik rūgta kā jūsu ēsma!

Bet es, es laimīgais, baudu tik saldu!

Es baudu saldo smaršu no rozes,

No mēnessgaismas barotās lakstīgallīgavas Es baudu vēl saldākus cukura raušus, Pildītus kulta krējuma putām;

Un visusaldāko baudu es,

Saldu mīlu, es topu mīlēts.

„Viņa mīl mani, mīl, tā jaunava daiļa! Tā stāv tagad mājās pie nama loga^

Un krēslā laukā uz lielceļu raugas,

Un klausās un ilgojas manis — patiesi! Tā velti skatās un nopūšas dziļi,

Un nopūzdamās tā nokāpj dārzā,

Un staigā smaršās un mēnessgaismā,

Un runā ar puķēm un stāsta viņām,

Ka es, viņas mīļākais, esmu tik maigs Un tik mīlams — patiesi!

Bet vēlāk gultā, miegā pa sapņiem Laimīgi lido mans dārgais tēls Ap viņu apkārt; pat rītu, pie brokasts, Uz spīdošās sviestmaizes Redz viņa manu smaidošo vaigu,

Aiz mīlas to apēd — patiesi!“

Tā viņš lielās un lielās,

Un kaivas pa starpām spiedzīgi kliedz, Kā ironija un auksti smiekli.

Krēslas miglas uz augšu kāpj;

No vēliem mākoņiem raugās kā spoks Mēness, dzeltens, kā kaltusi zāle!

Augsti pret krastu šņāc jūras bangas, Un dziļi iz augsti šņācošās jūras,

Žēli kā čukstoša vēja dvēsma,

Skan Okeanidu dziesma,

Skaisto, sirdsžēlīgo ūdensmeitu;

Aiz visām dzirdama mīlīgā balss No sudrabkājainās Pēlēja sievas,

Un nopūšas viņas un dzied:

„Ak nelga, tu nelga, tu lielīgais nelga! Tu raižu tirdītais!

Visas tavas cerības nonāvētas,

Tavas sirds jautrie bērni,

Un ak! tevim sirds kā Niobei

Akmenī vērsta aiz bēdām!

Tavā galvā top nakts,

Un ārprāta zibeņi šaudās cauri,

Un tu lielies aiz sāpēm!

Ak nelga, tu nelga, tu lielīgais nelga!

Tu esi nelokāms kā tavs ciltstēvs,

Tas augstais titāns, kas debesu liesmu Nozaga dieviem un cilvēkiem deva,

Un, ērgļa plosīts, piekalts pie klints, Spītēja augšup pret Olimpu,

Un spītēja un vaidēja,

Ka mēs to izdzirdām dziļajā jūrā Un nācām mierināt viņu ar dziesmām.

Ak nelga, tu nelga, tu lielīgais nelga!

Bet tu esi nespēcīgāks par viņu,

Un prātīgi būtu: tu cienītu dievus Un vārga nastu lēnīgi nestu,

Un lēnīgi nestu tik ilgi, tik ilgi,

Līdz Atlantam pašam zūd pacietība Un viņš smago pasauli nomet no pleciem Mūžīgā naktī.“

Tā skanēja Okeanidu dziesma,

Skaisto, sirdsžēlīgo ūdensmeitu,

Līdz skaļākas bangas pāršņāca viņas — Aiz mākoņiem aizvilkās mēness,

Žāvājās nakts,

Un ilgi es sēdēju tumsā raudot.5

6

GRIEĶIJAS DIEVI

Pilnziedu mēnesi! Tavā gaismā Atspīd jūra kā tekošs zelts;

Kā dienasskaidrums, tik krēslaini apburts, Gul pāri tālajam krastmalas blāksnim;

Un gaišzilās, bezzvaigžņu debesīs Balti mākoņi klīst,

Kā milzīgi dievekļu tēli No staroša marmora cirsti.

Nē, mūžam nē, tie mākoņi nav!

Tie ir viņi paši, Helladas dievi,

Kuri tik līgsmi reiz valdīja zemi,

Bet tagad padzīti, miruši,

Kā milzīgi spoki klīst Pa debesīm naktī.

Izbrīnots, savādi žilbināts skatos Šai gaisa Panteonā,

Šais svinīgi mēmos, šausmīgi kustošos Milzeņu tēlos.

Tas tur ir Kronions, debesu karalis, # Sniegbaltas cirtas ir galvā,

Slavenās, Olimpu-kratošās cirtas;

Viņš rokās dzisušu zibeni tura;

Viņa vaigā ir nelaime, vārgs,

Un tomēr aizvien vēl vecais lepnums.

Tie bij gan labāki laiki, Ceis,

Kad tu debešķi baudīji prieku No zēniem un nimfām un hekatombām! Bet ar’ dievi nevalda mūžam,

Jaunie atspiež atpakaļ vecos,

Kā reizi tu pats savu sirmo tēvu Un titanus-tēvaiņus nogrūdi nost,

Jupiter Paricida!

I tevi pazīstu, lepnā Hera!

Tik greizsirdīgas bij tavas bailes,

Un tomēr cita ieguva sceptri,

Un vairs tu neesi debesu karaliene, Tavas lielās acis ir sastingušas,

Un tavas liliju rokas bez spēka,

Un mūžam tava atriebe neskars

Dievaapaugļoto jaunavu Un brīnumdari dievadēlu.

I tevi pazīstu, Pallada Atena!

Ar vairogu, gudrību nespēji tu To dievupostu vērst?

I tevi es pazīstu, i tevi, Afrodite,

Reizi zeltaino, tagad tik’ sudrabaino!

Gan jostas mīlīgums tevi vēl rotā,

Bet tava skaistuma slēpu man bail,

Kad gribētu aplaimot mani tavs mīļais augums Kā citus varoņus, bailēs es mirtu — Līķudieviete tu man šķieti,

Venus Libitina!

Ne vairs ar mīlu lūkojas tevī Tur briesmīgais Aress.

Tik skumji Febs Apolons skatās,

Mūžīgais jauneklis. Klust viņa lira,

Kas dievumielastā skanēj’ tik līgsmi.

Vēl skumjāks ir Hefaists.

Tiešām! Klibotājs neies nekad Izpildīt Hebes vietu,

Un sapulcei kausos liet

Saldo nektāru. — Nu dzisuši sen

Dievu neizdzēšamie smiekli.

Nekad es jūs nemīlēju, jūs dievi!

Jo pretīgi ir manim grieķi,

Un romiešus, tos es pat nīstu.

Bet svēta žēlība, šalkaina līdzcietība Man sirdī plūst,

Kad es jūs tagad tur augšā skatu,

Atstātie dievi,

Nedzīvas, nakti klīstošas ēnas,

Miglas vājas, ko aizdzen vējš —

Kad apdomāju, cik niecīgi, gļēvi Tie dievi, kas uzveica jūs,

Tie jaunie, valdošie bēdudievi,

Zemības aitaskažokā tērptie, tie skauģi — Ā, drūmas dusmas tad mani grābj,

Un laust es gribētu jaunos tempļus,

Un karot par jums, jūs vecie dievi,

Par jūsu ambroziskām tiesībām,

Un jūsu augsto altaru priekšā, Atkaluzcelto, upurukūpošo,

Gribētu pats es ceļos mesties un lūgt, Un pacelt rokas —

Jo skatiet, jūs vecie dievi,

Kad senāk jūs arī cilvēku cīņās Vienmēr stāvējāt veicēja pusē,

Tad cilvēks ir augstsirdīgāks par jums, Un dievu cīņās es tagad stāvu Uzveikto dievību pusē.

*

Tā es teicu, un redzami sarka Augšā tie bālie mākoņu tēli,

Un mani uzlūkoja kā mirēji,

Sāpju apstaroti, un piepeši zuda; Mēness aizslēpās pašulaiku Aiz mākoņiem, kas uznāca tumšāk; Augsti uzšalca jūra,

Un uzvaroši debesīs stājās Mūžīgās zvaigznes.

i

JAUTĀJUMI

Pie jūras, tukšās jūras, nakti Stāv jauneklis-vīrs,

Krūts pilna skumju un galva šaubu, Un drūmām lūpām viņš jautā viļņus:

„Ak, atrisiniet man dzīves mīklu,

Senseno tirdošo mīklu,

Gar kuru lauzītas daudz-daudzas galvas, Galvas ar cepurēm hieroglifu rakstos, Galvas ar turbāniem, melnām baretēm, Parukugalvas un tūkstots citu Nabaga svīstošu cilvēku galvu —

-Sakiet, ko nozīmē cilvēks?

No kurienes nācis? Kurp aiziet?

Kas dzīvo tur augšā uz zeltītām zvaigznēm?“

Savu mūžīgo šņākoņu viļņi šņāc,

Pūš vēji pūšot, un debeši klīst,

Mirdz zvaigznes auksti un vienaldzīgi,

Un nerrs tik’ uz atbildi gaida.

8

FENIKSS

Laižas putnis no vakariem,

Viņš laižas pret rītiem,

Uz rītzemes dārzudzimteni,

Kur smaršuaugi smaršo un aug,

Kur palmas šalc un avoti veldzē —

Un laižoties brīnumputns dzied:

„Viņa mīl viņu! mīl viņu!

Viņa nes viņa tēlu mazajā sirdī,

Un nes to saldi un slepus slēptu,

Un pati nezina to!

Bet sapnī viņš stāv viņas priekšā,

Viņa lūdzas un raud un skūpsta tā rokas, Un sauc viņa vārdu,

Un saucot tā atmostas, izbailēs gul Un brīnoties berzē sev skaistās ads —

Viņa mīl viņu, mīl viņu!“

*

Pie masta slējies, uz augstā virsus,

Es stāvēju, klausījos putna dziesmā.

Kā melnzaļi zirgi ar sudraba krēpēm

Lēkāja baltiputotie viļņi;

Kā gulbju bari aizbrauca garām Helgolandieši mirdzošām burām, Drošie nomadi ziemeļu jūrā!

Pāri man mūžīgā zilajā tālē Plīvojās baltas mākoņu skaras Un greznojās mūžīgā saule,

Debesu roze, ziedošā uguns,

Līgsmi spoguļojoties jūrā;

Un debess un jūra un mana sirds Atskanot skan:

„Viņa mīl viņu, mīl viņu!“

9

JŪRAS SLIMĪBA«

Pelēkie pēcpusdienpadebeši Zveļas dziļāki lejā uz jūru,

Kas viņiem tumša pretī kāpj,

Un starpā starp abiem kuģis šaujas.

Jūrslims aizvien es vēl sēdu pie masta Un nododos apcerēm pats par sevi, Sensenām, pelnu-pelēkām domām,

Kādas jau bija sentēvam Latam,

Kad viņš par daudz bij baudījis vīna Un pēc tam tik nelabi jutās.

Pa starpām nāk prātā i veci stāsti:

Kā senlaiku krustzīmju-svētceļmieki Ticīgi skūpstīja aukainā jūrā Svētās jaunavas glābēju-tēlu;

Kā slimi bruņnieki tādās ūdensbriesmās Savas dāmas mīļoto cimdu,

Pie lūpām spieda, tūdaļ glābti —

Bet es še sēdu un saīdzis kožu Vecu siļķi, sālīgo glābi Paģiru bēdās!

Tikmēr cīnās un čīkstēs kuģis Ar traki viļņojošām bangām;

Kā kaujaszirgs saceļas tagad Uz pakaļgala, ka stūre brakš,

Nu galvup gāžas atkal lejā Kaucošā ūdensrīklē;

Tad atkal, kā bezrūpju mīlasvājš,

Viņš nolikties vēlas

Pie melnām krūtīm milzubangai,

Kas vareni atšļāc,

Un piepeši, kaucošs jūrūdenskritums,

Baltos mutuļos sakrīt kopā Un mani pašu ar putām klāj.

Kā šūpojas, svārstās un svaidās —

Tas nepanesams!

Par velti lūkojas acis un meklē Pēc vācu krasta. Bet ak! tik’ ūdens,

Un atkal tik’ ūdens, kustošais ūdens!

Kā vakarā ilgojas ziemas ceļnieks Pēc siltas, sirsnīgas tējas tases,

Tā tagad man tevis ilgojas sirds,

Mana vācu tēvija!

Kaut ar’ tava saldā zeme ir klāta

Ar ārprātu, huzariem, nelāga pantiem

Un remdeni šķidriem sirdsuztaises rakstiem;

Kaut ar’ tavas zebras

Ar rozēm barojas, ne ar dadžiem;

Kaut ar’ tavi augstdzimtie mērkaķi Liekā greznībā uzpūšas lepni Un labāki šķietas par visiem citiem

Banaužiem smagsoļu ragotiem lopiem,; Kaut ar’ tava gliemežu dome Tura sevi par nemirstīgu,

Tāpēc ka rāpjas tik lēni,

Un kaut ikdien tā balsis lasa,

Vai sieratārpiem gan pieder siers?

Un vēl ilgu laiku pārspriež un lemj, Kā uzlabot Ēģiptes aitas,

Lai viņu vilna lielāka taptu,

Un gans tās varētu cirpt kā citas,

Bez izšķirības —

Kaut ar’, kaut netaisnība un neprāts, Ak Vācija!' tevi pilnīgi klāj —

Es tomēr ilgojos pēc tevis:

Jo tu vismaz esi cietazeme.

10

OSTA

Laimīgs tas vīrs, kas sasniedzis ostu, Aiz sevis atstājis jūru un vētras Un tagad silti un mierīgi sēd Labā rātspagrabā Bremenē.

Cik pasaule omulīgi un mīļi Atspoguļojas romiešu glāzē Un kā plūstošais mikrokosms Saulaini lejā tek slāpušā sirdī!

Visu es ieraugu glāzē,

Tautu vēsturi, veco un jauno,

Turkus un grieķus, Hegeli, Gansu, Citronu mežus un vaktsparādes,

Berlīni, Sildu, — Tunisu, Hamburgu, Bet visupirmo mīļākās ainu,

Eņģe] galviņu reinvīna zeltainā fonā.

Cik skaista! cik skaista tu, mīļākā, esi!

Tu esi kā roze!

Ne kā Širazas roze!

Hafiza slavētā lakstīgalligava!

Ne kā Saronas roze,

Svētsarkanā, praviešusuminātā:

Tu esi kā roze rātspagrabā Bremenē!

Tā ir rožu roze,

Jo vecāka top, jo daiļāka zied,

Viņas debešķā smarša, tā aplaimo mani,

Tā sajūsmina, tā reibina mani,

Un mani neturējis aiz sekstes cieti Rātspagraba meistars Bremenē,

Es būtu kritis!

Tas lāga vīrs! mēs sēdējām kopā Un dzērām kā brāļi,

Mēs apspriedām augstas, slepenas lietas, Mēs nopūtāmies un apskāvāmies,

Uz ticību mīlai viņš piegrieza mani, —

Es uzdzēru niknākiem ienaidniekiem Un sliktākiem dzejniekiem piedevu grēkus, Kā reizi man pašam lai piedots top; Sirdspacilāts raudāju, un beigās Man atvērās glābšanas vārti,

Kur divpadsmit apustuļi, tās svētās mucas, Sprediķo mēmi, bet saprotami Visām tautām.

Tie tik’ ir vīri!

No ārpuses niecīgi, svārciņi koka,

Bet iekšā tie spīdošāki un skaistāki Par visiem lepnajiem Ievītiem templī,

Par Heroda trabantiem, pilsgalma ļaudīm, Zelta rotātiem, purpurā tērptiem —

Es taču allaž esmu teicis,

Ne pašos zemākos ļaudīs,

Ne, vislabaka sabiedrība Dzīvoja allaž debesu karalis!

Haleluja! Cik mīlīgi dvēš Ap mani Bet-Elas palmas!

Kā smaršo Hebronas mirras!

Kā Jordans šalc un no prieka svalstās! —

I mana nemirstamā dvēsele svalstās,

Un es viņai līdzi, un svalsrtoties

Ved mani augšup pa trepēm, uz dienas gaismu,

Lāga rātspagraba meistars Bremenē!

Tu lāga rātspagraba meistars Bremenē!

Palūk, uz namu jumtiem tur sēd Eņģeļi un ir piedzēruši un «dzied;

Tur augšā kvēlošā saule

Ir tikai sarkans, piedzēris deguns,

Pasaulesgara deguns;

Un ap sarkano pasaulesgara degunu Visa skurbusi pasaule griežas.7

11

EPILOGS

Līdzi kā druvā kviešu stiebri,

Tā aug un viļņo cilvēku garā Domas aiz domām.

Bet mīlas maigās domas Ir kā priecīgi starpā ziedošas Zilas un sarkanas puķes.

Zilas un sarkanas puķes!

Īdzīgais pļāvējs jūs atmet kā liekas,

Ņirgājot koka spriguls jūs dauza,

Pat trūcīgais ceļnieks,

Ko veldzē un līgsmina jūsu skats,

Krata galvu,

Par skaistām nezālēm sauc jūs.

Bet lauku jaunava,

Vainagu vijēja,

Tā cienī jūs, plūc jūs,

Un pušķo ar jums savus skaistos matus, Tā rotāta steidzas uz dejas vietu,

Kur svilpes un vijoles priecīgi skan, Vai uz kluso liepu,

Kur mīļākā balss vēl mīlīgāk skan Par visām vijolēm un svilpēm.

VICLIPUCLI

Skaidrītes Sirsones atdzejojums

PRELŪDIJA

Lūk, kur viņa — Amerika! Lūk, kur Jaunā pasaule!

Ne vairs vecā, kura nu jau Eiropeizēta novīst. —

Jaunā pasaule patiesi! Kristofs Kolumbs kādreiz viņu Izvilka no okeānā.1 Viļņu svaigumā tā margo,

Lāsodama ūdens pērlēs, Kuras zaigodamas izgaist,

Kad tās skūpsta saules stari. Veselīga pasaule!

Nav tur romantikas kapu, Lausku kalnu nav, kur glabāt Sapelēj’šus simbolus, Pārakmeņotas parūkas.

Svaigā zemē veselīgi Dīgst te arī koki — blazēts Nav neviens, un tāpat nava Dilonis tiem mugurkaulā.

Šūpojas te koku zaros Lieli putni. Spalvas viņiem Spilgti raibas. Nopietnība Garos knābjos, gudrās acīs,

Melniem lokiem ieapļotās; Mēmi tevī noskatoties —

Vai kad, iebrēcoties skaļi,

Viņi triec kā kafij sievas.

Nezinu, ko viņi saka,

Lai gan putnu runas protu Es tāpat kā Salomo,

Kuram tūkstoš sievu bija, —

Putnu valodas viņš prata,

Un ne tikai jaunlaicīgās,

Arī mirušos un vecos, Senizbāztos dialektus.

Jauna zeme, jauni ziedi!

Jauni ziedi, jaunas smaršas! •Svešas, mežonīgas smaršas, Iespiežoties manās nāsīs,

Dzeļ un kutina tik traki — Ka nu mana gudrā oža Nomokās: kur gan es esmu Kaut ko līdzīgu jau odis?

Vai tas būtu Redžentstrītā^2 Viņai, slaikai javajietei,

Saules zeltītajās rokās,

Kura arvien puķes grauza?

Jeb vai Roterdamā, tur, kur Piemineklis Erasmam,3 Tur tai baltā vafeļbūdā,

Aizsegtā ar priekškaru?

Kamēr tā nu apmulsumā Aplūkoju Jauno zemi,

Liekas, pats vēl vairāk viņu Izbiedēju — mani redzot,

Pērtiķis kāds aizšmauc krūmos, Pārbijies, viņš, krustu mezdams,

Skaļi iebrēcas: „Lūk, spoks!

Spoks no Vecās pasaules!“

Pērtiķi, ko bēdz un baidies?

Neesmu es ne spoks, ne rēgs;

Dzīvība man kūsā dzīslās,

Esmu dzīvei ticīgs dēls.

Taču, noņemoties gadiem Tik’ ar miroņiem, man piemīt Nomirušo ieradumi,

Viņu baigās dīvainības.

Savas dzīves ziedoņlaiku Palaidu es Kīfhauzā,

Venuskalnā un vēl citās Romantikas katakombās.4

Pērtiķi, kam manis baidies!

Būšu lēnīgs, jo uz tavas

Kailās ādas pakaļpusē

Tev ir krāsas, kas man patīk.

Dārgās krāsas! Melns-sārts-zeltains! Mērkaķpakaļpuses krāsas,

Tās man skumji atgādina,

Kāds bij karogs Barbarosam.

1

Galvu viņam sedza lauri, Pieši mirdzēja pie kājām — Tomēr varonis viņš nebij, Nedz ar’ bruņinieku kārtas.

Tikai laupītāju virsnieks, Slavas grāmatā kas reizi Rakstīja ar rupjo dūri Savu rupjo vārdu: Kortess.5

Ierakstīja viņš to cieši Apakšā Kolumba vārdam, —

Tā nu skolnieks skolas solā Iemācījās abus vārdus. —

Kur vien Kolumbs Kristovals, Min viņš Kortesu Fernando,

Min kā otru lielo vīru Jaunās zemes Panteonā.

Varoņliktenim tāds negals: Ļaužu prāti itin bieži Piesien mūsu cēlam vārdam Līdzās kāda blēža vārdu.

Varbūt tiešām labāk būtu,

Ja mēs izgaistu bez miņas,

Nekā mūžu mūžos blakus Vilkt sev tādu vārdabrāli?

Mesers Kristovals Kolumbus Tiešām varonis bij dižens,

Krūtīs sirds kā pati saule, Skaidra, dāsna, starojoša.

Dažs labs daudz ko dāvinājis, Bet viņš pasauli mums deva, īstu pasauli, tik lielu — Nosauktu par Ameriku.

Izraut gan viņš nevarēja Mūs no drūmā zemes sprosta, Tomēr prata paplašināt, Pagarināt smagās važas.

Slavināja viņu visi,

Eiropa kam apnikusi Un tāpat ar’ plašās zemes Āzijā un Āfrikā--

Tikai varonis vēl vienīgs Devis vairāk mums ko labu Nekā Kolumbs: — tas, kurš vēlīgs Reiz mums uzdāvāja dievu.

Viņa tēvu sauca — Amrams, Viņa māti — Jochebete,

Un viņš pats, viņš saucās Mozus; Lūk, mans varonis viscēlais!

Pegaz mans, tu tomēr sērsti Šeit pie Kolumba par ilgu —

Zini, šodien mūsu jājiens Pieder citam — Kortesam.

Plaši izplet raibos spārnus, Spārnotais! un aiznes mani Jaunās zemes skaistās ārēs,

Kuras sauc par Meksiku.

Aiznes mani turp uz pili,

Kuru ķēniņš Montezuma^6 Labvēlīgi spāņu viesiem Atdeva par mājas vietu.

Nevien pajumti un maizi Valdnieks dāsnu roku sniedza Svešu zemju klaiņotājiem —

Arī skaistas, greznas veltes;

Zeltā smalki darinātas Krāšņas lietas, dārgakmeņi Pierādīja viņa lielo Laipnību un augstsirdību.

Šis, vēl necivilizētais,

Akli māņticīgais pagāns Ticēja vēl godam, cieņai,

Senai svētai viesmīlībai.

Atsaucās viņš ielūgumam Labprāt ierasties tais svētkos, Kurus it kā tam par godu Spāņi sarīkoja pilī —

Un ar savu galma svītu, Vientiesīgs un paļāvīgs,

Devās ķēniņš spāņu mītnē, Apsveikts skaļām fanfarbalsīm.

Kā šīs svētku spēles saucās, Nezinu. Varbūt tām virsraksts: „Spāņu uzticība!“ — autors Bija dons Fernando Kortess.

Deva zīmi viņš — un pēkšņi Uzbruka tie valdiniekam,

Sasēja un paturēja Ķīlām viņu savā pilī.

Bet, lūk, Montezuma mira, Līdz ar to bij pārrauts dambis, Kas šo trako dēkaiņbaru Sargāja no tautas dusmām.

Briesmīgas nu vēlās bangas — Tā kā satrakota jūra Krācot nāca arvien tuvāk Saniknoto ļaužu plūdi.

Lai gan uzbrukumus spāņi Droši atsita; bet pili Vienmēr ielenca no jauna, Gurtin gura cīņas spēja.

Ķēniņš miris — tauta spāņiem Pārtiku vāirs nepieveda;

Mazāks kļuva maizes rieciens, Toties garas stiepās sejas.

Tā nu garu garām sejām Klīda Hispānijas ļaudis, Nopūzdamies atcerējās Svēto Kristusļaužu zemi,

Savu dzimteni visdārgo —

Kā tur torņos zvani junda,

Un uz pavarda tik rāmi Vārās ollea-potrida,7

Sautēta ar garbanciem,

Bet vēl dziļāk paslēpusies Tīksmi, kairinoši smaršo Gardu gardā ķiplokdesa.

Sasauktajā kara sēdē Kortess nolemj atkāpšanos: Nākamajā rīta ausmā Pulki atstās pilsētu.

Iekļūt tanī bija viegli Kortesam ar gudru viltu,

Bet nu atkāpšanās lika Piedzīvot tam grūtus brīžus.

Ezerā uz salas celta Pilsēta šī — Meksika,

Allaž plašos viļņu viļņos Ūdens cietoksnis jo varens;

To ar zemi savienoja Tikai kuģi, plosti, tilti,

Sacelti uz milzu pāļiem;

Mazās salas bij kā brasli.

Nebij lēkusi vēl saule,

Kad jau spāņi ceļā devās;

Necēla tos bungu troksnis,

Nedz ar’ skaļā trompešjunda.

Saimniekus tie nevēlējās Modināt no saldā miega — (Simttūkstoši indiāņu Pulcējās šeit Meksikā).

Šoreiz spāņi vieni paši Rīkojās bez saiminiekiem;

Bet vēl agrāk uzcēlušies Bija to rīt meksikāņi.

Gaidīja tie gan uz tiltiem,

Gan uz plostiem, gan uz brasliem, Lai no turienes vēl viesiem Sniegtu atvadību malku.

Gan uz tiltiem, plostiem, brasliem, Hei! tur bija trakas dzīres!

Straumēm sārta asins plūda, Sacenšoties dzīrotājiem.

Saķērās tie vīrs pret vīru,

Tā ka daža indiaņa Kailās krūtīs iezīmējās Spāņu bruņu arabeskas.

Sitot, žņaudzot citam citu,

Kaujoties šis jūklis lēni,

Briesmīglēni tālāk vilkās Pāri tiltiem, plostiem, brasliem.

Indiāņi kliedza, rēca,

Spāņi kāvās klusēdami;

Soli solī vajadzēja

Gūt tiem zemi aizbēgšanai.

Tuvcīņā kā šaurā aizā Maz vien priekšrocību guva Veceiropas kara māksla. Ugunsrīki, bruņas, zirgi.

Pie tam daudzi spāņi bija Apkrāvušies zelta mantām, Izspiestām un salaupītām —

Ak, šī smagā grēku nasta

Nospieda tos tagad cīņā.

Un šis velnišķīgais metāls Nevien dvēseli, bet arī DzīVo miesu postā grūda.

Pa to laiku plašais ezers Bij ka apklāts laivām, barkām, Pilnām strēlniekiem, kas šāva Tur uz tiltiem, plostiem, brasliem.

Gadījās, ka šinī burzmā Savējos tie ievainoja,

Tomēr, bultas trāpīts, krita Dažs labs dižciltīgs hidalgo.

Tur, uz trešā tilta krita Brašais Gastons; viņš šai dienā Nesa karogu, kam bija Jaunavas vissvētais attēls.

Pat šo veidolu jo bieži Ķēra indiāņu stopi,

Seši šāvieni to ķēra Tieši sirdī — spožas bultas.

Likās tās kā zelta šķēpi.

Kuri Mater dolorosa’i*

Sāpju pilnās krūtīs urbjas Lielās piektās procesijā.

Mirstot atdeva dons Gastons Savu karogu Gonzalvam,

Taču drīz vien arī viņu Ņēma nāve. — Beidzot tvēra

Kortess pats šo svēto zīmi, Viņš, pats pavēlnieks, un nesa, Augsti celtu, līdz pat krēslai, Kamēr izbeidzās šī cīņa.

Simtu sešdesmit bij spāņu Nāvi guvuši tai dienā;

Vairāk nekā astoņdesmit Krita indiāņu gūstā.

Smagi ievainoto daudzi Drīz vien sagaidīja galu. Gandrīz vesels ducis zirgu Nonāvēti, nolaupīti.

Tikai pievakarē Kortess Sasniedza ar savu pulku Drošu vietu ezerkrastā,

Sēru vītolos puskailos.

Pēc šās baisās cīņu dienas Nāca īsta spoku nakts; Simttūkstošiem līgsmu guņu Uzliesmoja Meksikā.

0 Simttūkstošiem līgsmu guņu,

Sveķu lāpas, piķa sārti Meta spožu dienas gaismu Pāri dievnamiem un pilīm,

Pāri ģildēm un jo spilgti Pāri Viclipucli templim, —

Elka pils, kas sārtiem mūriem Atgādina ēģiptiešu,

Babilonas, asiriešu Kolosāli dīvās celtnes,

Kā tās gleznās parādījis Britu meistars Henrijs Martens.9

Jā, tās ir tās pašas platās Rampas kāpnes, kas tik plašas,

Ka var augšup lejup staigāt Meksikāņu tūkstošiem,

Kamēr turpat pakāpienos Izlaidušies karotāji,

Līgsmi dzīro, apreibuši Uzvaras un palmu vīna.

Rampas kāpnes līkuloču Aizvijas uz milzumlielo Balustrādes veidā celto Tempļa jumta platformu.

Savā altarī tur, tronī Sēž pats lielais Viclipucli,

Meksikāņu asinskārais

Karadievs. Viņš — nezvērs briesmīgs,

Bet no ārienes tā uzposts,

Izrotāts un bērnišķīgs,

Ka par viņu gribas smieties,

Lai gan sirdī šaudās bailes —

Viņu redzot, nāk mums prātā „Nāves deja“ dievanamā Bazelē un briseliešu Draiskais Mannken-Piss pie akas.10

Elkam laicīgie pa labi Un pa kreisi garīdznieki.

Šodien raibu spalvu tērpā Garīdznieki uzcirtušies.

Tup uz kāpnēm altarpriekšā Vecītis kāds simtgadīgs,

Zods un pakausis bez matiem; Ģērbies šarlakkrāsas vamzī.

Upurpriesteris tas viņiem, — Asina viņš savu dunci,

Smīnot asina un reizēm Pašķielē uz lielo dievu.

Liekas, Viclipucli saprot Sava kalpa gudro skatu, Pamirkšķina acu plakstus,

Tāpat pakustina lūpas.

Altarkāpnēs sasēduši Arī tempļa muzikanti, Bungotāji, radzinieki —

Rīboņa un taurēšana —

Rīboņa un taurēšana,

Un tai klātu piedzied koris Meksikanisko Te deurnZ^11 — Liekas, ņaudētu te kaķi —

Liekas, ņaudētu te kaķi,

Bet gan kādas lielas sugas, Kurus sauc par tīģerkaķiem, Peļu vietā ēd tie ļaudis!

Un kad naktī vējš šīs skaņas Aiznes pāri otrā krastā, Spāņiem, kas tur apmetušies, Metas ņaudīgi ap dūšu.

Sēri, sēri stāv vēl viņi Sēru vītolos joprojām, Blenzdamies uz pilsētu,

Kura, tīri zobodamās,

Atspīd tumšos ezerviļņos Visās savās līgsmes liesmās -Tā kā parterā stāv viņi Kādā lielā skatu zālē,

Kur par skatuvi tiem būtu Viclipucli gaišais templis, Kurā pašlaik izrādītu Uzvarsvētku mistēriju.

„Cilvēkupuri“ — tā saucas, Sena fabula un viela;

Bet pie kristīgiem šī luga Nenorisinās tik baisi.

Jo par asinīm šeit lieto Iedzeramu sarkanvīnu Un par nomocītā miesu — Plānu miltu javas ēsmu.

Bet nu šoreiz, mežoņtauta, Ņēma joku tā pa īstam Nopietni: tur ēda gaļu,

Asins bija cilvēkasins.

Šoreiz pilnīgas un skaidras Asinis no kristīgajiem,

Kam nekad nav piejaukusies Mauru, nedz ar’ jūdu asins.

Līgsmo, Viclipucli, līgsmo, Tagad tēv būs spāņu asins,

Un tās kairā, siltā smarša Priekā tīksminās tev nāsis.

Tagad tev par godu nokaus Astoņdesmit spāņu, lepns Cepetis šis taviem kalpiem,

Kas pie galda spirdzināsies.

Jo, lūk, priesteris — ir cilvēks, Un šis cilvēks, lielais rīma, Nevar dzīvot tik’ no ožas Un no smaršas tā kā dievi.

Klau! jau norīb nāves bungas, Nokauc spalgie govju ragi!

Vēsta tie, ka augšup dodas Nāvei novēlēto gājiens.

Astoņdesmit spāņu vīrus, Kailus, noģērbtus līdz kaunam, Cieši sasaistītām rokām,

Dzen un velk pa tempļa kāpnēm.

Viclipucli tēla priekšā Piespiež nomesties tos ceļos Un ar mocībām par varu Briesmīgām un nežēlīgām,

Liek tiem dejot ērmu deju,

Tā ka viiņu sāpju balsis Pārskanēja itin visu Kanibālu šarivari. —

Publika tur ezermalā!

Kortess un tā karabiedri Dzird un saprot gluži labi Draugu izmisuma klaigas. —

Skatuvē, kas spoži gaiša, Saredz viņi itin skaidri Biedru stāvus, moku vaibstus — Mana dunčus, asinsstraumes —

Noņēmuši sev no galvas Ķiveres, tie noslīgst ceļos, Dziedādami svēto psalmu Mirušajiem: De profundis!12

Tur starp tiem, kas mokās mira, Bija Raimonds de Mendosa: Kortesam tas pirmās mīlas, Skaistās abatienes dēls.

Kad viņš jauneklim uz krūtīm Ieraudzīja medaljonu,

Kurā ietverts mātes attēls,

Kortess gauži apraudājās —

Tomēr, noslaucījis acis Sev ar cieto bifeļcimdu,

Nopūtās un piebalsoja Līdzi visiem: Miserere/l3

3

Bālāk margo tālās zvaigznes, Rīta migla palsi viešas Pār pa ezeru kā rēgi,

Plešot baltos palagus.

Izdzisušas svētku gunis Tur uz elka tempļa jumta,

Guļ uz asnīm klātā klona Priesteri un pasaulnieki.

Neguļ tikai sārtie svārki. Beidzamajā lampas gaismā, Saldi smīnot, grīni melšot, Runā priesteris ar dievu:

„Viclipucli, Puclivicli,

Mīļo dieviņ Viclipucli!

Pilnam šodien izpriecājies* Ozdams patīkamas smaršas!

„Šoreiz spāņu asins bija —

O, tā kairinoši smaršo,

Un tavs smalkais deguntiņš Iesūca to līgsmodamies.

„Rītu upurēsim zirgus, Nezvērus šos dižzviedzējus,

Vēja garu dzemdinātus, Lakstoties ar jūrasgovi.

„Ja tu prātīgs būsi, kaušu Savus mazbērnus tev abus, Jaukos zēnus, saldām asnīm, Manu vecumdienu prieku.

„Bet tad esi labs un prātīgs, Jaunas uzvaras mums dodi — Uzvarēt liec, mīļo dieviņ, Puclivicli, Viclipucli!

„Iznīcini ienaidniekus, Svešiniekus, kas no tālām Un vēl nezināmām zemēm Nāk pie mums pār pasaulsjūru

„Kādēļ dzimteni tie atstāj? Dzen tos bads vai asinsvaina? Dzīvo mājā, ēd ar gausu — Veca paruna tā māca.

„Ko tie vēlas? Sabāž viņi Mūsu zeltu savās somās,

Un tad grib, lai mēs tur augšā Debess priekus iemantotu!

„Agrāk ticējām, ka viņi Kādas augstas sugas būtes, Nemirstīgie saules dēli,

Apbruņoti zibens bultām.

„Bet tie cilvēki kā visi,

Mirstīgi kā mēs, jo šonakt Viņu cilvēcisko nāvi Pārbaudīja te mans duncis.

„Viņi cilvēki, un skaistums Nav tiem pārāks par mums citiem, Dažs pēc pērtiķa tik riebīgs;

Un kā tam ar spalvu klātas

„Viņu sejas, un pat stāsta, Dažam labam biksēs esot Paslepena mērkaķaste —

Kas nav ērms, tam nevajg bikšu.

„Arī tikums viņiem riebīgs,

Sveša viņiem godbijība,

Stāsta arī, ka tie tiešām Ēdot paši savus dievus!

„Izdeldē šo neģēlīgo,

Ļauno cilti, dievēdājus — Viclipucli, Puclivicli,

Uzvarēt liec, Viclipucli!“ —

Priesteris tā teica dievam; Atbilde tad atskanēja,

Tā kā naktsvējš šalkdams, elsdams Lakstotos ar ezerniedrēm:

„Sārtsvārci, tu lielais kāvēj, Tūkstošiem tu kāvis esi,

Laid nu tagad upurdunci Savā paša vecā miesā.

„Kad būs miesa vaļā šķērsta, Izlēks laukā tava dvēsle Un pār oļiem un pār ciņiem Aizcilpos pie varžu dīķa.

„Mana krustmāte tur mājo, Žurku valdniece — tā sacīs: „„Labu rītu, kailā dvēsle, Manam krustdēlam kā klājas?

„„Vai viņš priecīgs viclipuclē Medainsaldā zelta gaismā?

Vai tam laima aizdzen mušas, Smagās rūpes prom no pieres?

„„Jeb to skrāpē Kaķlagara, Nīstin nīstā posta dieve,

Savām melnām dzelzu ķepām, Samērcētām odzes indē?““14

Atkal sirds ir mierināta, Saltais ļaunums gaist kā dūmi, Atkal maigas jūtas manī Iedveš maija ziedu krūmi.

„Kailā dvēsele, tad saki: „„Viclipucli sūta sveikas,

Novēl, kaut tev mēris mestos Vēderā, tu nolādētā!

„„Tu tam liki karā doties,

Šis tavs padoms bij par postu Sāk jau piepildīties ļaunais, Seni ļaunais pareģojums, —

,,,*Mūsu valsts nu aizies bojā, Vīri bārdaini to sagraus,

Lielos koka putnos peldus Nākdami no austrumiem.

„„Veca paruna jau māca: Sievu griba — dieva griba — Divkārt stipra dievam griba, Kad par dievu dievamāte.

„„Tā ir viņa, kas man dusmo, Lepnā debessvaldiniece,

Jaunava, it šķīsta, skaidra,

Zinteniece, brīnumdare.

„„Viņa sarga spāņu tautu,

Un mums visiem jāiet bojā,

Man, visnelaimīgam dievam,

Manai mīļai Meksikai!““

„Sārtsvārci, to izpildījis,

Iedzen savu kailo dvēsli Smilšu alā — guli vesels!

Neskatīsi manu postu!

„Templis šis drīz sagrauts sabruks, Pats es līdzi svelmē grimšu —

Paliks dūmi vien un drupas — Neredzēs neviens vairs mani.

„Bet es nemiršu; mēs dievi —

Veci tā kā papagaiļi,

Tikai nometam un mainām Tā kā viņi savas spalvas.15

„Tad uz ienaidnieku zemi,

Kuru sauc par Eiropu,

Bēgšu es un tur tad sākšu Savu karjeru no jauna.

„Būšu velns, bet no tā brīža Dievs būs Esidievsarmums;

Naidnieks ļaunais ienaidniekam Būšu tur un rīkošos.

„Mocīšu tur ienaidniekus,

Baidīšu ar spoku tēliem,

Lai tie katru brīdi ostu Elles tvanu, sēra smaku.

„Viņu gudros, viņu nerrus Pievilšu un piemuļķošu;

Kutināšu tikumību,

Līdz tā smies kā ielasmeita.

„Jā, par velnu tiešām kļūšu,

Un kā draugs tad sveicināšu Sātanu un Belialu,

Astarotu, Belcebulu.1*5

„Lilita, tev ar mans sveiciens, Grēku māte, glaudā čūska!

Māci savu nežēlību,

Savu skaisto melu mākslu!17

„Mana mīļā Meksika,

Nav man spēka tevi izglābt,

Bet es atriebšu jo nikni Savu mīļo Meksiku.“

BIMINI

Rūdolfa Egles atdzejojums

PROLOGS

Brīnumticība! tu krāšņais Zilais zieds, kas nu jau vītis, Ziedēji tu ļaužu sirdīs Laikā tai, par ko mēs dziedam.1

Brīnumticība! — tās laiks jau Pats tāds brīnums. Toreiz bija Tikdaudz brīnumu, ka cilvēks Vairs par viņiem nebrīnījās.

Tā kā dzīves ikdienībā Mūžam pelēkā tad cilvēks Vērās lietās, brīnumlietās,

Kas, tik pasakaini trakas,

Pārspētu vistrakākos Vecu vecos teiksmu stāstus Grāmatās par mulsiem mūkiem Un par seniem bruņiniekiem.

Kādu rītu, krāšņi mirdzot, Iznira no okeānā Ziliem viļņiem jūras brīnums, Gluži jauna pasaule —

Jauna pasaule ar jaunām Ļaužu sugām, jauniem zvēriem, Jauniem kokiem, puķēm, putniem Un ar jaunām pasaulsligām!2

Tikmēr mūsu pašu vecā, Mūsu vecā pasaule Pārvērtās un pārgrozījās Gluži brīnumaina visa —

Gara atradumos lielos, Jaunlaicīgā burvju gara, Bertold’ Švarca melnā mākslā,'5 Un vēl gudri melnākajā

Maincas velnadzinēj mākslā,4 Tāpat maģiskajos rakstos Tanīs grāmatās, ko mums no Ēģiptes un Bizantijas

Atveda un pārtulkoja Zintenie'ki bārdainie —

„Dailes grāmatu“ sauc vienu, „Patiesības rakstus“ — otru.5

Abas dievs pats sacerējis Divās debess valodās Un, kā mēs to allaž ticam, Pašrocīgi uzrakstījis.

Trīcot sīkai adatiņai Kuģinieka brīnumrīkstē,

Ceļu jūrās atrast spēja Viņš uz tālo Indiju,

Uz šo senmeklēto zemi, Dzimto zemi garšuvielām.

Kas te trakā pārpilnībā —

Aug un zeļ un staipekņojas

Fantastiski krāšņie augi, Zāles, puķes, krūmi, koki, Dižciltīgie stādu valstī,

Dārgās pērles dabas kronī, —

Šīs visretās garšuvielas, Kuras, slēpu spēku pilnas, Dažkārt izdziedina ļaudis,

Bet visbiežāk dara vājus —

Te nu jāzin, vai tās maisa Gudra aptieķnieka roka,

Vai ar’ muļķa ungārs jaucis Savā * * * banatā.0

Kad uz Indiju nu vērās Dārza vārti — balzamiski Viļņodama vīrākjūra, wSaldikairie grēku plūdi

Pārmērīgi reibinošām, Prātus mulsinošām smaršām Gāzās iekšā pašā sirdī,

Sirdī vecai pasaulei.

Tā kā kvēlā ugunsgrēkā, Pātagota liesmu rīkstēm, Ļaužu dzīslās asins rita,

Baudu alkdama un zelta —

Zelts, tas bija karasauciens, Jo ar zeltu — savedēju — Katram viegli iegūstamas Visas baudas zemes virsū.

Zelts, tas bija pirmais vārds Spānietim uz lūpām, ejot Indiaņa būdā iekšā —

Ūdeni pēc tam viņš lūdza.

Vērās Meksika un Peru Zelta slāpju orģijās,

Zelta noreibuši, zeltā Valstās Kortess un Pizarro.7

Kvito templi iekarojot, Lopess Vakka nolaupīja Zelta sauli, kura svēra Desmit centneru,8 bet nakti

Zaudēja to kauliņspēlē;

No tam paruna iet tautā:

„Tas ir Lopess, kurš reiz sauli Paspēlēja vēl pirms lēkta.“

Ei! tie spēlmaņi bij lieli, Lieli zagji, slepkavnieki (Nav jau cilvēka bez vainas), Tomēr brīnumdarbus veica,

Neģēlībās pārspēdami Briesmīgākos karavīrus No pat lielā Olofema Līdz Hainavam un Radeckim.9

Brīnumlaikos arī cilvēks Izdarīja brīnumdarbus; Neiespējamam kas ticēs, Neiespējamo tas paveiks.

Toreiz šaubījās tik muļķis, Prātīgs cilvēks ticēja;

Gaišo brīnumlietu priekšā Gudrais ticīgs lieca galvu.

Savādi! Man vienmēr prātā Tagad ieskan brīnumlaiku Senais teiksmu stāsts par donu Huanu Pons-de-Leonu —

Atrada viņš Floridu,

Taču velti gadu gadiem Izmeklējās brīnumsalu: —

Savu ilgu Bimini.

Bimini! ar tava vārda Jaukām skaņām sirds man krūtis Ietrīsas, un atkal mostas Nomirušie jaunībsapņi.

Savītušām vītnēm galvā Viņi manī sēri raugās;

Nāves elsās šņukstot pogo Nomirušas lakstīgalas.

Izbailēs es trūkstos augšā, Slimie locekļi man drudzī Dreb un kratās tā, ka izirst Vīles manam nerra svārkam —

Taču beigās jāpasmejas,

Jo man šķiet, ka papagaiļi Reizē ērmīgi un skumji Ķērca savu: Bimini!

Nāc nu, Mūza, dievu meita, Gudrā feja Parnaskalnā,

Māci mani, vadīdama Dzejas mākslā burvīgajā —

Rādi, kā tu proti zintis, Pārvērt manu dziesmu kuģī, Burvju kuģī, kas lai nestu Mani prom uz Bimini!

Tikko izteicu šos vārdus, Vēlējumies piepildījies,

Un no manu domu ostas Viļņos laižas burvju kuģis.

Kas brauc līdz uz Bimini? Kungi, dāmas, kāpjiet iekšā! Ceļa vējš ja labs, mans kuģis Aizvedīs jūs Biminī.

Vai jūs tirda kaulusāpes,

Augstie kungi? Daiļās dāmas,

Jums varbūt uz baltās pieres Krunciņa jau ieradusies?

Brauciet līdz uz Bimini,

Tur jūs katru izdziedinās No vismegantākām kaitēm; Hidropatiski tur ārstē!

Nebaidieties, kungi, dāmas, Varenīgi stiprs mans kuģis; Trochajos, kā ozols cietos,

Salaists andrus, sistas plankas.10

Fantazija sēž pie stūres,

Mundra oma planda buras,

Joki — žiglie kuģapuikas;

Bet kur prāts? — Tas nav man zināms

Metaforas manas rajas,

Masta koki — hiperbolas,11 Karogs melni-sārti-zeltains, Romantikas teiksmu krāsās —

Barbarosas trikolorā,12 Tāds, kā redzējis to esmu Kīfhauzā,13 un tāpat arī Frankfurtē Sankt-Paula domā.14 —

Pāri zilai pasakjūrai,

Pāri teiksmu pasaulei Iet mans kuģis, burvju kuģis, Vilkdams sapņupilno sliedi.

Putu dzirkstis šļākādami Viļņojošā debesszilgmē.

Pulkiem man pa priekšu šaudās Lielgalvainie delfini^1'5 —

Un uz muguras tiem jāšus Mani viļņu ^pastinieki Amoreti,16 tuklos vaigus Piepūtuši, skaļi skaņās

Fanfaras pūš gliemēžragos — Bet nu klau! tur dziļi lejā Jūras dzelmē pēkšņi atskan Ķircinoties jautri smiekli.

Ak, es pazīstu šīs skaņas, Glaimi zobgalīgās balsis —

Tās jau undines un nāras,17 Skeptiski kas zobodamās,

Smej par manu nerra kuģi, Maniem nerra pasažieriem, Manu nerra ceļojumu,

Dodoties uz Bimini!

1

Vientuļš Kubas salas krastā, Rāmās jūras spulgas priekšā,

Stāv kāds vīrs un cieši vēro Sevi ūdens atspogā.

Vecs jau viņš, bet stāja taisna Tā kā svece, spāniska.

Savāds uzvalks: pus kā jūrnieks, Pus kā karavīrs viņš ģērbies.

Platas zvejniekļaužu bikses Plandās apakš gaišiem aļņa Ādas svārkiem; grezni zeltā Izrakstīts tam bandelirs.18

Tajā piekārts neatņemams Garais tolediešu zobens;

Bet pie palsās gardibenes Plīvo sārtas gaiļa spalvas.

Skumīgi tās atēnojas Vecim izdēdušā sejā,

Kuru laiks un laikabiedri Nežēlīgi tiesājuši.

Vecuma un grūto dienu Ievagotas dziļās krunkas Krustojas ar zobencirstām Vāji aizlāpītām brūcēm.

Ne ar lielu labpatiku Vecais liekas aplūkojam Sevi, ūdens atspulgotu,

Tādā bēdu izskatā.

It kā atgaiņādams kaut ko, Reizēm pastiepj abas rokas, Galvu pakrata un beidzot Nopūzdamies pats sev saka:

„Vai tas Huans Pons-de-Leons, Kas pie don-Gomesa galma Bija pāžs un kādreiz nesa Alkadmeitas tērpa važu?

„Slaiks un jautrs āksts šis bija, Zelta cirtas vītin vijās Tam ap vieglprātīgo galvu,

Pilnu rožainākām domām.

„Viņa zirga pakavtroksni Visas daiļās seviļietes^19 Pazina, — pie loga skrēja,

Kad viņš ielā garām jāja.

„Un kad jātnieks savus suņus Svilpdams, šmaukšķinādams sauca, Tad šīs skaņas spiedās sirdī Pietvīkušām skaistām dāmām.

„Vai tas Huans Pons-de-Leons, Kas tik briesmīgs trieca maurus,20 Tā kā usnes pļautiņ pļaudams Viņu turbanotās galvas?

„Granadā uz cīņu lauka,21 Visu krustakarotāju Priekšā, mani dons Gonzalvo Iecēla par bruņinieku.

„Vakarā tad viesos biju Infantas visgreznā teltī,22 Daiļo galma dāmu spietā Dejoju pie vijoļskaņām.

„Taču ne jau vijoļskaņas,

Ne jau daiļo dāmu glaimus Dzirdēju es tādas dienas Vakarā — kā palaists kumeļš

„Teltī piespēru es kāju, Klausīdamies tikai vienu —

Manu pirmo zelta piešu Patīkamo šķindēšanu.23

„Līdz ar gadiem nāca arī Godkāre un nopietnība,

Līdzi Kolumbam es devos Viņa otrā ceļojumā.

„Uzticīgs es biju viņam —

Otram lielam Kristoforam,

Kas pār jūras bangām nesis Gara gaismu pagāntautām.24

Mūžam neaizmirst man viņa Lēno skatienu. Tik klusi Cieta viņš, pa nakti zvaigznēm, Viļņiem pauzdams savas sāpes.

„Bet kad admirālis devās Atpakaļ uz Hispāniju,

Ojedam es sāku kalpot Viņa jūras ceļojumos.

„Bruņinieks bij dons Ojeda,

Tāds no papēžiem līdz paurim, Arturam pie viņa galda Krietnāks nebūs sēdējis.25

„Kaujā, kaujā ielīgsmojās Viņa sirds. Un, jautri smiedams, Kāvās viņš ar mežoņbariem,

Reizēm ielenkts vai bez skaita.

„Indīgs šķēps kad viņu ķēra, Paņēma viņš dzelzu iesmu.

Nokaitēja to un brūci Dedzināja, jautri smiedams.

„Kādreiz, brienot līdz pat gurniem Muklāju, bez droša ceļa,

Iedami uz labu laimi,

Neēduši, nedzēruši

„Mēs jau bijām malstījušies Dienas trīsdesmit; no visiem Simtu dividesmit vīriem Astoņdesmit bij jau beigti —

„Purvājs kļuva arvien staignāks, Un mēs brēcām izmisuši —

Tikai Ojeda mūs visus Drošināja, jautri smiedams.

„Vēlāk cīņasbiedrs kļuvu Es Bilbao — varonībā Viņš bij līdzīgs Ojedam Un vēl gudrāks kauju plānos.

„Visi lielu domu ērgļi Perinājās viņa galvā,

Augstsirdība viņam krūtīs Starot staroja kā saule.

„Simtu valstis iedeva viņš Spānijai, — to plašums pārsniedz Eiropu un bagātība —

Flandriju un Venēciju.26

„Algu par šīm simtu valstīm, Kuru plašums tālu pārsniedz Eiropu un bagātība —

Flandriju un Venēciju,

„Dabūja viņš kaņepāja Kaklautu: San-Sebastjanā Tirgus laukumā Bilbao Pakāra kā grēcinieku.27

„Ne tik bruņiniecisks Cīņās,

Ne ar tādu varoņgaru,

Tomēr slavens karvadonis Bija Kortess, dons Fernando.

„Viņa Armādā jo sīkā,28 Meksiku kas iekaroja,

Iestājies es izbaudīju Dažu grūtu karadēku.

„Tur es guvu milzum zelta,

Ak, bet arī dzeltendrudzi —

Labu tiesu veselības Pametu pie meksikāņiem.

„Par šo zeltu sarīkoju Kuģus sev. Un tad nu beidzot, Paļaudamies savai zvaigznei,

Atradu šeit Kubas salu;

„To nu pārvaldu kā vietnieks Kastilijas Huanai un Aragonas Fernandam^29 —

Kuri mani augstu vērtē.

„Tā nu sasniedzis es esmu.

Pēc kā cilvēks kāri dzenas:

Godu, slavu, karaļcieņu,

Arī Kalatravas balvu.30

„Esmu valdnieks, naudas manim Būs vai simtu tūkstoš pezo,

Zelta stieņi, dārgakmeņi,

Skaistu pērļu pilni maisi —

„Ak, kad apskatu šīs pērles,

Mani pārņem skumjas domas:

Kaut man labāk būtu zobi,

Zobi tā kā jaunās dienās —

„Jaunībszobi! Līdzi zobiem Jaunība man pazudusi —

Domājot par to, es dusmās Griežu apbirzušās saknes.

„Jaunība un jaunībszobi,

Ja es varētu jūs atgūt Atpērkot, es labprāt dotu Visus savus pērļu maisus,

„Visus savus dārgakmeņus,

Visas savas zelta kaudzes,

Vērtībā simttūkstoš pezo.

Klāt vēl Kalatravas balvu —

„Ņemiet mantu, slavu, cieņu, Nesauciet par ekselenci,

Sauciet kaut par pienapuiku, Smurguli vai muļķa mēgli!

„Jaunava, tu suminātā,

Esi žēlsirdīga nelgām,

Kas aiz kauna slēpu ēdas,

Slēpdams savu skāņo postu!

„Jaunava! tev vienai varu Atklāt sirdi atzīdamies,

Par ko mūžam neatzītos Debesīs nevienam svētam —

„Jo, lūk, vīrieši ir svētie,

Un, caracho!:n debessmājās Vīrietis lai līdzcietībā Nevīpsnā par Pons-Leonu.

„Bet tu, sieviete tu esi;

Kaut gan mūžam nepārejošs Tavas pašas skaidrais skaistums, — Gudrā sievišķībā jūti,

„Ko viņš cieš, tāds iznīcīgs, Nabags cilvēks, kad jau viņa Cēlais miesas spēks un dižums Vīzdams, kalzdams plok līdz ērmam

„Ak, par mums daudz laimīgāki Koki laukā, kuriem visiem Rudens vēji vienā laikā Norauj krāšņo lapu rotu —

„Visi viņi ziemā kaili,

Nav tur kociņa, kas jaunāks Savā zaļā lapu rotā Ņirgātos par ņodzeltēj’šiem.

„Bet mēs, cilvēki, ikkatrs Mītam savā gadakārtā;

Kamēr vienam ir jau ziema,

Otram ziedonis vēl smaida;

„Divkārt sāpīgi jūt vecais Savu nespēku, kad redz viņš Spēku pārpilnībā jaunos, — Jaunava, tu suminātā!

„Nokrati no manām miesām Šādu vecumdienu ziemu,

Kas man galvu klāj ar sniegu Un liek aizsalt asins strautiem —

„Saki saulei, lai tā atkal Ielej kvēli manās dzīslās,

Saki ziedonim, lai krūtīs Modina man lakstīgalas —

„Atdod sārtās rozes vaigiem, Zelta matus manai galvai, Jaunava, ak, atdod atkal — Atdod manas jaunās dienas!“

Kad dons Huans Pons-de-Leons Savās bēdās to bij teicis,

Piepeši viņš abās rokās,

Skumju pārņemts, spieda vaigu.

Un viņš raudāja tik gauži, Šņukstēja tik nevaldāmi,

Ka caur viņa dēdiem pirkstiem Lāsodamas asras spiedās.

2

Vecos jūras paradumus Ietur bruņinieks uz zemes,

Un kā citkārt kuģa klājā Nakti guļ viņš hamakā.32

Un kā senāk viļņu šūpas Viņu miegā ieaijāja,

Bruņinieks to negrib aizmirst, Likdams šūpot hamaku.

Darbu šo te paveic Kaķa,33 Vecā indiāniete,

Kura bruņiniekam aizdzen Moskitus ar pāva asti.

Šūpodama sirmo bērnu Vieglā gaisa šūpuļtīklā,

Viņa dungo kādu vecu Savas tēvuzemes dziesmu.

Kas par burvību šai dziesmā? Vai šās vecās sievas balsī,

Kura tā kā ķivulītis Čivina? Un viņa dzied:

„Mazais putniņ Kolibri,

Aizved mūs uz Bimini;

Skrej pa priekšu, mēs tev seku Vēlavotās pirogās.34

„Mazā zivtiņ Brididi,

Aizved mūs uz Bimini;

Peld’ pa priekšu, mēs tev seku Irsimies ar puķu irkļiem.

Brīnumsalā Bimini Mūžam zaļo ziedoņlīgsme,

Zilgmē zelta cīrulīši Gavilē tirilili.

„Slaiko puķu plašā sega Tā kā savanas klāj zemi;35 Kairi izplūst viņu smaršas, Liesmainsārtas kvēlo krāsas.

„Lielās palmas augstā lokā Savu lapu platām šūpām Vēdina uz puķēm lejā Ēnu skūpstus, maigu vēsmu.

„Brīnumsalā Bimini Burbuļo vismīļais avots;

Viņā dārgā burvjavotā Atjaunotājs ūdens pludo.

„Ja ar viņa ūdens lāsi Kādu novītušu puķi Slacina, tā atkal atplaukst, Ziedēdama krāšņi jauna.

„Ja ar viņa ūdens lāsi Kādu nokaltušu zaru Slacina, tad dzen tas atkal Jaunus pumpurus un zaļo.

„Dzerdams viņa ūdens malku, Sirmgalvis top jauns un nomet Vecumu, kā kukainīši Nomet veco kāpurtērpu.

„Dažs labs sirmais, atdzēris Zeltmataino jauneklību,

Kaunās atgriezties uz mājām Dzimtenē kā pienapuika —

„Tāpat daža māmuliņa, Dzēriens pārvērtis ko jaunu, Negrib atpakaļ uz mājām Iet kā jauna, žirgta meiča.

,,Ta šie ļautiņi uz mūžiem Palikuši Biminī;

Ziedoņlaime viņus saista Mūžamjauno dienu zemē . . .

„Uz šo jauno dienu zemi,

Uz šo salu Bimini

Traucas visas manas ilgas; —

Sveiki, sveiki, mīļie draugi!

„Vecā kaķe Mimili,

Vecais gaili Kikriki,

Sveiki! mūžam nenāksim Atpakaļ no Bimini!“

Ta nu vecā dzied, un bruņnieks Dziesmu klausās pussnaudā;

Tikai reizēm viņš kā bērniņš Čukst pa sapņiem; Bimini!

3

Līgsmi saule starus raida Kubas piekrastei un golfam; Zilā debess dzidre šodien Liekas pilna vijoļskaņu.

Pietvīkusi ziedoņskūpstos, Rotājusies krāšņi raibā Līgaviņas smaragdtērpā,

Zied un zaigo skaistā sala.

Krasta malā spilgtos tērpos Virmo visu kārtu ļaudis, Visos vecumos, bet visiem Vienāds pukstiens cilā sirdis.

Viena remdētāja doma Visu prātus pacilāti Aplaimo — tā saredzama Klusa prieka trīsās vaibstos

Kādai vecai beguinai,:J,i Kas uz kruķiem pienākusi, Rožukroni vārstīdama,

Skaita savu pater noster —

Redzama šī remdētāja Un šī pacilātā doma Smaidā siņorai, ko atnes Spožā zelta palankināV

Puķi lūpās iespraudusi,

Koķetē tā ar hidalgo,

Kas tai līdzās priecīgs soļo, Kuplās ūsas skrullēdams —

Tāpat kokainajā vaigā Kareivim; šais līgsmes jaudas Cilvēciskāk atplaukusi Arī klerikālā seja —

Palūk, melnsvārcis cik tīksmi Berzē rokas! cik viņš priecīgs! Kā tur tuklais kupucinis Glauda savu dubultzodu!

Un pat bīskaps, kas palaikam īgni saviebies, kad mesa Jānotur, jo tad par ilgu Brokastis tam novilcinās —

Pat šis bīskaps jautrāk vīpsnā, Jautrāk viņam degungalā Karbunkuļi spīd, un pats viņš, Svētku tērpā šūpodamies,

Iet zem purpurbaldachina,

Kora zēnu kadiļdūmos, Garīdznieku pavadībā,

Kuri savās brokatrizās,

Saulessargus zeltainos Pāri galvām turēdami,

Liekas it kā staigājoši Milzum lieli šampiņoni.

Gājiens virzās turp uz augsto Altāri, uz dievagaldu,

Kas šeit celts zem klajas debess Jūras piekrastē un pušķots

Puķēm, svētbildēm un palmām, Zelta karuļiem un lentēm, Sudrabtraukiem, vaska svecēm, Kuru liesmas jautri margo.

Viņa eminence bīskaps Te pie jūras notur mesu; Aizlūgdams un iesvaidīdams, Debess svētību dod ceļā

Mazai sarīkotai flotei,

Kuru viļņi šūpo reidā;

Buras cēlusi, tā dosies Prom uz salu Bimini.

Jā, šie visi ir tie kuģi,

Kurus Huans Pons-de-Leons Sarīkojis ceļagaitām Doties meklēt brīnumsalu,

To, kur atjaunotājs ūdens Dzidri verd. — No krasta seko Tūkstoš laimesvelējumu Viņam, ļaužu izglābējam,

20 — H. Heine — Izlase I

Viņam, labdarim jo cēlam — Katrs taču cer, ka bruņnieks Atvedīs tam Kubas salā Pudelīti jauneklības —

Dažs jau tagad garā iesūc Veldzes malku, laimes baudā Līgodamies kā tur reidā Enkurotie buru kuģi.

Šinī flotilē to pieci:

Viena liela karavela,

Divas felukas un divas Pamazākas brigantinas.38

Admirāļa karavelai Masta flagā labi redzams Kastilijas, Leonas un Aragonas ģerbonis.39

Karavela izpušķota Tā kā lapene ar meijām, Ģirlandēm un ziedu vītnēm, Raibām plandu vēlaviņām.

Sperama^40 — tā sauc šo kuģi, Stūres galā tam kā lelle Uzstādīta pati donna,

Izcirsta no ozolkoka

Cilvēkaugumā un krāsās Nolakota, izturīgās Visos negaisos un vējos — Figūra tik diženstalta.

Karminsārtumā tai seja, Karminkrāsā kakls un krūtis Pāri zaļam ņieburam;

Arī brunči zaļā krāsā.

Tāpat zaļš ir vainags galvā,

Piķa krāsas matos; acis,

Uzacis ar’ piķa krāsā.

Rokā viņai pacelts enkurs.

Flotes armadā ap simtu Astoņdesmit vīru, starp tiem Tikai sešas sievietes un Kādi seši mācītāji.

Karavelā, kuru vadot,

Brauc pats Huans Pons-de-Leons, Astoņdesmit vīru un tik’

Viena dāma. Un šai dāmai

Kaķa vārdā — jā, tā pati Vecā Kaķa tagad dāma,

Jā — siņora Huanita,

Iecelta par bruņinieka

Lielmušgaiņumeistarieni, Augsto hamakšūpoļdāmu Un par dzēriendevi salā Nākamajai jauno draudzei.

Jau kā amatzīmi viņa Zelta kausu rokā tura,

Tērpusies kā pati Hebe Tunikā, kas augstu jozta.

Briseliešu mežģines un Dārgas pērles virkņu virknēm Smieklīgi sedz ddnnas brūnos Novītušos daiļumus.

Rokoko un kanibalisks, Karaībo-pompadurisks^41 •Sacelts augstais matu būkšķis, Piebārstīts ar neskaitāmiem

Putniņiem, kas sīciņ sīki,

Spožām, vizmainraibām spalvām, Izskatās kā puķu ziedi,

Slīpēti no dārgakmeņiem.

Šāda nerra galvasrota,

Pilna putniem, ļoti labi Piedien Kakas dīvainajai Papagaiļa putnasejai.

Pāri līdzāški šim vieplim Stādāms Huans Pons-de-Leons, Kurš, tik droši ticēdams Savai drīzai atjaunotnei,

Priekšlaikus jau steidzies tērpties Mīļo jauno dienu drēbēs, — Uzcirties viņš švīti raibā Modes āksta uzvalkā:

Snīpjkurpes ar sudrabpiešiem,

Tā kā pienapuikam kādam,

Biksēm labā kāja sārta,

Kamēr otra, kreisā, zaļa,

Zaļa un ar lielām svītrām; Puzuroti atlassvārki, īsais apmēts vienā plecā —

Barete trim strausa spalvām^42 —

Tādā tērpā izgreznojies,

Kokli rokā, admirālis Puspalēkšus kuģī staigā,

Izdalīdams pavēles.

Pavēl viņš, lai vilktu augšā Enkuru tai acumirklī,

Kad no krasta paziņos Signālu par mesas beigām.

Pavēl viņš, lai, projām braucot, Lielgabali visos kuģos Goda šāvienu trīs dučus Salutētu Kubas salai.

Pavēl viņš — un smiedams griežas Pats uz papēža kā vilciņš — Apreibis no traki saldās Cerību un sapņu dziras —

Rausta savas kokles stīgas, — Vājās stīgas, ka tās vaida,

Un tām līdzi blēdams vecais Dergā āža balsī skaita:

„Mazais putniņ Kolibri,

Mazā zivtiņ Brididi,

Peldiet, lidojiet un rādiet Ceļu mums uz Bimini!“

4

Huans Pons-de-Leons tiešām Nebij muļķis, vējagrābslis, Braukdams maldu ceļojumā Meklēt salu Bimini.

Vai jel maz šī sala pastāv, Viņš ne mirkli nešaubījās — Viņa vecās Kakas dziesma Droša liecība tam bija.

Jūrnieks vairāk brīnumticīgs Nekā citi cilvēkbērni:

Viņam taču allaž redzams Varen kvēlais debessbrīnums,

Un ap viņu mūžam šalko Noslēpumu pilnā jūra,

Kuras klēpī kādreiz dzima Donna Venus Afrodite. —

Tālāk savos trochajpantos Patiesi mēs izstāstīsim, Cikdaudz grūtību un klizmu, Kādu postu bruņnieks cieta. —

Ak, nevis no vecām kaitēm Izdziedējās viņš, — vēl vairāk Uzmācās tam daudzas jaunas Miesas slimības un ligas.4,1

Jaunību viņš atgūt tiecās,

Bet ik dienas vecāks kļuva, Kamēr dēds un sakrunkojies Beidzot nonāca tai zemē,

Zemē klusajā, kur baigi Ēnainajā ciprešbirzī Upe tek, un viņas ūdens Arī brīnumlabi dziedē —

Ūdeņus šos sauc par Lētu!44 Dzer no tiem, tad aizmirsīsi Savas bēdas — aizmirsīsi Visu, ko jebkad tu cietis —

Labais ūdens! labā sala!

Kas tur nonāk, tas ne mūžam Neies projām, — jo šī sala — Tā ir īstā Bimini.

ATA TROLLS

Ziedoņa nakts sapnis

Skaidrītes Sirsones atdzejojums

M o tt o:

Krēslā no zaigoši baltās telts Iznāca moru karalis apbruņots;

Tā arī, zaigošo mākoņu apstarots, Tumšais mēness parādās debešos celts.

Ferd. Freiligrata Moru ķēniņš .*

PRIEKŠVĀRDI

Ata Trolls radās 1841. gada vēlā rudenī, un tā fragmentus iespieda žurnālā „Elegante Welt“, kad mans draugs Heinrichs Laube bija atkal pārņēmis tā vadīšanu. Dzejojuma saturam un veidam vajadzēja atbilst šā laikraksta miermīlīgajam garam; tā nu es pagaidām rakstīju tikai tās nodaļas, ko varēja iespiest, un arī tās piedzīvoja dažādus variantus. Es cerēju ar vēlākiem papildinājumiem izdot to visu, bet tas arvien palika tikai teicams nodoms, un tāpat kā visiem lieliem vācu darbiem, kā Ķelnes domam, Šellinga dievam, Prūsijas konstitūcijai u. c., tā klājās arī Atam Trollam — tas neiznāca pilnīgs. Tādā negatavā veidā, puslīdz uzpostu un ārēji noapaļotu, nododu to tagad publikai, paklausīdams kādam spiedienam, kas patiešām nenāk no manis paša.

Ata Trolls radās, kā jau minēts, 1841. gada vēlā rudenī, laikā, kad lielā sacelšanās, kur visdažādāko krāsu ienaidnieki sabiedrojās pret mani, vēl nebija izbeigusies. Tas bija ļoti liels dumpis, un es nekad nebūtu ticējis, ka Vācija dod tik daudz sapuvušu ābolu, kā man toreiz lidoja uz galvas! Mūsu dzimtene ir auglīga zeme; protams, te neaug citroni un oranžas, tāpat arī lauru koks Vācijas zemē tikai nīkuļo, bet sapuvuši āboli pie mums ienākas sevišķi labi, un visi mūsu lielie dzejnieki prot tos apdziedāt. Šai dumpī, kur man vajadzēja pazaudēt kroni un galvu, nepametu no tiem nekā, un aplamie apvainojumi, ar kuriem kūdīja pūli pret mani, ir no tā laika pavisam bēdīgi pārskanējuši, man pašam nemaz nesākot pro-

testēt. Manu attaisnošanu panāca laiks, un arī respekti-vajām vācu valdībām, ar pateicību tas man ir jāatzīst, šai lietā bija savi nopelni. Apcietināšanas pavēles, kas jau no Vācijas robežas katrā stacijā ar ilgām gaidīja dzejnieka atgriešanos, pienācīgi atjaunoja katru gadu, ap svinīgo ziemsvētku laiku, kad eglītes margo gaišās ugunīs. Aiz tādas brauciena nedrošības mans ceļojums pa Vācijas novadiem bija pavisam nepatīkams, svētīju tāpēc savus ziemsvētkus svešumā, un svešumā, trimdā, nobeigšu arī savas dienas. Drošsirdīgie karotāji par gaismu un taisnību, kas mani apvainoja nenoteiktībā un dienderībā, pa to laiku dzimtenē staigā droši apkārt kā labi nostādīti valsts ierēdņi, augsti amata vīri kādā ģildē vai kā pastāvīgi viesi kādā klubā, kur viņi vakaros patriotiski atspirdzinās pie Reinas tēva vīnogu sulas un jūras apskautām Šlezvigas-Holsteinas austerēm.

Iepriekš es ar sevišķu nolūku atzīmēju, kurā posmā ir radies Ata Trolls. Tajā laikā uzplauka tā saucamā politiskā dzeja. Kā Ruge saka, opozicija pārdeva savu ādu un kļuva par dzeju. Mūzas saņēma stingru norādījumu turpmāk vairs neklaiņāt dīki un vieglprātīgi apkārt, bet stāties tēvzemes dienestā vai nu par brīvības markitantēm, vai par kristīgi-ģermaniskās tautības veļas mazgātājām. Vācu bardu birztalā jo sevišķi spēcīgi uzziedēja tas miglainais, neauglīgais patoss, tas veltīgais entuziasma tvaiks, kas, nāvi nicinot, gāzās vispārēju frāžu okeānā un man allaž atgādināja to amerikāņu matrozi, kurš bija tik pārmērīgi sajūsminājies ģenerāļa Džeksona cienītājs, ka reiz no masta gala metās jūrā, iesaukdamies: „Es mirstu par ģenerāli Džeksonu!“ Jā, lai gan mums vāciešiem vēl nekādas flotes nebija, tomēr mums bija jau daudzi sajūsmināti matroži, kas mira par ģenerāli Džeksonu, pantos un prozā. Talants toreiz bija pavisam šaubīgs dotums, jo tas radīja aizdomas par rakstura trūkumu. Skauģu impotence beidzot pēc tūkstošgadu prātošanas bija atradusi savu lielo ieroci pret ģēniju augstprātību; viņa, proti, atrada talanta un rakstura antitezi. Lielajam vairumam tas gandrīz ļoti glaimoja, kad viņi dzirdēja apgalvojam: krietnie ļaudis esot gan palaikam slikti muziķi, taču labi muziķi parasti neesot nekas vairāk kā krietni ļaudis, bet krietnums pasaulē esot galvenais, ne mūzika. Tukšā galva ar visām tiesībām lepojās uz savu pilno sirdi, un uzskati bija trumpis. Es atceros kādu tālaika rakstnieku, kas sev piedēvēja par sevišķu nopelnu to, ka viņš nevarot rakstīt; par savu neveiklo stilu viņš saņēma sidraba godakausu.

Pie mūžīgajiem dieviem! tolaik bija parasts pārstāvēt neatsavināmās gara tiesības, sevišķi dzejā. Tikko tāda pārstāvēšana ieguva lielu nozīmi manā dzīvē, to es šai savā dzejā arvien paturēju acīs, un tiklab tās toņa veids, kā arī viela bija protests pret dienas tribunu vēlēšanām. Un patiesi, jau pirmie iespiestie Atas Troļļa fragmenti uzbudināja manu raksturvaroņu, manu romiešu, žulti, tie apvainoja mani ne vien par literāru, bet arī par sabiedrisku reakciju, jā, pat par svētāko cilvēcības ideju nonievāšanu. Kas attiecas uz manas poēmas estētisko vērtību, ef labprāt atzinu, ka viņiem taisnība, tāpat kā daru to arī tagad; es rakstīju savu poēmu savai paša patikai un priekam tajā murgainās sapņainības veidā, kāds piemīt romantiskai skolai, kurā es pavadīju savus patīkamākos jaunības gadus un beigās nopēru savu skolotāju. Šai ziņā mans dzejojums varbūt ir peļams. Bet tu melo, Brut, tu melo, Kasij, un arī tu melo, Asinij, kad apgalvojat, ka mana zobgalība skarot tās idejas, kas esot dārgs cilvēces ieguvums un par kurām es pats esot tik daudz strīdējies un cietis. Nē, tieši tāpēc, ka dzejniekam šīs idejas allaž saskatāmas lieliskā skaidrībā un diženumā, viņam vēl neatvairāmāk uznāk smiešanās kāre, kad viņš redz, dk rupji, lempīgi un neveikli šīs idejas var uztvert aprobežotie laikabiedri. Viņš zobojas tad tāpat arī par lāčādu, kādā tās pagaidām ietērpušās. Ir spoguļi, kas noslīpēti tik greizi, ka pat Apolonam tajos jāizskatās pēc karika-turas un mums par to jāsmejas. Tomēr mēs tādā gadījumā smejamies tikai par izķēmojumu, ne par dievu.

Vēl dažus vārdus. Vai vajadzīgs sevišķs piebildums, ka Freiligrata dzejojuma parodija, kas daudzreiz nebēdīgi pa-irgojas no Atas Troļļa un tāpat veido tā komisko apakš-toni, nekādā ziņā nav domāta kā dzejnieka nonicināšana? Es viņu vērtēju augstu, sevišķi patlaban, un pieskaitu viņu pie ievērojamākajiem dzejniekiem, kādi Vācijā bijuši kopš Jūlija revolūcijas. Viņa pirmo dzeju krājumu ļoti vēlu dabūju redzēt, proti, tai laikā, kad radās Ata Trolls. Ka tieši moru firsts mani tā uzjautrināja, tur laikam bija vainīga mana toreizējā noskaņa. Šo ražojumu vispār slavē kā labāko. Lasītājiem, kas šo sacerējumu pavisam nepazīst — un tādi, laikam, būs Ķīnā un Japanā, tāpat pie Nigeras un Senegalas — tiem es paskaidroju, ka moru ķēniņam, kas dzejojuma sākumā iznāk no savas baltās telts kā mēness aptumsums, ir arī melna mīļākā, pār kuras tumšo seju liecas baltās strausa spalvas. Bet drosmīgi viņš to atstāj, viņš dodas nēģeru kaujā, kur rīb ar galvaskausiem apkārtas bungas — ak, viņš atrod tur savu melno Vaterlo, un uzvarētāji viņu pārdod baltajiem. Tie pārved dižciltīgo afrikānieti uz Eiropu, un te mēs viņu atkal atrodam apkārtklejojošas jātnieku sabiedrības kalpībā, un tā viņam savos mākslinieciskajos priekšnesumos uztic turku bungas. Tur nu viņš stāv, tumšs un nopietns, pie jājamā ceļa ieejas un bungo, tomēr pa bungošanas laiku viņš domā par savu kādreizējo varenību, domā par to, ka reiz viņš bija absolūts monarchs pie tālās, tālās Nigeras un ka viņš mēdīja lauvas, tīģerus —

„Tam valga top acs; skaņas dobjāk līst,

Viņš bungo, līdz bungas pušu plīst.“

Rakstīts Parīzē, 1846. gada decembrī.

Heinrichs Heine.

I nodaļa

Slēgta tumšu kalnu valnī, Spītīgi kas augšup slejas, Mežonīgu ūdensstraumju Ieaijāta, it kā sapnis,

Ielejā gul elegantā Koterē.2 Tās baltām mājām Balkoni; tur daiļas dāmas Sastājušās gardi smejas.

Gardi smejas, noskatoties Lejup tirgus raibā jūklī,

Kur pie spalgām dūdu skaņām Lācene un lācis dejo.

Ata Trolls un viņa sieva,

Dēvēta par melno Mummu, — Dejotāji tie, un baski Līgsmojas aiz lieliem brīniem.

Stīvs un nopietns, ar grandezza Griežas dižais Ata Trolls; Pinkainajai otrai pusei Nav tā cēluma, ne stājas.

Jā, man daudzas reizes liekas, Viņa kankanu te dejo, Bezkaunīgā gorīšanās Atgādina Gran-Šomjēru.3

Tāpat krietnais lāču saimnieks, Kas aiz važas viņu vadā,

Liekas, arī ievērojis Dejas immoralitati.

Bieži vien viņš cērtot pārlaiž Savu pātagu tai pāri,

Ierūcas tad melnā Mumma Tā ka kalnos atbalsojas.

Sešas madonnas pie smailās Cepures ir lāčuvedim,

Lai tās sargātu tam galvu Kā no lodēm, tā no utīm.

Raibi austa altarsega Pāri pleciem viņam mesta It kā mētelis; zem drānas Pazib pistole un duncis.

Mūks viņš bijis jaunās dienās, Vēlāk laupītāju virsnieks, Beidzot, abus apvienodams,

Sāka kalpot Don-Karlosam.4

Bet kad Karlosam bij jābēg Līdz ar savu diendersaimi,

Un kad daudzi paladini Godīgākā darbā stājās —

(Kungs Šnaphānskis kļuva rakstnieks)5 — Kops tā laika mūsu bruņnieks Lāču vadātāja lomā Klīst ar Atu un ar Mummu.

Abiem diviem liek viņš dejot Ļaužu priekšā, tirgus laukos; — Tā nu tirgū Koterē Važās dejo Ata Trolls!

Ata Trolls, kas kādreiz bija Lepnais valdnieks mežu valstī, Brīvos kalnājos kas mita, — Dej nu lejā ļaužu pūlim!

Un pie tam par sīkiem grašiem Viņam jādejo, kur citkārt Viņš kā briesmu majestāte Jutās — pāri pasaulei.

Domājot par jaunām dienām, Pazaudēto meža valsti,

Rēciens dobjš no sāpju krūtīm Atam Trollam ārā laužas.

Drūmi raugās viņš kā melnais Freiligrata moru ķēniņš,

Un kā tas slikts bundznieks bija, Tā viņš slikti dej aiz naida.

Tomēr līdzjūtības vietā Rod tik smieklus. Pat Žiljete Smej no balkona, to redzot Lēkājam aiz izmisuma.--

Žiljetei nav dziļu jūtu,

Sirds nav, — kā jau francūzietei! Tomēr vaiga skaistums viņai Brīnumjauks un brīnumburvīgs.

Viņas skatieni kā maigi Staru tīkli, kuru cilpās Tā kā zivtiņas mums sirdis Sapinas un viegli spārdās. •

II nodaļa

Ka tur Freiligrata melnais Moru ķēniņš, ilgās tvīkdams, Tikām sita lielās bungas,

Kamēr āda sprakšķot plīsa:

Tā bij tiešām bungošana,

Bungu ādas dauzīšana —

Bet nu iedomājiet lāci,

Kas no važām vaļā ticis!

Mūzika un ļaužu smiekli Pēkšņi apklust, baiļu brēkā Tauta projām bēg no tirgus, Dāmas kļūst pavisam bālas.

Jā, no savām verga važām Piepeši nu brīvē ticis Ata Trolls. Pa šaurām ielām Mežonīgiem lēkšiem jozdams —

(Katrs viņam pagriež ceļu), — Dodas augšā viņš pa klintīm, Atskatās kā pasmiedamies Un tad pazūd kalnu grēdās.

Tukšā tirgus laukā paliek Gluži viena melnā Mumma Un vēl lācnieks. Trakās dusmās Cepuri viņš triec pret zemi,

Spārda to un mīda kājām Madonnas! tad norauj segu Sev no riebīgkailās miesas, Nolādēdams nekrietnību,

Melno lāča nekrietnību!

Jo viņš allaž Atu Troļļu Tā kā draugu ieturējis,

To pat dejot iemācījis.

Pateicību just par visu,

Pat par dzīvību tam nāktos:

Velti solīts simts dālderu Reiz par Atas Troļļa ādu!

Nu uz nogo melno Mummu, Kas kā mēmu sāpju attēls Lūgdamās, uz pakaļkājām, Saniknotā priekšā stājas,

Izlīst saniknotā dusmas Divkārt smagi, sit tas viņu, Sauc par valdnieci Kristinu, Munoc’ kundzi un Putānu^6--

Notikās tas kādā skaistā,

Siltā ziedoņpēcpusdienā;

Nakts, kas allaž katrai dienai Mīļi seko, bija krāšņa.

Balkonā es gandrīz pusi Nakts še toreiz pavadīju,

Līdzās bija man Žiljete,

Viņa lūkojās uz zvaigznēm.

Viņa nopūtās: „Ai, zvaigznes Parīzē daudz krāšņāk spulgo, Ziemas vakaros kad atspīd Tās no debess ielas peļķēs.

III nodaļa

Sapnis ziedoņnaktī! Tiešām Velta mana dziesma. Velta — Tā kā mīla, tā kā dzīve, Radītājs ar saradīto!

21 - H. Heine - Izlase I

Klausīdams tik’ savam priekam Auļodams vai aizlidodams, Delverējas teiksmu valstī Pegazs iemīļotais mans.

Nav viņš noderīgi krietns Pilsonības vezmu vilcējs,

Ne ar’ partij dusmu kauj nieks, Patētisks kas zviedz un spārdās!

Zeltā kalti pakaviņi Manam baltam spārnainītim, • Pērļu virknes pavadiņa,

Un man prieks to palaist brīvi.

Nes nu mani, kurp vien gribi! Nes pa stāvām kalnu tekām, Kaskādes kur, baigi krācot,

Brīdina no bezdibeņiem!

Nes pa klusām lejām mani,

Ozoli kur rāmi slejas,

Kur ap dziļām saknēm čalo Senais, jaukais teiksmu strauts!

Ļauj tur padzerties un veldzēt Manas acis — ak, es alkstu Pēc šā skaidrā brīnumūdens, Redzīgu kas dara, gudru.

Katrs aklums zūd! Mans skatiens Grimst visdziļās klinšu aizās,

Atas Troļļa kalnu alā —

Saprotu es viņa vārdus!

Dīvaini! cik pazīstama Man šī lāču valoda!

Vai jau dzimtenē visdārgā Dzirdēju es reiz šīs skaņas?

IV nodaļa

Ronsevala, dižā leja!

Kad es dzirdu tavu vārdu,

Trīs un smaršo manā sirdī Pazudusī zilā puķe!7

Ceļas mirdzot sapņu valsts, Tūkstošgadus nogrimusi,

Lielās garu acis raugās Manī tā, ka top pat baisi!

Un nu žvadz un rīb! Nu cīnās Saraceņi tur ar frankiem; Izmisīgi atskan sauciens Rolandam no mežaraga!

Ronsevalas ielejā,

Netālu no Rolandgrotes —

Sauc to tā, jo varonis,

Lai sev ceļu drošu lauztu,

Savu krietno durandšķēpu Lielā niknumā tad trieca Klinšu sienā, ka vēl šodien Redzamas tā cirstās pēdas —

Tur nu tumšā akmens aizā, Meža egļu, biezu krūmu Aizaugušā, dziļi slēpta Raugās Atas Troļļa ala.

Tur viņš tagad dzimtas klēpī Atpūšas no bēgļa gaitām,

Visām grūtībām un raizēm Savos klaiņotāja ceļos.

Jaukā satikšanās! Bērnus Atrada viņš savā alā,

Kur tos dzemdējusi Mumma — Četrus dēlus, divas meitas.

Jaunkundzītēm gaiši mati Tā kā mācītāja meitām,

Zēni brūni, tikai pastars Vienausītis melns no skata.

Jaunais — mātes mīlulītis;

Viņa kādreiz spēlējoties Nokoda tam vienu ausi Un to apēda aiz mīlas.

Jauneklis šis ļoti spējīgs,

Apdāvināts ģimnastikā,

Kūleņot prot tikpat labi

Kā pats lielais ģimnasts Masmans.8

Autochtoni glītots ziediņš,

Mātes valodu vien cienī,

Svešs tam žargons, kādā runā Heleņi vai romnieki.

Brašs un brīvs, un jautrs un kautrīgs, Neciezdams visvairāk ziepes,

Moderna jo mazgāšanās Luksu, tā kā meistars Masmans.

Jauneklis visģenialāks,

Kad viņš kāpelē pa koku,

Kas no dziļās aizas liecas Pāri stāvām klinšu radzēm,

Uzrāpjas līdz pašai smailei,

Kur pa nakti visa dzimta Kopā salasās ap tēvu,

Atpūzdamās vakarvēsmā.

Labprāt pastāsta tad vecais,

Ko viņš lejā piedzīvojis,

Pilsētas un pulka ļaužu Redzējis, daudz arī cietis;

Cēlam Laertidam līdzīgs, Atšķiras tik vien ar to,

Ka tam sieva līdzi gāja,

Viņa melnā Penelope.9

Tāpat Ata Trolls tad stāsta Par to bezgallielo jūsmu,

Ko ar savu dejas mākslu Ieguvis viņš ļaužu priekšā.

Galvo pats, ka jauni, veci Gavilējuši aiz prieka,

Kad pie dūdu maigām skaņām Dejojis viņš reiz pa tirgiem.

Un it sevišķi jau dāmas,

Šīs tik smalkās pazinējas, Applaudējušas jo traki,

Viņam mīļus skatus metot. —

Mākslinieka iedomība! Smaidot vecais danču lācis Atmin laikus, kad tā talants Bija veltīts publikai.

Lielas pašsajūsmas reibā Grib vēl pierādīt viņš darbā,

Ka nav nabags lielībnieks,

Bet patiešām dejas meistars —

Un no zemes lec viņš pēkšņi, Paceļas uz pakaļkājām Un kā senāk dej viņš atkal Gavoti, šo savu deju.

Mēmi, pacēluši purnus,

Skatās lācēni un brīnās,

Cik gan jocīgi tēvs lēkā Šurpu turpu mēnessgaismā.

V nodaļa

Nu pie savējiem gul alā Augšupēdu Ata Trolls,

Grūtsirdības nomākts, ķepu Zīž viņš domīgs, zīž un rūc:

„Mumma, Mumma, melnā pērle, Kuru reiz no dzīves jūras Izzvejoju, dzīves jūrā Atkal pazaudēju tevi!

„Vai nekad vairs neredzēšu Tevi, vai ar’ vien aiz kapa,

Kur no zemes pinkām tīra Dvēsele tev apskaidrosies?

„Ak, kaut tikai vienu reizi Nolaizīt vēl manas Mummas Daiļo purnu, kam tāds saldums,

It kā pārklāts tas ar medu!

„Kaut vēl. vienreiz spētu ostīt Smaršu šo, ir tāda tikai Manai dārgai melnai Mummai, Tīkama kā rožu dvaša!

„Bet, ak vai! smok mana Mumma Kāda izdzimuma važās,

Kurš par cilvēku gan saucas, Aptumšodams radītāju.

„Velns un elle! Tādi ļaudis,

Tāda augsto kungu slaka,

Kas tik ļauni, iedomīgi Noskatās uz dzīvniek valsti,

„Laupa sievas mums un bērnus, Važās met mūs, sit, pat nāvē,

Lai uz tirgu nestu pārdot Mūsu ādu, mūsu līķus!

„Un tie domā, ka tiem atļauts Tādu neģēlību darīt —

Sevišķi pret lāčiem, un to Sauc par cilvēktiesībām!

„Cilvēktiesības! Kas tādas Tiesības jums kādreiz devis?

Vai tās kādreiz deva daba? —

Tā nekad nav nedabiska.

„Cilvēktiesības! Kas devis Jums šīs privilēģijas?

Ne jau prāts, — jo prāts ne mūžam Nevar būt tik neprātīgs!

„Cilvēki, vai tāpēc esat Labāki jūs par mums citiem,

Ka jūs vārāt, cepat ēsmu?

Savu tiesājam mēs jēlu;

„Taču iznākums gaigalā Ir tas pats — ak, nē, par dižu Neceļ kopšana; jo cildens Tas, kas cildi jūt un dzīvo.

„Cilvēki, vai tāpēc esat Labāki, ka zinātnē un Mākslās panākumi jums? Mēs citi Neesam uz galvas mesti.

„Vai nav izglītotu suņu?

Vai nav zirgu, kas prot aplēst Tā kā komercpadomnieki?

Un vai zaķi neprot bungot?

„Hidrostatikā vai bebris Dažs nav tiešām izcilnieks?

Vai nav jāpateicas gandriem, Klistiru ka atraduši?

„Kļūst par kritiķi dažs ēzels, Pērtiķis labs komediants;

Vai nav liela māksliniece Batavija, mērkaķe?

„Vai gan lakstīgalas nedzied? Freiligrats vai nava dzejnieks? Lauvu apdziedāj’s kas labāk Nekā viņa tautiets kamiels?

„Savu dejas mākslu pats es Izmācījos tā kā Raumers^10 Rakstu mākslu, — vai viņš raksta Labāk nekā lācis dejo?

„Cilvēki, ar ko jūs esat Labāki nekā mēs citi?

Galva gan jums augstu celta,

Bet tur lodā zemas domas.

„Cilvēki, vai tāpēc esat Labāki nekā mēs citi,

Ka jums āda gluma? Laimē Šai jums jādalās ar čūskām.

„Ļaudis, divkājainās čūskas! Zinu labi, kāpēc bikses Valkājat! Ar svešu vilnu Apsegt gribat čūskas miesu.

„Bērni! sargaities no katra Bezmataina izdzimuma!

Manas meitas! Neļaujieties Nezvēram, kas valkā bikses!“ —

Tālāk negribu jums stāstīt,

Kā tur lācis nekaunīgā Vienlīdzības iedomībā Šķendējās par ļaužu cilti.

Galu galā pats es arī Esmu cilvēks, un man netīk Atkārtot šīs murgu lamas,

Kas tik aizskaroši rupjas.

Jā, es esmu cilvēks, labāks Nekā citi zīdītāji;

Izcelšanās intereses Es ne mūžam nenoliegšu.

Cīnoties ar citiem zvēriem, Uzticīgs es vienmēr būšu Cilvēcei un iedzimtajām, Svētām cilvēktiesībām.

VI nodaļa

Taču varbūt izdevīgi Cilvēkam, kas veido augsto Lopu sugu, ka viņš zina,

Par ko prātuļo tie lejā.

Jā, tur lejā, tumšajās Sabiedrības posta sfērās,

Zemākajā zvēru valstī

Dzimst tur posts un naids un lepnums.

To, kas dabā allaž bijis, Paraduma-tiesisks kļuvis, Tūkstošgadiem pastāvējis,

Noliedz bezkaunīgi purni.

Vecie gvelžot ieņurd jauniem Maldu mācību šo ļauno,

Kas pa visu zemi apdraud Kulturu un humānismu.

„Bērni!“ — gremžas Ata Trolls, Valstīdamies savā cietā Guļas vietā, kas bez segas — „Bērni, nākotne mums pieder!

„Domātu ja katrs lācis,

Visi zvēri tā kā es,

Tad mēs cīņā kopu spēkiem Uzvarētu tirānus.

„Ja ar zirgu apvienotos Kuilis, un ja zilonis Brālīgs savu snuķi tītu Apkārt stiprā vērša ragam;

„Lācis, vilks ikkuras krāsas, Āzis, mērkaķis, pat zaķis Ja uz laiku sadarbotos,

Uzvara tad būtu mūsu.

„Apvienoties! — lūk, ko vajag Mums vispirms! Pa vienam visus Jūgā dzenās mūs, bet kopā Pārspēsim mēs varmācību.

„Apvienoties! Apvienoties! — Tā mēs nokratīsim ļaunā Monopola varu! Celsim Jaunu, taisnu dzīvniekvalsti.

„Pamatlikums — vienlīdzība Visiem dieva radījumiem, Nešķirojot tos pēc spalvas,

Ne pēc ticības, ne smakas.

„Stingru vienlīdzību! Katrs Ēzelis lai kļūtu valstsvīrs,

Bet uz dzirnavām aizelsies Rikšos lauva, maisu plecos.

„Kas par suni sakāms: — protams, Viņš ir verdzisks kalps, jo cilvēks Gadu tūkstošiem pret viņu Izturējies kā pret suni.

„Tomēr mūsu brīvā valstī Atdosim mēs viņam atkal Vecu veco suņa tiesu,

Un viņš dižciltībā celsies.

„Jā, pat ebreji tur baudīs Visas pilsoņtiesības,

Likums viņus pielīdzinās Visiem citiem zīdītājiem.

„Tikai dejošana tirgos Ebrejiem gan nebūs ļauta;

Es šo aizliegumu dodu Savas mākslas interesēs.

„Jo ne izjūtas, ne stila Dejas plastikā šai rasei Nava — viņa samaitātu Labo gaumi publikai.“

VII nodaļa

Pats jo drūms šai drūmā alā, Savu piederīgo vidū,

Ata Tralis, šis cilvēknīdējs,

Rūc un gremžas, zobus griezdams:

„Cilvēks, nelietīgais blēdi!

Smīni vien! No tava smīna Un no tava jūga beidzot Atbrīvos mūs lielā diena!

„Mani kaitina visvairāk Saldis'kābā raustīšanās Tam ap purnu — nelādzīgi Riebjas man šie ļaužu smaidi!

„Cik es kādā baltā sejā Manīju šās smaida rievas,

Tūdaļ vēderā man zarnas Sagriezās aiz sašutuma.

„Daudzkārt skaidrāk nekā vārdos Cilvēkam šai viņa smaidā Klaji izpaužas tā dvēsles Bezgallielā nekaunība.

„Viņi smaida! Vienmēr smaida, Pat ja dziļu nopietnību Prasa brīdis, — arī mīlas Visusvinīgajā mirklī!

„Viņi smaida! Pat ir dejā Smaida. Tādā kārtā viņi Pazemina mākslu šo, kam Vajadzētu palikt kultam.

„Dejā, — jā, tā vecos laikos Bija dievbijības pausme;

Apkārt altaram tad griezās Svētsvinīgā priesterība.

„Tāpat kādreiz ķēniņš Dāvids Deja derībšķirsta priekšā; Dievkalpojums deja bija,

Lūgšana, ko pauda kājām!

„Gluži tā es dejas mākslu Toreiz sapratu, kad griezos Tirgus laukā tautas priekšā,

Gūdams lielu atzinību.

„Atzinība šī — ko Liegties Manu sirdi iepriecēja;

Saldi patīkams tāds mirklis, Pat ja ienaidnieks tev jūsmo!

„Tomēr arī jūsmodami Ļaudis smaida. Viņus labot Nespēja pat dejas māksla, Mūžam rupji frivolus.“

VIII nodaļa

Dažs krietns pilsonis virs zemes Slikti ož, bet firstu kalpi Varen smalki parfimēti Ir ar lavandulu, ambru.

Gadās jaunavīgas dvēsles,

Kas pēc zaļām ziepēm smaršo,

Un ar rožu elji dažkārt Aplaistīti netikumi.

Tāpēc nesavelc vis nāsis,

Mīļais lasītāj, ja nejūt Atas Troļļa midzeņala Arābijas dārgās zāles.

Paliec vien ar mani šinī Smirdošajā gaisa birgā,

Varonis kur savam dēlam Stāsta, rūkdams pērkonbalsī:

„Bērns, mans bērns, tu manu gumu Jaunā atvase, liec ausi Savu tu pie tēva purna,

Iezīd manu baušļa vārdu:

„Sargies domāt tā kā cilvēks, Tas tev dvēseli un miesu Samaitās, jo nav neviena Krietna cilvēka starp ļaudīm.

„Arī vāci, reiz vislabie,

Pat šie dieva Tuisko dēli,11 Mūsu senie radinieki,

Šodien tāpat izvirtuši.

„Neticīgi, bezdievīgi,

Sludina pat ateismu —

Bērns, mans bērns, tu piesargies Bauera un Feierbacha!12

„Nekļūsti par ateistu Kā tāds nelācis bez bijās Radītāja priekšā — viņš mums Radījis šo pasauli!

„Augšā gaisā saule, mēness, Arī zvaigznes — (tās ar astēm, Tāpat bezastaino pulki) —

Viss tas viņa varas atspulgs.

„Lejā tur, šī zeme, jūra — Tās ir viņa slavas atbalss,

Un ikkatrs radījums Viņa diženību cilda.

„Pat visslkā sidrabuts Sirmā svētceļnieka bārdā,

Zemes svētceļoj’mā dodas,

Slavu dziedot mūžīgajam!

„Augšā, tālo zvaigžņu teltī, Savā zelta valdniekkrēslā Pasaulsvaldīgs, majestātisks Sēž kāds milzīgs leduslācis.

„Tīrs un balts kā sniegi margo Viņa kažoks; galvu rotā Mirdzošs dārgakmeņu kronis,

Gaismu mezdams debess ārēs.

„Kāda harmonija sejā,

Mēmu darbu gudras domas!

Pašūpo viņš valdniekzizli,

Un nu skan un dzied viss sfērās.

„Dievbijīgi sēž pie kājām Lāču svētie, kas uz zemes Klusi cietuši, tiem ķepās Viņu moceklības palmas.

„Reizēm viens tad trūkstas augšā, Vēl kāds cits, kā svētā gara Iedvesmots — un, lūk, nu griežas Viņi svētsvinīgā dejā —

„Dejā, kur bez spējām iztikt Pieļauj žēlastības stars,

Un aiz svētlaimības dvēsie Grib no ādas izlēkt laukā!

„Vai es, necienīgais Trolls, Kādreiz tādā laimē kļūšu?

Un no zemes bēdu lejām Nonākšu šai līgsmes valstī?

„Vai es, debesslaimē reibis, Augšā, tālo zvaigžņu teltī,

Spožumā, ar palmas zaru,

Diešu valdinieka priekšā?“

IX nodaļa

It kā šarlakkrāsas mēle,

Ko kāds Freiligrata melnais Moru ķēniņš, nikni ņirgdams, Izkāris no tumšās mutes:

Tā no tumšiem mākoņvāliem Izlien mēness. Kaut kur tālu Ūdenskritums, mūžam vienmuļš Un bez miega brāžas nakti.

Savas klinšu radzes galā,

Kas pār bezdibeni liecas, Vientuļš, vientuļš Ata Trolls Stāv un pusnakts vējā gaudo:

„Jā, es esmu lācis, esmu, Esmu, ko par pinku lāci,

Mišku, īgņu, Izegrimu^13 Un, dievs zina, kā vēl saukā.

„Jā, es esmu lācis, esmu,

Esmu zvērs un bīstams nezvērs, Jūsu izsmiekla un smīnu Neveiklais un stīvais lempis!

„Jūsu zobgalību mērķis, Briesmonis, ar kuru allaž Vakaros jūs baidāt bērnus,' Palaidnīgos cilvēkbērnus.

„Esmu rupjais jokudaris Jūsu pasakās, tas esmu,

Un es skaļi kliedzu lejup Neģēlīgā ļaužu valstī:

„Dzirdiet, dzirdiet, esmu lācis, Nekaunos par savu ģinti,

Esmu lepns, kā būtu cēlies Es no Mozus Mendelsona!“ 14

\

X nodaļa

Divi stāvi, nikni rūkņas, Šļūkdami uz visām četrām,

Lauž sev ceļu šajā tumšā Egļu biezoknī pa nakti.

Tas ir Ata Trolls, pats vecais, Līdz ar dēlu Vienausīti.

Meža krēslā blāvā abi Apstājas pie Asins akmens.

„Akmens šis,“ — rūc Ata Trolls, „Druidiem bij altaris,

Kur tie māņticības laikos Upurējot kāva ļaudis.15

„Ak, šīs neticamās šausmas! Padomājot slienas spalva Man uz muguras ... Par godu Dievam asinis tad lēja!

„Laikam tagadiņ' šie ļaudis, Apgaismotāki, cits citu Viņi nekauj vairs aiz tieksmes Iztapt debess interesēm.

„Ne vairs dievbijības trakums, Ne ar’ apmātība, neprāts,

— Savtīgums un mantkārība Tagad dzen tos slepkavot.

„Pasaulīgo mantu viņi Tvertin tver kā sacensībā, Mūžam plūkšanās šai cīņā,

Katrs zog un rauj, cik nagu!

„Jā, un visu kopas manta Kļūst par laupījumu dažiem. Tad par tiesībām to valdīt Runā tie, par īpašumu!

H. Heine — Izlase I

„īpašums! Tā valdīšanas Tiesības! Ak, zagļi, meli!

Viltus nejēdzības jūkli Šo var izdomāt vien cilvēks.

„Īpašniekus radījusi Daba nav, jo kad mēs nākam Pasaulē, mums kažokādās Nav nekādu kabatu.

„Nav mums it nevienam pašam Ārīgajā miesas ādā,

Kad mēs dzimstam, tādu maisu, Kuros paslēpt zagtu mantu.

„Tikai cilvēks, gludais dzīvnieks, Viņš, kas tērpjas svešā vilnā, Mācējis ar gudru ziņu Gādāt kabatas sev tērpā.

„Kabata! Cik nedabiska Tā tāpat kā īpašums Un kā tiesība uz mantu — Cilvēki ir kabatzagļi!

„Es tos nīstu, dēls! Un došu Mantojumā tev šo naidu.

Pie šā altara man zvēri Naidu mūžīgu pret ļaudīm!

„Esi nāvīgs naidnieks tādiem Ļauniem apspiedējiem, nerimts Līdz pat tavu dienu galam —

Zvēri, zvēri te, mans dēls!“ —

Jaunais zvērēja kā citkārt Hanibals.10 Kļūms dzeltens mēness Apspīdēja senču vietu Un šos abus mizantropus.--

Vēlāk mēs vēl pastāstīsim, Zvērestu kā uzticīgi Jaunais turēja; to slavēs Mūsu lira citos epos.

Bet kas attiecas uz Atu, Tūdaļ atstāsim mēs viņu, Tomēr tā, lai mūsu lode Viņu citkārt drošāk ķertu.

Tavas apsūdzības aktis, — Cilvēcības majestātes Nodevēj! — patlaban slēgtas; Rītu atkal tevi vajās.

XI nodaļa

Raugās kalni kā no miega Tikko celtas bajaderas, Trīsot baltos miglas kreklos, Rīta vēju plivinātos.

Taču drīz tos atveldzina Saulesdievs, kas liegi novelk Segu pēdējo no viņiem, Apmargojot kailo daili!

Sājā rītausmā mēs bijām Izgājuši ar Laskaro Lāču medībās. Pusdienā Nonācām pie Spāņu tilta.17

Tilts tā dēvētais no franču Zemes ved uz Spānīju, Rietumbarbari kur dzīvo Tūkstoš gadu atpalikā.

Atpaliek par tūkstoš gadiem Viņi modernajiem laikiem,

Mani barbari tur rītos —

Tik’ par kādu gadusimtu.

Tūļīgs, gandrīz gļēvs es gāju Prom no Francijas, kas tiešām Brīvībai ir tēvuzeme Un tai sievietei, ko mīlu.

Sēdēja uz Spāņu tilta Nabags spānietis. Tik klaji Posts tam rēgojās no skrandām, Posts tām raudzījās no acīm.

Kādu vecu mandolinu Knaibīja viņš dēdiem pirkstiem; Skarbas skaņas zobgalīgi Atbalsojās klinšu aizas.

Reizēm pāri bezdibenim Noliecās viņš, skaļi smiedams, Strinkšķināja tad vēl trakāk, Piedziedādams šādus vārdus:

„Manai sirdij pašā vidū Stāv kāds mazs un zeltots galdiņš, Ap šo mazo zelta galdu ^etri mazi zelta krēsli.

„Sēž šais mazos zelta krēslos Mazas dāmas, zelta bultām Matu cirtās; spēlē kārtis,

Laimē vienmēr tikai Klāra.

„Laimē viņa, smaids tai viltīgs Vlanā sirdī, mīļā Klāra,

Laimēsi tu katru reizi,

Jo tev rokā visi trumpji.“ —

Tālāk ejot, es sev pašam Teicu: dīvaini, ka ārprāts Sēž un dzied uz tāda tilta,

Kas uz Spāniju no frančiem.

Vai šis neprātis nav attēls,

Zemju idejas kā mainās?

Vai ar’ viņš ir sagrozīta Savas tautas titullapa ?

Sasniedzām tik’ pievakarē Mēs Pasadu, posta namu,18 Ollea potridu šeitan Nemazgātās bļodās sautē . ..

Arī garbancus te ēdu,

Lielus, smagus tā kā lodes, Nesagremojamus vāciem,

Kas pie klimpām uzauguši.

Pašā virtuvē kāds stūris Bij mums gulta. Kukaiņu tas Bērtin piebērts. Ak! Šīs blaktis — Cilvēknaidnieki visļaunie.

Ļaunāks vēl par dusmu brāzmām Tūkstoš ziloņu ko raida,

Dažu mazu blakšu ienaids,

Kuras tavā gultā ložņā.

Jāļaujas, lai kož tās tevi —

Tas ir ļauni — vēl daudz ļaunāk, Ja tās nospiež; viņu smaka Cauru nakti tevi moka.

Jā, visļaunākais virs zemes Cīniņš ir ar tādiem mūdžiem, Ieročos kam dota smaka — Divkauja ar vienu blakti!

XII nodaļa

Dzejnieki, kā viņi jūsmo,

Pat visrāmie! Viņi daino,

,Viņi saka: daba esot Viens pats milzīgs dieva templis;

Esot templis, kura greznums Rādot radītāja slavu,

Saule, mēness, zvaigznes spīdot Tā kā kupolotas lampas.

Tomēr, tomēr, labie ļaudis! Jums ir jāatzīst, ka kāpnes Šajā templī nav tik ērtas — Nejēdzīgi sliktas kāpnes!

Augšup, lejup staigāšana, Rāpšanās un lēkāšana Pāri klintīm — nogurdina Manu garu, manas kājas.

Līdzās soļoja Laskaro,

Bāls un garš kā tāda svece! Nerunāja viņš, nedz smēja,

Viņš — jau beigtais burves dēls.

Jā, tā ir, viņš esot miris,

Sen jau miris, taču mātes — Uraku to sauc — burvzintis Šķietami to turot dzīvē. —

Nolādētās tempļa kāpnes!

Kā es, kūleņodams aizā,

Dažkārt nenolauzu kaklu,

To vēl tagad nesaprotu.

Ak, kā ūdenskritums krāca! Vējš kā pēra sirmās egles,

Kā tās gaudoja! Tad plīsa Arī mākoņi — bij negaiss!

Kādā mazā zvejniekbūdā Gobes ezermalā radām^20 Pajumti un foreles;

Bij tās tiešām ļoti gardas.

Atzveltenī, slims un pelēks, Snauda vecais pārcēlājs.

Divas radinieces, skaistas Tā kā eņģeļi, to kopa.

Tukli eņģelīši, mazliet Flamiski, kā izbēguši Tie no gleznas Rubensam:

Zelta mati, skaidras acis,

Bedrītes to sārtos vaigos Ķircinoties slēpu smējās,

Stipras rokas, kupli gurni — Saceļ reizē prieku, bailes.

Mīļie, jaukie radījumi Brīžam labsirdīgi strīdās:

Kādas dziras vārgotājam Krusttēvam pie sirds ies labāk?

Viena traukā viņam pasniedz Liepu ziedu vārījumu,

Otra steidzas tūlīt iedot Kliederziedu uzlējumu.

„Nedzeršu es tādas viras,“ — Nepacietīgs uzsauc vecais — „Nesiet vīnu, lai es viesiem Labāku ko priekšā celtu!“ —

Vai patiešām vīns tas bija,

Ko es Gobes krastā dzēru,

Nezinu. Bet katrā ziņā Braunšveigā to mummu sauktu.21

Bij no melnas āža ādas Vīna trauks; ar krietnu smaku. Taču vecais dzēra priecīgs,

Kļuva vesels viņš un jautrs.

Viņš mums stāstīja par blēžiem, Banditiem, kontrabandistiem,

Kuri lielā brīvē mājo Pireneju kalnu mežos.

Zināja viņš arī daudzas Vecas teikas, un starp citām Tas par milžu cīnīšanos Senlaikos ar lāču cilti.

Jā, tik milži vien un lāči Citkārt cīnījās, kam valdīt Kalnus šos un lejas plašās,

Iekām cilvēki šurp nāca.

Cilvēki kad radās, milži Bēga projām no šās zemes,

Traki bēga; daudz jau nava Smadzeņu tik lielās galvās.

Tāpat apgalvo: šie lempji,

Kad tie sasnieguši jūru,

Redzēdami, kā tur spulgo Plašā debess zilos viļņos,

Domājuši tie, ka jūra Esot debesis, un tanī Metušies ar dievpalīgu;

Visi arī noslīkuši.

Un kas attiecas uz lāčiem, Viņus iznīcina cilvēks,

Pamazām, ar katru gadu Sadilst viņu pulki kalnos.

„Tā, lūk, vieni“ — teica vecais — „Citiem gādā zemē vietu.

Tad, kad ļaužu gājums beigsies, Pārņems valdīšanu rūķi,

„Sīkie, gudrie cilvēciņi,

Kuri kalnu klēpjos mājo,

Bagātības zelta alās Čakli skrubinot un krājot.

„Pats es redzēju, kā viņi Mēnesnīcā glūn pa plaisām,

Sīkās galvas pabāzuši —

Un par nākotni man šausmas!

„Par šo knauķu naudas varu!

Ak, es baidos, mūsu bērni Kādreiz tā kā muļķa milži Ūdensdebesīs tad tversies!“

XIII nodaļa

Melnā klinšu katlā slēpies Ezers dus, šis dziļais ūdens. Skumji bālo zvaigžņu pulki Raugās lejup. Nakts un klusums.

Nakts un klusums. Airu vēdas. Kā tāds noslēpums tur šļakstot Laiva peld. Par pārcēlējām Mums ir veča radinieces.

Žigli, līgsmi viņas airē.

Tumsā, zvaigžņu apspīdētas,

Pavīd stiprās, kailās rokas,

Lielo, zilo acu zīles.

Blakus sēdēja Laskaro,

Bāls un kluss, kā jau palaikam. Manī iestrāvojās doma:

Vai viņš tiešām tikai līķis?

Vai ar’ pats es esmu miris Un nu tagad klīstu apkārt Līdz ar spocīgajiem biedriem Lejā, saltā ēnu valstī?

Ezers šis, vai tā nav Stiksas Tumšā straume? Un vai mani,

Kad nav Charona, nu aizved Prozerpines kalpotājas?22

Nē, es neesmu vēl miris,

Izdzisis — jo dvēslē kvēlo,

Kaist un līgsmo vēl arvienu Nerimtīgā dzīves liesma.

Meičas šīs, kas jautri cilā Airus un pa reizei mani Apšļāc sīkām ūdenslāsēm, Smiedamās un blēņodamās —

Meitenes šīs, brašas, spirgtas, Nav nekādi rēgu tēli,

Kas no pašas pekles nāktu,

Nedz ar’ Prozerpines sūtnes!

Lai es pilnam ticēt spētu,

Ka tās tiešām zemes būtes,

Un lai paša dzīves dzirksti Patiesi un droši justu,

Pēkšņi uzspiedu es lūpas Sārtām bedrītēm to vaigos Un tad izlēmu jo aši:

Jā, es skūpstu, — dzīvs vēl esmu!

Krasta kāpjot, noskūpstīju Vēlreiz abas labās meičas; Tikai tādā naudā ļāva Maksāt tās par pārcelšanu.

XIV nodala

Violetas kalnu smailes Smej no saulainajām tālēm, Un kā pārgalvīga lizda^ Nogāzē stāv maza sadža.

Kad tur uzrāpos, bij visi Vecie ārā aizlaidušies,

Mājās perējums tik’ jaunais, Kas vēl lāgā neprot lidot.

Jauki zēni, mazas meičas, Satīstīti šarlakkrāsas Vai ar’ baltās vilnas kapēs, Kāzas spēlēja uz tirgus.

Rotaļu tie nepārtrauca,

Un es redzēju, kā krita Iemīlējies peļu princis Ceļos kaķu valdniekmeitai.

Nabags princis! Salaulāja To ar daiļavu. Bet viņa Rājās, koda to un plēsa; — Pele beigta, spēle gala.

Gandrīz visu dienu biju Es pie bērniem, patērzējam Sirsnīgi. Tiem zināt tikās, Kas es esmu un ko daru?

Mīļie draugi, — stāstu viņiem — Sauc par Vāciju to zemi,

Kur es dzimis; daudz tur lāču —

Un es kļuvu lāču mednieks.

Dažam labam rāvu ādu Pāri viņa lāča ausim.

Lai gan bieži mani pašu Izplūkāja lāču ķepas.

Bet ar netīrajiem lempjiem Allaž cīnīties un plēsties Dārgā dzimtenē, tas tiešām Beidzot apnika pavisam.

Tā nu nonācu es šeitan,

Labāku lai lomu rastu;

Savus spēkus izmēģināt Gribu es pie Atas Troļļa.

Pretinieks šis dižs patiešām,

Manis cienīgs. Vācijā, lūk,

Uzvarēju dažā cīņā,

Kur par veiksmi kauns man metās. —

Šķiroties man apkārt griezās Kalnu sādžas mazulīši Savā dejā — dziedādami:

„Hiroflino, Hiroflete!“

Tad vismazākā it droši Glīti pienāca un divreiz,

Trīsreiz, četrreiz pakniksēja,

Bērna balsī dziedādama:

„Tad, kad satiek mani ķēniņš, Paklanos es viņam divreiz,

Un kad ķēniņieni redzu,

Klanos es tad reizes trijās.

„Bet kad ceļā manim gadās Velns ar ragiem, tad es divreiz, Trīsreiz, četrreiz pakniksēju — Hiroflino, Hiroflete!“

„Hiroflino, Hiroflete!“ — Koris atkārto, un ņirbot Man ap kājām griežas deja, ■Skaņas dziesmas pavadīta.

Kamēr nokāpu es lejā,

Līdzi skanēja jo jauki,

It kā putni čivinātu:

„Hiroflino, Hiroflete!“23

XV nodaļa

Milzum lieli klinšu bluķi,

Neglīti un apdrupuši,

Manī blenž kā seni ķēmi, Pārvērsti par akmeņiem.

Dīvaini! Kā divatnieki Gul pār viņiem padebeši;

Liekas it kā pavājš attēls Viņiem drausmiem klinšu stāviem.

Tālumā kāds avots čalo,

Gaudo vējš pa priežu smailēm! Nepielūdzamas šīs skaņas,

Fatalas kā izmisums.

Briesmīga šī vientulība! Aizpuvušu egļu zaros,

Kroplos spārnus paplezdami, Kvernē melni kovārņbari.

Līdzās gāja man Laskaro,

Bāls un kluss, un pats es tiešām Izskatījos it kā ārprāts Baisās nāves pavadībā.

Tuksnešaini nejauks apvids.

Vai tas nolādēts? Man liekas, Asinis es šeitan redzu,

Pie tā ^kroplā koka saknēm.

Apēno tas kādu būdu,

Kura kaunīgi pa pusei Ierāvusies zemē; bailīgs Raugās mazais salmu jumtiņš.

Kagoti šai būdā mita,

Atliekas no senas cilts,

Savu izpostīto dzīvi Mūžam velkot dziļā tumsā.24

Basku sirdīs pat vēl šodien Lodā riebums pret šiem ļaudīm.25 Mantojums tas vēl no seniem Tumšiem māņticības laikiem.

Dievanamā pie Banjēras Šauri vārtiņi ar restēm;26 Tie, kā ķesteris man teica,

Esojfc kagotiem par durvīm.

Baznīcā pa citām ieiet Viņiem bija stingri aizliegts,

Un kā zagšus lienot viņi Nāca šiP^ {ļievanamā.

Tur uz s Via jo zema Kagots sēdēj^.un lūdza,

Šķirts no citi *u draudzes,

It kā mēra apsto^ umnieks. —

Svētās gadusimta sveces Uzliesmoja tomēr jautri,

Gaisma, gaisma izkliedēja Drūmās viduslaiku ēnas! —

Ārā palika Laskaro,

Kamēr iegāju es kādā Zemā kagotbūdā. Draudzīgs Sniedzu brālim savu roku.

Noskūpstīju viņa bērnu,

Kas, pie viņa sievas krūtīm Pieķēries, tik kāri zīda, — Slimam zirneklim tāds līdzīgs.

XVI nodaļa

Redzi tur tās kalnu smailes Tālumā, tās viz un zaigo Saules mirdzā, lepni tērptas Tīrā purpurā un zeltā.

Taču tuvumā šis greznums Pazūd; un, tāpat kā citās Nīcīgajās zemes lietās,

Maldina mūs gaismas spēles.

Kur tev zelts un purpurs likās, Ak, tas gluži vienkāršs sniegs, Tikai sniegs, kas nožēlojams Garlaikojas vientulībā.

Dzirdēju es šeitan augšā Čaukstam nelair -go sniegu,

\’ ustiem - tjāgiem vējiem Sūdzam šāvu balto postu.

' Nopūtas viņš: „Ak, cik gausi Tukšā kalnā velkas stundas!

Stundas, kurām neredz gala,

Šķiet kā sasaluši. mūži!.

„Ak, es nabags sniegs! Kaut vairs es Nebutu šai kalnu smailē,

Bet gan nokristu tur lejā,

Lejā tur, kur uzzied puķes!

„Izkustu tad es par strautu, — Ciema meita visuskaistā Smaidīdama nomazgātu Savu seju manā vilnī.

„Jā, varbūt es aizpeldētu

L[dz_pat jūrai’ kur Par Pērli Pārvērstos, lai mūža beigās Izgreznotu karaļkroni!“

Noklausoties tādu runu,

Teicu: „Mīļais sniegs, es šaubos,

Vai tur lejā tevi gaida Liktenis tik spožs un varens.

„Esi mierīgs. Tikai daži Leja kļūst par pērlēm; kas zin,

Varbūt iekristu tu peļķē Un par duļķes mēslu kļūtu!“

Kamēr es vēl tādā garā Sarunājos te ar sniegu,

Norībēja šāviens, — gaisā Lejup krita brūna lija.

Tas bija medniekjoks, Laskaro Jociņš. Tomēr viņa seja Bija nopietna kā allaž.

Tikai kūpēja vēl bise.

Izrāvis no putna oksta Vienu spalvu, kluss viņš sprauda To pie smailās gardibenes Un tad gāja savu ceļu.

Drusku baisi metās redzot,

Kā ar spalvu kopā ēna Augsto kalnu baltā sniegā Aizkustējās melna, gara.

XVII nodaļa

Viena ieleja kā gatve, Nosaukums tai — Garu aiza; Stāvas klintis augsti, augsti Katrā pusē reibi slejas.

Tur, pie nokares visstāvās, Lejup blenž kā vientuļš izlūks Mājiņa, Urakas mītne;

Turpu sekoja Laskaro.

Te viņš apspriedās ar māti Zīmju valodā jo slepā,

Kādā veidā Atu Troļļu Atviltu un nonāvētu.

Pētīdami viņa ceļus Labi zinājām. Vairs izbēgt Nevar viņš. Nu tavas dienas Skaitītas ’jau, Ata Troll!

* Vai gan Uraka, šī vecā, Tiešām ragana tik ļoti Izcila, kā Pirenejos Ļaudis mēdz to apgalvot, —

Negribu to pilnam izšķirt. Tikai zinu — viņas izskats Rada aizdomas. Un tāpat Asaro tās rudās acis.

Greizi, ļauni viņa skatās; Ļaudīs arī tic, ka govīm,

Ko tā uzlūko, uz reizi Izsikst piens no tesmeņa.

Stāsta pat, ka glaudīdama Tā ar savu dēdo roku, Nonāvēj’si treknas cūkas Un pat stipru stipros vēršus.

Tādu noziegumu vainā Dažureiz to apsūdzēja Miertiesā. Bet miertiesnesis Bija dedzīgs voltērietis,27

Moderns, sekls pasaulscilvēks, Neticīgs, bez dzildomības, Skeptiski, pat kauninādams Sūdzību viņš noraidīja.

Oficiāli Urakai Ir savs darbiņš, ļoti godīgs;

Jo tā tirgojās ar putniem Izbāztiem un kalnu zālēm.

Pilna bija tādu lietu Viņas būda. Nikni odās Driģenes un dzeguzenes,

Mīzenes un miroņplieders.

īsta ērgļu kolekcija Labi, glīti sakārtota,

Bij ar plaši plestiem spārniem, Un ar briesmonīgiem knābjiem.

Vai tā trako augu smarža,

Kas man skurbi kāpa galvā?

Bet tik savādi es jutos, Raudzīdamies šajos putnos.

Zini nu, varbūt tie visi Cilvēki, ko ļaunas zintis,

Nelaimīgos pārvērtušas Šajos izbāztajos putnos.

Cieši tie uz mani raugās,

Sāpīgi un nemierīgi;

Reizēm šķiet man, ka tie arī Bikli pašķielē uz burvi.

Bet nu Uraka, šī vecā, Notupusies kaminpriekšā Blakus dēlam, šim Laskaro.

Kausē svinu, lodes lej.

Viņi lej to likteņlodi,

Ar ko nāvēt Atu Troļļu.

Baisi steigā liesmas raustās,

Atspīd vecās burves sejā!

Viņas plānās lūpas kustas Nemitīgi, bet bez skaņas.

Vai tā druidu vārdus skaita,

Lai šis lējums izdotos?

Reizēm nokrekšķinās, pamāj Savam dēlam. Taču, aizņemts Savā darbā, viņš tik nopietns Un tik kluss kā pati nāve. —

Tādas drausmu tveices nomākts, Piegāju pie šaurā loga Atvilkt elpu un tad acis Pārlaidu pār plašo leju.

Ko es redzēju šai stundā, -Tā starp pusnakti un vienu, Patiesi to pastāstīšu Nākamā j ās no da] ās.

XVIII nodaļa

Tas bij pilna mēness laikā, Pašā svētā Jāņa naktī,

Trakās medībās kad spoki Doiias cauri Garu aizai.

Tur pie Urakas, pa viņas Šauro raganlizdas logu Redzēju es spoku pulkus,

Kā tie devās cauri aizai.

Vieta man bij gluži laba Nolūkoties šajā skatā,

Redzēju es līgsmo ainu, — Miroņus no kapiem nākam.

Pātagpliukšķi, hallo, heisā! Zirgu zviegas, suņu rejas! Medniektauru skaņas, smiekli! Cik viss skaļi atbalsojās!

Priekšpulkā par vadītājiem Traucās lieli meža zvēri. Bariem meža cūkas, brieži, Suņi pakaļ, dzenot pēdas.

Mednieki no visām malām Un no visvisādiem laikiem; Jāja asiriešu Nimrods,

Blakus Kārlis Desmitais.28

Augstu baltos zirgos sēžot Drāzās tie. Un viņiem seku Kājām piķieri ar suņiem,

Kājām pāži, lāpām rokās.

Dažs labs šajā trakā jūklī Šķita pazīstams man. — Jātnieks Zeltā mirdzošajās bruņās,

Vai tas nebij ķēniņš Arturs?29

Un vai dānim Ožjē kungam Turnirbruņas nebij zaļas, Spulgas, tā ka izskatījās Viņš kā liela zaļa varde?30

Arī dažu gara milzi Manīju es šajā pulkā.

Volfgangu tur sazīmēju Pēc tā dzīvās acu mirdzas —

Iiengstenberga nolādētam,

Nava viņam miera kapā,

Un ar pagānisko baru Turpina viņš medībpriekus.31

Pazinu pēc jaukā smaida Arī Viljamu, ko tāpat Puritāņi nolādēja Kādreiz; nu šim grēciniekam

Melnī sēžot, pusnakts laikā Jāpavada trakie pulki.

Līdzās tam uz āzelīša

Jāja cilvēks kāds — ak, debess!

Pazinu pēc lūdzēj vaibstiem, Svēti baltās naktscepures Un pēc dvēsles bailēm sejā Veco draugu Franci Hornu.32

Tāpēc ka reiz pasaulnieku Šekspiru viņš komentējis, Jājāj līdzi tam pēc nāves Medībās šais mežonīgās!

Jājāj! manam klusam Francim! Viņam, kas tik tikko staigāt Iedrīkstējās, tik’ pie tējas,

Tik’ pie lūgsnām pakustējās!

Vecās jaunkundzes, kas toreiz Gādāja par viņa mieru,

Vai gan neizbītos dzirdot: —

Viņu Francis kļuvis mednieks!

Brīžiem, kad tie auļot iesāk, Dižais Viljams smīn par savu Mazo komentatoru, kas viņam Seko sīkā ēzeļriksī.

Nevarīgs un turēdamies Pelēcīša seglu siksnā, —

A.rī nāvē, kā reiz dzīvē,

Savam autoram viņš seko . ..

Vēl šai trakā garu pulk^ Redzēju es daudzas dāmas, Daudzas itin skaistas nimfas, -Slaidiem, jaunavīgiem stāviem.

Jāšus sēdēja tās zirgos — Gluži kaili mitu tēli;

Tikai mati slīda lejup Viļņaini kā zelta sega.

Galvā vainagi tām bija; Nekautrīgi atgāzušies, Augstprātīgās pozēs māja Tās ar izplaukušiem spieķiem.

Redzēju tām blakus dažas Atturīgas bruņniekmeitas Šķērsām dāmu seglos sēžam Un ar vainagiem uz rokas.

Parodiski juku jukām,

Vecos kleperos un ķeņģos Jāja vesels sieviešbars, Uzposts it kā komēdijai,

Diezgan mīlīgām, bet arī Mazliet nekaunīgām sejām. Traki kliedza, apaļīgiem Vāji nogrimētiem vaigiem.

Cik tas skaļi atbalsojās! Medniektauru skaņas, smiekli! Zirgu zviegas, suņu rejas! Pātagpliukšķi, hallo, heisā!

XIX nodaļa

Bet kā skaista dābollapa Uzpeldēja bara vidū Treji tēli — trejas sievas, Tās nekad man neaizmirst.

Viegli pazinu es vienu — Pusmēness tai bij uz galvas; Stalta it kā marmorveidols Jāja garām lielā dieve.

Plānā tunika pa pusei Sedza viņai gurnus, krūtis. Lāpu gaisma, mēnesnīca Lakstojās ap balto stāvu.

Ari vaigs tik balts kā marmors Un kā marmors auksts. Jā, briesmīgs Bija sastingums un bālums Dziedri cildenajos vaibstos.

Tomēr viņas melnās acis Kaisa kādā šausminošā,

Kādā baigi tīksmā gunī,

Sirdi mulsinot un plosot.

Diana kā pārvērtusies!

Tā, kas lepnā nevainībā Norīdīja Akteonu,

Saviem suņiem ļaujot vaļu!33

Vai šo grēku tagad viņa īzpērk galantajā pulkā,

Tā kā zemes bērns ar spokiem Nakti laizdamās pa gaisu?

Kaut gan vēlu, bet jo spējāk Pamodusies viņā kaisle,

Un nu pašas elles gunis Kvēlo liesmodamas acīs.

Žēl tai pazaudētā laika,

Vīri daiļāki kad bija,

Un nu kvantitāte viņai Varbūt aizstāj kvalitāti.

Blakus jāja otra daiļā,

Vaibsti nebij tai tik stingri Grieķiski, bet atstaroja Sejā ķeltu piemīlīgums.

Feja Abunde tā bija,

Viņu pazinu es viegli,

Pazinu pēc saldā smaida Un pēc sirsnīgajiem smiekliem!

Viņas seja žirgti sārta,

It kā Greza uzgleznota,

Lūpas sirdsveidā un vaļā,

Un tik brīnumbalti zobi.34

Viņas zilgās, vieglās drānas Plivināja spirgtie vēji —

Pat visskaistākajos sapņos Neredzēt man tādus plecus!

'Cik tur trūka, ka es būtu Ārā lēcis, viņu skūpstīt!

Tas man būtu beidzies ļauni, Droši vien es lauztu kaklu.

Ak! bet viņa tikai smietos,

Ja es asiņodams aizā Noveltos pie viņas kājām — Ak! es zinu tādus smieklus!

Un tā trešā daiļā būte,

Kas tā sirdi saviļņoja,

Vai tā arī velna dzimtas Kā tie divi pirmie tēli?

Vai tā bija velns vai eņģels, Nezinu. Pie sievām skaidri Zināms nav nekad, kur eņģels Beidzas un kur sākas velns.

Kaisles pilnā sējā kaisa Austrumzemju burvīgums,

Arī krāšņais tērps man prātā Sauca Šecherzades teiksmas.

Granati tai maigās lūpas, Izliekts liljas deguntiņš, Locekļi tik slaiki, vingri Bija tā kā tuksnešpalma.

Cēli baltā aidiniekā Jāja tā, un divi mori Zelta pavadas tam nesa, Valdiniecei līdzās tekot.

Tiešām, valdniece tā bija, Jūdu zemes ķēniņiene,

Sieva Herodam, un tvīka Reizi Kristītāja galvas.

Par šo asinsvainu viņa Nolādēta; nu kā spokam Viņai līdz pat pastardienai Jājāj medībās šai pulkā.

Rokās viņa vienmēr nēsā Bļodu vēl ar Jāņa galvu, Skūpstīdama pār to liecas,

Jā, šo galvu kaisli skūpsta.

Viņa mīlēja reiz Jāni — Bībelē par to nav rakstīts, Taču tautā dzīvo teiksma Par šo Herodijas mīlu —

Citādi jau nevarētu Izskaidrot šās dāmas kāri, — Vai gan sieviete ies prasīt Nemīlama vīra galvu?

Varbūt mazliet apskaitusies, Lika nocirst mīļā galvu;

Bet kad bļodā ieraudzīja Galvu mīlēto, tad viņa

Raudāja un kļuva traka., Mīlas ārprātā tad mira — (Mīlas ārprāts! Pleonasms!

Mīla pati jau ir ārprāts!)

Naktīs augšām uzcēlusies,

Līdzi medībās, kā sacīts,

Rokā nes tā cirsto galvu — Tomēr trakā sievas kaisle

Reizēm met šo galvu gaisā, Pati bērnišķīgi smejot,

Un tad atkal ļoti veikli Uzķer to kā spēļu bumbu.

Kad man viņa garām jāja, Paskatījās manī, māja Reizē koķeti un tvīksmi,

Sirds man spēji nodrebēja.

Šurpu turpu viļņodamies, Trīsreiz pulks man garām devas, Trīsreiz, garām jājot, sveica Mani gars šis visumīļais.

Kad jau izgaisis bij gājiens, Un bij aizskanējis troksnis,

Manā atmiņā arvien vel Bij šis maigais sveicinājums.

Un es visu cauru nakti Gurdi grozījos uz cisām —

(Jo nekādu dūnu gultu Nebija Urakas būdā —)

Domāju es: ko gan mājiens Nozīmē tik noslēpumains?

Kādēļ mani tu tik maigi Uzlūkoji, Herodija?35

XX nodaļa

Saules lēkts. Un zelta bultas Šaujas miglas klajos, un tie Sārtojas kā ievainoti,

Izgaist mirdzumā un gaismā.

Beidzot uzvara ir gūta —

Lūk kur gaviļniece diena,

Slavā starodama, cēli Paceļas uz kalna skausta.

Visa skaņā putnu draudze Čivina pa slēptām lizdām,

Augšup virmo zāļu dvaša

Tā kā tīkams smaršu koncerts. —

Pašā agrā rīta ausmā Bijām nokāpuši lejā,

Tur nu lūkoja Laskaro Sekot sava lāča pēdām,

Bet es tiecos laiku nosist Pārdomādams. Tomēr domas Mani padarīja gurdu Un turklāt vēl mazliet skumju.

Tā nu gurds un skumīgs beigās Noslīgu uz sūnu sola,

Apakš viņa lielā oša,

Neliels avotiņš kur irdza —

Un ar brīnišķīgām čalām Brīnišķīgi mulsināja Manu prātu, tā ka domas Un pat domāšana zuda.

Kaislas ilgas mani tvēra Kā pēc ārprāta un nāves,

Kā pēc sapņa un tām sievām, Redzēju ko garu pulkā.

Ai, jūs jaukie pusnakts tēli, Aizdzina ko rīta ausma,

Sakait, kurp jūs aizlidojāt? Sakait, kur jūs mītat dienu?

Apakš vecu tempļu drupām Kaut kur Romānā (tā sauc to)30 Mājo Diana, tur slēpjas Tā no Kristus dienas varas.

Tikai dziļā pusnakts tumsā Viņai drosme parādīties, Medībās lai papriecātos Pagānisko biedru vidū.

Abundei, šai daiļai fejai, Tāpat bail no nacariešiem Augu dienu viņa slēpjas Savā drošā Avalunā.37

Aizgrimusi gul šī sala Tālu romantikas jūrā Klusajā un sasniedzama Tikai teiksmu zirga spārniem.

Nekad neienāk tur rūpes, Tvaikonis tur nepiestājas It nekad ar filistriem Ziņkārajiem, pīpēm zobos.

Nekad neieskanās biklās, Garlaicīgās zvanu skaņas, Drūmie bim-bam piesitieni,

Ko tik ļoti ienīst fejas.

Tur nu netraucētā līgsmē, Mūžam jauna ziedēdama, Piemājo šī jautrā dāma,

Mūsu blondā Abundkundze.

Smiedamās tur pastaigājas Apakš lielām saulespuķēm Tā ar jautriem pavadoņiem, Vientuļniekiem paladiniem.

Bet nu saki, Herodija,

Kur tu esi? — Ak, es zinu! Mirusi un paglabāta Tur pie Jerušolajimas!38

Dienu stingā nāves miegā Tu tur guli marmorzārkā! Taču nakti tevi pieceļ Pātagpliukšķi, hallo, heisā!

Un tu laidies trakā pulkā Blakus Dianai, Abundei, Blakus jautriem mediniekiem, Kuri ienīst krustu, mokas!

Kāda jauka sabiedrība! Tiktos man jums līdzi mežos Drasēt naktī! Allaž jātu Tev es līdzās, Herodija!

Jo visvairāk mīlu tevi, Vairāk nekā grieķu dievi, Nekā ziemeļfeju mīlu, — Nomirusī judejiete!

Jā, es mīlu tevi! Zinu To pēc savas dvēsles trīsām. Mīli, esi mana mīļā,

Skaistā sieva, Herodija!

Mīli, esi mana mīļā! Asiņaino, stulbo galvu Projām met ar visu bļodu, Baudi garšīgāku ēsmu.

Tiešām esmu īstais bruņnieks,

Kāds tev vajdzīgs. — Kas man bēdas,

Ka tu beigta, nolādēta

Pat, — man aizspriedumu nava.

Man tak neveicas ar manu Paša svētlaimi, un vai es Esmu piederīgs vēl dzīvei,

Par to reižu reizēm šaubos!

Ņem par savu bruņinieku, Kalpotāju, kavalieri,

Nesīšu es tavu manto,

Panesīšu untumus.

Katru nakti tev pie sāniem Jāšu es ar baiso pulku,

Un mēs čalosim, un smiesim Mēs par manām trakām runām.

Es tev laiku pakavēšu Tā ik nakti — bet tad dienā Prieki gaisīs, un es raudot Sēdēšu uz tava kapa.

Dienā sēdēšu es raudot Kapos tur uz ķēniņpīšļiem,

Tur uz savas mīļās kapa,

Kas pie Jerušolajimas.

Vecie jūdi, garām ejot,

Domās tad nu gan, ka skumstu Es par tempļa bojā eju Un par Jerušolajimu.

Argonauti, kam nav kuģa,

Kājām iet pa kalnu kalniem,

Ne pēc zelta auna ādas,

Bet pēc lāča ādas dzenas —40

Ak! mēs tikai noga velni,

Mūsu laiku varoņi,

Neviens klasisks dzejnieks dziesmā Neņemsies mūs iemūžot.

Taču esam pārcietuši Tādu postu! Ak kāds lietus Gāzās pašā kalnu smailē,

Ne tur važoņa, ne koka!

Lietus gāze! — (Mākoņmaisam Pārplīsusi trūkumjost.a!) —

Jasons Kolchidā patiešām Nava mērcēts šādā peldē.

„Lietussargu! labprāt dodu Karaļus trīsdesmit sešus Nu par vienu lietussargu!“ 41 — Saucu es, un ūdens plūda.

Gurdi līdz pat nāvei, īgni,

Tā kā slapji pūdeļsuņi,

Kāpām vēlā naktī atkal Augšā vecās burves būdā.

Tur pie gaiša ugunskura Bija Uraka un savu Resno mopsi uzsukāja.

Tūdaļ palaida to vaļā,

Lai ar mums nu nodarbotos. Viņa uzposa man vietu,

Atraisīja espardiljas,

Apavu šo netīkamo;12

Noģērbties man palīdzēja, Bikses novilka, kas cieši Liptin lipa man pie kājām Tā kā lempja draugošanās.

,,Naktssvārku! Trīsdesmit sešus Karaļus par vienu sausu Naktssvārku!“ — es skaļi saucu, Kūpēja mans mitrais krekls.

Saldams, zobus klabinādams, Brīdi sildījos pie uguns.

Tad, kā apstulbis no liesmām, Noslīgu uz salmu cisām.

Miegs man nenāca. Tā slepus Pašķielēju es uz burvi, —

Arī savu dēlu viņa,

Pus uz klēpja piezvilušu,

Atģērba pie ugunskura.

Līdzās resnais mopsis modrīgs Tupēja, un veikli ķepās Turēja viņš mazu podu.

Uraka no poda ņēma Sārtus taukus, ar tiem zieda Dēlam paduses un krūtis,

Berza steigšus, ļoti steigšus.

Ziezdama un berzēdama Dūca kādu šūpļadziesmu,

Smalki dungodama; brīžiem Iesprēgājās pavardliesmas.

Tā kā līķis, dzeltens, kaulains, Dusēja dēls mātes klēpī;

Nāves skumjās, plaši vērtas, Blenza viņa bālās acis.

24 — II. līcim: — Izlase I

«

Vai viņš tiešām miris cilvēks, Kuram mātes mīla naktīs Ar visstipro burvja ziedi Ieziež atkal dzīves liesmu?

Brīnišķīgais drudža pusmiegs! Locekļi kā svina pilni,

Tā kā saistīti, bet prāti Kairi uztraukti un modri!

Ak, kā zāļu smarša mani Nomoka! Es mocīdamies Prātoju, kur gan jau būtu Tā ko odis? Bet par velti.

Ak, kur vējš, kas krāsnī gaudās, Bija baigs! Kā izžāvētu Nelaimīgu dvēsļu. vaidi —

Šķitu pazīstamas balsis.

Bet visvairāk sagādāja Putni izbāztie man moku, — Plauktā salikti pie sienas Līdzās manai guļasvietai.

Lēnām baigi vēdīdami Spārnus, viņi liecās pāri Man ar saviem gariem knābjiem Tā kā cilvēkdeguniem.

Ak! kur redzēti gan tādi Deguni? Vai Hamburgā, Frankfurtē uz ielas? Mokās Atmiņa man aptumšojās.

Beidzot mani pārvarēja Miegs, un nomodrēgu vietā,

Cieši guļot, parādījās Veselīgs un īstens sapnis.

Sapņoju, ka vecā būda Pēkšņi kļuva balles zāle, Augstām kolonām gar malu, Žirandolēm apgaismota.

Neredzami muzikanti Spēlē Velna Roberta Ārprātīgās mūķeņdejas;43 Gāju viens tur pastaigāties.

Bet tad plaši vaļā veras Vārti, un pa tiem nāk iekšā Lēnā, svētsvinīgā solī Viesi savādi pavisam.

Tikai lāči vien un spoki! Stāvus ejot, katrs lācis Veda līdzi vienu rēgu,

Tītu baltā līķa autā.

Tādos pāros viņi sāka Valsēt zālē šurpu turpu! Jocīgi tas izskatījās!

Metās bail un nāca smiekli!

Lempīgajiem lāčiem bija Diezgan grūti vienā solī Diet ar baltiem gaisa tēliem, Kuri viegli virpuļoja.

Nežēlīgi tālāk, tālāk Rāva nabadziņus zvērus, Elsas gandrīz pārskanēja Orķestrī vislielo basu.

Reizēm valsējot šie pāri Sagrūdās, un tad nu lācis Pagrūdējam rēgam spēra, Iebelzdams pa dibenpusi.

Tāpat reizēm dejas jūklī Lācis savam dejas biedram Norāva tā miroņautu — Parādījās miroņgalva.

Beidzot skani sāka dārdēt Trompetes un cimboles, Norībēja lielās bungas,

Un tad sākās galopade.

Neredzēju to līdz galam — Jo kāds liels un lempīgs lācis Varžacis man samīdīja,

Un es pamodos un kliedzu.

XXII nodaļa

Sēdies saules ratos, Febs Dzina savus liesmu zirgus, Un jau nobraucis viņš bija Pusi sava debessceļa —

Kamēr gulēdams es miegā Sapņoju par lāčiem, rēgiem, Brīnumaini sapārotiem,

Ak! šīs trakās arabeskas!

Pieceldamies dienasvidū, Atrados es gluži viens. Saimniece un mans Laskaro Agrumā jau gāja medīt.

Būdā bija tikai mopsis °alicis; pie katla slējies, Stāvēja viņš pavardpriekšā, Ķepās tvēris karoti.

Laikam norīkots viņš bija,

Tikko vira kūsās pāri,

Apmaisīt un labi veikli Tai no virsas nosmelt putas.

Vai es pats jau būtu apburts,

Vai ar’ galvā man arvien vēl Lodā drudzis? Paša ausīm Grūti ticēt — mopsis runā!

Jā, viņš runā, un tik jauki Švābiski skan viņa vārdi;

Sapņaini un domās grimis Viņš man lūk ko pastāstīja:

„Ak, es nabags švābu dzejnieks!14 Kā nu, apburtam par mopsi, Svešumā man skumji jānīkst, Uzmanot šo burves katlu!

„Kauns un noziegums patiesi Šāda burvība! Cik traģisks Ir mans liktens! cilvēciski Justies, tērptam suņa ādā!

„Ak, kaut palicis es mājās Krietno skolasbiedru vidū!

Burvju mākslu viņiem nava, Neapbur tie it nevienu.

„Ak, kaut palicis es mājās,

Tur pie Kārļa Maijera,

Dzimtās zemes mazputniņiem Un pie mīļās klimpu putras!

„Šodien gandrīz mirstu ilgās, — Kaut es redzētu jel dūmus Štukertā uz augšu kāpjam,

Kad tur vāra nūdeļviru!“45

Dzirdot to, es, dziļi aizgrābts, Pietrūkos no guļasvietas, Apsēdos pie krāsns un tad Teicu mopsim līdzjūtīgi:

„Cēlais dziedon, kā tu esi Nokļuvis šai burves būdā?

Un kādēļ tik nežēlīgi Tevi pārvērta par suni?“ —

Šis nu iesaucas aiz prieka: „Tātad neesat jūs francis?

Esat vācietis, kas saprot Manu kluso monologu?

„Tautieti, ak, posts un bēdas, Ka tas Ķelle, padomnieks,40 Krogā sarunās pie pīpes Un pie alus mums arvienu

„Apgalvodams iestāstīja,

Ka tik’ ceļojot var iegūt Izglītību to, ko līdzi Pats no svešuma viņš nesis!

„Tādēļ, lai sev raupjo čaulu Reiz no kājām nokratītu Un, kā Ķelle, noslīpētos Smalkā ārzemnieku stājā, —

„Šķīros es no dzimtās zemes; Savās izglītības gaitās Nonācu es Pirenejos,

Urakas, šās burves, būdā.

„Ieteikšanas rakstu līdzi Iedeva man Justins Kerners;47 Neiedomājos, ka būtu Draugam šim ar burvēm sakars.

„Uraka bij itin laipna,

Taču viesmīlība auga,

Man par baismām galu galā Izvērzdamās kaislās jūtās.

„Jā, šī nešķīstība nikni Dega vecās netiklenes Sen jau savītušās krūtīs, — Viņa mani pavest tiecās.

„Gan es lūdzos: — Piedošanu, Laipnā kundze! tiešām neesmu Frivols gētietis, bet skaitos Piederīgs pie švābu skolas.

„Tiklība ir mūsu mūza,

Un tā valkā visai biezas Ādas apakšbikses; — saudziet Ak! jel manu tikumību!

„Citiem dzejniekiem ir gars, Citiem fantazija, citiem Kaislība, bet tikumība Piemīt švābu dziesminiekiem.

„Tā ir visa mūsu manta! Nelaupiet šo tikumiski Reliģisko ubag tērpu,

— Segu manam kailumam! —

„Tā es teicu, bet šī sieva Ironiski pasmīnēja,

Smīnot ņēma amalstiebru,

Ar to skāra manu galvu.

„Mani pārņēma tik nelāgs, Riebīgs aukstums, kā kad vilktu Zosādu pār manu miesu,

Tomēr zosāda tā nebij,

„Bet gan drīzāk suņa āda. — Un kopš nestundas šās baisās,

Kā jūs redzat, esmu pārvērsts, Esmu pārvērsts es par mopsi!“

Nabadziņš! Aiz skaļām elsām Parunāt viņš nevarēja,

Un viņš raudāja tik gauži,

Ka vai as’rās iztecēja.

„Paklau,“ teicu viņam skumīgs, „Varbūt es jūs kaut kā spētu Izpestīt no suņa ādas,

Atdot cilvēcei un dzejai?“

Bet viņš izmisis un šaubās Pacēla uz augšu ķepas,

Stenēdams un nopūzdamies Beidzot sacīja uz mani:

„Man līdz pastardienai nāksies Palikt mopša ādā slēgtam,

Ja no lāsta neatbrīvos Augstsirdīga jaunava.

„Jā, vien jaunava, kas šķīsta, Ko vēl vīrietis nav skāris,

Mani atsvabināt spētu,

Pildot šādu noteikumu:

„Šādai šķīstai jaunavai Svētā Silvestera naktī Jālasa ir Gustavs Pficers —

Viņa dzejas — neaizmiegot!

„Ja, tās lasot, neaizvērsies Viņas modri tīrās acis —

Būšu atburts, atmopšots un Uzelpošu cilvēciski!“

„Ak, ja tā,“ — es teicu, — „tad nu Gan es pats jūs nevarēšu Atpestīt; jo, ziniet, pirmkārt,

Šķīsta jaunava es neesmu,

„Un tad, otrkārt — Gustavs Pficers! Viņa dzejas izlasīt Nevarētu es ne mūžam,

Lai pie tām es neaizmigtu.“

XXIII nodaļa

No šīm burvībām un spokiem Tagad laidīsimies lejā;

Mūsu kājas atkal staigās Droši, minot īstu zemi.

Projām, spoki! Pusnakts sejas! Māņu tēli! Drudža murgi!

Nu mēs atkal sapratīgi Pasekosim Atam Trollam.

Klintsalā pie saviem bērniem Vecais atdusas un miegā Krāc kā tāds, kam tīra sirds; Beidzot mostas žāvodamies.

Līdzās viņam Vienausītis,

Kasa galvu tā kā dzejnieks, Pantam atskaņas kad meklē;

Arī paskandē ar ķepu.

Un turpat pie tēva sāniem Augšupēdu guļ un sapņo Četrkājainās lilijas —

Atas Troļļa mīļās meitas.

Kādas liegas domas mājo Gan šo gaišmataino lāča Jaunkundzīšu ziedudvēslēs?

Viņu acīs valga rasa.

Jaunākā pavisam liekas Aizgrābta. Vai sirdī sajūt Svētlaimīgu kņudēšanu,

Nojauš Kupidona' varu?

Jā, šā mazā dieva bulta Kažoku tai sadūrusi,

Kad tā ieraudzīja viņu,

Ko tā mīl. — Ak dievs! — tas cilvēks!

Cilvēks, jā, kam vārds Šnaphānskis. Kādu rītu kalnu grēdās Lielās atkāpšanās laikā Paskrēja tas viņai garām.

Varoņposts mēdz satraukt sievas, — Sejā mūsu varons nesa,

Tā kā allaž, naudas rūpes,

Bālas skumjas, smagas raizes.

Visa viņa karakase,

Sudrabgraši dividesmit Divi, līdzi ņemtie, krita Espartero laupījumā.49

Pulksteni pat neizglāba!

Palika tas Pampelunā^50 Ķīlu namā; ļoti vērtīgs,

Tīra sudraba un mantots.

Un viņš skrēja gariem soļiem, Nezinādams pats, ka skrejot Kaut ko labāku par kauju Veiksmīgāko veicis — sirdi!

Viņa mīl to, ienaidnieku!

Lācenīte nelaimīgā!

Ja tavs tēvs šo noslēpumu Zinātu, viņš nikni rūktu.

Tā kā vecais Odoardo,

Nodūra kas pilsoņdusmās Emiliju Galoti,51 Tāpat arī Ata Trolls

Labāk nonāvētu meitu,

Nonāvētu savām ķepām,

Nekā ļautu, lai tā slīgtu Kāda karaļdēla rokās!

Bet patlaban šajā mirklī Lēnā noskaņā tas jūtas,

Nepatiktu lauzt tam rozi,

Iekāms vējš to nobirdina.

Lēns un piemīlīgs gul alā Ata Trolls pie bērniem. Viņu,

It kā nāvi jaušot, pārņem Viņpasaules ilgas drūmas.

„Bērni!“ — nopūšas viņš, pēkšņi As’ras riest sāk lielās acis — „Bērni! mana mūža gājums Piepildīts, mums jāšķiras.

„Šodien pusdienā man guļot Sapnis rādījās, tik zīmīgs.

Garā izbaudīju drīzas Nāves saldo priekšsajūtu.

„Neesmu māņticīgs, tik tiešām, Neesmu tenku lācis, — tomēr Ir starp debesīm un zemi Daudz* kas tāds, ko nevar izprast.

„Gremzdamies par dzīves likstām, Aizmigu es nožāvojies Un tad sapņoju, ka gulu Apakš kāda liela koka.

„No šā koka kupliem zariem Lija medus dzidri gaišs,

Tecēja man taisni mutē,

Un es jutu saldu tīksmi.

„Laimīgs gaisā lūkodamies, Redzēju es koka galā Kādus sešus lācēniņus Kāpelējot augšup, lejup.

„Mīļi, jauki radījumi,

Kažociņiem rožu sārtiem,

Un pie pleciem plivinājās Viņiem pāris zīda spārnu.

„Jā, šiem sārtiem lācēniņiem Bija tādi zīda spārni,

Paši dziedāja tie smalkās,

Debešķīgās flautas balsīs!

„Viņiem dziedot, auksta metās Mana āda, bet no ādas Dvēsle izšāvās kā liesma,

Mirdzot kāpa debesīs.“

Drebošā un vārā balsī Teica Ata Trolls. Uz mirkli Apklusa viņš, skumju pārņemts, — Bet tad pēkšņi viņa ausis

Saslējās un sarāvās,

Trūkās augšā viņš no guļas,

Priekā trīsēdams un rūkdams:

„Bērni, dzirdējāt šīs skaņas?

„Vai tā nava jūsu mātes Jaukā balss? Ak, pazīstu es Savas Mummas ierūkšanos! Mumma! mana melnā Mumma!“

Ata Trolls, šos vārdus teicis, Tā kā ārprātīgs no alas Metās laukā, pazušanā!

Savā nelaimē viņš skrēja!

XXIV nodaļa

Dziļā Ronsevalas lejā,

Tieši tanī pašā vietā,

Kurā Kārļa Lielā krustdēls Izlaida reiz savu garu,

Arī Ata Trolls tur krita,

Krita noglūnēts, kā tas, ko Maincas Ganelons — šis Jūdass Bruņnieciskais — nodeva.

Ak! šīs vīra mīlas jūtas Cēlākās, kas piemīt lāčiem,

Bija slazda valgs, ko viltū Uraka te izmantoja.

Melnās Mummas balsi viņa Atdarināja tik smalki, —

Tā no drošās lāču alas Izvilinot Atu Troļļu —

Viņš kā ilgu spārniem skrēja Pāri ielejai, pie klintīm Piestāja un paošņāja, Domādams, tur slēpjas Mumma

Ak! tur. paslēpies Laskaro Bisi turēja; tas Trollam Laida lodi taisni sirdī Līgsmajā, un asins šļāca.

Lepno galvu pagrozījis, Vaidā ierēcās un beidzot Sabruka viņš raustīdamies — „Mumma!“ — pēdējā bij elsa.

Cēlais varonis tā krita.

Tā viņš mira. Bet pēc nāves Nemirstīgs viņš augšām celsies Kāda dziesminieka dzejā.

Augšām uzcelsies viņš dzejā, Teikts un pasakaini slavēts, Četrpēdīgos trochajpantos Pārstaigādams visu zemi.

****** viņam uzcels Pieminekli Valhallā,

Un uz tā būs ******

Lapidarā stilā rakstīts:52

„Ata Trolls, īsts tendenclācis; Ticīgs, tikls; kā vīrs jo vaislīgs; Laika gara pavedināts Sankilots, kas cēlies mežā;

„Slikti dejoja, bet uzskats Savs bij pinkainajās krūtīs; Reizēm palaida viņš smaku; Nebij talants, tomēr raksturs!“

XXV nodaļa

Trīsdesmit trīs vecas sievas, — Seno basku šarlakkrāsas Kapuces tām galvas rota, — Stāvēja pie ciema vārtiem.

Tā kā Debora tur viena Sita tamburinu, deja,53 Slavas dziesmu dziedādama Lāču medniekam Laskaro.

Četri spēka vīri nesa Beigto lāci gavilējot;

Taisni sēdēja viņš krēslā Tā kā slimnieks pelduviesis.

Uraka un pats Laskaro Līķim sekoja kā radi;

Sveicinot pa labi, kreisi,

Vecā likās samulsusi.

Paša domes nama priekšā, Tikko gājiens šeitan nāca,

Mēra adjunkts teica runu — Runāja par daudzām lietām —

Piemēram, par jūras flotes Attīstību un par presi,

Un par biešu audzēšanu,

Un par partejības hidru.

Bagātīgi izklāstīdams,

Ko jau veicis Luijs Filips,54 Pārgāja tad viņš pie lāča Un Laskaro varoņdarba.

„Tu, Laskaro!“ — sauca teicējs, Un ar treju krāsu lenti Noslaucīja savus sviedrus —

„Tu, Laskaro! tu, Laskaro!

„Franciju un Hispāniju Brīvējis no Atas Troļļa, Varonis tu abām zemēm, Pireneju Lafajets!“55

Kad Laskaro tādu slavu Noklausījās oficiālu,

Laimīgs smaidīja viņš bārdā Un pat nosarka aiz prieka,

Un tad saraustītos vārdos, Kas cits citam grūdās virsū, •Stostīja viņš pateicību Par šo lielo, lielo godu!

Izbrīnījies katrs vērās Šajā neredzētā skatā,

Un tā pabailīgi, klusi Murmināja vecās sievas:

„Lūk, Laskaro nupat smēja! Lūk, Laskaro nupat sarka! Lūk, Laskaro teica vārdu! Viņš — šis nedzīvs burves dēls

Tanī pašā dienā Trollam Ādu nomauca un lika Ūtrupē. Par simtu frankiem Nopirka to kažocnieks.

Jauki viņš to iztaisīja, Apšuva ar šarlakdrānu,

Tad viņš pārdeva to tālāk, — Pārdeva par dubultcenu.

Tikai vēl no trešās rokas Ieguva to Žiljete;

Parīzē pie viņas gultas Tagad paklājam tā segta.

Ak, cik bieži bass pa naktīm Stāvēju uz brūnās ādas,

Kurā savā dzīvē tērpts bij Varonis mans — Ata Trolls!

Un tad, dziļu skumju pārņemts, Domāju, kā Šillers teicis:

— Tam, kas mūžam dziesmā dzīvos, Dzīvē nākas bojā iet!56

XXVI nodaļa

Bet nu Mumma? Ak jā, Mumma — Sieviete! Un trausls tikums —

Viņas vārds! Kā porcelāns Sievas daba tikpat trausla.

Tad, kad likteņroka šķīra To no viņas dižā vīra,

Žēlabās tā nenomira,

Nenogrima grūtsirdībā —

Nē, gan gluži otrādi, tā Līgsmi dzīvoja un deja Kā jau agrāk publikai,

Tīkodama piekrišanas.

Beidzot pastāvīgu vietu,

Aizgādību visam mūžam,

Botāniskā dārzā viņa Iemantoja Parīzē.57

Kad ar Žiljeti mēs abi Aizgājām turp viņusvētdien Un es skaidroju tai dabu,

Dzīvnieku un augu valsti,

Žirafes un ciedru kokus,

Kas no Libanas, un lielo Dromedaru, zeltfazanus,

Arī zebru, — runādamies

Nonācām un apstājāmies Mēs pie apmargotās bedres,

Kurā mitinājās lāči —

Dievs, ko tur mēs ieraudzījām!

Sibirijas leduslācis,

Milzīgs, sniega baltu spalvu, Tēloja ar lāča dāmu Pārāk maigu mīlas skatu.

Tā bij tiešām melnā Mumma, Atas Troļļa dzīvesbiedre!

Pazinu es viņas acu Maigi valgo mirdzējumu.

Jā, tā viņa! Dienvidzemes Melnā meita! Viņa, Mumma, Dzīvo nu ar kādu lāci Barbaru no ziemeļiem!

Pienācis mums abiem klātu, Nēģeris kāds smīnot teica:

„Kas gan jaukāks acīm skatāms, Nekā divi mīlētāji?“

Ievaicājos es: „Ar ko gan Būtu gods man šeitan runāt?“ — „Jūs vairs manis nepazīstat?“ Iesaucās viņš izbrīnījies.

„Esmu taču moru ķēniņš, Bungoju es Freiligratam.

Tad man klājās ļauni, jutos Vācijā es visu atstumts.

„Tagad šeit, kur es par sargu Kalpoju, kur redzu savas Tropu tēvuzemes augus,

Tāpat tīģerus un lauvas:

„Te man omulīgāk, labāk Nekā jūsu vācu mesās,

Kur bij jābungo diendienā Un kur baroja tik vāji!

„Es šais dienās apprecēju Blondu ķēkšu, elzasieti.

Viņas rokās tiešām jūtos Es kā savā dzimtenē!

„Viņas kājas piemīlīgos Ziloņus man atgādina.

Franciski kad viņa runā,

Skan kā melnā dzimtā mēle.

„Kad sāk rāties, tad es dzirdu Tarkšķam savas vecās bungas, Apkārtas ar galvaskausiem; Čūskas, lauvas no tām bēga.

„Taču mēnesnīcā gauži Viņa raud kā krokodils,

Kas no rēnās straumes izlien Baudīt dzestro vakarvēsmu.58

„Ēsmu viņa dod man labu!

Un man sokas! Es ar savu Afrikāņu apetitu Riju kā pie Nigeras.

„Vēderiņš man diezgan apaļš Sameties. No krekla līzdams, Raugās tas kā mēness melns, Baltus padebešus šķirdams.“

XXVII nodaļa

(Augustam Varnhagenam jon Enzem.)™

„Augstā debess, meistar Ludvig, Kur gan sagrābājāt sitās Trakās blēņas?“ — iesaucās reiz Brlnā Estes kardināls,

Izlasījis dzejojumu —

Rolanda vis trakās dēkas —

Ariosto padevīgi Dāvinātu eminencei.60

Varnhagen, mans vecais draugs, Jā, es redzu rotājamies Lūpās tev tos pašus vārdus Ar to pašu smalko smīnu.

Reizēm tu pat smejies lasot! Tomēr tava augstā piere Dažkārt nopietnībā raucas,

Un tev atmiņas slīd pāri: —

„Vai tas nav kā jaunībsapnis,

Ko es zilās mēnessnaktīs Sapņoju ar Šamiso,

Ar Fukē un ar Brentano?

„Vai tās nava pazudušā Meža tempļa rāmās skaņas?

Vai pa starpām draiski neskan Vecais āksta zvārgulītis?

„Lakstīgalu korī iekšā Laužas lāču rūkņāšana,

Dobji, pikti, bet to atkal Maiņus pārtrauc garu čuksti!

„Tas ir ārprāts prāta valgā! Gudrība līdz neprātībai!

Mirēj nopūta, kas pēkšņi Pārvēršas par jautriem smiekliem!

Jā, mans draugs, tās izgaisušo Seno sapņu dienu skaņas;

Tikai pamattonī bieži Māžojas dažs moderns trillers.

Taču šur tur pārgalvībā Manīsi tu dziļas skumjas —

Tavai lielai lēnprātībai Lai nu atdota šī dziesma!

Varbūt pēdējā tā brīvā Mežu romantikas dziesma!

Dienu liesmu kaujas troksnī Drīz vien bēdīgi tā gaisīs.

Citi laiki, citi putni!

Citi putni, citas dziesmas!

Kā to zosu gāgāšana,

Kuras Kapitolu glāba!

Kas par čalām! Zvirbuļi tie, Feniņsvecītes tiem nagos;

Tomēr izturas kā dižie Paša Jupitera ērgļi!

Klau, kā dūdo! Ūbelītes, — Mīlu apnikušas viņas Vēlas ienīst, ne vairs Venus Ratus vilkt, bet vien Bellonas!62

Kā nu dūc un skan pa ārēm! Tās ir tautu pavasara Milzu lielās maijvaboles Berzerkeru niknumā!

Citi laiki, citi putni!

Citi putni, citas dziesmas! Varbūt man tās patiktu, Ja man citas ausis būtu!

VĀCZEME

Ziemas pasaka

Andreja Upīša atdzejojums

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

Turpmāk lasāmo dzeju es uzrakstīju šā gada janvara mēnesī Parīzē, un šīs vietas brīvais gaiss dažā pantā vēdīja daudz skaudrāk, nekā man pašam patiktos. Es nevilcinājos jau tūliņ mīkstināt un izlaist to, kas šķita nesavienojams ar vācu klimatu. Tomēr, kad marta mēnesī nosūtīju manuskriptu savam izdevējam Hamburgā, man lika apsvērt vēl dažādus iebildumus. Man bija vēlreiz jānododas liktenīgajam pārstrādāšanas amatam, un tad viegli varēja notikties, ka nopietnās skaņas vairāk nekā vajadzīgs apslāpēja vai pārāk jautri pārskanēja humora zvārguļi. Dažām kailām domām es spējās dusmās norāvu viņu vīģes lapas un tā varbūt esmu apvainojis vīzdegunīgi jūtelīgas ausis. Man ir žēl, bet mierinos sevi apziņā, ka arī vēl lielāki autori noziegušies ar līdzīgiem pārkāpumiem. Aristofanu es gan nepavisam negribu pieminēt par vainīgu tādos skaistinājumos, jo viņš bija akls pagāns, un viņa publika Atēnās, baudījusi gan klasisku izglītību, maz ko zināja no tikumības. Uz Servantesu un Mol jēru es varētu jau daudz labāk atsaukties; un pie tam pirmais rakstīja abu Kastiliju augstiem dižciltīgajiem, otrais lielajam karalim un lielajam Versaļas galmam! Ak, es aizmirsu, ka mēs dzīvojam ļoti buržuāziskā laikā, un jau iepriekš redzu, ka daudzas izglītoto kārtu meitas Sprē krastos, varbūt pat arī Aisteres krastos, raustīs savu vairāk vai mazāk kumpaino deguntiņu par manu dzeju! Bet ar vēl lielākām bažām es paredzu tos tautības farise-

jus, kas tagad iet roku rokā ar pretīgajiem valdību vīriem, bauda cenzūras pilnīgu mīlestību un uzticību un dienas laikrakstus noskaņo pēc savas gaumes, ja jāuzbrūk pretiniekiem, kas līdz ar to ir arī viņu visaugstāk stāvošo kungu pretinieki. Sirdīs mēs esam bruņoti pret nepatiku, kas šiem varoņdrosmīgajiem sulaiņiem meln-sarkan-zelta livrejās. Es jau dzirdu viņu alusbalsis: — Tu zaimo pat mūsu krāsas, tēvzemes nicinātāj, franču draugs, kuriem tu gribi atdot brīvo Reinu! — Apmierinieties. Es cienīšu un godāšu jūsu krāsas, ja tās to pelnīs, ja tās vairs nebūs tikai nelietderīga vai kalpiska rotaļa. Iespraudiet meln-sarkani-zelta karogu vācu domas virsotnē, padariet to par standartu brīvai cilvēcībai, un es atdošu par viņu savas labākās sirdsasinis. Apmierinieties, es mīlu tēvzemi tikpat karsti kā jūs. Šīs mīlestības pēc es trīspadsmit dzīvības gadu esmu nodzīvojis trimdā, un taisni šīs pašas mīlestības pēc atkal atgriežos trimdā, varbūt uz visiem laikiem, bet katrā ziņā bez pinkšķēšanas un bez šķībi savilktas cietēja sejas. Es esmu franču draugs, tāpat esmu draugs visiem cilvēkiem, ja tie ir saprātīgi un labi, un tāpēc, ka pats neesmu tāds muļķis, ne tik slikts, ka vēlētos, lai mani vācieši un franči, šīs abas izredzētās humānismā tautas, aplauztu sev kaklus par prieku Anglijai un Krievijai un par ļaunu prieku visiem šīs zemeslodes junkuriem un priesteriem. Apmierinieties, es Reinu nekad neatdošu frančiem, jau aiz tā pavisam vienkāršā iemesla: tāpēc, ka Reina pieder man. Jā, viņa pieder man, aiz neatsavināmām dzimšanas tiesībām, es esmu brīvās Reinas vēl brīvāks dēls, viņas krastā stāvēja mans šūpulis, un es neredzu nekādu iemeslu, kāpēc Reina lai piederētu citiem, kā zemes bērniem. Protams, Elzasu un Lotringiju es nevarētu tik viegli pievienot vācu valstij, kā jūs to darāt, tāpēc ka ļaudis tajās zemēs turas cieši pie Francijas to tiesību pēc, ko viņi dabūjuši ar lielo Francijas valsts apvērsumu, aiz tiem vienādības likumiem un brīviem nodibinājumiem, kas pilsoniskai jūtoņai ļoti patīkami, bet lielā pūļa vēderam atstāj vēl daudz ko vēlēties. Bet elzasieši un lotringieši vēlēsies atkal pievienoties Vāczemed, ja mēs pabeigsim to, ko franči iesākuši, ja mēs tos pārspēsim darbos, kā to jau esam paveikuši domās, ja pacelsimies augšup līdz domu pēdējam secinājumam, ja mēs kalpības garu izdeldēsim līdz pēdējam patvertnes kaktam, līdz debesīm, ja mēs dievu, kas virs zemes iemājo cilvēkos, izglābsim no viņa pazemojuma, ja mēs kļūsim par dieva atpestītājiem, ja mēs nabago, laimei atrauto tautu, izsmieto ģēniju un apgānīto daiļumu atkal iecelsim viņu godā, kā mūsu lielie meistari sacījuši un dziedājuši, un kā mēs vēlamies, mēs, tie jaunākie. Jā, ne tikai Elzasa un Lotringa, bet visa Francija tad kļūs mūsu, visa Eiropa, visa pasaule, — visa pasaule kļūs vāciska! Par šo Vāczemes misiju un universalvaldonību es bieži sapņoju, kad staigāju zem ozoliem. Tas ir mans patriotisms.

Kādā nākošā grāmatā es atgriezīšos pie šī temata ar vislielāko apņēmību, stingru nesaudzību, bet katrā ziņā ar lojalitāti. Visnoteiktāko iebildumu es pratīšu cienīt, ja tas nāks no īstas pārliecības. Pat visrupjāko ienaidu es tad pacietīgi piedošu; pat muļķībai es atbildēšu, ja tikai tā būs godīgi domāta. Visu savu klusējošo nicinājumu es vērsīšu pret šo niekuli bez apziņas, kas aiz nelaimīgas nenovīdības vai netīra privatindīguma mēģina manu labo slavu noniecināt atklātības priekšā un pie tam slēpjas aiz patriotisma vai pat reliģijas un morāles maskas. Tādos gadījumos vācu politisko un literāro avižu pasaules anarchisko stāvokli bieži vien izmanto ar tādu talantu, ko man nāktos taisni apbrīnot. Patiešām, Šufterle nav miris, viņš dzīvo joprojām uin kopš gadiem vada kādu labi organizētu literatūras krūmzagļu bandu, kas piekopj savu amatu mūsu dienasavižu Bohemijas mežos, gul paslēpusies aiz katra krūma, aiz katras lapas un paklausa katram sava cienījamā vadoņa visklusākajam svilpienam.

Vēl vienu vārdu. Ziemas pasaka noslēdz Jaunās dzejas, kas patlaban nāk klajā Hofmaņa un Kampes izdevumā. Lai būtu iespējams atsevišķs iespiedums, manam izdevējam nācās dzeju iesniegt uzraudzītājiem ierēdņiem sevišķi rūpīgai pārbaudei, un jauni varianti un svītrojumi ir šīs augstākās kritikas sekas.

Heinrichs Heine.

Hamburgā, 1844. gada 17. septembrī.

ŠĶIRŠANĀS NO PARĪZES

Sveika Parīze, dārgā pilsēta!

Laiks šķirties mums šodien klātu, Tevi pametu tīksmes un līgsmības Pārmēra pilnu prātu.

Man krūtīs mana vācu sirds Ir piepeši tikusi vāja,

Ārsts vienīgais, kas to dziedēt var, Mīt ziemeļos, kur man māja.

Viņš īsā laikā to izārstēs —

Viņa mākslu slavē tāļu,

Tad atzīstos, drusku bailes man,

Ka daudz tam rūgtu zāļu.

Sveika, franču tauta, tu priecīgā,

Un jūs, mani jautrie brāļi!

Drīz atkal es būšu atpakaļ,

Lai muļķīgās ilgas dzen tāļi.

Ar sāpēm, ziniet, ilgojos Pēc mīļās kūdrāja smakas,

Pēc kāpostiem un rāceņiem Un Linburgas aitu slaka s.

Pēc tabakas dūmiem ilgojos,

Pēc naktssargiem un hofrātiem,

Pēc blondām mācītāj meitiņām, Rupjas maizes un rupjajiem prātiem.

Pēc mātes arī ilgojos,

To neuzņemiet ar nievu;

Jau trīspadsmit gadi, kā neesmu Es redzējis veco sievu.

Sveika, sieva mana, daiļā tu,

Ko līdzēsi sāpju dzeļā?

Tik cieši pie krūts tevi piespiežu —

Un tomēr man jādodas ceļā.

Tās alkanās mokas, tās dzen mani prom No saldākās laimes telpas,

Man atkal nepieciešams vācu gaiss,

Lai nepalieku bez elpas.

Tās mokas, bailes un nesa vaids Aug, mani lai neprātā dzītu,

Aiz nepacietības kāja dreb,

Uz vācu zemes lai mītu.

Pirms gada ceru atpakaļ būt No Vāczemes, un man šķietas,

Ka vesels būšu, un jaungadam Tev nopirkšu skaistas lietas.

I nodaļa

Tas skumjajā novembra mēnesī bij, Kad dienas drūmākas mācās,

Vējš traucās no kokiem lapas plēst, Tad ceļš man uz Vāczemi sācās.

Un kad es pie robežām nonācu,

Es jutu, ka krūtis man biklas Sit spēcīgāk, šķitu, es samanu pat, Ka acis sāk palikt miklas.

Un vācisku runu kad izdzirdu,

Ap sirdi man dīvaini tika;

Man taisni tā jaudās, ka asinīm Tā tīksmīgi noplūst lika.

Mazs arfas meitens tur dziedāja Ar īstenām jūtām mēlē Un neīstu balsi, tak aizkustināts Es klausījos viņa spēlē.

Par mīlu tā pauda un ciešanām,

Par atteiksmi, saredzi jaunu Tur augšā labākā pasaulē,

Kur nesastop sāpes, ne ļaunu.

Par šīszemes bēdu ieleju,

Par priekiem, kas ātri beidzas,

Par viņsaules mūžīgo laimību,

Kur šūpoties dvēsele steidzas.

Veco atteiksmes dziesmu tas dziedāja, Debesu dziesmu priekš lielā pūļa,

Ar kuru iežūžo, gražoties kad Sāk tauta, šī lielā tūļa.

To meldiju pazīstu, tekstu tāpat,

Un kungus, kam dzejiskā viela;

Es zinu, tie slepeni vīnu dzer Un atklāti ūdeni liela.

Es jaunu dziesmu un labāku,

Ak draugi, gribu jums stīgot:

Mēs gribam, lai debesu valstība šeit Jau zemes virsū var līgot.

Virs zemes mēs gribam laimīgi būt Un negribam palikt nīkā,

Lai visu, ko strādīgas rokas krāj,

Rij resnie vēderi dīkā.

Šai zemē maizes gana aug Ik cilvēkbērnam, kas klātu,

Un rozes un mirtes, un daile un prieks, Un cukurzirņi turklātu.

Jā, cukurzirņi var katram tikt,

Kas prot tos no pākstīm brīvot!

Mēs debesis labprāt atstājam,

Kur eņģ’ļiem un zvirbuļiem dzīvot.

Un ja mums pēc nāves spārni augs, Jūs augšā tur apsērst skriesim,

Un svētās tortes un kūkas ar jums Pie galda notiesāt iesim.

Jauna dziesma, un dziesma labāka!

Kā fleitas un vijoles skaņa!

Viss posts un nelaime garām ir,

Un apklust pat kapsētas zvana.

Un jaunava Eiropa līgava Ir brīvības ģēnijam skaistam,

Tos mīlas skāvienā dusam redz Un pirmajā skūpstā kaistam.

Lai mācītāj svētības nav tur klāt,

Šīs laulības slēgtas ar ziņu —

Lai jaunais pāris dzīvotu augst’

Un nākamie bērni viņu!

Kā kāzu līgsmei mana dziesma skan, Tā labākā, jaunā dziesma!

Ar zvaigznēm, kas manā dvēselē aust, Plīv augstākās sūtības liesma.

Apgarots zvaigznājs, tas plīvo kvēls Un saplūst par liesmainu strautu —

Es jūtu, man brīnišķi spēki aug,

Lai ozolus saknēm rautu!

Uz vācu zemes ko nostājos, Mani caurstrāvo burvja vara — Nu milzis ir mātei pieskāries,

Tā stipru to atkal dara.1 o

t

II nodala

Un kamēr mazā pa debesim Tā tramšķinot muzicēja,

Jau prūšu muitas ierēdņu bars Manu koferi izokšķerēja.

Tie ostīja visu un kravājās Pa krekliem un biksēm, mutautiem,

Pēc mežģinēm meklēja, briljantiem Un rakstiem, šeit neatļautiem.

Jūs nelgas! Ko koferī meklējat!

Neko tur negūs jums klēpis!

Td kontrabandu, kas ceļo man līdz,

Savā galvā es esmu slēpis.

Tur mežģines man, kas smalkākas ir Kā Briselē, Mechelnā austās,

Kad mežģines savas reiz izvilkšu, •

Tās dzels jūs, lai āda raustās.

Es galvā dārglietas nēsāju,

Sniegt nākotnes valdnieka namam,

Un templī ko jaunajam dievam spraust, Tam lielajam Nezināmam.2

Un grāmatu daudz man galva nes!

To apgalvot droši varu,

Man galva kā cirpstošs perēklis Ar kaitīgu grāmatu baru-

2(> — H. Heine — Izlase I

Jel ticiet, pat sātana krājumos Tik ļaunu nav, lai tur kā baksta,

Pret viņām tik nieks tās, ko Hofmanis fon Fallerslebens jums raksta.3

Kāds pasažiers, līdzās kas stāvēja, Man teica, tie vīri te esot No varenās muitas vienības,

Kas prūšu dienestu nesot.

— Šī muitas vienība, — sacīja viņš — Mums īpatnu tautību celšot Un mūsu sašķeltā tēvzeme Tad veselā vienībā zelšot.

Tā ārējo kopību gādāšot mums,

Tā dēvēto materiālo —

Kā garīgo kopību cenzūra sniedz,

To īsteni ideālo —

Tā iekšējo vienību pagādās mums, Vienu domu un jūtu pārā,

Vienu vienotu Vāciju vajag mums,

Vienotu iekšā un ārā. —

III nodaļa

Tur Āchenā vecajā domā kaps,

Karolus Magnus kur dusē,4 Ar Kārli Maijeru nesajaukt,

Tas mitinās švābu pusē.5

Es negribu miris un aprakts būt Kā ķeizars Āchenas domā,

Tad labāk es Stutgartē, Nekārs kur plūst, Mītu maza dzejnieka lomā.

«

Tur Āchenā suņi zemlgi lūdz,

Kad garlaikā ielu sliedē:

— Ar kāju mums iesper, svešiniek, Varbūt tā cik apniku kliedē. —

Šai garlaicīgajā pereklī Es stundu paklaiņāt biju,

Un atkal tur vācu zaldātus Kā bijušus ieraudzīju.

Tie paši pelēkie mēteļi tiem Un sarkanās apkakles slienas —

Tas sarkanums — franču asinis,

Teica Kerners viņējās dienās.0

Tie paši kokainie pedantu ļaud’s,

Ik kustībai sava vieta,

Ik sejā kā iesalis ledus arvien Vēl uzpūtība tik cieta.

Arvien vēl joprojām tie apkārt slāj, Kā sveces tik taisni un stīvi,

It kā to stibu norijuši,

Ar kuru reiz mizoti sīvi.

Nekad nav atmests lādiņa koks,7 Tie tagad to nēsā iekšā;

Tas draudzīgais „tu“ arvienu vēl Mums vecveco „viņš“ stumj priekšā.8

Tās garās ūsas īsteni ir Tik bizmaņa jauna fāza:

Tā bizi, kas agrāk pakausī bij,

#Zem deguna tagad bāza.

Man tāpat tīk kostims, ko jātniekiem Liek nēsāt tur mūsu dienās,

It īpaši tērauda ķivere Ar urķi, kas augšup slienas.

Tik bruņnieciski tas izskatās,

Sauc atmiņā romantiku,

Un lielmāti Johannu fon Monfokon, Brīvkungu Fukē, Ūlandu, Tīku.9

Tur viduslaikus tik jauki jauš, Bruņkalpus un pavadoņsvītu,

Kas sirdī nēsāja uzticību,

Uz pakaļas ģerboni glītu.

Liek krustkarus atjaust, un turnirus, Un mīlu, kas kalpot dzina,

Un laikus, kad ticēj’ bez grāmatas, Kad avizes nepazina.

Jā, jā, man ķivere patīk ļot’, Vislielākais asprāts tur gailē, —

Jo ķēnišķās izdomas augstākā punkts Ir aizsniegta ķiveres smailē!

Tik baidos, ja pērkona negaiss nāk, Var tādu tērauda dzelksni Un romantisku galvu tur klāt Ķert zibens ar modernu šķelksni!

Un ja nu vēl karš, tad jāpērk jums Ko galvā likt vieglāku, liegu,

Jo smagā vidslaiku ķivere

Tik’ kavēt var — šļūcot pa diegu. —

Tur Āchenā, pastnama izkārtnē,

To putnu es atkal viedu,10 Kas mani tā nīst! Viņš lūkojās Uz mani ar indīgu biedu.

Tu, riebīgais putns, kad rokās man Reiz tiksi, kā es to jaušu,

Es spalvas tev visas izplūkšu Un nagus tev laukā raušu!

Ar tevi gaisos es uzsliešu Par mērķi gargaru koku,

Un pasaukšu reiniešu putnšāvējus,11 Lai lTgsmi tie vingrina roku.

Kas nošaus to putnu, tam dāvāšu Es kroni un scepteri spīvo.

Mēs pūtīsim tušu tam drosmīgam Un kliegsim: „Lai ķēniņš dzīvo!“

IV nodaļa

Vēl vakarā Ķelnē es nonācu,

Tur dzirdēju Reinupi šļācam,

Un vācu gaisu es manīju Ar savu ietekmi mācam —

Man ēstgribu. Es tur apēdu Olkūkas un šķiņķa šķēli,

Tā pārsāla bij, man pienācās Ar reinvīnu atveldzēt mēli.

Kā zelts vēl arvienu reinvīns mirdz Iekš zaļgana romiešu trauka,

Un malku kādu ja iedzer par daudz, Kāpj degunā sajūta jauka.

Tik saldeni degunu kutina,

Ka steidzos aiz tīksmības lielas Es laukā, kur nakts jau krēšļojās Un soļus atklaudza ielas.

Mūra nami uz mani raudzījās,

It kā kad gribētu klāstīt Senpagāj’šu laiku leģendas, •

Svētās Ķelnes stāstus man stāstīt.

Jā, citreiz bij pilna šī pilsēta Ar svētiem mūkiem kā bāzta,

Še tumsības vīri valdīja,12 Kā Ulrichs fon Hutens stāsta.13

Šeit vidslaiku kankanu mūķenes Un mūki diet neapsapās,

Še Ķelnes Mencelis rakstīja Ar indi apmelu lapās.14

Še ķeceru sārti liesmoja Un ļaudis un grāmatas rija;

Kirie Eleison tad nodziedāt^15 Un zvaniem skandināt bija.

Še niknums un muļķība pārojās Kā suņi, kur atklāta iela,

To bērtiu dzimums vēl pazīstams No ticības ienaida liela.

Bet mēnesnīcā, lūk, milzenis,

Kā viņējās senās dienās!

Tā Ķelnes Doma, kas velnišķa Un melna tur augšup slienas.16

Tai garīgai Bastiļai nācās būt,

Un viltīgo katoļu omā

Bij milzu cietums, kur vācu gars

Būs mūžīga vaņģnieka lomā.

Tad atnāca Luters, viņš tas bij, Kas varena jo — stāt! — kliedza,

Un iesākto celtni turpināt No dienas šīs viņiem liedza.

To nenobeidza — un labi tas bij, Jo nepabeigta, šī Doma

zīme, kur redzams viss vācu spēks Un protestantisma loma.

Jūs niekalbji, Domas biedrības bars, Ar vājām rokām jūs velti Vēl pārtraukto gribat turpināt Un cietumu gatavu celti!

Ak, muļķīgā spīts! Par velti jūs Vēl ķeseli žvadzinājāt,

Par velti, jūs aušas, pie ķeceriem Un ebrejiem ubagot gājāt.

Par velti vien lielais Francis Lists Doma celšanai koncertēja,17 Un talantīgais ķēniņš tāpat Par velti deklamēja.

Un nepabeigs Ķelnes Domu nekad, Lai švābi uz roku savu Un muļķa prātā tam sūtīja Pilnu kuģi ar akmens kravu.

Un nebeigs nekad, lai kraukļi ķērc, Un pūces lai brēc no gaisa —

Šie veclaiku putni perēkļus Garos baznīcas torņos taisa.

Jā, pienāks dienas tādas pat,

Kad nevis to pabeigt tīkos,

Bet iekšējās telpas pielāgos Un patversmi zirgiem tur rīkos.

— Par zirgu stalli ja Doma tiks,

Ko iesākt ar ķēniņiem svētiem^18 Trim, dziļi iekšienes pagrabos Tik droši iemūrētiem? —

Tā vaicājam dzirdu. Bet vai mēs Mūsu laikos lai apsmieklā kristu?

Vai grūti trim gudriem no austrumiem Rast citu vietu, kur mistu?

Es saku, tos ieslodzīt vajaga Tais pašos dzelzs būros trijos,

Ko svētā Lamberta torņtelpā Minsterā kārtus noskatījos.19

Reiz skroderu ķēniņš tur sēdēja^20 Ar abiem palīgiem priekšā,

Mēs tagad citas majestātes Šais grozos slodzīsim iekšā.

Labā pusē sēdēs kungs Baltazars, Kungs Melchiors kreisā, kā klājas, Kungs Kaspars vidū — dievs to zin, Kā rīkojušies tie mājās!21

Šķiet, svētalianse Austrumos,

Ko šeitan kanonizēja,22 Ne vienmēr svēti un tīkami Kā nāktos, rīkoties spēja.

Šķiet, Baltazars un Melchiors Divi manīgi nelieši bija,

Kas grūtā brīdī konstitūciju Savām valstīm apsolīja,23

Bet solījumu drīz aizmirsa.

Moru ķēniņš Kaspars pēc stāja Ar melnu nepateicību Savai tautai atmaksāja.

Ja triumviratā kāds pietrūktu,

Var citu vīru likt lietā,

Lai rietumu zemes ķēniņš kāds Nāk austrumu ķēniņa vietā.

V nodaļa

Pie Reinas tilta kad nonācu Uz ostas cietokšņa pusi,

Es vecmāti Reinu redzēju,24 Kas mēnesnīcā plūst klusi.

— Labvakar, tu, Reinas vecomāt,

Kā tevim šai laikā klājies?

Tevi esmu ar ilgām un iekāri Tik bieži vien iedomājies. —

Tā sacījis, piepeši izdzirdu,

Ka dzīlē ņurd īgni un slepus,

Ka norūc un it kā nostenas,

Kad vecu sievu māc klepus:

— Sveiks, manu puisi, tas tīkami,

Ka aizmirsis mani ne’si,

Man slikti pa gadiem trīspadsmit Ir klājies, kopš projām esi.

25

Pie Biberichas bij man akmeņus rīt. Patiešām, tie garšo neganti!

Bet tomēr daudz smagāki vēderā gul Man Niklāvā Bekera panti.26

Viņš apdzejo mani, it kā es Vēl šķīsta jumprava būtu,

Kas sargās, ka goda vainadziņš Par laupījumu kam kļūtu.

Šo glupjo dziesmu kad dzirdu es, Man matus plēst sirmos prāti,

Man sevi pašu tā gribētos Sevī pašā noslīcināti!

Ka šķīsta jaunava neesmu vairs,

To franči vislabāk zina,

Tie manos ūdeņos nezin cik reiz Savus uzvaras strautus dzina.

Tā muļķa dziesma un dzejnieks stulbs! Kā niekalbi mani smēja Un zināmā mērā arī turklāt Politiski kompromitēja.

Un ja nu tie franči atpakaļ nāk,

Būs jāsarkst pār visu seju,

Lai arī par to es debesis Ar asarām lūgusies teju.

Es mīlēj’si esmu vienumēr Šos mazos, tīkamos frančus —

Vai baltas biksiņas nēsā tie vēl Un allaž prot uzgriezt dančus?

Es labprāt tos atkalredzētu,

Bet baidos izsmieklu ļaunu,

Tās nolādētās dziesmas pēc,

Ka piedzīvot nenākas kaunu.

Alfrēds de Misē, tas ielas zēns,27 Nāks pirmais un bungas bungos Un slikta izsmiekla pantiņus Man šeitan priekšā dungos. —

Tā vecmāte Reina žēlojās Ar nemiera pilnu prātu.

Es mierinādams runāju,

Lai sirdi tai drošinātu:

— Ak nebaidies, Reinas vecomāt,

No franču izsmiekla smalkā;

Tie agrākie franči nava vairs,

Un citādas bikses tie valkā.

Tiem sarkanas bikses, baltas vairs nē, Un citas pogas tiem diegtas,

Tie nedaino vairs un nedanco,

Un galvas tiem domīgi liektas!

Tie filozofē un vienumēr Kants, Fichte un Hegels tiem mēlē,28 Tie tabaku plpo un alu dzer,

Dažs bumbotavā ar’ spēlē.

Tie filistri paliek, tāpat kā mēs,

Pat ļaunāk tur tagad klājas:

Nav volterianiešu^20 vairs starp tiem,

Tie hengstenberģiešos stājas.30

Alfrēds de Misē, tas, taisnība gan, Kā ielas puika mīl smieti,

Tak nebēdā daudz, gan aizbāzīsim Tam zobgaļa muti cieti.

Un ja viņš savus jokus dungot sāks, Vēl ļaunāk mēs svilpsim ar reizi,

Mēs svilpsim, ar skaisto dzimumu Kā pašam izgāja greizi.31

Tu mitējies, Reinas vecomāt,

Ar nelāgām dzejām rimies,

Drīz labāku dziesmu tu dzirdēsi — Nu sveika! vēl satiksimies.

VI nodaļa

Bij Paganini^32 drošs pavadons, Pats Spiritus Familiaris,33 Dažreizi kā suns, tad citu reiz Kā nelaiķa Georgs Haris.34

Napoleonam kāds sarkans vīrs Bij redzams ik svarīgā reizā, īsts demons bij Sokrātam, it nebūt Ne smadzeņu rēgoņā greizā.

Pie rakstāmgalda pats sēdēdams,

Es naktīm redzējis esmu,

Kāds aiztīstīts tēls ka aiz muguras stāv Ar svešnieka baigu dvesmu.

Zem mēteļa paslēptu tur viņš ko, Kas tumsā met spīdumu blāvu,

Kad pienācis tuvāk, šķiet, saskatu Tam āvu, bendes ieroci āvu.

Viņš plecīga auguma likās man, Zvaigžņu zaigums bij acu pārā,

Viņš rakstīt man ļāva un nenāca No kakta, kur nostājies, ārā.

Jau gadiem redzējis nebiju Šo dīvaino naktsviesa tēlu,

Tad piepeši Ķelnē to sastapu Klusā mēness naktī vēlu.

Pa ielām kad domīgs klaiņāju,

Aiz sevis to pamanīju Kā paša ēnu; viņš apstājās,

Kad apstājies pats es biju.

Viņš stāvēja, it kā ko gaidītu,

Un atkal virzījās klusi Man līdzi, kad soļot iesāku Uz Domas baznīcas pusi.

Es paciest to ilgāk nespēju Un apstājies pagriezu seju,

Un vaicāju: — Kādēļ tu seko man,

Kur tukšajā naktī eju?

Es tevi sastopu vienumēr,

Kad pasaul’s jūtas viļņo Man krūtīs un gara zibeņi Caur smadzenēm manim zvilno.

J 7

Tu veries manī tik auksts un ciets — Teic, kādā tas ierocis lomā,

Kas tev zem mēteļa slepeni spīd?

Kas esi pats, un ko tu domā? —

Viņš atteica sausi, mazlietiņ Pat flegmatiski un gari:

„Tu varētu mani neniknot,

Pats nerunāt cildeni arī.

Es neesmu *nekāds pagātnes spoks, Ne biedēklis, cēlies no kapa,

Es retorikai neesmu draugs,

Ne gudrs, kā grāmatas lapa.

Man praktiska daba caur un caur,

Es mierīgs, un klusēt varu,

Tak zini: ko prātā tu izdomā,

To darbā es dzīvu daru.

Lai gadi aizrit, es nerimstos,

Līdz īstenībā vērst varu,

Ko slepeni esi domājis tu —

Tu domā, — bet es daru.

Tu tiesnesis esi, un bende es,

Kā kalps tev paklausījis,

Un spriedumu tavu pildījis,

Ja arī tas netaisns bijis.

Reiz vecajā Romā konsulam^35 Pa priekšu ar cirvi viens gājis;

Tev liktors ir savs, lai gan es tik’

Aiz muguras nostaigājis.

•Es esmu tavs liktors, un palieku Arvienu tai savā lomā:

Ar spožu cirvi aiz tevis es —

Es darbs tam, ko tu domā.

VII nodaļa

Es gāju uz mājām un gulēju Kā eņģeļu šūpots gaisā.

Iekš vāciešu gultām tik mīksti gult,

Jo spalvas tām sabāztas maisā.

Cik bieži esmu ilgojies Pēc pēļa vecāku mājās,

Uz cietām cisām kad bezmiegā Man, trimdiniekam, grūti klājās!

Tik labi gulēt, sapņot ar’

Uz šitāda spalvu maisa.

Tur vācu dvēsele sajūt, ka to No zemes pinekļiem raisa.

Tā sajūtas brīva un augšup skrien Prom tālajos debesu laukos.

Ak vācu dvēs’le, cik lidojums lepns,

Kad naktssapņos kavējies jaukos!

Pat dievi nobāl, kad tuvojies tu!

Cik bieži pa ceļa pēdām Tu dažlabu zvaigzneli nodzēsi Ar varenām spārnu vēdām.

Zeme pieder frančiem, un krieviem ar’, Bet jūra, tā pieder britiem,

Sapņu gaisa valsis, tā pieder mums Bez līdzdalības ar citiem.

Še hegemonijā mēs mācāmies,

Šeit esam mēs nedrostaloti;

Tās citas tautas attīstās Pie zemes ķeroties ļoti.--

• Kad iemidzis biju, es sapņoju, *

Ka atkal klaudzošiem soļiem Es vecajā Ķelnē soļoju Un mēness lej gaismu uz oļiem.

Un pakaļ ka manīm atkal nāk,

Mans pavadons melns kā klājas,

Es noguris esmu, man ceļi gņūst,

Tak ejam vien tālāk bez stājas.

Mēs tālāk gājām. Bet krūtis sirds Man pušu pāršķelta sita,

No sirdsbrūces šis bez apstājas Tumšsarkanas asinis rita.

Es bieži tur pirkstus iemērcu Un dažureizi bij viedams,

Ka durvju stenderes noziedu Ar asinīm, garāmiedams.36

Ikkatru reizi kad mājoklis kāds Ar pirkstu bij apzīmots manu,

Es tālumā atskanam dzirdēju Klusu, gaudīgu kapsētas zvanu.

Bet debesīs mēness nobāla Un tumsa pasauli klāja,

Kā melni jātnieki traukdamies Tam mākoņi priekšā stāja.

Un pakaļ man nāca vienumēr Ar paslēptu āvu zilgu Tas tumšais tēls. Tā staigājām Pa ielām mēs laiku ilgu.

Mēs tālāku klīdām, līdz pēdīgi Pie Domas tad atkal stājām,

Tam durvis bij plaši atvērtas,

Mēs abi tur iekšā gājām.

Šai milzīgā telpā valdīja Nakts, nāve ar klusumu grūtu;

Šur tur kāda ampele spīdēja,

Lai tumšums vēl tumšāks kļūtu.

Gar stabiem es ilgi staigāju Un jaudu tik’ soļus zvanām —

Uz pēdām visur pakaļ nākt Bij pavadonim manam.

Mēs beidzot pie vietas nonācām,

Kur mirdzošas sveces dega,

Kur zeltā un pērlēs zibsnīja Trīs ķēniņu kapelas sega.

Bet paši trīs svētie ķēniņi,

Kas gulēja citiem lāgiem,

Par brīnumu tagad sēdēja Uz saviem sarkofagiem.

Trīs ģindeņi, tērps tik fantastisks,

Un kroņi uz galvaskausiem Sadzeltējušiem, un pat scepteri Tiem žņaugti iekš rokkauliem sausiem.

Kā ķipariem tiem cilājās Sen mirušie kauli gari,

Pēc pelējuma tie smaršoja,

Pēc baznīcas vīraka arī.

Viens kustināja muti pat Un gara tad runa sākās,

Viņš izskaidrot ņēmās, kāpēc man To ļoti respektēt nākas.

Tāpēc, ka viņš mironis, pirmokārt,

Un otrkārt, viņš ķēniņš, ko ciena,

Un treškārt, viņš svētais — bet manim viss Tas palika alga viena.

Es smiedamies viņam atteicu:

— Par velti tas tevim miņā!

Es redzu, ka senai pagātnei Tu piederi visādā ziņā.

Prom! projām savās kapenēs,

Tur jūsu dabiskā vieta!

Par kapelu šito dzīvībai Ir valdīšana nu cieta.

Tik nākotnes žirgtie kareivji Šeit turpmāk dzīvos pa iekšu,

Ja neiesiet paši, ar rungu es Pa kaklu jūs laukā triekšu! —

Tā sacīju es, un apgriezos,

Un āvu ar drausmīgu zibu Es pavadonim redzēju —

Viņš saprata, ko es gribu.

Ar āvu savu viņš piesteidzās klāt, Tas nebij no tiem, kas saudzē,

Šos nabaga māņtices ģindeņus Viņš satrieca drupatu kaudzē.

Un briesmīgu atbalsi sitieni Pa visiem jumoliem vēla! —

No krūtīm asinis strāvoja Un mani no miega cēla.

VIII nodaļa

No Ķelnes līdz Hāgenai diližanss ņem Pieci dālderi seši graši,

Bij rati pilni, es novietojos Klajos piekaru ratos knaši.

Vēlrudens rīts bij pelēks un mikls, Iekš dubļiem diližanss slīga;

Ar visiem dubļiem un slapjdraņķi Bija oma saldomulīga.

II. Heine — Izlase I

Tas tiešām manas dzimtenes gaiss,

Kas vaigus man noglāstīja!

Un dziļie dubļi uz lielceļa,

Tie dzimtenes mēsli bija!

Un zirgi, kas astēm vēdīja,

Kā veci paziņas tikās,

Bet tas, ko uz ceļa tie pamest mēdz, Atalantas āboli likās!37

Caur Mīlheimu braucām. Šķiet, it kā tā Grimst čaklu ļautiņu virmā,

Es maijā tur biju pēdējo reiz,

Un gadā tai trīsdesmitpirmā.

It viss bij tai gadā ziediem klāts,

Viss apņemts saulstaru jomas,

Ilgu pilni tad putni dziedāja,

Bij cilvēkiem ilgas un domas. —

Tie domāja: — Sauskauļi muižnieki Stāv drīza aizceļa gaidās,

Un atvadu malks būs viņiem liets Dzelzs pudelēs garās un slaidās.

Ar dziesmām un dejām brīvība nāks,

Ar karogu balt-zili-sārtu,38

Var būt, ka no kapa tā paceļ pat

Sen mirušo Bonapartu! —

Ak dievs! šie muižnieki vēl tepat!

Un tievu kā āža ragu Ko šurpu atnākam redzējām,

Nu šūpo vēderu smagu.

Kā ticība, cerība, mīla bij Šie bālie nelieši splīnā,

Nu staigā sarkaniem deguniem,

Kas nodzerti mūsu vīnā---

Un brīvībai kāja mežģīta ir,

Tā nevar vairs aušoties dejā, Trīskrāsainais karogs bēdīgs viež No Parīzes torņgaliem lejā.

No kapa ķeizars uzcēlās,39 Bet angļu tārpi bij klātu,

To padarīt rāmu, tāpēc viņš Liek, atkal lai paglabātu.

Pats bēru gājienu redzēju,

Zelta zārku es skatīt prātos,

Ko zelta uzvaras dievietes Veda, cēlušas zelta ratos.

Elizijas laukumu šķērsoja,

Caur Triumfa arku brauca,

Un miglu, un sniega paklāju Bēru gājiens lēnām jauca.

Bij skarba un baiga tā mūzika,

Jo spēlmaņi stingdami gāja,

Un ērgļi no saviem standartiem Mani skumīgi sveicināja.

Un cilvēki kustējās spokaini,

Kā vecās atmiņās grimtu,

Kā pasaulsvalsts teiku sapņi tiem No nesenās pagātnes dzimtu.

To dien es raudāju. Tiešām gan Man likās, ka es raudu,

Kad aizmirsto sajūsmas saucienu —

— Vive l’Empereur! — kliedzam jaudu.

IX nodaļa

No Ķelnes rītā pusastoņos Mēs tikām aizvizināti,

Bet Hāgenā tiku ap pulkstens trim Uz pusdienas laiku klāti.

Galds bij jau apsegts. Es atradu Ko ēst, kam vecvācu garša.

Sveiks, skābo kāpostu virums mans,

Cik svētīga tava smarša!

Cepti kastaņi zaļos kāpostos!

Reiz ēdu pie mātes tos mājās!

Jūs, mājīgās mencas, sveicinātas,

Kad sviestā peldat kā klājas!

Ikviena jutīga dvēsele Uz mūžu tēvzemei solās —

Bet manim bez tam vēl brūna tīk Žāvēta siļķe uzceptās olās.

Kā gailē desas, kad tauki čurkst!

Bet strazdu cepets ar rausi —

Cepts eņģelīts, ābolmērcē mērkts —

— Sveiks! — čirpstēja manim ausī.

— Sveiks, kaimiņ, — tas manim čirpstēja —

— Tik ilgi tu projām bijis,

Svešzemēs ar svešiem putniem tu Savu laiku pavadījis! —

Zoss bij uz galda, radījums lēns Un omulīgs — tika man labi —

Var būt, ka tā mani mīlēj’si,

Kad jauni vēl bijām abi.

Tā skatījās manī zīmīgi Un skumji, sirds likās tai mīksta,

Un daiļa dvēsele viņai bij,

Bet gaļa, tā bija sīksta.

Un cūkas galvu man pasniedza Ar cinkotas bļodas urnu,

Arvienu pie mums vēl cūkām liek Laurvainagu apkārt ap pumu.

X nodaļa

Turpat pie Hāgenas uznāca nakts,

Es sāku apsalas bīties Un Unas viesnīcā iegāju Mazdrusciņu apsildīties.

Tur smuku meiču es sastapu,

Tā draudzīgi punšu man lēja,

Zīddzelteni mati, un acu pārs Kā mēnesnīca bez vēja.

To svipstošo Vestfales izrunu Man klausīties neapnika.

Ar saldām atmiņām kūpēja punšs,

Par brāļiem man domāt lika,

Par vestfaļiem mīļiem, ar kuriem cik reiz Getingenā sadzērām tieši,

Līdz kustināti cits citam pie krūts Zem galda aizmigām cieši!

Es allaž esmu tā mīlējis Šos mīļos un labos vestfaļus,

Tik stiprus un drošus, un godīgus,

Kam plātīšanās stāv tāļus.

Tie lieliski cīnījās menzūrā,

Tiem lauvassirds krūtīs mita!

Un cietas, un godīgi domātas Tie kvartas un terces sita.40

Tie paukojās labi, un žūpoja ar’,

Un raudāja, saucot par brāli,

Un roku tev sniedzot uz draudzību — Šie ozoli sentimentāli!

Lai debess šo drosmīgo tautu saudz No pasaules vējiem skarbiem,

No kara un slavas lai pasarga,

No varoņiem, varoņdarbiem.

Lai allaž tās dēliem piešķirts top Tas visu vieglais eksāmens,

Un viņas meitas pie vira tiek,

Kad atliek vēl tikai — āmens!

XI nodaļa

Un šeitan tas Teitoburgas mežs,

Ko Tacits mums aprakstīt gājis, Šepat tas klasiskais purvājs ar’,

Kas Varusu apslīcinājis.41

Še milzis Hermanis, cherusku firsts, Par sakāvēju tam kļuva,

Un varenā vācu nācijā Šajos mēslos uzvaru guva.

Ja Hermans ar ordām blondajām Tur netiktu uzvarējuši,

Bez brīvības būtu vācieši Par romiešiem palikuši!

Romas mēle būtu mums tēvzemē Un tikumi gluži citi,

Vestales būtu pat Minchenē,

Un švābi tad būtu kviriti!42

Un Hengstenbergs^43 sauktos Haruspekss^44 Un pētītu vērša zarnas,

Kā augurs^45 Neanders^46 lūkotu, kur Skrien gājputnu rindas kārnās.

Birch-Pfeiferei dzerams būt’ terpentīns,47 Kā darīja romiešu dāmas, —

(Teic, tādā ceļā tām tikušas It smaršīgas urina lāmas).

No vāciska lumpa Räumers mums^48 Tad kļūtu romiets Lumpacijs,49 Bez atskaņām dzejotu Freiligrats^50 Kā citreiz Flakus Horacijs.51

Un lielais diedelnieks, tētiņš Jāns,52 Tad būtu Grobijanus.

— Me Herkule!53 — Masmans zvērētu,

Mūsu pašu Marks Tulijs Masmanus.54

Par taisnību arēnā cīfiītos mēs Ar hijenām, šakāļiem — arī Ar lauvām, kur tagad žurnalīšos Ar maziem šuneļiem kari.

Un tagad Nerons mums būtu viens Trīs duču valdnieku vietā.55 Mēs dzīslas pārgrieztu, spītēts lai tiek Tiem bendēm kalpībā cietā.56

Ja Šellings^57 par Seneku^58 paliktu,

Mēs lielā konfliktā tiktum,

Kornēlijam^59 savam mēs sacītu:

— Cacatum non est pieturu.™ —

Par laimi Hermanis sakāva Un aiztrieca romiešus projām,

Ar leģioniem Varuss bij beigts,

Mēs palikām vāci joprojām.

Mēs vāci, un runājam vāciski,

Kā runāj’ši senu dienu;

Par asinus ticis nav ēzelis,61 Un švābi ir švābi arvienu.

Vācu lumpis ir Raumers palicis, Pie krūtīm ērgļordeni licis:

Ar atskaņām dzejo Freiligrats,

Par Horaciju nav ticis.

Un romiski nerunā Masmanis, Birch-Pfeifera raksta tik drāmās, Bet terpentinu tā nelieto Kā romiešu galantās dāmas.

Tev, Hermani, paldies par visu to! Un tāpēc, ka tu to spējis,

Tev monumentu cels Detmoldā — Es pats tiku subskribējis.

XII nodaļa

Pa mežu nakti diližanss klukst.

Uz reizes tad nobrikš aši —

Viens ritens pagalam. Tas tīkami nav. Mēs klusi paliekam paši.

No bukas lec kučiers, uz sādžu steidz, Viens palieku pukstošu sirdi,

Kur mežā un pusnakts tumsībā Visapkārt kaucienus dzirdi.

Tie vilki, kas gaudo tik plēsīgi Savu kaucienu salkanīgo,62 Un acis, kas pilnas ugunīm,

Kā liesmiņas apkārt spīgo.

Tie dzirdēj’ši droši, ka atbraucis es, Šie plēsoņas. Manam godam Tos mežā redz uguņus sadedzam Un kora koncertu dodam.

Tie apsveic mani, es saprotu,

Ka pagodināts tieku,

Un izliecu krūti, un kustināts Tiem sveicējiem dzirdēt lieku:

— Līdzvilki! Es laimīgs esmu šodien, Jūsu baram še cauri braucot,

Kur tik daudz cēlu dvēseļu Els dzirdu tā mīlā saucot.

Ko acumirklī šai sajūtu,

Tik’ pašam vien aptverams ziņā;

Ak, stunda šitā laimīgā Man mūžīgi paliks miņā!

Par uzticību es pateicos,

Un manim ka godu rāda,

Par to, ka palīdzēt gatavi,

Lai gadītos klizma kāda.

Līdzvilki! par mani nešaubieties,

Uz krāpniekiem neklausieties,

Kas apgalvo jums, ka aizgājis Es suņu pusē slieties,

Ka atkritējs es nu tikšu drīz Par hofrātu jēru kūtī,

Šos melus neļauj atspēkot Gods, kas man allaž vēl krūtī.

Ja aitādas kažoks man mugurā Dažreiz, kad aukstumi māca,

Jel ticiet, ka aitas laime nav tā,

Kas manim tad prātā nāca.

Es neesmu aita, es neesmu suns,

Ne hofrāts, ne rāmā bute,

Man vilka daba un vilka sirds,

Un vilka zobus slēpj mute.

Es esmu vilks, un vienumēr vien Tur kaukšu, kur barā jūs kaucat,

To ziniet, un paši sev palīdziet, Pirms dievu palīgā saucat! —

Tā bij tā runa, ko turēju Ekspromta sajūsmā ticis,

To sakropļotu mans izdevējs Kolbs^63 „Allgemeine Zeitung’ā“ iespiest licis.

XIII nodaļa

Pie Paderbornas^64 bij saulei lēkts, Tā rādīja piktu seju.

Patiešām, slikts amats apspīdēt Šo muļķīgo zemes leju.

Kad vienu pusi tā apspīdusi Un steidz ar starainu trauksmi Nest otrai gaismu, tad tūlīt Šai pirmajā krēsla rod augsmi.

Rit klintsbluķis projām Sizifam,65 Un muca, kas Danaidām,66 Būs mūžam tukša, un sauli par velt’ Pār zemes lodi redz spīdam!--

Un rīta migla kad izklīda,

Tad blāzma sarkana krita Uz vīra atveidu ceļmalā,

Ko tie pie krusta reiz sita.

Mans nabaga brālēn, skumjas māc, Ikreiz, kad tu rādīties sāti.

Tu nelga, tu pasaules pestītājs,

Kas cilvēci izglābt nāci!

Bez saudzēs ar tevi apgājās Tie vecajo padomes balsti.

Bet kāpēc tik atklāti runāji Par baznīcu un par valsti!

Par nelaimi pašam tu dzīvoji Pirms spiedmākslas atradumiem;

Tu grāmatu būtu rakstījis Par debesu jautājumiem.

Cenzors bez runas to strīpotu nost, Kas aizskar šīs zemes lietas,

Bet labprāt un laipni atstātu Tās krustāsišanas vietas.

Un tekstu kam kalna sprediķim Tu tādu paņēmis kļuvi!

Tev gara un talanta diezgan bij Un svētos tu pazini tuvi!

Naudas mainītājus un baņķierus No tempļa ar pātagu trieci — Nabaga sapņotāj, krustā tu sists,

Lai citiem sargāties lieci!

XIV nodaļa

Mikls vējš, un zeme bez apsegas, Un diližanss .valstās bez mēra.

Bet atjaudā manā skan un dzied:

— Saule, tu tiesnese sēra! —

Tā vecā dziesmiņa nobeidzās,

Ko aukle man dziedājusi —

— Saule, tu tiesnese sēra — tas Kā mežarags nodūca klusi.

Tai dziesmā ir tēlots slepkava, Kam dzīve priekos bij gara,

Līdz mežā to atrada pakārtu Pie pelēka vītola zara.

Pie vītola stumbra bij pienaglots Tas spriedums, kas viņu ķēra;

To fēmes atriebējs darījis —

— Saule, tu tiesnese sēra! — *

Sūdzēja saule, un tika tam Pēc nekrietnā darba mēra:

Otilija mirdama saukusi bij:

— Saule, tu tiesnese sēra!:—

Kad atceros dziesmu, atceros ar^5, Pie mīļās aukles kā eju,

Ar grumbām apklātu redzu es Tās veco, brūngano seju.

Tā Minsteres zemē dzimusi bij, Un teiku un tautasdziesmu Daudz zināja, arī pasakas Un spokstāstus, pilnus briesmu.

Kā sita man sirds, kad māmuļa Lika rādīties maniem skatiem,

Kā ķēniņa meita sēd virsā jā Ar starošiem zelta matiem.

Tā ganu meitenes lomā bij Un zosis ganīt tā gāja,

Pa vārtiem kad vakarā dzina tās, Tad pati bēdīga stāja.

Uz zirga galvu tā skatījās Virs vārtiem, jumola galā,

Tas nabaga zirgs viņu atnesa Šai svešajā, tālā malā.

Un ķēniņa meita nopūtās:

— Ak, Falada, kādā tu vietā! —

Bet zirga galva tai atsaucās:

— Ak, kādā tu darbā cietā!

Un ķēniņa meita nopūtās:

— Ja mātei kāds ziņu dotu! —

Bet zirga galva tai atsaucās:

— Sirds viņai noasiņotu!

Ar aizrautu elpu es klausījos,

Kā klusāk un drūmāk skan vārdi,

Par ķeizaru mūsu kad stāstīja tā,

Par Vāczemes Sarkanbārdi.67

Un apgalvoja, ka miris tas nav,

Kā mācītie vīri to domā,

Ar cīņas biedriem viņš tikai dus Zem kalna, apslēptā jomā.

Par Kīfhauzu to kalnu sauc,68 Un iekšā, alas tumšajās tālēs,

Deg spokaini lampas un apgaismo Jumolus augstajās zālēs.

Tai pirmajā telpā zirgu kūts,

Un krēslā tur saskatāmi

Daudz tūkstoši zirgi spožiemauktiem,

Gar silēm piesieti, rāmi.

Tie apsedloti un iemauti,

Tak mierīgi stāv, kā sieti,

Ne zviedz kāds, ne pakaviem zemi sper, Tie klusi kā tēraudā lieti.

Bet otrajā telpā, kur salmu klājs,

Redz rindās noguldītu

Daudz tūkstošu zaldātu bārdainu

Ar drosmi sejās un spītu.

No galvas līdz kājām tie bruņoti,

Tak visi šie cīkstoņi droši Visdziļākā miegā ir grimuši,

Guļ klusi un nekustoši.

Un trešajā telpā kaudzēm gul Kara cirvji, zobeni, šķēpji,

Bruņcepures, aizvāžņi — tērauds un zelts — Vecfranku šauteņu klēpji.

Maz lielgabalu, bet pietiek tak,

Ka trofeja priekšā celta,

Pār visu karogs ir augstu sliets,

Tam krāsas meln-sarkani-zelta.

Pats ķeizars mīt telpā ceturtā,

Šeit gadsimtus pavadījis,

Tam akmeņa krēsls, galds akmeņa ar’,

Galvu rokās viņš atbalstījis.

Un ugunssarkana bārda tam Līdz zemei izaugusi,

Reiz reizēm viņš acis pamirkšina Vai uzačus parausta klusi.

Vai domās viņš grimis, vai aizmidzis,

To pasacīt nākas grūti;

Tak īstā stunda kad klātu būs,

Viņš trauksies ar visu būti.

Viņš labo karogu satvers un sauks:

— Uz zirgiem! un stājieties rindās! —

Tā milzeņi kareivji modīsies Un kājās lēks, ieroču šķindās.

Ikkatrs savam kumeļam mugurā lēks, Zviegs zirgi, zemi pakaviem ārdot!

Un izjās tie dārdošā pasaulē Kaujas trompetēm skaļi dārdot.

Tie aulekšo labi, un labi tie cērt Pēc miega, kad spēki raisās;

Un ķeizars nāk tiesu noturēt bargs, Viņš slepkavas sodīt taisās —

Tos slepkavas, kuru zobens reiz To dārgo, brīnišķo ķēra,

Zeltmataino jaunavu Vāciju, —

— Saule, tu tiesnese sēra! —

Dažs, pilī kas labi paslēpies bij Un smējās bez atriebes gaida,

No karātavām vairs neizbēgs,

No Barbarosas naida!---

Cik mīļus un saldus sapņus man Vecās aukles pasakas vēra!

Kā māņtices sirds man gavilē:

— Saule, tu tiesnese sēra! —

XV nodaļa

Sīks lietutiņš lejup rasina, Ledsaukstums dur adatu galiem.

Zirgi skumīgi astēm vēdina Pa dubļu un sviedru paliem.

Un kučieris savu tauri pūš —

Tu veco dziesmiņu dzirdi:

— „Pa vārtiem trīs jātnieki izjāja!“ — Un krēšļaini tiek man ap sirdi.

Man uznāca snaudiens, es iemigu Un sapņoju galu galā,

Zem brīnuma kalna ka atrodos Ķeizara Barbarosas alā.

Uz akmeņa krēsla viņš nebij vairs, Pats akmens pie akmeņa galda;

Tik cienīgs vairs nelikās — aplams šķiet Tas ieskats, par viņu kas valda.

Pa zālēm apkārt viņš čāpoja,

Ar mani pļāpāja rāmi.

Pēc antikvara viņš izlikās,

Kam krājumā veci krāmi.

Viņš ieroču zālē man skaidroja,

Ko dara ar šautenes spalu,

No zobeniem rūsu norausa Ar sermuļa kažoka malu.

Un, pāva asti paņēmis,

Viņš putekļus noslaucīja,

Kur bruņcepures un aizvāžņi Un iesmu ķiveres bija.

Tāpat viņš karogu notrauca Un teica: — Liels lepnums man prātā,

Ka kodes nav zīdu grauzušas Un tārpi nav metušies kātā. —

Un kad mēs nonācām istabā,

Kur, kaujas saucienu gaidot,

Daudz tūkstoši zaldātu gulēja,

Vecais teica, patikā smaidot:

— Še klusāk mums jāiet un jārunā,

Lai nesaceltu tos kājās:

Simts gadi ir atkal aizgājuši,

Algas diena mums šodien mājās. —

Un palūk vien! Ķeizars pazagās Uz gulošo zaldātu pusi,

Un katram kabatā iebāza Vienu dukātu, slepus un klusi.

Bet kad es izbrīnā paskatījos,

Viņš atteica pasmaidījis:

— Es algā tiem maksāju dukātu Par gadsimtu katru, kas bijis. —

Tai telpā, kur zirgiem mierīgi Garās rindās stāvēt lika,

Viņš saberza rokas, un manāma Bij sevišķa labpatika.

Viņš zirgus skaitīja rūpīgi,

Pa ribām tiem papliķēja,

Un skaitīja, skaitīja — bažīgs čuksts Pār kustošām lūpām tam skrēja.

— Tas tomēr nav tas pareizais skaits — Viņš teica tad uzbudināti, —

— Man vīru pietiek un ieroču,

Bet zirgu vēl vajaga klāti.

Es uzpircējus sūtīju,

Lai iet pa pasaules tirgiem,

Tie sapērk manim tos labākos No visiem sastaptiem zirgiem.

Un kavējos tikai, līdz skaits būs pilns, Tad atbrīvot no spaida Es došos tautu un tēvzemi Man uzticīgo, kas gaida. —

Tā runāja ķeizars. Es izsaucos:

— Veco zēn, lai notiek, kā lēmi,

Liec vaļā, un zirgu ja nepietiek,

Tad ēzeļus vietā ņēmi! —

28 — H. Heine — Izlase I

Teic Sarkanbārdis smaidīdams: — Es Zinu vaļā likšanu manu —

Nav Roma uzcelta vienu dien,

Labs nāk ar gaidīšanu.

Kā šodien vēl nava, tas rītu būs,

Pat ozols tik’ pamazām brieda,

Jo — chi va piano, va sano, kā reiz Tie vecie .romieši sprieda. —69

XVI nodaļa

Spējš ratu grūdiens miegu jauc,

Bet snaudiens no jauna māca,

Drīz biju aizmidzis, atkal tad Man Sarkanbārds sapnī nāca.

Tam līdzi pļāpādams staigāju Pa istabu skanīgo klāstu,

Viņš vaicāja šo un vaicāja to,

Un lika, lai es par to stāstu.

Šeit nebij no virszemes pasaules,

Kopš tik daudz gadu ir skrējis,

Kopš septiņu gadu karš ir beigts,70 Dzīvs vārdiņš atskanējis.

Ko dara Mozus Mendelsons^71 Un Karšina^72 — viņu interesēja.

Kur radusies grāfiene Dibarī, kas Luiju piecpadsmito valdzināt spēja.73

— Ak ķeizar! — es saucu, — tu zini tik maz, Sen Mozus apbedīts tapa,

Un Rebeka viņa, dēls Ābrahams Tāpat jau sen iekš kapa.

Ar Leu Ābrahamam bij dēls Fēlikss, tas kristīties lika,74 Un tādā kārtā jo drīzi vien Par kapelmeistaru tika.

Un vecā Karšina mirusi ir,

Meita Klenke tāpat pie vietas,75 Helmine Šezī, tā mazmeita,76 Vēl dzīva ir, kā man šķietas.

It labi dzīvoja Dibarī,

Luijs piecpadsmitais to spēja,

Un pati tā labi veca bij,

Kad tie viņu giļotinēja.

Luijs piecpadsmitais nomira Savā gultā — tā laime reta —

Bet giļotinēts sešpadsmitais Un Marija Antuaneta.

It drosmīgi mira Marija,

Kā karalienei tas klājas,

Bet Dibarī, tā gaudoja Un birdīja asaras vājas.--

Tad piepeši ķeizars kluss palika, Tā, it kā kad pūlētos minēt,

Un stīvi raudzījās, jautādams:

— Ko nozīmē giļotinēt? —

— Ko giļotinēt? — es atteicu.

— Tā jaunā metode saucas,

Kā zemiem un augstmaņiem ērti liek, Uz viņpasauli lai traucas.

Pēc jaunās metodes izlietot Tie jaunu mašīnu zina,

Ko izdomājis kungs Giļotins,

Un saucas tā — giļotina.

Pie dēļa tie tevi piesien klāt Un paliec, un pagrūž labi,

Kur trijstūru cirvis karājas,

Ko augšā tūr divi stabi.

Un parauj auklu, un cirvis krīt,

Lai kakls tevim pušu šķeltos, —

Un galva, kad tas ir padarīts,

Lai priecīgi maisā veltos. —

Tad ķeizars man runu pārtrauca:

— Ciet klusu! par mašīnu tavu Es dzirdēt negribu — pasarg’ dievs! — Ne iepazīt mūžu savu!

Kā karalieni dēlim tu Un karali piesiet vari!

Pret katru cieņu pagalam tas ir,

Pret etiķeti arī!

Un pats tu kas esi, ka uzdrošinies Par tu mani saukt, kā jaušu?

Tik pagaidi, puika, gan tevim reiz Tos pārdrošos spārnus raušu!

Žults iekšā saplūst, kad esi tu Ar savām runām te klāti,

Pat tava elpa valsts noziegums,

Tu apvaino majestāti! —

Kad tādu dusmu bij vecais mākts,

Un nevaldāma tam oma,

Tad arī manim reiz paspruka Tik ilgi paslēptā doma.

— Kungs Sarkanbārdi — kliedzu. — Tu

pasaku tēls,

Kā tādu es redzu tevi!

Ej, liecies uz auss! Gan atpestīt Mēs paši zināsim sevi!

Mūs republikāņi izzobos,

Mēs tiksim nelabā jokā,

Ja spoks tāds mūsu priekšgalā ies Ar kroni, un scepteri rokā.

Arī karogs tavs man vairs nepatīk: Jau studenta gados pārlieku Man vecvācu nelgas sarieba Par meln-sarkan-zeltkrāsām prieku.

Tas labākais būtu, ka palieci Šeit, savā Kīfhauzas alā —

Ja stingri pārliek, tad ķeizars mums Pavisam lieks galu galā. —

XVII nodaļa

Ar ķeizaru es tā strīdējos Sapnī, to katrs jau mana,

Tik spītīgi runāt nomodā Ar firstiem mums dūšas nav gana.

Tik’ sapņodams sapni, kas ideāls, Tev vācietis teiks, lai dzirdi To vācisko domu, kas piepilda Viņa uzticīgo sirdi.

Kad atkal uzmodos, līdzās bij r^iežs, Es redzēju kailos kokus,

Ar savu kokaino īstenību Tie aiztrieca sapņu spokus,

Tur galvas kratīja ozoli,

Un bērzu ataudze jaunā Man brīdinot māja. Es izsaucos:

— Ak ķeizar, neņem nu ļaunā!

Ka straujš biju, Sarkanbārd, piedod man! Zinu, daudz gudrāk pats sāci Kā es, man pacietības trūkst —

Bet nāci, mans ķeizar, drīz nāci!

Ja giļotina tev nepatīk,

Lai vecos rīkus liek lietā:

Ja muižniekiem zobens, tad pilsētniekiem Un zemniekiem cilpa nāk vietā.

Bet pārmaiņas labad muižniekus Uz cilpu dažureiz stūmi Bet tiem tur galvas cērt, visi tie Ir dieva radījumi.

Lai kakla tiesu mēs dabūjam Kārļa piektā iestādītu,77 Lai kārtās un ģildēs un cunftēs vēl reiz Mums tautu sadalītu.

Veco svēto Romas valstību^78 Tu atkal mums nodibini Ar visiem pēlēj’šiem kankariem Un raibumu, ko pats zini.

Reiz bijušos vidslaikus patiesos Es ciestu ar mīļu prātu,

No mistrotās sajauktās esības Ja mūs tu reiz atsvabinātu,

No bruņniekiem, kas kamašas nes,

Kur vecais ar jauno pārots,

Kur gotiskais dulnums, un modernais splīns, Kas nava ne cepts, ne vārots.

Tos komediantus jel projām triec Un kumēdiņbūdu nost vāci,

Kur vecos laikus grib ■atķēmot^79 —

Nāc drīzāk, ak ķeizar, nāci! —

XVIII nodala

Mindena, tā ir stipra pils,

Kur bēdās varam tverties,

Tak prūšu cietokšņi nava tie,

Pie kuriem es gribētu ķerties.

Mēs nokļuvām ^ur jau vakarā,

Un tiltam kad braucām pāri,

Tas baismīgi dunēja, itin kā Tumši kapi tur glūnētu kāri.

Un bastioni rādījās man Tik draudoši gaisā slieti,

Bet vārti dārdoši atvērās Un dārdoši slēdzās cieti.

Ak, manai dvēslei tik baigi bij,

Kā bija reiz Odisejam,

Kad Polifemu viņš dzirdēja Alai priekšā klintsbluķi slejam.80

Pie ratiem pienāca kaprālis Un vārdu man nojautāja.

Es nosaucos Nekas, tas acu ārsts,81 Kam acplēvi milžiem griezt stāja.82

Bet viesnīcā gāja vēl sliktāki,

Man ēdieni negaumēja,

Un tūliņ kad apgulos, apsegas Tiktikko nenoslāpēja.

Ar damasta aizkariem aizvilktu redz Plato gultu ar pēli klātu,

Bet izbālēj’s zeltīts baldachins Ar pušķi melnapvazātu.

Nolādētais pušķis! cauru nākt Viņš mīļo mieru man liedza!

Kā Damokla zobens^83 tur karājās Un, šķita, līdz galvai sniedza!

Kā čūskas galva viņš karājās,

Es jaudu, kā slepeni šņāca:

— Tu cietoksnī esi, ceļš nogriezts tam, Kas šeitan reiz iekšā nāca! —

— Ak, kaut es bļtu — es nopūtos,

— Mājās, pats savējā sētā,

Pie mīļotās sievas Parīzē,

Puasonjeras priekšpilsētā!84 —

Es sajutu, ka pie pieres man Kas viegliņām klātu glaudās Kā cenzora roka ledaina,

Un domās man baigi jaudās —

Žandarmi miroņu palagos Kā spoku drūzma stājās Ap gultu, es baigi dzirdēju Kā ķēdes žvadzinājās.

Tad spoki mani aizrāva prom,

Lai beigu beigās es stātu Uz kādas stāvas klintssienas,

Kur mani piekala klātu.85

Un ļauno, netīro pušķi es Še viedu skrējām pār galvu,

Bet tagad pēc ērgļa tas izskatījās Ar nagiem un melnu spalvu.

Kā prūšu ērglis tas izskatījās,

Bij sagrābis mani vāju,

Un aknas man laukā knābāja,

Es kliedzu un vaimanāju.

Es ilgi kliedzu — līdz aizdziedājās Gailis — un sapnis bij projām,

Es Mindenē gulēju sviedriem klāts,

Un ērglis bij pušķis joprojām.

Ar ekstrāpastu prom aizbraucu Un atvilku brīvu elpu,

Kad brīvo dabu es redzēju Un Bikburgas plašāko telpu.86

XIX nodaļa

Pavisam tu maldījies esi, Danton,

Un tāpēc tev nāvē bij ieti!

Vajg’ tēvzemi līdzi ņemt — pieglauztu Pie zolēm un kājām cieti.87

Man puse no firsta valsts Bikburgas Pie kurpēm bij pielipusi,

Tik mālainus ceļus mūža dien Vēl acs nebij redzējusi.

No ratiem es Bikburgā izkāpu, Ciltspili skatīt kā klājas,

Mans vectēvs še esot piedzimis,88 Bet vecmātei Hamburgā mājas.

Hanoverā pusdienā atbraucu Un zābakus nospodrināju,

Laiks ceļā lai velti nepaiet,

Es pilsētu aplūkot gāju.

Ak kungs! cik tīra tā izskatās!

Tur dubļu vairs neredz uz ielām. Daudz krāšņu celtņu es redzēju Ar fasadēm vareni lielām.

It sevišķi tika man laukums plašs Ar namu aploci košu,

Tur ķēniņš dzīvo, tur viņa pils Ar ārpusi pievelkošu.

(Tā skaista pils.) Bet portālam Ir sargbūdas katrā pusē,

Tur, sarkanos svārkos, ar šautenēm Stāv sargi un draudīgi klusē.

Mans čičerons teica: — Še iemājo Ernsts Augustus,89 augstdzimtiem radiem, Augsttorīgs lords un dižciltīgs Un ņiprs vēl ar saviem gadiem.

It idiliski viņš dzīvo šeit,

Vēl labāk kā miessargi daudzi Tam drosmes trūkums atsargā Mūsu mīļo paziņu draudzi.

Es reizēm to sastopu, žēlojas viņš,

Ka garlaicīgs esot dikti

Tas ķēniņa amats, kur liktenim to

Hanoverā paticies likti.

Lielbritiešu vērienu pieradis,

Par šauru dzīvi viņš baras,

Splīns moca to, es bažījos Ka tikai viņš nepakaras.

Es aizvakar redzēju skumju to Un kamīnam liekušos pāri,

Viņš agrā rītstundā klistiru Saviem slimajiem suņiem vārī. —

XX nodaļa

No Harburgas stundas brauciens vēl Līdz Hamburgai. Vakars bij klātu. Gaiss svaidzinošs, zvaigznes atspīda,

Lai mani sveicinātu.

Pie mātes kundzes kad iegāju,

Aiz prieka tā izbailī krita Un iesaucās: — Mans mīļais bērns! — Abas rokas kopā sita.

— Mans mīļais bērns, gadi trīspadsmit Ir aizgājuši kā maldā.

Tu, protams, esi izsalcis?

Teic, ko lai lieku tev galdā?

Zoss cepeti varu, un zivis ar’,

Un skaistus apelsinus. —

— Tad zivi dodi, zoss cepeti ar’,

Un skaistus apelsinus. —

Un kāri kad es tur mielojos,

Bij māte laimīga, jautra,

Un jautāja šo, un jautāja to,

Un citu ko jautāja kautra.

— Mans mīļais bērns, vai svešumā Tev kārtībā allaž mājas?

Vai saimniecību tev sieva prot,

Lāpa zeķes un kreklus kā klājas? —

— Zivs garšo labi, mīļmāmulīt,

Tak klusu to nākas jaucēt;

Var asaka kaklā iespriesties,

Tev nevajag mani traucēt. —

Kad krietnā zivs bij paveikta,

Zoss cepetim kārta sācās,

Un kautrajiem jautājumiem šo un to Man atkal atbildēt nācās.

— Mans mīļais bērns! Kur labāki Visa dzīve ir iekārtota?

Vai še, vai tur? Kurai tautībai Lai priekšroka vispār dota? —

— Vācu zoss ir laba, mīļmāmulīt,

Tak kādreiz ja viņas pilda,

To labāk izdara francūži,

Un mērces tie labāk silda. —

Un zoss kad notiesāta bij,

Nāca apelsini uz galda Un garšoja labāk kā sagaidīts,

Tiem sula bij tik salda.

Bet māte atsāka izvaicāt,

Kā šķita, it vienaldzīgi

Par tūkstots lietām, tak jautājums dažs,

Bij uzstādīts kutelīgi.

— Mans mīļais bērns! kā domā šobrīd? Vai vienmēr vēl neesi bijies

Dzīt politiku? Un partijā Tu kādā pierakstījies? —

— Tavi apelsini, mīļmāmulīt,

Ir labi: tos ēdu ar prieku,

Es saldo sulu tiem izsūcu,

Bet mizas šeit nostu lieku. —

XXI nodaļa

Pa pusei nodegusi pilsēta^90 Nav atjaunota no vietas;

Kā pusē apcirpts pūdelis Hamburga tagadiņ šķietas.

Dažas labas ielas patlaban trūkst, Kas pieminēt sevi lika —

Kur nams, kur mīlu es iepazinu Un pirmie skūpsti kur tika?91

Kur spiestuve, kurā iespiedis Es ceļojumainas biju?

Kur austeru pagrabiņš, kurā es Reiz pirmos austerus riju?

Un mēslaine, kur mēslaine ir?92 Nav atstājusi ne pēdu!

Un paviljons, kur palicis tas,

Kur kūkas es bieži ēdu?93

Un rātsnams, kurā pilsoņiem Un senatam tronis bija?

Viss liesmu laupīts. Bez saudzības Tās visusvētāko rija.

Aiz bailēm ļaudis vēl tagad elš Un sejām ar skumīgu klāstu Par ugunsgrēka nelaimi Man stāsta briesmīgu stāstu:

— It visos stūros dega uzreiz, Visgarām tik’ liesmas un dūmi,

Pat baznīcu torņi aizdegās Un sabruka, krakšķot drūmi.

Mums vecā birža ir nodegusi,

Kur tēvi reiz operēja Un savā starpā vedkaloja Tik godīgi, cik nu spēja.

Banka, pilsētas sudraba dvēsele, Un grāmatas, kurās krātas Ziņas, cik vērtības katram mums, Gods dievam! tās paglabātas!

Gods dievam! mums kolekti rīkoja Pat tautās vistālākajās —

Bij veikals labs — tā kolektējot Pie astoņi miljoni krājās.

To pabalsta kasi pārraudzīt Dievabijīgiem vīriem lēma,

Bij kreisajai rokai nezināms,

Cik otra, tā labā, ņēma.

No visām zemēm plūda naudiņa,

Un mēs to tikai krājām,

Pat pārtikas produktus pieņēmām,

Neko mēs nenicinājām.

Mums drēbes un gultas sūtīja,

Un maizi, un gaļu, un zupu,

Prūšu ķēniņš atsūtīt gribēja Pat savu zaldātu trupu.

Kas mantā bij zaudēts, atdabūjām,

To pieminam labu prātu,

Bet briesmas, mūsu briesmas, kas gan tās Lai kādreiz atlīdzinātu! —

Es mierinādams sacīju:

— Ko, ļautiņi, gaužat par postu?

Troja bij labāka pilsēta Un tomēr nodega nostu.

Sev labākus namus uzceliet Un sausiniet ūdens lāmas,

Jums labāki likumi izdodami,

Uguns šļirces iegādājamas.

Kam tik daudz Kajennas piparu Pie liesas zupas jums likti?

Ar zvīņām ja karpas savārāt,

Tas veselībai ir slikti.

Jums tītari neko nekaitēs,

Bet padzīt nenāksies lēti

To viltīgo putnu, kas birģermeistaram

Grib olu parūkā dēti.94

Kas tas par nelaimes putnu ir, To katris pats lai zinās —

Bet līdz to minu, man vēderā Viss ēdiens kamolā tinas. —

XXII nodaļa

Bet mainīj’šies vairāk kā pilsēta Paši ļaudis man priekšā stājas,

Tik drūmi un salauzti liekas tie Kā drupatas staigātājas.

Tie vājie tagad vēl tievāki,

Bet resnajiem resnums vēl klātu,

Kā ved ir bērni, bet vecajo Viss vairums ar bērna prātu.

Dažs labais, kā teļu ko atstāju,

Par vērsi ir pārvērties klusi,

Un tāpat dažlaba zostiņa Grezna zoss ir izaugusi.

Kā sirēna vecā Gudele^95 Ir smiņķēta, izgreznota,

Melnas sprogas galvā, bet mutē spīd Visbaltākā zobu rota.

Vislabāk glābies papīrpārdevējs^96 — Mans draugs, ko redz tāpat mājam,

Nu dzelteni mati tam galvu tin Kā Jānim Kristītājam.

Tik’ tālienē Halli redzēju^97 Uz mirkli, kad biju stājis,

Teic — apdedzis prātā, lai gan prātīgi Pie Bibera apdrošinājis.98

Savu cenzoru veco es redzēju." Miglā, un saliektu līku,

Uz zosu tirga to sastapu Kā slimu ar kaut kādu nīku.

Mēs kratījām rokas, ieplūda Tam acī asara koša.

Kā priecājās viņš par sastapšanos —

Tā aina bij aizkustinoša.

Tak visu vairs nebij. Dažs paziņa labs, Jau aizceļojis uz kapu.

Ak! Gumpelino savu ar’

Es šeitan vairs nesastapu.100

Šis dižais tāpat ir izpūtis To savu dvēseli lielo,

Ap troni kā serafs viņš lidinās,

Jehova pats viņu tur mielo.

Par velti es visur lūkojos,

Adonisam līkam kur māja^101 —

Ar porcelantasēm un naktspodiem viņš Pa Hamburgas ielām slāja.

Vai mazais Meijers arī vēl dzīvs,102 To apgalvot spiests esmu bīties;

Viņa nebij, bet es aizmirsu Pie Komēta apprasīties.103

Beigts pūdelis Sarass, par skādi gan, Viņš diezgan uzticams skrējis,

Es deru, ka Kampe būt’ labāki^104 Simts rakstnieku pazaudējis.

No laiku laikiem Hamburgā Mīt divējas ļaužu šķiras —

Jūdi un kristīgie; pēdējie cits No cita daudz neatšķiras.

Kristīgie labi visi puslīdz,

Tie krietnas pusdienas slavē Un vdkseļus maksā, un uzmana,

Ka termiņu nenokavē.

Jūdi sadalās divās nošķirās: Vecie sinagogā pātarus skaita,

Bet jaunajiem atkal savukārt Uz templi parastā gaita.105

Cūkgaļu jaunie labprāt ēd Un ietiepīgi tiem prāti,

Bet vecajie kasās prātīgi Kā īsteni aristokrāti.

Es vecajos mīlu, un jaunos tāpat, Tak zvēru pie mūžīgā dieva, Vismīļākā zivtiņa tāda man Kā žāvēta reņģīte tieva.

XXIII nodaļa

Kā brīvvalsts nav bijusi Hamburga Tik liela kā Florence un Venēcija, Tak Hamburgai labāki austeri Pie Lorenča pagrabā bija.

Reiz kādā jaukā vakarā Ar Kampi tur iegājām iekšā,

Lai austerus un reinvīnu Kā pienākas ņemtu priekšā.

Tur kompānijā jau sēdēja,

Ar prieku es redzēju teju Savu veco draugu Šofpijē^106 Un dažu jaunu seju.

29 — 11. Heine — Izlase 1

Tur Ville bij,107 kam sejas klājs Kā radrakstu grāmata glīta,

Ar studiju biedru rapieriem Skaidrlasāmi aprakstīta.

Un aklais pagāns Fukss^108 bij tur,

Ar Jehovu tam mūžīgi kari,

Viņš vienīgi tic tik’ Hegelim Un Kanovas Venusai arī.109

Bet Amfitrions mans Kampe bij^110 Un smaidīja mūsu saimē,

Kā apskaidrotai Madonnai Tam ads staroja laimē.

Es labprāt ēdu un iedzēru,

Pie sevis domāju klusi:

— Liels vīrs šis Kampe, liels izdevējs, Ko dzīve mums dāvājusi.

Cits izdevējs mani pamestu Varbūt, lai nomirstu badā,

Šis dzert vēl dod, es palikšu Ar viņu mūžīgā radā.

Es pateicu dievam, kas devīgi mums Šo ķekaru sulu sniedzis,

Par izdevēju ka pašam man Nav Jūliju Kampi liedzis.

Lai paldies radītājam debesīs,

Ar savu: lai top! viņš licis,

Lai jūrā austeres radītos,

Virs zemes lai reinvīns mums ticis.

Vēl citroniem viņš licis augt,

Ko austeres apslacīti,

Tad šonakt lieci man, ak tēvs,

Visu apēsto sagremot glīti! —

Reinvīns mani allaž atmaigo, Dzēš krūtīs ikkatru tvīksmi,

Un tajā vietā aizliesmina Citu cilvēku mīlas tīksmi.

No istabas laukā viņš mani dzen, Liek klaiņāt kur ielu spraugās,

Lai dvēsele dvēseli uzmeklē,

Pēc baltmaiga tērpa lai raugās.

Es tādos mirkļos kūstu gandrīz No ilgām un izsamisas,

Man visi kaķi pelēki šķiet Un Helenas sievietes visas.--

Un Drēbāņa ielā nonācis,111 Tur mēnesnīcā viedu Es cēlu sievišķa augumu Ar brīnišķu krūšu briedu.

Tai seja žirgta un apaļa, Ziltirkisu acu pāris,

Rožvaigi, mute ķiršsarkana,

Pat degunu sārtums skāris.

Bet galvu apsedza cepure Ar stīvbaltu krokotu malu, Pilsmūrim līdzīgi veidota Ar torņiem un robotu galu.112

Tai balta tunika mugurā,

Tā ikrus apsedza labi.

Un kas par ikriem! Bet kājas bij Kā divi doriešu stabi.

Ar dabisko seju tā izlikās Pēc šīspasaules zieda,

Bet pakaļpusē pārcilvēciskā Skats augstāku būtni vieda.

Tā pienāca klāt un sacīja:

— Sveiks, atkal še Elbes lejā,

Pēc trīspadsmit gadu prombūtnes Tāds pats vēl esi tu sejā!

Tu daiļas dvēseles meklē,11'1 man šķiet, Kā agrāk to darījis tiki,

Kad naktīs ar tevi pasapņot Šai skaistajā pusē tām liki.

Laiks aprijis viņas, tas briesmonis,

Tā simtgalvainā hidra,

Nav veco biedreņu vairāk še,

Ne vecā laikmeta dzidra!

Nav, jaunajām sirdīm kas bij tik mīļš, Pagalam ir puķes daiļas,

Tās ziedēja še, nu novītušas Un vējš tās noplēsis kailas.

Tās novīta, nobira — liktenis Smagām kājām tās samīdīja,

Virs zemes, draugs, it visam tāds gals, Reiz skaists un salds kas bija! —

— Kas esi tu? — izsaucos — redzu tev, Sen sapņota sapņa seju —

Kur, cēlā sieva, tu piemājo,

Vai atļauj, lai līdzi tev eju? —

Tā pasmaidīja un atteica:

— Tu maldies, es n’esmu kaut kāda,

Bet krietna un tikla jaunava —

# Tu maldies, es neesmu tāda.

No vieglajām skuķēm es neesmu,

Ne palaidnes loretes dabā —

Tad zini, es esmu Hamonija,114 Hamburgas sargdieve labā!

Tu stulbsti, pat pārbijies izskaties, Dziedoni Kā citkārt braši Vai nevēlies mani pavadīt?

Ja tā, tad sataisies knaši. —

Es pasmējos skaļi un izsaucos:

— Es sekoju tev uz pēdām —

Ej vien pa priekšu, iešu līdz,

Lai pašā ellē, bez bēdām! —

XXIV nodaļa

Pa šaurajām kāpnēm kā uzrāpos, Kā to lai pasacīt varu?

Var būt, ka mani turp uznesa Pulks neredzamu garu.

Hamonijas istabiņā laiks Man skrēja, ka nemanīju,

Es dievietes laipnības apaijāts Kā citkārt atkal biju.

— Redz, — viņa sacīja, — agrāki Pie sirds tā dziesma man gāja,

Uz svētās kokles kur dziedonis Mesiju apdziedāja.115

Vēl Klopštoka bisti redzi tu Uz kumodes noliktu glīti,

Tak tagad jau gadiem tā manim der, Kur cepuri uzstatīti.

Tu tagad mans mīlulis, paskaties Savu bildi man gultas galā,

Tā svaigiem lauriem ir apvīta Visapkārt aploces malā.

Bet manus dēlus ka zobojis Tik bieži tu pantos sliktos,

Man netīk, es vēlētos, turpmāku Lai tas tā vairs nenotiktos.

Es gribētu cerēt, ka tevi laiks Būs mācījis rāmākam kļūti Un allaž vien pacietīgākam Pret muļķiem un nelgām būti.

Bet saki, kā prātā tev ienāca Uz ziemeļiem atceļoti Tik vēlā rudenī? Ārā laiks Drēgns palikt un vēss sāk ļoti. —

— Ak dieve mana! — es izsaucos. — Tik dziļi paslēpta junda Ir cilvēka prātos, tā augšā ceļ,

Vai laiks, vai neīsta stunda.

Man arišķi puslīdz labi bij,

Bet iekšienē kaut kas ķērās,

Un smagums auga ar katru dien,

Es nonīku dzimtenes sērās.

Pat citkārt vieglais Francijas gaiss Arvienu smagāki spieda;

Es Vāczemē atelpot gribēju,

Lai glābtos no noslāpēs bieda.

Pēc kūdras smaršas es ilgojos,

Pēc vācu tabakas smakas;

Man kāja trauksmē drebēja,

Kad spēru uz vācu takas.

Es nakti ilgojos, kāroju Pie vecās sievas būti,

Pie dambja vārtiem kas mitinās; Lotu^116 — to tuvumā jūti.

Ar’ krietnajam vecajam kungam,117 kas Tik bieži man kaunēties lika Un atkal līdzēja augstsirdīgi —

Daža nopūta veltīta tika.

No viņa mutes — es gribētu — lai Tas „muļķa puika!“ skar dzirdi,

Kā tīkama mūzika tas citkārt Man allaž noglauda sirdi.

Zilus dūmus kūpam ilgojos Pār vācu skursteņu malu,

Un klusās gobu birztalās Lejassakšu lakstīgalu.

Pat vietas tās atkal ilgojos,

Kur jaunībā cietis esu,

Zem mīlas krusta kur mocījos Un ērkšķu vainagu nesu.118

Es raudāt gribētu tur, kur reiz Man rūgtas asaras bira,

Man šķiet, ka muļķīgā ilgošanās Šī — tēvzemes mīla ira.

Par to ne labprāt runāju,

Tā šķiet tik’ slimība ļauna.

To brūci, kas dziļi sirdī man,

No citiem es slēpju aiz kauna.

Riebj manim visi tie lupatas,

Kas citus grib aizkustināt,

Savu patriotismu cildeno Ar visiem trumiem liek zināt.

Tie kraupainie nekauņas ubagi,

Tie dāvanu druskas lasa,

Pa feniņam popularitātes,

Ko Mencels un švābi prasa.

Ak dieviete mana! šodien es Sevi gļēvā prātā jūtu,

Es slims, bet drusku vien jāpūlas, Lai vesels atkal kļūtu.

Jā, slims es esmu, bet vari tu Man jautru padarīt prātu,

Ar labu tēju ja pacienā Un rumu ja pieleji klātu. —

XXV nodaļa

Man dieviete tēju uzvārīja Un pielēja klāt no ruma,

Bet pati tik’ rumu baudīja Bez tējas pielējuma.

Pie mana pleca tā piespieda Galvu ar robiem kronī —

(Mazliet tā sagumza cepure)

Un runāja rāmā tonī:

— Es dažkārt ar bailēm domāju, Ka netiklā Parīzē mīti,

Ka dzīvot tā vienam bez piesargā Ar frivoliem frančiem nav glīti.

Tu klaiņā tur apkārt, un nava tev Neviena, kas ietu blaku,

Nav ticama vācu izdevēja,

Kas vada pa pareizu taku.

Un kārdinājums tur tik liels,

Un silfidu lielā skaitā,119

Kas neveselīgi un viegli par daudz,

Tev dvēseles mieru maitā.

Vairs projām neej, paliec pie mums; Še gods un tikums vēl valda,

Un tāpat arī vēl atrāsies Daža izprieca klusa un salda.

Jel paliec Vāczemē, tevim ies Daudz labāk kā agrāk gāja;

Mēs progresējam, tu redzi pats,

Kāda mums tagad ir stāja.

Arī cenzūra nav tik stingra vairs,

Nu Hofmanis vecāks pēc sejas,

Ar jaunības niknumu nestrīpos vairs Tev ceļo jum,apraksta dzejas.

Pats vecāks un rāmāks tu palicis Un piekāpies vietu vietām,

Un labākā gaismā rādīties Tu liksi pat pagātnes lietām.

Ka agrāk tik briesmīgi Vācijā Mums klājies — tas pārspīlēti:

Kā vecajā Romā, brīvam tikt Ar pašnāvi, vergam bij lēti.

Bij tautai domu brīvība,

Visplašākām ļaužu masām,

Tiem nedaudziem laužņi, kas rakstīja Grāmatas, kuras lai lasām.

Ar likumu saistīta patvaļa bij:

Pat ļaunākam demagogam Bez tiesas sprieduma neķērās .Pie kroņa mundiera pogām.

Tik ļauni Vāczemē nebij nekad Pat tajā visspaidīgā gadā —

Es saku, ka vācu cietumā Neviens vēl nav nomiris badā.

Arī pagātnē varēja uzziedēt It jauka izaudzē daža,

Kad ticība bij un ērtība,

Ne noliegums, šaubas un baža.

Jo praktiskā ārēja brīvība Reiz izskaudīs ideālu,

Ko savās krūtīs mēs nēsājām Kā liliju sapni tālu.

Arī mūsu skaistā dzeja dziest,

To izdzēst dažam pa prātam,120 Un citiem ķēniņiem līdzi mirst Moru ķēniņš Freiligratam.121

Būs bērnu bērniem ko ēst un dzert, Tak mierā nē un bez steigas;

Kad dārdošā izrāde pāri trauks,

Būs jaukajai idilei beigas.

Ja klusēt tu spētu, es atvērtu Tev likteņa grāmatu dotu,

Un nākamo laiku ainavas Burvja spogulī atspoguļotu.

Ko mirstīgajiem es nerādu,

Tev labprāt uzticētu —

Es pateiktu tēvzemes nākotni,

Ja tikai tu klusēt spētu. —

— Ak dievs, ak dievs! — es iesaucos, — Tas dotu man lielu prieku!

Teic nākamās Vāczemes likteni —

Es vīrs esmu, kluss pārlieku.

Es varu dot tev zvērestu,

Kādu vēlies un kādu rodu,

Ka noslēpumu es glabāšu,

Teic, zvērestu kādu lai dodu? —

Bet viņa atteica: — Zvēri man, Kā Ābrams reiz pavēlēja,

Lai Eliezers tam apzvērē,122 Kad ceļojumpaunu sēja.

Tad paceli drēbes un rokas liec Pie maniem gurniem klāti Un zvēri, runās un rakstos tāpat Neko neizpļāpāti. —

Kāds svinīgs mirklis! Es sajutos Kā sensenās pagātnes tvaikos,

Kad nozvērēju šo zvērestu Kā viņējos ciltstēvu laikos.

Es pacēlu drēbes, rokas pieliku Pie dievietes gurniem klāti Un zvērēju runās un rakstos tāpat Neko neizpļāpāti.

XXVI nodaļa

Dievei vaigi sarkani kvēloja,

Man šķita, ka arī tai galvā Ir sakāpis rums. Viņa runāja Pagalam sērīgā tonī:

„Es veca kļūstu. Dzimusi es,

Kad Hamburgu dibināja,

Mana māte bij mencu valdniece,123 Pie Elbes gala kam māja.

Karolus Magnus tēvs mans bij,124 Liels monarchs — tevim par ziņu — Par prūšu Fridrichu lielo teic Prātā un varā pārāku viņu.

Tā troņkrēslu, uz kura to kronēja, Līdz šaidienai Āchenā glabā,

Bet to, kur naktī viņš sēdēja,

Mantoja māte, tā labā.

Šis mēbeles gabals no mātes man, Tur neredz nekādu rotu,

Par visu Rotšilda naudu tomēr Es viņu nepārdotu.

Tu paskaties, viņējā kaktā stāv Vecs sēdamais, labi salauzts,

Tam ādas atzveltne saplēsta Un spilvens ir kožu sagrauzts.

Bet pieeji klāt un spilvenu Cel augšā, kožu sadurstītu,

Tu apaļu caurumu redzēsi Un katlu, tur pastatītu.

Tas burvja katls, un iekšā tur Maģiskie spēki, kas vārās,

Bāz galvu caurumā, nākotni Lai skata acis tev kārās.

Tur Vāczemes nākotne rādīsies Kā viļņos kulti fantasmi,

Bet nebaidies, no jūkļa šī Ja augšā kāps miasmi. —

Tā teica un savādi pasmējās,

Tak es vis nenobijos,

Bet ziņkāri steidzos un galvu bāzt Tajā briesmīgā caurumā slijos.

Ko redzēju, to es neteikšu,

To zvērestā apsolīju,

Man pastāstīt atļauts tikai — ak dievs! Ko es tur saostīju.---

Vēl tagad ar riebumu atceros Tās nolādētās un spīvās Priekšspēles smakas, kur jaucās tās No kāpostbaļļas un ādām sīvas.

Ak dievs! tā briesmīgā smirdoņa,

Pēc tam kas vēlāk cēlās,

Kā trīsdesmit sešas mēslbedres^125 Kad tīrītu, viņa vēlās.

Tās maitas, kas sapuvušas sen,

Kam tikai vairs vēstures smaka,

Pus mirušas, pus nelietes Ar beidzamo indi nu plaka.

Tur bija arī tas svētais spoks,

Tas līkais, no kapa līdis,

Kas tik daudz valstīm un tautām jau Dzīvības sulu ārā zīdis.

Tie gribēja pasauli sagandēt Vēlreiz ar puvuma plūdiem,

Drausmīgi tārpi laukā ložņāja No viņu vēderu trūdiem.

Jauns vampirs ikkatris tārps tur bij, Un smirdoņa nāvīgi sūra,

Kā pretīgā miesā kad svētīgu Tam pīladža mietu dūra!

Tur asinis, šņabis un tabaka smird, Un tie, kas šeit cilpā veikti —

Ja nelabi dzīvē tie smaršoja,

Kā smirdēs vēl tad, kad beigti!

Tur smirdēja pūķi un pūdeli,

Un mopši, tie varai, kas trāpās,

Laiza siekalas un ticīgi Troņu un altaru priekšā rāpās.

No kautuves lāmām tur izkāpa Tie indīgā puvuma tvaiki,

Viss suņu bars tur, ko audzēja Vēstures skolas laiki.

Es atminu gan, ko teica Sen-2ists,126 Kam tautas labums bij ziņā:

Tā lielā vaina nesadzīs, ja Rožeļļu un mošu lej viņā.

Tak vācu nākotnes stnarša šī Tam visam pāri sniedzās,

Ko deguns mans sajaudis, tāpēc viņš To ilgāki paciest liedzās---

Man samaņa zuda. Kad atvēru Es atkal acis, tad biju Kā pirmiņ pie dieves, galvu tik’

Pret krūtīm tai atbalstīju.

Skats zibšņoja tai, mute kvēloja,

Un deguns raustījās kaisā,

Kā bakchante dzejnieku apskāva tā Un dziedāja balsī baisā:

— Ir Tūles ķēniņam vīna kauss,127 Nekas tam nelīst pāri,

Bet tiklīdz viņš no tā kausa dzer,

Tad pašam acis līst pāri.

Tad nodomi viņam galvā briest —

Tik minēt varam, kas īsti —

Viņš paliek nikns un pavēl, mans bērns, Pa pēdām tev pakaļ līsti.

Uz ziemeļiem neej un piesargies No Tūles ķēniņa naida,

Tur tevi žandarms un policists Un vēstures skola gaida.

Tu Hamburgā paliec, mīļš esi man,

Mēs dzersim un uzkodīsim Šīs dienas vīnu un austerus,

Tumšo nākotni aizmirsīsim.

Tais’ vāku ciet! lai nelabais gaiss Mums nesamaitā šo prieku;

Nav vācu dzejnieku sievišķis cits Tā mīlējs, kā mīlu tevi pārlieku!

Es skūpstu tevi un sajūtu Tavs ģēnijs kā mani cilda,

Pār mani reibonis brīnišķīgs nāk Un dvēsli liegi pilda.

Man šķietas, es dzirdu, ka naktssargi Uz ielām tur dziedāt sāktu Himenejas, un ar muziķu Mūs kāzās apsveikt nāktu!128

Nāk jātnieki pavadoņi ar’,

Un lāpas tiem plivinājās,

Tie lec un lēkā, un šūpojas,

Kā rātnīgā lāpdejā klājas.

Nāk senāts augst- un labgudrais Un virsvecie vidū maisās,

Bet birģermeistars nošņaukājas Un runu mums turēt taisās.

Tērpti uniformās spīdošās,

Nāk diplomātu bari Un atturīgi mūs gratulē No kaimiņu valstīm arī.

Rabini un mācītāji nāk,

Nāk garīgie deputāti,

Un ak! pat Hofmanis tur nāk Un viņa cenzoru štati.

Un nākot tam rokā šķēres klinkst, Viņš rīda tos, iekš tā spieta Uz tevi — bet pats tev miesā griež Tā ir tā labākā vieta. —

XXVII nodaļa

Kas brīnuma naktī šai dīvainā Vēl notika laidā vienā,

To pastāstīšu jums citu reiz Kādā siltā vasaras dienā.

No vecuvecās liekuļu cilts Drīz nepaliks vairs ne ainas, —

Tā, paldies dievam, pamazām mirst Aiz savas melu vainas.

Tās vietā izaug jauna cilts Bez smiņķa un bez grēkiem,

Tai brīvā priekā brīvu domu teikt Par visu man būs pa spēkiem.

Plaukst jaunatne, kura sapratīs, Kāds dzejniekam lepnums un žēla, Pie viņa sirds nāks sildīties,

Kur laipnīgās saules kvēla.

Kā gaisma, mīloša mana sirds Un šķīsta kā uguns, kas spīgo, Viscēlākās grācijas ira tās,

Kas manu kokli stīgo.

Šī mana kokle tā pati ir,

Mans tēvs ko man uzticēja,

Kungs Aristofans,129 tas nelaiķis,

Ko mūžam tā mīlēt spēja.

Uz kokles šīs viņš koklēja Reiz Pesteterosam slavu,

Kas Bazileju uznesa Gaisos kā līgavu savu.130

Es beidzamā nodaļā gribēju Atdarināt tā, parāmām,

Beigas „Putniem“, kas vislabākā No mana tēva drāmām.

Arī „Vardes“ lieliskas. Tagadiņ, Kad pārceltas vācu mēlē,

Tās ķēnišķīgai izpriecai Uz Berlīnes skatuves spēlē.

Jo ķēniņš mīl šo gabalu Ar labu antiku garšu,

Tak vecais^131 vairāk priecājās Par modernu varžu kvaršu.

Mīl ķēniņš šo lugu, bet tomēr,

Ja autors pats dzīvs vēl būtu,

Es neieteiktu, lai personīgi Uz prūšiem viņš atvests kļūtu!

Jo īstajam Aristofanam šeit Patiešām bēdīgi klātos:

Mēs redzētu, žandarmu koris tūlīt To visur pavadīt stātos.

Drīz pūlis dabūtu atļauju,

To lamāt, nevis tam glaimot,

Bet policijai tiktu pavēlēts Cēlo vīru vajājot zaimot.

Ak ķēniņ! es labu novēlu tev Un tāpēc sacīšu brīvi:

Tos mirušos dzejniekus cieni tik’, Bet taupi tos, kas dzīvi.

30 — H. Heine — Izlase I

Tu dzīvos dzejniekus neaiztiec,

Tiem ieroči ir un liesmas,

Tās bīstamākas kā viss, kas līdz šim,

Kā Jova^132 zibeņu briesmas.

Skar dievus vecos, un jaunos tāpat,

Skar visu Olimpa simtu,

Jehovu tur augšā aizskart var,

Tik’ neaizskar dzejnieku dzimtu!

Gan dievi soda bez saudzības,

Ja cilvēks ko ļaunu dara,

Un puslīdz karsti sautēt un cept # Ir elles ugunīm vara.

Bet atgadās svētie, kas grēcinieku Ar lūgšanām izlūdz no soda;

Ja baznīcai ziedo un mišas tur,

Var tikt pie citāda goda.

Un Kristus kāpj lejā, kad laikiem gals, Lai ellei vārtus lauztu,

Lai stingra tam tiesa, tak blēdis dažs Tiek cauri ar veselu skaustu.

Bet ir tādas elles, no kurām neviens Nekad nespēj atsvabināti,

Te lūgšanas nelīdz, un nelīdz tas,

Ka pasaules pestītājs klāti.

Vai nezini Dantes elli^133 tu Un viņa tercinu drausmas?

Ko dzejnieks iesloga, atsvabināt Nevienam dievam nav jausmas —

Ne dievs, ne pestītājs nepestīs No šādām dziedošām liesmām!

Jel sargies, tevi ka nenotiesā Uz tādas elles briesmām!

KOMENTĀRI

Izlase šajā izdevumā šķirota nodalījumos pēc vispārīgāka darbu žanra rakstura un apjoma, pie kam tikai pirmajā nodalījumā ievietotajām liriskajām dziesmām ieturēta chronoloģiska secība. Heinem pašam lielākajos krājumos — kādu dzejnieka dzīves laikā iznāca trīs (Buch der Lieder, Neue Gedichte un Roman-zero) — šāda iedalījuma nav. Tur dzejojumi grupēti gan lielākos, gan šaurākos individualizētos ciklos, tā ka bieži vien pilnīgi satīriska dzeja ietilpst romantiski sentimentālo vidū, tāpat bala-diskās dziesmas ierindotas lirikā vai nu chronoloģiski, vai visa cikla kopsakarā.

Liriskās dziesmas galvenokārt ņemtas no Dziesmu grāmatas un Jaunajām dzejām, bet baladiskās un satiriskās no Rcmancero un Pēclaika (Nachlese) krietni plašā novada. Lirisko un sevišķi satirisko dzeju motivos Heinem daudz kas lokāls, laikmetīgs, neatraujami saistīts ar konkrēto apkārtni, — vai tas būtu Hamburgā, Parīzē, ceļojumos (Die Heimkehr), poēmās, sati-riski polemiskajās Laikmeta dzejās (Zeitgedichte), veltījumos utt., tāpat dzejnieka ieskatu maiņā valda tāda dažādība, ka aizvien šie darbi prasa komentariskus paskaidrojumus. Liriskās dziesmas lielāko tiesu ir bez virsrakstiem, šaurākos ciklos tās tematiski tik patstāvīgas, ka izņemamas arī atsevišķai citacijai. Tomēr vienā otrā gadījumā tas nav vēlams, un šeit mūsu izdevumā vismaz ciešāk ciklā iesaistītās dziesmas fragmentāri nav uzņemtas.

Alegoriskajās satirās un fabulās, no kurām viena otra ar savu skarbo saturu savā laikā nemaz nevarēja klajā parādīties, dzejnieks visvairāk vēršas pret reakciju, liekulīgo buržuāzisko patriotismu, divkosīgo demokrātismu liberālo partiju cīņās, pret vācisko mietpilsonību, vācu augstprātību, aprobežotību utt. Kādā vietā viņš taisni kā par jaunlaiku vācu fašistiem saka:

Ich bin kein Römling, ich bin kein Slav’! Ein deutscher Esel bin ich,

Gleich meinen Vätern. Sie waren so brav, So pflanzenwüchsig, so sinnig.

Ich bin ein Esel und will getreu Wie meine Väter, die Alten,

An der alten, lieben Eselei,

Am Eseltume halten.

(Satirā Vēlēšanu ēzeļi.)

Piezīmes un vārdu paskaidrojumi šeit mūsu izlasē seko ievietoto dzeju kārtībā, katrai dzejai piemetinot virsrakstu vai sākumu arī oriģinālā. No svešvārdiem paskaidroti caurmēra lasītājam mazāk pazīstamie un satura ziņā svarīgākie. Tāpat laikmetiski kultūrvēsturiskajā terminoloģijā un bibliogrāfiskajos datos atzīmēts tikai pats nepieciešamais.

Heines «garākie dzejojumi (5 poēmas) šinī izlasē uzņemti visi, pie kam poēmas Ata Trolls un Viclipucli latviski parādās pirmo reizi, bet Bimini pārtulkota par jaunu.

LIRISKĀS DZIESMAS

Šis ir tas vecais teiksmu mežs — Das ist der alte Mārchenwald. — Ar šo dzeju, kas tik raksturīga romantismam un pašam Heinem, viņa pirmā perioda dzejiskajai romantikai, iesākas Dziesmu grāmatas trešā izdevuma priekšvārdi (Vorrede zur dritten Auflage). Dzejai seko piemetinājums prozā:

— Visu to es būtu ļoti labi varējis pateikt arī prozā... Bet kad atkal pārlasu vecās dzejas, lai, jauno iespiedumu sagatavojot, tanīs šo un to vēl noslīpētu, tad neviļus pārsteidz atskaņu un ritma skanošais pieradums, un, lūk! tie nu ir panti, ar kuriem atveru šo trešo Dziesmu grāmatas izdevumu. Ai, Feb Apollon! ja šie panti slikti, * tu man to labprāt piedosi... Jo tu taču esi viszinīgs dievs un tu ļoti labi zini, kāpēc es jau kopš daudziem gadiem vairs nevaru sevišķi nodarboties ar vārdu mērīšanu un saskaņošanu... Tu zini, kāpēc liesmai, kas reiz iepriecināja pasauli ar brīnišķām uguņošanas rotaļām, pēkšņi vajadzēja pārvērsties par nopietnāku uguni... Tu zini, kāpēc tā tagad saēd manu sirdi klusā kvēlē... Tu saproti mani, lielais skaistais dievs, jo pats līdzīgā kārtā zelta liru izmainīji pret stipru loku un nāvīgajām bultām... Vai tu vēl atceries

Marsiju, ko tu dzīvu nomocīji? Tas ir noticis jau sen, bet tāds pats piemērs atkal vajadzīgs... Tu smaidi, ak, mans mūžīgais

tēvs!

Rakstīts Parīzē 1839. gada 20. februārī.

Heinrichs Heine.

Reiz sapņoju par mīlu kaislīgu — Mir träumte einst vom wilden Liebesglühn. — Pieder pie Heines pašām pirmām iespiestām dzejām, kas parādījās laikrakstā „Hamburgs Wächter“ 1817. gada sākumā, pēc dzejnieka paša liecības sarakstīta gadu agrāk. Vēlāk Dziesmu grāmatā ciklā „Sapņu ainas“ (Traumbilder) līdz ar citām tā pārstrādāta. Visas šīs jaunības dzejas» kas radušās līdz 1822. gadam, ietilpst Dziesmu grāmatas pirmajā nodaļā ar virsrakstu „Jaunības ciešanas“ (Junge Leiden). —

Rītos celdamies es minu — Morgens steh ich auf und frage, — ievada „Jaunības ciešanu“ otru ciklu, kura tematika galvenokārt saistās ar mīlu uz māsīcu Amāliju. —

Es klejoju koku ēnā — Ich wandelte unter den Bäumen. —

Liec, mīļā, uz sirds savu rociņu man — Lieb Liebchen, leg’s Händchen aufs Herze mein. —

Manu sāpju aijas skaistās — Schöne Wiege meiner Leiden. — Ierosmei sakars ar dzejnieka došanos uz Diseldorfu no Ham-burgas 1819. gadā.

Gaidi, gaidi, jūrniek straujais — Warte, warte, wilder Schiffsmann. —

1 Er iss resp. Erisa (Eris) — strīdus, naida un cīņu dieviete grieķu mitoloģijā, kuru dzejnieki (Homers, Hesiods u. c.) izmantojuši kā strīdus ābola simbolu un min par Trojas kara cēloni. —

Kalni, pilis raugās lejup. — Berg’ und Burgen schaun herunter. —

Sākumā es izsamisu — Anfangs wollt ich fast verzagen. —

Es gribētu rozēm un cipresēm — Mit Rosen, Cypressen und Flittergold. —

Skumjais — Der Traurige. — Ar šo dzeju iesākas „Jaunības ciešanu“ nodaļā lirisko romanču cikls (Romanzen). —

Nabaga Pēteris — Der arme Peter. —

Tiešām — Wahrhaftig. —

Manai mātei (Es neprātīgais tevi atstāt spēju) — An meine Mutter B. Heine. — Ietilpst sonetu ciklā (Sonette) „Jaunības ciešanu“ nodaļā; mātei te veltīti divi soneti (pirmais — Ich bin’s gewohnt den Kopf recht hoch zu tragen). No pārējiem sonetiem viens veltīts A. Šlēgelim, bet vesela virkne vienam no dzejnieka draugiem Kristiānām Zetem, kas viņam bijis tuvs no pat skolas sola līdz mūža pēdējām dienām (Fresko-Sonette an Christian S.) —

Kad maija dienās jaukajās — Im wunderschönen Monat Mai, — dziesmiņa, ar ko sākas īpaša nodaļa Dziesmu grāmatā (Lyrisches Intermezzo, 1822—1823), kas sākumā nebija te ievietota, bet iznāca īpaši līdz ar traģēdijām Almansors un Ratklifs ar nosaukumu „Liriskais intermeco“. —

Daudz ziedošu puķu rodas — Aus meinen Tränen spriessen. —

Kad tavās acīs lūkojos — Wenn ich in deine Augen seh’. —

Es lilijas zieda zvanā — Ich will meine Seele tauchen. —

Daudz tūkstoš gadu mirdz zvaigznes — Es stehen unbeweglich. —

Uz dziesmu spārniem maniem — Auf Flügeln des Gesanges. — Populara Heines „romantiskās programas“ dziesma ar eksotisku tematiku. —

Kā lotosa puķe baidās — Die Lotosblume ängstigt. —

Jel nezvēri, tik bučo vien — O schwöre nicht und küsse nur. —

Par savas mīļotās actiņām — Auf meiner Herzliebsten Äugelein. —

Ja zinātu puķes sīkās — Und wüssten’s die Blumen, die kleinen. —

Kādēļ gan rozes tik bālas blāv — Warum sind denn die Rosen so blass. —

No lielajām sāpēm savām — Aus meinen grossen Schmerzen. —

Kāds jauneklis mīl meiču — Ein Jüngling liebt ein Mädchen. — Līdztekus dzejnieka pārdzīvojumam ierosmi šai dzejai devušas ari indiešu teiksmas par dzejnieku Bartribari, kas rakstījis dziesmas par dalītu mīlu. —

Par karaļa meitu es sapņoju — Mir träumte von einem Königskind. —

No senlaicīgām teikām — Aus alten Märchen winkt es. —

Es mīlēju tevi un mīlēšu vēl — Ich hab dich geliebt. —

Es vasaras spožā rītā — Am leuchtenden Sommermorgen. — Tie mani mocījuši — Sie haben mich gequälet. —

Uz taviem karstiem vaigiem — Es liegt der heisse Sommer. — Ir indīgas manas dziesmas — Vergiftet sind meine Lieder. — Es sapnī raudāju rūgti — Ich hab’ im Traum geweinet. —

Ik nakti par tevi sapņoju — Allnächtlich im Traume sehr ich dich. —

Ai mākoņi, negaisa dzīti — Das ist ein Brausen und Heulen. — Uz zemi spoža zvaigzne — Es fällt ein Stern herunter. —

Kur vien eju, visur baigums — Wo ich bin, mich rings umdunkelt. —

Sīm vecām, ļaunām dziesmām — Die alten, bösen Lieder. — Ievietota kā pēdējā „Liriskajā intermeco“, itin kā pabeidzot pašu romantiskāko un bezbēdīgāko jaunību. —

1 Heidelbergas muca — lielākā pasaulē, tolaik daudzināta kādā Heidelbergas vīna pagrabā.

2 Maincas tilts — tai laikā pats garākais pār Reinu Vācijā.

3 Svētais Kristaps (oriģ. der heil’ge Christoph) — milzu statuja Ķelnes domā.

Manā tumšā, drūmā dzīvē — In mein gar zu dunkles Leben.— Ievada dzeja Dziesmu grāmatas tālākajā un jaunajam Heinem raksturīgajā nodaļā „Pārnākšana dzimtenē“ (Die Heimkehr, 1823—1824). —

Pa mežu sērodams eju — Im Walde wandl’ ich und weine. —

Nakts vētraina un mikla — Die Nacht ist feucht und stürmisch. —

Tu, daiļā zvejniekmeitiņ — Du schönes Fischermädchen. — Vējš savas bikses uzvilcis — Der W’ind zieht seine Hosen an. —

Kā auka spēlē deju — Der Sturm spielt auf zum Tanze. —

Kad rītos gar tavu māju — Wenn ich an deinem Hause. — Oriģinālā pēdējā pantiņa strofā neatdarināma vārdu rotaļa: „Und was mir fehlt, du Kleine, Fehlt manchem im deutschen Land“.—

Par juru zeltaini laistījās — Das Meer erglänzte weit hinaus. —

Es, nelaimīgais Atlass — Ich unglücksel’ger Atlas. — Atlass (Atlants) — grieķu mitoloģijā titāns, kam jātur uz saviem pleciem pasaule.

Kā pa tumšiem padebešiem — Wie der Mond sich leuchtend dränget. —

Sirds, ak sirds, ko skumsti vārgā — Herz, mein Herz, sei nicht beklommen. —

Tik mīļa, skaidra, jauka — Du bist wie eine Blume. —

Kad gulu es naktī vēlu — Wenn ich auf dem Lager liege. —

Meitenīt ar sārto muti — Mädchen mit dem roten Mündchen. —

Sniegs lai nikni griežas laukā — Mag da draussen Schnee sich türmen. —

Mīļais draugs, tu iemīlējies — Teurer Freund, du bist verliebt. —

» Tev acis tīrie safiri — Saphire sind die Augen dein. —

Es gribētu savas sāpes — Ich wollt’, meine Schmerzen ergössen. —

Tev dārgakmeņi un pērles — Du hast Diamanten und Perlen.

Ja kāds pirmo reizi mīl — Wer zum ersten Male liebt. —

Teic, kur tava daiļā mīļā — Sag’, wo ist dein schönes Liebchen. —

Vasras vakars krēslains garo — Dämmernd liegt der Sommerabend.

Lūk, zilās ziedoņacis — Die blauen Frühlingsaugen. — Sl dzeja un tālākā virkne ietilpst „Jaunajās dzejās(< (Neue Gedichte).

Ja tev acis labi redz — Wenn du gute Augen hast. —

Ar savām zilajām acīm — Mit deinen blauen Augen. —

Atkal sirds ir mierināta — Wieder ist das Herz bezwungen. —

Kā tas mēness spīdums trīso — Wie des Mondes Abbild zittert. —

Ai, kā neļķes smaršo liegi — Wie die Nelken duftig atmen. —

Bij senos laikos ķēniņš — Es war ein alter König.

Zvaigznes vieglam zelta kajam — Sterne mit den goldnen Füsschen. —

Debess tumša, darbdienīga — Himmel grau und wochentäglich. —

Māņu skūpsti, māņu dzīve — Schattenküsse, Schattenliebe. — Šī un nākamā dzeja no cikla „Seraphine“.

Vecs rūnakmens jūrā paceļas — Es ragt ins Meer der Runenstein. —

Ziema — Winter. — No Romancero nodaļas „Lamentacijas“.

Svešumā — In der Fremde. — Tulkojuma beigas mazliet lokalizētas pēdējā strofā, kur oriģinālā teikts: „Das küsste mich auf Deutsch und sprach auf Deutsch“, izlaižot vāciskuma epitetus resp. priekšstatu vairāk vispārinot.

Traģēdija — Tragödie. —

Ziedoņa svētki — Frühlingsfeier. — Adoniss — senajā Babilonijā un Sirijā veģetācijas dievs, kas ik gadus nomirst un pavasaros ceļas augšām. Grieķu kultos personificēts kā Afro-dites mīlulis; rudeņos abus tēlus līdz ar ziediem guldīja jūrā.

Gudrās zvaigznes — Kluge Sterne. — Šis un iepriekšējais liriskais dzejolis ietilpst ciklā „Zur Ollea“ Jaunajās dzejās, pie kam ollea vārds te tāpat kā Heines citos dzejojumos ņemts no spāniešu tautiskā ēdiena nosaukuma (ollea potrida), bet pārnesti nozīmē „viss kas jukām“. —

Mums jāsmejas reizē un jāraud — Wir müssen zugleich uns betrüben. —

Padebešos mēness dus — Auf den Wolken ruht der Mond. —

Ietinusies pelēkajos — Eingehüllt in grauen Wolken.

Dus jūra mēness mirdzumā — Im Mondenglanze ruht das Meer. —

Jaunajiem — An die Jungen. — Attiecas tieši uz tālaika „Jaunās Vācijas“ kustību. Dzejā minētie hesperidu zelta āboli — senajos mitos daudzinātie augļi hesperidu dārzā, ko apsargāja drakoni; Arbelas varonis domāts Maķedonijas Aleksandrs, kurš (331. g., v. erā) pie Arbelas uzvarēja persiešu ķēniņu Dariju.

Dzīves brauciens — Lebensfahrt. — Šai autobiogrāfiskajā dzejā Heine raksturojis savas izjūtas, kad bija spiests doties trimdā uz Parīzi (pie Senas upes). —

Noslēpums — Geheimnis. —

Himna — Hymnus. — Vienīgā Heines dzeja himniski nesaistītā valodā.

Kur? — Wo? — Teiciens: „Zem liepām tēvijā“ — mazliet lokalizēts; oriģ. Heinem: „Unter Linden an dem Rhein.“

BALADES, ROMANCES UN SATĪRAS

Es nezinu tiešām, par ko gan — Ich weiss nicht, was soli es bedeuten. — Heines populārākā romance, parasti apzīmēta ar virsrakstu Lore^eja (Lorelei), ko J. Alunans mums lokalizējis ar „Lauru“. Heine pats šai dzejai virsrakstu nav licis. Par Lorelejas teiku piebilstams, ka tā nepieder pie kāda dziļāka ģermāņu folkloras avota, bet kļuva populārā vācu romantiskajā literatūrā, īpaši Klemensa Brentano daudzināta (dzejā Zu Bacharach am Rheine lebt eine Zauberin), saistot motivu arī ar kādu Reinas piekrastes radzi. Kopš Heines to vēl variējuši daudzi mazāk ievērojami vācu romantiķi. Vācu literatūrā un sabiedrībā šī Heines dzeja pārgājusi neatņemami, pat barbariskajā fašisma laikā, kad Vācijā iznīcināja Heines rakstus, to chrestomatijās un antoloģijās ievietoja ar parakstu: „Nezināms dzejnieks“ (Ein unbekannter Dichter). — Baladiski liriskie motivi citās valodās gandrīz nepārtulkojami tādā noskaņā, kā tas ir oriģinālā. —

Grenadieri — Die Grenadiere. — Pēc Heines pašņ izteicieniem uzrakstīta jau 1816. gadā, kaut gan klajā nāca tikai vēlāk (1821). Napoleonu Heine dabūja redzēt bērnībā Diseldorfā 1808. gadā, un šis karavīrs kā tāds izņēmums Heines dzejā parādās arvien pozitivā gaismā, neironizēti, lai gan vēlāk dzejnieka acīs „napo-leoniskā ideja“ jau bija zaudējusi pievilcību (ceļojumu piezīmēs Lutezia un Laikmeta dzejās). Balade kļuva ļoti populārā, kad Šuberts to komponēja vokālā dziesmā. —

Belzacars — Belsazer. — Vispopulārākā Heines balade, ar biblisku tematiku, kurā Belzacars tāpat tverts kā Bābeles pēdējais varenais valdnieks. —

Vēstījums — Die Botschaft. —

Azras cilts — Der Asra. — Leģendu par Azru, kas nomiris aiz mīlas, Heine aizguvis no Stendāla darba ,,De l’amour“ (1822). — Azras (Bēni Asra jeb Odhra) cilts Dienvidarabijā,

daudzināta ar savu kaislīgo uri tai pašā laikā kautro mīlu. Ara-bijas pussalas dienvidaustrumos Jemas novadā vecajā erā ekonomiskā un kultūras dzīve sasniedza augstāko uzplaukumu. — Nāras — Die Nixen. —

Bruņinieks Olafs — Ritter Olaf. —

Bertrams de Borns — Bertrand de Born. Trubadūrs de Borns (1145—1210) darbojās Akvitanas Eleonoras (Poitou, 1137—1198), angļu karaļa Indriķa II sievas, galmā. Indriķa un Eleonoras ģimenes ķildās de Borns nostājās Eleonoras un viņas bērnu pusē. — Plantageneti — Indriķa II dinastija. Šo tematiku jau agrāk izmantojis arī Ulands. —

Cailds Harolds — Childe Harold. — 1824. gadā Grieķijā, Misolungos, mirušo dzejnieku Baironu pārveda ar kuģi Anglija. Dzejas virsraksts tāds pats kā Bairona varonim poēmā ar līdzīgu nosaukumu. — Oriģinālā nepāru rindas ieturētas ar iekšējām atskaņām (Eine starke schwarze Barke, Die vermummten und verstummten), kas šeit tulkojumā nav pilnīgi adekvatas.

Heinrichs — Heinrich. — Vācu ķeizars Heinrichs IV, pāvesta Gregora VII nolādēts par pretošanos katoliskajai varai, devās uz Kanosu „svēto tēvu“ nolūgties un kailām kājām aukstumā

nestāvēja pāvesta resp. Toskaņas Matildes pils sētā vairākas

diennaktis. Kopš tā laika Kanosas vārds dabūjis vispārinātu nozīmi.

Dzejnieks Firdausi — Der Dichter Firdusi. — Slavenā Iranäs (persiešu) feodālā laika dzejnieka Firdausi (935—1020) personā

Heine raksturojis arī sava laika dzejnieka likteni. Firdausi,

kalpodams galmā, šacha uzdevumā sarakstījis plašo poēmu Sachnamē (Ķēniņu grāmata), teiksmainu Iranas valdnieku vēsturi. Sachs viņam solījis par katru rindu zelta monētu — tomanu, bet zelta vietā samaksājis tikai sudraba monētas. Tad Firdausi savai cildinošajai poēmai beigās sarakstījis skarbu sa-tiru par šo šachu, kāpēc pazaudējis valdnieka labvēlību un izraidīts trimdā. Reizē ar to šai dzejojumā Heine ietvēris dažas paša atziņas par to laiku, kad viņš gaidīja mantojumu, piederīgo pazemots. Galvenos vēsturiskos datus dzejojumam viņš droši vien ņēmis no Hammera Geschichte der schönen Redekünste Persiens. —

Kaujas lauks pie Hastingsas — Schlachtfeld bei Hastings. — Tematika, personu un vietu vārdi nāk no skandināviešu teikām. Varone Gulbjakakla Edite oriģinālā saucas Edith Schwanenhals. — Dzejojumam (Romanzero beigās) Heines pievienots paskaidrojumam šāds izraksts latiņu valodā:

Ķēniņa Harolda* apbedīšana.

„Divi sakšu mūki, Asgods un Ailriks, Valthamas abata sūtīti, visādi iztaujājas un nopūlas, lai varētu pārnest sava labdara mirstīgās atliekas uz savu baznīcu. Viņi nonāk pie ieroču saplosītu ķermeņu un drānu kaudzes, rūpīgi pārbauda vienu līķi pēc otra, bet nespēj vairs pazīt, kuru meklē, jo tik ļoti ievainojumi to bija sakropļojuši. Skumji un izmisuši, ka meklējumiem nav panākumu, viņi dodas pie kādas sievietes, kuru Harolds, vēl nebūdams ķēniņš, bija turējis par savu mīļāko, un lūdz to viņiem pievienoties. Viņa saucās Edite, un viņas pavārds bija Skaistule ar gulbja kaklu. Viņa ir ar mieru sekot šiem diviem mūkiem, lai atrastu tā vīra līķi, kuru viņa bija mīlējusi.“

(Aug. Tjerī, Normaņu Anglijas iekarojumu vēsture, 348. lpp.)

Bergenas Šķelmis — Schelm von Bergen. — Notikums minēts arī teikās, kas izplatītas Reinas novados.

1 Maricebila un Drikess (Mariccebilla, Drickes) — karnevala figūras.

Rampsenits — Rhampsenit. — Sākuma balade Heines dzeju krājumā Romanzero, kur galveno vietu ieņem dzejojumi ar vēsturisku tematiku (Historien). — Dzeju krājuma Romanzero beigās Heine par šās balades tematu paskaidrojumam pievienojis šādu izrakstu'no Herodota vēstures:

„Ķēniņa Rampsenita bagātība naudā, stāstīja ēģiptiešu priesteri, bijusi tik liela, ka viņu neviens no vēlākajiem valdniekiem nav varējis pārspēt vai viņam tuvu līdzināties. Tā kā savus dārgumus viņš gribējis turēt drošībā, viņš izbūvējis kādu akmens ēku, kuras viena siena saskārās ar viņa mitekļa ārējo spārnu. Bet būvmeistars ar ļaunu nodomu izdarījis šādi. Vienu akmeni viņš ielicis tā, ka to viens vai divi vīri varējuši viegli izcelt ārā. Kad nu šī telpa bija pabeigta, ķēniņš tur noglabāja savus dārgumus. Pēc kāda laika, īsi pirms sava mūža beigām, būvmeistars pasauca savus dēlus (to viņam bija divi) un izstāstīja, kā viņš par tiem gādājis, lai tiem būtu pārtikusi dzīve, un ar kādu mākslīgu paņēmienu viņš izbūvējis ķēniņa mantu glabātuvi; pamatīgi aprakstīdams, kā akmens izņemams, viņš tiem pamācīja ieturēt mēru un noteica: — ja viņi to vienmēr ievērošot, tad kļūšot par ķēniņa mantas pārvaldītājiem. Pēc tam viņš nomira. Viņa dēli arī ilgi nevilcinājās: naktī viņi devās uz ķēniņa pili, tiešām atrada mūrī akmeni, kuru viņi varēja viegli izcelt, un paņēma no glabātuves daudz dārgumu. Kad nu ķēniņš kādreiz atkal atvēra kambari, viņš izbrīnījās, ka mantu lādes nav vairs pilnas, bet viņš nezināja, kuru vainot, jo zīmogi (pie durvīm) bij neaizskarti un istaba aizslēgta. Taču kad, otru un trešo reizi atverot kambari, viņš redzēja, ka dārgumu kļūst arvien mazāk (jo zagļi nerimās laupīt), tad viņš rīkojās šādi. Viņš lika pagatavot slazdus un novietoja tos ap dārglietu lādēm. Kad nu zagļi ieradās tāpat kā agrāk un viens no viņiem ielīda iekšā un devās pie mantu lādes, viņš tūlīt iekrita slazdā. Pamanījis savu nelaimi, viņš tūlīt pasauca savu brāli, izstāstīja tam, kas noticis, un lika steigšus ielīst iekšā un viņam nogriezt galvu, lai nevarētu pazīt, kas viņš bijis, un arī otru brāli neiegrūstu postā. Tam šī runa likās prātīga, un viņš tiešām tā izdarīja, ielika atkal akmeni salaidumā un devās uz māju ar sava brāļa galvu. Kad atausa diena un ķēniņš iegāja mantu kambarī, viņš bija ļoti pārsteigts, ieraugot zagļa ķermeni, kas atradās slazdā bez galvas, kamēr kambaris bija neaizskarts — uz āru nebija nevienas ejas, ne cauruma. Tagad nu viņš darīja tā. Viņš pakāra zagļa līķi pie sienas un pielika klāt sargus, tiem pavēlēdams, ja viņi redzēs kādu raudam vai vaimanājam, tad lai to saņem ciet un noved pie viņa. Kad nu līķis bija uzkārts, viņa māte kļuva ļoti nikna. Viņa runāja ar savu dzīvu palikušo dēlu un pavēlēja, lai viņš dara visu, ko var, un dabū lejā sava brāļa miesas; ja viņš negribētu paklausīt, viņa draudēja iet pie ķēniņa un uzrādīt, ka pie viņa ir tā dārgumi. Kad nu māte tik stingri uzstājās pret dzīvu palikušo dēlu un kad viss, ko viņš tai teica, bija veltīgi runāts, viņš izlietoja šādu viltību. Viņš aizjūdza ēzeļus, uzlika tiem virsū ar vīnu pildītus maisus un dzina tad ēzeļus sev pa priekšu; aizsniedzis pakārtā līķa sardzi, viņš atrāva triju vai četru maisu galus vaļā. Kad nu vīns sāka plūst laukā, viņš, skaļi kliegdams, sakampa galvu, it kā nezinādams, pie kura ēzeļa lai vispirms dodas. Sargi tūlīt neievēroja, cik daudz tur iztecēja vīna, bet tad tie visi skrēja ar traukiem uz ceļa un savāca izplūstošo vīnu kā krietnu laupījumu; par to viņš izlikās dusmīgs un visus izlamāja. Bet kad sargi viņu pierunāja, viņš izlikās, ka kļūst pamazām mierīgāks un atmet savas dusmas; un beidzot viņš aizdzina ēzeļus no ceļa un tos kārtīgi sajūdza. Kad nu viens vārds sekoja otram, kad šis un tas ar viņu arī pajokojās, tā ka bija jāsāk smieties, viņš tiem iedeva vēl vienu vīna maisu; un nu tie nosprieda tūlīt pat sākt iedzert, vēlēdamies arī, ka viņš piedalītos, un aicināja viņu palikt, lai dzertu ar tiem kopā, — to viņš arī apsolīja un palika pie tiem. Beidzot, kad tie dzerdami viņu no sirds slavēja, viņš tiem iedeva vēl otru maisu vīna. Tā nu sargi, pamatīgi žūpojot, bija pār mēru piedzēruši, un tos pārmāca miegs; viņi izstiepās guļus turpat, kur bija dzēruši. Tā kā bija jau dziļa nakts, viņš noņēma lejā sava brāļa miesas un nogrieza vēl arī katram sargam labās puses vaiga bārdu; tad viņš uzlika līķi uz ēzeļiem un dzina tos mājup, pilnam izpildīdams to, ko viņam bija pavēlējusi māte.

Bet ķēniņš, kad viņam paziņoja, ka zagļa līķis nolaupīts, kļuva ļoti nikns; un tā kā viņš katrā ziņā gribēja noskaidrot, kas gan tas bijis, kas to spējis izdarīt, viņš, kas gan man liekas pavisam neticami, izrīkojās nu šādi. Viņš lika savai meitai pārdoties un noteica pieņemt katru bez kādas izšķirības; bet kamēr viņi visi sapulcējas, ikvienam jāpastāsta gudrākais un grēcīgākais darbs, kādu tas savā mūžā izdarījis, un ja kāds stāstīs notikumu ar zagli, tad tas viņai jāsaķer un to nedrīkst laist vaļā. Meitene darīja, kā tēvs viņai bija licis; bet zaglis saprata, ko tas nozīmē, un nolēma ķēniņu viltībā pārspēt, izdarīdams tā. Viņš nogrieza svaigajam līķim visu roku līdz pat plecam un palika to zem mēteļa. Tad viņš devās pie ķēniņa meitas, un kad tā viņu tāpat kā visus citus iztaujāja, viņš pastāstīja kā savu grēcīgāko darbu to, ka savam brālim, kas ķēniņa mantu kambarī bija iekritis slazdā, viņš nogriezis galvu, un kā gudrāko — ka piedzirdījis sargus un noņēmis pakārto sava brāļa līķi. Šo stāstu izdzir-dusi, tā gribēja viņu satvert; bet zaglis izstiepa tumsā pretim miroņa roku, kuru tā saķēra un turēja, domādama, ka tā ir viņa paša roka; nu viņš roku palaida vaļā un ātri izmuka pa durvīm. Kad nu ķēniņam pastāstīja arī šo notikumu, viņš bija pavisam pārsteigts par šī cilvēka viltību un drosmi. Beidzot viņš lika izziņot visās pilsētās, ka to nesodīs un daudz ko dos, ja tas ieradīsies viņa vaiga priekšā. Zaglis uzticējās un atnāca pie viņa; un Rampsenits viņu ārkārtīgi apbrīnoja, kā visgudrākajam cilvēkam atdeva viņam pat šo savu meitu par sievu; jo tik augstu viņš vērtēja ēģiptiešus pārākus par citiem un viņu pārāku par ēģiptiešiem.“

(Herodota Stāsti, otrā grāmata, 121. nodaļa.)

Tanheizers — Der Tannhāuser, — baladiska poēma, sarakstīta 1836. gadā. Dienvidģermaņiem viduslaikos (ap 13. gs.) Tanhei-zera leģenda sevišķi izplatījās Zalcburgas bruņniecisko minne-dziedoņu apstrādājumā. Sižetā un tēlā šeit galvenokārt izvirzās Venuskalna „burve“, kas savos valgos ievilina romiešu katoliskajai varai protestējošos bruņiniekus. Augš- un lejas vācu versijā izplatītajās tautasdziesmās turpretim vairāk pasvītroti aizraušanās, apnikuma un nožēlu motivi, pie kam grēksūdzē svētceļnieks griežas arī pie Marijas. Romantiķi, senos teiku motivus atjaunodami, tos dažādi variējuši (L. Tīks savā Phantasus, Bren-tano savā Romanzen vom Rosenkranz, Eichendorfs novelē Das Marmorbild, pēc tam R. Vāgners operā Tanheizers). — Heine veco teiksmu izmanto jaunlaiku cilvēka izjūtu attēlam, kad tieksmju un apziņas konfliktos pati ikdiena dod zināmu izlīdzinājumu. Tiklab veclaicīgi reliģiska mistika, kā arī „nožēlnieka grēksūdze“ un „atgriešanās“ šeit parodēta groteskā. Tādai temata interpretācijai ierosme slēpjas dzejnieka paša pārdzīvojumos. Par šīm iekšējām cīņām šis tas lasāms viņa Florences naktīs un ardievu vēstulēs firstienei Balgiojoso. —

1 „Trīs duči monarchu“ (oriģ. sechsunddreissig Monarchen) — teikts par tālaika Vācijas valstiņām un viņu valdniekiem.

2 Domāti „švābu skolas“ dzejnieki; plašāka satiriska kritika par tiem Atā Trollā, XXII nodaļā.

3 Domāts rakstnieks un kritiķis Ludvigs Tiks, kas dzīvoja Drezdenē no 1819.—1841. gadam un kā reakcionārā romantisma ideologs apkaroja katru progresivu parādību.

4 Veimara — pilsēta, ar kuru saistās Gētes, Sillera, Her-dera u. c. dzīvesgaitas. Gētes sekretārs Ekermanis pēc dzejnieka nāves izdeva savas sarakstītās Sarunas ar Gēti (Gespräche mit Goethe 1824r—1832), kas ieguva ārkārtīgu popularitāti itin kā autentisks Gētes spriedumu avots par visdažādākiem jautājumiem. Heines kodīgā ironija saprotama arī tādā ziņā, ka Ekermaņa sacerētajā „dokumentācijā“ varētu slēpties arī patvaļības, viltojumi.

5 Eduards Ganss — pazīstams jurists, Hegeļa skolnieks, Heinem jaunībā labs paziņa, ar kuru kopā bijis arī par biedru ebreju kultūras un zinātnes biedrībā (Verein für Kultur und Wissenschaft der Juden). Uz Gansu un viņa pāriešanu kristietībā attiecas vēl pāris citu Heines dzeju (Einem Abtrünnigen, An Eduard G.), tāpat zobgalīgas piezīmes vēstulēs Mozeram. Ganss Berlīnē lasīja lekcijas par jaunlaiku vēsturi, kuras ieguva skaļu piekrišanu, bet policija tās drīz vien aizliedza.

ß Getingena — šeit domāta kā universitātes pilsēta.

7 C e 11 e — Hanoveras apgabala pilsēta Vācijā.

8 Altona — pilsēta pie Elbes, kaimiņos Hamburgai.

Donna Klara (Savā vakarīgā dārzā) — Donna Klara (In dem abendlichen Garten). — Sižets šim baladiskajam dzejojumam ņemts no Fukē (vācu romantiķa) romances kādā viņa romānā (Der Zauberring), kur mīlētāju duets norisinās starp mauru jaunekli un spāniešu kristīgo jaunavu patētiski sentimentālā garā. Heine savā dzejojumā ietvēris arī paša pārdzīvojumus un kādā vēstulē par to izsakās: „Romance pēc būtības atspoguļo ainu no manis paša dzīves; tikai Tīrgartenu (zvēru dārzs Berlinē, R..E.)

31 — H. Heine — Izlase I es pārvērtu par alkalda dārzu, baronesi par seņoru, bet pats sevi — par svēto Juri vai pat par Apolonu!“ Kādā citā vēstulē vēl viņš paskaidro, ka šī dzeja tomēr neatspoguļojot pilnīgi viņa domas, kaut gan viņš esot centies episki neitrāli tanī ietvert tiklab personisko, kā arī vispārcilvēcisko un vēsturisko problēmu. —

* Alkalds — augstākais administrators spāniešu pilsētā.

2 Saragosa — pilsēta Spānijā.

Svētceļojums uz Kevlāru — Die Wallfahrt nach Kevlaar. — Par šās dzejas motiviem Heine pats piebilst, ka bērnībā kāds skolasbiedrs viņam pastāstījis par savu izveseļošanos, kad māte ziedojusi dievmātei vaska kāju. Studiju gados tas pats biedrs izteicies, ka nelaimīgas mīlas dēļ nu vajadzētu ziedot vaska sirdi, un dažus gadus vēlāk Heine viņu tiešām ieraudzījis slimu un bālu līdz ar māti katoliskajā gājienā uz senāk daudzināto svētceļnieku vietu Kevlāru

1 K e v 1 ā r a (Kevlaar) — katoliska pilsētiņa Prūsijā, kur atradās gotiska katoļu baznīca, bagātīgi izgreznota freskām, dažādām relikvijām, krucifiksiem un dievmātes attēliem, starp kuriem sevišķas brīnumdarītāj as slavu ieguva 17. gs. vidū uzstādītais dievmātes tēls, kas pievilka simtiem tūkstošiem māņticīgo svētceļnieku. —

Radīšanas dziesmas — Schöpfungslieder. —

Dievu dziesna — Götterdämmerung (Der Mai ist da mit seinen goldnen Lichtern.) —

Bēdu leja — Jammertal. —

Vergu kuģis — Das Sklavenschiff. —

1 „Minhers van Kēks“ (oriģ. Der Superkargo Mynheer van Koek); minhers — flām. „mans kungs“, tā saukāja kuģu īpašniekus. Superkargs — komercdaļas pārzinis uz tirdzniecības kuģa.

2 Oriģ. „Des Alexanders Lehrer“.

3 Nozīmē „izpriecas vadītājs“.

« Oriģ. „Dideldumdei und Schnedderedeng“.

6 Oriģ. „Sagt Albions grosser Dichter“.

Silezijas audēji — Die schlesischen Weber. — Dzeja ievietota krājuma Nachlese 2. grāmatā, un tā radusies sakarā ar Silezijas audēju sacelšanos 1844. gadā; vēlāk šo tematu izmantojis G. Haupt-manis savā reālistiskajā drāmā Audēji. Žanra un ideoloģijas ziņā dzeja pieskaitāma pie Heines revolucionāri spēcīgākajām, tapat ta tuva rada tālaika angļu strādnieku dziesmām, kādas tur bieži vien izplatījās čartistu kustības ietekmē. —

Pagaidiet vien — Wartet nur. —

Nomierinājums — Zur Beruhigung. — Satira vērsta pret reakciju, kas Vācijā tolaik kļuva arvien nepanesamāka. — Bruts — viens no galvenajiem sazvērniekiem Romā pret Cezaru, kura nogalināšana notika 44. gadā (v. erā), pēc tālaika kalendara 15. martā („marta idās“). *

Anno 1829 — Anno 1829. — Dzejā spilgti izpaužas Heines nemiers un protests pret valdošo reakciju un mietpilsonību „svētās alianses“ laikā. —

Anno 1839 — Anno 1839. — Dzeja vērsta pret vācu un arī pret franču mietpilsonību pašā drūmākajā reakcijas laikā. —

1 Silda — pilsētiņa Prūsijā.

Bundzinieku majors — Der Tambourmajor. — Satira par vācu buržuāzisko tukšo patriotismu. —

1 Kerners (Körner), Teodors — pazīstamais vācu patriotiskais kara dziesminieks Napoleona laikā. —

Čarlzs I — Karl I. — Angļu karali Čarlzu (Kārli) I revolūcijas laikā 1649. gadā notiesāja uz nāvi. Sis temats sakarā ar revolucionāro kustību 19. gs. pirmajā pusē Heini stipri nodarbināja, un pie tā viņš uzkavējās arī prozas rakstos („Franču gleznotāji“, „Lutecija“). Belade dzejiski tuva Heines Vāczemei. — Vācu valodā žūžošanas vārds „eiapopeia“ izplatīts šūpļa dziesmās.

Jaunais Aleksandrs‘ — Der neue Alexander. — Satiriskā dzeja vērsta pret prūšu karali Fridrichu Vilhelmu. „Vēsturiskā skola“, kas minēta 6. pantā un ko ievadīja Getingenas profesors Hugo, pretēji franču revolūcijas proklamētiem „dabisko tiesību“ (Natur-rechts) principiem tiecās pierādīt, ka tiesību zinātniskā izprata to vēsturiskajā attīstībā dibinās uz pieredzi, ne prātu; itin kā likumi, tāpat arī valoda un ieražas, būtu izauguši un tālāk veidotos saskaņā ar „tautas garu“. Šo ideju turpmāk sekmēja Fr. K. Saviņji (von Savigny, piem,, apcerē Vom Beruf unserer Zeit für Gesetzgebung und Rechtswissenschaft, 1814), noraidot prasību pēc jauniem vispārīgiem pilsoņtiesību likumiem Vācijā. Heine, simpatizēdams franču racionālismam un revolūcijai, nīda šīs reakcionārās tendences.

Ķīnas ķeizars — Der Kaiser von China. — Satira vērsta pret Fridrichu Vilhelmu IV, kas 1843. gadā atjaunoja „Gulbju ordeni“ (Schwanenorden), lai tajā pulcētos visas biedrības, „kas pierādījušas savu kristietību dzīvē un darbos, bez kārtu un ieskatu izšķirības“. Dzejā Konfucija personā droši vien domāts filozofs Sellings un „lielā pagoda, ticības drošais vairogs un simbols“ (Die grosse Pagode, Symbol und Hort des Glaubens) — Ķelnes doma baznīca. —

Ir laimei tāda aušas daba — Das Glück ist eine leichte Dirne. — Sentenciozā dzeja likta par ievada motto nodaļai „Lamentacijas“ (Lamentationen, kas ietilpst Romanzero krājumā kā otra grāmata); arī tanī lielāko tiesu baladiski un satiriski dzejojumi.

Pasaulsgaita — Weltlauf. — Šī un tālākās 4 pārtulkotās dzejas ņemtas no cikla „Läcars“ (Lazarus), kam pavisam 23 dzejas; tās saistītas ne tikdaudz tematikas, kā izjūtu ziņā.

Augšāmcelšanās — Auferstehung. —

1849. gada oktobrī — Im Oktober 1849. — Dzejā atbalsojas 1848. gada revolūcija, sevišķi Ungārijā, kurai 1849. gadā sekoja smaga reakcija, kad nemiernieki izklīda trimdā. —

1 Flaks (Flaccus) — romiešu dzejnieks Kvints Horacijs Flakus, kas kādā satirā atzīstas, ka viņš kaunpilnā kārtā bēdzis no kaujas lauka.

2 Zontāga, Henriete — tālaika populārā dziedātāja; atturējusies kopš 1828. gada no operas, tanī atgriežas 1849. gadā.

3 Lists, Francis (1811—1886) — ungāru komponists, kas arī aizrāvās savos jaunības gados ar utopiskā sociālismā idejām, bet vēlāk atgriezās galma un aristokrātijas dzīvē. — Krievijas ķeizars Nikolajs I sūtīja Austrijas Habsburgiem palīgā savus karapulkus, lai apspiestu Ungārijas nemierus, kas arī notika 1849. gada oktobrī.

Viņa izdziest — Sie erlischt. —

Enfant perdu. — Pēdējā dzeja „Läcara“ ciklā.

1 Enfant perdu (fr.) — pazudušais dēls.

Ačgārnā pasaule — Verkehrte Welt. — Šī‘dzeja (tāpat „Adams Pirmais“, „Apsolījums“, „Brīdinājums“) ņemta no Laikmeta dzejām.

1 H ē r i n g s (Häring) — vācu rakstnieks, pazīstams ar pseido-nimu Vilibalds Aleksis. Heine zobojas, ka pat šis buržuāziskais rakstnieks modinājis cenzūras uzmanību.

* Betina — romantiķe Betina fon Arnima savā grāmatā Gētes sarakstīšanās ar bērnu bija pielaidusi dažādus viltojumus un savās naivajās apcerēs („Dies Buch gehört dem König“, 1843) par ļauniem sociāliem apstākļiem apelēja „pie valdnieka sirdsapziņas“.

a „Runcis zābakos“ (Gestiefelter Kater) — romantiķa Ludviga Tika populārā luga; Tiks tai laikā veicināja ari antiko traģēdiju izrādes vācu teātros, piem., uzvedot Sofokla Antigoni.

4 Panteona cēlējs mērkaķis (Affe) domāts Ludvigs I Bavārijā ar savu Valhallu (vācu varoņu un dzejnieku galeriju).

sMasmans — ultrapatriotisks vācu filoloģijas profesors un ģimnastikas propagandētājs, vairākkārt izzobots ari citos Heines dzejojumos (sk. Vāczemi).

. 6 „Ukermarkas moniters“ — kādas avizes nosaukums. Uker-marka — Brandenburgas ziemeļu novads; moniters (no fr. moniteur) — rādītājs, ziņotājs.

7 „Mirušais dzīvam“ — attiecas uz dzejnieku Hervegu, ko 1842. gadā izraidīja trimdā no Prūsijas par viņa Dzīvā dzejām (Gedichte eines Lebendigen).

Ādams Pirmais — Adam der Erste. —

1 Consilium abeundi (lat.) — „padoms aiziet“, agrāko laiku lēmumi universitātēs par studentu izslēgšanu no augstskolas.

- Magnificus (lat.) — lieliskais, lielais.

a Lumen mundi (lat.) — pasaules gaisma. — Abi šie termini no katoļu liturģijas latiņu valodā.

Zelta teļš — Das goldene Kalb. — Satira ar blblisku tematu, kādas Heinem ir vairākas, ievietotas vēsturisko balažu (Historien) virknē.

Es sapņoju, ka esmu dievs — Mir träumt’: ich bin der liebe Gott. — Vecākos izdevumos šai dzejā dažus lokālus jēdzienus Heine aizstājis ar iksiem: Berlines vietā Ix Ix, berliniešu — Ix Ixer. Tāpat Eižena vārda vietā lasāms: Genuscha, meinen besten Freund. Teiktais attiecas uz Heines jaunības draugu, poļu grafu Eiženu fon Bre'za, kuram veltīta vēl ari kāda cita dzeja (Romancero nodaļā „Verlorene Wünsche“). — Šī dzeja ņemta no Dziesmu grāmatas nodaļas „Pārnākšana“.

»Kardinals — šeit vīna šķirne.

2 Oriģinālā šai pantā „Hedwigskirche“ un krodziniece „Mamsell Meyer“; tulkojumā šie īpašvārdi mazliet lokalizēti.

Apsolījums — Verheissung. —

Labs padoms — Guter Rat. —

Sieviete — Ein Weib. —

Brīdinājums — Warnung. —

Viduslaiku mežonības — Mittelalterliche Roheit. —

Fragments — Fragment. —

1 K a n o s a — pāvesta rezidence, kur savā laikā par pretošanos pāvesta varai nolādētais vācu ķeizars Heinrichs IV devās kauna pilnā kārtā nožēlot „savus grēkus“.

Nav ķēniņam Visvamitram — Den König Wiswamitra. — Motivs nāk no indiešu leģendas: Grēku sūdzētājam Vasištam bijusi

dievišķa govs, kas varējusi apbalvot cilvēku ar visiem zemes labumiem. Šo govi visādi tiecies iegūt ķēniņš Visvamitra, tomēr Vasišta ar pašas govs palīdzību ņēmis virsroku. — Jaunībā Heine stipri nodarbojies - ar indiešu teiksmu dzeju, tāpēc viņa lirikā krietni daudz austrumniecisku motivu. Šo satiru Heine ievietojis Dziesmu grāmatā starp pilnīgi liriskām dziesmiņām (nodaļā „Pārnākšana“).

Cilvēks, nesmejies par velnu — Mensch, verspotte nicht den Teufel. — Ironija par ticību velnam Heines dzejā parasti saistās arī ar tai laikā izplatīto kritiku par viņa darbiem, to „velnišķību“.

Mitoloģija — Mythologie. — Eiropa, Semele un Leda šeit traktētas kā mitoloģiskas būtes; tās iegūst dievu dievs Jupiters (Zevs), pieņemot te vērša, te zelta lietus, mākoņu un gulbja veidu.

1 Semele — grieķu mitoloģijā Dionisa māte, Zeva mīļākā, kura mira, kad Zevs viņai tuvojās zibeņu un negaisa veidā. —

2 Leda — grieķu mitoloģijā spartiešu ķēniņa Tindareja sieva, ko Zevs ieguvis, pārvērties par gulbi.

Neticīgais — Der Ungläubige. —

Reiz dzīvoja kāds velns — Es war einmal ein Teufel. —

1 Ekijs — naudas gabals; teiciens tirer la queue du diable nozīmē prasīt naudu.

Atmet svētās parabolas — Lass die heil’gen Parabolen. — Šis un nākamais satiriskais dzejolis ietilpst Pēclaika (Nachlese) dzeju garākā ciklā „Zum Lazarus“.

Es nekāroju debess lauku — Mich locken nicht die Himmelsauen. —

1 Statu quo — negrozītā stāvoklī.

Mūžība, cik gara tu — Ewigkeit, wie bist du lang. —

Zirgs un ēzelis — Pferd und Esel. — Fabulas ar laikmetīgu tematiku Heinem vairākas Pēclaika 2. grāmatā un Laikmetīgajās dzejās.

Divkauja — Duelle. —

Ēzeļi vēlētāji — Die Wahl-Esel. —

POĒMAS

Ziemeļjūra — Die Nordsee. Vispirms parādījās iespiesta Ceļojumu ainās, kur dzejojumam diezgan tuvs sakars ar pārējiem šās daļas darbiem, pēc tam Dziesmu grāmatā. Drīz šai Heines poēmai, rakstītai brīvā pantā, sekoja apraksts prozā par pašu salu Norderneju, kur Heine uzturējās 1826. gada beigās. Pirmiespiedumā trūkst motto un Miera dziedājuma beigu. — Poēma Raiņa tulkojumā fragmentāri parādījās gadsimtu maiņā dažādos izdevumos, vēlāk iznāca atsevišķi Gulbja „Universālās bibliotēkas“ un „Raiņa tulkojumu“ sērijā. — Šeit mūsu izdevumā tā uzņemta tādā pašā veidā, kā Rainis to tulkojis pēc Heines pirmiespiedumā teksta Ceļojumu ainās.

1 E d d a — seno skandināviešu (islandiešu) teiksmas, kurās vispilnīgāk atspoguļojas ziemeļnieku miti. — Rūnas — senie raksti uz akmeņiem, kuru saturā saskatīja arī noslēpumainu zintniecību.

2 Šinī dziesmā minētās antikās mitoloģiskās personifikācijas Heine citējis parastajā uztverē — jūras dievu Poseidonu kā Odiseja un viņa dēla Laerta labvēli jūras dēkās ceļā uz dzimteni pa teiksmainās Kimrijas (tālāko rietumu zemes) nakti, pa viļņu meitu Nereidu stichiju, visu ņemot zināmā sakarā ar savu ceļojumu no Parīzes uz Vāciju.

3 Ar tādu pēdējās daļas papildinājumu šis dziedājums publicēts tikai Ceļojumu ainās, turpretim dzeju krājumā (Buch der Lieder) tas atmests.

4Talatta! — grieķiski jūras nosaukums. Ksenofons, aprakstīdams grieķu karu ar persiešiem, piezīmē, ka desmit tūkstoši grieķu, laužoties uz piekrasti, priekā izsaukušies: talatta (jūra), ieraudzīdami jūru.

3 Dziedājumā minētas grieķu mitiskās personifikācijas: Okea-nidas — Okeānā meitas, nimfas; Pēlēja sieva — Fetida, nimfa-nereida, Achileja māte; N i o b e — teiksmaina valdniece, kas, savus bērnus pazaudējusi, pārvērtusies par akmeni.

e Ziemeļjūras poēmā kā īpašs (II cikla 9. dziedājums) parādījās tikai pirmiespiedumā (Ceļojumu ainās), turpretī vēlāk poēmā Heine to nav ietilpinājis.

7 Šinī dziedājumā mazāk pazīstamie īpašvārdi: Ganss —

tiesību zinātņu profesors Berlīnē, Heines paziņa jaunībā, vēlāk kļuva populārs ar saviem „hegelianiskajiem“ priekšlasījumiem par jaunlaiku vēsturi; Silda — pilsētiņa Prūsijā; Š i r a z a — pilsēta Persijā, slavena ar savām rozēm; H a f i z s — persiešu dzejnieks 14. gs., šeit pieminēts kā rožu slavinātājs; Bet-Ela, Hebrona — vietas Palestinā.

Viclipucli — Vitzliputzli. — Šajā vēsturiskajā dzejojumā Heine gan visumā pieturas pie faktiem, tomēr grandiozajās divu pasauļu cīņās ļāvis krietnu vaļu savai dzejiskajai izdomai. Meksikāņus Heine iztēlojis par kanibalisku mežoņtautu iepretim kristīgo spāniešu okupantiem, — kas nesaietas ar vēsturisko patiesību.

1 Kristaps Kolumbs Ameriku atklāja 15. gs. beigās. Heine viņa vārdu dzejojumā sauc Kristovals.

2 Redžentstrīta (Regentstreet) — iela Londonā.

3 Roterdamas Erasms — pazīstamais humānists, miris 1536. gadā.

4 Kīfhauza kalns (Kyffhāuser) — Tīringā; pēc vācu teikas tur sēžot ķeizars Fridrichs Barbarosa (1123—1190). Venuskalns (Venusberg) — ģermāņu leģendās Veneras mītne, kur bruņinieks Tanheizers pavadījis septiņus gadus. Abas vācu romantiskajā teiksmu dzejā bieži idealizētas vietas.

5 Fernando Kortess (1485—1547), Meksikas iekarotājs un Kalifornijas atradējs, spānietis.

«Montezuma — pēdējais Meksikas valdnieks, miris 1520. gadā.

7 Ollea-potrida un garbanci — spāniešu tautiskie ēdieni.

8 Mater dolorosa (lat.) — sāpju māte, katoļu dievmātes tēls.

9 Henrijs Martens — īstenībā te domāts britu gleznotājs

Džons Martens (John Martin, 1789—1854) ar viņa gleznām: „Belzacara dzīres“, „Bābeles krišana“, kur celtnēs

parādās svešāda jaukta stila architektura.

,0 „Nāves deja“ — domāta freska Bazeles katedrālē (Šveicē), darināta briesmīgā mēra atcerei. — Mannken-Piss (flām.) — statuja akai Briselē, kurā tēlots zēns, ūdeni nolaižot baseinā. Protams, šādai figūrai nav diezin kādas līdzības ar baigo elku, bet Heine te parotaļājies ar vārdiem un kontrastiem.

11 Te deum (lat.) — „dievam slava“, katoļu liturģijā.

12 De profundis (lat.) — „no sirdsdziļumiem“.

13 Miserere (lat.) — „kungs, apžēlojies! — teiciens katoļu liturģijā.

n Kaķlagara (oriģ. Katzlagara) — paša Heines izdomāta itin kā meksikāņu žurku dieve.

15 Meksikāņu karadievs, kādu to Heine šeit tēlojis nemirstīgu, jau 16.—17. gs. literatūrā diezgan bieži parādās Eiropā, arī kā naudaskārs demons.

16 Dažādi velna nosaukumi.

17 Lilita (Lilis) — pēc leģendas demons sievietes izskatā, Bībeles Ādama pirmā sieva.

Bimini — Heinem ietilpst Pēdējās dziesmās (Letzte Gedichte, 1833—1859). Šā dzejojuma ievadā (prologā) Heine uzmetis daudz plašāku motivu plānu, nekā realizējis 4‘ speķojošās daļās, pie tam ar diezgan aprautu nobeigumu. Par Ameriku Heine izmantojis galvenokārt kādu Vašingtona Irvinga grāmatu Voyages and discoveries of the Companions of Columbus. — Tāpat kā dzejojumā Viclipucli viņš vēsturisko un leģendu materiālu grozījis pa savai uztverei un saskaņā ar idejisko nolūku, dažu labu faktu ar ironiju pārvērzdams kuriozā groteskā. Anekdotiskie pagātnes motivi paplašināti sakarā ar dzejnieka laika sabiedriskajām parādībām vai detaļāku apstākļu attēlu. Tā, piemēram, Vašingtona Irvinga nostāstu par konkvistadoriem Heine sasaistījis ar kolorētu salas attēlojumu. Uzcirtušos jaunības tīkotājus — nerru pasažierus — viņš nostata jaukā ūdens spoguļa priekšā, un kauna sāpju pārvarētais Hūans aiziet bojā braucienā.

Bimini latviski Raiņa tulkojumā pirmoreiz iespiesta Mājas Viesa Mēnešrakstā 1900. gadā, pēc tam iznāca A. Gulbja „Universālās bibliotēkas“ izdevumā. Šis atdzejojums ^nepilnīgs, par ko vainojami toreizējie cenzūras apstākļi. Prologā izlaists viens pants un 3. dziedājumā 11 panti, tāpat citās vietās mīķstināti skarbākie Heines teicieni, tāpēc dzejojumam bija vajadzīgs jauns tulkojums.

1 Laiks pēc Amerikas atklāšanas.

2 Amerika.

3 Ap Amerikas atklāšanas laiku mūks Bertolds Švarcs atrada šaujamā pulvera pagatavošanas paņēmienu. Oriģinālā vārdu rotaļa: „Durch die Schwarzkunst Berthold Schwarzes, Und die noch viel schlaure Schwarzkunst...“

* Johana Gutenberga (Maincā, Vācijā) grāmatu iespiešanas māksla, pie kam Heine, tāpat kā citi, par Gutenberga palīgu pieņem Fustu resp. doktoru Faustu vienā personā.

5 Te domāta antikā dzeja un senebreju teikas, kuras ap Amerikas atklāšanas laiku kļuva plašāk pazistamas arī Vakareiropā, tulkotas un pētītas. Grāmatu iespiešanas māksla deva iespēju dažādai literatūrai izplatīties plašās aprindās. Amerikas atklāšana pavēra jaunas iespējas saimnieciskajai dzīvei, kas veicināja vēlīnās renesanses kulturālo rosmi Eiropā.

«Banats — province resp. apgabals Ungārijā.

7 Pizaro un Kortess — spāniešu bruņinieki-laupītāji, kuru vadībā Amerikas kontinentā iekaroja Meksiku un Peru.

* Oriģ. „divpadsmit centneru“.

9 Oloferns — asiriešu ķēniņš, ko nodūra Judite. — Haina vs (Haynau, miris 1853) — austriešu ģenerālis. —

R a d e c k i s (Radetzky, miris 1858) — austriešu feldmaršals.

10 Trochajs — divzilbju pantmērs, no kurām pirmā ar uzsvaru.

“Metaforas un hiperbolas — dzejiskas valodas stila veidi.

12 Barbarosa —t. i., Sarkanbārdis, vācu ķeizars (1123—1190). — Trikolora — karogs trejām krāsām.

13 Kīfhauza kalns (Kyffhäuser) — Tīringā; pēc vācu teikas apgalvojuma tur sēžot ķeizars Fridrichs Barbarosa un gaidot laiku, kad celties un nodibināt vācu ķeizarvalsti.

14 Sv. Paula baznīcā 1848. gadā noturēja savas sēdes vācu parlaments, pirmais neizdevīgais mēģinājums no buržuāzijas puses nodibināt „vācu brīvību un vienību“, kuru zīme bija trejkrāsainais melni-sarkani-zeltainais karogs.

15 Delfin i — jūras dzīvnieku suga.

16 Amoreti — mazi amori, mīlestības dievi, bērnu veidā.

17 Undinas — ūdensmeitas.

18 Bandelirs — plata lente pār krūtīm, pie kuras piekārtu nēsāja zobenu.

19 Seviļa — pilsēta Spānijā.

20 Mauri karoja ar spāniešiem par virsvaldību Spānijā.

21 Granada — slavena pilsēta Spānijā.

22Infants, infanta — troņmantinieks un troņmantiniece Spānijā.

23 Jaunieceltais bruņinieks saņēma savā goda dienā pirmos piešus.

24 Salīdzinājums ar pazīstamo leģendu par Kristoforu („lielo Kristapu“), kas nesis kristusbērnu pār upi.

25 Ķeltu un romāņu teiksmainais karalis Arturs (Artus), minēts arī ģermāņu teikās. Savā pilī ap apaļo galdu (lai visi justos līdztiesīgi) pulcinājis tālaika slavenākos varoņus.

2«Flandrija — daļa no tagadējās Beļģijas, tai laikā kopā ar pārējām Niderlandes valstīm slavena ar savu bagātību.— Venēcija — tagad Itālijas ostas pilsēta; toreiz bija bagātas patstāvīgas valsts galvaspilsēta.

« San-Sebastjana — pilsēta Spānijā. Varonīgā Bilbao pakāršana ir vēsturisks fakts.

2^8 Armādā — armija (arma — ieroči), karaspēks, sevišķi jūras karaspēks spāniešu karos. Pazīstama Spānijas „neuzvaramā armada“, kuru karalis Filips II (16. gs. otrā pusē) sūtīja pret Angliju un kura aizgāja bojā.

29 K a s t i 1 i j a — province Spānijā ar galvaspilsētu Madridi. — Aragona — province Spānijā.

30 Kalatravas ordeņa godazīme.

31 Caracho — spāniešu lādēšanās vārds.

32 H a m a k s — guļamais tīkls.

35 Kaķa — nostāstos minēts, ka Huans ceļojumā uz brī-numsalu atradis vecu indiānieti kā vienīgo kādas mazas salas iemītnieci un pieņēmis pie sevis. Heini viņa slimības laikā kopusi kāda mulate, kura tad arī ņemta itin kā par prototipu groteskajam Kakas tēlam.

34 Pirogas — liellaivas.

35 Savanas — zāļu lauki dienvidos, piem., Meksikā, — prērijas, stepes.

36 Beguina — dievlūdzēja vecene, katoliete. — Rožu kronis — pērļu virkne katoļiem lūgsnu skaitīšanai.

37 Palankins — nestāvās.

33 Karavelas, felukas, brigantinas — dažāda veida kuģīši un liellaivas.

39 K a s t i 1 i j a, Leona, Aragona — provinces, agrāk patstāvīgas valstiņas Spānijā.

40 Speranza — cerība; oriģ. Frau Speranza.

41 Rokoko un Pompaduras stils frizūrai ap 17. gadsimteni. — K a r a i b i — tauta Dienvidamerikas ziemeļpie-krastē un uz salām.

42 Barete — dienvidnieciska mīksta cepure bez naga.

43 Šeit Heine savu vēstījumu aprāvis negaidīti groteski.

44 Lēta — sengrieķu mitoloģijā viena no ēnu valsts upēm; kas dzer no tās ūdens, tas aizmirst visu, ko dzīvē pieredzējis.

Ata Trolls — Atta Troll. — Heines garākā, tematiski vispusīgākā un arī izveida ziņā pilnīgākā poēma; kā dzejnieks izteicas ievadā, poēma radusies 1841. gada vēlā rudenī. Taču vēlāk noskaidrojies, ka tai laikā tā varēja būt gan iecerēta un pa daļai uzmesta, bet galvenais apstrādājums, cik noprotams, noticis 1842. gadā; pēc tam no 1843. gada janvara līdz martam tā fragmentāri parādījās Heinricha Laubes rediģētajā „Zehschrift für die elegante Welt“. Paplašināts ar dažām nodaļām (VII, VIII, daļu no IX), tāpat vietām krietni vien pārstrādāts, dzejojums atsevišķā izdevumā iznāca tikai 1847. gada sākumā.

Kādā vēstulē Varnhagenam Heine savu Atu Troļļu dēvē par „aizgrimstošā perioda gulbja dziesmu“, resp. par „romantikas tūkstošgadu valstības norietu“, ar šādiem aforismiem apzīmējot sabiedrības literārās domas nosvēršanos reālistiskās mākslas principos. Heinem tāda pāreja sevišķi zīmīga. Kā raibā kaleidoskopā Atā Trollā jaucas visdažādākie motivi, virknējas situācijās un iespaidi no senām dabas teiksmām līdz pat visrealākam ikdienas sīkumam, ko dzejnieks, itin kā garām ejot, uztvēris. Savērpt visu to sižetiski veidotā vēstījumā, protams, ļoti grūti, bet taisni šai ziņā Heine parādās kā liels liroepiskās dzejas meistars.

Ata Trolls kā satiriska poēma vērsta pret tālaika politisko „tendenciozo“ dzeju, kas Vācijā izplatījās sevišķi 30.—40. gadu mijā. Heine neuzbrūk patiesi progresīvajai tendences dzejai, pats līdz ar to pārvēršoties par spilgtāko revolucionārā romantisma „tendences“ dzejnieku (alegorisko „tendenclāci“) un tieši portretējot reakcijas laika komiski nopietnos vācu „tēvzemes glābējus“ un „vienlīdzības“ praviešus iepretim dziļāk saprastam demokrātismam. Viņu kaitina brīvības cīņu idejas profanētāji, liberāļi. Jaunais „tautas tribuns“ Ata Trolls un viņa „deja“ noder par simbolu šai smagajā un fražaini tukšajā „laikmetis-kajā“ dzejas mākslā. Šai satiriski veidotajā sadzīves kritikā kā galvenie momenti izceļas — bēgšana, atgriešanās dzimtenē, revolūcijas „plāns“ un lāču varoņa nāve. Tāpat kā Vāczemē Heine nesaudzīgā naidā graiza filistriozo sabiedrību ar tās alus patriotismu sadzīvē un idejisko apsikumu literatūrā. Priekšvārdos dzejnieks skaidri raksturo savu nostāju un sava sabiedriskā ieroča izvēles motivus.

Poēmas fabula par Atas Troļļa likteni saistīta ar blakusfabulu par lielpilsētnieka un peldu viesa (paša dzejnieka) ceļojumu Pireneju kalnos (Hautes-Pyrénées) „lāču medībās“, kurā alegoriski tēlota ‘lielpilsētnieka bēgšana romantiskajā dabā. Protams, šis dzejiskais paņēmiens ir gluži ārišķīgs poēmas ainu mozaīkas paplašināšanai. Tēlojums jo dzīvs arī ar to, ka iespaidi nāk no tiešas pieredzes, kad Heine 1841. gada vasarā veseļošanās nolūkā uzturējās jaukajā Koterē un dabūja ieskatīties augstienes apvidū. Šos tiešos iespaidus viņam papildināja vēl tālaika bagātīgie ceļojumu apraksti, dažs labs krietni plaša apģoma (kā, piem., 1825. gadā iznākušais Itinéraire déscriptif et pittoresque des Hautes-Pyrénées françoises, par P. La Boulinière, Parīzē, 3 sējumos). Taču Heine neko netiecas aprakstīt attiecīgās ainas tikai attēlam, bet gan to iespaidu izmanto situācijās vai kāda idejiska temata dekorācijai un motivācijai. Lielpilsētā (Parīzē) nogurušais dzejnieks jutās atspirdzis vasarīgajos kalnos, acu kaite atslāba, tāpēc dzejojumā ieskanas par kalnāju „brīnum-ūdeņiem“, kas te simbolizē dabas veselīgo ietekmi uz cilvēka pašsajūtu. Dabas slavināšana savukārt cieši saistās ar nogremdē-šanos „teiksmu pasaulē“, bagātīgajā tautas ticējumu avotā, — nevis, lai šo „romantisko“ senatni vēl vairāk „apromantizētu“, bet gan — lai teiksmu vielu izmantotu raibās laikmetiskās dzīves atspulgam. Te literāri pazīstamās, sen jau noformējušās leģendas par Rolandu, Ronsevalu, karali Arturu, trako mednieku u. c. Heinem papildinās ar tiešo pieredzes materiālu un tautā vēl pastāvošajām ieražām, atmiņā saglabātiem nostāstiem un mitiem. Viss Heinem atdzīvojas, un pats „romantiskākais“ motīvs dziesmā iegūst jaunu saturu un nozīmi, no savas puses metot atēnu pār gluži ikdienišķām, reālām parādībām. Ļaujot vaļu draiskai iztēlei, neliela triju stundu pastaiga no Koterē līdz Gobes ezeram un līdz Spāniešu tiltam dzejojumā izvēršas par veselu ceļojumu un brauciens laivā pār ezeru par naksnīgu dēku, paraksturojot arī vienkāršo tautas viesmīlību un veselīgo garu.

Tautas burvību un māņticības ticējumiem veltīts samērā plašs «pizods, saistīts ar „burves“ Urakas un viņas dēla Laskaro uzbrukumu Atam Trollam. Ceļojumu aprakstos bieži minēta tā laika spāniešu māņticība, sevišķi zemnieku ciemos. No šiem tautas ticējumu avotiem nāk stāsts par Uraku, viņas vizionarā dēla Laskaro gaitas saistās ar teiku par briesmīgo mednieku, kura pazīstama arī Dien vidf ranci jā. Atu Troļļu rakstot, Heinem jau bija par neatvairāmu tieksmi kļuvusi paraža raibā virknē jaukt reālo ar fantastisko, sapni ar īstenību, ikdienišķo ar mi-tiski romantisko, kas taisni šai poēmai piešķir satvarisku un stilistisku īpatību. Kā dzejnieks pats citā vietā izsakās, šāda dzejas māksla viņam esot parocīga nemanāmai pārejai no reālās dzīves moderno sapņu un fantāzijas valstī un no tās atkal atpakaļ īstenībā. Bez tam šo brīvo rotaļu, kas nav sveša vispār pagājušā gadsimta dzejai pārejā uz skaidrāku reālismu, Heine izmanto „romantiskās ironijas“ kontrastiem, sevišķi vēršoties pret māņticību, klerikalismu, misticismu, mietpilsonību utt. Romantiski šausminādams lasītāju ar „veļu jājienu medībās“, viņš spriež tiesu par mitisko un vēsturisko māņticību, ar groteskiem kontrastiem sasniedzot lielu komisku efektu.

Cenšanās attēlot visu raibo dzīvi, uztvertu reāli romantiskā un komiski traģiskā skatījumā, kopā ar parādību satirisko kritiku un intensivu izjūtu viscaur redzama arī izmantotajos stila līdzekļos. Poēma uzrakstīta Heines iemīļotajos četru uzsvaru trochajiskajos četrrinžos bez atskaņām. Ritmiskie pārsitieni, biežie pārnesumi (anžabemāni), nosvēršanās vienkāršos, konkrēti prozaiskos teicienos un kadensētās galotnes novērš vienmuļību, kas citādi varētu rasties tik plašā apjoma dzejojumā. Viss te ir ritmiski kustīgs, prozaiski vaļīgam attēlam mainoties ar pacilāti svinīgu komismu, gluži ikdienišķas parādības tverot hiperboliski oriģinālos salīdzinājumos un drošās, īsti heiniskās metaforās. Kaut gan šādas spilgtas nianses diezgan viegli saskatāmas un pantā atskaņu saistības nav, tomēr, poēmu citā valodā tulkojot, minētās stilistiskās īpašības bieži vien tik īpatas un idiomiskas, ka tulkojumā ne visai padodas pilnīgākai atveidei.

Latviešu valodā šeit Ata Trolls parādās pirmo reizi un pat fragmentāri agrāk nav tulkots.

1 Ferdinands Freiligrats (1810—1876) — viens no populārākajiem vācu dzejniekiem XIX gs. vidū, visūmā pieskaitāms pie tajā laikā izplatītās „politiskās“ jeb „tendences“ dzejas pārstāvjiem, līdzīgi Viktoram Igo. Pats piedalīdamies brīvības cīņās, viņš arī dzejā cildināja brīvību, revolucionāru sacelšanos pret tālaika smago reakciju. Heine arvien un sevišķi Atā Trollā parodē Freiligrata eksotisko tendenciozo dzeju, kaut gan izsakās viņu augsti cienām tai dzejnieku pulkā, kas Vācijā izcēlās pēc Jūlija revolūcijas (1830). — Moru ķēniņš — viens no Freiligrata agrīnākajiem eksotiskiem darbiem.

2 K o t e r ē (Cauterets) — kūrvieta Pirenejos, kur Heine pavadīja 1841. gada vasaru.

3 Gran-Šomjēra (Grand-Chaumière) — tālaika pazīstams izpriecas lokāls Parīzē, Monparnasa bulvārī.

4 Zīmējas uz ilgām cīņām par troni Spānijā, kad pēc karaļa Ferdinanda VII nāves (1833) viņa brālis apstrīdēja karaļa atraitnes Marijas Kristinas, kā savas meitas Izabellas aizbildnes (reģentes), tiesības. Karalieni atbalstīja liberāļu-partija, Don Karlosu — klerikāļi (ultramontaņi).

6 Snaphānskis (Schnapphanski, firsts Fēlikss Lichnovskis), kas atradās šā kara laikā Dona Karlosa dienestā (1838), vēlāk uzrakstīja Atmiņas par 1837.—1839. g. Franču tulkojumā viņš titulēts „le prince Chenapanski", un šā vārda

sakne (chenapan) nozīmē nelieti, nedarbi. Viņš krita 1848. gada sacelšanās laikā Frankfurtē.

• Palamas karalienei Kristinai, kas pēc vīra nāves drīz vien apprecējās ar leibgvardistu Don Fernando Munocu (Munoz). (Putānā, no pūta, — ielasmeita).

7 Ronsevala (Ronceval) — vecfranču eposā Rolanda dziesmā (XI gs.) apdziedātā Pireneju aiza, kur franku karaļa Kārļa Lielā iekarošanas gājienos pret saraceņiem krita viņa krustdēls un uzticamākais vasalis Rolands, tēvoča Ganelona nodots. Poēmā slavināts Rolanda zobens Diran-dals un viņa rags Olifants. Vispār Ronsevalas kauja un līdz ar to arī pati kalnu aiza vēlāk apaugusi dažādām leģendām, kas pārgāja arī 19. gs. „zilās puķes“ romantismā kā aizgrimušās teiksmainās pagātnes mantojums.

8 Masmans (oriģ. Turnkunstmeister Massmann), ultra-reakcionars filoloģijas profesors, cīnījās par ģimnastikas ieviešanu politiski patriotiskos nolūkos. Kā šoviniskā patriotisma sekmētāju Heine viņu pastāvīgi izsmej.

* Laertids — Laerta dēls Odisejs Homēra eposā. — Pene-1 o p e — viņa uzticīgā sieva.

10 Raumers — agrāk diezgan pazīstams vācu rakstnieks.

11 Tuisko — senģermāņu dievība, kuru iedomājās lāča izskatā.

72 Bruno B a u e r s (1809—1882) — viņa kritika par evaņģēlijiem parādījās 1840. gadā un ieguva uzmanību kā brīvdomīga iepretim parastajai baznīcas dogmatikai. — Ludvigs Feier-b a c h s (1804—1872), vācu filozofs, materiālists, kritizēja reliģiju un ideālismu.

13 Izegrims — vācu tautas eposos biežāk lietots kā alego-rizētā vilka vārds.

14 Mozus Mendelsons — vācu filozofs, Lesinga laikabiedrs un draugs. Viņa mazdēls, komponists Fēlikss Mendelsons-Bartoldi, kas dzīvoja Heines laikā, pēc dzejnieka domām kaunējies par savu izcelšanos no ebrejiem.

73 Druidi — gailu tautu seno priesteru kārta.

18 Hanibals — pēc vēstures nostāsta jau kā deviņgadējs zēns zvērējis tēvam, Kartagas ķēniņam, mūžīgu naidu un atriebību romiešiem. No tam teiciens par „Hanibala zvērestu“.

77 Spāniešu tilts — oriģ. franciski Pont d’Espagne.

78 Posada — viesnīca Spānijā.

79 O 11 e a potrida (oriģ. Ollea Potrida) — spāniešu tautisks ēdiens, dažādu ēdamvielu sautējums, parasts sevišķi

nabaga ļaudīm. — Tāpat tālāk minētie garbanci (oriģ. garbanzos) — zirņu miltu klimpas.

20 G o b e s ezers — oriģ. Lac de Gobe.

21 M u m m a — tumšs medalus, kādreiz sevišķi slavēts Braun-šveigas brūvējumā.

22 S t i k s a — grieķu mitoloģijā apakšzemes upe, kurai pāri mirušo dvēseles iebrauc ēnu valstībā. — Charons — laivinieks šai braucienā, Prozerpine — ēnu valstības dieviete. — Romantiskajās ainās un šai grieķu mitu maskā Heine attēlo gluži parastos ceļojuma iesp»idus no Koterē uz Gobes ezeru, pie kam pārcelšanās pār ezeru tverta niansēti sapņainos motivos, līdz kamēr dzejnieks atkal „atmostas“ realajā īstenībā. Tā laika ceļojumu aprakstos vecais slimais pārcēlājs un viņa radinieces minēti kā reālās personas.

23 Vientiesīgajā bērnu rotaļā minētais refrens („Hiroflino, Hiro-flete“) pārņemts no kādas jautras tautā (Mazatas apvidū) izplatītas dziesmas.

24 K a g o t i, no Canis Gothus („gotu suns“) — gotu pēcteču atliekas Ziemeļspānijā, nedaudz arī Dienvidfrancijā. Kā izstumtie no pilsoniskās sabiedrības viņi ceļojumu aprakstos aizvien pieminēti nožēlojamā stāvoklī.

25 B a s k i — sena tauta Spānijā un Dienvidfrancijā, saglabājusi savu valodu un senlaicīgo īpatību ieražās un ticējumos.

28 Banjēra (Bagnēre) — kūrvieta Pirenejos.

27 Domāts Voltēra piekritējs, sevišķi 18. gs. brīvdomības tendencēs.

28 Nimrods — leģendārs Asirijas un Babilonijas valdnieks, liels mednieks. Kārlis X — pēdējais Francijas karalis no Burboņiem, gāzts Jūlija revolūcijas laikā (1830).

29 Ķēniņš Arturs (Artus) — viduslaiku leģendu varonis, Britanijas valdnieks ar saviem leģendārajiem 12 bruņinie^-kiem, „Apaļā galda“ dalībniekiem.

30 O ž j ē (Ogier) — viens no Kārļa Lielā paladiniem, dānis.

31 Domāts Volfgangs Gēte, kuru Berlines teoloģijas profesors Hengstenbergs kritizēja, īpaši par viņa romānu Wahlverwandtschaften.

32 Domāts Viljams Sekspirs, kuru vajāja puritāņi. Drīz pēc ievērojamā dramatiķa nāves restaurācijas laikā viņa darbus Anglijā gandrīz pavisam noliedza, iznīcinot arī teātrus. — Francis Horns — mazvērtīgu romānu rakstnieks un literaturvēsturnieks, darbojies gan kā skolotājs, gan kā privātdocents Berlīnē. Viņa Šekspira darbu „izskaidrojumi“,

par ko Heine arī citur daudz zobojies, saucas: Shakespeares Schauspiele erläutert, Berlīnē, 1823—31, 5 sējumos.

3» Diana (gr. Artemida) — medību dieviete, kura mitisko mīlētāju A k t e o n u pārvērtusi briedī un norīdījusi ar suņiem.

34 A b u n d e (Domina Abundia) — viduslaiku dzejās būte, kas nes labklājību un pārpilnību, laizdamās ar savu svitu. — G r e z s — franču gleznotājs, Heines laikā slavens sevišķi ar sieviešu portretiem.

35 Interpretēta Bībeles leģenda par Jāņa Kristītāja (Jokanaana) nāvi, kad jūdu ķēniņa Heroda sieva Herodija, sadusmota par viņa iespītību, pieprasījusi viņa galvu. Heine te sevišķi izceļ sievišķīgo eksotiku.

30 R o m a ņ a (Romagna) — novads Itālijā.

37 Avalūna — teiksmaina feju sala.

88 Jerušolaima (Jeruscholayim) — Jeruzalemes nosaukums vecebrejiski.

89 „Ņem par bruņinieku savu“ — oriģ. cavalier-servente (no it. cavaliere-servente) — bruņniecisko kalpu.

40 Argonauti — antikā mitoloģijā „Argo“ kuģa jūrnieki, kas dodas braucienā uz Kolchidu pēc zelta aunādas. — J asons — argonautu ekspedicijas vadonis Kolchidā. — Te atkal Heine mitu motivu un sava ceļojuma īstenību nostatījis krasā reālistiskā pretstatā.

41 Teiciens attiecas uz tālaika Vācijas 36 autonomo valstiņu valdniekiem.

42 Espardiljas — īpatas basku un spāniešu kurpes.

43 Velna Roberts — Meierbera opera.

44 „Švābu dzejnieks“, „švābu skola“, „švābiska izruna“ — visi šie apzīmējumi kopā ar pieminētajām personām šai (XXII) nodaļā pieder pie Heines satiriskās polemikas, kas pastāvīgi, pie tam jo skarbi, vērsta pret „švābiski“ salkano romantismu, ārišķīgo tautiskumu un buržuāzisko morāli. „Švābu skolas“ galva skaitījās Ludvigs Ü1 a n d s, liriķi Kārlis Maijers un Mērike, bet attālāk jau prozas rakstnieks Vilh. Haufs. Pēdējie ir redzamākie, bet Heines mazāk aizskartie. Viņš galvenokārt cīnās ar šās skolas reakcionāro garu iepretim laikmeta progresivājiem centieniem un ar diletantismu, kas raksturīgs epigoņiem, pie kuriem pieder arī Atā Trollā izsmietais „nabaga švābu dzejnieks“ Gustavs P f i c e r s.

32 — H. Heine — Izlase I

*■< Štukerta (Stukkert) — švābiskais nosaukums Stutgartei, švābu dzejas skolas rezidencei.

4« K-elle (oriģ. Legationsrat Kölle) — diplomats, švābu skolas dzejnieks, mistiķis, kurš ticējis gariem un spokiem.

47 Justins Kerners (Kerner) — vācu dzejnieks, kā nabaga Pficera un burves Urakas starpnieks nostādīts par viņa tieksmi uz spoku stāstiem. Viņa romānā Seherin von Prevorst aprakstīti epizodi, līdzīgi notikumam ar Uraku, kaut gan Heine tieši saviem „burvju“ attēlojumiem vairāk būs izmantojis Muzeusa tautas teikas (Volksmärchen der Deutschen von Musäus), kur kādā raganu leģendā (Rolands Knappen) Pireneju burvei Urakai diezgan zīmīga loma.

4® Gēte samērā saudzīgi izturējās pret „švābu skolu“ kurā savukārt norobežojās no viņa „pagāniskās“ pasaules uztveres. Bet sakarā ar Pficera dzejām viņš par „švābu“ nespēku kādā vēstulē Celteram raksta: „Apbrīnojams tas, ka šie kundziņi prot sev tik veikli uzmest zināmu tikumiski-reliģiski-poetisku ubagtērpu, ka, lai gan elkonis glūn ārā, šo trūkumu var noturēt par dzejisku intensiju.“ Tātad zīmīgo motivu par Pficera „tikumiski reliģisko ubagtērpu“ Heine aizguvis no Gētes vēstulēm Celteram, kuras iznāca 1834. gadā.

49 Dons Baldomiro Espartero — spāniešu ģenerālis, Kristinas partijas piekritējs, kas guva dažas uzvaras pār Dona Karlosa pulkiem; 1840. gadā ministru prezidents.

so Pampeluna — Navaras provinces (Spānijā) galvenā pilsēta.

Personas Lesinga drāmā Emīlija Galoti, no kuras nāk arī tālākais meitas salīdzinājums ar rozi.

52 Pieminekļa cēlējs Trollam ironiski domāts Bavarijas karalis Ludvigs I, kas uzcēla īpašu templi „Valhallu“ „lielu garu“ piemiņai, uz viņu bistēm izliekot īsā, koncentrētā (lapidarā) stilā rakstītas epitāfijās. Kādā bruljona manuskriptā šā viena panta vietā Heinem plašāks situācijās raksturojums, un tajā teikts, ka Troļļa biste atradīsies starp Listu un Fanniju Elsleri. Par epitāfijās rakstītāju savam varonim dzejnieks domājis droši vien pats sevi, taču nodaļas beigu rindā („Nebij talants, tomēr raksturs“) parodizēta „švābu skolas“ teorija, ka dzejniekam raksturs ir viss, talants — nekas.

53 Debora — pēc Bībeles pravietisku dziesmu sacerētāja un uzmudinātāja cīņās pret naidnieku.

34 Francijas karalis Luijs Filips valdīja divu revolūciju (1830—48) starplaikā.

55 Laf ajets (1757—1834) — franču militārs un politisks darbinieks, piedalījies karā par Ziemeļamerikas neatkarību, vēlāk kā liberāļu domubiedrs guva redzamu politisku un militāru nozīmi franču buržuāziskajā revolūcijā.

58 Fr. Šillera poēmas Grieķijas dievi nobeiguma strofa:

„Was unsterblich im Gesang soll leben,

Muss im Leben untergehn ..

57 Oriģ. Parizes botāniskā dārza nosaukums franciski Jardin des Plantes.

58 Sai un nākamajā strofā par melno mēnesi parodēti Frei-ligrata motivi. Piem., par krokodili Moru ķēniņā šāds divrindis:

„Aus dem lauen Strom blickt das Krokodil,

Als ob es der Kühle geniessen will.“

59 A. Varnhagens fon Enze — rakstnieks, Heines draugs un kritiķis.

80 Ludoviko Ariosto — itāliešu vēlīnās renesanses dzejnieks, sarakstījis motiviem bagātīgo poēmu Trakojošais Rolands (Orlando furioso).

61 Vācu romantisma dzejnieki Heines laikā, jaunībā zināmā mērā viņa līdzgaitnieki „zilās puķes“ meklējumos.

62 Venus, Venera — grieķu un romiešu mīlas dieve, bet Bellona — kara dieve. — Nākamajā pantā pieminētais berserkeru niknums (Berserkerwut) ņemts no ziemeļnieku sāgām, kur darbojas nevaidami kareivji-berserkeri.

Vāczeme — Deutschland, ein Wintermärchen, geschrieben im Januar 1844. — Poēma iznāca tikai tā gada rudenī, septembrī, kā pielikums Jaunām dzejām (Neue Gedichte), tāpat atsevišķā izdevumā kopā ar priekšvārdiem. Heine gan domāja dzejojumu vēl pārstrādāt un papildināt, taču cenzūras spaidos tāds nodoms nerealizējās. Šinī satiriskajā poēmā kā „laikmetiskajā tendences dzejā“ visspilgtāk un klajāk izpaužas viņa kvēlais naids pret prūsisko garu, dižciltīgajiem, klerikalismu, mietpilsonību, saucot lietas un parādības to īstajā vārdā. —

Latviski Vāczeme Andreja Upīša atdzejojumā iznāca Rīgā 1945. gadā, atsevišķā grāmatiņā. Šeit ievietoti tulkotāja priekšvārdi, kas zīmīgi raksturo tiklab Heini, kā arī viņa poēmu: „Savu Vāczemi — „Ziemas pasaku“ — Heine uzrakstījis 1844. gada sākumā, tūliņ pēc atgriešanās Parīzē no ceļojuma uz Vāciju iepriekšējā gada rudenī. Trīspadsmit gadus viņš bij nodzīvojis šeit, kur apmetās tūliņ pēc Jūlija revolūcijas 1830. gadā.

Brauca viņš uz Hamburgu pie mātes un citiem piederīgiem. Dzejā pieminētās vietas patiesībā nav jāsaprot īstā ceļojuma secībā: Heine patvaļīgi virknē apvides un apstāt.nes tiklab no turpu-, kā atpakaļbrauciena. Bet tam nav arī nekādas nozīmes, jo īstenībā dzejnieks negrib sniegt nekādu ceļojuma aprakstu, bet izlieto ģeogrāfiskās pieturas vietas tikai, lai pateiktu savus uzskatus, pārdomas, kritiku un pārdzīvojumus sakarā ar toreizējās Vācijas apstākļiem. Tas viņa parastais paņēmiens, to viņš bieži lieto (piem., Ceļojumu ainās un Harca ceļojumā). Tagadējam lasītājam grūti saprotamās vietas Vāczemē paskaidro komentāri, tomēr dzeja visumā pilnīgi aptverama tikai, paturot prātā Heines īpatno domātāja un dzejnieka personību un viņa attiecības pret Vācijas politisko iekārtu, tajā valdošām aprindām un ideju strāvām pirms 1848. gada revolūcijas.

Ar savu mūža darbu Heine pieskaitāms lielākajiem nemiera gariem, skeptiķiem, noliedzējiem un satiriķiem pasaules literatūrā. Viņš nesaudzīgi uzbrūk „triju duču“ (36) sīkās valstiņās sadrupinātai, absoluti-birokratiskai, industrijā un kulturā pārējai Eiropai tālu atpakaļpalikušai Vācijai ar viņas uzpūtīgo muižniecību un feodālismā sapelējušām paliekām. Ar šo naidu pret feodālo Vāciju arī izskaidrojams tas šķietami nesaprotamais fakts, ka Heine ilgāku laiku jūsmo par Eiropas iekarotāju Napoleonu. Tas sākumā patiešām nāca kā tautu atsvabinātājs no viduslaiku palieku žņaugiem un kā ceļa pašķīrējs brīvas kapitālistiskas rīcības alkstošai buržuāzijai. Tikai vēlāk, slavas un varas kāres noreibis, viņš sāka tiekties pēc pasaules valdonības, tā izaudzinādams sev ienaidniekus visās zemēs un pats sagatavodams savu nenovēršamo bojā eju.

Bet tikpat sīvi kā iesīkstējušos reakcionāros feodāļus un viduslaiku baznīcas kungus Heine ienīst arī apsūnojušos filisteriskos birģeļus un aprobežotos, pieticīgos, katrai garīgai rosmei un dailei naidīgos mietpilsoņus. Tāpat rosīgā, uzņēmīgā kapitālistiskā buržuāzijā viņa acīs neatrod žēlastību. Še viņam nav nekādu iluziju, viņš nevar pievienoties buržuāziskās demokrātijās radikāļiem un jūsmot par jaunradušos žirgto kustību veikalošanā, ieraušanā un plašo darbaļaužu masu ekspluatācijā. Naids un riebums viņam pret jauno apspiešanas un kalpības veidu, viņš gribētu, lai šeit

virs zemes visiem, kas strādā, labi klājas — par to viņš grib

dzejot „jaunu dziesmu, dziesmu labāku“.

Tā Heine nonāk tuvu sociālismā ideoloģijai. Tai viņu tuvina personīgā pazīšanās ar Marksu un līdzdarbība tā vadītā avizē. Dzejiskā vizijā viņš iztēlo proletariātu kā vilku baru, kas apdraud omulīgā snaudā iegrimušos Vācijas pilsoņus, un pats

teicas tiem garā rada. Tomēr šī radniecība ir visai attāla un nedroša. Strādnieku šķiras kustība tajā laikā vēl tikai pašā sākumā, nenodibinājusies, neizveidojusies, neizvērtusies visā daudzpusigā plašumā. Tā Heini pievelk ar savu draudošo varenību, viņš saraksta dziesmu par Silezijas audēju dumpi un vispār atrod savos uzskatos un dziņās daudz ko līdzīgu Sen-Simona utopiskā sociālismā mācībai. Marksa zinātniskais sociālisms un vēsturiskā materiālisma atziņas viņam tomēr paliek neizprastas un visā plašajā apjomā svešas. Proletariāta šķiras cīņā viņš redz tikai tieksmi pēc materiālas labklājība^, kas pēc viņa domām vēršas pret visu augstāko gara un dailes kulturu. Ar šausmām un drebuļiem viņš domā par to laiku, kad komunisti, pie varas tikuši, sadragās visas dailei celtās marmora statujas un mākslas fantastiskās rotaļas, bet no viņa dzejām bodnieks taisīs tītnes, kur iebērt kafiju vai šņaucamo tabaku. Kā īsts romantiķis, glābiņu viņš tad meklē individuālā vientulībā, pan-teistiskā dabas vērošanā un dzejiskos dailes sapņos.

Labākais visā Heines dzejā un it sevišķi Vāczemē paliek viņa nerimstošais nemiers ar visu laikmetā pastāvošo, novecojušo un iznīcībai nolemto un nepārspējamā īpatnā satira, kuru viņš vērš pret to. Vāczemē viņa satiras bultas galvenā kārtā tēmētas pret to daudzināto „vēstures skolu“ un vecromantisko dzeju, kas saskaņā ar prūšu karaļa Fridricha Vilhelma IV tieksmēm cenšas ne vien izslavināt teiksmaino, spožo Vācijas senatni, bet to arī restaurēt sava laika dzīvē, aicinot palīgā pat Kīfhauzas alā dusošo veco Sarkanbārdi — Barbarosu. Mums, kas patlaban esam pieredzējuši šajā senģermāņu garā audzināto hitleriešu „slavasdarbus“, daudzas vietas Heines dzejā liekas it kā rakstītas taisni nesenējai Vācijai. Tāpat, bez šaubām, licies arī vācu

fašistiem pašiem, tāpēc viņi Heines rakstus tūliņ sadedzināja sārtos.

Pēdējais īstais romantiķis, Heine tiecas atbrīvot vācu dzeju no nevarīgiem senatnes restaurētājiem, bet paturēt un izveidot tālāk to vērtīgo, kas paglabāts tautas teikās un dziesmās. Labākie, dziļi liriskie Vāczemes panti, pat veselas nodaļas uzrāda šo tautas dzejas mantojumu, kuru viņš teicas saņēmis no savas aukles,

Vestfales zemnieces. Folkloriski-romantiskais elements Heines dzejā vispāri spēcīgs, bet it sevišķi spilgts tas parādās šajā

„ziemas pasakā“. Tautas dziesmu, pasaku un leģendu motivi še tieši izpaužas ārkārtīgi smalki pieskaņotā tautasdziesmu stilā. Heine izlieto tautas lirikā parasto panta veidu, kur neatskaņotās rindas nav lietotas ar metrisku precizitāti un kur ar dažādām balsienu variācijām iespējams vārsmai piešķirt patētiski cildenu, liriski jūsmīgu vai aprēķināti neveiklu komisku izskaņu. Pēc

tautasdziesmu parauga iekārtotas arī Heines spilgtās metaforas un bagātīgā, nozīmīgā, savā vienkāršībā izteiksmīgā simbolika. Katrs simboliskais tēls tiklab savā cēlonī kā funkcijā motivēts sevišķi konkrēti, uzskatāmi un pārliecinoši. Par ierosmi te noder katrs ceļā pagadījies priekšmets, kas pievijas galvenai tematikas līnijai un tur iegūst savu īpašo simbolisko nozīmi. Skaudro uzskatāmību Heines tēliem piešķir viņu ciešais sakars un savstarpējais citscita atbalsti jums. Centrālo sagatavo un ievada pārējie, mazāksvarīgie, bet vajadzīgā iespaidības stiprumā tur visas nodaļas kolorits ar nepārprotami izpaužamo vietas un momenta jutoņu. Visa Vāczemes kompozicija pamatojas uz šādas organiskas tēlu saistības. Pats ceļojuma motivs noder tikai kā pārliecinošs iemesls tēlu virknējumam un dzīves īstenības kalei-doskopiskam atspoguļojumam caur dzejnieka individualitātes prizmu. Dzejnieka personīgā atsaucība, subjektīvisms un par-tejība izmanāmi katrā pantā, dziļi emocionāli Heine uztver itin visu, kam pieskaras atzīdams vai noliegdams. Tā dzeja tiek caur un cauri liriska, bet šo liriku caurauž un stingru padara labākās nākotnes, brīvības un dailes karotāja dzejnieka cīņas ideja.“ Poēmas tulkojumu Andrejs Upīts Heines Rakstu izlasei mazliet koriģējis.

PASKAIDROJUMI

1 Grieķu mitoloģijā milzis Antejs, zemes dēls, kas, cīņā paguris, tai pieskardamies allaž dabūja jaunus spēkus.

2 pēc sensimonistu mācības lielais nezināmais jeb „jaunais dievs“ radīs cilvēka miesas atsvabināšanu.

3 Hofmanis fon Fallerslēbens (1798—1874) — profesors, sākumā radikāls politisks dzejnieks, par savām radikālajām Dzejām bez politikas (1841) vajāts, vēlāk samierinājās ar Prūsijā valdošo reakciju.

4 Karolus Magnus — franku karalis Kārlis Lielais (742—814), plašas un varenas valsts dibinātājs Vakareiropā.

5 Kārlis Maijers (1786—1870) — neievērojams dzejnieks reakcionārajā „švābu skolā“. Pantā latiņu vārdu spēle: magnus — liels, major — lielāks.

« Kārlis Teodors Kerners (1791—1813) — patriotisks vācu dziesminieks karā ar Napoleonu (1813—1815).

7 Lādiņa koks — šompola, ar ko parasti pēra zaldātus.

8 Uzrunājot zemāku kārtu cilvēkus, agrāk Vācijā teica „viņš“ (er).

o Fridrichs Fukē (Fouquē) (1777—1843), Joh. Ludv. Ūlands (1787—1862), Ludvigs Tīks (1773—1853) — vācu romantisma dzejnieki. Johanna von Montjaucon — saucas Kocebū luga, „romantiska glezna no 14. gs. piecos cēlienos“.

'«Putns — domāts viengalvas ērglis prūšu ģerbonī.

11 Reiniešu putnšāvēji — strēlnieki Reinas apgabalā, kura iedzīvotāji simpatizēja revolūcijas atsvabinātai franču tautai.

*2—i3 Reformācijas laikā Ulrichs fon H u t e n s (1488—1523) rakstīja „tumšības vīru vēstules“ (Epistolae obscurorum virorum), satiras par tumsonīgajiem katoļu garīdzniekiem.

14 Mencelis (1708—1873) — vācu kritiķis un redaktors, pēc kura denunciācijās vācu valdība uzsāka nežēlīgas represijas pret tā saucamās „jaunās Vācijas“ rakstniekiem. Oriģ. viņš pielīdzināts Hochstrātenam — senākam Ķelnes garīdzniekam, niknam reformācijas pretiniekam.

15 Kirie Eleison — kungs, apžēlojies.

18 Ķelnes Doma — ievērojams viduslaiku celtniecības piemineklis, sākts 1284. g. un turpināts vairākus gadu simteņus. Reformācijas laikā to pārtrauca, bet Fridricha Vilhelma IV laikā atsāka, pie kam iniciativa piekrita Doma biedrībai, „Domverein’am“.

17 Francis Lists (1811—1886) — ungāru komponists, sākumā simpatizēja radikalai inteliģencei, pēc 1848. g. revolūcijas kļuva par padevīgu katoļu baznīcas kalpu.

*8—19 Minsterā 1534. gadā anabaptisti pusotra gada cīnījās ar valdības karaspēku. Pēc kustības apspiešanas trīs viņas vadoņus nomocīja šausmīgā kārtā, bet viņu līķus ieslodzīja dzelzs būros un pakāra sv. Lamberta baznīcas tornī.

20 Domāts anabaptistu vadonis Leidenas Johans, pēc amata skroderis. — Pirmiespiedumā Heinem šeit seko vēl kādi pieci pantiņi par „ķeceriem“.

21 Bībelē minētie „trīs gudrie no austrumu zemes“.

22 „Svētā alianse“ — 1813. g. nodibinātā Austrijas, Prūsijas un Krievijas savienība revolucionārās kustības apspiešanai Eiropā.

23 Tēmēts uz vācu valdnieciņiem un prūšu karali Fridrichu Vilhelmu III, kas „atsvabināšanas kara“ laikā savām tautām apsolīja konstitūciju, bet solījumu nepildīja.

24 Vāciem ir „Vater Rhein“; latviski Reina, kā sieviešu kārtas, te nosaukta par veco māti.

23 Hesenas un Nasavas valstiņas 1841. g. sastrīdējās par kuģošanu upē. Hesenieši nogremdēja Reinā pie Nasavas krasta 103 liellaivas ar akmeņiem, bet pēc valstu savienības tiesas lēmuma dabūja paši tos atkal izzvejot laukā.

26 Niklāvs Bekers (1809—1845) — sarakstījis patriotisku dzeju: „Sie sollen ihn nicht haben, den alten deutschen Rhein“ (1840).

27 Alfrēds de Misē (Musset, 1810—1857) — atbildēja Beke-ram ar dzejoli: „Jūsu vācu Reina bija mūsu“ (Nous l’avons eu votre Rhin allemand).

** Kants (1724—1804), Fichte (1762—1814), Hegel'is

(1776—1831) apzīmē trīs attīstības etapus vācu klasiskajā filozofijā.

-»Volterianieši — franču brīvdomātāja filozofa Voltera piekritēji.

:!|) Hengstenbergs (1802—1868) — ortodoksāls vācu teologs un ultrareakcionars, profesors Berlinē.

11 Zīmēts uz Misē mīlas dēkām.

32 Paganini (1782—1840) — slavens itāliešu vijolnieks. Par viņa dzīvi radušies dažādi brīnumstāsti, Heine tos aizķer arī savās Florences naktīs.

33 Spiritus jamiliaris (lat.) — labais mājas gars.

34 Haris (Harry, 1780—1838) — neievērojams rakstnieciņš, ilgu laiku pavadījis Paganini tā ceļojumos.

as Konsuli — divi ievēlēti augstākie valstsvīri vecajā Romas republikā.

36 Viduslaiku Vācijā slepenā asinstiesā tiesājamo namu durvis apzīmēja ar asins zīmi.

37 Atalanta — grieķu mitoloģijā ātrskrējēja jaunava, kura katru sacensībā panākto savu bildinātāju nodūra ar šķēpu. Hipomens pameta tai Afrodites iedoto zelta ābolu, un, kamēr Atalanta to pacēla, viņš uzvarēja.

38 Balt-zili-sārtais franču karogs revolūcijas laikā plīvoja arī Reinzemē.

39 1840. gada oktobrī Napoleona zārķu pārveda no Helenas salas un svinīgi apglabāja Parīzē.

40 Kvartas un terces — zināmi sitieni studentu rapieru cīņās (menzūrās).

41 Pēc Tacita atstāstītās teikas cherusku vadonis Hermanis Teitoburgas mežā sakāvis Varusa vadītos romiešu leģionus.

42 K v i r i t i — senās Romas pilsoņu apzīmējums, oficiālā formula uzrunās neapbruņotiem pilsoņiem — „Romas kviritu tauta“ (populus romānus quiritum), pretstatā uzrunai „karavīri“ (milites) — bruņotai tautai.

43 Haruspekss — romiešu priesteris, kas pareģoja pēc upura dzīvnieku iekšām.

44 Zīmēts uz to pašu Hengstenbergu, kas minēts koment. 30.

45 Augurs — romiešu priesteris, kas zīlēja pēc putnu lidojuma.

4,i N e a n d e r s — teoloģijas profesors Berlīnē.

47 Birch-Pfeifere (1800—1866) — aktrise un sentimentālu mietpilsonisku lugu autore.

«8 Fr. Rau mērs (1781—1873) — turnieks.

vācu pseidoliberals vēs-

49Lumpacius — pēc latiņu parauga darināta forma no vācu vārda Lump — nelietis.

Ferdinands Freiligrats (1810—1876) — vācu dzejnieks, sākumā rakstīja eksotiskas dzejas ar mākslotām atskaņām, vēlāk pievērsās revolucionāriem tematiem, bij kādu laiku tuvs cilvēks Marksam un Engelsam.

51 Flakus H o r a c i j s (65—8) — romiešu dzejnieks, kā visi antikie dzejnieki, rakstīja bez atskaņām.

r>2 Fridrichs J ā n s (1778—1852) — galējs reakcionārs, viduslaiku ideālu sludinātājs un vingrošanas biedrību dibinātājs.

oa Me Hercule — „zvēru pie Herkula“ — romiešu zvērests komiskā nozīmē.

54 Hanss Mas mans (1797—1874) — šovinistisks filologs un ģimnastikas propagandētājs, ko Heine bieži izsmej. Tā vājā latiņu valodas prasme izzobota, pieliekot vārdus Marks Tulijs — kā saucas Cicerons, lielais latiņu stila meistars.

55 Trīs duči — toreizējās Vācijas 36 valstiņu valdnieki.

5« Pašnāvības veids ar vēnu pārgriešanu bij parasts Romas impērijas tirānisko cezaru laikā.

57 Fr. Š e 11 i n g s (1775—1854) — vācu romantisma filozofs, sākumā jūsmoja par franču revolūciju, vēlāk kļuva reakcionārs.

6fi S e n e k a (3—65) — romiešu filozofs, Nerona audzinātājs, vēlāk, apvainots sazvērestībā pret to, pārgrieza sev vēnas. Heine izsmej pielīdēju Šellingu, kas, protams, nedomā ne par kaut kādu sazvērestību.

59 Pēters Kornēlijs (1783—1867) — reakcionārs gleznotājs romantiķis ar vēstures un reliģijas sižetiem.

60 Cacatum non est pictum (lat.) — pindzelēšana nav gleznošana.

61 Asinus (lat.) — ēzelis.

62 Vilkus kā proletariāta simbolu Heine izlietojis vairākkārt. Motivs ņemts no skandināviešu mitoloģijas, kur milzu vilks aprij dievu Odinu.

63 Gustavs K o 1 b s — Heines draugs, „Allgemeine Zeitung’as“ izdevējs, savā avizē iespieda Heines sacerējumus (arī pazīstamās Parīzes vēstules, kuras aiz cenzūras apstākļiem bija spiests stipri grozīt).

M Paderborna — prūšu pilsēta Mindenas apkaimē Vest-falē.

05 S i z i f s — grieķu mitoloģijā, par noziegumiem notiesāts apakšzemē velt augstā kalnā akmeni, kas no turienes katru reizi atkal noveļas lejā.

66 Danaidas — grieķu mitoloģijā, Dana ja 50 meitas, kam par savu vīru nogalināšanu nemitīgi apakšzemē jānes ūdens un jālej mucā bez dibena.

«7 Sarkanbārdis — Barbarosa, vācu ķeizars Fridrichs (1123—1190), kura laikmetu romantiķi slavināja kā vācu tautas varenības un slavas augstāko pakāpi.

68 Kīfhauzs — kalnājs Tiringā. Pēc vācu teikas apgalvojuma tur sēžot ķeizars Fridrichs Barbarosa un gaidot laiku, kad celties un nodibināt vācu ķeizarvalsti.

69 Chi va piano, va sano (ital.) — kas lēni nāk, tas labi nāk.

’O Septiņgadu karu (1756—1763) prūšu ķēniņš Fridrichs II sabiedrībā ar angļiem veda pret dažādām Eiropas valstīm — Austriju, Franciju, Krieviju, Zviedriju, Spāniju.

71 Mozus Mendelsons (1729—1786) — pazīstams apgaismības laika filozofs.

72 Anna Luize Kar šina (1722—1791) — viduvēja rakstniece un improvizatore.

73 Grāfiene Dibarī (Dubarry) — franču karaļa Luija XV (1710—1774) favorite, franču revolūcijas laikā giļotinēta.

74 Fēlikss Mendelsons (1809—1847) — Mozus Mendelsona dēladēls, pazīstams komponists, likās kristīties un allaž dižojās ar savu jauno ticību, par ko Heine viņu izsmej.

75 Karolina K 1 e n k e (1754—1812) — viduvēja aktrise un skatuves rakstniece.

7« Helmine g ezī (Chézy, 1783—1856) — rakstniece romantiķe, Heines paziņa studenta gados.

77 Kārlis V (1519—1556) — vācu Romas valsts (sk. koment. 78) ķeizars un Spānijas karalis, zvērīgu asiņu un spīdzināšanas likumu izdevējs.

78 Svētā romiešu valstība — Kārļa Lielā dibināta 962. gadā, apvienoja Vāciju, Austriju, Čechiju, daļu Francijas, Šveices un Itālijas. Sāka sabrukt 13. un 14. gs., bet galīgi šis feodālais konglomerāts izira 1806. gadā no Napoleona armijas trieciena.

79 Zīmējas uz Fridricha Vilhelma IV karikaturistiskajiem mēģinājumiem atdarināt pagājušos viduslaikus.

8» Polifems — vienacis milzis, kas Odiseju ieslodzīja alā.

81 Nekas — tā Odisejs dēvējās milzim.

82 Pretmetā Odisejam, kas milzi padarīja aklu. Norādījums uz to, ka Heines dzeja cenšas Vāciju padarīt redzīgu.

83 Damokla zobens (grieķu teikā) tievā diegā karājas pār cilvēka galvu, gatavs kuru katru acumirkli nokrist.

84 Puasonjeras (Poissonnière) priekšpilsētā Heine dzīvoja.

85 No grieķu teikas par Prometeju, kas bija nozadzis debesīs uguni, lai to iedāvinātu cilvēkiem. Zevs viņu piekala pie klints un lika ērgļiem plosīt viņa aknas.

86 Bikburga — tolaik pašas neievērojamākās vācu valstiņas Šaumburg-Lipes galvaspilsēta.

87 Kad Dantonam draudēja nāves sods (1794), draugi ieteikuši viņam bēgt uz ārzemēm, bet viņš esot atbildējis, ka tēvzemi nevarot pie zābakzolēm paņemt līdzi.

88 Heine ironizēdams runā par savu „ciltspili“, jo patiesībā viņš dzimis mazturīgā ebreju ģimenē.

89 Ernsts Augusts (1771—1851) — Hanoveras karalis,

pirms nākšanas tronī dzīvoja Anglijā un bij konservativo toriju partijas loceklis lordu palatā.

00 1842. gadā milzīgs ugunsgrēks iznīcināja vairāk nekā 4000 namus Hamburgā. 20.000 iedzīvotāju palika bez pajumtes.

91 Heines tēvoča Zalamana Heines nams.

92 Mēslaine — ebreju kvartāls Hamburgā.

93 Šveices paviljons — tos laikos populārā kafejnīca Hamburgā.

94 Ērgli Prūsijas vapenī tauta saukāja par dzeguzi, kas, kā zināms, savu olu dēj svešā pereklī. Norādījums uz prūšu mēģinājumu piespiest Hamburgu iestāties vācu muitas savienībā.

95 Vecā Gudele — bagāta hamburģiete, kuras personā Heine izsmej pilsētas naudīgo buržuāziju.

96 Papīrpārdevējs Eduards Michaeliss, visā Hamburgā cienīts pilsonis.

97 Halle — Hamburgas ārsts, Zalamana Heines znots, vienmēr intriģēja pret Heini.

98 B i b e r s — priekšsēdētājs apdrošināšanas biedrībā, kas pēc Hamburgas lielā ugunsgrēka bankrotēja.

"Vecais cenzors — Hofmanis, bija Hamburgā cenzors 1822—1847.

100 Gumpelino — Lācars Gumpels, Hamburgas baņķieris, Heines vairākkārt izzobots.

101 A d o n i s s — grieķu mitoloģijā brīnumskaists jauneklis. Ar īpašību līks — figūra dabū komisku nokrāsu.

102 Mazais Meijers — Hamburgas literāts un teatra kritiķis, kropla auguma.

133 Kornets — dziedātājs un Hamburgas pilsētas teatra direktors.

104 Jūlijs Kampe (m. 1857) — Heines izdevējs Hamburgā, ar viņa rakstiem iedzīvojās bagātībā, bet dzejniekam pašam atmeta tikai niecīgus honorārus.

i®5 Vācu ebreji 19. gs. sākumā sašķēlās divās daļās: vecie, ortodoksālie, turējās pie sinagogas, jaunie savus dievkalpojumus noturēja vācu valodā un baznīcu sauca par templi. Heine kādu laiku turējās ar jaunajiem, vēlāk zobojās par abiem virzieniem.

109 Š o f p i ē (Chaufepiē) — Hamburgas ārsts.

107 V i 11 e — apdāvināts žurnālists un redaktors.

ios Fr. F u k s s — bijis skolotājs; filozofs un ateists.

,ou K a n o v a (1757—1822) — ievērojams itāliešu tēlnieks, vairāku Veneras statuju autors.

110 Amfitrions — antikā mita varonis, viesmīlīgs, devīgs saimnieks.

1.1 Drēbāņa ielā Hamburgā mitinājās vieglas sievietes.

1.2 Hamburgas ģerbonī bija tornis ar robotu galu.

»3 Daiļa dvēsele — tā 18. gs. humānisti apzīmēja cēlu, tikuma un dailes slāpstošu raksturu.

1,4 Hamonija — Hamburgas latiņu nosaukums; arī dieve pilsētas sargātāja.

115 Mesijas apdziedātājs — Fr. Klopštoks (1724—1803), vācu dzejnieks, reliģisku odu un eposa Mesija autors, tipisks vācu buržuāziskās literatūras pārstāvis 18. gs., ko dažādi izmantoja reakcionārā romantisma ideologi.

116 Lota — Heines māsa.

117 Vecais kungs — dzejnieka tēvocis Zalamans Heine.

118 Zīmēts uz Heines nelaimīgās mīlas piedzīvojumiem jaunībā.

1,9 Silfidas — meža nimfas sengrieķu mitoloģijā.

129 Zīmēts uz konservativo aprindu naidīgo izturēšanos pret 40. gadu vācu politisko dzeju.

121 Moru ķēniņš — persona kādā Freiligrata dzejojumā.

122 E 1 i e z e r s — Ābrama vergs un mājas pārvaldnieks Bībeles teikā.

123 Mencu valdniece — norādījums uz zivju zvejas lielo nozīmi Hamburgas attīstībā.

124 Kārli Lielo domāja par Hamburgas dibinātāju 9. gs. sākumā.

125 Atkal norādījums uz 36 vācu valstiņām.

i^2« Sen-Zists (Saint-Just, 1767—1794) — viens no ievērojamākiem jakobiniešiem franču revolūcijā, Robespjera līdzstrādnieks.

127 T ū 1 e — teiksmaina valsts kaut kur ziemeļos.

12B H i m e n e j a s — dziesmas par godu laulības dievam Himc-nejam grieķu mitoloģijā.

429 Aristofans (450—385) — grieķu satiriķis, ievērojamu komēdiju Putni, Vardes u. c. autors. Heine savu dzeju tur par radniecīgu Aristofana satirai.

130 Pesteteross un Bazileja — personas Aristofana komēdijā Putni. Pesteteross nodibina utopisku valsti starp zemi un debesīm un piespiež Zevu atdot savu meitu Bazileju viņam par sievu.

131 Vecais — prūšu ķēniņš Fridrichs Vilhelms III.

132 J o v i s — Jupiters, grieķu Zevs.

333 Dantes elle — tēlota Dievišķīgajā komēdijā, kur Dante lika ciest visdrausmīgākās mokas saviem politiskajiem pretiniekiem.

Pt. Egle.

SATURS

Lpp.

Rūdolfa Egles priekšvārdi.............5

Andreja Upīša ievads: Heinrichs Heine.......11

I. LIRISKAS DZIESMAS Tulkotājs

Šis ir tas vecais teiksmu mežs.....R. Egle

Reiz sapņoju par mīlu kaislīgu . . . . R. Egle

Rītos celdamies es minu.......R. Egle

Es klejoju koku ēnā.........R. Egle

Liec, mīļā, uz sirds savu rociņu man . . Fr. Adamovičs

Manu sāpju aijas skaistās......E. Zālīte

Gaidi, gaidi, jūrniek, straujais! . . . . E. Zālīte

Kalni, pilis raugās lejup.......E. Zālīte

Sākumā es izsamisu.........R. Egle

Es gribētu rozēm un cipresēm.....E. Zālīte

Skumjais.............A. Dāle

Nabaga Pēteris...........R. Egle

Tiešām..............E. Zālīte

Manai mātei .............M. Ķempe

Kad maija dienās jaukajās......R. Egle

Daudz, ziedošu puķu rodas......Fr. Adamovičs

Kad tavās acīs lūkojos........R. Egle

Es lilijas zieda zvanā........R. Egle

Daudz tūkstoš gadu mirdz zvaigznes . . Fr. Adamovičs

Uz dziesmu spārniem maniem.....R. Egle

Kā lotosa puķe baidās........R. Egle

Jel nezvēri, tik bučo vien.......Ed. Veidenbaums

Par savas mīļotās actiņām......M. Grīnfelde

Ja zinātu puķes sīkās........A. Dāle

Kādēļ gan rozes tik bālas blāv . . . . A. Dāle

No lielajām sāpēm savām......Fr. Adamovičs

Kāds jauneklis mīl meiču.......A. Ķēniņš

Par karaļa meitu sapņoju.......Fr. Adamovičs

No senlaicīgām teikām........A. Dāle

Es mīlēju tevi un mīlēšu vēl.....J. Poruks

Es vasaras spožā rītā........A. Dāle

Tie mani mocījuši.........A. Dāle

Uz taviem karstiem vaigiem......J. Poruks

Ir indīgas manas dziesmas......R. Egle

Es sapnī raudāju rūgti........M. Ķempe

Ik nakti par tevi sapņoju......A. Dāle

Ai mākoņi, negaisa dzīti.......A. Dāle

Uz zemi spoža zvaigzne.......Fr. Adamovičs

Kur vien eju, visur baigums.....E. Zālīte

Šīm vecām, ļaunām dziesmām.....A. Dāle

Manā tumšā, drūmā dzīvē......M. Grīnfelde

Pa mežu sērodams eju .......Fr. Adamovičs

Nakts vētraina un mikla.......A. Dāle

Tu, daiļā zvejniekmeitiņ.......E. Zālīte

Vējš savas bikses uzvilcis.......R. Egle

Kā auka spēlē deju!.........E. Zālīte

Kad rītos gar tavu māju.......R. Egle

Pār jūru zeltaini laistījās.......R. Egle

Es nelaimīgais Atlass!........A. Birkerts

Kā pa tumšiem padebešiem......M. Grīnfelde

Sirds, ak sirds, ko skumsti vārgā . . . . R. Egle

Tik mīļa, skaidra, jauka.......R. Egle

Kad guļu es naktī vēlu.......A. Dāle

Meitenīt ar sārto muti........E. Zālīte

Sniegs lai nikni griežas laukā.....E. Zālīte

Mīļais draugs, tu iemīlējies......E. Zālīte

Tev acis — tīrie safiri........R. Egle

Es gribētu savas sāpes........M. Grīnfelde

Tev dārgakmeņi un pērles......A. Ķēniņš

Ja kāds pirmo reizi mīl...... . R. Egle

Teic, kur tava daiļā mīļā.......E. Zālīte

Vasras vakars krēslains garo.....A. Dāle

Lūk, zilas ziedoņacis.........M. Grīnfelde

Ja tev acis labi redz.........A. Dāle

Ar savām zilajām acīm.......A. Dāle

Atkal sirds ir mierināta.......A. Dāle

Kā tas mēness spīdums trīso.....A. Dāle

Ai, kā neļķes smaršo liegi!......M. Grīnfelde

Bij senos laikos ķēniņš.......Fr. Adamovičs

Zvaigznes vieglām zelta kājām.....M. Grīnfelde

Debess tumša, darbdienīga!......A. Dāle

Māņu skūpsti, māņu dzīve!......J. Poruks

Vecs rūnakmens jūrā paceļas.....Fr. Adamovičs

Ziema............. J. Plaudis

SveSumā.............r. Egle

Traģēdija .............R. Egle

Ziedoņa svētki............j. Plaudis

Gudras zvaigznes..........A. Birkerts

Mums jasmejas reizē un jāraud . . . . R. Egle

Padebešos mēness dus........r Egle

Ietinušies pelēkajos.........A. Birkerts

Dus jūra mēness mirdzumā ... r Egle

Jaunajiem.............A! Keninš

Dzīves brauciens..........A. Birkerts

Noslēpums............Kaudzītes Matīss

Himna................ Egle

Kur?................. Egle

II. BALADES, ROMANCES UN SATĪRAS

Es nezinu tiešām, par ko gan.....r. Egle

Greaadieri............. Egļe

rTļekacars................ Veidenbaums

Vēstījums.............r Egle

Azras cilts.............. Egle

^aras ................. Grīnfelde

Bruņinieks Olafs........ r Egle

Bertrans de Borns......M. Ķempe

Cailds Harolds...........M. Ķempe

Hcmrichs........... R Egļe

Dzejnieks Firdausi .........A. Birkerts

Kaujas lauks pie Hastingsas......M Grīnfelde

Bergenas Šķelmis..........M. Ķempe

Rampsemts ............M. Grīnfelde

Tanheizers............. Egle

Donna Klara............s. Sirs0ne

Svētceļojums uz Kevlāru.......S Sirsone

Radīšanas dziesmas.........M. Grīnfelde

Dievu dziesna...........s sirsone

P,edu te)®.............. Rainis

Vergu kuģis ............ Rainis

Silezijas audēji............ Egle

Pagaidiet vien......... R Egle

Nomierinājumam..........M. Grīnfelde

anno 1829 .............M. Grīnfelde

anno 1839 .............M. Grīnfelde

Bundzinieku majors.........R. Egle

Čarlzs Pirmais..........Andrejs Upīts

Jaunais Aleksandrs.........M. Grīnfelde

Ķīnas ķeizars...... M. Grīnfelde

Ir laimei tāda aušas daba.......R. Egle

Pasaulsgaita............R. Egle

Augšāmcelšanās...........Riemelis

1849. gada oktobrī..........M. Grīnfelde

Viņa izdziest......... . . . A. Dāle

Enfant perdu ...........R. Egle

Ačgārnā pasaule..........M. Grīnfelde

Ādams Pirmais........ R. Egle

Zelta teļš.............R» Egle

Es sapņoju, ka esmu dievs R. Egle

Apsolījums ............R. Egle

Labs padoms............R. Egle

Sieviete...............J. Plaudis

Brīdinājums............J- Plaudis

Viduslaiku mežonību.........R. Egle

Fragments.............R. Egle

Nav ķēniņam Visvamitram......V. Plūdons

Cilvēks, nesmejies par velnu.....R. Egle

Mitoloģija.............R- Egle

Neticīgais.............Riemelis

Reiz dzīvoja kāds velns.......R. Egle

Atmet svētās parabolas........R. Egle

Es nekāroju debess lauku.......R. Egle

Mūžība, cik gara tu....... • - Riemelis

Zirgs un ēzelis...........M. Grīnfelde

Divkauja.............Andrejs Upīts

Ēzeļi vēlētāji............Andrejs Upīts

III. POĒMAS

Ziemeļjūra.............J. Rainis

Viclipucli.............S. Sirsone

Bimini..............R- Egle

Ata Trolls.............S. Sirsone

Vāczeme..............Andrejs Upīts

I. KOMENTĀRI

Г. Гейне

ИЗЬРАННОЕ

I

На латышском языке

Kcduktors A. S a k s s.

Vāku zīm. ]. Akulovs. Teehn. redaktors A. Peter.soas. Korektors K d. Manovskis. Tipogr. korektore Z. M i e z ī t e.

JT 07250

Parakstīta iespiešanui 1948. g. 25. jūnija. Papīra formats 61X86 cm. Metiens 5000 eks Iespiedu loksnes 52,25. Izdevu, loksnes ‘27. Izdevn. Nr, 1292. Pasūt. Nr. 5946. Iespiesta LPT 3. tipogrāfijā, Rīgā. Maksa iesieta 18 rb|.

1

F. Engelss, Ludvigs Feierbachs, Rīgā, 1945., 7.—8. lpp~

2

H. CTajimi, Bonpocbi jieimHH3Ma, 10. izd.,611. lpp.

Content

Heine Heinrihs, et al Izlase-1 Dzeja

Heinrihs Heine Izlase-1

1. LAIKMETA POLITISKIE GRIEŽI

3. HEINES DZĪVE UN DZEJA

LIRISKAS DZIESMAS

BALADES, ROMANCES UN SATĪRAS

POĒMAS

ZIEMEĻJŪRA

VICLIPUCLI

BIMINI

ATA TROLLS

PRIEKŠVĀRDI

VĀCZEME

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

KOMENTĀRI

PASKAIDROJUMI

SATURS

1