Vorens Roberts R

Visā ķēniņa zemē neviens

Roberts R Vorens

Visā ķēniņa zemē neviens

Mentre che la speranza ha ļior del verde...

«La Divina Commedia» Purgatorio, III

Kamēr vien cerība kā asniņš zaļš vēl dzīvo...

PIRMĀ NODAĻA

Meisonsitija.

Lai nokļūtu Meisonsitijā, jums jābrauc no pilsētas ziemeļaustrumu virzienā pa piecdesmit astoto šoseju, un tā ir laba, jauna šoseja. Pareizāk sakot, bija jauna tai dienā, kad mēs pa to braucām. Jūs raugāties uz šoseju, un tā jūdžu jūdzēm taisna trauc jums pretim, un arī melnā līnija pašā šosejas vidū trauc pretim, melna, gluda, darvaini spīdīga uz balto betona plākšņu fona, un plākšņu baltums tik ļoti žilbina acis, ka skaidri saskatāma paliek vairs tikai melnā līnija, kas traucas pretī, riepu švīkstoņas pavadīta, un, ja jūs neatrausiet skatienu no šās līnijas, pāris reižu dziļi neievilksiet elpu un neuzgāzīsiet tā krietni sev pa skaustu, katrā ziņā nonāksiet hipnozes varā un atjēgsieties tikai tai brīdī, kad labējais ritenis noslīdēs

no šosejas melnajos ceļmalas putekļos, — tad jus gan mēģināsiet to vēl paraut atpakaļ, taču nekas neiznāks, jo šosejas mala ir krauja, un, kad automobilis jau ripos pa uzbērumu lejup, jūs varbūt pastiepsiet roku, lai izslēgtu aizdedzi. Bet to jūs, protams, vairs nepaspēsiet izdarīt. Toties melnādainais, kas strādā kokvilnas laukā kādu jūdzi no šosejas, pacēlis acis, ieraudzīs tumšu dūmu stabu paslejamies pār kodīgi zaļajām kokvilnas vagām pretī virmojošajām, spilgti metāliski zilajām debesīm un sacīs: «Dies debesīs, atkan viens jēmis galu!» Un otrs melnādainais nākamajā kokvilnas vagā piebiedrosies: «Dies debesīs,» — bet tad pirmais noirgosies, kaplis atkal pacelsies, un tā asmenis nozibsnīs saulē kā helio-grāfs. Pēc pāris dienām šoseju departamenta viri apzīmēs šo vietu, iesprauzdami melnajā ceļmalas zemē metāla stieni ar metāla četrstūri galā, un uz šā baltā metāla četrstūra ar melnu krāsu būs uzzīmēts galvaskauss un krusteniski salikti kauli. Pēcāk stieni apvīs no ceļmalas zāles pacēlies tītenis.

Taču, ja laikus atjēgsieties un neļausiet ritenim pārvelties pār šosejas klājuma malu, jūs turpināsiet joņošanu pa žilbinoši balto ceļu, un ik pa brīdim pretī iznirs kāds automobilis un aizšausies garām ar tādu blarkšķi, it kā pats visvarenais dievs kailām rokām plēstu mājai nost skārda jumtu. Krietni tālāk, kur kokvilnas lauki pie apvāršņa izgaist debesu zilgmē, šosejas klājums mirdz un laistās, it kā ceļš butu applūdināts ar ūdeni. Jūs joņosiet uz to pusi, taču šī spožā, mirguļojošā lāma allaž paliks kaut kur tālu priekšā kā mirāža. Un jūs drāzīsieties garām metāla stieņos iestiprinātiem metāla četrstūriem ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem. Jo šī ir zeme, kur iekšdedzes motora laikmets sen jau iekarojis sev pienācīgu vietu. Kur ikviens zeperis ir Bārnijs 01 dfīlds 1 un kur meitenes staigā organdijā un batistā, mežģīnēs un cakās, toties nevalkā biksītes, jo tāds ir šās zemes klimats, un meiteņu sejiņas ir tik gludas, ka cilvēkam sirds vai kūst, un, kad automobiļa pretvējš saceļ tām matus uz deniņiem, redzamas kļūst tīkamas sīkas sviedru lāsītes, un meitenes sēž, dziļi sēdekļos ierāvušās, sīkās muguriņas kūkumā uzmetušas, saslējušas saliektos, bet ne pārāk cieši saspiestos ceļgalus augstu pret aparātu paneli, lai [1]

kaut cik izbaudītu ventilatora radīto vēsumu, ja to vispār var saukt par vēsumu. Kur benzīna'un sadegušas bremžu eļļas smaka un viskija dvinga šķiet saldāka par mirrēm. Kur starp sarkanajiem pakalniem astoņcilindru dampji rēkdami metas ceļa līkumos, tā ka grants šļakatas no« šķīst vien, un, kad, beidzot nonākuši līdzenumā, tie triecas pa jauno betona klājumu, — dievs, stāvi klāt ceļiniekam nestundā!

Jūs joņojat tālāk pa piecdesmit astoto šoseju, un skatienam paveras gluži cita ainava. Aiz muguras paliek līdzenumi un plašie kokvilnas lauki, kuplo ozolu puduri tur, ceļa viņā pusē, pie lielajām mājām, aiz muguras paliek gar kokvilnas laukiem satupinātās būdas, visas vienādi nobalsinātas, kokvilna, kas aug līdz pat durvju priekšai, kur zemē nometies nēģeru mazulis, īkšķi sūkādams, nolūkojas garām braucošajos automobiļos. Tas viss sen jau palicis aizmugurē. Tagad redzami tikai pazemie sarkanie pauguri, kazenāju krūmi dzīvžogu malās, kaut kādu melnu iežu atsegumi palienēs, un reizēm parādās kāda priežu jaunaudze, kur kociņi nostājušies cieši cits citam blakus, ja nav izdedzināti, lai ierīkotu aitu ganības, bet, ja ir izdedzināti, tad rēgojas melni stumbeņi. Kokvilnas lauciņi, notekgrāvju izvagoti, kā ielāpi piekļāvušies kalnu nogāzēm. Kukurūzas lapas karājas dzeltenas un sažuvušas.

Kādreiz šeit pletās priežu meži, taču tas laiks ir pagājis. Sabrauca visādi salašņas, sacēla zāģētavas un ierīkoja šaursliežu dzelzceļus, uz ātru roku noorganizēja veikalus, kur varēja iegādāties pārtiku un citas nepieciešamās preces, strādniekiem maksāja dolāru dienā, un, dzīdamies pēc šā dolāra, cilvēki līda ārā no mežiem, bariem vien plūda šurp dievs vien zina no kurienes, furgonos līdzi vezdami kumodes un gultas, piecus pūlītī saspiedušos bērneļus, uz bukas sakumpušus sievišķus ar aubīti galvā, košļājamo tabaku aiz lūpas un cicī ieķērušos kārtējo zīdaini. Zāģi dziedāja soprānā, komijs bodē svēra tumši lāsmojošo sīrupu un cūku taukus, ierakstīja to visu savā lielajā grāmatā, un jenkiju dolārs rokrokā ar dienvidnieku stulbumu ņēmās dziedēt četrus gadus ilgajā brāļu slaktiņā cirstās brūces, un visapkārt valdīja prieks un līksmība. Bet tad kādudien atklājās, ka priežu vairs nav. Zļāģētavas vairs nedarbojās. Šaursliežu dzelzceļi aizauga ar zāli. Bodes tika nojauktas un nokurinātas malka.

Dolāru dienā nevienam vairs nemaksāja. Veiklākie viri aizbrauca ar dimanta gredzeniem pirkstos un melnu smalkvilnas vadmalu mugurā. Bet dažs labs palika tepat uz dzīvi un vēroja, kā grāvji arvien dziļāk iegraužas sarkanajā mālā. Un krietna saujiņa šo ļaužu ar visiem pēctečiem un mantiniekiem apmetās Meisonsitijā — vismaz savi četri tūkstoši.

Jūs iebraucat pilsētā pa piecdesmit astoto šoseju, aizdrāžaties garām kokvilnas apstrādes fabrikai un spēkstacijai, garām nēģeru graustiem, pāri dzelzceļa sliedēm, pa ielu, gar kuras malām nebeidzamā virtenē aizstiepjas kādreiz balti nobalsinātas mājeles ar bezgaumīgām, sērīgi salkanām kokgriezuma mežģīnēm gar verandu dzegām, ar skārda jumtiem, ar pagalmiem, kur koki tveicē šļaugani nolaiduši lapas, un cauri sava astoņdesmit zirgspēku vāģa (vai kāds tas arī būtu) pieklājīgajiem čukstiem, traukdamies ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā, jūs sadzirdat, kā jūlija mušas zumzēdamas šaudās zaļajā lapotnē.

Tādu es pēdējo reizi ieraudzīju Meisonsitiju — tas bija turpat vai pirms trim gadiem, tūkstoš deviņsimt trīsdesmit sestā gada vasarā. Es sēdēju pirmajā automobilī — kadilakā kopā ar Bosu, misteru Dafiju, Bosa sievu, dēlu un Cukuriņu. Otrajā automobilī, kurš gan ne tuvu nevarēja lepoties ar tādu rāmu eleganci kā mūsu katafalka un okeāna tvaikoņa krustojums, bet bija vēl pietiekami labs, lai, iebraucot kāda ārpuspilsētas kluba automobiļu stāvvietā, nevajadzētu kaunā pietvīkt, brauca pāris reportieru, fotogrāfs un Bosa sekretāre Sedija Bērka, kurai tika uzdots raudzīties, lai puiši dzertu ar mēru un spētu veikt to, ko no viņiem prasīja.

Pie kadilaka stūres sēdēja Cukuriņš, un taisni prieks bija viņā nolūkoties. Pareizāk sakot, būtu bijis prieks, ja vien jūs spētu atturēties no uzmācīgās domas — par ko gan pārvēršas vairākas tonnas dārgu mehānismu, kad tie ar astoņdesmit jūdžu ātrumu trīs reizes apmet kūleni, — un visu uzmanību veltīt lieliskajai muskuļu koordinācijai, sātaniskajam humoram un zibenīgajai reakcijai, ko Cukuriņš nepārprotami pierādīja, trakā ātrumā apdzīdams siena vezumu tai brīdī, kad pretī brauca autocisterna ar benzīnu, izšaudamies pa tik niecīgu spraugu, ka autocisternas šoferi gandrīz ķēra trieka, kad kadilaks ar vienu pakaļējo spārnu nošļūca gar cisternu, ar otru notrauk-

(lams puņķus mūlim no purslām. Taču Bosam tas palika. Viņš allaž sēdēja priekšā blakus Cukuriņam un raudzījās gan uz spidometru, gan uz ceļu, un uzsmaidīja Cukuriņam, kad automobilis izdrāzās starp mūļa purnu un benzīna cisternu. Un Cukuriņam raustījās galva, kā vienmēr, kad vārdi drūzmējās kaut kur smadzenēs, bet nekādi nespēja izkļūt ārā, un tad viņš iesāka. «S-s-s-s-s,» Cukuriņš spieda ko spēdams, un siekalas viņam šļācās no mutes kā no pulverizatora. «Tas s-s-s-s-sassso-dītais tak redzēja, ka es b-b-b ...» šai mirklī viņš apšļakstīja visu vējstikla iekšpusi, «... b-b-b-braucu.» Sarunāties Cukuriņš neprata, toties savas domas viņš mācēja izteikt, uzspiezdams kāju uz akseleratora pedāļa. Par uzvarētāju vidusskolas disputā viņš, protams, nekļūtu, bet neviens jau arī negribētu ar Cukuriņu diskutēt. Vismaz neviens no tiem, kuri viņu pazina un bija redzējuši, kādus numurus viņš strādā ar savu 0,38^1 Speciālo, ko mūždien kā audzēju valkā līdzi, kreisajā padusē iemiegtu.

Pēc vārda spriežot, jūs, bez šaubām, nodomātu, ka Cukuriņš ir nēģeris. Taču nekāds nēģeris viņš vis nebija. Viņš bija cēlies no īriem — gaužām tumšiem ļautiņiem. Garumā Cukuriņš sasniedza piecas pēdas divas collas, un, lai gan viņš bija tikai divdesmit septiņus vai divdesmit astoņus gadus vecs, viņa galvvidus pamazām kļuva arvien kailāks; viņš nēsāja sarkanas kaklasaites, bet zem sarkanās kaklasaites un krekla — mazu katoļu medaljonu ķēdītē, un es nekad nepārstāju dievbijīgi ticēt, ka medaljonā attēlots svētais Kristaps^2 [3] un ka svētais Kristaps stāv par mums nomodā. Uzvārds viņam bija O’Sīens, taču par Cukuriņu viņš tika iesaukts tāpēc, ka allaž grauza cukuru. Restorānā viņš ikreiz pievāca visus trauciņā saliktos cukurgraudus. Tā viņš staigāja, kabatas ar cukurgraudiem piestūķējis, un, kad izvilka kārtējo graudu un bāza to mutē, cukuram bija pielipuši pelēki diegu gali, kas parasti mētājas pa kabatām, un no cigaretēm izbirušas tabakas druskas. Cukuriņš mešus iemeta graudu pāri nelīdzeno, melno zobu barikādei, un, kad ņēmās to sūkāt, plānie, bālie īra vaigi vēl vairāk saplaka, un viņš izskatījās pēc nomērējuša meža gara.

Boss, spidometru vērodams, sēdēja priekšējā sēdeklī pie

Cukuriņa, un blakus bija piemeties viņa dēls Toms. Tomam — lāgā neatceros — bija astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu, taču viņš izskatījās vecāks. Nekāds garais Toms nebija, toties augumā vīrišķīgs, un galva viņam sēdēja uz pleciem kā īstam vīram, nevis rēgojās vāja, izstīdzējuša kakla galā, kā nieka puišelim. Jau vidusskolas laikā Tomu daudzināja par futbola varoni, bet pagājušo rudeni viņš k|uva par spožāko zvaigzni štata universitātes pirmā kursa komandā. Toma vārds parādījās avīzēs, un viņš patiešām bija tā vērts. Un viņš zināja, ka ir tā vērts. Viņš zināja, ka ir neatvairāms, to ikviens tīida| pamanīja, pietika uzmest skatienu Toma gludajai, glīti iedegušajai sejai, žok|iem, kas uzpūtīgi un gausi apstrādāja košļājamās gumijas pikucīšus, un puspievērtajām zilajām acīm, kuras uzpūtīgi un gausi apstrādāja gan jūs, gan visu sasodīto pasauli. Taču todien, kad Toms sēdēja priekšējā sēdeklī blakus Vilijām Stārkam, citiem vārdiem sakot, Bosam, es viņa seju nevarēju saskatīt. Toties atceros, kā domāju par to, ka Toma galva gan pēc formas, gan novietojuma uz pleciem ir gluži tāda pati kā viņa -J vecajam.

Misis Stārka — Lūsija Stārka, Bosa sieva, Mazulis Da-fijs un es sēdējām aizmugurē,— Lūsija Stārka vidū starp Mazuli un mani. Diez kāda jautrā sabiedrība tā vis nebija. Vispirms jau svelme nevedināja uz vieglu pačalošanu. Otrkārt, es ne mirkli nenovērsu acis no siena vezumiem un benzīna cisternām. Un treškārt — Dafijs un Lūsija Stārka nejuta īpašu draudzību viens pret otru. Tā nu viņa sēdēja starp Dafiju un mani un gremdējās pati savās domās. Un man šķiet — viņai netrūka par ko domāt. Misis Stārka varēja, piemēram, pārdomāt visu, kas bija noticis kopš tiem laikiem, kad viņa, vēl jauna meitene būdama, pirmo gadu strādāja par skolotāju Meison-sitijā un apprecējās ar lauki, kam bija sarkans ģīmis, sarkans kakls, lielas, neveiklas rokas, tumšs matu cekuls uz pieres (paraugieties uz viņu kāzu bildi, kas iespiesta avīzēs tāpat kā tūkstošiem citu Vilija fotouzņēmumu) un suniska padevība un apbrīns skatienā, kad viņš pievērsa acis savai līgavai. Sēžot strauji joņojošajā kadilakā, misis Stārkai nebūtu trūcis par ko domāt, jo kopš tiem laikiem daudz kas bija pārvērties.

Pa ielu, kurai abās pusēs bija saceltas kādreiz baltas mājeles, mēs uzbraucām uz laukuma. Bija sestdienas pēc-

pusdiena, un laukums mudžēja no cilvēkiem. Apkārt zā-lienai cieši cits pie cita sablīvēti vezumi un preču kastes, bet paša vidū pacēlās municipalitātes ēka, sarkanu ķieģeļu kārba ar mazu tornīti, kuram katrā pusē atradās pa pulkstenim, — nams bija lietū un vējā noplucis, sen nekrāsots, jo stāvēja šeit jau kopš Pilsoņu kara. Ciešāk ielūkojoties, atklājās, ka pulksteņi patiesībā nav nekādi pulksteņi. Tie bija tāpat uzkrāsoti uz sienas un mūždien rādīja pieci, nevis septiņpadsmit minūtes uz deviņiem, kā trešās šķiras juvelierveikalu priekšā izkārtie lielie, uzkrāsotie pulksteņi. Iebraukdami ļaužu drūzmā, kuri te noņēmās ar tirdzniecību, mēs samazinājām ātrumu, Cukuriņš uzklupa signāltaurei, galva viņam sāka raustīties, un, siekalas šķiezdams, viņš atkal nošņācās: «S-s-s-sasso-dīts!»

Pieturējām pie aptiekas, un puisēns Toms tūdaļ izlēca laukā, un viņam nopakaļ metās Boss, tā ka Cukuriņš pat durvis nepaspēja atvērt. Es izrāpos un palīdzēju izkāpt Lūsijai Stārkai, kura no svelmes un pārdomām jau bija attapusies tiktāl, ka spēja pateikt «paldies». Bridi viņa pakavējās uz ietves un saraustīja svārkus ap gurniem, kas, bez šaubām, bija mazliet kuplāki nekā tos laikus, kad viņa iekaroja lauka Vilija Stārka sirdi.

Kad no kadilaka izvēlās misters Dafijs, mēs gājām uz aptieku, — Boss paturēja durvis, lai Lūsija Stārka varētu ieiet, tad devās viņai pakaļ un mēs, pārējie, sekojām viņiem pa pēdām. Aptieka bija ļaužu pārpildīta, pie atspirdzinošo dzērienu letes rindā stāvēja kombinezonos tērpušies vīri, bet sievietes drūzmējās pie dažādiem spožiem niekiem, un bērni, ar vienu roku brunčos ieķērušies, otrā saldējuma vafeli sagrābuši, pār slapjajiem degunte-ļiem blenza pieaugušo pasaulē tādām acīm, kas šķita gluži kā izkrāsotas porcelāna bumbiņas. Cepuri rokā turēdams, ar mitro matu šķipsnu pār pieri Boss pieticīgi nostājās dzērienu tīkotāju rindas galā. Tā viņš nostāvēja tur varbūt kādu minūti, bet tad pēkšņi viņu pamanīja viena no meitenēm, kas lika vafelēs saldējumu, un, savaikstījusies tā, it kā tai baznīcā būtu nokritis zeķturis, pameta saldējuma karoti un, gurnus zem salātu zaļā virs-valciņa uz velna paraušanu gorīdama, iedrāzās veikala dibentelpās.

Pēc brīža no aptiekas viņa gala pūlī parādījās sīks, plikpaurains tips baltā žaketē, kas tā vien prasījās pēc mazgāšanas, un, ar roku mādams un klientus grūstīdams,

pilnā rīklē auroja: «Nudien Vilijs!» Tips metās Bosam klāt, arī Boss paspēra pāris so|u viņam pretī, un tad balt-svārcis ieķērās Vilijām rokā gluži kā slīcējs. Viņš nespieda Vilijām roku, kā tas parasti pieņemts. Nē, pie visām miesām drebēdams, viņš ieķērās tanī un gārgdams kā vislielāko svētumu dvesa vienu vienīgu vārdu «Vilijf». Pēc brīža, kad lēkme jau bija pāri, viņš pievērsās pūlim, kas pieklājīgā atstatumā bija sastājies apkārt, un paziņoja:

— Ak dievs, mīļie, tas taču ir Vilijs!

Sī piezīme bija gluži lieka. Viens vienīgs skatiens ap-kārtstāvētāju sejās, un kļuva skaidrs, — ja arī kāds no vietējiem pilsoņiem, kas sasnieguši vismaz trīs gadu vecumu, nezina, ka druknais vīrs gaišā vasaras uzvalkā ir Vilijs Stārks, tad šis pilsonis ir plānprātiņš. Patiesībā tādam pilsonim neko citu nevajadzētu darīt kā pacelt acis līdz milzīgajai bildei, kura seškārt lielāka par dabiskajiem cilvēka apmēriem karājās augstu virs atspirdzinošo dzērienu letes un kurā bija attēlota tā pati seja ar tām pašām lielajām acīm, kas no bildes raudzījās tādas kā miegainas un sevī vērstas (šobrīd gaišajā vasaras uzvalkā ģērbtā vīra acis gan nepavisam tādas nelikās, taču es šādu skatienu dažkārt biju redzējis), tie paši maisiņi zem acīm, tie paši mazliet noļukušie vaigi un gaļīgās lūpas, kas noļukušas gan nebija, bet, ja ielūkojās ciešāk, šķita uzkrautas viena otrai virsū kā ķieģeļi, tā pati matu pinka, kas nokārās pār pazemo, stūraino pieri. Zem attēla bija uzraksts: «Mans mērķis — izprast savas tautas sirdi.» Abās pusēs pēdiņas un paraksts — Vilijs Stārks. Šo attēlu biju redzējis neskaitāmās vietās — gan spēļu namos, gan pilīs.

Kāds no pūļa ieaurojās:

• — Lai dzīvo Vilijs!

Boss pacēla labo roku un pamāja, pateikdamies nepazīstamajam cienītājam. Bet tad Boss pašā viņā dzērienu letes galā pamanīja kādu subjektu, garu malāriķi izdēdējušiem stilbiem un ģīmi gluži kā kaltētu brieža gaļu, kad to aplūko no ādas puses, džīnsiem kājās un garām ūsām, kas nokarājās tāpat kā fotogrāfijās redzētiem ģenerāļa Foresta^1 kavalēristiem, un Boss, roku izstiepis, devās [4]

šim vīram klāt. Vecais Ādas Ģīmis nelikās ne zinis. Var-hiil vienīgi pašļūkāja noplīsušo smago zābaku pa flīzēm un pāris reižu pakustināja ādamābolu, bet acis sejā, kas šķita kā veci, vēja un lietus varā pamesti segli, vērīgi raudzījās Bosā, un, kad Boss bija pienācis pavisam klāt, roka saliecās elkonī tā, it kā tā nepavisam nepiederētu Vecajam Ādas Ģīmim, bet darbotos gluži patstāvīgi, un Boss to satvēra.

— Kā sviežas, Malasija? — vaicāja Boss. Ādamābols noraustījās vēl dažas reizes, un Boss pakratīja roku, kas palika karājamies gaisā, it kā nevienam nepiederētu, un Vecais Ādas Ģīmis sacīja:

— Kaut kā jau kūjas.

— Kā iet zēnam? — jautāja Boss.

— Diez kāds labums vis nav, — atbildēja Vecais Ādas Ģīmis.

— Slimo?

— Ta ne jau, — atbildēja Vecais Ādas Ģīmis, — tup-tūzī.

— Ak dievs, — teica Boss, — ko tad šie te sadomājuši — lāga zēnus cietumā bāzt?

— Lāga zēns gan, — piekrita Vecais Ādas Ģīmis. — Un tēsās arī uz goda, bet, āre, nošķiebās.

— Kas tad šim lēcās?

— Tēsās uz goda, kā nākas, bet galā nošķiebās. Sa-blieza tam zellim tā dūšīgāk, un šis pagalam gan.

— Nelāga būšana, — noteica Boss. Un apvaicājās: — Vai ir jau notiesāts?

— Nav vis vēl.

— Nelāga būšana, — noteica Boss.

— Es* nesūdzos, — teica Vecais Ādas Ģīmis. — Tēsās uz goda, kā nākas.

— Priecājos, ka tevi satiku, — sacīja Boss. — Pasaki zēnam, lai nenolaiž asti.

— Viņš nesūdzas, — teica Vecais Ādas Ģīmis.

Boss jau grasījās pievērsties mums, jo pēc simt jūdžu garā brauciena mēs nolūkojāmies atspirdzinošajos dzērienos uz letes kā īstā mirāžā, bet Vecais Ādas Ģīmis pēkšņi ierunājās:

— Vilij!

— Kas ir? — atsaucas Boss.

— Tava bilde, — sacīja Vecais Ādas Ģīmis un pameta ar galvu uz seškārt palielinātās fotogrāfijas pusi tik

strauji, ka vecie kauli nokrakšķēja. — Tava bilde, —viņš teica, — diez kādu godu vis tev nedara.

— Skaidrs, ka nedara, — Boss piekrita un, galvu pieliecis, šķieliski nopētīja attēlu, — taču tāds nožēlojams jau es biju toreiz, kad mani fotografēja. Izskatījos, kā no holeras nagiem izsprucis. Pamēģini iedvest kaut drusciņu saprašanas šitiem likumdevējiem un kļūsi vēl vārgāks nekā pēc vasaras vēderkaites.

— Iedzen gan šiem to saprašanu, Vilij! — kāds ieaurojās pūlī, kurš bija kļuvis biezāks, jo cilvēki vēl arvien spiedās iekšā no ielas.

— Iedzīšu ar! — atbildēja Vilijs un pievērsās sīkajam vīrelim baltajā žaketē. — lelēj mums kokakolu, Dok, — viņš teica, — dieva dēļ.

Šķita, ka Doku ķers trieka, tik naski viņš aizdrāzās aiz dzērienu letes. Baltās žaketes stērbeles noplīvoja vien, kad viņš apspērās ap stūri un, pagrūdis no ceļa salātu zaļajos uzsvārčos tērpušās meitenes, metās pie bufetes. Viņš pielēja pirmo glāzi un deva Bosam, bet tas pasniedza tālāk sievai. Tad viņš sāka liet otrā glāzē, sacīdams:

— Lai iet uz mana rēķina, Vilij, uz mana rēķina!

Otru glāzi Boss paņēma pats, bet Doks pildīja nākamo,

arvien vēl runādams:

— Lai iet uz mana rēķina, Vilij, uz mana rēķina! — Un viņš lēja un lēja, līdz bija pielējis piecas liekas glāzes.

Ap to laiku pūlis jau bija sablīvējies ārpus durvīm un sasniedzis ielas vidu. Sejas pie stikla durvīm pieplacinājuši, ļautiņi pūlējās saskatīt, kas notiek patumšajā aptiekā. Uz ielas kāds neatņemdamies kliedza:

— Runu, Vilij, runu!

— Ak dievs, — teica Boss, it kā vērsdamies pie Doka, kurš, pieķēries pie kokakolas aparāta niķelētā krāna, acis nenolaizdams, vēroja ikvienu dzēriena lāsi pazūdam Bosa rīklē. — Ak dievs, — atkārtoja Boss, — es taču nebraucu šurp runas teikt. Braucu tāpēc, ka gribu apciemot savu papuci.

— Runu, Vilij, runu! — auroja uz ielas.

Boss nolika glāzi uz marmora letes.

— Tas bija uz mana rēķina, — ķērkstēdams izspieda Doks, sajūsmā gluži vai spēkus zaudējis.

— Paldies, Dok, — teica Boss. Viņš pagriezās uz durvju pusi, bet tad palūkojās atpakaļ. — Labāk pasēdi

un pārdod lā dūšīgi aspirīnu, — viņš sacīja, — pacenties drīzāk atpelnīt izmaksāto!

Boss izlauzās pa durvīm, pūlis pašķīrās, un mēs devāmies viņam pakaļ.

Misters Dafijs panāca Bosu un apjautājās, vai viņš nedomājot teikt runu, bet Boss uz Dafiju pat nepaskatījās. Viņš tikai lēni un noteikti soļoja pāri ielai tieši pūlī iekšā, it kā tāda pūļa tur vispār nebijis. Garās, sarkanas sejas, kas, cita pie citas piespiedušās, vēroja viņu piesardzīgi un tramīgi, klusēdamas atkāpās. Pūlis pašķiras Bosa priekšā, un mēs sekojām viņam pa pēdām — gan tie, kas ieradās ar kadilaku, gan tie, kas brauca otrā automobilī. Pūlis mums aiz muguras atkal sakļāvās.

Boss soļoja taisni uz priekšu, galvu mazliet pieliecis, kā cilvēks, kas izgājis tāpat pastaigāties un kaut ko sevī paprātot. Mati viņam nokārās pār pieri, jo cepuri viņš nesa rokā. Es zināju, ka Bosam mati nokārušies pār pieri, jo redzēju, kā viņš paris reižu strauji atmeta galvu, — tā Boss darīja allaž, kad viens pats pastaigājās un mati krita acīs, — gluži kā satrakots zirgs, kad tam laužņi mutē.

Viņš soļoja taisni pāri ielai, pāri zālājam, augšā pa municipalitātes kāpnēm. Neviens viņam līdzi pa kāpnēm negāja. Pašā augšā viņš lēnām pagriezās pret pūli. Viņš raudzījās pūlī, mirkšķinādams lielās acis, it kā tikko pa atvērtajām durvīm būtu iznācis no municipalitātes tumšā vestibila un, mirkšķinādams acis, pūlētos pierast pie gaismas. Tā viņš tur stāvēja ar matu šķipsnu pār pieri un mirkšķināja, un gaišajam vasaras uzvalkam padusēs rēgojās tumšj sviedru laukumi. Tad viņš atmeta galvu, lai gan gaisma krita tieši sejā, acis izvalbīdamās izpletās jo platas, un tajās parādījās pazīstamais spīdums.

Sākas, es nodomāju.

Acis pēkšņi izvalbījās, it kā Bosam kaut kas būtu lēcies, un parādījās šis spīdums. Šādās reizēs jūs nešaubīdamies zinājāt, ka viņam atkal kaut kas lēcies, un tādēļ uzradās doma: sākas. Tā bija vienmēr. Vispirms acis izvalbījās, pēc tam parādījās spīdums, un kaut kas auksts sažņaudza jums vēderu, it kā tur, tai tumsā, kas valda jums vēderā, kāds būtu kaut ko sagrābis ar aukstu roku aukstā gumijas cimdā. Tieši tāda pati sajūta kā tai mirklī, kad, vēlu naktī atgriezdamies mājās, jūs ieraugāt telegrammas dzelteno aploksni rēgojamies no durvju [5]

17

apakšas un pieliecaties to pacelt, bet pagaidām vēl neatverat — vismaz kādu brīdi ne. Un, kamēr jūs tā stāvat priekšnamā ar dzelteno aploksni rokā, jūs jūtat sev pievērstu aci — lielu, platu aci, kas lūkojas tieši jums virsū cauri tālumiem un tumsai, cauri mūriem un namiem, cauri jūsu žaketei, vestei un ādai un ierauga jūs sačokurojušos tur iekšā, tai tumsā, kas esat jūs pats, sačokurojušos pašu sevī kā mitru un lipīgu, nožēlojamu embriju, ko mūždien nēsājat sevī. Acs zina, kas atrodas šai aploksnē, un gaida, kāds jūs izskatīsieties, kad to atvērsiet un arī uzzināsiet. Taču mitrais, lipīgais, nožēlojamais embrijs, kas esat jūs pats tur iekšā tumsā, kura arī nav nekas cits kā jūs pats, paceļ savu nožēlojamo sīko sejiņu, un acis viņam ir aklas, un viņš trīc un drebinās no aukstuma tur iekšā, jo nepavisam negrib zināt, kas ir aploksnē. Viņš grib palikt guļam tumsā un nekā nezināt, un sildīties savā nezināšanā. Cilvēka gals ir zināšanā, taču ir kaut kas tāds, ko viņš nevar zināt. Viņš nevar zināt, vai zināšana viņu izglābs vai iznīcinās. Ka viņš iznīks, par to šaubu nav, bet, vai viņš iznīks tās zināšanas dēļ, ko ir ieguvis, vai tās dēļ, kuru nav ieguvis un kura, ja vien bijusi viņa ziņā, būtu viņu izglābusi, to viņš nezina. Vēderā jūs jūtat aukstumu un tomēr atverat aploksni, jums šī aploksne ir jāatver, jo cilvēka gals ir zināšanā.

Boss stāvēja kāpņu augšā gluži kluss, izvalbītām, spīdošām acīm, un arī pūlī nemanīja ne mazākā troksnīša. Dzirdams bija, kā tirgus laukumā sīka, apdullusi jūlija mušiņa bez mitas zāģē katalpas zaros. Bet šī skaņa apklusa, un pāri palika tikai gaidas. Tad Boss paspēra soli uz priekšu, viegli un nedzirdami.

— Nekādas runas es jums negrasos teikt, — sacīja Boss un pavīpsnāja. Taču acis arvien vēl bija lielas, un arī spīdums no tām nebija pazudis. — Neesmu atbraucis šurp, lai teiktu runas. Esmu atbraucis, lai apciemotu savu papu un paraudzītos, vai viņam žāvētavā vēl turas kaut kas graužams. Es viņam sacīšu: «Nu, papu, kur tad ir tā žāvētā desa, ar kuru tu plātījies, kur tad ir tas šķiņķis, ar kuru tu visu ziemu plātījies, kur tad ir...»

Tādus vārdus Boss runāja, taču balss skanēja pavisam citādi, tā nāca caur degunu — piesmakuši, aizlūzdama, gluži tāpat kā vienkāršajiem ļautiņiem šai apvidū: «Nu, papu, kur tad ir...»

Taču spīdums vēl arvien bija acīs, un es nodomāju: iespējams, ka vēl nāks. Iespējams, ka vēl nav par vēlu. Tas nekad iepriekš nebija pasakāms. Pēkšņi tas varēja sākties, viņš varēja pēkšņi izteikties.

Taču viņš teica: «Nekādas runas es jums negrasos leikt.» Un sacīja to ikdienišķā balsī, pats savā balsī. Bet vai tā bija viņa balss? Kura bija viņa īstā balss, kura no visām daudzajām balsīm — to neviens nevarēja zināt.

Viņš sacīja:

— Es neesmu atbraucis, lai no jums kaut ko lūgtu, pat nevienu balsi vēlēšanās ne. Bībelē stāv rakstīts: «Asins-sūcējai ir divas meitas: «Dod šur, dod šur!» Šās trīs nekad nav paēdināmas, un tā ceturtā nesaka — gana,» — un nu jau viņa balss skanēja pavisam citādi, — «elle, neauglīgs klēpis, zeme, ncpiedzirdinājama ar ūdeni, un uguns nesaka — gana.» Taču Zālamans te būtu varējis pievienot vēl vienu punktu. Viņš būtu varējis papildināt savu sarakstu, pieminot vēl politiķi, kurš neaprimdams saka: «Dod šur!»

Boss mazliet paliecās atpakaļ, piešķieba galvu un samirkšķināja acis. Tad viņš pasmaidīja un teica:

— Ja tos laikus jau būtu bijuši politiķi, arī tie sauktu: «Dod šur!» — gluži tāpat kā šobrīd saucam mēs: «Dod šur, dod šur, es visu sagrābšu!» Taču es šodien neesmu politiķis. Esmu paņēmis sev brīvu dienu. Un nedomāju pat lūgt, lai jūs par mani balsojat. Skaidru un gaišu patiesību runājot, varu teikt — dieva vārds, man nav nekāda vajadzība jūs lūgt. Vismaz šobrīd ne. Pagaidām man vēl turas savs robs tai lielajā mājā ar baltām kolonnām divu stāvu augstumā, kur brokastīs pasniedz persiku saldējumu. Es, protams, negribu sacīt, ka tā dižvīru banda tur, tai namā, labprāt nevēlētos mani izsviest uz ielas. Vai zināt, — un viņš mazdrusciņ paliecās uz priekšu, it kā grasīdamies izpaust kādu noslēpumu, — tīrais joks, kā man nevedas ar dažu labu subjektu. Lai kā arī pūlētos uzņemt draudzīgas attiecības. Es biju ļoti pieklājīgs. Es sacīju: «Lūdzu.» Bet arī no tāda «lūdzu» šiem ne silts, ne auksts. Taču man ta vien rādās, ka vēl kādu laiku šiem nāksies mani paciest. Un jums arī. Iekams tiksiet no manis vaļā. Tāpēc smaidiet tik un ne-činkstiet! Par augoni jau ļaunāk nebūs. Kā jums šķiet?

Viņš apklusa un palūkojās visapkārt tieši pūlī, lēnām griezdams galvu, it kā īsu mirkli ieskatīdamies katrā sejā

atsevišķi un tūdaļ pievērsdamies nākamajai. Tad viņš pasmaidīja, samirkšķināja acis un sacīja:

— Nu? Kas jums lēcies? Suns mēli aprijis, vai?

— Augonis uz pakaļas! — kāds pūlī ieaurojās.

— Sasodīts, — ne brīdi nevilcinādamies, atauroja Vilijs, — tad liecies uz vēdera un guli nost!

Kāds iesmējās.

— Un saki paldies tam kungam, kurš savā bezgalīgajā žēlsirdībā atradis par iespējamu tādam nožēlojamam kaulu kambarim pierikot kaut ko gan pie priekšas, gan pakaļas.

— Sadod, sadod, Vilij! — pūlī kāds ierēcās. Un tad visi laida vaļā smieklus.

Boss, delnu uz leju nolaidis, pacēla labo roku galvas augstumā, nogaidīja, līdz pieklust smiekli un svilpšana. Tad viņš sacīja:

— Nē, es neesmu atbraucis, lai no jums kaut ko izlūgtos. Ne balsis, ne arī ko citu. Pēcāk varbūt iegriezīšos vēlreiz. Ja man nebūs apriebies persiku saldējums brokastīs, ko pasniedz tanī lielajā namā. Taču es neceru, ka jūs visi nodosiet savas balsis par mani. Ak kungs, ja jūs visi skrietu un balsotu par Viliju, par ko tad, pie visiem velniem, jūs varētu strīdēties? Nekas cits nebūtu palicis pāri kā vienīgi laiks, un par laiku taču neviens neņemsies balsot.

— Nē, — viņš teica, un tā jau bija pavisam citāda balss — klusa, maiga tā lēnām plūda it kā no tālienes, — es neesmu atbraucis, lai kaut ko izlūgtos. Paņēmu sev brīvu dienu un esmu ieradies mājās. Cilvēks iziet no savas mājas, un kaut kas viņu spiež to darīt. Nakts tumsu viņš pārlaiž svešās gultās, un gluži citi vēji pūš koku galotnēs. Viņš klīst pa ielām, un viņam gar acīm aizslīd kaut kādas sejas, taču nevienai no šīm sejām viņš nezina vārda. Balsis, ko viņš dzird, nav tās balsis, kas viņam skanējušas ausīs kopš tiem tālajiem laikiem, kad viņš aizgāja no šejienes. Balsis, ko viņš dzird, ir ļoti skaļas. Tās ir tik skaļas, ka viņš krietnu brīdi nespēj saklausīt tās balsis, kas viņam skanējušas ausīs kopš tiem tālajiem laikiem. Taču pienāk brīdis, kad viss apklust un viņš atkal izdzird balsis, kas viņam skanējušas kopš tālajiem laikiem. Un viņš skaidri saklausa, ko tās saka, un tās saka — atgriezies! Tās saka — atgriezies, manu zēn! Un viņš atgriežas.

Bosa balss pēkšņi apklusa. Tā neizgaisa pamazām, kā izgaist balss, cilvēkam apklustot. Vēl mirkli tā skanēja, šķila vardu pēc vārda mēmajā klusumā, kas pletās pār laukumu un |aužu pūli pie municipalitātes un ko vēl mēmāku padarīja jūlija mušu vienmuļā sīkšana abās katal-pās, kuras pacēlās augstu pār zālienā sastājušos ļaužu baru. Balss skanēja, šķildama vārdu pēc vārda, un pēkšņi tās vairs nebija. Dzirdamas palika vairs vienīgi jūlija mušas, kuras šķita džinkstam un dūcam jums smadzenēs kā atsperes un zobrati, kas esat jūs pats un kas neapklusīs, lai jūs teiktu ko teikdami, līdz tām pienāks neizbēgamais gals.

Viņš stāvēja kādu pusminūti, nebilzdams ne vārda, nepakustēdamies. Šķita, ka pat pūli viņš vairs nemana. Tad pēkšņi, it kā to pirmoreiz pamanīdams, viņš pasmaidīja.

— Un viņš atgriežas, — smaidīdams teica Boss, — kad viņam iegadās brīva pēcpusdiena. Un viņš saka: «Sveiki, mīļie, kā sviežas?» Un to pašu saku arī es jums.

Tā arī viņš pateica. Smaidīdams viņš raudzījās lejup pūlī, lēnām grieza galvu, un viņa skatiens apstājās vispirms pie vienas sejas, tad devās tālāk un pievērsās nākamajai.

Tad viņš sāka kāpt lejā, it kā pa lielajām, atvērtajām durvīm tikko būtu iznācis no krēslaini tumšā vestibila un tāpat vien kāptu lejā un tur nebūtu neviena cilvēka, neviena viņam pievērsta skatiena. Viņš nāca pa kāpnēm lejup taisnā ceļā uz turieni, kur stāvēja Lūsija Stārka un mēs, pārējie, pamāja mums ar galvu, it kā uz ielas paiedams garām paviršiem paziņām, un devās taisni pūlī iekšā, it kā tāda pūļa vispār nebūtu. Cilvēki mazliet atkāpās, atbrīvodami Bosam ceļu, un, acis nenolaizdami, raudzījās viņā, bet mēs gājām viņam pa pēdām, un pūlis aiz mums atkal sakļāvās.

Nu jau cilvēki plaukšķināja un bļaustījās. Kāds uzsauca:

— Lai dzīvo Vilijs!

Boss devās taisni pāri ielai, cauri pūlim, ielīda kadilakā un apsēdās. Arī mēs ierāpāmies viņam nopakaļ, un fotogrāfs un pārējie iekāpa savā automobilī. Cukuriņš iedarbināja motoru un izgrieza kadilaku uz ielas. Pūlis uzreiz neatbrīvoja ceļu. Neko nevarēja darīt, pārlieku cieši viņi bija sadrūzmējušies. Kad mēs iegriezāmies pūlī, sejas

rēgojās turpat blakus,4abi ja rokas stiepiena attālumā. Sejas raudzījās tieši mums virsū. Taču pūlis palika ārpusē, bet mēs sēdējām iekšā. Acis sarkanās, gludādainās, garās sejās un acis tumšās, krunkainās sejās raudzījās tieši mums virsū.

Cukuriņš taurēja vienā gabalā. Vārdi krājās un blīvē-jās viņam rīklē. Lūpas pamazam sāka kustēties. Redzēju viņa ģīmi automobiļa spogulī, un lūpas patiesi jau kustējās.

— S-s-s-sasso-dīts, — viņš sacīja, un siekalas šķīda uz visām pusēm.

Boss bija iegrimis domās.

— S-s-s-sasso-dīts, — teica Cukuriņš, kārtējo reizi taurēdams, taču mēs jau izbraucām no laukuma kādā šķērs-ieliņā, kur neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Garām ķieģeļu skolas ēkai priekšpilsētā mēs pabraucām ar četrdesmit jūdžu ātrumu. Ieraudzījis skolu, es atcerējos, kā pirmo reizi sastapos ar Viliju turpat pirms četrpadsmit gadiem — tūkstoš deviņsimt divdesmit otrajā, kad viņš vēl bija tikai Mcisonas apgabala mantzinis un iebraucis pilsētā sakarā ar aizdevumu šās pašas skolas ēkas celšanai. Atcerējos, kā iepazinos ar viņu Sleida krodziņa dibenistabā, kur Sleids pats pasniedza alu un mēs sēdējām pie maza marmora galdiņa ar tievām metāla kājiņām — pie tāda paša kā tālajās zēnu dienās, kad ar savām vidusskolas draudzenēm sestdienas vakaros iegriezāmies aptiekā apēst šokolādes un banānu saldējumu un paberzēt ceļgalus zem galdiņa, bet tievās metāla kājiņas kā mūžīgs traucēklis allaž gadījās ceļā.

Mēs bijām četri. Arī Mazulis Dafijs, kurš tolaik bija tikpat resns kā tagad. Dafijam nevajadzēja nekādas izkārtnes — tāpat ikvienam bija skaidrs, kas viņš tāds ir. Ja vējš pūta taisnā ceļā no Dafija puses, jau pa lielu gabalu varēja just, ka viņš ir īsts municipalitātes smerdelis. Vēders Dafijam bija pamatīgs, un sviedri viņam spiedās caur kreklu taisni virs jostas sprādzes, bet ģīmis bija biezs un taukains kā govs plācenis pavasara ganībās, tikai krāsā tas atsita biskvīta mīklu, un pašā ģīmja vidū spīdēja zeltzobains smaids. Dafijs bija nodokļu inspektors un cieto salmu platmali valkāja, uz pakauša atbīdītu. Platmali apjoza svītrota lente.

Vēl tur bija viens tāds pats lauķis no Meisonas apgabala — Alekss Maikls, kurš drīz vien iemanījās dažādās

gudrībās. Tik drīz iemanījās, ka jau bija paguvis uzstrādāties par šerifa palīgu. Taču ilgi viņš šai amatā nenoturējās. Pēcāk Alekss vairs nebija itin nekas, jo reiz, kad viņš iegriezās vienā no dzertuvēm, lai kaut ko izspiestu, kāds apdullis kokaīniķis klavieru spēlētājs ielaida viņam dunci vēderā. Alekss, kā jau es teicu, bija dzimis tepat Meisonas apgabalā.

Mēs ar Dafiju sēdējām Sleida krodziņa dibenistabā un gaidījām Alekšu, ar kuru es cerēju nņslēgt kādu nelielu darījumu. Es biju žurnālists, un Alekss zināja šo to tādu, kas man varēja noderēt. Viņu ielūdza Dafijs, jo Dafijs bija mans draugs. Viņš vismaz zināja, ka es strādāju avīzē «Chronicle», kas tieši tad atbalstīja Džo Herisona grupu. Džo Herisons tobrīd bija gubernators. Un Dafijs bija viens no Džo Herisona puišiem.

Tātad kādā karstā tūkstoš deviņsimt divdesmit otrā gada jūnija vai jūlija rītā es sēdēju Sleida kroģeļa dibenistabā, gaidīdams Alekšu Maiklu un ieklausīdamies Sleida iestādes klusumā. Apbedīšanas birojs pusnaktī tad jau ir īsts elles lērums, ja to salīdzina ar rīta stundu šādā Sleida iestādes dibenistabā, kad jūs tur esat vēl tikai pirmais apmeklētājs. Tā nu jūs tur sēžat un apcerat omulību, ko te iepriekšējā vakarā radīja brālīgo ķermeņu izgarojumi un draudzīgā murdoņa, un noraugāties grīdā, kur redzamas miklu zāģu skaidu pēdas, ko šorīt, vecajam nēģerim nevīžīgi uzkopjot telpas, atstājusi nobružātā slota, un jūs nevarat atkauties no domas, ka esat palicis divatā ar Vientulību un ka patlaban ir viņas kārta izdarīt gājienu. Tā nu es tur sēdēju klusumā (Dafijs no rītiem nekādās runās neielaidās, iekāms nebija ieķēris divas trīs glāzītes) un ieklausījos, kā sabrūk mani audi un no mana galda biedra varenā ķermeņa sviedru vadiem, klusītēm paukšķēdamas, rit lielas lāses.

Alekss ieradās kopā ar kādu tipu, un man kļuva skaidrs, ka nekāda jēdzīgā saruna mums neiznāks. Mans uzdevums bija diezgan delikāts, tas nekādi nelikās piemērots svešām ausīm. Prātā iešāvās doma, ka Alekss tieši tāpēc atvilcis līdzi savu drauģeli. Iespējams, ka man bija taisnība, jo Alekša piesardzīgumā palaikam izpaudās īsti diletantiska nevarība. Lai nu šā vai tā, līdzi viņš bija atvilcis Bosu. Tikai tas vēl nebija nekāds Boss. Vismaz jau nu neaptēsta homme sensuel acīs ne. Tīri metafiziski tas bija Boss, taču kā es to varēju zināt? Liktenis ienāk pa

durvīm, tas ir piecas pēdas vienpadsmit collas garš, paplatām krūtīm un paīsām kājām, mugurā tam svītrots kokvilnas uzvalks par septiņiem dolāriem piecdesmit, ar pārlieku garām biksēm, kas sakrunkojušās pār melnajiem puszābakiem, kuri tā vien prasās pēc spodrināšanas, krekls ar stāvu, stērķelētu apkaklīti, gluži kā svētdienas skolas pārzinim, un zili svītrotu kaklasaiti, ko sieva viņam, acīm redzot, dāvājusi pagājušajos ziemsvētkos un ko viņš glabājis zīdpapīrā ievīstītu kopā ar apsveikuma kartīti («Priecīgus ziemsvētkus dārgajam Vilijām novēl viņa mīlošā sieva!») līdz tai dienai, kad sataisījās uz pilsētu, — galvā pelēka filca platmale ar sviedru traipiem izraibinātu lenti. Liktenis ienāk tieši tādā izskatā, bet kas to būtu teicis? Tas ienāk līdzi Aleksam Maiklam, kurš sastāv vai, pareizāk sakot, sastāvēja, iekāms klavieru spēlētājs viņu paguva apstrādāt, no sešām pēdām divām collām glīti saliktu kaulu un skrimšļu un bargas, kaulainas, saulē apcepinātas sejas ar mazām, brūnām, vērīgām ačelēm, kas nekādi nesaderējās ne ar šo klasisko torsu, ne ar skarbo seju un nemitīgi šaudījās kā parazītu apsēstie lēkājošie Meksikas rieksti. Tā nu Liktenis kautrīgi ietecēja nopakaļ Aleksam Maiklam, kurš piegāja pie galda tik valdonīgā izskatā, lai neviens nenāk par tuvu.

Alekss paspieda man roku, noteica: «Sveiks, vecais,» — un uzgāza pa plecu ar vareno ķetnu, kura kā nieku spētu pāršķelt pat melno valriekstu, godbijīgi apsveicinājās ar misteru Dafiju, kas tāpat nepieceldamies sniedza roku, bet tad, it kā kaut ko nejaušu atcerējies, Alekss norādīja ar īkšķi uz sava pavadoņa pusi un sacīja:

— Šis ir Vilijs Stārks, džentlmeņi. Arī no Meisonsiti-jas. Mēs ar Viliju vienā skolā mācījāmies. Nu, un šitas pats Vilijs bija īsts grāmatu tārps, skolotāju mīlulis. Vai tā bija vai nebija, Vilij? — Un Alekss pats stāvā sajūsmā par savu smalko joku iezviedzās kā ērzelis un iedūra ar pirkstu skolotāju mīlulim ribās. Tad, mazliet nomierinājies, piebilda: — Un vēl arvien viņš ir skolotāju mīlulis, vai nav tiesa, Vilij, ko?

Pēc tam viņš pievērsās Dafijam un man un, iekāms līksme viņu atkal sagrāba savā varā un Sleida kroģeļa dibenistabu pieskandēja vaislas ērzeļa līksmie zviedzieni, paskaidroja:

— Vilijs... Vilijs... apprecējās ar skolmeistarieni!

Aleksam šī doma šķita šausmīgi smieklīga. Toties Vi-

lijs, kurš neapjēdza, ko šādā jokainā situācijā darīt, padevās likteņa varai un stāvēja, iemiedzis rokās veco, pelēko filca platmali, kurai uz lentes rēgojās cauri cepurei izspiedušies sviedru traipi. Vilija platā seja virs sastērķelētās laucinieka apkakles nepauda it neko.

— Jā... jā... viņš apprecējās ar skolmeistariem! — vel arvien tikpat aizrautīgi apgalvoja Alekss.

— Nu un tad, — ierunājās misters Dafijs, kura dzīves pieredze un takts prata atrast izeju no jebkuras situācijas, — cik man zināms, skolmeistarienēm tā būšana ierīkota turpat, kur visām citām. — Misters Dafijs uzrāva lūpu, tā ka skatienam pavērās zelts, taču neizdeva ne skaņas, jo, tā kā misters Dafijs bija labāko aprindu cilvēks un jo skaidri apzinājās savu vērtību, viņš palaikam mēdza tikai palaist asprātību, lai tā pati iedarbojas ar savu patieso vērtību, un rāmi nogaidīja publikas aplausus.

Alekss parūpējās, lai aplausu netrūktu. Es no savas puses ziedoju smaidiņu, kas gan tāds izmocīts vien padevās, bet Vilija seja tā arī palika bez jebkādas izteiksmes.

— Vareni! — cik necik atelsies, Alekss izspieda. — Vareni, mister Dafij, jūs tak esat viens velna zellis. Nē, nudien, velna zellis gan. — Un viņš atkal tā krietni iegrūda skolotāju mīlulim pirkstu ribās, lai pamodinātu tā snaudošo humora izjūtu. Neko nesagaidījis, viņš vēlreiz iegrūda savam aizbilstamajam pirkstu ribās un skaidri un gaiši noprasīja:

— Nu, vai misters Dafijs nav viens velna zellis?

— Jā, — atbildēja Vilijs, raudzīdamies misterā Dafijā nevainīgi, rāmi un vērtējoši. — Jā, — viņš sacīja, — misters Dafijs ir velna zellis.

Un pēc šās atzīšanās, lai gan tā nāca ar novēlošanos un nelikās sevišķi pārliecinoša, sīkais mākonītis, kas bija savilcies pār mistera Dafija pieri, izgaisa tā, ka nepalika ne mazāko pēdu.

Vilijs izmantoja īso klusuma mirkli, lai pabeigtu iepazīšanās rituālu, ko bija pārtraukusi Alekša jautrības lēkme. Veco, pelēko platmali viņš pārlika kreisajā rokā un, paspēris divus soļus, kas viņu šķīra no galdiņa, svinīgi sniedza man pretim labo roku. Tik daudz ūdeņu aiztecējis kopš tā brīža, kad Alekss norādīja ar īkšķi uz

svešā lauka pusi, sacīdams: «Sis ir Vilijs Stārks,» — ka man jau gandrīz vai sāk likties, it kā Viliju es būtu pazinis visu mūžu. Uzreiz nemaz tā neaptvēru, ka viņš grasās paspiest man roku. Cik atceros, es vaicājoši palūkojos uz viņa pastiepto roku un pēc tam uzmetu neizpratnes pilnu skatienu viņam pašam, bet viņš raudzījās man pretī ar galīgi trulu seju — vismaz pirmajā mirklī man tā šķita — un joprojām turēja roku izstieptu. Tad es beidzot atģidos un, negribēdams tikt pārspēts vecajā labajā pieklājībā, atgrūdu krēslu no galda, izslējos vai visā augumā un sagrābu viņa roku. Tā nu gan bija pamatīga ķepai Tikko satverta, tā sākumā likās itin mīksta un delnā pat varēja sajust miklumu — taču zināmos platuma grādos cilvēks par to nekādi nav vainojams, — bet pēcāk atklājās, ka šai plaukstai ir stingrs ķēriens. Tāda roka varēja būt lauķim, kas pavisam nesen pametis arklu un uzsācis tirdzniecību kaut kur pie krustcelēm. Vilijs trīsreiz pieklājīgi pakratīja manu plaukstu kā pumpja rokturi un sacīja:

— Priecājos iepazīties ar jums, mister Bērden.

Šos vārdus viņš izrunāja tā, it kā būtu tos iemācījies no galvas, un tad — esmu ar mieru pat zvērēt —- pamirkšķināja man. Toreiz, lūkodamies šai trulajā sejā, es nejutos visai pārliecināts. Pēc kādiem divpadsmit gadiem, kad Vilija personības problēma arvien vairāk aizņēma manas domas, es viņam reiz apjautājos:

— Saki, Bos, — vai tu atceries, kā mēs iepazināmies Sleida plītnīcas dibenistabā?

Viņš atbildēja, ka atceroties gan, un par to arī nebija ko brīnīties, jo Boss kā cirka zilonis nekad neko neaizmirsa — ne to, kas viņam reiz pasniedzis riekstu, ne to, kas iekaisījis snuķī šņaucamo tabaku.

— Atceries, kā mēs sarokojāmies? — es vaicāju.

— Kā nu ne, — viņš atbildēja.

— Nu tad saki, Bos, — es jautāju, — vai tu man toreiz mirkšķināji ar aci vai ne?

— Manu zēn, — viņš sacīja, grozīdams rokās glāzi ar skotu viskiju un sodu un atsperdams netīro, rokām darināto trīsdesmit dolāru modēja apavu papēžus vislepnākajā gultas pārklājā, kāds vien atrodams viesnīcā «Sent-redžis». — Manu zēn, — viņš sacīja, tēvišķīgi pasmaidīdams pār glāzes malu, — tas ir noslēpums.

— Varbūt tu neatceries? — es jautāju.

Kā nu ne, — viņš atbildēja, — atceros gan.

— Nu? — es neatlaidos.

— Iespējams, ka man kaut kas bija iebiris acī, — viņš sacīja.

— Ne velna tev nebija iebiris.

— Iespējams arī, ka nebija.

— Bet varbūt tu mirkšķināji tāpēc, ka šķiti pamanījis, cik līdzīgi mēs raugāmies uz tiem tur abiem?

— Varbūt, — viņš teica. — Nav nekāds noslēpums, ka mans vecais skolas biedrs Alekss bija gatavais blēdis. Tāpat kā nav nekāds noslēpums, ka grūti iedomāties lielāku pretekli par Mazuli Dafiju, kas ar savu resno pakaļu visiem krēsliem atsperes izļurkājis.

— īsts bendesmaiss... — es apstiprināju.

— Kā tad, — priecīgs piekrita Boss, — taču sabiedrībai viņš ir varen noderīgs. Ja vien zināms, kur viņu likt lietā.

— Skaidrs, — es sacīju, — varu iedomāties, ka tu gan to zini. Ja jau esi padarījis par gubernatora palīgu. (Saruna notika Bosa valdīšanas pēdējā termiņā, kad Mazulis bija viņa dublieris.)

— Saprotams, — Boss pamāja, — kādam taču jābūt par gubernatora palīgu.

— Kā tad, — es sacīju, — taisni Mazulim Dafijam.

— Pareizi, — viņš teica, — Mazulim Dafijam. Pats labākais Mazulī ir tieši tas, ka neviens viņam nevar uzticēties, un tas ir skaidri zināms. Citādi vēl iegadās tāds, kuram kāds varbūt drīkst uzticēties, un tad caurām naktīm nenāk miegs un jālauza galva, vai es esmu vai neesmu tas kāds. Tāpēc labāk paņemt tādu Mazuli un gulēt kā nosistam. Atliek tikai parūpēties, lai viņam bikses no bailēm pastāvīgi būtu pilnas.

— Bos, vai tu man mirkšķināji toreiz pie Sleida?

— Manu zēn, — viņš atbildēja, — ja es to tagad pateikšu, tev vairs nepaliks nekā, par ko domāt.

Un tā es arī neko neuzzināju.

Taču es it labi redzēju, kā Vilijs tai rītā sarokojās ar Mazuli Dafiju un ir nedomāja tam mirkšķināt. Viņš tikai stāvēja pretī misteram Dafijam, un, kad šis dižais cilvēks, no krēsla nepieceldamies, beidzot sniedza viņam roku tik atturīgi, kā pāvests pastiepj kāju pretī kembe-

lietim lai tas skūpsta viņa kurpes purngalu, Vilijs roku satvēra un trīs reizes krietni pakratīja, jo tā Laikam bija pieņemts Meisonsitijā.

Alekss apsēdās pie galda, bet Vilijs palika stāvam, it kā gaidīdams, lai kāds lūdz piesēsties, bet Alekss paspēra ar kāju ceturto krēslu un sacīja:

— Ko žņaudzies, Vilij, sēdi nost!

Vilijs apsēdās un nolika pelēko filca platmali sev priekšā uz marmora galdiņa. Cepures izļodzītās malas viļņu viļņiem sagūla uz marmora kā mīkla, pirms vecmāmuļa paguvusi no tās izveidot garnējumu kūkai. Tā nu Vilijs sēdēja aiz savas platmales un zili svītrotās ziemsvētku kaklasaites un, rokas klēpī salicis, gaidīja.

No priekšistabas ienāca Sleids un iejautājās:

— Alu?

— Visiem, — norīkoja misters Dafijs.

— Liels paldies, man gan ne, — sacīja Vilijs.

— Visiem, — otrreiz norīkoja misters Dafijs, pamādams ar roku, kurā mirdzēja dimanta gredzens.

— Liels paldies, man gan ne, — sacīja Vilijs.

Misters Dafijs mazliet pārsteigts, taču bez vismazākās

patikas pievērsa skatienu Vilijām, kurš, acīm redzot, neaptvēra mirkļa nozīmīgumu un tāds pats taisns un stīvs sēdēja uz mazā krēsliņa aiz savas cepures un kaklasaites. Tad misters Dafijs palūkojās Sleidā un, pametis ar galvu uz Vilija pusi, sacīja:

— Nu, stiep šurp viņam alu!

— Nē, paldies, — sacīja Vilijs, neielikdams šais vārdos ne drusku vairāk emociju, kā parasti tiek veltīts reizināšanas tabulai.

— Vai alus jums šķiet par stipru? — noprasīja misters Dafijs.

— Nē, — atbildēja Vilijs, — taču es negribu, paldies.

— Varbūt skolotāja viņam neļauj baudīt neko stiprāku?

— Lūsija patiešām neatbalsta dzeršanu, — klusām noteica Vilijs, — tas ir tiesa.

— Ko viņa nezina, tas viņai nevar nākt par ļaunu, — teica misters Dafijs.

— Atnes viņam alu! — Alekss uzsauca Sleidam. [6]

Visiem, — atkārtoja misters Dafijs, it kā izbeigdams debates.

Sleids palūkojās uz Alekšu, palūkojās uz misteru Dāliju, palūkojās ari uz Viliju. Tad viņš bez īpašas centības pavēcināja ar dvieli mušai, kas turpat lidinājās gaisā, un

sacīja:

— Alu es pārdodu tiem, kas to vēlas. Dzert alu es nevienam neuzspiežu.

Iespējams, ka tieši tai mirklī Sleidam uzsmaidīja laime. Cik dīvaina un nepastāvīga ir dzīve! — tēraudam lūstot, noviz kristāli, krupim pierē zvīļo dārgakmens, un mirkļa būtība aizņirb kā vēja pūsma, tik tikko sadrebinādama vītola lapiņas.

Lai kā tas arī būtu, pēc sausā likuma atcelšanas, kad pastnieki veseliem vezumiem dzina uz municipalitāti lūgumus pēc licencēm, Sleids saņēma licenci. Viņš licenci saņēma tūdaļ, drīz vien atrada savai iestādei lielisku vietu, tika pie skanošā, ar ko iegādājās ādas krēslus, kur ērti atlaist ciskas, un apaļo bāru; tā nu Sleids, kuram pēc nomas un nodokļu nomaksas pie dvēseles nebija palicis ne pliks vērdiņš, tagad stāv sava kroga puskrēslā zem sienu gleznojumiem, kuros attēlotas kailas dāmas, visapkārt viņam laistās hroms un vizuļo spoguļi, un pats viņš, nožēlojamās matu paliekas pāri galvaskausam parlipinājis, tērpies zilā uzvalkā ar divrindu pogām, ar vienu aci allaž vēro melnādainos, baltās žaketēs ģērbušos sulaiņus, kas iznēsā indi, bet ar otru uzmana kasē sēdošo blondīni, kuras pienākumi nebūt nebeidzas tai brīdī, kad pulksten divos naktī krogā nodziest gaisma un stīgu trio strinkšķināšana liegi glāsta klientu nervus.

Kā Sleidam izdevās tik ātri sadabūt licenci? Kā viņam izdevās tikt pie šā nomas līguma, kad uz to acis meta vismaz puse no vislielākajiem komersantiem? Kā viņam izdevās sadabūt naudu ādas krēsliem un stīgu ansamblim? Sleids nekad man to nav uzticējis, taču es it viegli varu iedomāties, ka tā bija pateicība, ko viņš saņēma par savu godīgumu.

Tātad Sleida principiālais paziņojums alus jautājumā torīt izbeidza debates: Kad Mazulis Dafijs paskatījās uz Sleidu, viņa seja pauda tieši tādu izteiksmi, kāda vērojama vērsim, kad tam liek ar āmuru pa pieri; taču, nācis atkal pie jēgas, viņš noslēdzās savā parastajā cienībā.

Alekss atļāvās greznību izteikt vel pēdējo ironisko piezīmi. Viņš sacīja:

— Varbūt tev Vilija pacienāšanai atradīsies apelsīnu limonāde?

Un, kad šā joka saceltā jautrība pieklusa, Sleids sacīja:

— Domāju, ka atradīsies. Ja tikai viņš gribēs.

— Jā, — teica Vilijs, — es nudien labprāt padzertos' apelsīnu limonādi.

Atnesa alu un pudeli limonādes. Limonādes pudelē bija ielikti divi salmiņi. Vilijs pacēla rokas, kuras šās sarunas laika rāmi bija atdusējušās klēpī, un ar abām satvēra pudeli. Pagāzis pudeli mazliet uz savu pusi, nepaceldams to no galda, viņš ar lūpām satvēra salmiņu. Lūpas Vilijām bija pabiezas, taču ne ļenganas. Nekādā ziņā ne. Pirmajā mirklī varbūt arī palika iespaids, ka tās ir ļenganas. Varēja pat likties, ka viņa mute vēl ir gluži zēniska, tā īsti neizveidojusies, — arī tobrīd tāds iespaids varēja rasties, kad viņš, noliecies pār pudeli, sūkāja salmiņu un lūpas bija savilkušās urskulī. Bet, ja jūs viņu pavērotu mazliet ilgāk, atklātos pavisam cita aina. Jūs ieraudzītu, ka viņa lupas, lai gan diezgan gaļīgas, tomēr ir cieši sakniebtas. Arī seja Vilijām likās pabieza, toties āda bija ļoti plāna un vasaras raibumiem nosēta. Acis bija lielas, lielas un brūnas, un viņš raudzījās jums tieši virsū, tieši no šās plānādainās, vasaras raibumiem nosētās un gandrīz vai izblīdušās sejas (pirmajā mirklī tā šķita izblī-dusi, bet pēc tam radās pavisam cits iespaids), un biezie, tumšbrūnie mati miklām pinkām krita pār pieri, kas tāpat jau nebija diez kāda augstā. Tāds bija mazais Vilijs. Tāds bija radagabals Vilijs no laukiem, no Meisonsitijas, apsējies ziemsvētku kaklasaiti, un tā vien gribējās paņemt viņu pie rokas, aizvest uz parku un parādīt viņam gulbjus.

Alekss pieliecās tuvāk Dafijam un, kā noslēpumu uzticēdams, sacīja:

— Vilijs ... vai zini, noņemas ar politiku.

Dafija vaibstos pazibēja intereses stariņš, taču šis stariņš tūdaļ izgaisa taukainajā tukšumā, ko Dafija seja pauda, atrazdamās miera stāvoklī. Viņš pat nepaskatījās uz Viliju.

— Jā gan, — turpināja Alekss, liekdamies arvien tuvāk un mādams sānis uz Viliju, — jā gan, viņš, vai zini, noņemas ar politiku. Meisonsitijā.

Mistera Dafija galva izdarīja ceturtdaļpagriezienu uz Vilija pusi un blāvi zilās acis pievērsās galdabiedram, it ka no liela tāluma ietverdamas to fokusā. Ne jau tāpēc, ka Meisonsitijas pieminēšana būtu misteru Dafiju kaut ka ietekmējusi, taču jau šāds fakts vien, ka Vilijs varētu būt iesaistīts politikā, lai arī Meisonsitijā, kur, bez šaubām, vepri tusnīdami trinas gar pasta ēkas pakšiem, izvirzīja dažu labu problēmu, kas pelnīja cik necik ievērības. Un tā nu misters Dafijs pievērsa uzmanību Vilijām un atrisināja šo problēmu. Viņš to atrisināja, izlemdams, ka te vispār nekādas problēmas nav. Vilijs ne ar kādu politiku nenoņemas. Ne Meisonsitijā, ne arī kaut kur citur. Alekss Maikls ir melis, un viņa vārdiem neviens cilvēks nevar ticēt. Pietika palūkoties uz Viliju, un nepalika ne mazāko šaubu, ka viņš ar politiku nekad nav noņēmies un nekad arī nenoņemsies. Dafijam vajadzēja tikai paskatīties uz Viliju, lai secinātu, ka Vilijām nav nekāda sakara ar politiku. Tā nu viņš nepārprotami ironiski novilka vienīgi «jā-ā», un viņa sejā skaidri varēja izlasīt neticību.

Es Dafiju sevišķi nenosodu. Dafijs sastapās aci pret aci ar tādu noslēpumu, kur izčib visi mūsu aprēķini, kur laika ritums izgaist mūžības smiltājā, kur, pārbaudīta mēģenē, formula cieš neveiksmi un valda haoss un mūžīgā nakts un kur ētera murgos mēs sadzirdam dīvainus smieklus. Taču Dafijs nezināja, ka ir sastapies ar noslēpumu, un tādēļ viņš nicīgi novilka: «Jā-ā.»

— Jā-ā, — atsaucās Alekss, gan bez ironijas, un piebilda: — Meisonsitijā. Vilijs ir apgabala mantzinis. Vai nav tiesa, Vilij?

— Jā, — atbildēja Vilijs, — apgabala mantzinis.

— Ak kungs, — noelsās Dafijs, it kā nule atklājis, ka būvējis ēku uz smiltīm un biedrojies ar māņu tēliem.

— Jā-ā, — atkārtoja Alekss, — un teitan Vilijs ieradies Meisonas apgabala darīšanās, vai nav tiesa, Vilij?

Vilijs pamāja.

— Sakarā ar obligācijām, — teica Alekss. — Viņi taisās celt skolu un tāpēc izlaiž obligācijas.

Dafija lūpas kustējās, un lāgiem starp tām pazibēja zelta noslēpumainais spīdums, taču viņš nebilda ne vārda. Mirklis bija pārlieku svarīgs, lai lieki runātu vai niknotos.

Taču teiktais bija taisnība. Vilijs bija apgabala

mantzinis un tai dienā pirms ilgiem gadiem iebrauca pilsētā, lai uzsāktu sarunas par obligācijām skolas celšanai. Obligācijas tika izlaistas un skola uzcelta, un vairāk nekā pēc desmit gadiem lielais, melnais kadilaks ar Bosu aizlaida garām skolas ēkai, Cukuriņš, cik jaudas, piedeva gāzi un mēs drāzāmies taisni uz priekšu pā to pašu gan-• drīz jauno piecdesmit astotās šosejas klājumu.

Bijām nobraukuši kādu jūdzi, nerunādami ne vārda, kad Boss pēkšņi pagriezās atpakaļ, paskatījās uz mani un sacīja:

— Atzīmē, Džek, ka jāpainteresējas par Malasijas dēlu un par to slepkavību.

— Kā to puisi sauc? — es jautāju.

— Jupis viņu zina, taču tas ir lāga zēns.

— Nē, es domāju, kā sauc Malasiju, — es teicu.

— Malasija Vins, — sacīja Boss.

Es izņēmu piezīmju grāmatiņu un pierakstīju šo vārdu, un pierakstīju vēl klāt slepkavība kautiņā.

— Uzzini, kad ir nolikta tiesas diena, un apgādā advokātu. Labu advokātu, labu es domāju tādējādi, kas prastu, zēnu izpestīt, un pasaki, lai parāda, ko māk, tikai nesalūko kādu dulburi, kam tik vien rūp kā paša slava.

— Alberts Evanss, — es teicu, — tas varētu noderēt.

— Ziež matus ar eļļu, — sacīja Boss. — Ziež matus ar eļļu un pielaiza tā, ka galva pārvēršas par melnu biljarda bumbu. Pameklē labāk tādu, kas neizskatās pēc kabarē dziedātāja. Vai tu prātu esi izkūkojis^ vai?

— Lai notiek, — es sacīju un savā piezīmju grāmatiņā ierakstīju — Eiba Linkolna tips. īstenībā es nejutu nekādas vajadzības sev kaut ko atgādināt. Pierakstīju vienīgi tāpēc, ka tas man bija kļuvis par paradumu. Sešu gadu laikā cilvēks var iedzīvoties dažnedažādos paradumos, var pierakstīt neskaitāmas melnas piezīmju grāmatiņas, un, kad tās ir pilnas, nodot glabāšanai bankas seifā, jo, lai nu kam, bet šādām grāmatiņām nevajadzētu mētāties apkārt, tāpēc ka dažs labs, pastiepis pēc tām savus nagus, prastu tās novērtēt tikpat kā zeltu. Nevienam gan neizdevās tās dabūt savos nagos, jo es tādā naudas badā nekad nenonācu. Un tomēr biju pieradis tās rūpīgi glabāt. No pagājušo laiku dzīlēm cilvēkam taču jāiznes ari kaut kas cits, ne tikai izburbējušas aknas vien, un, manuprāt, šis cits varētu būt arī tādas mazas, melnas grāmatiņas. Mazās grāmatiņas droši novietotas banku seifos, un

\

tur nu gul jūsu dienas un jūsu darbi, mazās kārbiņas tumsā omulīgi saritinājušies, bet pasaules varenā ass maļ savu ma|amo.

— Sadabū viņu, — sacīja Boss, — bet pats turies malā! Sūti pie viņa kādu no saviem puišiem, tikai pielūko, kuru sūtīsi.

— Saprotu, — es atbildēju, jo patiešām viņu sapratu.

Boss jau dzīrās aizgriezties un pievērst atkal uzmanību

šosejai un Cukuriņa spidometram, kad Dafijs pēkšņi nokrekšķinājās un sacīja:

— Bos.

— Nu? — pajautāja Boss.

— Vai jūs zināt, ko viņš nogalēja?

— Nē, — atbildēja Boss un grasījās atkal pievērsties mums, — bet man tas gluži vienalga — kaut vai apustuļa Pāvila svēto un nevainīgo krustmāti.

Misters Dafijs vēlreiz noklepojās — pēdējos gados viņš tā allaž darīja, kad rīklē iestrēdza krēpas vai galvā iemita uzmācīga ideja.

.— Es avīzē nejauši izlasīju, — viņš iesāka, — es nejauši izlasīju jau toreiz, kad tas notika, ka tas puisis, ko viņš nogalējis, esot bijis vietējā ārsta dēls. Vārdu neatceros, bet ārsts viņš bija noteikti. Tā toreiz rakstīja avīzē. Nu, un tāpēc... — Misters Dafijs turpināja savu runu Bosa pakausim. Boss likās viņu nemaz nedzirdam. — Nu, un tāpēc man šķiet, — teica misters Dafijs un atkal nokrekšķinājās, — man tā vien šķiet, ka tas ārsts te ir lielā cieņā. Jūs taču zināt, kā ārstus uz laukiem godā. Viņi domā, ka tāds ārsts ir diezin kas. Un, ja nu nāk gaismā, ka jūs esat iejaucies, lai izpestītu Viņa zeņķi, par labu jums tas vis nenāks. Jūs taču zināt — politika, — viņš paskaidroja. — Jūs taču zināt, ko nozīmē politika. Nu, un tāpēc...

Boss tik strauji pašāva galvu atpakaļ, lai paraudzītos misterā Dafijā, ka vienu mirkli tā šķita kā izplūdis traips. Lielās, brūnās, izvalbītās acis likās raugāmies tieši no pakauša cauri matiem, tik traki viss bija saplūdis kopā. Varbūt es mazliet pārspīlēju, bet jūs gan sapratīsiet, ko gribu teikt. Tāds jau nu Boss bija. Ja tā paskatījās uz viņu, varēja nodomāt — lēnīgs, piesardzīgs cilvēks, sēž pavisam šjaugans, it kā pats sevī iegrimis, neko visapkārt nemanīdams, un blisina acis kā pūce krātiņā. Un tad pēkšņi ne no šā, ne no tā viņš izdarīja kādu kustību. Viņš

3 - 30 .33

varēja izstiept roku un sagrābt mušu, kas lidinājās gaisā, krizdama uz nerviem, — tādu triku es reiz redzēju vienā bārā, kur to parādīja kāds caurkritis bokseris. Viņš saderēja, ka ar pirkstiem noķeršot lidojošu mušu, un vinnēja. Arī Boss varēja tā noķert mušu. Reizēm atkal viņš strauji pagrieza galvu tieši tai mirklī, kad jūs runājāt un jums šķita, ka viņš jūsu vārdos neklausās. Tā nu viņš pagrieza galvu pret Dafiju, vienu mirkli stīvi blenza virsū un tad gaužām vienkārši, bet izteiksmīgi noteica:

— Ak kungs! — Pēc tam viņš piebilda: — Ne velna tu, Mazuli, neapjēdz! Pirmkārt, Malasiju Viņu esmu pazinis visu mūžu, un viņa dēls ir lāga zēns, un man ir gluži vienalga, ko viņš noslaktējis. Otrkārt, tas bija godīgs kautiņš, un zēnam tikai nelaimējās, un, kad pienāks tiesas diena, tici man, visi jutīs līdzi tam, ko sodīs par slepkavību tāpēc vien, ka viņam nav laimējies un tas otrs nolicis karoti. Treškārt, ja tu būtu iztīrījis ausis, tu būtu dzirdējis, ko es teicu Džekam, — lai sagādā advokātu ar kāda sava paziņas starpniecību, turklāt lai lūko tādu, kam nerūp tikai sava slava vien. Jārīkojas tā, lai advokāts un arī visi citi domātu, ka viņu atsūtījis kaut vai pats pāvests. Viss, ko viņam vajag zināt — vai uz tiem papīriņiem, ko viņš saņems, būs smalkās, zīdainās svēd-riņas. Nu, vai tev tagad ir skaidrs, vai man vēl bildi uzzīmēt?

— Sapratu, — teica misters Dafijs un aplaizīja lūpas.

Taču Boss vairs Dafijā neklausījās. Viņš atkal pievērsās šosejai un spidometram un sacīja Cukuriņam:

— Tu taču, dieva dēļ, nedomā, ka mēs braucam jūsmot par dabas skatiem? Tāpat jau esam nokavējuši.

Un tad Cukuriņš darīja, ko spēja.

Taču tas nebija ilgi. Pēc kādas pusjūdzes parādījās pagrieziens. Cukuriņš nogrieza automobili no ceļa uz grants uzbēruma, un oļi pašķīda uz visām pusēm, čirkstēdami un paukšķēdami pret dubļu aizsargiem kā tauki kastrolī. Otram automobilim vajadzēja iebraukt mūsu saceltajā putekļu grīstē.

Tad mēs ieraudzījām māju.

Tā stāvēja uzkalniņā — liela, neveikla divstāvu kārba, taisnstūraina, pelēka, nekrāsota, ar tādu pašu nekrāsotu skārda jumtu, kas spīdēja saulē, jo bija jauns un rūsa to vēl nebija skārusi, un diviem lieliem skursteņiem — pa vienam katrā mājas galā. Mēs piebraucām pie vārtiem.

A\āja atradās pašā ce|a malā, tās nelielo pagalmu kā lopu aploku apjoza stiepļu žogs, vienā pagalma stūrī auga mirtes, kuru ziedi, sārti kā aveņu saldējums, trakajā svelmē šķita gluži vēsi, mājas priekšā, uz vienu pusi nolīcis, nīka noplucis ozols, bet mazliet iesānis pletās pāris magnoliju ceru ar tādām kā aprūsējuša skārda lapām. Zāli pagalmā tikpat kā nemanīja, un putekļos zem magnoliju krūmiem klukstēdamas, spalvas bozdamas, pērās savs pusducis vistu. Liels, balts, pinkains suns, varbūt skotu, varbūt vācu aitu suns, gulēja pie lieveņa — maza lievenīša, kas izskatījās gluži kā pie lielās mājas kārbas pielipināts.

Māja bija tāda pati kā visas lauku mājas, kurām gadās pabraukt garām dienas vidū, kad cāļi salīduši koku paēnā, suns nolicies uz dusu un jūs skaidri zināt, ka vienīgais cilvēks mājās patlaban ir namamāte, kas tikko nokopusi traukus, izslaucījusi virtuvi un uzkāpusi augšā pusstundiņu nosnausties, — novilkusi kleitu, nometusi kurpes, aizvērtām acīm, pār pieri noslīgušu miklu matu sprogu viņa guļ krēslainajā istabā, izstiepusies uz muguras gultā. Viņa klausās, kā istabā lidinādamās sīc mušas, viņa klausās, kā jūsu motors uz ceļa rēc arvien skaļāk, līdz pamazām noklust tālumā, un tad viņa atkal klausās mušu sīkšanā. Tieši tāda bija arī šī māja.

Kādreiz es brīnījos, kāpēc Boss nav licis māju nokrāsot, pēc tam kad bija pieticis pie siles un no rīta cēlās augšā nepavisam ne tāpēc, lai dzītos pēc dolāra. Bet tad es nospriedu: gan jau Boss pats to labāk zina. Pieņemsim, ka viņš būtu nokrāsojis māju, un pirmais garāmgājējs, kas pagadītos uz ceļa, tūdaļ sacītu otram: «Vai tu redzi, vecais Stārks māju nomālējis? Jā, jā, tie nu gan tagad uzpūtušies. Domāt, māja bija laba diezgan, vajadzēja tikai dzīvot nost, bet, paraug, kā jaunais aizkūlās uz galvaspilsētu, nekas vairs nav diezgan labs. Tā vien skaties, ka vecais Stārks drīz pat sevis pēc ies turpat mājā un kāpostus aiz kūtspakaļas liks sautēt. (Patiesību sakot, vecais Stārks sevis pēc sen jau gāja turpat mājā, jo Boss bija ierīkojis ūdensvadu un vannas istabu. Ūdeni sūknēja neliels automātisks elektrosūknis. Taču tāda pa-rikte no ceļa nav redzama. Acīs tā nelec, virsū neskrien un kājā nekož. Un, ko vēlētājs nezina, tas viņam sirdi nenomāc.)

Lai uu kā, ja Boss būtu nokrāsojis māju, skats mums

todien ne uz pusi tik labs nebūtu padevies — Vilijs un vecais Stārks uz apakšējiem pakāpieniem, augstāk Lūsija Stārka, puisēns un vecais, baltais suns.

Vecais Stārks stāvēja uz kāpnēm. Kamēr mēs iegājām pa vārtiem, kur stieplē bija iekārti divi dzelžu gabali, aiz kuriem vārtus parāva ciet un kuri žvarkstēdami ziņoja par apmeklētāju ierašanos, un jau pa taciņu devāmies uz mājas pusi, vecais vīrs iznāca pa durvīm. Viņš apstājās uz pakāpieniem un gaidīja, — večuks augumā bija diezgan pamazs, vājš, ģērbies zilos džīnsos un zilā kreklā, kas bija nomazgāts līdz maigam pasteļtonim, ap kaklu melna kravate — tādas pārdod jau sasietas, ar gumiju ap kaklu apliekamas. Mēs piegājām tuvāk un ieraudzījām vecā vīra seju — brūnu, grumbu grumbām izvagotu, āda, pār vaigu kauliem cieši pārvilkta, pakaklē nokarājās, radīdama to īpatnējo pacietīguma izteiksmi, kas tik raksturīga vecu cilvēku sejām, sirmie mati pielipuši pie šaurā galvaskausa, kas šķiet trausls kā olas čaumala, — mati arvien vēl mitri, it kā, izdzirdējis automobili, večuks ar slapju suku būtu pārvilcis pār galvu, lai vismaz pēdējā mirklī savestu sevi kārtībā, — un šai brūnajā, grumbainajā ādā blāvi spīdēja lēnīgas, zilas acis. Zilās acis bija tikpat nespodras un izbalējušas kā zilais krekls. Ne bārdas, ne ūsu vecajam vīram nebija, un tā vien likās, ka viņš tik tikko būtu noskuvies, jo uz vaiga manīja pāris sīku, asinīm aprecējušu skrambiņu, kur bārdas nazis aizķēries aiz brūnās, izžuvušās ādas krokām.

Viņš stāvēja uz kāpnēm tik vienaldzīgs, it kā mēs arvien vēl nebūtu izbraukuši no pilsētas.

Tad Boss piegāja viņam klāt, sniedza roku un sacīja:

— Sveiks, papu. Kā tad sviežas?

— Tāpat vien kuļos, — atbildēja vecais vīrs un arī izstiepa pretī roku vai, pareizāk sakot, salieca to elkonī ar tādu pašu kustību kā Vecais Ādas Ģīmis Meisonsitijas aptiekā, kad deva Bosam paspiest savu ķepu.

Tad, ne vārda nebilzdama, vecajam vīram klāt piegāja Lūsija Stārka un noskūpstīja viņu uz kreisā vaiga. Un vecais Stārks ari neteica ne vārda. Viņš tikai aplika labo roku Lūsijai ap plecu, pat neapskāva to, bet tikai uzlika roku uz pleca, un šī mezglainā, greizā plauksta, kas izskatījās pārāk liela tievajai rokas locītavai, kā nogurusi, kā atvainodamās pāris reižu paplikšķināja pa plecu. Pēc tam roka atkal noslīga, nokārās gar zilo džinsu

s(aru, un Lūsija Stārka paspēra soli atpaka|. Tad vecais virs pavisam klusu sacīja:

— Labdien, Lūsij!

— Labdien, papu, — viņa atbildēja, un gar džinsu staru noslīgusī roka noraustījās, it kā grasīdamās atkal paplikšķināt vedeklu, taču to nedarīja.

Un man liekas, nebija arī nekādas vajadzības to darīt. Kāda jēga stāstīt Lūsijai Stārkai to, ko viņa tāpat zināja un bez jebkādu vārdu teikšanas bija zinājusi kopš tiem laikiem, kad apprecējās ar Viliju Stārku, pārvācās uz šejieni un augiem vakariem dirnēja pie kamīna kopā ar veco vīru, kura sieva sen jau bija mirusi un kura mājā sieviete nebija redzēta kopš neatminamiem laikiem. Stāstīt, ka ir kaut kas kopīgs viņiem abiem — vecajam Stārkam un Lūsijai Stārkai, kura mīlēja un apprecēja Viliju Stārku, to pašu Viliju Stārku, kas tikām, kamēr sieva un tēvs klusēdami niķa pie kamīna, sēdēja savā augšstāva istabā, ar samulsušu un nopietnu seju un pāri pierei nokārušos matu kumšķi nolīcis pār likumu grāmatām, to pašu Viliju Stārku, kurš nesildījās kopā ar viņiem pie kamīna, bet sēdēja augšā savā istabā un tomēr nebija šai istabā, bet mita kādā citā nezināmā tālē, savā iekšējā pasaulē, kur kaut kas brieda un auga — sāpīgi, truli un tikko manāmi, kā liels kartupelis tumšā, mitrā pagrabā. Toties viņiem abiem kopīga bija klusuma pasaule pie kamīna, pasaule, kas viegli un līdz galam uzsūca visas viņu dienišķās gaitas un pienākumus, uzsūca to dienu, uzsūca nodzīvotās dienas un uzsūca vēl nedzīvotās dienas, kad viņi ies savās gaitās, darīs savus darbus un dzīvos to dzīvi, kas viņiem nolemta. Kamēr kamīnā čūkstēdamas un sprakšķēdamas saira malkas šķilas, viņi sēdēja, domājot vienu un to pašu domu, un viņus vienoja kopīgā dzīves ritma pulss. So kopību viņi izjuta arī tagad, un neviens to nespēja atņemt. Un vēl viņiem bija kaut kas kopīgs: kopīga atziņa, ka viņiem nepieder tas, kas viņiem piederēja. Viņiem piederēja Vilijs Stārks, un tomēr Vilijs Stārks viņiem nepiederēja.

Boss pieveda tēvam klāt misteru Dafiju, kurš bezgala priecājās, iepazīstoties ar misteru Stārku, jānudien, ser, un pieveda klāt visu kompāniju, kas tikko bija izrāpusies no otra automobiļa. Tad Boss pastiepa īkšķi uz manu pusi un sacīja:

— Tu taču atceries Džeku Bērdenu, vai ne?

— Atceros gan, — atbildēja vecais vīrs, un mēs sarokojāmies.

Mēs iegājām viesistabā un apsēdāmies ar zirga astriem polsterētās mēbelēs, no kurām mūsu izkaltušajās nāsīs iesitās asa mūmiju smaka, bet citi piemetās uz pītiem krēsliem, ko vecais Stārks un Boss atstiepa no virtuves, un putekļi virpuļoja saules staros, kas ielauzās istabā caur rietumu puses logu storām un kādreiz baltajiem, bet tagad krietni nodzeltējušiem mežģīņu aizkariem, kas šā tā nokarājās no stieņa kā lāpīšanai izkārti zvejnieku tīkli. Mēs sēdējām, rokas gar zirgu astriem vai pītajiem krēslu sēdekļiem berzēdami, un blenzām nekrāsotajos grīdas dēļos vai rakstā, kas rotāja linoleja paklāju istabas vidū, it kā būtu sapulcējušies uz bērēm, kur tiek izvadīts nelaiķis, no kura esam aizņēmušies naudu. Linoleja paklājs bija vēl pajauns, krāsas — sarkana, dzeltenīga, zila — turējās vēl tīri spilgtas un spožas, — gluda, ģeometriska, istabai nepiedienīga saliņa, kas peldeja maigajās ēnās, skābajā mūmiju smakā un gausi virmojošajā Laikā, kurš sensenis jau satecējis šai istabā, gluži kā no visām pusēm cietzemes apņemtā jūrā, kur zivis sen jau nosprāgušas un ūdens garšo pēc sals. Tā vien šķita — ja Boss, misters Dafijs, Sedija Bērka, fotogrāfs, reportieri un ari es pats — ja mēs visi saspiestos uz šā linoleja paklāja, tas, burvestības nests, paceltos no grīdas, sakratītu mūs visus vienā čupā un, apmetis laisku loku tepat istabā, izšautos pa durvīm vai cauri jumtam kā Gulivera lidojošā sala vai lidojošais paklajs no Tūkstots un vienas nakts pasakām un aiznestu mūs turp, kur ir īstā vieta mums un arī paklājam pašam, un pamestu veco Stārku sēžam, it kā nekas nebūtu noticis, — ļoti tīru, ar bārdas naža atstātām skrambām, ar pieglaustiem mikliem, sirmiem matiem, sēžam pie galda ar lielo bībeli, lampu un plīša vākos iesieto albumu zem tukši ziņkārā skatiena, ko no kamīna dzegas lejup met lielais, pasteļiem zīmētais bārdaiņa portrets.

Vecās tenisa kurpēs ieautās kājas pa grīdas dēļiem šļūkādama, ienāca nēģeriete ar ūdens krūzi un trim glāzēm uz paplātes. Vienu glāzi paņēma Lūsija Stārka, otru — Sedija Bērka, bet trešo laidām apkārt mēs, pārējie.

Tad fotogrāfs slepus palūkojās pulkstenī, nokrekšķinājās un sacīja:

— Gubernator.,.

— Kas ir? — atjautāja Boss.

— Es tikai domāju... ja jūs un misis Stārka esat atpūtušies un arī visi pārējie... — viņš tāpat sēdus paklanījās uz Lūsijas Stārkas pusi, paklanījās līdz jostas vietai, bet tā pati jau bija varonība, jo šķita, ka naba-dziņš šai karstumā ieķēris par daudz un tūdaļ pat krēslā izlaidis garu, — ... ja jūs visi...

Boss piecēlās.

— Nu labi, — viņš smaidīdams sacīja. — Man liekas, es jūs saprotu. — Tad viņš jautājoši paraudzījās uz

sievu.

Arī Lūsija Stārka piecēlās.

— Visi kopā, papu, — Boss teica vecajam, un arī vecais piecēlās.

Boss izgāja uz balkona. Mēs visi garā procesijā devāmies viņam pakaļ. Fotogrāfs iekāpa otrā automobilī, izsaiņoja trijkāju statīvu un pārējo mantību un steigā uzstādīja aparātu pretī kāpnēm. Boss stāvēja uz pakāpieniem, mirkšķināja acis un smaidīja, it kā laizdamies miegā un skaidri zinādams, kādu sapni izdosies redzēt.

— Vispirms nofotografēsim jūs, gubernator, — teica fotogrāfs, un mēs, pārējie, pazudām no licvenēm, lai neiekļūtu kadrā.

Fotogrāfs pabāza galvu zem melnās drānas, bet tad, jaunas idejas pārņemts, atkal izlīda ārā.

— Suni, — viņš teica, — paņemiet suni sev blakus, gubernator! Varbūt glaudiet viņu vai kaut ko tamlīdzīgu. Turpat uz pakāpieniem. Varens skats. Iznāks milzum eleganti. Jūs glaudīsiet suni, un viņš liksies jums virsū ar ķepām, it kā priecādamies, ka esat pārradies mājās. Skaidrs? Milzum eleganti.

— Eleganti gan, — piekrita Boss.

Tad viņš pagriezās pret veco, balto suni, kurš nebija pakustinājis ne muskulīti kopš tā brīža, kad kadilaks piebrauca pie vārtiem, un gulēja, izlaidies uz lieveņa, kā nobružāts ādas paklājs.

— Nāc šurp, Bak! — sacīja Boss un uzsita knipi.

Taču suns nelikās ne zinis.

— Nāc šurp, Bak! — sauca Boss.

Toms Stārks, uzmundrinādams suni, piebakstīja tam ar kurpes purngalu, taču tikpat labi viņš būtu varējis bakstīt arī dīvāna rulli.

— Baks kļuvis vecs, — sacīja vecais Stārks. — Nav

jau vairs tā mundruma. — Tad večuks piegāja pie kāpnēm, noliecās, un likās — tūdaļ atskanēs sarūsējušu kūts durvju eņģu čerkstoņa. — Ei, Bak, ei, Bak, — vecais virs pielabinādamies ierunājās, taču optimisma viņa balsī nemanīja. Tad viņš atmeta ar roku un pievērsa skatienu Bosam. — Ja viņš būtu kaut izsalcis, — večuks teica un pakratīja galvu. — Ja viņš būtu kaut izsalcis, varētu viņu mazliet izkustināt. Bet viņš nav izsalcis. Un zobi ari čupā.

Boss paskatījās uz mani, un es sapratu, par ko man maksā naudu.

— Džek, — teica Boss, — velc to plušķaino ķēmu šurp un gādā, lai viņš izskatās priecīgs, ka esmu ieradies.

No manis prasīja dažnedažādus darbus, un viens no tiem bija vasaras pēcpusdienā pacelt piecpadsmit gadus vecus, simt trīsdesmit piecas mārciņas smagus plušķainus suņus un rūpēties, lai to padevīgajos purnos uzrastos neizteicama svētlaime, kad tie dziļi ielūkojas Bosam acīs. Satvēru Baku aiz priekšķepām, it kā grasīdamies stumt kā ķerru, un pavilku. Nekas neiznāca. Pacēlu viņa priekšgalu no zemes, bet tieši tai mirklī, kad cēlu suni, viņš izpūta dvašu un es ievilku dvašu. Ar to pašu man pietika. No suņa mutes nāca tāda smirdoņa kā no klijānu ligzdas. Mani locekļi sastinga. Baks nolikās uz lieveņa grīdas un palika guļam kā vecs leduslāča ādas paklājs.

Tad Toms Stārks un viens no reportieriem ķērās pie astes gala, es, aizturējis elpu, satvēru suni aiz galvgaļa, un mes aizstiepām Baku septiņas pēdas līdz tai vietai, kur stāvēja Boss. Boss sasparojās, mēs pacēlām suņa priekšgalu, un Boss paostīja Baku.

Ar to pašu pietika.

— Dieva dēļ, papu, — pārvarējis kuņģa krampjus, Boss noprasīja, — ar ko tu to suni baro?

— Viņš nemaz vairs neēd, — atbildēja vecais Stārks.

— Vismaz vijolītes viņš noteikti vairs neēd, — teica Boss un nospļāvās.

— Nokrist suns nokrita tāpēc, — savus iespaidus izsacīja fotogrāfs, — ka pakaļkājas viņam vairs neklausa. Ja mums izdotos viņu kaut kā uzstutēt, vajadzētu rīkoties ātri.

— Mums? — sacīja Boss. — Mums! Ko, pie velna, jūs domājat ar šo mums? Nāciet tik un nobučojiet viņu! Viens

vienīgs dvašas pūtiens, un piens sarūgs, un priedei miza ;iIIlips. Mums, jupis parāvis!

Boss dziļi ievilka elpu, un mēs atkal ķērāmies pie cēlums. Taču viss velti. Bākā nejautās ne mazākā dzīvī-l-mna. Izpūlējāmies kādi seši vai septiņi lāgi, taču panākumus neguvām. Beidzot Bosam vajadzēja apsēsties uz pakāpieniem, un mēs pievilkām Baku viņam klāt un nolikām suņa uzticīgo galvu uz Bosa ceļgala. Boss nolaida roku Bakam uz galvas un skatījās, kur fotogrāfam izlidos putniņš. Fotogrāfs nospieda slēdzi un sacīja:

— Milzum eleganti.

Un Boss piebilda:

— Eleganti gan.

Tā nu Boss kādu brīdi sēdēja, roku Bakam uz galvas nolicis.

— Suns, — teica Boss, — ir cilvēka labākais draugs. Labāka drauga par veco Baku man nekad nav bijis. — Viņš pakasīja lopiņam aiz auss. — Jā, labais vecais Baks, — teica Boss, — labāka drauga man nav bijis. Taču, pie visiem velniem, — viņš sacīja un piecēlās tik strauji, ka Baķa galva nokrita no ceļgala, — smirdēt viņš smird tikpat nelabi kā visi pārējie.

— Vai tas domāts publicēšanai, Bos? — apjautājās viens no reportieriem.

— Nu kā tad, — teica Boss. — Smirdēt viņš smird tikpat nelabi kā visi pārējie.

Pēc tam mēs pussprāgušo Baku novācām no kāpnēm, un fotogrāfs cītīgi ķērās pie darba. Viņš fotografēja Bosu un tā ģimeni visās iespējamās kombinācijās. Tad viņš savāca savus rīkus un sacīja:

— Zināt, gubernator, mēs gribam nofotografēt jūs augšstāva. Istabā, kur dzīvojāt zēna gados. Tas tik būs eleganti.

— Jā, — teica Boss, — eleganti gan.

Tā bija mana ideja. Un tai nu patiešām jāizdodas eleganti. Boss sēž sava kādreizējā istabā ar vecu skolas grāmatu rokā. Labs paraugs jaunajai paaudzei. Un mēs kāpām augšstāvā.

Istabiņa bija maza, ar kailu dēļu grīdu un spundētu dēļu sienam, kas reiz bijušas dzelteni krāsotas, bet krāsa sen nolupusi un tikai vietām vēl rēgojās tās paliekas. Istabā staveja liela koka gulta ar augstiem galiem, kas bija mazliet novirzījušies no perpendikulārā stāvokļa, un

baltu pārklāju. Vēl tur bija galds —- no priedes koka, daži pamatīgi krēsli un krāsns — sarūsējusi skārda krāsniņā, no tām, ko mēdz saukt par taupības krāsnīm, — un aiz krāsns pie sienas daži grāmatām piekrauti pašdarināti plaukti. Vienā bija saliktas lasāmās grāmatas, ģeogrāfijas un algebras mācību grāmatas un tamlīdzīga literatūra, otrā — vecu likumu grāmatu izblīdušie sējumi.

Boss stāvēja istabas vidū un lēnām lūkojās visapkārt, bet mēs kā aitu bars, pacietīgi gaidīdami, spaidījāmies durvīs.

— Ak dievs, — viņš sacīja, — vēl tikai zem gultas vajadzētu pabāzt veco, balto naktspodu, un es justos gluži ka mājās.

Es palūkojos gultas viņā pusē, taču naktstrauka nekur nemanīja. Trūka tikai šā rekvizīta. Poda un apaļvaidža puisēna vasaras raibumiem nosētu degunu un gaišiem, pār pieri noslīgušiem matiem, kurš petrolejas lampas gaismā — kas gan cits tolaik varēja degt, ja ne petrolejas lampa, — nolīcis pār galdu, trūka vēl apgrauztā zīmuļa viņa rokās, taupības krāsniņā pamazām izplēnošās uguns un vēja, kas brāžas pret mājas ziemeļu pusi, brāžas no tūkstoš jūdžu tālās Dakotas pāri pērļainas ledus segas klātiem līdzenumiem, kur vējš sniegu nogludinājis tik cietu, ka tas vizuļo tumsā, pāri izžuvušām upēm, pāri kalniem, kur, vējā vaidēdamas, reiz locījušās priedes, bet kur tagad nekas vairs tam nestājas ceļā. Loga rāmja režģis ziemeļu pusē grabēdams virinājās vējā, un petrolejas lampas liesma liecās un drebēja, tik spēcīga bija gaisa pūsma, bet puisēns pat acis nepacēla. Viņš tikai grauza zīmuli un līka arvien zemāk. Pēc kāda laika viņš nodzēsa lampu, nometa virsdrēbes un, tāpat apakšveļā ģērbies, ielīda gultā. Palagi pieskārās miesai auksti un stīvi. Zēns gulēja un trīcēja tumsā. Vējš brāzās no tūkstoš jūdžu tāluma, sitās pret mājas sienu, grabināja loga rāmi, un zēnā kaut kas brieda, lēnām griezās un vēlās kamolā, līdz aizrāvās elpa un asinis sāka pulsēt galvā, dobji dunēdamas, it kā viņa galva būtu ala, liela un dziļa kā tumsa laukā. Zēns nezināja, kā sauc to, kas viņā briest. Varbūt tam vispār vārda nebija.

Tatad istabā trūka vienīgi puisēna un naktspoda. Citādi viss bija tā, ka labāk nevar vēlēties.

— Jā, — ierunājās Boss, — tas nu ir pazudis. Taču gan jau iztiksim tāpat. Varbūt taisnība veciem ļaudīm,

kad tie saka: sēžot uz tekoša ūdens, cilvēks varot iedzīvoties dažādās zarnu kaitēs, taču viens nu gan skaidrs — vismaz likumu mācīšanās vairs nebūtu tāda briesmīga elle. Un nevajadzētu velti zaudēt tik daudz laika.

Boss šai ziņā bija no lēnajiem. Cik reižu mēs neesam kārtojuši valsts darīšanas caur vannas istabas durvīm.— Boss iekšpusē un es ārpusē, sēdēdams uz krēsla, ar mazo melno piezīmju grāmatiņu uz ceļiem, ļaujot telefonam zvanīt uz velna paraušanu.

Bet tobrīd fotogrāfs ķērās pie sagatavošanās darbiem. Viņš nosēdināja Bosu pie galda, iedeva rokā lasāmgrāmatu ar atlupušiem lappušu stūriem, nospīdināja zibspuldzi, un uzņēmums bija gatavs. Tam sekoja pusducis citu uzņēmumu — gan tādi, kur Boss sēdēja krēslā blakus taupības krāsniņai, turēdams klēpī vecu likumu grāmatu, gan dievs zina kādi vēl.

Es gāju lejā, atstādams viņus gatavojam piemiņu par Bosu nākamajām audzēm.

Nokāpis līdz apakšai, es viesistabā izdzirdēju balsis un tūdaļ uzminēju, ka tur sarunājas vecais Stārks, Lūsija Stārka, Sedija Bērka un Bosa dēls. Pagriezos uz otru pusi un izgāju uz sētas puses lieveņa. Dzirdēju, kā virtuvē rosās nēģeriete, klusītēm dungodama kaut ko par sevi un Jēzu Kristu. Izgāju cauri sētas puses pagalmam, kur zāle vispār neauga. Kad uznāk lielie rudens lieti, pagalms pārvēršas vienā vienīgā dubļu ķēpā ar juceniski iemīdītām vistu pēdām. Taču šobrīd te bija tīrie putekļi. Pie vārtiem, aiz kuriem pletās Stārku zemes gabals, auga Ķīnas dateļkoks, un, kad es gāju tam garam, zemē nobirušie augļi skraukšķēja zem kājām kā vaboles.

Devos pa lauku garām slīpjumtainām cāļu būdām, kas bija celtas no šķindeļiem līdzīgām skaidām uz ciprešu koka klučiem, lai mitrums netiktu klāt. Gāju tālāk līdz šķūnim un stallim, kur, aiz bezspēcīga kauna par savu sugu galvas nokāruši, blakus sīrupa vārāmajam katlam stāvēja divi miesās spēcīgi, bet plušķaini mūļi. Katls bija pārvērsts par dzirdināmo sili. Līdzās tam pacēlās cauruļvads ar krānu gala. Viens no Bosa jauninājumiem, ko no ceļa nevarēja redzēt.

Pagāju garām staļļiem, kas gan bija celti no baļķiem, bet apjumti ar labu, jaunu skārdu, un atspiedos pret žogu, aiz kura sākās kalna nogāze. Šķūņa viņā pusē zeme bija izskalota un izvagota grāvjiem, bedrēs šur tur samesti

žagaru kūļi, lai aizšķērsotu ceļu ūdenim. It kā tas ko varētu līdzēt. Kādus simt jardus tālāk, paugura pakājē, nīkuļoja neliela ozolu birzs. Augsnei tur vajadzēja būt diezgan purvainai, jo zāle birzs malā auga lekna un koši zaļa. Uz apkārtējās kailās zemes fona tās spilgtais zaļums šķita nedabisks. Turpat blakus, uz sāniem izlaidušies, gulēja divi vepri — kā lielas, pelēkas, zemes miesai uzrīvē-tas tulznas.

Saulriets vairs nebija tālu. Atspiedies pret žogu, es lūkojos pāri laukiem uz rietumiem, kur pamazam zuda gaisma, un ieelpoju sauso, tīro amonjaka smaku, kas vasaras vakaros ap saules rietu allaž jūtama kūts tuvumā. Savā prātā nodomāju: gan jau mani atradīs, ja būšu vajadzīgs. Man nebija ne jausmas, kad tas varētu notikt. Boss ar ģimeni, tā es spriedu, nakti droši vien pārlaidīs papuča mājās. Reportieri, fotogrāfs un Sedija, jādomā, brauks atpakaļ uz pilsētu. Misters Dafijs — nu, to varbūt aizsūtīs uz viesnīcu Meisonsitijā. Vai arī, iespējams, mūs abus atstās tepat papuča mājas. Bet, ja mūs liks vienā gultā, tad nu gan es labāk kājām iešu uz Meisonsitiju. Vēl palika Cukuriņš. Taču man bija apnicis par to domāt. Lai dara, kā grib, man gar to ne silts, ne auksts.

Es atbalstījos pret žogu, tik stipri izliecis pakaļgalu, ka bikses nostiepdamās cieši piekļāvās kājām un piespieda pudeli pie kreisā gurna. Taču domas tai pievērsās īsu mirkli, jo es tīksminājos ar saulrieta krāsu bagātību un ieelpoju sauso, tīro amonjaka smaržu, bet tad izvilku pudeli. Ieķēris malku, iebāzu pudeli atpakaļ kabatā. Noliecos atkal pār žogu un gaidīju, kad saulrieta krāsu bagātība eksplodēs manā vēderā, un ilgi nebija jāgaida.

Dzirdēju kādu atveram un aizveram vārtus, taču neatskatījos. Un, ja es neatskatījos, nevarēja būt tiesa, ka eņģēs čīkstošos vārtus kāds vispār būtu vārstījis, un tas ir apbrīnojams princips, pie kura ikvienam derētu turēties. Es šo principu pārņēmu no kādas grāmatas, kad vēl mācījos koledžā, un esmu turējies pie tā kā vien prazdams. Par saviem panākumiem dzīvē varu pateikties tikai šim principam. Tas mani ir padarījis par to, kas es esmu. Ko cilvēks nezina, tas viņam nespēj nodarīt pāri, jo nav reāls. Tai grāmatā, ko es koledžas gados lasīju, tas bija nosaukts par Ideālismu, un, paņemdams šo principu sev, es kļuvu Ideālists. Tolaik biju līdz galam pārliecināts Ideālists. Un, ja cilvēks ir Ideālists, nav svarīgi, ko viņš

dara vai kas notiek visapkārt, jo nekas tā kā tā nav

reāls.

Mīkstajos putekļos spertie soļi nāca arvien tuvāk un tuvāk. Es nepacēlu galvu. Bet tad žoga stieple nočīkstēja un ieliecās, jo vēl kāds bija pret to atspiedies un tīksminājās ap saulrietu. Kādu brīdi mēs abi ar misteru X tīksminājāmies ap saulrietu, nebilzdami ne vārda. Ja nedzirdētu viņu elpojam, es vispār nevarētu zināt, ka viņš ir atnācis.

Tad es manīju kādu kustību, un stieple atkal pacēlās, jo misters X novāca no tās savu svaru. Un tad kāda roka paplikšķināja man pa kreiso gurnu un kāda balss sacīja:

— Dod vienu klunkšķi!

Tā bija Bosa balss.

— Paņem pats, — es teicu. — Tu zini, kur tā mitinās.

Boss parāva manu žaketi uz augšu un izvilka pudeli.

Šķidrums guldzēdams pazuda viņam rīklē. Tad stieple vēlreiz ieliecās, jo viņš atkal bija atbalstījies pret žogu.

— Es jau tā domāju, ka tu esi atnācis šurp, — viņš teica.

— Un tev sagribējās iedzert, — es atbildēju bez mazākā rūgtuma.

— Jā, — viņš piekrita, — un paps diez ko necieš dzeršanu. Nekad nav cietis.

Es paskatījos uz Bosu. Viņš bija atspiedies pret žogu, uzlicies stieplei virsū tik pamatīgi, ka tā draudēja pārtrūkt, un, ar elkoņiem atspiedies, abās rokās turēja aizkorķēto pudeli.

— Arī Lūsija agrāk to lāgā necieta, — es sacīju.

— Viss mainās, — teica Boss. Viņš atkorķēja pudeli, ieķēra vēl vienu malku un atkal to aizkorķēja. — Tikai Lūsija ne, — viņš teica, — es pat nezinu, vai viņa ir pārvērtusies vai nav. Nezinu, vai viņa tagad cieš dzeršanu vai necieš. Vismaz pati viņa nekad dzeramam nepieskaras. Varbūt viņa saprot, ka vīrietim tas nomierina nervus.

Es iesmējos.

— Vai tad tev arī ir nervi! — es sacīju.

— Esmu tīrais nervu kamols, — viņš smaidīdams atbildēja.

Tā mēs stāvējām, arvien vēl balstīdamies pret žogu, vērodami, ka rieta gaisma pārslīd pāri zemei, aizķerdamās koku puduri. Boss mazliet pielieca galvu, izlaida par lūpu pamatīgu siekalu žļurksti un ļāva tam nokrist starp

rokām tieši koka silē, kas bija nomesta turpat žoga viņā pusē. Sile bija sausa, tanī un uz zemes visapkārt manīja tikai pāris dīvaini sarkanu kukurūzas graudu un saplucinātu vālīšu paliekas.

— Diez kādas pārmaiņas te vis nav manāmas, — sa-1 cīja Boss.

Sis teiciens likās atbildi neprasām, un tāpēc es neatbildēju.

— Cik tūkstošu tūkstošiem litru samazgu, — viņš teica, — es savā laikā neesmu šai silē sagāzis. — Boss jāva vēl vienam siekalu žļurkstini iekrist silē. — Un cik simtu vepru no tās pašas siles neesmu nobarojis. Un vēl šobrīd, velns parāvis, — viņš teica, — to pašu vien es daru. Gāžu samazgas.

— Tā nu tas ir, — es sacīju, — cūkas jau no samazgām pārtiek.

Boss neteica vairs ne vārda.

Vārtu eņģes atkal iečīkstējās, un es atskatījos. Šoreiz nebija ne mazākā iemesla neatskatīties. Tā bija Sedija Bērka. Ar baltajām kurpēm putekļus šķiezdama, viņa nesās šurp, un pie katra soļa tā vien šķita, ka zili svītrotie kokvilnas svārki tūlīt pārplīsīs, tik traki viņa steidzās.] Boss pagriezās, vēlreiz palūkojās uz pudeli, ko turēja roka, un tad atdeva to man.

— Kas tev lēcies? — viņš jautāja, kad Sediju no mums! šķīra vairs tikai kādas desmit pēdas.

Sedija neatbildēja tūdaļ, bet vispirms piejoza mums klāt. No lielā skrējiena viņa bija pagalam aizelsusies.1 Gaisma krita tieši uz sviedrainās, baku rētām izraibinātās sejas, melnajiem, nevienādi apcirptajiem matiem, kuri kā elektrizēti slējās stāvus gaisā, un lielajām, dziļajām, melnajām acīm, kas rieta saules staros dega viņas sejā.

— Kas tev lēcies? — vēlreiz jautāja Boss.

— Tiesnesis Ervins, — viņa izdvesa, vēl arvien nespēdama īsti atvilkt elpu.

— Patiesi? — noteica Boss. Viņš vēl arvien stāvēja, atbalstījies pret stiepli, bet Sedijai pievērstais skatiens bija tik tramīgs, it kā tā grasītos raut ārā pistoli un viņam acumirklī jāizlemj, kā gūt virsroku.

— Metloks zvanīja... no pilsētas... teica, ka pēcpusdienas avīzē...

— Pūt vaļā, — sacīja Boss, — pūt vaļā!

— Velns parāvis, — iesaucās Sedija, — pūtīšu vaļā

I.kI, kad atradīšu par iespējamu. Pūtīšu tad, kad atvilkšu ripu. Kad atradīšu par iespējamu un kad tu...

— Man liekas, tu patlaban tērē pārāk daudz elpas, — Boss sacīja tik maigi, ka man iztēlē pavīdēja kaķa kūkums, kad tam saimnieks glāstot pārlaiž roku.

— Tā ir mana elpa, — atcirta Sedija, — un neviens to nav nopircis. Cilvēks vai sprandu nolauž, skriedams, lai viņam kaut ko pastāstītu, bet šis tik — pūt vaļā, pūt vaļā! Pat elpu neļauj atvilkt. Neteikšu ne vārda, kamēr neatradīšu par iespējamu. Papriekš atvilkšu elpu un...

— Nemaz neizklausās, ka tev būtu tik briesmīgs dusulis, — balstīdamies pret žogu, sacīja Boss ar smaidu uz lupām.

— Tev tas liekas trakot smieklīgi, — teica Sedija, — ak vai, cik smieklīgi!

Boss neatbildēja. Viņš stāvēja, atbalstījies pret žogu, it kā vesela diena vēl būtu priekšā, un tikai smaidīja. Kad viņš ta smaidīja, Sedija parasti nevarēja tik viegli nomierināties, to es sen biju ievērojis. Un pēc simptomiem spriežot, šoreiz nekas labs nebija gaidāms.

Tādēļ es pieklājīgi novērsu no viņiem skatienu un atkal raudzījos dziestošajā dienā un elēģiskajā ainavā aiz cūku aploka. Protams, ne jau tāpēc, ka viņi kautrētos no manis, ja kaut ko ieņēmuši galvā. Valdības, troņi un pat veselas valstis varētu aiziet bojā, bet, ja Sedijai uznāca dullums, mierā viņa vīs nelikās, un arī Boss pārāk necentās sevi iegrožot. Reizēm viņi tā uzsāka gluži bez jebkāda iemesla, — Boss atzvēlās krēslā, smīkņāja un kaitināja Sediju tikām, līdz viņas lielās, melnās, mirdzošās acis gandrīz vai no pieres izsprāga un vismaz viena melno matu šķipsna atrisa no kopējā mudžekļa un noslīga pār seju, tā ka viņai nemitīgi vajadzēja to atbīdīt ar delnas virspusi. Ko tik viņa visu niknumā nesarunāja, bet Boss parasti runāja maz. Viņš tikai smīnēja. Ta vien šķita, ka Bosam sagādā baudu šī nodarbība, kad, krēslā atzvēlies, viņš vēroja, kā izdodas Sediju izvest no pacietības. Reiz, pat saņēmis pļauku, turklāt diezgan pamatīgu, Boss joprojām tāpat raudzījās Sedija, it kā tā būtu havajiešu meitene, kas viņam par prieku dejo bulu. Boss pilnām izbaudīja šo Sedijas izvešanu no pacietības, kamēr viņa beidzot trāpīja tam variga vietā. Viņa vienīgā zināja, kā tas darāms. Vai varbūt viņai vienīgajai pietika drosmes. Un tad tikai gāja vaļā īstais teātris. Viņiem bija gluži

vienalga, vai kāds ir vai nav tuvumā. Gar mani viņi, protams, nepavisam nelikās ne zinis, tā ka man nebija ne mazākā iemesla delikāti novērsties. Sen jau biju kļuvis kaut kas mēbelei līdzīgs, taču vecmāmuļas mācītās smalkās manieres kā īsta nelaime neatstājās no manis un lāgiem ņēma virsroku pār manu ziņkārību. Saprotams, ka es biju tikai mēbele — ar divām kājām un atlīdzību čekos, — un tomēr es pievērsos saulrietam.

— Ak vai, cik trakot smieklīgi, — sacīja Sedija, — bet vai arī tas tev liksies smieklīgi, kad es beidzot no tiesas atvēršu muti. — Viņa pieklusa un tad sacīja: — Tiesnesis Ervins paziņojis, ka viņš atbalsta Kalahanu.

Kādas trīs sekundes nedzirdēja ne mazākās skaņas, vienīgi koku puduri aiz cūku aploka kāds balodis lūkoja salauzt savu un manu sirdi, un tomēr ".is mirklis šķita ilgstam vai veselu nedēļu.

Pēkšņi es izdzirdēju Bosu sakām:

— Izdzimtenis!

— Tas iespiests pēcpusdienas avīzē... tātad šaubu nav, — atkārtoja Sedija. — Mctloks zvanīja no pilsētas. s Lai tu zinātu.

— Blēdis un izdzimtenis, — sacīja Boss.

Viņš izslējās, stieple pacēlās, un es apgriezos. Šķita, ka . slepenā sanāksme tūdaļ beigsies. Tā arī bija.

— Ejam, — teica Boss, un mēs devāmies augšup pa- ļ kalna uz mājas pusi; Sedijas svītrotie kokvilnas bruncīši stirkšķeja vien, tik ļoti viņa centās turēties blakus Bosam, bet es noslēdzu gājienu.

Kad bijām sasnieguši vārtus, kur auga Ķīnas dateļ-; koks un zem kājām paukšķēja nobirušie augļi, Boss Sedija i sacīja:

— Gādā, lai viņi pazūd!

— Mazulis cerēja tepat pavakariņot, — teica Sedija,

— un Cukuriņam vajadzēja viņu nogādāt Meisonsitijā uz vilcienu pulksten astoņos. Tu pats viņu ieaicināji.

— Bet tagad es vairs neaicinu, — atbildēja Boss.

— Dzen visus ratā!

— Ar lielāko prieku, — teica Sedija, un man tā vien gribas domāt, ka šie vārdi viņai nāca no tīras sirds.

Sedija izdzina visus, un tas gāja ātri. Automobilis, piekrauts tik pilns, ka miesas rēgojās pa logiem laukā, ar zemu noslīgušu pakaļgalu aizripoja pa grantēto ceļu, un

tad pār mums izlija vakara klusums. Es aizgāju mājas viņā pusē, kur starp stabu un ozolu bija izvilkts ar stiepli no toveru dēlīšiem savārstīts šūpuļtīkts — tāds pats kā visiem šai pasaules daļā. Novilku žaketi, pakāru staba galā, iebāzu pudeli sānu kabatā, lai tā, kad likšos guļus, nepārlauztu man gūžas kaulu, un ierāpos šūpuļtīklā.

Otrā pagalma galā, kur auga ložņājošās mirtes, pa noputējušo zāli šurpu turpu skraidīja Boss. Tā nu tas ir, putru pats ievārījis, lai strebj vien ārā. Es savā šūpuļtīklā tikai gulēju nost. Gulēju, lūkojos sausajās, putekļainajās, pelēcīgi zaļajās ozola lapās un manīju uz tām šur tur rūsganus traipus. Šīs lapas ilgi vairs pie zara neturēsies — un pat vējš tur nebūs vainojams, tikai šķiedras kļūs slābanas, varbūt tas notiks pašā dienas vidū, kad saule spīd visa spožuma un gaiss ir tik rāms, ka smeldz gluži kā tukšums mutē, kur vēl no rīta pirms vizītes pie zobārsta bijis dzeroklis, vai arī smeldz kā sirds krūtīs, kad cilvēks stāv ielu krustojumā, gaidīdams gaismas signālu gājējiem un atcerēdamies visu, kas bijis un kas varētu būt, ja nebutu noticis tas, kas ir noticis.

Tā, vērodams lapas, es pēkšņi izdzirdēju sausu sprakšķi kaut kur šķūņa virzienā. Sprakšķis noskanēja vēlreiz. Un tad es sapratu, kas tur notiek. Aiz sētas Cukuriņš atkal rotaļājās ar savu 0,38 Speciālo. Viņš uzlika uz staba konservu kārbu vai pudeli, uzgrieza stabam muguru un gāja projām, turēdams rotaļnieciņu ar nolaistu drošinātāju aiz stobra kreisajā rokā — gāja, droši likdams mazās, strupās kājeles mūžīgajās zila sarža biksēs, kas nokarājās kā maiss ap zemo stakli, un pēdējie rieta saules stari apmirdzēja viņa pliko galvvidu, kas rēgojās kā bālgans ķērpis starp spurainiem matu kumšķiem. Tad viņš pēkšņi apstājās, sagrāba rotaļnieciņa laidi labajā rokā, apšāvās riņķī — lempīgi un tomēr aši, it kā iekšā būtu sprāgusi kāda atspere, — un no rotaļnieciņa norībēja šāviens, un vai nu konservu kārba nolidoja no staba gala, vai pudele sasprāga gabalu gabalos, tā ka šķembas vien pajuka. Šādās reizēs Cukuriņš allaž norūca: «S-s-s-sasso-dīts,» — pakratīja galvu, un siekalas šķīda uz visām pusēm.

Atskanēja viens vienīgs brīkšķis, un tam sekoja ilgs klusums. Tas nozīmēja, ka Cukuriņš trāpījis jau pirmajā mēģinājumā un nu slāj atpakaļ pie staba, lai uzliktu jaunu mērķi. Pec kada brīža atkal noskanēja brīkšķis, un tam sekoja klusums. Un tad pēkšņi nāca divi brīkšķi,

cieši viens aiz otra. Tātad pirmoreiz Cukuriņš nošāvis greizi un trāpījis tikai otrajā tēmējumā.

Pēc tam es laikam biju iesnaudies, jo atjēdzos vienīgi tad, kad Boss stāvēja man blakus, sacīdams:

— Laiks ieturēt vakariņas.

Un mēs gājām iekšā ēst vakariņas.

Apsēdāmies pie galda, vecais Stārks vienā galā, Lūsija otrā. Lūsija atglauda no pieres sviedros izmirkušo matu šķipsnu un, gluži kā ģenerālis, kas inspicē karaspēku, pārlaida galdam pēdējo skatienu, pārbaudīdama, vai kaut kā netrūkst. Nu viņa atkal jutās savā elementā. Ilgi šāds prieks bija ticis liegts, bet, beidzot iekļuvusi šai savā elementā, viņa peldēja kā zivs ūdenī.

Žokļi pie galda darbojās pilnā sparā, un Lūsija vēroja, kā tie strādā. Viņa sēdēja klusu, ēda pavisam maz, toties vērīgi raudzījās, vai kāds šķīvis nav tukšs, skatījās, ka strādā mušu žokļi, un grumbas viņas sejā izlīdzinājās, un tā atplauka aiz klusas ticības laimei, tāpat kā atplaukst kuģa galvenā mašīnista seja, kad viņš vēlā nakts stundā nokāpj mašīntelpā un ierauga spara ratu griežamies trakā ātrumā, virzuļus paceļamies un nolaižamies, varenos tērauda klaņus kā baletdejotājus joņojam noteiktajās orbītās, un visa plašā telpa elektrisko spuldžu gaismā laistās, dūc un dzied kā mūžīgās smadzeņu šūnas dieva tā kunga galvā, un kuģis ar divdesmit divu mezglu ātrumu slīd pa gludo, zvaigžņu piemirdzēto jūras klaju.

Ta žokļu muskuļi rāvās, cik jaudas, un Lūsija Stārka sēdēja, starodama svētlaimē, ka izpildījusi savu sūtību.

Tikko biju paguvis nodabūt lejā pēdējo karoti šokolādes saldējuma, ko vajadzēja iestampāt rīklē kā šķidru cementu stabam izrakta bedrē, kad Boss, kurš ēda ne tikai daudz, bet arī pamatīgi, norija pēdējo kumosu, pacēla galvu, noslaucīja salvetē zodu un muti un sacīja:

— Nu, tad Cukuriņš mūs abus ar Džeku lai pavizina pa šoseju ieelpot nakts gaisu.

Lūsija Stārka uzmeta Bosam ašu skatienu, tad novērsās un pabīdīja sāls trauciņu. Pirmajā mirklī varēja rasties iespaids, ka tas ir parastais skatiens, ar ko sieva apveltī vīru, kad tas, pēc vakariņām uzrausies kājās, paziņo, ka domā aizkāpt uz pilsētu nelielā pastaigā. Taču tūdaļ pat šis maldīgais iespaids pagaisa. Lūsijas skatienā nebija ne jautājuma, ne iebildumu, ne pārmetumu, ne pavēlēs, ne pašnožēlas, ne gaušanās, nekādu ak-tu-vairs-mani-

nemīli. Tajā nebija itin nekā, un tieši tas šo skatienu padarīja ievērības cienīgu. Tas bija varoņdarbs. Jebkurš liras uztveres akts ir varoņdarbs, un, ja jūs neticat, kādreiz izmēģiniet to paši.

Bet vecais Stārks palūkojās Bosā un sacīja:

—- Un es domāju... es domāju, ka tu šonakt paliksi pie mums.

Nebija nemaz grūti saprast, ko viņš ar to gribēja teikt. Dēls pārbraucis mājās, un tēvs izmet viņam āķi. Vecajam — vai arī dažkārt večai — nav nekā, ko teikt savam bērnam. Viņš negrib nekā cita kā tikai to, lai bērns pāris stundu pasēž krēslā un pēc tam liekas gulēt zem viena jumta ar viņu. Tā nav mīlestība. Es nebūt negribu sacīt, ka mīlestības vispār nav. Runāju tikai par to, kas nav gluži tā pati mīlestība, bet ko bieži apzīmē ar šo vārdu. Iespējams gan, ka bez tā, par ko es te runāju, vispār nekādas mīlestības nebūtu. Taču pati par sevi tā nav nekāda mīlestība. Tā mīt ikvienam asinīs. Šīs savu paša asiņu alkas, ko cilvēkam lēmis liktenis. Tieši tās cilvēku atšķir no pašapmierināta lopiņa. Kad piedzimst cilvēks, viņa tēvs un māte pazaudē kaut ko no sevis pašiem un ir ar mieru atdot visu pasaulē, lai tikai zaudēto atgūtu, un šis zaudētais ir viņu bērns. Viņi zina, ka visu atgūt neizdosies, taču cenšas atgūt vismaz iespējami lielāku tiesu. Un vecā labā ģimenes sanākšanas paraža, kad visi piedalās izbraukumā un pusdieno zem kļavām, ir stipri vien līdzīga niršanai pie astoņkājiem akvārijā. Vismaz to varētu sacīt par tikšanos tai vakarā.

Tā nu vecais Stārks pāris reižu nokustināja ādamābolu un, pacēlis miglainās, skumjās, vecišķi zilās acis, pievērsa tās Bosam, kurš bija miesa no viņa miesas, lai gan neviens to droši neņemtos pateikt, un izmeta āķi. Taču nenieka uz tā nenoķēra. Vismaz Viliju jau nu ne.

— Nē, papu, — teica Boss, — laiks pazust.

— Un es domāju ... — večuks iesāka, bet tad padevās un apklusa. — Bet ja nu tev darīšanas ...

— Nē, darīšanas gan nav, — sacīja Boss. — Tīrā izprieca. Vismaz pagaidām domāju, ka iznāks izprieca. — Viņš iesmējās, piecēlās no galda, ar skaļu šmaukstu noskūpstīja sievu uz kreisā vaiga un paplikšķināja dēlam pa plecu tikpat neveikli, kā visi tēvi plikšķina dēliem pa plecu (šai žesta allaž jūtama it kā atvainošanās, toties ikvienam, pat Bosam pašam, ja viņš grib plikšķināt

Tomam Stārkam pa plecu, labāk gan būtu patiešām atvainoties, jo Toms bija uzpūtīgs tips un, kad tēvs tovakar paplikšķināja viņam pa plecu, neatrada par vajadzīgu pat acis pacelt). Tad Boss sacīja:

— Negaidiet, liecieties gulēt, — un gāja uz durvīm. Mēs ar Cukuriņu viņam sekojām. Tā es tovakar uzzināju, ka gribu doties nakts izbraucienā. Taču tas nebija nekas jauns, Boss gandrīz nekad iepriekš nebrīdināja. Biju pietiekami skolots, lai to zinātu.

Kad es pienācu pie kadilaka, Boss jau sēdēja priekšējā sēdeklī blakus šofera vietai. Es ierāpos pakaļpusē, iekšēji sagatavodamies tam, kas mani gaidīja, — kā tikšu mētāts, automobilim traucoties ceļa līkumos. Cukuriņš palīda zem stūres, uzspēra pa starteri un izšņāca kaut ko līdzīgu «ūhū-hū-hū», gluži kā purva pūce vēlā nakts stundā. Ja viņam pietiktu laika un siekalu, viņš noteikti vēl pajautātu: «Uz kurieni?» Bet Boss negaidīja. Viņš sacīja:

— Bērdenslendinga.

Ahā. Bērdenslendinga. To jau nu gan es pats varēju apjēgt.

Bērdenslendinga atrodas simt trīsdesmit jūdžu attālumā no Meisonsitijas uz dienvidrietumiem. Ja simt trīsdesmit pareizina ar divi, iznāk divi simti sešdesmit jūdzes. Pulkstenis rādīja turpat deviņi, mirdzēja zvaigznes, un zemākajās vietās jau parādījās miglas mākuļi. Dievs vien zina ap kādu laiku mēs tiksim gultā un cikos celsimies nākamajā rītā, lai, iebaudījuši krietnas brokastis, dotos atpakaļ uz galvaspilsētu.

Es atlaidos sēdeklī un aizvēru acis. Grants sprakšķēja zem automobiļa spārniem, tad sprakšķēšana pēkšņi izbeidzās, kadilaka pakaļgals sazvēlās uz sāniem, es sazvēlos tam līdzi un nopratu, ka esam atkal uzbraukuši uz šosejas klājuma un nu drāzīsimies, ko nagi nes.

Joņosim pa šoseju, kas zvaigžņotajā naktī gaiša aizstiepsies starp mežu puduriem un tumšajiem laukiem, kur lēnām celsies migla. Ceļa vienā pusē no miglas izaugs kāds šķūnis, kā māja izsliedamies virs ūdens, kad upe pārrāvusi aizsargdambi. Pašā šosejas malā, līdz ceļgaliem miglā iebridusi, stāvēs govs ar mikliem, zvaigžņu gaismā pērļaini vizošiem ragiem un nolūkosies melnajā,

kustīgajā traipā, kas esam mēs, drāzdamies iekšā liesmojošajā gaismas strēlē, kuru tā arī nekad neizdosies pilnām aizsniegt, jo tā allaž pāršķels tumsu tieši mums deguna priekšā. Govs stāvēs, līdz ceļgaliem miglā iebridusi, un nolūkosies melnajā, kustīgajā traipā un gaismas spīdumā, bet pēc tam, galvu nepagriezusi, lūkosies vietā, kur nupat vēl atradās kustīgais traips un gaismas spīdums, ar tādu nesatricināmu, smagu, nevainīgu vienaldzību, ar kādu lūkotos Visvarenais Dievs vai Liktenis, vai arī es pats, ja stāvētu, līdz ceļiem iebridis miglā, un tumšais traips un gaismas spīdums aizšautos man garām un izzustu tālumā starp laukiem un mežu puduriem.

Taču es nestāvēju tumšajā laukā, kur migla lēnām tinas gar ceļgaliem un galva tikšķ nakts bezgalīgais klusums. Es sēdēju automobilī un traucu uz Bērdenslen-dingu, kas šādi nosaukta to cilvēku vārdā, no kuriem arī es esmu mantojis savu vārdu, un kas bija tā vieta, kur es piedzimu un uzaugu.

Tā mēs brauksim starp laukiem, līdz sasniegsim pilsētu. Mājas rindosies ceļa malā zem kokiem, un tanīs tieši tobrīd dzisīs gaisma, un tad mēs nonāksim uz galvenās ielas, kur spoži mirdzēs ugunis pie kinoteātra ieejas un apdullušas vaboles trieksies pret spuldzēm, atlēks ar rikošetu pret betonēto ietvi un sausi nokraukšķēs zem garāmgājēju kājām. Vīri, stāvēdami spēļu nama durvju priekšā, pacels acis, ieraudzīs lielo, melno kasti kā spoku aizdrāžamies pa ielu, un viens no viņiem nospļausies uz ietves un sacīs: «Izdzimtenis tāds, iedomājies sevi par lielu vīru!» — un arī viņam sagribēsies sēdēt tādā lielā, melnā automobilī, lielā kā katafalks, ar tik mīkstām atsperēm kā mātes krūts, automobilī, kura motors pat septiņdesmit piecu jūdžu ātrumā strādā nekurnēdams, un drāzties kaut kur tālumā un tumsā. Jā, arī es joņoju kaut kur. Joņoju atpakaļ uz mājām Bērdenslendingā.

Bērdenslendingā mēs iebrauksim pa jauno bulvāri līča malā. Gaisā jautīsies sāļums, varbūt pat sērīgi saldā jūras ūdeņu apskalotas zemes un zivju smaka, mazliet nelāga un tomēr svaiga. Turpat jau pusnakts būs klāt un gaisma pilsētas tirdzniecības daļas trīs kvartālos jau nodzisusi. Aiz šiem kvartāliem un mazajiem namiņiem gar līča malu aizstiepsies vēl citas mājas magnoliju un ozolu ielokā, un baltās sienas mirdzēs tumsā zem kokiem, un žalūzijas, gaišā dienas laikā koši zaļas, šķitīs melni

plankumi balto sienu fonā. Aiz žalūzijām istabās guļ cilvēki, apsegušies tikai ar palagiem. Jā, arī es ne vienu vien nakti esmu pavadījis aiz šīm žalūzijām kopš tiem laikiem, kad vēl slapināju gultā. Esmu piedzimis vienā no šīm istabām aiz žalūzijām. Un vienā no tām vēl šonakt naktskreklā ar mežģīņu kruzuļiem guļ mana māte, un viņas seja ir meitenīgi gluda, tikai dažas sīkas rieviņas ievilkušās mutes un acu kaktiņos, bet tumsā tās nav pamanāmas,— mātes vecumu nodod vienīgi uz palaga noliktā kalsnā, trauslā roka ar lakotiem nagiem. Turpat blakus guļ arī Teodors Marels, un no viņa skaisto, blondo ūsu apakšas plūst adenoidāli svelpjoša elpa. Taču *ur nekā nelikumīga nav, jo māte ir precējusies ar Teodoru Marelu, kurš gan ir krietni jaunāks par viņu, kura skaistie, gaišie mati sprogojas ap galvaskausu kā krējuma konfekšu masa un kurš ir mans patēvs. Galu gala viņš nav mans pirmais patēvs.

Tālāk šai māju rindā aiz ozoliem un magnolijām paceļas Stcntonu nams, aizslēgts un bez nevienas dzīvas dvēseles aiz žalūzijām, jo Anna un Ādams tagad dzīvo pilsētā, ir izauguši lieli, nekad vairs nenāk man līdzi makšķerēt un vecais Stentons ir miris. Vel tālāk bulvāra galā, kur jau sākas lauki, stāv tiesneša Ervina māja. Mēs neapstāsimies, iekāms nebūsim to sasnieguši. Jo mēs taču gribam apciemot tiesnesi.

— Bos, — es sacīju.

Boss pagriezās, un viņa lielā galva automobiļa starmešu izlietajā spožumā šķita kā melns blāķis.

— Ko tu domā viņam teikt? — es jautāju.

— Tas nekad nav iepriekš zināms, — Boss atbildēja. — Jupis, — viņš piebilda, — varbūt es vispār neteikšu neko. Es pat lāgā nezinu, vai man ir kaut kas sakāms. Gribu tikai viņā tā krietni palūkoties.

— Tiesnesis nav no bailīgajiem, — es sacīju. Nē, es nodomāju, tiesnesis nudien nav no bailīgajiem, un atcerējos šā vīra taisno muguru, kad, izlēcis no segliem, viņš uzmeta pavadu uz Stentonu žoga un, platmali rokā paņēmis, soļoja pa gliemežvākiem nobērto celiņu uz verandas pusi, un cietie, tumši rudie mati kā krēpes klāja augsto galvaskausu, līkais, sarkanais deguns lepni izslējās un dzeltenās varavīksnenes spīdēja spoži un cieti kā topāzs. Tas gan bija turpat pirms divdesmit gadiem, un šobrīd mugura varbūt vairs nav tik taisna kā agrāk (šādas pārmaiņas noris ļoti lēni, un tās pat nevar pamanīt), un arī dzeltenās acis varbūt kļuvušas mazliet miglainas, bet es tomēr vēl arvien domāju, ka tiesnesis nav no bailīgajiem. Lai nu par ko, bet par vienu gan es varētu derēt: tiesnesis nenobīsies. Ja viņš tomēr nobītos, man tā būtu smaga vilšanās.

— Nē, es nebūt nedomāju, ka viņš ir no bailīgajiem, — sacīja Boss. — Gribu tikai viņā palūkoties.

— Jods lai parauj! — es izšāvu un pats nemaz neatskārtu, pa kuru laiku manas lāpstiņas paguvušas izslieties. — Tu esi gluži ķerts, ja ceri viņu iebiedēt!

— Neuztraucies! — iesmiedamies sacīja Boss. Viņa seju es nevarēju saskatīt. Redzēju tikai melnu traipu automobiļa starmešu gaismā, un šis traips smējās.

— Kā jau tev teicu, gribu uz viņu tikai palūkoties, — sacīja Boss.

— Ellišķīgi labu laiku un ellišķīgi labu ceļu tu esi izvēlējies, lai viņā palūkotos, — es sapīcis norūcu un atkritu sēdeklī, piespiezdams lāpstiņas pie sēdekļa atzveltnes. — Kādēļ gan tu nevarētu satikties ar viņu kādreiz pilsētā?

— Ko var izdarīt šodien, neatliec uz ritu, — atbildēja Boss.

— Velns lai būtu parāvis, — es' burkšķēju, — dzīties nakts vidū.

— Tātad tu domā, ka tas ir zem mana goda, ko? — jautāja Boss.

— Tu galu galā esi gubernators. Tā vismaz ļaudis runā.

— Lai būtu, esmu gubernators, Džek, un tieši tā ir gubernatoru nelaime, ka viņi to vien domā kā saglabāt savu cieņu un godu. Taču, ja gribi zināt, nav itin nekā ievērības vērta, ko cilvēks varētu izdarīt, nezaudējot cieņu. Vai tu vari iedomāties kaut vienu vienīgu darbu, ko tu spētu paveikt, nezaudējot savu cieņu? Nē, cilvēka dzive ir iekārtota pavisam citādi.

— Nu labi, — es sacīju.

— Un, kad es kļūšu par prezidentu un sagribēšu kādā palūkoties, ņemšu un braukšu taisni pie viņa.

— Kā tad, — es teicu, — pašā nakts vidū, taču, kad tev tas nākamreiz iešausies prātā, mani, es ceru, tu atstāsi mājas izgulēties.

— Ne velna nebūs, — viņš sacīja. — Kad es būšu prezidents, visur vadāšu tevi līdzi. Turēšu tevi un Cukuriņu turpat Baltajā namā, lai jūs ikreiz būtu man pie rokas. Kādā no zālēm iekārtošu Cukuriņam šautuvi un kongres-meņu varzai pavēlēšu viņu apkalpot un izlikt konservu kārbas, bet tu savas skuķes varēsi vest tieši pa lielajām durvīm, un ministru kabineta locekļi pasniegs tām mēteļus un salasīs matadatas. Šai vajadzībai izraudzīšu īpašu kabineta locekli. Viņa amats būs — Džeka Bērdena gu-ļamkambara sekretārs, un viņš godam glabās telefona numurus un pēc vajadzīgās adreses nosūtīs mazus rožainus zīda tualetes piederumus,' ja tie reizēm būs aizmirsušies. Mazulim augums īsti piemērots, tā ka es likšu viņam izdarīt tikai nelielu operāciju, uzvilkt platas zīda bikses, uzmaukt turbānu galvā, rokā iedošu no skārda izkaltu liku zobenu, gluži kā sultāna dārgumu virsglabā-tājam, un lai viņš sēž mīkstā sēdeklī pie tavām durvīm un ir tavs guļamkambara sekretārs. Nu kā tev tas, draudziņ, patīk, ko? — Un viņš pārliecās pāri priekšējam sēdeklim un paplikšķināja man pa ceļgalu. Liekties vajadzēja tālu, jo tādā kadilakā no priekšējā sēdekļa līdz manam ceļgalam bija krietns attālums pat tad, ja es gulēju, uz lāpstiņām izlaidies.

— Tu ieiesi vēsturē, — es sacīju.

— Bez šaubām! — Un viņš iesmējās. Tad viņš pagriezās un, arvien vēl smiedamies, vēroja gaismas pielieto ceļu.

Mēs pabraucām garām kādai mazai pilsētiņai un apstājāmies pie benzīna iepildīšanas punkta, kur bija arī bufete. Cukuriņš uzņēma nedaudz degvielas un mums abiem ar Bosu atnesa pāris pudeļu kokakolas. Pēc tam turpinājām ceļu.

Līdz pat Bērdenslendingai Boss vairs neatvēra muti. Bet tur viņš pateica tikai dažus vārdus:

— Džek, izstāsti Cukuriņam, kā to māju atrast. Te jau dzīvo tavi draugi.

Jā, te dzīvoja mani draugi. Vai, pareizāk sakot, bija dzīvojuši. Te reiz dzīvoja Ādams un Anna Stentoni — tur, tai baltajā mājā, kopā ar tēvu — atraitni gubernatoru. Viņi bija mani draugi — Anna un Ādams. Mēs ar Ādamu makšķerējām zivis un krustām šķērsām izburājām visu šo Meksikas juras līča daļu, un Anna, lielacainā, mierīgā un klusā meitene, nebilzdama ne vārda, allaž turējās mums cieši blakus. Mēs ar Ādamu medīdami bijām iz-klaiņājuši visu apkaimi, un pastāvīgi mums blakus bija Anna, maza tievkāje meitene, kādus četrus gadus jau-naka par mums. Un mēs sēdējām pie kamīna Stentonu namā vai arī mūsu mājās un rotaļājāmies vai lasījām grāmatas, un Anna allaž sēdēja mums blakus. Tad pēc laba laika Anna vairs nebija maza meitene. Viņa izauga liela meitene, un es tik stipri iemīlējos viņā, ka dzīvoju gluži kā sapnī. Un šai sapnī mana sirds kuru katru brīdi draudēja pārtrūkt, jo visa pasaule šķita iemitusi tanī un nu traucās izkļūt laukā, lai kļūtu par manu pasauli. Taču šai vasarai pienāca gals. Laiks gāja uz priekšu, un nenolika tas, kam, pēc mūsu tās vasaras izjūtām, būtu vajadzējis notikt. Tā nu Anna tagad ir vecmeita, dzīvo pilsētā, un, kaut arī vēl arvien izskatās glīta un valkā drānas, kas izceļ viņas daiļumu, tomēr viņas smiekli kļuvuši trausli un sejā manāms sasprindzinājums, it kā viņa pastāvīgi pūlētos kaut ko atcerēties. Ko viņa pūlas atcerēties? Toties man neko nav jāpūlas atcerēties. Es varētu atcerēties, bet nemaz to nevēlos. Ja cilvēku dzimums neko neatcerētos, tas varētu justies no tiesas laimīgs. Kādreiz es universitātē studēju vēsturi, un tas nu ir vienīgais, ko no šīm vēstures studijām esmu iemācījies. Vai, precīzāk izsakoties, vienīgais, par ko es pats domāju, ka esmu to iemācījies.

Mēs brauksim pa Krastmalas bulvāri — tur, kur garā māju rinda raugās uz līci, — šai vietā reiz dzīvoja visi mani draugi. Anna, kas jau ir vecmeita un, ja vēl nav, tad drīz būs. Ādams, kurš šobrīd ir slavens ķirurgs un vēl arvien izturas pret mani laipni, bet nekad vairs nenāk līdzi makšķerēt. Un tiesnesis Ervins, kurš dzīvo pašā pēdējā mājā, kurš reiz bija mūsu ģimenes draugs, ņēma mani līdzi medībās, mācīja šaut un jāt un savā plašajā kabinetā no ādas vākos iesietām grāmatām lasīja man priekšā vēsturi. Pēc Elisa Bērdena aiziešanas tiesnesis Ervins man aizstāja tēvu vairāk nekā tie, kas precējās ar manu māti un pārcēlās uz dzīvi Elisa Bērdena namā. Turklāt tiesnesis bija cilvēks.

Tā nu es paskaidroju Cukuriņam, kā izkļūt cauri pilsētai un nonākt krastmalā, kur dzīvo vai kādreiz bija dzīvojuši mani draugi. Cauri pilsētai, kur gaisma logos bija izdzēsta un dega vēl vienīgi spuldzes telefona stabos, mēs izbraucām uz Krastmalas bulvāra, kur mājas magnoliju un ozolu puduros pacēlās baltas kā izbalojuši kauli.

Jūs braucat naktī cauri mazai pilsētiņai, kur reiz esat dzīvojis, un cerat ieraudzīt pats sevi īsās bikšelēs stāvam uz ielas stūra zem spuldzēm, kur knišļi un vaboles atsitas pret skārda reflektoriem un apdullušas paukšķēdamas krīt uz ietves. Jūs cerat ieraudzīt zēnu stāvam zem ielas spuldzes šai vēlajā stundā un grasāties viņu pamācīt, lai veicīgi jož uz māju un liekas gulēt, ja negrib dabūt pa mizu. Bet varbūt jūs jau esat mājās, guļat gultā, cieši aizmidzis, pat sapņus neredzēdams, un viss, kas ar jums it kā noticis, īstenībā nemaz nav noticis. Taču kas tādā gadījumā, velns parāvis, ir šis vīrs uz pakaļējā sēdekļa lielajā, melnajā kadilakā, kurš kā rēgs traucas cauri pilsētai? Tas taču ir Džeks Bērdens. Vai jūs neatceraties mazo Džeku Bērdenu? Pēcpusdienās viņš ar laivu izbrauca līcī makšķerēt, vēlāk pārradās mājās, paēda vakariņas, labu nakti vēlēdams, noskūpstīja savu daiļo māti, noskaitīja lūgšanu un deviņos trīsdesmit jau likās uz dusu. Ak jūs runājat par vecā Elisa Bērdena puisēnu? Jā, un par sievieti, ko Eliss apprecēja un pārveda mājās kaut kur no Teksasas — vai varbūt Arkanzasas? — šo lielacaino, kalsnsejaino sievieti, kura dzīvo vecā Bērdena mājā ar vīru, ko pati sev izraudzījusi. Kas īsti notika ar Elisu Bērdenu? Velns, es nezinu, neviens te jau sen gadus nekā par viņu nav dzirdējis. Dīvains jau nu viņš bija. Vai tad sakarīgs cilvēks tā ņems un aizies, pamezdams tādu izskatīgu sievieti kā šī skaistule no Arkanzasas! Varbūt Eliss nespēja sievai dot to, pēc kā viņa kāroja. Nu, bet vismaz šo zēnu, šo Džeku Bērdenu, viņš tai deva. Jā-ā.

Jūs naktī iebraucat pilsētā un izdzirdat balsis.

Bijām nobraukuši līdz pašam Krastmalas bulvāra galam, un es ieraudzīju māju, kas starp tumšajiem ozolu zariem pacēlās balta kā izbalojis kauls.

— Te nu tā ir, — es sacīju.

— Pieturi šeit! — teica Boss. Un tad pievērsās man: — Istabā deg gaisma. Vecais sakārnis tātad vēl neguļ. Ej pieklauvē pie durvīm un saki, ka es gribu viņu redzēt.

— Bet ja nu viņš never vaļā?

— Gan jau atvērs, — teica Boss. — Un, ja arī ne, tu viņu piespiedīsi. Kāda velna pēc es tev naudu maksāju?

Izrāpos no automobiļa, atvēru vārtus un gāju pa gliemežnīcām nokaisīto celiņu zem melnajiem kokiem. Izdzirdu, ka Boss nāk man nopakaļ. Tā mēs gājām pa celiņu — viņš man cieši aiz muguras — un tad augšā pa kāpnēm līdz verandai.

Boss pakāpās sāņus, es atgrūdu moskītu sietu un pieklauvēju. Pieklauvēju vēlreiz; palūkojies caur stiklu, ieraudzīju atveramies priekšnama durvis, — atcerējos, ka aiz tam atrodas bibliotēka, — un tad priekšnamā uzdegās gaisma. Viņš nāca uz durvīm. Redzēju caur stiklu, kā viņš taustās gar atslēgu.

— Kas tur ir? — viņš jautāja.

— Labvakar, tiesnesi! — es atbildēju.

Viņš stāvēja, mirkšķinādams acis, un pūlējās tumsā saskatīt manu seju.

— Tas esmu es — Džeks Bērdens, — es teicu.

— Paskaties tikai, Džeks — ko tu neteiksi! — Un viņš sniedza man roku. — Nāc iekšā! — Likās pat, ka viņš priecājas, mani ieraudzījis.

Mēs sarokojāmies, un es iegāju priekšnamā, kur blāvajā sānu gaismā spīdēja spoguļi apbružātos zeltītos rāmjos un uz marmora paliktņiem mirgoja lielo vējlukturu stikli.

— Vai tev kas lēcies, Džek? — viņš jautāja un palūkojās manī ar dzeltenajām acīm. Tās gandrīz nebija pārvērtušās, lai gan pats viņš bija novecojis.

— Kā to teikt... — es iesāku un nezināju, ko sacīt tālāk. — Gribēju tikai paraudzīties, vai jūs esat nomodā un nevarētu parunāt ar ...

— Protams, Džek, nāc tik iekšā. Tev laikam gadījušās kādas nepatikšanas, dēls? Pagaidi, aizvēršu durvis un ...

Tiesnesis pagriezās, lai aizvērtu durvis, un, ja tikšķē-tājs viņam, kam turpat septiņdesmit gadu nasta uz pleciem, nedarbotos kā pulkstenis, viņš būtu uz vietas beigts. Jo durvīs stāvēja Boss. Boss bija ienācis bez mazākā troksnīša.

Tomēr tiesnesis nebija uz vietas beigts. Un viņa sejā nepakustējās ne muskulītis. Taču es jutu, kā viņš sastingst. Cilvēks nakts vidū pagriežas, lai aizvērtu durvis, un pēkšņi no tumsas iznirst kāds stāvs, — tur nu ikviens satrūktos.

— Nē, — pasmaidīdarhs mierīgi teica Boss, nocēla cepuri un spēra soli uz priekšu, it kā viņu kāds būtu aicinājis nākt iekšā, lai gan tiesnesis nebilda ne vārda,

— nē, Džekam nekas nav gadījies. Vismaz es nekā nezinu. Un arī man viss ir kārtībā.

Tiesnesis paskatījās uz mani.

— Piedod, — viņš teica, un balss ieskanējās auksti un čerkstoši — to viņš patiešām prata, — it kā veca patafona adata skrāpētu vecu skaņuplati. — Man acumirkli bija piemirsies, cik labi tu tagad esi nodrošināts.

— Jā, Džeks nudien dzīvo uz goda, — sacīja Boss.

— Un jūs, ser ... — tiesnesis pievērsās Bosam, no augšas pārlaizdams tam dzelteno acu skatienu, jo bija par pusgalvu garāks, un es redzēju, kā zem rūsgani sarkanās ādas krokām savelkas un noraustās viņa lielo žok|u muskuli, — vai jūs kaut ko gribējāt man sacīt?

— Tā īsti vēl nezinu, — nepiespiesti attrauca Boss.

— Vismaz šobrīd ne.

— Nu, — teica tiesnesis, —- tādā gadījumā...

— Varbūt kaut ko sadomāšu, — Boss viņu pārtrauca.

— Neko iepriekš nevar paredzēt. Ja mēs mirkli piesēstu un atpūtinātu kaulus.

— Tādā gadījumā, — turpināja tiesnesis, un atkal veca patafona adata skrāpēja vecu skaņuplati vai zāģis bezdievīgi zāģēja aukstu skārdu, — varu jums sacīt, ka nupat gatavojos doties pie miera.

— Vai, tas gan par agru, — teica Boss un savukārt nomērīja tiesnesi Ervinu no galvas līdz kājām. Tiesnesim mugurā bija vecmodīga samta žakete, vecas smokinga bikses un stērķelēts krekls, bet apkaklīti un kaklasaiti viņš bija noņēmis, un zelta apkakles podziņa mirdzēja tieši zem lielā, sarkanā, vecā ādamābola.

— Jā, — sacīja Boss, pamatīgi aplūkojis tiesnesi, —un arī gulēšana jums būs labāka, ja vēl mazliet pacietīsieties un ļausiet lieliskajām vakariņām tā krietni sagremoties.

Un viņš devās cauri priekšnamam uz to pusi, kur pa durvīm spīdēja gaisma, — uz bibliotēku.

Tiesnesis Ervins lūkojās Bosam mugurā, bet Boss tikai soļoja prom, un gaišā vasaras uzvalka žakete, krunkās savilkušies, centās aptvert viņa plecus, un zem padusēm rēgojās vēl dienā izsviedrētie tumšie plankumi. Tiesneša dzeltenās acis tik tikko neizsprāga no dobuļiem un sejā saplūda asinis, līdz tā kļuva sarkana kā teļa aknas gaļas tirgotavā. Tad viņš cauri priekšnamam devās pakaļ Bosam.

GO

Es viņiem sekoju.

Kad iegāju plašajā telpā, Boss jau sēdēja nodilušā vecā, lielā ādas atzveltenī. Nostājos pie sienas zem grāmatu plauktiem, kas sniedzās lidz pat griestiem — tie bija piekrauti ar ādas vākos iesietām grāmatām, lielākoties juridiska satura, kuras pagaisa ēnā, izplatīdamas istabā pelējuma un veca, appelējuša siera smaku. Nē, istabā nekas nebija mainījies. Atcerējos to pašu smaku ieelpojis garajos novakaros, ko pavadīju šai telpā, vai nu lasīdams pats, vai klausīdamies, kā tiesnesis lasa man priekšā, bet kamīnā sprakstēja malkas šķilas un pulkstenis kaktā, liels vecvectēvu pulkstenis, apmētāja mūs ar lēnām, sīkām laika lodītēm. Sī bija tā pati istaba. Pie sienas karājās lās pašas Piranezi gravīras smagos, grezni rotātos ietvaros — Tibra, Kolizejs, tempļa drupas. Bet uz kamīna dzegas un uz rakstāmgalda jājampātagas un sudraba kausi, ko tiesneša suņi bija izcīnījuši lielajās skatēs un tiesnesis pats — šaušanas sacensībās. Ieroču statni ēnā aiz durvīm neskāra lielās misiņa galda lampas mestā gaisma, taču es pazinu ikvienu šauteni un varēju pēc taustes pateikt, kurai esmu pieskāries.

Tiesnesis neapsēdās. Viņš stāvēja istabas vidū un nolūkojās Bosā, kas bija izstiepis kājas uz sarkanā paklāja. Un tiesnesis klusēja. Viņa galvā kaut kas veidojās. Ja vien tiesneša garenā galvaskausa sānos, kur reiz lepojās kupli, tumši sarkani, krēpēm līdzīgi mati, būtu ierīkots mazs stikla lodziņš, varētu ieraudzīt itentiņus un atsperes, zobus un spriīdratus griežamies un spīdam kā ikvienā labi koptā mehānismā. Taču kāds, iespējams, bija piespiedis nepareizo pogu. Iespējams, ka šis mehānisms tikai darbosies un darbosies, līdz kaut kas nokrakšķēs vai pārtrūks atspere, un itin nekas nenotiks.

Toties Boss ierunājās. Viņš pameta ar galvu sānis, norādīdams uz rakstāmgaldu, kur stāvēja sudraba paplāte ar pudeli, ūdens krūku, sudraba kausu un divām lietotām un trim vai četrām tīrām glāzēm, un sacīja:

— Jūs, tiesnesi, taču neiebildīsiet, ja Džeks man ielies kādu malciņu? Kurš gan nepazīst dienvidnieku viesmīlību!

Tiesnesis Ervins neatbildēja. Viņš pievērsās man, sacīdams:

— Es nekādi nebūtu varējis iedomāties, Džek, ka tavos pienākumos ietilpst ari saimnieka apkalpošana, bet, ja es kļūdos, tad nudien ...

Es būtu gāzis viņam taisni pa seju. Es būtu gāzis pa šo sasodīti glīto, augstprātīgo veco seju ar. ērgļa degunu, asajiem vaibstiem un sarkanīgo ādu, ar acīm, kas nepavisam nešķita vecas, bet bija bargas, spožas un raudzījās manī dzedri, aizvainojoši. Bet Boss iesmējās, un es būtu varējis gāzt pa viņa sasodīto ģīmi. Es būtu varējis taisna ceļā iziet ārā, atstāt šos abus divatā pēc siera smirdošajā istabā, lai iztrakojas, cik sirds kāro, un tikai doties projām. Taču es nekur negāju un laikam pareizi vien darīju, jo cilvēks nekad patiesībā nespēj aiziet projām no tā, no kā viņam visvairāk būtu gribējies aiziet.

— Lieliski! — sacīja Boss, apraudams smieklus, piecēlās no ādas atzvelteņa, pasniedzās pēc pudeles, iešļāksi īj a glāzē mazliet viskija un pielēja klāt ūdeni. Tad viņš apgriezās apkārt, viltīgi uzsmaidījis tiesnesim, panācās uz manu pusi un pasniedza glāzi. — Se, Džek, — viņš teica, — iedzer!

Nevaru teikt, ka būtu paņēmis glāzi. Man to iespieda saujā, un tā es stāvēju, turēdams to rokā, bet nedzerdams, un skatījos, kā Boss uzlūko tiesnesi Ervinu un saka:

— Reizēm Džeks man ielej dzeramo, bet reizēm atkal es ieleju viņam, un... — viņš vēlreiz piegāja pie galda, — reizēm es ieleju pats sev.

Viņš ielēja dzērienu, piešāva klāt ūdeni un atkal paglūnēja uz tiesnesi ar viltigi smejošām acīm.

— Vai man piedāvā vai nepiedāvā, — viņš sacīja. Un piebilda: — Pie daudz kā cilvēks vis netiks, tiesnesi, ja sāks gaidīt, kamēr viņam piedāvās. Un es esmu nepacietīgs. Es esmu gaužām nepacietīgs cilvēks, tiesnesi. Tieši tāpēc arī neesmu džentlmenis, tiesnesi.

— Patiešām? — atsaucās tiesnesis. Viņš stāvēja istabas vidū un vēroja šo teātri.

Es raudzījos uz viņiem no savas vietas pie sienas. Velns viņus rāvis, es domāju, velns abus divus parāvis! Kad jau nu uzsāk tādas sarunas, lai vācas abi pie velna.

— Jā, — sacīja Boss, — jūs esat džentlmenis un tāpēc nekad nekļūstat nepacietīgs. Pat tad, kad jums gribas iekampt stiprāku malku. Pat šobrīd jūs neizrādāt nepacietību iekampt, lai gan šis dzeramais pirkts par jūsu naudu. Taču jūs iedzersiet, tiesnesi. Es lūdzu jūs iedzert vienu malciņu. Iedzeriet kopā ar mani, tiesnesi!

Tiesnesis Ervins neatbildēja ne vārda. Viņš, ļoti taisni izslējies, stāvēja istabas vidū.

— Nu, iedzeriet! — teica Boss, pasmējās un atkal apsēdās lielajā krēslā un izstiepa kājas uz sarkanā paklāja.

Tiesnesis neielēja sev dzeramo. Un ari neapsēdās.

Boss paskatījās tiesnesi un sacīja:

— Vai jums, tiesnesi, gadījumā nav aizķērusies kāda šavakara avīze?

Avīze atradās uz kāda cita krēsla oie kamīna, uz tās virsū bija uzmesta tiesneša apkaklīte un kaklasaite, bet baltā žakete pārlikta pār atzveltni. Redzēju, kā tiesneša acis aizšāvās pie avīzes un tad atpakaļ pie Bosa.

— Jā, — atbildēja tiesnesis, — man patiešām ir šā-vakara avīze.

— Nebija vaļas palasīt, visu dienu nodauzījos apkārt pa laukiem. Vai jums nebūtu nekas pretī, ja es tanī ieskatītos?

— Nepavisam arī ne, — sacīja tiesnesis, un atkal zāģis sāka skrāpēt aukstu skārdu, — bet vismaz vienā jautājumā es, iespējams, jūsu ziņkārību varētu apmierināt. Avīzē ir publicēts mans paziņojums, ka es atbalstu Kala-hana kandidatūru senātā vēlēšanās. Ja 1as jūs interesē.

— Man tiešām gribējās to dzirdēt no jūsu mutes, tiesnesi. Kāds man stāstīja, bet jūs jau zināt, cik daudz katrs pieliek baumām klāt no savas puses un ka avīžniekiem patīk pārspīlējumi, un ka no viņiem pie patiesības nevar tikt.

— Sai gadījumā nekas nav pārspīlēts, — teica tiesnesis.

— Man gribējās to dzirdēt no jums. No jūsu paša daiļrunīgās mutes.

— Nu jūs to dzirdējāt, — atbildēja tiesnesis un, taisni izslējies, stāvēja istabas vidū, — un tādā gadījumā, ja jums labpatiktu... — tiesneša seja atkal pietvīka sarkana kā teļa aknas, lai gan vārdi skanēja salti un apdomīgi, — un ja jūs būtu izdzēris ...

— Nudien paldies, tiesnesi, — cukursaldā balsī sacīja Boss, — es labprat iebaudītu vēl vienu malku. — Un viņš pasniedzās pēc pudeles.

Ielējis glāzē, Boss sacīja:

— Paldies.

Apsēdies atkal ādas krēslā ar pilnu glāzi rokā, viņš sacīja:

— Jā, tiesnesi, to nu es dzirdēju no jūsu mutes, taču

man gribētos dzirdēt vēl kaut ko. Vai jūs droši zināt, ka ] esat to pieminējis arī savās lūgšanās? Ko?

— So jautājumu esmu apsvēris pats savā prātā, — 1 teica tiesnesis.

— Nu, ja atmiņa mani neviļ, — Boss, domās iegrimis,! grozīja pirkstos glāzīti, — toreiz pilsētā mūsu mazās sa-1 runas laikā man šķita, ka jums nav nekas pretī pret j manu kandidātu Māstersu.

— Nekādas saistības es neuzņēmos, — skarbi sacīja tiesnesis. — Nekādas saistības es neuzņēmos un atbildu tikai savai sirdsapziņai.

— Jūs sen jau noņematies ar politiku, tiesnesi, — mierīgi ierunājās Boss, — un ... — viņš iedzēra malciņu no glāzes, — ...arī jūsu sirdsapziņa darbojas līdzi.

— Piedodiet! — izšāva tiesnesis.

— Sīkums, — teica Boss un pasmaidīja. — Bet kas jums ir pret Māstersu?

— Uzzināju dažu labu faktu par viņa karjeru.

— Kāds uzrakņājis šādus tādus mēslus, vai ne?

— Ja jums to labpatīk tā nosaukt, — teica tiesnesis.

— Jokaini jau ir tādi mēsli, — sacīja Boss. — Ja tā padomā, visa šī zaļā dieva pasaulīte sastāv no mēsliem vien, ja nu tikai zem ūdens — bet arī tur mēsli priekšā. Mēsli liek zālei augt. Un arī tāda nanta kā dimants mēsls vien ir, tikai tāds, kam sameties par karstu. Un visuvarenais dievs tāpat pagrāba saujiņu mēslainu dubļu, uzpūta tai dvašu un radīja jūs un mani, un Džordžu Vašingtonu, un visu cilvēku dzimumu, apveltīdams to ars prātu un apķeršanu. Viss atkarīgs tikai no tā, ko ar šiem mēsliem dara. Vai nav tiesa?

— Tas neko negroza, — tiesnesis sacīja no augstumiem, kur nesniedzās galda lampas stari, — Māsterss neizraisa manī ne mazāko uzticību.

— Lai tikai pamēģina neizraisīt uzticību, — teica Boss, — es viņa nolādēto sprandu apgriezīšu!

— Tā jau ir tā nelaime. Māsterss attaisnos jūsu uzticību.

— Tiesa kas tiesa, — bēdīgi piekrita Boss, paceldams seju pret gaismu un pakratīdams galvu neizsakāmās skumjās. — Māsterss centīsies attaisnot manu uzticību. Tur nu es neko nespēju līdzēt. Bet Kalahans — nu, ņemsim tagad Kalahanu, — man tā vien rādās, ka, ticis

iekšā, viņš tūdaļ pūlēsies attaisnot jūsu un Alta Power un dievs vien zina kā vēl uzticību. Un kāda tur starpība? Ko? (

— Nu...

— Nu, pie velna! — Boss uzšāvās krēslā sēdus ar to iekšējo eksplozīvo straujumu, kas viņu dzina pēkšņi noķert gaisā mušu vai apsviesties apkārt un platām acīm raudzīties cilvēkos. Viņš uzšāvās sēdus, un viņa papēži atspērās pret sarkano grīdsegu. Viskijs no glāzes uzšļak-stījās uz viņa gaišā vasaras uzvalka biksēm. — Labi, es jums paskaidrošu starpību, tiesnesi! Es varu izdabūt cauri Māstersu, bet jūs nevarat izdabūt cauri Kalahanu. Un tā ir liela starpība.

— Es tomēr izmēģināšu laimi, — raudzīdamies lejup, sacīja tiesnesis.

— Laimi? — Un Boss iesmējās. — Tiesnesi, — viņš teica un aprāva smieklus, — jums nekādas laimes vairs nav. Veselus četrdesmit gadus jūs pratāt visu izdarīt pareizi šai štatā. Jūs sēdējāt šeit, šajā istabā, un nēģerēni bizoja iekšā un ārā, nesdami jums punšu, un jūs tikai darījāt visu pareizi. Jūs sēdējāt šeit un smīnējāt savā nodabā, bet citi jūsu vietā tribīnēs lēja sviedrus un raustīja bikšturus, un, ja jums kaut kā iegribējās, jūs tikai pastiepāt roku un paņēmāt. Nu, bet, ja jums pēc pīļu medībām un akciju sabiedrību aizstāvēšanas atlika kāds brītiņš laika, jūs varējāt izrīkoties kā īsts tieslietu ministrs. Un to jūs arī darījāt. Vai arī paspēlēt tiesnešos. Jūs ilgi esat nostrādājis par tiesnesi. Kā jūs justos, ja nebūtu vairs tiesnesis?

— Nevienam, — teica tiesnesis Ervins, gluži taisns iz-slējies istabas vidū, — vēl nav izdevies mani iebiedēt.

— Es gan to neesmu mēģinājis, — atbildēja Boss,

— vismaz pagaidām ne. Un arī šobrīd to nedaru. Gribu tikai jums dot iespēju izšķirties. Jūs sakāt, kāds esot uzracis mēslus par Māstersu? Nu, bet iedomājieties, ja es uzrakņātu kaut kādus mēslus par Kalahanu? Jel nepārtrauciet mani! Savaldiet nervus! — un viņš pacēla roku.

— Neesmu vēl nekur rakņājies, kaut gan būtu varējis to darīt, un, ja es tagad izietu ārā tepat aiz pakša, iegrūstu zemē lāpstu, ienestu jums tādu saldi smaržīgu pikuci un pabāzlu jūsu sirdsapziņai zem deguna, — vai jūs zināt, ko teiktu jūsu sirdsapziņa? Tā sacītu, lai jūs tūdaļ atsaucat

savu atbalstu Kalahanam. Un avīžnieki drāztos šurp kā mēslu mušu bars uz sprāgušu suni, un jūs varētu tiem : izstāstīt visu par sevi un savu sirdsapziņu. Jums pat nevajadzētu iestāties par Māstersu. Sadevies rokās ar savu sirdsapziņu, jūs varētu pavadīt laiku jaukās sarunās par to, cik augstas domas jums ir vienam par otru.

— Esmu atbalstījis Kalahana kandidatūru, — teica tiesnesis. Un pat ne aci nepamirkšķināja.

— Varbūt man tomēr drusku parakņāties mēslos, — prātoja Boss. — Kalahans sen jau iesaistījies šai spēlītē, un, kas gar piķi grābstās, nagus allaž apsmērē, bet mazi puišeļi turklāt vēl basām kājām pa ganībām bradā. — Viņš paraudzījās tiesnesim Ervinam sejā un, galvu piešķiebis, paslepus to nopētīja.

Pēkšņi es pamanīju, ka vecvectēvu pulkstenis istabas kaktā arī nav kļuvis jaunāks. Tas meta savus tik, un šie tik krita man galvā kā akmeņi akā, un ūdens novirmoja un aprima, un tik nogrima tumsā. Kādu laiciņu, kas nebija ne garš, ne īss un varbūt vispār nemaz nebija laiks, nenotika itin nekas. Tad akā ievēlās tak, un ūdens novirmoja un aprima.

Boss vairs nepētīja tiesneša Ervina seju, kura tāpat neko nepauda. Viņš atkal atzvēlās krēslā, paraustīja plecus un pacēla glāzi pie lūpām. Tad viņš sacīja:

— Dariet, kā jums tīk, tiesnesi. Tikai ziniet — spēlēt var arī citādi. Kāds, piemēram, var Kalahanam pienest šo to, uzrakņājis par kādu citu cilvēku, un arī Kalahanam pēkšņi var pamosties sirdsapziņa, tā ka viņš ņem un atsakās no sava atbalstītāja. Kad sākas sirdsapziņas mošanās, nekad nevar zināt, ar ko tā beigsies, bet ja vēl parakņājas...

— Būšu jums ļoti pateicīgs, scr ... — Tiesnesis Ervins paspēra soli uz liela atzvelteņa pusi, un viņa seja nebūt vairs nekvēloja sarkana kā teļa aknas — tas mirklis sen jau bija pagājis, — tiesneša vaigs bija nobālis līdz pat varenā deguna pamatnei. — ... būšu jums ļoti pateicīgs, ser, ja jūs piecelsieties no šā krēsla un atstāsiet manu māju!

Boss nepacēla galvu no krēsla atzveltnes. Viņš paskatījās tiesnesī mīļi un paļāvīgi un tad, zīmīgi piemiedzis acis, pievērsās man.

— Džek, — viņš teica, — tev nudien ir bijusi taisnība. Tiesnesis nav no bailīgajiem.

— Lasieties ārā! — klusu.

teica tiesnesis, šoreiz pavisam

— Vecie kauli tik viegli vis nekust, — skumīgi noburkšķēja Boss, — bet, tā kā savu pienākumu esmu izpildījis pēc labākās sirdsapziņas, atļaujiet atvadīties! — Viņš iztukšoja glāzi, nolika to uz grīdas pretī krēslam un piecēlās. Tad viņš nostājās tiesnesim blakus un atkal no apakšas blenza tam acīs, galvu piešķiebis, kā zemnieks, kas grasās pirkt zirgu.

Savu glāzi es noliku uz grāmatplaukta turpat sev aiz muguras. Pēc pirmā malka, izrādās, nebiju tai pat pieskaries. Nu, lai velns to parauj, es nodomāju un vairs nepieskāros glāzei. Gan jau kāds nēģeris to rīt no rīta izlaks.

Tad, it kā izlēmis, ka zirgu tomēr nepirks, Boss pakratīja galvu un apgāja tiesnesim apkārt, it kā tiesnesis nebūtu cilvēks, pat ne zirgs, bet varbūt mājas paksis vai koks, un devās uz durvju pusi, lēni un viegli likdams kājas uz sarkanā paklāja. Bez vismazākās steigas.

Kādu mirkli tiesnesis pat galvu nepakustināja; tad viņš apsviedās apkārt un skatījās, kā Boss soļo uz durvju pusi, uņ viņa acis iemirdzējās ēnā virs galda lampas.

Boss uzlika plaukstu uz durvju roktura, atvēra durvis un, roku neatlaizdams, palūkojās atpakaļ.

— Vai zināt, tiesnesi, — viņš teica, — es aizeju, vairāk smeldzes nekā dusmu pārņemts. Bet, ja jūsu sirdsapziņa nolems nospļauties uz Kalahanu, dariet man to zināmu. Protams, — un viņš pasmaidīja, — ja tas notiks man pieņemamā laikā.

Tad, paskatīdamies uz mani, viņš sacīja:

— Seglos, Džek! — un, izgājis pa durvīm, nozuda skatienam.

Iekāms paguvu ieslēgt pirmo ātrumu, tiesnesis pagrieza seju pret mani, cieši paraudzījās manī, virslūpa zem prāvā deguna atiezās, izveidodama kaut ko rūgti ironiskam smaidam līdzīgu, un viņš sacīja:

— Jūsu saimnieks jūs aicina, mister Bērden.

— Klausāmais radziņš pagaidām man vēl nav vajadzīgs, — es teicu un, vilkdamies uz durvīm, nodomāju: Ak dievs, Džek, tu runā kā pēdīgais smurgulis, ak dievs, kāds tu esi preteklis.

Kad biju gandrīz jau pie durvīm, viņš sacīja:

— Šonedēļ esmu ielūgts pie tavas mātes vakariņās. Vai man viņai pateikt, ka tu vēl arvien esi apmierināts ar savu darbu?

Vai viņš nevarētu likties mierā? es domāju, bet viņš nespēja likties mierā, un augšlūpa atkal atiezās.

Tāpēc es teicu:

— Dariet, kā jums tik, tiesnesi. Taču jūsu vietā es gan nestaigātu apkārt, pļāpādams pār šo apciemojumu. Ja gadījumā jūs pārdomāsiet, kādam vēl var ienākt prātā, ka esat ielaidies ar Bosu netīrā politiskā darījumā. Turklāt nakts tumsībā.

Un es izgāju pa durvīm, cauri priekšnamam, tad pa priekšnama durvīm, pamezdams tās vaļa, bet aizcirzdams ārdurvis.

Velns viņu parāvis, kāpēc viņš nelikās mierā?

Taču nobijies viņš nebija.

Krastmala palika aizmugurē, nāsīs vairs nesitās sāļā, sērīgi saldā jūras ūdeņu apskalotas zemes un zivju smarža. Mēs traucāmies atkal uz ziemeļiem. Bija kļuvis tumšāks. Migla vēl smagāk nogūlās pār laukiem, bet zemākajās ceļa vietās tā plūda pāri šosejai, nomākdama automobiļa starmešus. Šad tad priekšā no tumsas kvēlodams iznira kāds acu pāris. Zināju, ka tā ir govs — mīļa, veca, daudz pieredzējusi nabaga govs, kura, čamstinadama savu gremokli, stāv pašā ceļa malā, jo lopiem likumi vēl nav izgudroti, — bet viņas acis kvēlo mums pretī no tumsas, it kā galvaskauss govij būtu pilns ar liesmojošu, kausētu metālu asiņu sarkanumā un mēs varētu ielūkoties šai galvaskausā, šai asiņaini sarkanajā spožumā tieši tai brīdī, kad gaisma vēl nav aizsniegusi govi un mēs vēl nevaram saskatīt viņas stāvu, kas izveidots tik lieliski, lai to it viegli varētu apmētāt ar velēnu pikām, un es zināju, kas viņa bija, un zināju, ka šai punainajā, neglītajā galvā nav nekā cita kā vien saujiņa aukstas, recek-ļainas, pelēkas ķēpas, kurā lēnām kaut kas norisinās, kamēr mēs braucam garām. Šis kaut kas, kurš lēnām norisinājās govs aukstajās smadzenēs, bijām mēs. Tieši tā droši vien sacītu govs, ja viņa būtu tāda pati pārliecināta ideāliste kā mazais Džeks Bērdens.

Boss sacīja:

— Nu, Džekij, tā vien liekas, ka tevi gaida pamatīgs

darbs.

Un es sacīju:

— Kalahans?

Un viņš sacīja:

— Nekā nebija, Ervins.

Un es sacīju:

— Nedomāju, ka tev izdosies atrast kaut ko Ervinam piesienamu.

Un viņš sacīja:

— Toties tu atradīsi.

Mēs urbāmies tumsā vēl divdesmit jūdzes, vēl astoņpadsmit minūtes. Miglas valkanie pirksti sniedzās no purva, līda ārā no ciprešu melnuma, lai novāktu mūs, taču laime tiem neuzsmaidīja. No dumbrāja iznāca oposums un gribēja pārskriet pāri ceļam, un droši vien būtu pārskrējis, bet Cukuriņš rīkojās veiklāk. Cukuriņš tikai drusciņ pagrieza stūri pa kreisi, mazu, mazu drusciņu. Nebija ne trieciena, ne rāviena, kaut kas vienīgi atsitās pret kreiso priekšējo spārnu, un Cukuriņš noteica: «S-s-s-sassso-dīts.» Ar šo kadilaku Cukuriņš varēja kaut diegu adatā ievērt.

Kad šīs astoņpadsmit minūtes un divdesmit jūdzes nāca uz beigām, es sacīju:

— Bet ja nu līdz vēlēšanu dienai es neko nepagūstu atrast?

Boss sacīja:

— Pie joda tādas vēlēšanu dienas! °ar Māstersu es parūpēšos pats. Bet, ja tev būs vajadzīgi kaut vai desmit gadi, ņem un atrod!

Kad bijām nomērojuši nākamās piecas jūdzes, es sacīju:

— Bet ja nu tur nav nekā atrodama?

Un Boss sacīja:

— Vienmēr kaut ko var atrast.

Un es sacīju:

— Varbūt tiesnesim tomēr nevar.

Un viņš sacīja:

— Cilvēks tiek ieņemts grēkā un dzemdēts nešķīstībā, un savu gaitu viņš uzsāk ar smirdīgām zīdaiņu drāni-ņām un nobeidz ar smakojošu līķautu. Vienmēr kaut ko var atrast.

Vēl divas jūdzes, un viņš sacīja:

— Un gādā, lai gali sanāk kopā!

Tas viss notika pirms krietna laika sprīža. Māsterss nu jau ir beigts, beigts kā muša, bet Bosam bija taisnība — Māsterss iekļuva senātā. Toties Kalahans vēl ir dzīvs, kaut gan labprāt vēlētos būt beigts, jo laime viņu sen jau atstājusi, neļaudama pat laikā nomirt. Beigts ir Ādams Stentons, kurš nāca man līdzi makšķerēt un svelmainā saulē cepinājās smiltīs blakus man un Annai Sten-tonei. Beigts ir arī tiesnesis Ervins, kas, pieliecies man klāt, starp gariem, pelēkiem purva grīšļa stiebriem pelēkā, drēgnā ziemas rītausmā sacīja: «Vajadzēja cītīgāk tēmēt tai pilei, Džek. Tēmē pilei, dēls.» Un beigts ir arī Boss, kurš man sacīja: «Gādā, lai gali sanāk kopā!»

Mazais Džekijs cik spēdams gādāja, lai gali sanāktu kopā.

OTRĀ NODAĻA

Meisonsitiju pēdējo reizi es redzēju tai dienā, kad ar Bosu un viņa kompāniju lielajā, melnajā kadilakā drāzāmies pa jauno šosejas betona klājumu, un tas bija sen —turpat pirms trim gadiem, jo tagad ir tūkstoš deviņsimt trīsdesmit devītais, bet šis laiks man šķiet kā vesela mūžība. Pirmo reizi es tur biju ieradies krietni agrāk — tūkstoš deviņsimt divdesmit otrajā gadā, toreiz braucu pats savā T-modelI, abām rokām ieķēries stūrē, lai kaut kā noturētos seglos, kad automobilis slīdēja pa pelēkajiem putekļiem, kas pacēlās gaisā un vilkās nopakaļ vai veselu jūdzi, nosēzdamies uz kokvilnas krūmu lapām, tā ka arī tās kļuva pelēkas, vai arī, uzbraucis uz grantētajiem ceļa posmiem, sacirtu žokļus jo cieši, lai no trakās kratīšanās pa «veļas dēli» zobiem neatlēktu emalja. Tas nu bija tīrs Bosa nopelns, — kad

viņš nāca pie varas, cilvēks te varēja traukties automobilī kā vēja spārniem, nemaz nebaidoties, ka liekie zobi izkritīs. Bet manā pirmajā braucienā jz Meisonsitiju par to nevarēja būt ne runas.

Mani izsauca «Chronicle» šefredaktors un sacīja:

— Sēdies automobilī, Džek, brauc uz Meisonsitiju un apskaties, kas, pie velna, šis Stārks tāds ir, — iedomājas sevi par Jēzu Kristu un dzen laukā naudas mijējus no sava nožēlojamā municipalitātes nama.

— Viņš apprecēja skolotāju, — es teicu.

— Nu, tad tas pats viņam būs sakāpis galvā, — sacīja Džims Mcdisons — «Chronicle» šefredaktors. — Viņš laikam iedomājas, ka ir pirmais, kas guļ ar skolotāju?

— Obligācijas tika izlaistas skolas celšanai, — es teicu,

— un Lūsija, manuprāt, uzskata, ka daļu no tām varētu izlietot paredzētajam nolūkam.

— Kas, pie velna, ir šī Lūsija?

— Lūsija ir tā pati skolotāja, — es teicu.

— Ilgi viņa vairs nebūs skolotāja, — viņš sacīja.

— Vismaz AAeisonas apgabalā lai necer saņemt algu, ja vēl domā tā turpināt. Ja vien es cik necik pazīstu Meiso-nas apgabalu.

— Lūsija necieš arī dzeršanu, — es teicu.

— Kurš no jums īsti guļ ar to Lūsiju — tu vai tas otrs? — viņš jautāja. — Tu tik daudz zini par Lūsiju.

— Zinu tikai to, ko man stāstījis Vilijs.

— Kāds Vilijs, velns ar ārā?!

— Vilijs ir tas tips ar ziemsvētku kaklasaiti, — es sacīju. — Tas pats radagabals Vilijs no laukiem. Tas pats Vilijs Stārks, skolotāju mīluli^., es ar viņu iepazinos pirms pāris mēnešiem Sleida iestādes dibenistabā, un viņš man pastāstīja, ka Lūsija neciešot dzeršanu. Un tāpēc es iedomājos, ka viņa droši vien necieš arī zagšanu.

— Tātad viņa nevar ciest arī to, ka Vilijs ir apgabala mantzinis, — svarīgi noteica Džims Medisons, — ja viņa to musina uz visām šim izdarībām. Vai tad Lūsija nezina, kā pie viņiem tur, Meisonas apgabalā, viss tiek kārtots?

— Kas tur nu īpašs, tāpat vien kā pie mums, — es sacīju.

— Jā, — teica Džims Medisons un izņēma no mutes kaktiņa pretīgi nozelētu, apsiekalotu puļķi, kas reiz bijis divdesmit piecu centu cigārs, krietni to nopētīja un, izstiepis roku visā garumā, iemeta lielā misiņa spļaujam-traukā uz košā, lekni zaļā paklāja, kurš ziedēja gluži kā elegances oāze «Chronicle» ēkas četru stāvu nabadzības tuksnesī. Noskatījis cigāra gala kritienu, viņš atkal ierunājās: — Jā, tagad nu lasies projām L.n brauc turp!

Tā es ar savu T-modeli laidu uz Meisonsitiju un, uzbraucis uz «veļas dēļa», turēju žokļus, cieši sacirstus, bet, kad iekūlos putekļu jūklī, ieķēros abām rokām stūrē, — un tas viss notika ļoti sen.

Meisonsitijā iebraucu agrā pēcpusdienas stundā, iegriezos Meisonsitijas kafejnīcā «Mājās gatavoti ēdieni lēdijām un džentlmeņiem», kura atradās pilsētas laukumā, nobaudīju kartupeļu biezeni ar ceptu šķiņķi un dārzeņiem un, vienā rokā turēdams dzeramā glāzi, otru laidu cīniņā ar septiņām vai astoņām mušām par to, kam piederēs kūka ar olu krēmu.

Iznācu uz ielas, kur ēnas pusē zem rievota skārda nojumēm gulēja suņi, un, pagājis garām māju blokam, apstājos pie zirglietu veikala. Viena vieta uz sola veikala priekšā vēl bija brīva, un tā nu, padevis labdienu, es pievienojos vīriem, kas tur sēdēja. Biju vismaz četrdesmit gadus jaunāks par pārējo sabiedrību, taču man šķita, ka drīzāk arī manas rokas pārklāsies brūniem aknu plankumiem, uztūks un sakrampēsies ap valrieksta kūjas rokturi, nekā es sagaidīšu kādu no viņiem ierunājamies. Tādā pilsētā kā Meisonsitijā sols zirglietu veikala priekšā ir — vai vismaz bija pirms divdesmit gadiem, iekāms ceļu pārklāja ar betona segumu, — tā vieta, kur Laiks sapinas pats savās kājās, noliekas gar zemi kā vecs suns un atsakās no turpmākām pūlēm. Tā ir vieta, kur cilvēks apsēžas un gaida uznākam nakti un arteriosklerozi. Tā ir vieta, uz kuru pilsētiņas zārku taisītājs raugās paļāvībā, jo zina, ka badu nenāksies ciest, kamēr vien sols gādās viņam darbu. Taču, ja jūs sēžat uz šā sola vēla augusta pēcpusdienā blakus vecajiem, tā vien šķiet, ka nekad neko nesagaidīsiet, pat savas paša bēres ne, un saule spiež ko mācēdama, un ēnas guļ nekustīgas spožajos putekļos, kuri, ja tā ciešāk ielūkojas, liekas pilni mirgojošu, kvarca vizuļiem līdzīgu kriksiīšu. Vecie sēž uz sola, brūnajiem aknu plankumiem nosētās rokas ap valrieksta kūju rokturiem sakrampējuši, un no viņiem nāk kaut kādi meta-fiziski izgarojumi, kuru iedarbībā visas jums zināmās kategorijas iemanto citu veidolu. Laiks un kustība vairs

neeksistē. It kā būtu ieelpots ēteris — viss šķiet jauks, sērīgs un tāls. Jūs sēžat vecajo dievu vidū, kur klusumu iztraucē vienīgi ar astmu sirgstošā večuka vieglā rāle\ un gaidāt, kad viņi nolieksies no saviem saules apstarotajiem olimpiskās nošķirtības augstumiem un ar skaudības neskartu pareģu ironiju izteiks domas par to cilvēku rīcību, kuri arvien vēl palaikam iekrīt šās zemes dzīves vilinājumu slazdos. Pavei, Sims Sonderss jaunu kūti uzcēlis. Tad: Jā, dažam labam naudiņas tik, ka nezina, kur grūst. Un: Jā-a.

Tā nu es tur sēdēju un gaidīju. Viens no viņiem ierunājās, otrs pieliecās, pabīdīja ar mēli zelējamo tabaku un atbildēja, bet trešais noteica: «Jā-a.» Nogaidīju kādu bri- x tinu, jo labi apzinājos savu vietu šai ainā, un sacīju:

— Esmu dzirdējis, ka celšot jaunu skolu.

Es pagaidīju vēl vienu brītiņu, līdz mani vārdi izgaisa, un tā vien šķita, ka es vispār nekā nebūtu teicis. Tad viens no viņiem izspļāva sausajās smiltīs dzintarainu tabakas zelēkni, pabikstīja ar valrieksta nūjas galiņu un sacīja:

•— Jā-a, un stāsta, ka ar tvaika kurināšanu.

Un otrais:

— Bērni plaušu karsoni saķers — ar to tvaika kurināšanu.

Un trešais:

— Jā-a.

Un ceturtais:

— Ja tikai vispārēm uzbūvēs.

Palūkojos pāri laukumam uz municipalitātes tornī uzkrāsoto pulksteni — to pašu pulksteni, pēc kura večuki skaitīja laiku, — un gaidīju. Tad es ierunājos:

— Kas tad viņus kavē?

Un pirmais atbildēja:

— Stārks. Sitas pats Stārks.

Un otrais:

— Jā, šiten tas Vilijs Stārks.

Un trešais:

— Kā tad, pats vairs savā ādā nemetas. Ielīdis pašval-dīšanā, ierāpies abrā ar visām četrām un savā ādā vairs nemetas.

Un ceturtais: [7]

— Jā-a.

Pagaidīju un tad sacīju:

— Stāsta, ka šis gribot, lai ņem lētāku būvuzņēmēju.

Un pirmais atsaucās:

— Jā-a, grib, lai ņem lētāku uzņēmēju un saved te baru bariem melnādainos.

Un otrais:

_— Lai baltie paliek bez darba. Tā tik būs viena būvēšana.

Un trešais:

— Kurš tādam melnajam ies blakus strādāt? Un vēl svešam melnajam? Lai ceļ skolu vai mazmājiņu, kuram tas patiks?

Un ceturtais:

— Bet baltie lai paliek bez darba.

Un pirmais:

— Jā-a.

Jā-a, es sacīju pats sev, iad tāda ir tā būšana, jo Mei-sonas apgabalā valda baigā tumsonība un melnos te necieš ne acu galā, vismaz svešus ne, un savējo viņiem tikpat kā nav.

— Cik tad viņi ietaupīs, — es ievaicājos, — ņemdami to lēto būvuzņēmēju?

Pirmais ierunājās:

— Ir tik neietaupīs kā to nēģeru bandu šurp atšķūrēt.

— Atstās baltos bez darba, — sacīja otrais.

Es pagaidīju pieklājības pēc, tad piecēlos un teicu:

— Nu man laiks kustēties. Ar labu dienu, džentlmeņi.

Viens no vecajiem pacēla uz mani skatienu, it kā es

tikai nupat būtu ieradies, un sacīja:

— Ko tad tu pats strādā, dēls?

— Neko, — es atbildēju.

— Gaudens esi, vai? — viņš jautāja.

— Gaudens ne gaudens, — es atbildēju. — Trūkst tikai godkārības.

Un ta nu ir svēta patiesība, es nodomāju, soļodams pa ielu tālāk.

Nodomāju arī, ka esmu nositis pietiekami daudz laika un ka tikpat labi varētu aiziet uz municipalitāti un tur sadabūt vajadzīgas ziņas tādā veidā, kā tas ir pieņemts. Visa šī sēdēšana zirglietu veikala priekšā nebija nekāds pareizais ceļš, kā avīžniekam tikt pie vajadzīgajām ziņām. Tādā veidā vispār nav iespējams sadabūt itin neko,kas varētu noderēt publicēšanai avīzē. Tā nu es devos uz municipalitāti.

Municipalitātes ēkā, kur lielā priekštelpa bija tukša un tumša un melnā, eļļotā grīda nodeldēta grumbuļu grumbuļos un gaiss tik sauss un putekļains, ka, ienācis te, cilvēks reizē ar lielo klusumu ieelpoja arī pēdējos sačokurojušos čukstus, kas te patvērušies gaisā no daždažādām runām — gan skaļām, gan klusām, kuras te skanējušas septiņdesmit piecus gadus, — tātad municipalitātes priekštelpas viņā galā es kādā istabā ieraudzīju sēžam vairākus vīrus. Virs durvīm rēgojās gandrīz pavisam izdzisis uzraksts. Un tomēr varēja izlasīt: Šerifs.

Es iegāju istabā, kur, pītos krēslos aizvēlušies, sēdēja trīs vīri un uz rakstāmpults burkšķēja elektriskais ventilators, nesniegdams diez kādu jūtamu labumu, un padevu vīriem labdienu. Vislielākais no viņiem — apaļš un sarkans, — kurš bija saslējis kājas uz galda un rokas sa- ^ licis uz vēdera, atņēma labdienu.

Izvilku no kabatas vizītkarti un pasniedzu viņam. Viņš skatījās kartē labu brīdi, turēdams to izstieptā rokā, it kā baidītos, ka tā varbūt iespļaus acīs, tad apgrieza ar otru pusi uz augšu un atkal skatījās labu brīdi, līdz beidzot pilnīgi pārliecinājās, ka otra puse ir tukša. Tad viņš nolika roku ar visu vizītkarti atpakaļ uz vēdera, kur tai bija īstā vieta, un palūkojās manī.

— Pamatīgu gabalu esat nobraucis, — viņš teica.

— Tiesa gan. — Un piebildu: — Apskatīties, kas te ar to skolu darās.

— Tādu gaisa gabalu esat nobraucis, — viņš teica,

— lai bāztu degunu citu darīšanās.

— Tiesa gan, — es līksmi piekritu, — toties mans šefs no avīzes uz visu to raugās citādi.

— Tā nu gan nebūs viņa darīšana.

— Pareizi gan, — es piekritu, — bet, ja nu tādu gaisa gabalu esmu nobraucis, — kāda tur īsti ir tā jezga?

— Tā nav mana darīšana. Es esmu šerifs.

— Nu labi, šerif, — es sacīju, — kā darīšana tad tā ir?

— To, kas ar šo būšanu noņemas. Ja tikai šādi tādi nejauktos iekšā un ļautu rīkoties.

— Kas šie «tie» tādi ir?

— Pilnvarotie, — atbildēja šerifs. — Apgabala pilnvarotie, ko Meisonas apgabala vēlētāji izraudzījušies, lai tie

pildītu savus pienākumus un neļautu ievienam maisities pa kājām.

— Pilnvarotie gan, tas ir skaidrs. Bet kas viņi tādi ir?

Šerifa mazās, gudrās ačeles pāris reižu samirkšķinājās,

un tad viņš sacīja:

— Policijai vajadzētu jūs saņemt ciet par klaidonību.

— Lai notiek, — es teicu. — Bet «Chronicle» atsūtīs citu korespondentu, lai iztirzā manu gadījumu, un, kad policists sagrābs arī to, «Chronicle» atsūtīs vēl vienu, kas iztirzās atkal šito gadījumu, un tā jums vajadzēs mūs visus iespundēt. Taču tas var nonākt avīzēs.

Šerifs palika tāpat zvilnam, un mazās ačeles viņa apaļajā sejā mirkšķinājās. Varbūt es neko arī nebiju teicis. Varbūt manis tur vispār nebija.

— Kuri tad ir pilnvarotie? — es jautāju. — Vai arīdzan viņi varbūt slēpjas?

— Viens no viņiem sēž, rau, šite, — teica šerifs un pavalstīja lielo, apaļo galvu pa pleciem, norādīdams uz vienu no zeļļiem. Kad galva bija atkritusi atpakaļ vecajā vietā un šerifa pirksti palaiduši vaļā manu vizītkarti, kas ventilatora liegajā pūsmā noplanēja uz grīdas, mazās actiņas nomirkšķinājās vēlreiz un viņš pats it kā ienira kaut kādos duļķainos ūdeņos. Viņš bija darījis visu iespējamo un nu nodeva spēli tālāk.

— Vai jūs esat pilnvarotais? — es jautāju vīram, uz kuru bija norādījis šerifs. Vīrs kā jau vīrs, taisīts pēc dieva ģīmja un līdzības, un mugurā viņam bija balts krekls ar melnu aizāķējamu kaklasaiti, kājās džīnsi, ko saturēja prievīšu bikšturi. Virs jostas vietas pilsēta, zem jostas — lauki. Un abas balsis rokā.

— Jā-a, — viņš sacīja.

— Viņš ir pats galvenais, — godbijīgi sacīja otrs vīrs, vecs iznirelis ar kailu, punainu pauri un tādu ģīmi, ko pats nevarēja atcerēties no reizes reizē, kad gadījās ielūkoties spoguli, — viens no tās sugas, kuri klimst apkārt un, tiklīdz kāds lielāks vīrs pamet krēslu tukšu, tūdaļ sēžas iekšā un ar šādām piezīmēm pūlas izsisties uz augšu.

— Jūs esat priekšsēdētājs? — es jautāju pirmajam vīram.

— Jā-ā, — viņš atbildēja.

— Varbūt jūs minētu savu vārdu?

— Noslēpums jau nav, — viņš sacīja. — Dolfs Pils-berijs.

— Patīkami ar jums iepazīties, mister Pilsberij, — es teicu un sniedzu roku. Nepieceldamies no krēsla, viņš to saņēma tā, it kā es viņam aiz galvgaļa sniegtu indīgo mokasīnčūsku ādas mešanas laikā.

— Mister Pilsberij, — es sacīju, — jūs savā stāvoklī noteikti zināt, kāda ir situācija ar skolas celšanas līgumu. Jūs, bez šaubām, gribētu, lai patiesība par šo situāciju nāktu zināma atklātībā.

— Nekādas situācijas tur nav, — teica misters Pils-berijs.

— Situācijas varbūt tur tiešām nav, — es piekritu. — toties pamatīgi slīpēta blēdība gan.

— Nav tur nekādas situācijas. Pilnvaroto padome sanāk kopā un pieņem iesniegto darbu izmaksas aprēķinu. Aprēķinu iesniedz misters Dž. H. Mūrs — tā sauc uzņēmēju.

— Vai pēc Mūra aprēķina darbu izmaksa ir zema?

— Ne nu gluži.

— Jūs gribat teikt, ka tā nav nekāda zemā?

— Nu, — sacīja misters Pilsberijs, un viņa sejai kā ēna uzgūla sāpju izteiksme, it kā viņu būtu sagrābušas vēdergraizes, — nu, ja jums labpatīk tā izteikties.

—, Labi, — es teicu, — tad tā arī teiksim.

— Nu saki viens cilvēks ... — Un ēna nozuda no mistera Pilsberija sejas, un viņš izslējās krēslā tik pēkšņi, it kā viņam kāds būtu iedūris ar kniepadatu. — ...jūs runājat šitādas runas, bet te viss tiek darīts skaidri pēc likuma. Neviens nevar padomei uzspiest, ko pieņemt, ko ne. Katrs var nākt un celt priekšā savu utaino projektu, bet vai padomei tāpēc tas būtu jāpieņem? Nē, ser, nekā nebija. Padome ņems to, kas darbu padarīs, kā nākas.

— Un kurš tad cēla priekšā tādu utainu projektu?

— Vārdā Džeferss, — sapīcis noburkšķēja misters Pilsberijs, it kā atcerēdamies kaut ko netīkamu.

— Džefersa būvuzņēmums? — es jautāju.

— Tas pats.

— Kas tad vainas Džefersa būvuzņēmumam?

— Padome ņems to, kas darbu padarīs, kā nākas, un nevienam citam gar to nav daļas.

Es izņēmu zīmuli, bloku un šo to pierakstīju. Tad es misteram Pilsberijam sacīju:

— Kā skan? — Un saku lasīt priekšā: — «Misters Dolfs Pilsberijs, Meisonas apgabala pilnvaroto padomes priekšsēdētājs, paziņoja, ka Meisonas apgabala skolas celtniecībai pieņemts Dž. H. Mūra aprēķins, kaut arī pēc tā darbu izmaksa nav nekāda zemā, jo padome grib tādu uzņēmēju, «kas darbu padarīs, !cā nākas». Kā paziņoja misters Pilsberijs, lētākais projekts, ko iesniedza Džefersa būvuzņēmums, ticis noraidīts. Vēl misters Pils-berijs paziņoja, ka ...»

— Saki viens cilvēks... — misters Pilsberijs nu jau sēdēja pavisam taisns, nevis vairs uz kniepadatas, bet gan uz nokveldēta vara desmitcentu gabala, — ... saki viens cilvēks, nekā es neesmu paziņojis. Jūs tik ņemsiet un sarakstīsiet, ka es esmu teicis, saki nu viens cilvēks ...

Šerifs smagi sagrozījās krēslā un ar acīm ieurbās misterā Pilsberijā.

— Dolf, — viņš teica, — saki šitam bezkauņam, lai lasās prom.

— Nekā es neesmu paziņojis, — sacīja Dolfs, — un lasieties tūlīt prom!

— Eju jau, eju, — es teicu un iebāzu bloku kabatā, — bet varbūt jūs man, lūdzu, pateiksiet, kur sastopams Stārks?

— Tā jau es domāju, — eksplodēja šerifs un, norāvis kājas no galda ar tādu blaukšķi, it kā skurstenis būtu sabrucis, pietrūkās no krēsla un, kā triekas ķerts, blenza manī. — Tas ir Stārka pirksts, es jau domāju, ka Stārks!

— Ko tad Stārks tādu nodarījis? — es apjautājos.

— Kungs Jēzu! — ieaurojās šerifs, un viņa seja sametās sarkana no vārdu plūdiem, kas iestrēdza rīklē, nespēdami izkļūt ārā.

— Uzpūties kā pūslis, to viņš ir nodarījis, — paziņoja misters Dolfs Pilsberijs.- — Ietaisījies municipalitātē un nu tik pūšas, šis ...

— Viņš pinas ar nēģeriem, — godbijīgi piebilda sīkais, vecais vīrelis ar kailo, punaino pauri.

— Un šitas, šitas ... — Misters Pilsberijs pēkšņā atklāsmē norādīja uz mani. — Esmu ar mieru derēt, ka šitas ari pinas ar nēģeriem, atbraucis šurp un klenderē apkārt, lai...

— Ne velna, — es teicu. — Netrāpījāt vis. Bet, ja nu jūs paši par to ierunājaties, — kāds tam visam sakars ar nēģeriem?

— Padomā tik! — iesaucās misters Pilsberijs kā cilvēks, kas pārkritis pār bortu un nu ķer pēc glābšanas riņķa. — Tas Džefersa būvuzņēmums taisni ...

— Paklau, Dolf, — viņam uzbauroja šerifs, — turi tak muti un saki, lai šis lasās prom!

— Lasies prom! — misters Pilsberijs sacīja man paklausīgi, taču bez īpaša spara.

— Eju jau, eju, — es atbildēju, izgāju ārā un devos cauri priekšnamam.

Viņi nav reāli, es domāju, iedams cauri priekšnamam, neviens pats. Taču es zināju, ka viņi ir reāli. Jūs iebraucat svešā vietā, tādā kā, piemēram, Meisonsitijā, un viņi šķiet nereāli, bet jūs zināt, ka viņi ir reāli. Jūs zināt, ka zēna gados viņi bradājuši pa upes līčiem, bet vēlāk —• paaugušies — vakarā ap saulrietu izgājuši laukmalā un, atspiezdamies pret žogu, raudzījušies pāri tīrumiem debesīs, nezinādami, kas viņos notiek, vai viņi ir priecīgi vai bēdīgi, bet pieauguši viņi gulējuši ar savām sievām un smīdinādami kutinājuši savus bērneļus, un ik rītu devušies pie darba, neprātodami, ko grib, bet skaidri zinādami, kāda iemesla pēc kaut ko dara, un vēlēdamies darīt tikai labu, jo allaž pratuši atrast labu iemeslu tam, ko dara, bet pēcāk, kļuvuši veci, viņi zaudē jebkuru iemeslu jebko darīt un sēž uz sola zirglietu veikala priekšā un vārdos gan zina nosaukt iemeslus, kāpēc citi cilvēki kaut ko dara, bet sen jau ir aizmirsuši, kādi ir šie iemesli. Un tad kādā jaukā dienā ap rītausmas stundu viņi gulēs gultā un lūkosies griestos, tik tikko tos saskatīdami, jo lampa aizklāta ar avīzi, un nepazīs vairs to cilvēku sejas, kuri sapulcējušies ap gultu, jo istaba ir pilna ar dūmiem vai miglu, kas kveldina acis un aizķepē rīkli. Ak vai, cik viņi ir reāli, un nereāli viņi jums šķiet varbūt tikai tāpēc, ka jūs pats neesat diez cik reāls.

Tobrīd es jau stāvēju pie kādām durvīm gaiteņa galā un, paraudzījies citā skārda plāksnītē, sapratu, ka šī pati ir vienvietīgā Meisonsitijas leprozorija.

Spitālīgais, neko nedarīdams, viens pats sēdēja istabā. Nebija neviena, kas pasēdētu kopā ar viņu zem elektriskā ventilatora, pakultu tukšus salmus un slaidi nospļautos.

— Sveiki! — es sacīju, un viņš paskatījās uz mani kā uz gatavo spoku, kas runā kaut kādā svešvalodā. Viņš neatbildēja tūlīt, un es jau iztēlojos, ka viņš jūtas gluži kā jūrnieks, kas pirms divdesmit gadiem izmests vientuļā salā, un, kad nu beTdzot malā piestāj motorlaiva un līksmi matroži izlec smiltīs un apjautājas, kas, pie velna, viņš tāds būtu, viņš nespēj izteikt ne vārda, jo mēle ir kļuvusi pavisam stīva.

Vilijs tomēr nebija tik traki pārmežoņojies, jo beigu beigās atņēma manu sveicienu un teica, ka atceroties mūsu iepazīšanos pie Sleida pirms dažiem mēnešiem, un apjautājās, kādā vajadzībā esmu ieradies. Es pateicu savu vajadzību, viņš izspieda smaidu — drīzāk gan skumju nekā priecīgu — un vaicāja, kāpēc man to vajagot zināt.

— Redaktors man uzdeva noskaidrot, — es teicu, — bet, kādēļ viņš grib noskaidrot, to dievs vien zina. Varbūt tāpēc, ka iznāks pamatīgs raksts.

Atbilde, liekas, viņu apmierināja. Tā es arī nepateicu, ka aiz mana priekšnieka — šefredaktora atrodas vēl vesela augstu stāvošu iemeslu pasaule, taču man — tādam sīkam mirstīgajam — ta bija ņirbošu, caurspīdīgu dižgaru spārnu un man ne vienmēr gluži aptveramu liegu eņģeļu balsu pasaule, kur visu noteica astrālie likumi.

— Laikam gan pamatīgs, — piekrita Vilijs.

— Kas jums te īsti notiek?

— Varu pastāstīt, — viņš sacīja. Viņš sāka savu stāstu un pabeidza to ap vienpadsmitiem vakarā, kad Lūsija Stārka, nolikusi puisēnu gulēt, sēdēja kopā ar mums viesistabā viņa papuča mājās, kur viņš mani uzaicināja pārnakšņot un kur viņi abi ar Lūsiju parasti pavadīja vasaru, bet tai gadā domāja nodzīvot arī ziemu un pamest istabu pilsētā, jo īsi pirms nākamā mācību gada sākuma Lūsija bija padzīta no skolotājas darba un viņi neredzēja ne mazākā iemesla palikt pilsētā un maksāt bargu naudu par dzīvokli. Un t£ vien šķita, ka ir vēl kāds iemesls, kāpēc viņi neredz ne mazākās vajadzības palikt pilsētā, jo Vilijām tuvojās pārvēlēšanas un viņa izredzes bija apmēram tādas kā blusai, kas cenšas pārtikt no marmora piemineklī izkalta lauvas. Darbu, kā Vilijs pats man pastāstīja, viņš bija dabūjis galvenokārt tāpēc, ka apgabala pilnvaroto padomes priekšsēdētājs Dolfs Pilsberijs vecajam misteram Stārkam iznāca tāds kā radinieks vai nu no sievas, vai diezin vēl kādas citas puses, un Pilsberijs bija sagājis ragos ar to otru, kas gribēja kļūt par mantzini. Bet tagad Pilsberijs pats grib valdīt pār visu apgabalu — viņš kopā ar šerifu, un Vilijs [8]

81

viņam tikai pinas pa kājām. Un tā nu viņi grasās Viliju padzīt, kā jau bija padzinuši Lūsiju.

— Man vienalga, ka esmu padzīta, — teica Lūsija, sēdēdama viesistabā un šūdama lampas gaismā pie galda, uz kura stāvēja bībele un albums plīša vākos. — Man ir gluži vienalga, ja arī nekad vairs nevarēšu strādāt par skolotāju. Esmu mācījusi bērnus sešus gadus, ja pieskaita arī to ceturksni, kad piedzima Tomijs, un nekad par mani nav teikts neviens [auns vārds, bet tagad viņi vēstulē raksta, ka par manu darbu esot daudz sūdzību un ka es neparādot vēlēšanos sadarboties.

Viņa pacēla šuvekli un nokoda pavedienu, kā viņas allaž to dara, lai cilvēkam pār kauliem tirpas pārskrietu. Kad Lūsija noliecās, gaismas stars iemeta sarkanīgu spīdumu brūnajos matos, ko, veidojot karsto ondulāciju jaunatvērtajā Meisonsitijas skaistumkopšanas salonā, frizierim nebija vēl izdevies ar matu cirtojamām šķērēm līdz galam izdedzināt. Lai ari spīdumu vēl mazliet varēja manīt, tomēr Lūsijas mati bija gaužām bēdīgi. Toreiz viņa vēl izskatījās loti meitcmga un šķita jaunāka par saviem divdesmit pieciem gadiem — slaids viduklis, tīkami, apaļīgi gurni, krēsla priekšā sakrustotas glītas, smalkas potītes, maigi, glāsaini sejas vaibsti, lielas, tumši brūnas acis, kas vedināja domāt par slepenām sarunām mijkrēslī pie dārza vārtiem, kad visgarām vecās fermas žogam zied ceriņi. Bet viņas mati diemžēl bija īsi apgriezti un iesprogoti pēc toreizējās modes, kaut gan šāda seja prasīties prasījās, lai to ieskautu pāri sniegbaltam spilvenam izirušu kuplu, garu, krēslaini vizošu matu vilnis. Lūsijas mati pirms šā bezjēdzīgā slaktiņa laikam gan bijuši ļoti biezi.

— Man ir gluži vienalga, — viņa teica un pacēla galvu, tā ka gaisma vairs nekrita uz matiem. — Es nemaz negribu strādāt skolā, kuru ceļ tikai tādēļ, lai kāds varētu nekrietni iedzīvoties. Un arī Vilijs negrib būt par mantzini, ja viņam jāsadarbojas ar tādiem negodīgiem cilvēkiem.

— Es izvirzīšu savu kandidatūru, — sapīcis teica Vilijs, — viņiem neizdosies mani aizkavēt.

— Tu varēsi daudz vairāk laika veltīt tieslietu studijām, — viņa sacīja, — ja nevajadzēs visu laiku uzturēties pilsētā.

— Es izvirzīšu savu kandidatūru, — atkārtoja Vilijs

un ar ierasto straujo kustību atmeta galvu, lai mati nekristu acīs. — Es izvirzīšu savu kandidatūru, — viņš atkārtoja vēlreiz, it kā runādams nevis ar Lūsiju, nevis ar mani, bet gan ar visu plašo pasauli vai pašu dievu debesīs, — pat tad, ja nedabūšu nevienu vienīgu nožēlojamu balsi.

Un patiesi, kad pienāca laiks, Vilijs izvirzīja savu kandidatūru, sadabūja gan vairāk par vienu balsi, taču ne sevišķi daudz vairāk, un misters Dolfs Pilsberijs ar saviem draudziņiem šo gājienu bija vinnējuši. Jaunais mantzinis, ko ievēlēja Vilija vietā, savu cepuri kantorī pakara tikai pēc tam, kad bija parakstījis čeku par avansa izmaksu Dž. M. Mūram, un Dž. H. Mūrs uzcēla skolu. Taču par to vēl tiks runāts.

Vilija stāsts bija šāds: Džefersa būvuzņēmums iesniedza darbu izmaksas aprēķinu par simt četrdesmit diviem tūkstošiem dolāru. Taču iesniegti tika vēl divi aprēķini — vidēji starp Džefersa aprēķinu un Mūra aprēķinu, kas bija simt sešdesmit pieci tūkstoši dolāru un vesels lēvenis centu. Bet, kad Vilijs sacēla troksni ap Mūra aprēķinu, Pilsberijs ķērās pie nēģeru jautājuma. Džeferss bija liels būvuzņēmējs no štata dienvidiem, un vairākās brigādēs viņam strādāja nēģeri — mūrnieki, apmetēji un namdari, Pilsberijs uzsāka gaudas par to, ka Džeferss savedīšot nēģerus baru bariem, bet Meisonas apgabals, kā jau minēju, ir tumsonīgs apgabals, un ne tikai tas vien, — nēģeri kā kvalificēts darbaspēks saņemšot labāku atalgojumu nekā Meisonsitijas un apkārtnes vietējie iedzīvotāji, kurus viņš pieņemšot dažādiem nekvalificētiem darbiem. Pilsberijs pūlējās vaiga sviedros.

Viņš pūlējās tik cītīgi, ka visi palaida garām neievērotu to faktu, ka bija iesniegti vēl divi aprēķini — vidēji starp Džefersa un Mūra aprēķiniem — un ka Pilsberi-jam ir svainis, kam pieder ķieģeļu ceplis, kura līdzīpašnieks ir Mūrs, un ka vēl pavisam nesenā pagātnē štata būvinspektors krietnu partiju ķieģeļu atzinis par nederīgiem un projām metamiem un tikusi ierosināta prāva, un ka tik tiešām, kā divreiz divi ir četri, ķieģeļi no tā paša cepļa tiks iemūrēti jaunajā skolas ēkā. Mūra un Pilsberija svaiņa ķieģeļu ceplī strādāja noziedznieki no štata cietuma, un šāds darbaspēks viņam izmaksāja gaužām maz, jo svainim bija labi sakari pārvaldes aparātā. Sie sakari, kā es vēlāk noskaidroju, īstenībā bijuši tik

labi, ka būvinspektors, kurš sacēlis traci ap ķieģeļiem, pēcāk padzīts no darba, taču to gan man neizdevās uzzināt, vai viņš bijis godīgs cilvēks vai arī ticis nepareizi informēts.

Cīniņā pret Pilsberiju un šerifu Vilijām neveicās. Pastāvēja īpaša Pilsberija pretinieku kliķe, taču tā bija gaužām niecīga, un arī Vilijs diez kā to nespēja kuplināt. Vilijs izgāja uz ielas, ķērās pretimnācējiem aiz pogām un pūlējās iestāstīt patiesību. Ne vienreiz vien Viliju varēja redzēt stāvam uz ielas stūra caurcaurēm izsvīdušā svītrotā kokvilnas uzvalkā, ar matu šķipsnu uz acīm, aploksni vienā rokā, zīmuli otrā un rakstām ciparus, lai ieskaidrotu, par ko viņš sacēlis tādu traci, taču cilvēki neklausās, ja ar viņiem runā klusi un pacietīgi un ja viņus aptur saules svelmē un liek noņemties ar aritmētiku. Vilijs mēģināja panākt, lai par šo jautājumu ieinteresējas «Mason County Messenger», taču avīze nevēlējās neko publicēt. Tad viņš savas domas par būvdarbu aprēķiniem izklāstīja garā ziņojumā un gribēja panākt, lai uz viņa paša rēķina to kā skrejlapu nodrukātu «Messenger» spiestuvē, taču spiestuve neko nevēlējas drukāt. Un tā nu Vilijām atlika vienīgi braukt uz štata galvaspilsētu un tur paveikt visu lidz galam. Viņš atgriezās ar skrejlapām, nolīga pāris zeperu, kas tās iznēsātu no mājas māja. Taču viena puikas darbību, par to padzirdējuši, pārtrauca vecāki, bet otru, kas turpināja uzsākto darbu, pietesa kaut kādi lielie puiši.

Tā nu Vilijs pats vecā skolas gaitu mugursomā nēsāja skrejlapas apkārt pa visu pilsētu, no mājas uz māju, klauvēja pie durvīm un grūda roku pie cepures, tiklīdz pretī iznāca namamāte. Taču visbiežāk gan namamāte pretī neiznāca. Aiz loga sakustējās aizkari, bet ārā neviens nenaca. Vilijs pabāza skrejlapu zem durvīm un devās uz nākamo māju. Apstrādājis Meisonsitiju, viņš pārgāja uz kaimiņpilsētu Tairiju un ņēmās tur izplatīt savas lapeles, bet pēc tam pievērsās mazajiem ciematiņiem pie krustcelēm.

Balsošanu viņam tomēr neizdevās ietekmēt. Ievēlēts tika otrs kandidāts. Dž. H. Mūrs uzcēla skolu, un to vajadzēja remontēt, iekāms vēl krāsa nebija nožuvusi. Vilijs palika bez darba. Pilsberijs un tā draugi, bez šaubām, dabūja no Dž. H. Mūra krietnu atlīdzību par savām pūlēm un aizmirsa visu šo padarīšanu. Aizmirsa ne jau pavisam, bet uz kādiem trim gadiem, līdz sākās viņu nedienas.

Tolaik Vilijs dzīvoja atkal sava papuča fermā, rāvās ar saimniecības darbiem un cik necik piepelnījās, tirgodamies ar patentētiem mājturības piederumu labošanas līdzekļiem — braukāja savā vecajā automobilī no mājas uz māju, no ciema uz ciemu, iegriezās ikvienā ceļmalas fermā, klauvēja pie durvīm, grūda pirkstus pie cepures un rādīja sievišķiem, kā salabot putras katlus. Toties pa nakti viņš ierakās savās grāmatās un gatavojās eksāmeniem advokatūrā. Bet, iekams tas viss notika, Vilijs, Lūsija un es vēlā vakara stundā sēdējām viesistabā un Vilijs sacīja:

— Viņi gribēja man pārkāpt pāri. Viņi iedomājās, ka es darīšu visu, ko tikai man liks, un gribēja pārkāpt man pāri kā dubļu peļķei.

Un, nolaidusi šuvekli klēpī, Lūsija teica:

— Nu, bet, mīļais, tu taču pats nemaz negribēji ar viņiem pīties. Pēc tam kad uzzināji, ka viņi ir nekriet-neļi un blēži.

— Viņi gribēja man pārkāpt pāri, — viņš drūmi atkārtoja, sagrozīdamies krēslā ar visu smagnējo stāvu, — pārkāpt pāri kā dubļu peļķei.

— Vilij, — teica Lūsija, viegli paliekdamās uz vīra pusi, — viņi tā kā tā būtu blēži, pat ja nebūtu gribējuši tev pārkāpt pāri.

Viņš neko daudz vis sievā neklausījās.

— Viņi tā kā tā būtu blēži, vai ne? — Lūsija ievaicājās, un viņas balss skanēja pacietīgi un uzmundrinoši — tā viņa droši vien agrāk runājusi klasē ar skolēniem. Lūsija arvien vēl raudzījās Vilija sejā, bet tā nebija pievērsta ne viņai, ne man, ne šai telpai, it kā viņš nedzirdētu sievas balsi, bet ieklausītos pavisam citā balsī, varbūt pat kādā signālā, kas nāca pa atvērto logu kaut kur no ārpuses.

— Viņi taču būtu blēži, vai ne? — viņa jautāja, cenzdamās panakt, lai vīrs atkal atgriežas istabā, pie maigās gaismas apļa uz galda, kur stāvēja lielā bībele un albums plīša vākos. Uz lampas porcelāna kājas bija uzkrāsoti vijolīšu pušķīši.

— Būtu taču blēži, vai ne? — Lūsija jautāja, un, iekāms Vilijs paguva atbildēt, es pieķēru sevi klausāmies sauso, neatlaidīgo, ārprātīgo circeņu sisināšanu tumsā.

Beidzot viņš sacīja:

— Jā, jā, blēži gan, kā tad, — un nepacietīgi sakustējās krēslā, kā jau cilvēks, kam pārrauts domu pavediens.

Pēc tam viņš atkal iegrima dziļajā apcerē.

Atmetusi galvu kā putns, Lūsija pašapzinīgi palūkojās manī, it kā būtu man kaut ko pierādījusi. Lampas gaismas mestā loka atspulgs krita Lūsijai sejā, un, ja vien gribējis, es būtu varējis iedomāties, ka daļu šas maigās gaismas izstaro Lūsijas pašas seja — it kā viņas gars atmirdzētu miesas liegajā un rāmajā fosforescējo-šajā spīdumā.

Skaidrs, Lūsija bija sieviete un tāpēc droši vien bija skaista, gluži tāpat kā visas sievietes ir skaistas. Viņa pagriezās pret mani, un viņas sejas izteiksme man it kā sacīja: «Vai redzat, es jau jums teicu, ka tā tas ir,» — bet Vilijs tikai sēdēja savā krēslā. Taču viņa skatiens atkal bija vērsts kaut kur tāluma, kas īstenībā nebija nekāds tālums, bet gan, gribētos teikt, viņš pats.

Lūsija šuva un sarunājās ar mani, visu laiku pievērsusi acis šuveklim, bet Vilijs pēc brīža piecēlās un sāka staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ, un matu šķipsna krita viņam tieši acīs. Tā viņš staigaja šurp un turp, bet mēs ar Lūsiju tikai runājāmies.

Taču diez kāds prieks vis nebija, ka viņš tā staigā no viena istabas gala uz otru.

Beidzot Lūsija pacēla acis no šuvekļa un sacīja:

— Mīļais ...

Vilijs apstājās un pagrieza galvu uz sievas pusi — pāri acīm pārkritušais cekuls darīja viņu līdzīgu niķīgam zirgam, kad tas iedzīts aploka stūri un, galvu ar pinkainajām krēpēm piecirtis, mežonīgām un gudrām acīm vēro cilvēku tuvojamies ar iemauktiem rokā, kuru katru mirkli grasīdamies aizauļot.

— Apsēdies, mīļais, — teica Lūsija, — tu krīti man uz nerviem. Gluži kā Tomijs, nevienu brīdi nevari mierā nosēdēt. — Tad viņa iesmējās, un Vilijs kā nokaunējies pasmaidīja, pienāca pie galda un apsēdās.

Viņa bija jauka sieviete, un Vilijām bija laimējies, apprecot šādu sievu.

Taču viņam bija laimējies arī ar šerifu un Pilsberiju.

jo tie, paši neapzinādamies, izdarīja viņam pakalpojumu. Tolaik Vilijs gan pats vēl nezināja, kā viņam ar tiem laimējies. Bet varbūt galvenā viņa būtības daļa to zināja jau visu laiku, tikai nebija vēl paguvusi pavēstīt pārējām, mazāk svarīgajām daļām. Vai varbūt tādi cilvēki kā Vilijs Stārks piedzimst vispār bez jebkādas savas laimes vai nelaimes, un tai laimei, kura jūs un mani padara par tiem, kas mēs esam, nav nekāda sakara ar viņiem, jo viņi ir un paliek tie, kas bijuši kopš pašas pirmās sakustēšanās mātes miesās līdz pat kapa malai. Un, ja tas tā, tad viņu dzīve ir viens vienīgs pašatklāsmes process un nevis kā mums, laimes bērniem, izvēršanās par to, ko no mums veido laime. Un, ja tas tā, tad Lūsija nebija Vilijām nekāda laime. Un arī nelaime ne. Viņa bija tikai tās atmosfēras daļa, kurā norisēja patiesā Vilija atklāsmes process.

Taču, ja runājam plašākos mērogos, ar šerifu un Pils-berijn Vilijām tomēr bija laimējies. Es to vēl nezināju tai vakarā, kad sēdējam papuča viesistabā, un nezināju ari vēl tad, kad atgriezos pilsētā un nodevu Džimam Medi-sonain savu sacerējumu. Kopš šā brīža Vilijs sāka para-dities «Chronicle» slejās gluži vai kā zēns uz degoša klāja, kā zēns, kas ar pirkstu aizspiež pārrāvumu dambi, vai kā zēns, kas atbild: «Tiks izdarīts,» — kad Pienākums tam čukst ausī: «Tev jāvar.» «Chronicle» publicēja arvien vairāk un vairāk rakstu par negodīgiem darījumiem štata apgabalu municipalitātēs. Ar smalku nicinājuma un nosodījuma pirkstu tā norādīja pāri visai kartei. Un tad es sāku aptvert, cik nozīmīgi ir apsvērumi, kas lidinās augstu virs Džima Medisona rakstāmgalda, un pamanīju caurspīdīgo spārnu mirgu un liego eņģeļu balsu melodiskos čukstus. Un ko es saklausīju: štata pārvaldes mašīnas laimīgās harmonijas laiks bija palicis pagatnē, bet «Chronicle», ierindojusies neapmierināto pulkā, kala ārā šās mašīnas pamatu mūsu apgabalā. Te tā tikai iesāka, iztaustīja ceļu, iekārtoja skatuvi un sagatavoja prospektu īstajai izrādei. Tas vedās vieglāk, nekā varēja domāt. Provinces zēni no apgabala pašpārvaldes iestādēm parasti ir varen apsviedīgi un labi pārzina visādus stiķus un niķus, tā ka ir gaužām grūti tiem kaut kur piesieties, bet mašīna pārāk ilgi bija darbojusies bez jebkādas nopietnākas pretdarbības, un miers viņus bija samaitājis. Viņi bija pat aizmirsuši piesargāties.

Un tālab «Chronicle» ar savu izrādi un izstādi guva krietnus panākumus.

Meisonas apgabals šai izstādē bija pirmā numura eksponāts. Vilija dēļ. Viņš visā šai netīrajā jezgā ienesa dramatisma elementu. Simboliski viņš kļuva par godīgo, bet nevalodīgo ļaužu pūļa domu paudēju. Un, kad Vilijs izkrita cauri Meisonas apgabala vēlēšanās, «Chronicle» ievietoja viņa fotoattēlu ar parakstu: «Nav zaudējis ticību». Tālāk bija iespiests Vilija paziņojums, ko viņš man iedeva tai reizē, kad pēc vēlēšanām un viņa caurkrišanas atkal aizbraucu uz Meisonsitiju. Paziņojumā bija rakstīts:

«Jā, to viņi nu ir paveikuši, un darbs ir nostrādāts tīri, atliek tikai pabrīnīties. Braukšu atpakaļ uz sava papa fermu, slaukšu govis un vēl vairāk nodošos tieslietu studijām — tās man, acīm redzot, vēl krietni noderēs. Taču savu ticibu Meisonas apgabala iedzīvotājiem neesmu zaudējis. Laiks parādīs, kam bijusi taisnība.»

Braucu uz turieni paklausīties, ko viņš teiks, taču līdz fermai nemaz netiku. Saskrējos ar Viliju uz ielas. Viņš bija sācis celt žogu, salauzis asknaibles un iebraucis pilsētā nopirkt jaunas. Galvā viņam bija veca, melna filca platmale, mugurā kombinezons, kas nokarājās gar stilbiem kā mazulim, kurš nošļukušās bikšelēs smaida pretī no rotaļu sētiņas.

Iegājām aptiekā iedzert kokakolu. Stāvējām pie zeltera sifona, es noliku savu piezīmju bloku Vilijām priekšā, blakus viņa platmalei, un pasniedzu zīmuli. Vilijs aplaizīja zīmuļa galiņu, acis kļuva stiklainas, it kā viņš taisītos risināt uzdevumu uz pirmziemnieka tāfelītes, tad viņš savā maisīgajā virsvalkā atspiedās pret marmora leti un apaļā, kreceļainā rokrakstā uzrakstīja paziņojumu.

— Kā klājas Lūsijai? — es apjautājos.

— Labi, — viņš atbildēja. — Viņai patīk dzīvot uz laukiem, un arī paps vairs nav viens. Viņai tas patiešām nenāk par ļaunu.

— Tad ir labi, — es sacīju.

— Man arī tas nenāk par ļaunu, — viņš teica, neskatīdamies uz mani, bet pāri zeltera sifonam aplūkodams pats sevi lielā spogulī. — Viss, kas notiek, nepavisam nenāk man par ļaunu, — viņš sacīja un aplūkoja spogulī apaļo seju ar plāno, vasaras raibumiem nosēto ādu un

rāmo, skaidro pieri zem pinkainā cekula, gluži kā tālumu gājējs, kurš, uzkāpis pēdējā kalna galotnē, noraugās uz ceļu, kas garš un taisns aizstiepjas pretī viņa galamērķim.

Ja par Vilijām līdzīgu cilvēku, kā *au minēju, var sacīt, ka viņam dzīvē laimējies, tad viņa laime bija Dolfs Pilsberijs un šerifs. Viņi pārkāpa Vilijām pāri un skolas celtniecību nodeva Dž. H. Mūram. Dž. H. Mūrs ņēma ķieģeļus no Pilsberija attālā radinieka cepļa. Un tā tika uzcelta kārtējā milzu kārba ar ugunsdzēsēju kāpnēm katrā ēkas galā. Ugunsdzēsēju kāpnes nebija parastās — skābbarības tornim līdzīgās, ar vītņveida slīpni iekšpusē, kur bērniem šļūkāties. Tās bija ēkas ārpusē piestiprinātas dzelzs kāpnes.

Nekādu ugunsgrēku skolā nebija. Bija vienīgi apmācības ugunsdzēsībā.

Tas atgadījās apmēram divus gadus pēc skolas uzcelšanas. Notika kārtējās ugunsdzēsības apmācības, un skolēni no augšējiem stāviem sāka rāpties pa ugunsdzēsēju kāpnēm. Pirmie uz ugunsdzēsēju kāpnēm rietumu galā iznāca jaunāko klašu audzēkņi, kuriem rāpšanās diez cik veikli nevedās. Viņiem sekoja vecākie skolēni no septītās un astotās klases. Tā kā mazuļi aizkavēja visu kustību, ugunsdzēsēju kāpnes un dzelzs platforma pašā augšā pienāca stāvgrūdām pilna ar skolēniem. Ķieģeļu mūris kādā vietā neizcieta slodzi, bultas un stieņi, kas smalko konstrukciju noturēja pie sienas, izrāvās ārā, un visa padarīšana nogāzās zemē, izmētādama bērnus kur kuro.

Trīs bērni bija uz vietas beigti. Tie, kas nogāzās uz betonētā ceļa. Vairāk nekā desmit dabūja smagus miesas bojājumus, un daži tā arī palika par kropļiem.

Vilijām tā atkal bija laime.

Vilijs nepūlējās iedzīvoties uz šās laimes rēķina. Viņam pat nevajadzēja pūlēties. Cilvēki paši visu saprata. Vilijs ieradās bērēs, ko pilsēta rīkoja trim nelaimē bojā gājušajiem bērniem, un kautrīgi nostājās aizmugurē. Bet vecais misters Sendīns, viena mirušā zēna tēvs, ieraudzīja Viliju pūlī, un velēnas vēl būkšķēdamas krita uz zārku vākiem, kad misters Sendīns jau aizspraucās līdz Vilijām, sagrāba viņu aiz piedurknes un, roku pāri galvai pacēlis, skaļi sacīja: «Ak dievs, esmu sodīts par to, ka samierinājos ar nekrietnību un balsoju pret godīgu cilvēku!»

To tikai vajadzēja. Vairākas sievietes sāka raudāt. Arī citi nāca Vilijām klāt un grāba viņu aiz piedurknes. Pēc brīža pūlī vairs nevarēja atrast nevienu, kam nelītu asaras. Asaras bira arī Vilijām pašam.

Tā Vilijām bija laime. Taču laime allaž ierodas pie tiem, kam tā vismazāk vajadzīga.

Aleisonas apgabals nu atradās viņa rokās. Visās pilsētas avīzēs parādījās viņa fotoattēls. Bet viņš to nekur necentās izmantot. Viņš joprojām strādāja tēva fermā un pa naktīm sēdēja pie tieslietu grāmatām. Vienīgā viņa darbība politikas laukā bija dažas runas, ko viņš teica priekšvēlēšanu sanāksmēs, atbalstīdams kādu cilvēku, kas bija izvirzījis savu kandidatūru, konkurēdams ar līdzšinējo kongresa locekli — vecu Pilsberija draugu. Vilija runas nebija nekādas spožās, vismaz tajā, ko es dzirdēju, nekāda spožuma nemanīja. Taču tām arī nevajadzēja būt spožām. Neviens pat nepūlējās tās klausīties. Cilvēki nāca tikai palūkoties uz Viliju, aplaudēt viņam un pēc tam balsot pret Pilsberija drauģeli.

Tad kādā dienā Vilijs pamodās, jau izvirzījies par gubernatora kandidātu. Vai, pareizāk sakot, pagaidām tikai par demokrātu partijas izvirzīto kandidātu priekšvēlēša-nās, bet tas mūsu štatā ir tas pats, kas tikt izvirzītam par gubernatora kandidātu.

Tikt priekšvēlēšanu sapulcē izvirzītam par kandidātu nav diez kas sevišķs. Ikviens, kas spēja saskrabināt pāris dolāru kvalificēšanās maksai, varēja izvirzīt savu kandidatūru vēlēšanās un patīksmināties gar savu biļetenā iespiesto uzvārdu. Taču ar Viliju viss notika mazliet citādi.

Mūsu štatā demokrātu partija tobrīd bija sadalījusies divās galvenajās frakcijās — Džo Herisona grupā un Makmerfija grupā. Herisons pirms kāda laika bija ieņēmis gubernatora posteni, bet Makmerfijs tieši tobrīd bija gubernators un arī turpmāk gribēja noturēties savā postenī. Herisons bija pilsētas pārstāvis, un viņa atbalstītāji praktiski nāca no lielajām pilsētām. Makmerfijs arī diez kāds lauķis vis nebija, jo bija piedzimis un uzaudzis Di-buāvilā, krietnā pilsētelē ar saviem deviņdesmit tūkstošiem iedzīvotāju, bet piekritēju viņam netrūka ne uz laukiem, ne mazajās pilsētiņās. Viņš veikli prata spēlēt uz vēlētāju jūtām, tādējādi nodrošinādams sev zināmu balsu skaitu. Bija sagaidāma sīva konkurence. Taisni šas situācijas dē[ Vilijs tika ierauts cīniņā.

Kādam no Herisona grupas galvā iešāvās doma, dievs liecinieks, ne pārāk oriģināla, iesaistīt spēlē sīku gariņu — marioneti, kas Makmerfijam nokāstu balsis. Te nu vajadzēja sameklēt cilvēku, kas uz laukiem baudītu noteiktu vispārēju cieņu. Šāds cilvēks bija Vilijs, kuram piekrita savs svars štata ziemeļos. Kā vēlāk noskaidrojās, Viliju neviens pat nebija mēģinājis uzpirkt. Pie viņa Meisonsitijā kādudien ar lepnu automobili ieradās daži pilsētas džentlmeņi svītrainās biksēs. Viens no tiem bija misters Dafijs, tas pats Mazulis Dafijs, tikai nu jau krietni vien impozantāks nekā tos laikus, kad viņi iepazinās Sleida dzertuves dibenistabā. Pilsētas džentlmeņi pārliecināja Viliju, ka viņš ir štata glābējs. Gribas domāt, ka Vilijām gluži dabiski radās kaut kādas aizdomas un vēlēšanās piesargāties, taču kā aizdomas, tā piesardzība it viegli pagaist, ja cilvēkam tiek stāstīts tas, ko viņš vēlas dzirdēt. Turklāt te vēl bija iejaukts dievs. Paklīda valodas, ka nelaimes gadījums skolā neesot noticis bez dieva ziņas. Ka dievs esot nostājies Vilija pusē. Tas kungs bija Viliju reabilitējis. Pēc vispāratzītām normām ņemot, Vilijs nebija pārak reliģiozs, taču ļoti iespējams, ka nelaimes gadījums skolā izraisīja viņā domu, ko atbalstīja krietna tiesa vietējo iedzīvotāju, — ka viņam ir īpašas attiecības ar Dievu, Likteni vai gluži parastu Laimi. Un nepavisam nav svarīgi, kādā vārdā tas tiek nosaukts un vai cilvēks iet baznīcā. Bet, tā kā tā kunga ceļi nav izdibināmi, Vilijs droši vien pat nebrīnījās, ka savas gribas piepildīšanai tas izraudzījis dažus labi barotus džentlmeņus svītrainās biksēs un ar lielu automobili. Tas kungs aicināja Viliju, un Mazulis Dafijs bija dārgās drānas ģērbies Rietumu apvienības izsūtāmais, kas brauca- nevis ar velosipēdu, bet gan lepnā kadilakā. Tā Vilijs piekrita savas kandidatūras izvirzīšanai.

Vilijs kuru katru mirkli varēja sēsties seglos. Tobrīd viņš bija advokāts. Bija advokāts jau krietnu laika sprīdi, jo, izkritis cauri apgabala mantziņa vēlēšanās, viņš no visas sirds metās virsu grāmatām, ziedodams tām ik brīdi, kas palika pāri pēc darba fermā un tirgošanās ar patentētajiem mājturības priekšmetu labošanas līdzekļiem. Viņš sēdēja savā istabā caurām vasaras naktīm, noguris līdz nāvei, taču acīm urbdamies ik lappusē, bet naktstauriņi šaudījās un sitās pret loga aizkariem, tiekdamies pretī petrolejas lampas liesmai, kas klusītēm sīca viņam uz

galda. Tāpat viņš neatņemdamies sēdēja ziemas naktīs, Kad uguns izplēnēja sarūsējušajā taupības krāsniņā un vējš, no tūkstošiem jūdžu tāluma cauri tumsai nācis, sitās pret mājas ziemeļu sienu, sadrebinādams istabu, kur, nolīcis pār grāmatām, sēdēja Vilijs. Pirms laba laika, vēl pirms iepazīšanās ar Lūsiju, viņš vienu gadu bija mācījies Mārstonas baptistu koledžā turpat kaimiņu štatā. Koledžai tik vien bija kā koledžas gods, citādi tā nebija neko labāka par parastu pamatskolu, taču tur Vilijs izdzirdēja dižus vārdus, kas bija ierakstīti dižās grāmatās. Iegaumējis šos dižos vārdus, viņš koledžu atstāja, jo studijām nepietika naudas. Tad sākās karš, un arī viņš tajā piedalījās, iespundēts nometnē kaut kur Oklaliomā, juzdamies gan it kā piekrāpts, gan īsto izdevību garām palaidis. Pēc kara sākās darbs tēva fermā, grāmatu lasīšana naktīs, tikai toreiz viņš lasīja nevis tieslietu grāmatas, bet visu, kas gadījās pa ķērienam. Viņš gribēja izzināt savas zemes vēsturi. Sadabūja kādu koledžas mācību grāmatu, lielu un biezu. Pēc daudziem gadiem viņš man to parādīja un, bakstīdams ar pirkstu, sacīja: «Es liku aiz auss gandrīz vai katru zilbi tai nolāpītajā grāmatā. Es varētu tev nosaukt vai katru vārdu. Es varētu tev nosaukt katru faktu un datu.» Tad viņš vēlreiz pabakstīja grāmatu, nu jau ar nicinājumu, un teica: «Bet tas zellis, kas to uzrakstījis, nav ne velna zinājis. Par to, kā viss īstenībā bijis. Ne velna viņš nav zinājis. Varu likt galvu ķīlā, ka nekas nav bijis savādāk kā tagad. Tāpat tik lūkoja, kā cits citam pie rīkles pieķerties.» Taču dižie vārdi tomēr bija. Un vēl bija piezīmju grāmatiņa, ādas vākos iesieta grāmata, kurā viņš ierakstīja gudrus teicienus un gudras domas, ko izlasīja lielajās grāmatās. Vēl pēc kāda laika viņš man parādīja arī to, un, kamēr es laiski šķirstīju lapas, pamanīdams pa kādam citētam Emersona, Makoleja, Bendžamina Frank-lina un Šekspīra izteicienam, kas bija rakstīti ķeburainā, bērnišķīgā rokrakstā, viņš ar to pašu mīlīgo nicinājumu balsī sacīja: «Nu re, toreiz es domāju, ka tie zeļļi, kas saraksta šitādas grāmatas, zina visu. Un vēl es domāju, ka arī man no visa tā labuma izdosies nogriezt kādu riecienu. Jā, tā es domāju — atliek tikai pasvīst, un rieciens būs rokā.» Viņš iesmējās. Un piebilda: «Jā, toreiz es domāju, ka esmu velna pulveris.»

No visa kā viņš domāja nogriezt pa riecienam. Taču galu galā tika vienīgi rieciens jurisprudences. Uz skatu-

ves parādījās Lūsija, tad nāca mazais Toms, vēl viņam bija darbs fermā, pēcāk municipalitātē, bet pie jurisprudences viņš galu galā tika. Viņam palīdzēja kāds vecs advokāts no Tairijas — aizdeva grāmatas, atbildēja uz jautājumiem. Tas viss ilga apmēram trīs gadus. Ja viņš būtu gribējis izraut advokāta tiesības, veltot tam iespējami mazāk pūļu, to varēja izdarīt jau krietni agrāk, jo tos laikus, tāpat kā šobrīd, nevajadzēja nez kādu izcilo prātu, lai nokārtotu eksāmenus advokatūrā. «Skaidrs, ka es biju muļķis,» runādams par tām dienām, reiz man teica Vilijs. «Es no tiesas domāju, ka visas tās blēņas jāsadzen galvā. Domāju, ka viņi patiesi grib, lai cilvēks apgūst jurisprudenci. Ne velna, aizgājis likt eksāmenu, paskatījos uz jautājumiem un gandrīz vai pārplīsu aiz smiekliem. Cik es biju nīcis un dirnējis pie grāmatām, un nu viņi man iedod šitādus ķēmīgus jautājumus. Katrs pēdīgais melnādainis varētu uz tiem atbildēt, ja vien prastu lasīt. Vajadzēja man laikus ciešāk aplūkot dažu labu pazīstamu advokātu, un es jau sen būtu apjēdzis, ka šos eksāmenus var nolikt pat plānprātiņš. Bet kas to deva, kā nelabā apsēsts metos uz mācīšanos.» Tad viņš iesmējās, apklusa, un, kad atkal sāka runāt, balsī ieskanējās bargums, ko droši vien izraisīja atmiņas par garajām nomoda naktīm, kad viņš tupēja, nolīcis pār taupības krāsniņu, vai ieklausījās, kā augusta tumsā pret loga aizkariem liegi atsitas naktstauriņi. «Jurisprudenci vismaz es apguvu,» viņš teica. «Un varēju arī pagaidīt.» Viņš varēja pagaidīt. Viņš izlasīja visas vecā Tairijas advokata grāmatas un tad sāka pirkt jaunas, sūtīdams par tam naudu, ko bija savām rokām tikpat kā no zemes izplēsis vai nopelnījis ar patentētajiem mājturības piederumu labošanas līdzekļiem. Beidzot tā diena pienāca, viņš apvilka savu labāko uzvalku no zila sarža auduma, ar nospīdinatu bikšdibenu, iesēdās vilciena un brauca uz pilsētu likt eksāmenu. Gaidīt viņam bija iznācis pietiekami ilgi, un nu viņš patiešām zināja visu, kas ir rakstīts šais grāmatas.

Tā Vilijs kļuva par advokātu. Tagad nu varēja pakārt piesviedrēto kombinezonu uz naglas, lai sviedri izkalst. Viņš varēja noīrēt istabu Meisonsitijā virs tekstilpreču veikala, nosaukt to par kantori un gaidīt, kamēr kāds nāks augšā pa kāpnēm, kur valdīja tāda tumsība, ka ceļu vajadzēja ar taustīšanu sataustīt, un kur oda pēc vecas skrīnes, kas atvērta pēc divdesmit gadu nostāvēšanas

bēniņos. Nu viņš bija advokāts, bet tas viņam prasīja ilgus gadus. Tas prasīja ilgus gadus tāpēc, ka par advokātu viņš bija nolēmis kļūt pats pēc saviem noteikumiem un pats savā veidā. Taču tagad tas piederēja pagātnei. Bet varbūt tas bija prasījis pārāk ilgus gadus? Ja kaut kas cilvēkam prasa pārāk ilgu laiku, ar viņu notiek dīvainības. Viņš pilnīgi un galīgi pārvēršas par to, par ko vēlas kļūt, jo ir samaksājis pārāk dārgi — pārāk ilgi alcis, pārāk ilgi gaidījis, pārāk ilgi no visa atteicies. Un beigu beigās viņam uzdod šitādus ķēmīgus jautājumus.

Taču alkšana un gaidīšana nu palika pagātnē, un Vi-lijs lika apgriezt matus, iegādājās jaunu platmali, jaunu adas mapi, kurā ielika savas runas tekstu (to viņš bija ar roku pārrakstījis un, attiecīgi žestikulēdams, nolasījis priekšā Lūsijai, it kā gatavotos disputam vidusskola), ieguva daudzus jaunus draugus ar ziliem, noļukušiem vaigiem vai bāliem, smailiem deguniem, un tie sita viņam pa muguru, bet vēlēšanu kampaņas vadītājs Mazulis Dafijs, iepazīstinot viņu ar vēlētājiem, sirsnībā starodams, sacīja: «Vilijs Stārks, nākamais mūsu štata gubernators!» UnVi-lijs sniedza roku svinīgi kā bīskaps. Jo viņš nenieka neapjēdza.

Es reizēm brīnījos, kā viņš tik tālu nonācis. Ja viņš butu izvirzījis savu kandidatūru Meisonas apgabala, viņš nemūžam tik tālu nenonāktu. Tad viņš uz visu raudzītos pavisam reālistiski un apsvērtu savas iespējas. Vai arī ja viņš pats uz savu galvu izvirzītu sevi par kandidātu gubernatora vēlēšanu pirmajā kārtā, arī tad viņš uz to raudzītos reālistiski. Taču tagad bija savādāk. Viņš tika aicināts. Viņš tika aizkustināts. Viņš tika lūgts. Un no tā visa viņam kļuva mazliet baigi. Šķiet taisni neticami, ka, uzmetis kaut vai vienu vienīgu skatienu Mazulim Dafijam un tā draugiem, viņš neatskārta, ka tur nu gan kaut kas nav gluži kārtībā. Taču īstenībā, kā es sapratu, nekā ārkārtīga tur nebija. Jo Mazuļa Dafija balss, kas viņu aicināja, galu galā atbalsoja tikai viņā pašā iemitušo pārliecību un aklo, neatvairāmo dziņu, to pašu, kas nakti pēc nakts bija spiedusi viņu sēdēt nomodā, berzēt miegu no acīm, rakstīt prāvajā piezīmju grāmatā gudrus teicienus un gudras domas un ar milzīgu, turpat vai fizisku sasprindzinājumu nolīkt pār veco tieslietu grāmatu nodzeltējušām lapām. Neuzklausīt Mazuļa Dafija balsi viņam

būtu tikpat grūti kā svētajam neuzklausīt balsi, kas to aicina nakts tumsībā.

Viņš zaudēja saskari ar pasauli. Viņu apstulbināja ne tikai dzirdētā balss vien. Viņu apstulbināja lieliskais postenis, pēc kura viņš tiecās. Spožais gaismas uzliesmojums padarīja viņa acis aklas. Jo viņš taču tikko bija iznācis no tumsas, no tā sava mūža posma, kad augām dienām rakņājās pa zemi un neredzēja nevienu citu kā savu ģimeni (un arī starp tās locekļiem viņš dienu no dienas staigāja tā, it kā tie būtu kādi rēgi) un naktīm sēdēja savā istabā pie grāmatām, nomocījies piepūlē, neziņā un alkās. Tāpēc nav arī nekāds brīnums, ka gaismas uzliesmojums viņu padarīja aklu.

Viņš, saprotams, cik necik pazina cilvēku dabu. Apgabala municipalitātē viņš bija izsēdējies pietiekami ilgi. lai šo to uzzinātu. (Tiesa, viņu no turienes gan padzina. Taču tā nebija cilvēku dabas nepazīšana. Varbūt viņš nepazina visas cilvēces dabu kopumā, toties pazina pats savu dabu — kaut ko daudz dziļāku nekā abstraktais jautājums par taisnību un netaisnību. Viņš kļuva moceklis — ne jau savas neziņas dēļ un ne tikai taisnības vārdā, bet arī tāpēc, ka apzinājās sevī kaut ko dziļāku par taisnību un netaisnību.) Viņš cik necik pazina cilvēku dabu, bet nu kaut kas nostājās starp viņu un šo pazīšanu. Viņš savā ziņā cilvēku dabu varbūt pārvērtēja. Viņš iedomājās, ka arī citus cilvēkus apstulbinājis un kā gaismas uzliesmojums aklus padarījis lieliskais postenis, pēc kura viņš tiecas, un ka tie uzklausīs vienīgi tikpat lieliskus un žilbinošus vārdus un pierādījumus. Tāpēc arī savas runas viņš sacerēja pēc šādas mērauklas. Dīvainā maisījumā, no vienas puses, tur savijās fakti un cipari (viņa nodokļu programma, viņa ceļu programma) un no otras puses — cildenas emocijas (ar ķeburainu, bērnišķīgu rokrakstu prāvajā piezīmju burtnīcā ierakstīto citātu varga atbalss, ko laiks bija pamazām apdzēsis).

Vilijs braukāja apkārt ne vairs gluži jaunā, tomēr it labā automobili, ko bija pircis uz nomaksu, kura sedzama astoņpadsmit termiņos, un skatīja savu seju pie telefonu stabiem, labības nojumēm un sētām pienaglotos plakātos. Iebraucis pilsētā, viņš pastā apjautājās, vai nav kāda vēstule no Lūsijas, satikās ar vietējiem politikāņiem, apmainījās rokas spiedieniem (uz tiem viņš diez kādu tieksmi vis nejuta, jo pārāk daudz tika runāts par principiem,

toties pavisam maz par solījumiem), tad devās uz viesnīcas istabu (divi dolāri, bez vannas) un ķērās pie savas runas apstrādāšanas. Viņš nevarēja vien pietiekami noslīpēt un nospodrināt šo sasodīto padarīšanu. Kā velna apsēsts viņš no katra sava sacerējuma gribēja iztaisīt jaunu Getisber-gas runu *. Krietnu brīdi noņēmies gar to, viņš droši vien piecēlās un sāka soļot šurp un turp pa istabu. Soļoja, soļoja, līdz ņēmās skaļi teikt savu runu. Blakus istabā varēja dzirdēt, kā viņš soļo un runā, un, kad soļošana aprima, kļuva skaidrs, ka viņš apstājies spoguļa priekšā, lai noslīpētu kādu žestu.

Reizēm es gadījos šai blakus istabā, jo mans pienākums bija apcerēt viņa priekšvēlēšanu kampaņu «Chronicle» slejās. Es gulēju gultas vidū iespiestajā bedrē, kur atsperes bija ieplakušas no klaiņojošās cilvēces smaguma, gulēju neizģērbies uz muguras un lūkojos griestos, vērodams, kā cigaretes dūmi lēnītēm paceļas gaisā un izšķīst pret griestiem kā ūdenskrituma rēgs ačgarni un palēnināti demonstrētā filmā vai kā blāvs un šaudīgs gars, kas ēģiptiešu iztēlē līdzi pēdējam dvašas vilcienam izskrien cilvēkam no mutes, lai uz mūžīgiem laikiem pamestu slikti pašūtās biksēs un vestē tērpto horizontālo pīšļu mājokli. Tā es tur gulēju, ļaudams dūmiem gausi pacelties no mutes, nejuzdams itin neko, tikai vērodams dūmus, it kā man nebūtu ne pagātnes, ne nākotnes, un pēkšņi blakus istabā sarosījās Vilijs. Sākās mīdīšanās un murmināšana.

Tas bija tīrais kauns un negods — gan smiekli, gan asaras. Zināt to, ko es zināju, un gulēt gultā, klausoties, kā viņš gatavojas kļūt par gubernatoru, un stūķēt mutē spilvendrānu, lai aizturētu zviedzienu. Nabaga plānprātiņš ar visu savu runu. Bet balss aiz sienas tikai joprojām dūca, kājas mīdījās — uz priekšu un atpakaļ, kā smaga dzīvnieka kājas, kad tas, smago galvu šūpodams, dīdās uz priekšu un atpakaļ pa aizslēgtu istabu vai krātiņu, meklēdams vietu, kur izlauzties, ne drusku neatlaizdamies, nesamierināmi un neganti pārliecināts: gan jau agri vai vēlu atradīsies kāds vaļīgāks dēlis, stienis vai aizšaujamais, kaut arī ne tūdaļ, taču agri vai vēlu atradīsies. Un, klausoties šai troksnī, cilvēks ne mirkli nevarēja būt drošs, ka stienis vai dēlis izturēs. Bet kājas ne- [9]

pierima, tās kustējās kā mehānisms, nevis kā cilvēka, nevis kā zvēra kājas, tās mīdījās kā virzulis vai kā stampa milzu piestā, un es gadījos šai piestā, nejauši biju tur ieklīdis. Stampai bija gluži vienalga, kas atrodas piestā — es vai kāds cits. Tā tik stampās un stampās, līdz manis vairs nebūs piestā, un arī tad vēl ilgi nerimsies, kamēr mehānisms beidzot nolietosies vai kāds izslēgs strāvu.

Un tāpēc, ka jūs vēlā pēcpusdienas stundā gribat atlikties svešā gultā šai krēslainajā istabā un vērot, kā dūmi gausi pace|as gaisā, un nedomāt it ne par ko — ne par to, kas esat bijis, ne par-To, kas varbūt būsiet, un tāpēc, ka šīs kājas, šis zvērs, šī stampa, šis plānprātiņš aiz sienas negrasās aprimt, jūs pielecat kājās, apsēžaties uz gultas malas un gribat lādēties. Taču jūs to nedarāt. Nedarāt tāpēc, ka, pamazām sajuzdams sāpes un nemieru, jūs sākat brīnīties, kas tas ir, kas viņā sēž un neļauj kājām apstāties. Lai arī viņš ir plānprātiņš, lai arī viņš nekad nekļūs par gubernatoru, lai arī viņa runas nemūžam neklausīsies neviens cits kā tikai Lūsija, šīs kājas nekad nerimsies.

Neviens šais runās nedomāja klausīties, arī es ne. Runas bija briesmīgas. Tās bija pārblīvētas ar skaitļiem un faktiem, ko viņš izraka, braukādams apkārt pa štatu. Viņš palaikam sacīja: «Nu, draugi, ja vien jūs mani dažas minūtes pacietīgi uzklausīsiet, es jums nolasīšu pāris skaitļu,» — un, krietni nokrekšķinājies, sagrābstīja papīra lapu, bet klausītāju pēcpuses ieslīga dziļāk krēslos, un tie ar kabatas nažiem sāka tīrīt nagus. Ja Vilijām ienāktu prātā runāt ar cilvēkiem no tribīnes tā, kā viņš runāja ar tiem aci pret aci — aizrautīgi, saliecies uz priekšu, it kā ikviens teiktais vārds būtu vissvētākā patiesība, neprātīgi spīdošās acis iepletis, viņš droši vien būtu aizkustinājis vēlētājus. Taču kas to deva, viņš pēc sava prāta pūlējās attaisnot augsto sūtību.

Kamēr Vilijs ņēmās pa savu iecirkni, nelaime vēl nebija nekāda lielā. Atmiņas par notikumu skolā vēl turējās pietiekami svaigas, un tas kaut ko nozīmēja. Tas kungs šo cilvēku bija izraudzījis, un tas kungs viņam bija devis zīmi. Tas kungs bija nogāzis ugunsdzēsēju kāpnes tāpēc, lai pierādītu savu taisnību. Taču, kad Vilijs nonāca štata vidienē, viņam sākās nepatikšanas. Lai kādā pilsētā viņš ierastos — lielā vai mazā, — tūdaļ noskaidrojās, ka

vēlētājiem nav itin nekādas daļas gar to, kurai jautājuma pusei pieslejas dievs.

Vilijs saprata, kas notiek, tikai nesaprata, kāpēc tas notiek. Vaigi viņam kļuva plānāki, plānā āda it kā ciešāk piekļāvās sejai, taču nekāda satraukuma viņā nemanīja. Un tas šķita dīvaini. Lai nu kam, bet Vilijām gan tobrīd bija pamats uztraukties. Taču Vilijs neuztraucās. Viņš izskatījās tā, itin kā tikko mostos no sapņa, un, kad viņš iznāca uz tribīnes, lai sāktu runu, viņa seja likās tik šķīsta, pacilāta un apskaidrota, it kā viņš nule būtu izveseļojies no smagas slimības.

Taču viņš nebija izveseļojies no savas slimības. Viņš slimoja ar strauji progresējošu politisku mazasinību.

Viņš nekādi nespēja aptvert, kas noticis. Viņš bija kā cilvēks, kam piemetušies drebuļi un kas iedomājas, ka ne no šā, ne no tā mainījies klimats, un nevar saprast, kāpēc neviens cits netrīc. Iespējams, ka tieši ilgās pēc drusciņas cilvēciska siltuma viņam izveidojas paradums nakts vidū, kad bija beigušās runas un roku spiedieni, iegriezties manā istabā. Viņš pasēdēja kādu brītiņu, es izmetu savu kārtējo vakara lāsīti, un mēs gandrīz neko nerunājām, tikai vienreiz, tas bija Moristaunā, kur viņu sagaidīja ar ledainu saltumu, viņš, mirkli klusējis, pēkšņi sacīja:

— Kā tev, Džek, tas mans pasākums rādās?

Tas bija viens no tiem nomācošajiem jautājumiem: «Vai jums šķiet, ka mana sieva ir uzticīga?» — vai arī: «Vai jus zināt, ka esmu ebrejs?» — kas nomāc nevis tāpēc, ka uz tiem nebūtu nekā, ko atbildēt, — ne patiesības, ne melu, bet gan tāpēc, ka šādi jautājumi vispār tikuši uzdoti. Es viņam tomēr atbildēju:

— Labi, manuprāt, veicas itin labi.

— Tu no tiesas tā domā? — viņš vaicāja.

— Protams, — es atbildēju.

Vilijs kādu brīdi pazelēja manu atbildi un tad to norija. Pēc tam viņš sacīja:

— Šovakar viņi nelikās īpaši uzmanīgi manī klausāmies. Vismaz kamēr es centos izskaidrot savu nodokļu programmu.

— Varbūt tu pūlies viņiem pārāk daudz ko iestāstīt. Tas sagrauj viņu smadzeņu šūnas.

— Man gan rādās, ka viņiem tomēr derētu paklausīties par nodokļiem, — viņš teica.

— Tu viņiem stāsti pārāk daudz. Pasaki labāk, ka esi

iecerējis piemiegt resnvēderus, un ar to pašu par nodokļiem cauri.

— Mums ir vajadzīga līdzsvarota nodokļu programma. Taisni patlaban proporcija starp ienākuma nodokli un ienākumu kopsummu ir tāda, ka indekss ...

— Kā tad, — es sacīju, — esmu jau to dzirdējis. Taču viņiem viens pīpis. Liec, pie velna, lai viņi raud vai lai smejas, iestāsti, ka esi tāds pats mirstīgais un tāds pats grēka gabals kā viņi vai arī ka esi visuvarenais dievs. Kaut vai satracini viņus. Satracini pret sevi pašu. Tikai iekustināt vajag, vienalga, kā un kāpēc, un viņi tevi iemīlēs un uzticīgi tecēs nopakaļ. Ieknieb viņiem mīkstumos. Viņi taču nav dzīvi, gandrīz neviens, un divdesmit gadus nav bijuši dzīvi. Sievas viņiem, velns parāvis, sen jau zaudējušas kā zobus, tā lunkanumu, un šņabi māga arī vairs pretī neņem, dievam tāpat viņi ren jau netic, tā ka tev atliek tikai pamest kādu āķi, lai viņus iekustinātu un padarītu atkal dzīvus. Kaut vai uz pusstundu. Tieši tāpēc jau viņi arī nāk. Runā visu, kas vien iešaujas prātā. Tikai dieva tā kunga dēļ nemēģini apgaismot viņu prātus.

Es atkritu gultā galīgi pārguris, un Vilijs kādu brīdi apsvēra manus vārdus. Viņš sēdēja nekustēdamies, rāmu un apskaidrotu seju, bet mani nepameta sajuta, ka vajadzētu tikai ciešāk ieklausīties, lai izdzirdētu, kā viņam galvā mīdās kājas, kā tur kaut kas ieslēgts soļo šurp un turp. Pēc tam viņš prātīgi sacīja:

— Jā, es zinu, ka dažs labs tā runā.

— Tu taču neesi vakarējais, — es teicu, un pēkšņi man sanāca dusmas. — Tu taču nebiji kurlmēms, visu laiku raudamies pa Meisonsitijas municipalitāti. Pat ja tevi tur ielika Pilsberijs.

Vilijs pamāja.

— Jā, — viņš teica, — tādas runas esmu dzirdējis gan.

— To it visi runā, — es teicu. — Nav jau nekāds noslēpums.

Tad viņš noprasīja:

— Un tev šķiet, ka tas ir tiesa?

— Tiesa? — es atkārtoju, it kā pats sev uzdodams šo jautājumu, un tikai pēc tam atbildēju: — Nē, nezinu. Taču pierādījumu tam netrūkst.

Viņš pasēdēja vēl mazu brītiņu, tad piecēlās, novēlēja man labu nakti un gaja atpakaļ uz savu istabu. Bet es drīz vien izdzirdēju viņu atkal soļojam. Izģērbos un likos

gultā. Taču soļošana nerimās. Vēsais saprāts gulēja, ieklausījās soļošanā aiz sienas un sacīja: «Tas velna zellis pūlas izdomāt kādu joku. ko rīt celt priekšā Skidmorā, lai sasmīdinātu vēlētājus.»

Un vēsajam saprātam bija taisnība. Gubernatora kandidāts Skidmorā patiešām palaida joku. Taču neviens nesmējās.

Pēc Vilija uzstāšanās es sēdēju Skidmoras grieķu kafejnīcā un dzēru kafiju, lai nomierinātu nervus un paslēptos no cilvēkiem — no viņu tarkšķēšanas, no miesas izgarojumiem un no uzmācīgajiem skatieniem, — kad pēkšņi ieradās Sedija Bērka, parlaida skatienu kafejnīcai, ieraudzīja mani, pienāca man klāt un apsēdās pretim.

Sedija piederēja pie Vilija jauno draugu pulka, taču es viņu pazinu jau sen. Klīda baumas, ka vēl ciešāka draudzība Sediju saistot ar kādu Sensenu Paketu, kurš zelēja sensenu, lai uzturētu elpu mūždien smaržīgu, un kurš bija svarīga persona, kā fiziski, tā politiski, un kādreiz draudzējies (un iespējams, ka vēl arvien draudzējas) ar Džo Herisonu. Dažs labs melsa, ka tieši Sensenam radusies spīdošā ideja izmantot Viliju par marioneti. Sedija bija Sensenam pārāk laba, kaut gan viņa izskatā nevarēja atrast nekādas vainas. Sediju pašu arī neviens par glītu nesauktu, vismaz to nedarītu žūrijas locekļi, kas izrauga meitenes par mis Oregonām un mis Ņūdžersijām. Augums Sedijai bija tīri glīti veidots, taču to reti kāds ievēroja viņas briesmīgo tērpu un pastāvīgās neveikli brāzmainās žestikulēšanas dēļ. Ogļu melnie mati, kurus viņa apgrieza robu robiem, kā elektrizēti slējās gaisā uz visām pusēm. Arī seja, ja vien kāds to ievērotu, Sedijai bija glīta, taču biežāk gan tas palika nemanīts, jo cilvēki vispirms ieraudzīja baku rētas. Taču, lai nu kas, bet acis viņai bija brīnišķīgas — dziļas, samtaini melnas.

Tomēr Sensenam par labu Sedija nebūt nebija sava glītuma dēļ. Par labu viņa bija tādēļ, ka Sensens bija gatavais nelietis. Iespējams, ka ar Sensenu viņa sapinās tā glītās ārienes dēļ un pēcāk (arī to esmu dzirdējis no baumām) iesaistīja to netīros politiskos darījumos. Jo Sedija nebija ar pliku roku ņemama. Viņa rosīgi darbojās jau krietnu laiku un bija izgājusi pamatīgu skolu.

Skidmorā viņa ieradās ar visu Stārka kompāniju kā viņa štāba locekle (iespējams arī, kā Sensena sūtīta spiedze) mazliet nenoteiktajā sekretāres lomā. Taču rosīties

vina rosījās nepagurdama, organizēja visu nepieciešamo iiii apgādāja Vilijām ziņas par vietējām slavenībām.

Tā nu viņa tik raksturīgajā brāzmainajā gaitā pienāca pie mana galdiņa grieķu restorānā, paskatījās manī un noprasīja:

— Vai drīkst pie tevis pasēdēt?

Viņa apsēdās, iekāms paguvu atbildēt.

— Kā vēlies, — es galanti sacīju, —vari sēdēt vai stāvēt pie manis vai gulēt ar mani.

Viņa kritiski aplūkoja mani ar dziļajām, samtaini melnajām acīm, kas spīdēja baku sagandētajā sejā, un papurināja galvu.

— Nē, paldies, — viņa teica, — man patīk vitamīniem bagāta barība.

— Tu gribi sacit, ka es neesmu pietiekami glīts? — es iejautājos.

— Mani neinteresē ne glītums, ne neglītums, — viņa sacīja, — taču kādu patiku var izraisīt cilvēks, kas izskatās pēc kārbas ar spageti. Kauli un āda — grab vien.

— Lai arī tā būtu, — es teicu, — ņemu savu priekšlikumu atpakaļ. Ar cieņu un godu. Taču, ja jau esi sākusi runas par vitamīniem, atbildi man uz vienu jautājumu. Kā tu domā — vai jūsu kandidātam Vilijām vispār ir kādi vitamīni? Kas noderētu vēlētājiem?

— Ak dievs, — viņa nočukstēja un pacēla acis pret debesīm.

— Nu labi, — es teicu. — Kad tu tiem saviem zeļļiem pilsētā pateiksi, ka visai šai jezgai nav nekādas jēgas?

— Ko nozīmē — nav nekādas jēgas? Viņi iecerējuši Aptonā masu mitinu ar mielastu, kur galdā cels veselus vēršus. Vismaz Dafijs tā stāstīja.

— Sēdij, — es teicu, — tu sasodīti labi zini, ka viņiem vajadzētu celt galdā vismaz spalvainus mastodontus un sviestmaizes aplikt nevis ar salātiem, bet desmitdolāru banknotēm. Kādēļ tu tiem saviem zeļļiem nesaki, ka nekādas jēgas tam nebūs?

— No kurienes tev tas iesēdies galvā?

— Paklausies, Sedij, — es teicu, — mēs esam veci draugi, un nevajag melot tēvocim. Es taču nebāžu avīzē visu, ko zinu, bet to nu gan es zinu, ka šai afērā Viliju iesaistīja ne jau nu tāpēc, ka tiktu apbrīnotas viņa oratora spējas.

— Briesmīgas tās viņa runas, patiesi, — teica Sedija.

— Zinu, ka tā visa ir slepena vienošanās, — es sacīju. — To zina visi, vienīgi Vilijs ne.

— Tā ir, — viņa piekrita.

— Kad tu beidzot tiem saviem zeļļiem iestāstīsi, ka visai šai jezgai nav nekādas jēgas, ka viņi šķērdē naudu pa tukšo? Ka Vilijs pat Eibam Linkolnam Konfederācijas šūpulī nebūtu spējis kaut vai vienu vienīgu balsi atvilt?

— Sen jau man vajadzēja pateikt, — viņa sacīja.

— Kad tu to izdarīsi? — es jautāju.

— Nu tad klausies, — viņa teica, — es jau pirms visas šās jezgas sākšanās viņierti sacīju, ka tur nekādas jēgas nebūs. Bet viņi negribēja uzklausit Scdiju. Stulbeņi tādi... — un, pēkšņi atiezusi apaļo, pārak sarkano, izliekto, spīdīgo apakšlūpu, viņa spļautin izspļāva veselu cigaretes dūmu mākuli.

— Kāpēc tu nevarētu pateikt, ka tur nebūs nekādas jēgas, un atpestīt nabadziņu no mocībām?

— Lai šķērdē savu nolādēto naudu, — viņa nikni sacīja un kratīja galvu, it kā lai izdabūtu cigaretes dūmus no acīm. — Kaut viņi vēl vairāk būtu šķērdējuši. Kaut tam nabaga stulbenim būtu pieticis saprāta likt, lai viņi maksā ragā par šīm ciešanām. Bet tagad viss, ko viņš saņems, būs šis brauciens. Un lai arī tiek. Svētīgi tie garā vājie.

Viesu apkalpotāja atnesa tasi kafijas, ko Sedija, acīm redzot, bija pasūtījusi, iekāms pamanīja mani. Viņa iedzēra malku kafijas un tad dziļi ievilka cigaretes dūmu.

— Zini, — viņa sacīja, pikti nospiezdama cigaretes galu tasītē un skatīdamās uz to, nevis uz mani, — zini, pat ja viņam kāds to pateiks. Pat sapratis, ka ir piemuļķots, viņš, manuprāt, mierā neliksies.

— Jā, — es sacīju, — un tikai sacerēs runas.

— Ak dievs, — viņa teica, — kaut kas šausmīgs.

— Jā.

— Manuprāt, viņš mierā neliksies, — viņa teica.

— Jā.

— Āmurgalva.

Mēs atgriezāmies viesnīcā, un es Sediju vairs nesastapu, kamēr nonācām Aptonā, tikai pāris reižu pa gabalu sasveicinājāmies. Un līdz pat Aptonai nekas ari uz labo pusi negāja. Es atgriezos pilsētā un gandrīz veselu nedēļu atstāju kandidātu likteņa varā, taču jaunumi līdz manām ausīm nonāca. Un tad dienu pirms izsludinātā mielasta sēdos vilcienā un braucu uz Aptonu.

Aptona atrodas štata rietumos, tā ir nabadzīga apgabala galvaspilsēta, un bija sagaidāms, ka te vēlētāji bariem vien jozīs ārā no krūmiem uz apsolīto mielastu. Mazliet uz ziemeļiem no Aptonas atrodas ogļu raktuves, kur uzņēmēju kompānijas celtajās būdās dzīvo daudz strādnieku, kas diendienā lūdz dievu par pilnu darba nedēļu. Pati labākā vieta mielastam, kur cilvēku saskries, ka biezs. Būdu iemītnieki bija nonākuši tiktāl, ka palēkdamies diebtu kaut piecpadsmit jūdzes, lai tikai dabūtu kumosu gaļas. Ja vien tiem pietiktu spēka un ja gaļu dotu par velti.

Elsdams pūzdams, raustīdamies, apstādamies un novirzīdamies sānceļos, tuvsatiksmes vilciens devās cauri kokvilnas laukiem. Kaut ko gaidīdami, bijām pusstundu nostāvējuši uz rezerves sliedēm, un es skatījos, kā pret sa-kveldēto apvārsni saplūst kokvilnas rindas un kā lauka vidū starp kokvilnas krūmiem paceļas melns apdeguša koka stumbenis. Vēlāk, uz vakara pusi, vilciens iegriezās izcirtumā, kur auga vībotnes. Apstājāmies pie kādas dzeltenas, kastei līdzīgas stacijas, kurai apkārt bija izmētātas nekrāsotas mājeles, un pāri pilsētas nomalei es saskatīju zaļu aleju, bet, kad vilciens atkal uzņēma gaitu, parādījās māju iekšējie pagalmi, ko apņēma dēļu vai stiepļu žogi, it ka lai aizturētu kumpainos, vībotņainos plašumus, kas tā vien grasījās uzklupt un aprīt šos.nameļus. Mājiņas izskatījās kā neviļus iemaldījušās, gadījuma pēc nomestas, lai kuru katru brīdi tiktu atstātas. Uz auklas paliks žāvēšanai izkārta veļa, bet cilvēki aizies un atstās arī to. Viņiem neatliks laika noņemt veļu no auklas. Drīz uznāks tumsa, un viņiem jāpasteidzas.

Bet, kad vilciens traucas projām, pa kādas mājeles sētas durvīm i'znāk sieviete—pareizāk sakot, sievietes stāvs, jo seja nav saskatāma, — un viņa tur rokās kastroli un izšļaksta ūdeni no kastroļa, tā ka gaismā pašķīst mirguļojošas sudraba strēles. Viņa ieiet atpakaļ mājelē. Pie tā, kas atrodas tur iekšā. Mājeles grīda ir plāna — tai cauri jūt kailo zemi, un sienas un jumts ir plāni — tiem cauri jūt pasaules plašumu, un tomēr nav iespējams cauri sienām saskatīt noslēpumu, pie kura dodas sieviete, ieiedama mājelē.

Vilciens trauc uz priekšu arvien ātrāk, un sieviete ir atgriezusies mājelē, kur viņa domā palikt. Tur viņa arī paliks. Un ne no šā, ne no tā jums pēkšņi šķiet, ka jūs skrienat projām un ka jums vajadzētu skriet ašāk turp, uz

kurieni jūs skrienat, jo drīz uznāks tumsa. Nu jau vilciens joņo itin naski, taču šķiet, ka tas tikai ar mokām spēj pārvarēt ietiepīgo, pārsātināto gaisa blīvumu — kā zutis pūlēdamies peldēt sīrupā, — vai varbūt tas cenšas pārvarēt arvien pieaugošo, nepielūdzamo zemes pievilkšanas spēku. Un jums ienāk prātā, — ja zeme pēkšņi noraustītos, kā reizēm sunim miegā noraustās āda, vilciens apgāztos, vagoni saskrietu čupā un lokomotīve paliktu elsojam un spļaudāmies, bet kāds gaisā pasliets ritenis grieztos smagnēji un piesardzīgi kā sapni . . .

Taču nekas nenotiek, un jūs atceraties, ka tā sieviete pat nemaz nepaskatījās uz vilcienu. Jūs viņu aizmirstat, un vilciens traucas ātri, nu jau tas traucas pavisam ātri, dodamies pāri šauram režģu tiltam. Jūs uztverat rāmo, tīro, vakara saules apspīdēto, metālisko ūdeņu mirgu starp zemajiem krastiem un skaidrajām debesīm un tālāk pret straumi pie vientuļa, nolīkuša vītola ieraugāt stāvam govi. Un pēkšņi jums gribas raudat. Taču vilciens traucas ātri, un, lai ko jūs būtu vēlējies, viss tiek aiznests projām.

Ak tu, nožēlojamais stulbeni, vai tiešām tu domā, ka gribi slaukt govi?

Tu negribi slaukt govi.

Un tad jūs jau esat Aptonā.

Aptonā, paņēmis savu mazo ceļasomu un rakstāmmašīnu, es devos uz viesnīcu, spraukdamies cauri pūlim uz ielas, garām cilvēkiem, kuri nolūkojās manī lēniem, ilgiem, ziņkāriem laucinieku skatieniem, kas nepazīst kautrības, un netiku ne soli uz priekšu, kamēr nepagrūdu tos no ceļa, — tas ir gluži tāpat kā ar govi, kura neatkāpjas automobiļa priekšā, iekāms radiators turpat vai nav ietriecies tās nošļukušajās ribās. Viesnīcā iekodu sviestmaizi un kāpu augšā uz savu istabu, ieslēdzu ventilatoru, liku uznest krūku ar ledus ūdeni, novilku kurpes un kreklu un atlikos krēslā palasīt grāmatu.

Pusvienpadsmitos kāds klauvēja pie durvīm. Es atsaucos, un istabā ienāca Vilijs.

— Kur tu biji? — es jautāju.

— Visu dienu tepat vien esmu, — viņš atbildēja.

— Dafijs vazāja tevi apkārt, iepazīstinādams ar pilsētas varenajiem?

— Jā, — viņš īgni atbildēja.

Īgnums Vilija balsī lika man uzmanīgi viņa palūkoties.

— Kas noticis? — es vaicāju. — Vai šejienieši bija nelaipni sarunā ar tevi?

— Nē, runāja kā cilvēki, — viņš sacīja. Viņš pienāca luvāk un paņēma krēslu blakus rakstāmgaldam. Tad viņš ielēja ūdeni glāzē, kas stāvēja uz paplātes blakus manai viskija pudelei, izdzēra to un atkārtoja: — Jā gan, runāja kā cilvēki.

Es atkal paskatījos viņā. Seja bija k|uvusi vājāka, āda uzspīlēta vēl ciešāk un zem vasaras raibumiem šķita gandrīz caurspīdīga. Vilijs sēdēja atzvēlies, neveltīdams man ne mazākās uzmanības, it kā pats savā prātā kaut ko bez gala murminādams.

— Kas tevi grauž? — es jautāju.

Kādu brīdi Vilijs nelikās gar mani ne zinis, bet, kad viņš pagrieza galvu, tā vien šķita, ka tam nav nekāda sakara ar maniem vārdiem. Kustību drīzāk bija izraisījis tas, kas notika viņa galvā, nevis mani vārdi.

— Cilvēkam nemaz nav vajadzīgs kļūt par gubernatoru, — viņš sacīja.

— Ko? — es pārsteigts atsaucos, jo tas nu bija beidzamais, ko tolaik varēja no Vilija gaidīt. Tikšanās ar vēlētājiem pēdējā pilsētā (kur es nepiedalījos), acīm redzot, bijusi tīrā izgāšanās, ja pat viņš ir atjēdzies.

— Cilvēkam nemaz nav vajadzīgs kļūt par gubernatoru, — viņš atkārtoja, un, palūkojies viņā, es vairs nesaskatīju plānādaino, zēnisko seju, bet zem tās ieraudzīju pavisam citus vaibstus, it kā pirmā seja būtu bijusi stikla maska un cauri tai es nule pamanītu viņa otru seju. Es lūkojos šai otrajā sejā un pēkšņi saskatīju, ka biezās lūpas ir sakniebtas cieši jo cieši, gluži kā aizmūrētas, un vaigu muskuļi uzrāvušies līdz žokļu kauliem.

— Ko tur teikt, — es pēc laba brīža sacīju, — balsis vēl nav saskaitītas.

Vilijs vēlreiz klusībā pārgremoja domu, gar kuru visu laiku bija noņēmies. Un tad viņš sacīja:

— Es nenoliedzu, ka esmu to gribējis. Tev es nedomāju melot, — viņš teica un paliecās mazliet uz priekšu, un palūkojās manī tā, it kā pūlēdamies mani pārliecināt par to, kas tāpat jau bija skaidrāks par faktu, ka man ir rokas un kājas. — Esmu to gribējis. Es naktis negulēju, to gribēdams. — Viņš žņaudzīja lielās, uz ceļgaliem saliktās rokas, tā ka kauliņi krakšķēja vien. — Pie velna, cilvēks var gulēt un gribēt kaut ko tik ļoti un nonākt tik stiprā

savas iegribas varā, ka pēdīgi pašam aizmirstas, ko īsti ir gribējis. Gluži tāpat kā zēna gados, kad pirmoreiz uzvandās asinis un kad tā vien šķiet, ka tūlīt, tūlīt būs jāsajūk prātā aiz trakas gribēšanas, bet nu tā gribas, tik sasodīti gribas, ka taisni aizmirstas, kas ir gribējies. Kaut kas no iekšpuses grauž ... — Viņš pieliecās vel tuvāk, acis no manas sejas nenolaizdams, un sagrāba pats sevi aiz sa-sviedrētā zilā krekla priekšas, it kā lai piespiestu mani domāt, ka viņš tūdaļ raus vaļā pogas un parādīs, kas aiz tām slēpjas.

Taču viņš atkal atgāzās krēslā, izlaida mani no redzes loka, paraudzījās siena tā, it kā nekādas sienas tur nebūtu, un teica:

— Taču ar gribēšanu vien nepietiek. Un nemaz nav vajadzīgs nodzīvot veselu mūžu, lai to saprastu.

Tā nu bija tik nepārprotama patiesība, ka es neatradu par vajadzīgu to apstiprināt.

Viņš likās nemanām manu klusēšanu, tik dziļi bija iegrimis pats savās domās. Taču pēc mirkļa viņš no tām atbrīvojas, stīvi pablenza mani un sacīja:

— No manis būtu iznācis labs gubernators. Dieva vārds ... — Un viņš uzgāza ar dūri pa ceļgalu. — ... dieva vārds, krietni vien labāks par šitiem zeļļiem. Redzi, — un viņš atkal paliecās uz manu pusi, — lai kas šim štatam vajadzīgs, jauna nodokļu programma noteikti vajadzīga. Un pirmām kārtām nodokļus nāktos palielināt valsts iznomātajām ogļu raktuvēm. Un vai šinī štatā ir kaut viens pieklājīgs ceļš, ja cilvēks izbrauc ārpus pilsētas! Tad vēl — cik daudz naudas es varētu štatam ietaupīt, ja apvienotu vairākas pārvaldes nozares. Bet skolas — paskaties uz mani, nevienu dienu godīgi neesmu skolā gājis, visu, ko zinu, pats esmu iezubrījis, un kāpēc gan štatā nevarētu ...

Visu to biju dzirdējis jau agrāk. No tribīnes, kad viņš tur stāvēja ar cēlu un šķīstu seju un neviens no klātesošajiem necēla ne ausu.

Vilijs droši vien juta, ka arī es par visu to neceļu ne ausu. Viņš pēkšņi apklusa. Tad piecēlās un sāka staigāt pa istabu turp un atpakaļ, galvu uz priekšu pastiepis, tā ka matu šķipsna krita acīs. Pienācis man klāt, viņš apstājās.

— Tas taču viss būtu darāms, vai ne? — viņš ieprasījās.

— Protams, — es atbildēju, un tā bija tīrā patiesība.

— Bet neviens mani negrib uzklausīt, — viņš sacīja.

— Jupis rāvis sitos izdzimteņus, — viņš teica, — salasās, lai dzirdētu runu, bet neviens ir nedomā klausīties. Neviena vārda. Viņiem ir vienalga. Jupis viņus rāvis! To vien viņi ir pelnījuši ka grābstīties pa zemi un par atlīdzību saņemt tukšu, rūcošu vēderu. Neviens ir nedomā klausīties.

— Jā, — es piekritu, — neviens nedomā.

— Un es arī nebūšu gubernators, — viņš strupi noteica. — Un viņi dabūs, ko ir pelnījuši. — Un vēl piebilda: — Izdzimteņi.

— Varbūt tu gribi, lai es par to tev rociņu paspiežu? — Pēkšņi es saskaitos. Kāpēc viņš lien pie manis? Ko viņš no manis vēlas? Kur viņam radusies doma, ka man gribas noklausīties, kas štatam vajadzīgs? Pie joda, es tāpat visu zinu. Ikviens to zina. Nav jau nekāds noslēpums. Vienīgais, kas štatam vajadzīgs, — cik necik jēdzīga valdīšana. Bet kur, velns lai parauj, tā radīsies? Un kam gan ir daļa, vai tāda vispār ir iespējama? Kāpēc viņš lien pie manis, gaudodams par štata nebūšanām? Vai par to, cik sasodīti viņam gribas kļūt par gubernatoru, tā ka nevar gulēt, bet caurām naktīm novalstās, domādams tikai par to? Tas viss man iešāvās prātā, kad pēkšņi saskaitos un pikti noprasīju, vai viņš varbūt grib, lai es viņam paspiežu rociņu.

Viņš gausi nomēroja mani no galvas līdz kājām un ielūkojās man seja. Taču viņš nelikās apvainojies. Tas mani pārsteidza, jo man gribējās, lai viņš apvainojas, tik ļoti apvainojas, ka aiziet projām. Bet viņa skatienā nemanīja pat izbrīna.

— Nē, Džek, — viņš beidzot sacīja, papurinādams galvu, — es nelūdzu līdzjūtības. Lai kas arī notiktu, nevienam es nelugšu līdzjūtības — ne tev, ne arī kādam citam. — Viņš smagi nopurinājās, kā suns, kad tas izkrata ūdeni no spalvas vai arī kad pamostas no miega.

— Nē, dievs mans liecinieks, — viņš teica, un nu jau tas vairs netika sacīts man, — nevienam vienīgam pasaulē es nelūgšu līdzjūtības ne šodien, ne ari jebkad nākamībā.

Tā jau bija sakarīgāka runa. Vilijs atkal apsēdās.

— Ko tu domā darīt? — es jautāju.

— Vajadzēs padomāt, — viņš atbildēja, — pagaidām

vēl nezinu, vajadzēs padomāt. Izdzimteņi, — viņš piebilda, — ja varētu viņus piedabūt mani uzklausīt.

Tieši tobrīd istabā ienāca Sedija. Vai, pareizāk sakot, pieklauvēja pie durvīm, es noauroju «jā», un viņa ienāca istabā.

— Sveicināti, — viņa sacīja, acīm aši novērtēdama situāciju, un nāca mums klāt. Viņas skatienu saistīja viskija pudele uz galda.

/ — Kā būtu ar vienu glāzīti? — viņa apvaicājās.

— Lai notiek! — es atbildēju, taču manai balsij, acīm redzot, pietrūka jautrības. Vai arī varbūt viņa pati gaisā sajuta kaut ko nelāgu, — lai nu kurš, bet Sedija gan to prata.

Lai kā arī būtu, viņa apstājās istabas vidū un jautāja:

— Kas noticis?

Es neattapos tūdaļ atbildēt, un viņa pienāca pie rakstāmgalda — ātrā, nervozā gaitā, kā arvien tērpusies bezveidīgā, draņķīgi zilā vasaras kostīmā, ko droši vien nopirkusi kādā lietotu mantu veikalā, un, aizvērusi acis, izstiepa pirkstu un sacīja:

— Es ņemu šito.

Viņa paņēma cigareti no manas kārbiņas uz galda, padauzīja to pret pirkstu kauliņiem un pievērsa man savus prožektorus.

— Nekas nav noticis, — es teicu, — vienīgi Vilijs grib iestāstīt, ka viņš nekļūs par gubernatoru.

Kamēr es izrunāju šos vārdus, Sedija bija aizdedzinājusi sērkociņu, taču līd'z cigaretei tas nenonāca. Palika karājamies gaisā.

— Tātad tu viņam esi izstāstījis, — viņa sacīja, raudzīdamās manī.

— Ne velna neesmu stāstījis, — es atbildēju. — Es nevienam nekad neko nestāstu. Es tikai uzklausu citus.

Draudīgi pavēcinādama roku, viņa nodzēsa sērkociņu un pievērsās Vilijām.

— Kas tev stāstīja? — viņa prasīja.

— Ko stāstīja? — jautāja Vilijs, vērīgi viņā raudzīdamies.

Viņa saprata, ka ir pieļāvusi kļūdu. Un šādu kļūdu Sedija Bērka nedrīkstēja pieļaut. No būdiņas purvaina līdzenuma vidū viņa bija izlauzusi ceļu pasaulē, likdama lietā prasmi allaž izzināt, ko domā citi, un nekad neļaudama citiem nomanīt, ko domā viņa pati. Viņas dabā nebija

dot mēlei vaļu, ar krietnu svina caurules galu rokā viņa 1-abāk* nogaidīja, kamēr sarunas biedrs zaudēja līdzsvaru. Taču šoreiz viņas mēle bija pasprukusi vaļā. Kādreiz agrāk Sedija Bērka kaut kur sirds dziļumos tika lolojusi cerību, ka es varbūt Vilijām visu pastāstīšu. Vai arī kāds cits viņam pastāstīs. Lai viņai, Sedijai Bērkai, nevajadzētu stāstīt Vilijām, bet lai Vilijām tiklu pastāstīts, un lai Sedijai Bērkai nevajadzētu to darīt. Varbūt arī domas nebija precīzi tādas. Varbūt kaut kur pašās viņas apziņas dzīlēs peldēja doma par Viliju un doma par to, ko Viiijs vēl nezināja, — abas šīs domas peldēja kā divas skaidiņas, ko ūdens virpulis norāvis līdz upes dibenam, pamezdams lēni un akli griežamies melnajā tumsībā. Taču pazust nekur tās nepazuda.

Tā nu, iedomādamās diezin ko un pati to nemaz neatskārzdama vai arī kaut ko vēlēdamās, vai no kā neizprotama baidīdamās, viņa bija paļāvusi mēlei vaļu. Un, stāvēdama istabas vidū un spēcīgajos pirkstos virpinādama neaizdegto cigareti, viņa to saprata. Bet piecu centu monēta bija iekritusi automāta spraugā, un, raudzīdamies Vilijā, mēs jau redzējām, kā mašīnā sāk griezties ritentiņi un zobratiņi un kā tur vandas ķiršu un citronu dzēriens.

— Ko stāstīja? — jautāja Viiijs. Jau otro reizi.

— Ka tu nekļūsi par gubernatoru, — viņa sacīja it kā pēkšņā vieglprātības uzplūdā, bet man uzmestais skatiens laikam gan bija vienīgais jelkad viņas raidītais SOS signāls.

Taču putru bija ievārījusi viņa, un es ļāvu, lai pati arī to izstrebj.

Viiijs vēl arvien nenolaida no Sedijas acis, nogaidīdams, kamēr viņa pagriežas, atkorķē manu pudeli un ielej sev dūšas uztaisīšanai. Viņa izmeta glāzi, pat nedomādama iekāsēties, kā pieklājas dāmai.

— Ko stāstīja? — jautāja Viiijs.

Viņa neatbildēja. Viņa tikai palūkojās Vilijā.

Un, raudzīdamies Sedijai tieši acīs, viņš baisā aizkapa balsī jautāja:

— Ko stāstīja?

— Velns lai tevi parauj! — viņa kā šautin izšāva, un glāze, ko viņa nometa, nepaskatīdamās, kur, noklindzēja pret paplāti. — Velns lai tevi parauj, āmurgalva tāds!

— Labi, — Vilijs sacīja tai pašā drūmajā balsī, iecirz-darnies kā bokseris, kad pretinieks kļūst pārāk uzmācīgs.

— Plāj vaļā!

— Lai notiek, — Sedija atsaucās, — lai notiek, āmur-galva tāds, tevi taču apveduši ap stūri.

Pusminūti Vilijs, acis nenolaizdams, skatījās Sedijā, un dzirdama bija vienīgi viņa elpošana. Es ieklausījos tanī.

Tad viņš ierunājās:

— Apveduši ap stūri?

— Un kā vēl! — Sedija iesaucās, paliekdamās Vilijām pretī, un viņas acīs zibēja un balsī šķindēja gavilējoša atriebības tīksme. — Ak tu, muļķadesa, ak tu, nožēlojamais koka pauris, pats tu viņiem ieskrēji nagos! Nu kā tad, pats tu iekriti, jo biji ieņēmis galvā, ka esi dieva jērs... — un, muti šķobīdama, viņa mirkli apklusa un lad ņirgādamās dzēlīgi ieblējās — bē-ē-ē, — ... kā tad, ieņēmis galvā, ka esi dieva jērs, bet vai tu apjēdz, kas esi īstenībā?

Sedija pagaidīja, vai neizdzirdēs atbildi, bet Vilijs, ne vārda nesacīdams, arvien vēl blenza viņā.

— Nu tad dzirdi, tu esi āzis, — viņa sacīja. — Tu esi upurāzis. Stulbs auns. Tu esi āmurgalva. Jo tu pats viņiem ieskrēji nagos. Turklāt par baltu velti. Viņi tev būtu samaksājuši par šo eksekūciju, bet kurš gan ies maksāt tādam āmurgalvam? Nē, kādēļ gan, jo tu jau tāpat piepūties, ka bail, un iedomājies sevi par Jēzu Kristu un tikai gaidīji izdevību, kā izslieties pakaļkājās un sacīt runu. Mani draugi, — atdarinādama Viliju, viņa sašķobīja muti ļaunā, mākslotā smīnā, — mani draugi, kas mūsu štatam vajadzīgs? Labs piecu centu cigārs. Ak dievs! — Un viņa skaļi, nedabiski iesmējās un pēkšņi apklusa.

— Kāpēc? — noprasīja Vilijs, vēl arvien neatlaidīgi blenzdams Sedijā un smagi elpodams, lai gan citādi šķita itin mierīgs. — Kāpēc viņi to darīja? Kāpēc man to nodarīja?

— Ak dievs! — iesaucās Sedija un uzrunāja mani.

— Paklausies šo te āmurgalvu! Viņš grib uzzināt, kāpēc. — Tad viņa atkal pievērsās Vilijām, pieliecās tam tuvāk un sacīja: — Uzklausies, ja vien tavs biezais pauris to ņem pretī. Viņi gribēja, lai tu Makmerfijam atņemtu vēlētāju balsis. Pie pāķiem. Vai tu tagad saproti, vai ari vajadzēs vēl kaut kā apgaismot? Varbūt tev beidzot ir pielēcis, teļa pakausi?

Viņš lēnām uzlūkoja mani, aplaizīja lūpas un tad ierunājās:

— Vai tas ir tiesa?

— Viņš vēl grib zināt, vai tas ir tiesa! — iesaucās Se-dija un kā lūgdamās pacēla acis pret griestiem. — Ak, mans dievs!

— Vai tas ir tiesa? — viņš jautāja man.

— Tādas runas esmu dzirdējis, — es atbildēju.

Jā, šoreiz bija trāpīts. To nu nevarēja noliegt. Vilija seja saviebās, it kā viņš gribētu kaut ko sacīt vai arī dzirtos raudāt. Taču ne viņš runāja, ne arī raudāja. Viņš pastiepa roku, paņēma no galda pudeli, ielēja glāzē tādu devu, kas pat ziloni nogāztu gar zemi, un vienā rāvienā iztukšoja.

— Ei, — es sacīju, — ne tik strauji, tu pie šitā draņķa neesi pieradis!

— Viņš vēl pie daudz kā nav pieradīs, — noteica Se-dija, piebīdīdama pudeli Vilijām tuvāk. — Viņš vēl nav pieradis pie domas, ka netiks par gubernatoru. Tā taču ir, Vilij?

— Liecies nu mierā! — es sacīju.

Tomēr Sedija nelikās mani dzirdam. Viņa pieliecās Vilijām tuvāk un kā pielabinādamās atkārtoja:

— Tā taču ir, Vilij?

Viņš pagrāba pudeli un iemeta vēlreiz.

— Ir vai nav, Vilij? — vaicāja Sedija, nu jau vairs nepielabinādamās.

— Kādreiz biju pieradis, — Vilijs sacīja, paceldams acis uz Sediju, un seja viņam pielija asinīm, matu šķipsna nokārās pār pieri, elpa plūda grūdieniem. — Kādreiz biju, — viņš teica, — agrāk, bet tagad gan vairs neesmu.

— Ko neesi? — viņa apjautājās.

— Neesmu pieradis pie šās domas.

— Laiks būtu pierast, — teica Sedija, tad iesmējās un piebīdīja pudeli Vilijām tuvāk.

Vilijs paņēma pudeli, ielēja, izdzēra, apdomīgi nolika glāzi atpakaļ uz paplātes un sacīja:

— Labāk ne. Labak jau nu pulēšos nepierast.

Sedija atkal iesmējās, skaļi, nedabiski iesmējās, tad aprāvās un ka atbalsodama teica:

— Viņš vēl sacīs, ka labāk pūlēšoties nepierast. Ak dievs!

Un atkal sāka smieties.

lil

Viņš neveikli sēdēja krēslā, ar muguru nepieskardamies atzveltnei, un sviedri viņam izspiedās uz pieres un spožām lāsēm lēni ritēja lejup pa seju. Viņš sēdēja, nemanīdams sviedrus, necenzdamies tos noslaucīt, un skatījās, kā Sēdi ja smejas.

Pēkšņi viņš pielēca kājās. Es jau domāju, ka metīsies Sedijai virsū. Arī viņai laikam prātā iešāvās tāda pati doma, jo smiekli aprāvās. Taisni pašā ārijas vidū. Taču viņš nemetās Sedijai virsū. Viņš pat neskatījās uz to pusi. Viņš pārlaida skatienu visapkārt istabai un izstiepa rokas uz priekšu, it kā grasīdamies kaut ko grābt ciet.

— Es viņus nogalināšu! — viņš sacīja. — Es viņus nogalināšu.

— Apsēdies! — teica Sedija, paliecās uz priekšu un iegrūda Vilijām dunku krūtīs.

Viņš nejutās diez cik stingrs uz pekām un nogāzās. Taisni krēslā.

— Es viņus nogalināšu, — viņš sacīja sēdēdams un svīzdams.

— Ne velna tu neizdarīsi, — iesaucās Sedija. — Par gubernatoru tu netiksi, par šo netikšanu tu ne plika centa nesaņemsi, ne viņus, ne arī kādu citu tu nenogalināsi, un vai tu zini, kāpēc ne?

— Es viņus nogalināšu, — sacīja Vilijs.

■— Es tev pateikšu, kāpēc, — viņa teica, pieliekdamās Vilijām tuvāk. — Tāpēc, ka tu esi āmurgalva. Trīskārt apdauzīts, plānprātīgs āmurgalva, kas ēd no rokas un...

Es piecēlos.

— Man ir gluži vienalga, kādas spēlītes jūs spēlējat, — es sacīju, — lāču nedomāju te palikt un skatīties uz jums.

Sedija pat galvu nepagrieza. Es devos uz durvīm, izgāju ārā, un pēdējais, ko dzirdēju, bija Sedijas mēģinājumi secināt, pie kādas āmurgalvu pasugas pieskaitāms Vilijs. Es nodomāju sevī, ka šāda jautājuma noskaidrošanai vajadzīgs krietns laiks.

Tai naktī es diezgan pamatīgi iepazinos ar Aptonu. Redzēju, kā cilvēki pēc pēdējā seansa iznāk no kinoteātra, nopriecājos par kapsētas vārtiem un skolas ēku mēnesnīcā un, atspiedies pret tilta margām, spļāvu upītē. Tā pagāja kādas divas stundas. Tad es devos atpakaļ uz viesnīcu

Kad atvēru savas istabas durvis, Sedija sēdēja pie rakstāmgalda un smēķēja. Gaiss bija tik biezs, ka vai cirvi pakar, un zilie dūmi galda lampas gaismā peldēja, šūpo-

jās un tinās apkārt Sedijai tā, ka man radās iespaids, it kā viņa sēdētu ar ziepjainām samazgām piepildītā akvārijā. Pudele uz galda bija tukša.

Kādu brīdi man šķita, ka Vilijs ir aizgājis. Tad es ieraudzīju ienākušos augli.

Viņš gulēja manā gultā.

Es ienācu istabā un aizvēru durvis.

— It kā būtu nomierinājušies, — es ierunājos.

— Jā.

Es piegāju pie gultas un aplūkoju šo brīnumu. Tas gulēja uz muguras. Svārki padusēs bija uzrāvušies uz augšu, rokas uz krūtīm svētsvinīgi sakrustotas, gluži kā akmens tēlam kapa piemineklī kaut kur baznīcas velvēs, krekls izlīdis no savas pastāvīgās dzīves vietas zem bikšu siksnas, divas apakšējās pogas atnākušas vaļā, tā ka acīm pavērās trīsstūrains mazliet uzpūstā vēdera laukumiņš — balts, ar dažām melnām, asām spalviņām. Mute bija pavērta, apakšlūpa vaļīgi noraustījās reizē ar katru vienmērīgo izelpu. Izskatījās ļoti skaisti.

— Drusku jau nu viņš paālējās, — teica Sedija. — Stāstīja, ko nolēmis darīt. O, viņam padomā lieli darbi. Viņš domā kļūt par prezidentu. Viņš domā kailām rokām miegt nost cilvēkus. Ak dievs! — Viņa ievilka cigaretes dūmu, izpūta mākuli un, labo roku kā vēdekli vēcinādama, ar niknu kustību atgaiņāja dūmus no sejas. — Taču es viņu nomierināju, — Sedija piebilda, un viņas balsī pēkšņi ieskanējās bargs vecmeitīgs gandarījums, it kā viņa būtu sirma māmuļa, kas nosoda radu bērnu nedarbus.

— Vai viņš domā braukt uz mielastu? — es jautāju.

— Kā man to zināt, velns ar ārā! — viņa atcirta. — Par tādiem niekiem kā dažādi mielasti viņš ne ausu necēla. O, viņš ir vērienīgs darbonis. Taču... — Sedija pieklusa, ievilka dūmu, izpūta mutuli un atkal novēcinā-jās. — ... taču es viņu nomierināju.

— Tā vien izskatās, ka tu esi viņu krietni samilno-jusi, — es sacīju.

— Kāvusi gan es viņu neesmu, — teica Sedija. — Toties trāpīju pašā vārīgākajā vietā. Beidzot iedzinu saprašanu, lai apjēdz, kāds viņš ir āmurgalva. Un ar to pašu arī kļuva rāms.

— Rāms gan, kas ir, tas ir, — es piekritu un gāju uz galda pusi.

— Uzreiz jau nemaz tik rāms nebija. Taču pietiekami

rāms, lai nosēdētu krēslā, neatlaidīgi smeltu mierinājumu no pudeles un gvelztu par kaut kādu dieva nepieņemtu Lū-siju, kurai katrā ziņā jāpavēstī jaunumi.

— Lūsija ir viņa sieva, — es teicu.

— Nu, bet runāja gan gluži kā par mammīti, kas viņam degungalu noslaucīs. Pēc tam sacīja, ka iešot taisnā ceļā uz savu istabu un rakstīšot tai vēstuli. Taču, — viņa piebilda, palūkojusies uz gultu, — nekā tamlīdzīga viņš neizdarīja. Aizkūlās līdz istabas vidum un tik svempās gultā iekšā.

Viņa piecēlās, piegāja pie gultas un nolūkojās Vilijā.

— Vai Dafijs zina? — es apvaicājos.

— Man ne silts, ne auksts, ko tāds Dafijs zina, — viņa sacīja.

Es arī piegāju pie gultas.

— Laikam tāpat vien viņu vajadzēs atstāt, — es teicu. — Iešu viņa istabā izgulēties. — Es noliecos pār gultu un sāku pa viņa kabatām meklēt istabas atslēgu. Beidzot to atradu. Tad izņēmu no ceļasomas zobu suku un pidžamu.

Sedija arvien vēl stāvēja pie gultas. Viņa pagriezās pret mani.

— Vismaz kurpes tu būtu tam ķēmam varējis noaut, — viņa teica.

Noliku savas parpalas uz gultas malas un novilku Vilijām kurpes. Tad savācu pidžamu un zobu suku un gāju pie galda nodzēst lampu. Sedija arvien vēl stāvēja pie gultas.

— Labāk aizraksti pats to vēstuli šai mammītei Lūsi-jai, — viņa teica, — un pajautā, kurp lai nosūta viņa mirstīgās atliekas.

Uzlicis roku uz elektrības slēdža, es paraudzījos atpakaļ Sedijā, kā viņa tur stāvēja, nolūkodamās Vilija mirstīgajās atliekās, — kreisajā rokā, tanī, kas atradās man tuvāk un bija nolaista gar sāniem, starp diviem pirkstiem gailēja cigarete, no kuras lēnām augšup vērpās dūmu grīste, — tā viņa stāvēja, galvu noliekusi, un domīgi pūta dūmus pār atstiepto, spīdīgo apakšlūpu.

Tada bija Sedija — meiča, kas nogājusi garu ceļu no būdeles purvaina līdzenuma vidū. Garu ceļu viņa bija nogājusi tāpēc, ka prata spēlēt tā, lai vinnētu, un nekad nespēlēja uz sērkociņiem, un viņa zināja, — lai vinnētu, japrot likt uz īsto numuru, un zināja arī, ja nav trāpīts

īstajā numurā, turpat blakus stāv cilvēks ar lāpstiņu rokās, kas sarausīs viņas naudu, un tad tā vairs nebūs viņas nauda. Sen jau viņa bija iemācījusies rīkoties ar vīriešiem, runāt ar tiem un skatīties tiem taisni acīs kā īsts vīrietis. Daudziem Sedija patika, bet tie, kuriem viņa nepatika, labprāt ieklausījās viņas vārdos, taču runāt viņa nerunāja pārāk bieži, un vīriešiem vajadzēja vien noticēt, ka viņas lielās, melnās acis, par kurām nekādi nevarēja izprast, vai to melnums ir tikai virspusējs vai nāk no pašām dzīlēm, ka šīs melnās acis, reiz sākušas vērot spēles ripu, pirms tā vēl nav sakustējusies, jau priekšlaikus prot saskatīt, kurā vietā ripa apstāsies un kurā numurā ieripos mazā lodīte. Dažiem viņa patika pār mēru, kaut vai Sensenam. Kādu laiku es to nepagalam nespēju saprast. Es saskatīju tikai tvīda maisā vai svītrotā kokvilnā ievīstītu rumpi, protams, atkarībā no saulgriežiem, baku retām izraibinātu seju ar pamatīgu lūpu zīmuļa traipu un melniem prožektoriem un mazliet rugstāk melnu matu ērkuli, kas tā vien izskatījās kā ar gaļas griežamo nazi virs ausīm apcirpts.

Taču kādudien es pēkšņi ieraudzīju kaut ko gluži citu. Cilvēks labu laiku pazinis kādu sievieti un uzskatījis to par neglīteni. Viņa acīs tā ir nulle. Un tad ne no šā, ne no tā viņš sāk domāt, kāda tā varētu izskatīties zem šā tvīda maisa vai svītrainā kokvilnas kankara. Un pēkšņi viņš ierauga, ka seja zem bakurētainā viepļa ir bikla, skaidra un uzticīga un tā vien prasās, lai viņš šo viepli noņemtu. Tā laikam dažs labs večuks, nolūkodamies savā sievā, īsu brīdi ierauga to seju, ko skatījis pirms trīsdesmit gadiem. Tikai šai gadījumā, par kuru patlaban ir runa, es neatcerējos vis kaut kādu sensenis skatītu seju, bet atklāju vaibstus, kurus nekad nebiju redzējis. Tā ir nākotne, nevis pagātne. Un tas var cilvēku izsist no sliedēm. Tas patiešām var izsist no sliedēm, vismaz uz kādu laiku. Es izdarīju gājienu, taču panākumu nebija.

Viņa smējās man tieši sejā un sacīja:

— Man ir savi sakari, un es pie saviem sakariem turos tik ilgi, kamēr man šie sakari ir.

Es nezināju, kādi ir šie sakari. Tas bija vēl pirms mistera Sensena Paketa. Tas bija vēl pirms tam, kad viņa nodeva ta rīcībā savas spējas allaž likt uz īsto numuru.

Nekas tamlīdzīgs man nebija prātā, kad pacēlu roku pie elektrības slēdža un atskatījos uz Sediju Bērku. Taču

stāstu to tikai tādēļ, lai būtu skaidrs, kas ir šī Sedija Bērka, kura tobrīd, kad es uzliku roku uz slēdža, stāvēja pie gultas, domīgi noraudzīdamās mironī, un kura bija nostaigājusi garu ceļu, nekad neļaudama mēlei vaļu, bet kura tovakar tomēr nebija pratusi noturēt mēli aiz zobiem.

Vismaz man toreiz tā šķita.

Es pagriezu slēdzi, mēs izgājām pa durvīm un gaitenī viens otram novēlējām labu nakti.

Pulkstenis varēja būt aptuveni deviņi nākamajā rītā, kad Sedija pieklauvēja pie manām durvīm un es kā no dīķa dibena uzvandīts izmircis baļķa gabals zvārodamies un zvalstīdamies uzpeldēju no murgaina miega. Atvēru durvis un izbāzu pa tām galvu.

— Paklausies, — viņa teica, pat nedomādama sasveicināties, — Dafijs taisās projām uz šo gada tirgu, un es braucu līdzi. Viņam tur vēl lieli darbi darāmi. Dafijs gribēja arī to āmurgalvu tā paagrāk paķert līdzi, lai viņš tur aprunajas ar vienkāršajiem ļautiņiem, bet es teicu, ka Vi-lijs nejutās diez cik labi. Un ka viņš ieradīsies mazliet vēlāk.

— Lai notiek, — es sacīju, — man par to gan nemaksā, taču es lūkošu viņu tur nogādāt.

— Man ir gluži vienalga, vai viņš tur vispār nonāks,— viņa teica. — Ne mana cūka, ne mana druva.

— Un tomēr es papūlēšos viņu turp aizvest.

— Dari, kā zini, — viņa sacīja un aizsoļoja pa gaiteni, svītrainos svārkus raustīdama.

Es paskatījos pa logu, ieraudzīju, ka sākusies jauna diena, noskuvos, apģērbos un kāpu lejā iedzert tasi kafijas. Pēc tam gāju uz savu istabu un pieklauvēju pie durvīm. Izdzirdēju kādu dīvainu skaņu, it kā ar spalvām piebāztā mucā kāds pūstu oboju. Gāju iekšā. Durvis iepriekšējā vakarā biju atstājis neaizslēgtas.

Pulkstenis rādīja jau vienpadsmito stundu.

Vilijs gulēja gultā. Tai pašā vietā, svārki tāpat padusēs uzrāvušies, rokas arvien vēl uz krūtīm sakrustotas, seja bāla un šķīsta. Piegāju pie gultas. Vilija galva nepakustējās, bet acis pagriezās uz mani tik strauji, ka taisni jābrīnās, kāpēc es neizdzirdēju, kā tās nočīkst dobuļos.

— Labrīt, — es sacīju.

Viņš drusku pavēra muti, no tās izlīda mēle un piesai dzīgi pataustīja lūpas, apslapēdama tās. Tad viņš vārg pasmaidīja, it kā pārbaudīdams, vai tikai sejā kaut ka nenokrakšķēs. Nekas tomēr nenotika, un viņš nočukstēja

— Es vakar laikam piedzēros?

— Tas patiešām būtu trāpīgi teikts, — es sacīju.

— Tā ir pirmā reize, — viņš teica. — Nekad vēl neesm bijis piedzēries. Vienu vienīgu reizi mūžā esmu to nomč ģinājis.

— Zinu. Lūsija necieš dzeršanu.

— Domāju, viņa šoreiz sapratīs, kad es visu izstās tīšu, — viņš sacīja. — Viņa sapratīs, kā man tas lēcās.-Un viņš iegrima pārdomās.

— Kā tu jūties?

— Itin labi, — viņš atbildēja un ar mokām uztrausā sēdus, nolaizdams kājas uz grīdas. Tā viņš sēdēja, zeķē autās kājas uz grīdas nolicis, kritiski vērodams, kā iek šas viss griežas un gremžas. — Jā-a, — viņš secināja — jūtos itin labi.

— Vai tu uz mielastu brauksi?

Viņš paskatījās manī, ar pūlēm pagriezdams galvu, ui viņa sejā parādījās tāda izteiksme, it kā būtu mana kārti atbildēt.

— Kādēļ tu tā jautā? — viņš sacīja.

— Nu, šis tas pa šo laiku ir noticis:

— Jā, — viņš teica. — Braukšu gan.

— Dafijs un Sedija jau ir ceļā. Dafijs grib, lai tu ne kavētos un brauktu aprunāties ar vienkāršajiem ļautiņiem

— Labi, — viņš sacīja. Tad, ieurbies, acīm kādā vietž uz grīdas apmēram desmit pēdu attālumā no savām kā jām, viņš atkal izbāza mēli un aplaizīja lūpas. — Mar slāpst, — viņš teica.

— Tu ciet no ūdens trūkuma, — es sacīju. — Pārmērīgā daudzumā ieņemta alkohola sekas. Bet tikai tā vier jau ir iespējams to ieņemt. Tikai tā alkohols sniedz cilvēkam labumu.

Taču viņš neklausījās. Viņš bija uzsvempies kājās un slāja uz vannas istabu.

Dzirdēju ūdens šļakstus, Tīstīšanos un šņākoņu. Viņš, acīm redzot, dzēra no krāna. Pēc mirkļa troksnis’apklusa! Un tad vairs nebija dzirdams nekas. Pēc tam viss sākās no gala. Un tad šīs mocības izbeidzās.

Viņš parādījās vannas istabas durvīs, ieķērās stenderē

un blenza manī ar drūmu pārmetumu sejā, uz kuras spīdēja aukstu sviedru lāses.

— Ko tu manī tā skaties, — es sacīju, — dzeramais bija bez vainas.

— Dabūju laist pār mēli, — viņš skumīgi noteica.

— Nu nav arī nekāds brīnums. Toties tagad tu varēsi mielastā iekost krietnu karstas, sulīgas, kalorijām bagātas cūkgaļas šķēli.

Mani vārdi viņam, acīm redzot, pārmēru uzjautrinoši vis nelikās. Un man pašam arī ne. Taču nekā ļauna viņš tajos nesaklausīja. Viņš tikai stāvēja, ieķēries stenderē, un skatījās manī kā kurlmēmais. Tad viņš atkal pazuda vannas istabā.

— Pasūtīšu tev krietnu krūzi kafijas, — es brēcu viņam nopakaļ. — Tas tevi uzslies kājās.

Taču nekā nebija. Viņš iedzēra gan, bet kafija nemaz nepaguva nonākt līdz galam.

Tad viņš uz brīdi atgūlās. Es uzliku viņam uz pieres slapju dvieli, un viņš aizvēra acis. Rokas Vilijs sakrustoja uz krūtīm, un vasaras raibumi viņa sejā izskatījās kā rūsas plankumi uz pulēta alabastra.

Piecpadsmit minūtes pēc vienpadsmitiem no lejas piezvanīja un teica, ka divi džentlmeņi ar automobili gaidot misteru Stārku, lai aizvestu viņu uz mielastu. Es uzliku plaukstu uz klausules un paskatījos Vilija. Viņš bija atvēris acis un stingi raudzījās griestos.

— Kāda velna pēc tu gribi braukt uz turieni? — es jautāju. — Pateikšu viņiem, lai iet ratā.

— Es braukšu uz mielastu, — Vilijs paziņoja kā no viņpasaules, vēl arvien stīvi blenzdams griestos.

Tā es nokāpu lejā vestibilā, lai atpestītos no diviem vietējiem puslīdz vadošiem vīriem, kuri mīļuprāt rāptos gubernatoram līdzi kaut uz katafalka, lai tikai iedabūtu savu vardu avīzē. Es tiku ar viņiem galā. Pateicu, ka misters Stārks nejūtas īsti vesels un ka es viņu aizvedīšu pēc kādas stundas.

Ap divpadsmitiem es vēlreiz izmēģināju ārstēšanu ar kafiju. Neko tā nedeva. Vai, pareizāk sakot, deva gan, tikai ne to, ko es gaidīju. No sapulcēšanās vietas piezvanīja Dafijs un apjautājās, kas, pie velna, esot noticis. Ieteicu viņam darīt savu darāmo un ķerties pie maizes un zivju sadalīšanas un lūgt dievu, lai Viliis varētu ierasties tur kaut vai ap diviem.

— Kas noticis? — noprasīja Dafijs.

— Mīļais draugs, — es sacīju, — jo ilgāk tu paliksi neziņā, jo laimīgāks jutīsies, — un pakāru klausuli.

īsi pirms vieniem, kad Vilijs vēlreiz bija nopūlējies atžirgt, iedzerdams kafiju, un atkal cietis neveiksmi, es sacīju:

— Paklau, Vilij, kāpēc tev vispār būtu jābrauc? Vai tu nevari palikt tepat? Pasaki viņiem, ka esi slims, un aiztaupi sev liekas nepatikšanas. Un vēlāk, ja ...

— Nē, — viņš sacīja un, ar pūlēm uzslējies sēdus, nometās uz gultas malas. Seja viņam bija cēla, šķīsta un apskaidrota — kā moceklim, kad tas kāpj sārta liesmās.

— Labi, — es teicu bez mazākās sajūsmas, — ja jau tev nagi tā niez, paliek vēl viena iespēja.

— Atkal kafija? — viņš iejautājās.

— Nē, — es sacīju un, atvēris ceļasomu, izvilku otru pudeli. Ielēju glāzē un pasniedzu to viņam. — Veci ļaudis stāsta, — es teicu, — ka pats labākais šādā gadījumā esot divas porcijas absinta ar sasmalcinātu ledu un pa virsu vēl krietns malks rudzu viskija. Taču mums nav laika šādām izdarībām. Un kur tad vēl sausais likums!

Viņš iztukšoja glāzi. Vienu bridi šķita, ka nupat tikai ies vaļā, bet tad es atviegloti nopūtos. Pēc desmit minūtēm atkārtoju devu. Tad es teicu, lai viņš izģērbjas, un ielaidu vannā aukstu ūdeni. Kamēr viņš sēdēja vannā, es piezvanīju uz leju un liku pasūtīt automobili. Pēc tam aizgāju uz Vilija istabu un atnesu viņam tīru veļu un otru uzvalku.

Kaut kā viņš iesvempās drēbēs, brīdi pa brīdim atpūzdamies, un es izmantoju šo laiku, lai viņu apstrādātu.

Beidzot viņš bija apģērbies, apsēdās uz gultas malas, Un viss viņa paskats kā milzu etiķete vēstīja: «Apieties uzmanīgi! Augšgals. Plīstošs!» Bet es novedu viņu lejā un iesēdināju automobilī.

Man tomēr vajadzēja vēlreiz kāpt augšā un paņemt Vilija runas tekstu, kas bija palicis rakstāmgalda augšējā atvilktnē. Varbūt tas vēl noderēšot, viņš sacīja, kad es atgriezos. Varbūt viņš diez cik labi visu neatminēšoties un tad vajadzēšot lasīt pēc uzrakstītā.

— Par brālīti trusīti un meža murkšķi, — es sacīju, bet viņš nelikās ne zinis.

Kamēr vecā krāmu kaste kratījās pa granti uz mūsu ceļa mērķi, Vilijs atlaidās sēdeklī un aizvēra acis.

Es lūkojos uz ceļu un kādas birzs :nalā ieraudzīju sarindotus furgonus, mazauto un vieglos ratus, turpat saceltas tirgus būdas, un visam pāri masta galā pret zilajām debesīm plandīja Amerikas karogs. Un tad cauri mūsu grabažas sprauslāšanai saklausīju mūzikas skaņas. Dafijs rūpējās, lai masām labāk veiktos gremošana.

Vilijs pastiepa roku un satvēra pudeli.

— Dod man vēl drusku, — viņš sacīja.

— Stāvi mierā, — es teicu, — tu pie šā šķidruma neesi pieradis. Tāpat tev ...

Taču viņš jau bija pielicis pudeli pie mutes, un viskija gulgoņa tā kā tā būtu apslāpējusi manus vārdus, pat ja es tos pūlētos kaisīt vējā.

Kad viņš atdeva man pudeli, tajā bija atlicis tik maz, ka nebija vērts vairs to likt atpakaļ kabatā. Tā sīkumiņa, ko es saskalināju pie paša pudeles dibena, nebūtu pieticis pat skolas skuķei.

— Vai tu esi pārliecināts, ka negribi to piebeigt? — es apceldamies pieklājīgi pavaicāju.

Samulsis viņš pakratīja galvu un sacīja:

— Nē, paldies. — Un tad noskurinājās, it kā viņu būtu sagrābuši drebuļi.

Tā nu es izdzēru pārpalikumu un tukšo pūdeļi izmetu pa logu.

— Piebrauciet iespējami tuvāk! — es teicu zellim pie stūres.

Viņš piestāja patiešām tuvu, es izrāpos ārā, pasniedzu Vilijām roku un samaksāju šoferim. Tad pa brūno, nomīdīto zāli mēs abi lēnām aizkuģojām līdz tribīnei, un pūlis mums apkārt vispār neeksistēja, un Vilija acis skatīja tālus apvāršņus, un orķestris spēlēja «Keisiju Džonsu».

Atstāju Viliju tribīnes aizvējā, un viņš tur palika viens pats uz brūni nomīdītas svešas zemes gabaliņa zem kveldējošas saules, un viņa sejā rotājās sapnis.

Sameklēju Dafiju un teicu:

— Varu nodot sūtījumu, paraksties par saņemšanu.

— Kas viņam noticis? — Dafijs gribēja zināt. — Tas nejēga taču nedzer. Vai viņš ir piedzēries?

— Viņš dzērienam nekad nepieskaras, — es sacīju. — Viņš tikai devās ceļā uz Damasku, ieraudzīja dižo gaismu, un no tās viņam acis apžilba.

— Kas viņam noticis?

— Tev biežāk vajadzētu palasīt bībeli, — es sacīju un vedu Dafiju pie kandidāta. Tā tik bija aizkustinoša tikšanās! Bet es iejuku drūzmā.

Sapulcējies bija pamatīgs pūlis, jo piedegušas gaļas smarža spēj darīt brīnumus. Cilvēki jau sāka pulcē-ties ap tribīni un ieņēma labakās vietas. Orķestris bija apmeties vienā tribīnes malā un rāva vaļā apsveikuma maršu. Tribīnēs vietas bija ieņēmuši abi vietējie darboņi, kuriem politikā nebija paredzama nākotne, tie paši, kas torīt ieradās pie mums viesnīcā, vēl kāds tips, kurš, manuprāt, varēja būt sprediķotājs, kam uzdots nolasīt sprediķi, un Dafijs. Lēnītēm svīzdams, turpat atradās arī Vilijs. Viņi sēdēja rindiņā tā patālāk no tribīnes malas, un aiz muguras pacēlās ar karogiem rotāts prospekts, bet priekšā stāvēja ar karogiem apsegts galds, uz kura nolikta liela krūka ar ūdeni un vairākas glazēs.

Pirmais piecēlās viens no vietējiem darboņiem, kurš uzrunāja savus draugus un līdzcilvēkus un deva vārdu sprediķotajam, kas vērsās pie visvarenā dieva, izsliedams izdēdējušo, kalsno seju no zilā sarža uzvalka un piemiegtam acīm blenzdams žilbinošajā saules gaismā. Tad vēlreiz kājas cēlas pirmais vietējais darbonis un gari un plaši ņēmās iepazīstināt publiku ar otru vietējo darboni. īsu brīdi šķita, ka no otra vietējā darboņa vismaz kāda jēga varbūt sanāks, jo viņš, acīm redzot, bija iestādīts uz izturību, nevis uz ātriem apgriezieniem, taču galu galā izrādījās, ka arī no viņa nav vairāk jēgas kā no pirmā vietējā darboņa vai sprediķotāja, vai no visvarenā dieva. Viņam tikai vajadzēja ilgāku laiku, lai atzītu, ka no viņa nekādas jēgas nav, un norādītu ar pirkstu uz Viliju.

Un tad Vilijs stāvēja viens pats pie galda, sacīja «mani draugi», nedroši grozīja savu alabastra bālo seju no vienas puses uz otru un taustījās pa svārku labējo kabatu, gribēdams izmakšķerēt runas tekstu.

Kamēr viņš grābstījās gar savām lapelēm un blenza tanīs apstulbotu skatienu, it kā tur būtu rakstīts pavisam svešā valodā, kāds paraustīja mani aiz piedurknes. Tā bija Sedija.

— Kā tad jums gāja? — viņa apjautājās.

— Paskaties, un tu pati redzēsi, — es atbildēju.

Viņa vērīgi palūkojās uz tribīni un vaicāja:

— Kā tu to panāci?

— Atkārtojām vēl vienu maziņo.

Viņa vēlreiz paskatījās uz tribīni.

— Labs maziņais, — viņa teica, — drīzāk jau nu spaiņiem būs tempis.

Es nolūkojos Vilijā, kā viņš tur stāvēja uz tribīnes, svelmainajā saulē svīzdams, šūpodamies, nebilzdams ne vārda.

— Kā prātu izkūkojis, — teica Sedija.

— Ka tad, jau no paša rīta, — es piekritu, — un pats jūtas itin apmierināts.

Viņa arvien vēl skatījās uz Viliju. Un skatiens bija gandrīz tāds pats kā iepriekšējā vakarā, kad viņš pusdzīvs gulēja manā istabā un viņa stāvēja pie gultas. Sedijas acīs nemanīja ne līdzjūtības, ne nicinājuma. Tas bija šaubu pilns, vērtējošs skatiens. Tad viņa sacīja:

— Varbūt viņš tāds ir jau no dzimšanas.

Viņa to pateica tādā toni, it kā par šo jautājumu vairs nebūtu ko runāt. Taču viņa arvien vēl tāpat raudzījās Vilijā.

Kandidāts pagaidām vēl spēja noturēties kājās, vismaz kad ar vienu cisku atspiedās pret galdu. Viņš pat bija sācis runu. Viņš bija nosaucis sapulcējušos par saviem draugiem, izrunādams šo frāzi gan no viena, gan otra gala, un paziņojis, ka priecājas, sastapdamies ar viņiem. Nu viņš stāvēja, žņaudzīdams runas tekstu abās rokās, noliecis galvu kā tola govs, kam aplokā uzklupis niknu suņu bars, bet saule kveldēja viņu, un sviedri lija auma-ļam. Tad viņš saņēmās un pacēla galvu.

— Te man ir uzrakstīta runa, — viņš sacīja. — Runa par to, kas vajadzīgs mušu štatam. Taču nav nekādas nozīmes jums klāstīt, kas vajadzīgs štatam. Jūs paši esat šis štats. Jūs paši zināt, kas jums vajadzīgs. Paskatieties uz savām biksēm! Vai tās nav ceļgalos cauras? Ieklausieties savā vēderā! Vai tas nerūc aiz tukšuma? Paskatieties uz savu ražu! Vai tā nesapūst laukā tāpēc vien, ka ceļi ir pārāk slikti, lai labību varētu nogādāt tirgū? Paskatieties uz saviem bērniem! Vai viņi neaug tādi paši stulbeņi kā jūs, dumji kā zābaki, un tikai tāpēc, ka viņiem nav skolu?

Vilijs mirkli pieklusa un, acis mirkšķinādams, pārlaida pūlim skatienu.

— Nē, — viņš sacīja, — nedomāju jums teikt nekādas runas. Kas jums vajadzīgs, to jūs paši zināt labāk, nekā es to varētu pateikt. Toties es jums pastāstīšu kaut ko citu.

Viņš atkal apklusa, nostājās stingrāk pie galda un dziļi ievilka elpu, bet sviedri tikai tecēja straumēm.

Es pieliecos Sedijai tuvāk.

— Kas tam nelabajam padomā? — es jautāju.

— Turi muti! — viņa nošņācās, lūkodamās Vilijā.

Viņš atkal sāka savu.

— Tas būs jokains stāsts, — viņš sacija. — Sagatavojieties uz smiešanos. Gatavojieties turēt vederu aiz smiekliem, jo tas patiešām būs viens jokains stāsts. Par kādu lauki. Par kādu neaptēstu lauki, tādu pašu kā jūs, ja tā varētu teikt. Jā gan, par tādu pašu kā jūs. Viņš uzauga kādā fermā štata ziemeļos — auga tāpat, kā aug visi puikas, auga uz ceļiem, auga pa purviem un grāvmalām. Viņš zināja, ko nozīmē būt neaptēstam lauķim. Viņš zināja, ko nozīmē celties pirms ausmas, basām kājām bradāt pa govju mēsliem, barot, dzirdināt un slaukt govis, vēl pirms vēders ticis pie brokastīm, lai līdz ar saules lēktu varētu doties ceļa un nostaigāt sešas jūdzes līdz nožēlojamai vienistabas būdelei, kura mitinājās skola. Viņš zināja, ko nozīmē maksāt milzu nodokļus par šo vēja izpūsto būceni, ko sauca par skolu, par šiem izdangātajiem ceļu māliem, kur cilvēks nezina, kā likt kāju, kur tiek lauztas riteņu asis un mūļiem izstaipītas cīpslas.

Jā, viņš zināja, ko nozīmē būt neaptēstam lauķim kā ziemu, tā vasaru. Viņš saprata: ja cilvēks kaut ko grib sasniegt, viņam tas jādara pašam. Un tā viņš sēdēja caurām naktīm un urbās grāmatās, un studēja likumus, domādams, ka varbūt izdosies vērst dzīvi labāku. Sos likumus viņš nestudēja nekādās skolās, ne koledžās. Viņš studēja tos naktī pēc smaga darba uz lauka. Lai varētu vērst dzīvi daudzmaz labāku. Gan sev, gan citiem sev līdzīgiem. Es jums negribu melot. Viņš nesāka ar domām par citiem neaptēstajiem laukiem un par to, ka viņš veiks brīnumus citu labā. Viņš iesāka ar domām pats par sevi, bet tad viņš pamazām saprata arī ko citu. Ka viņš nevarēs neko izdarīt sevis labad, ja neparūpēsies par citiem, un nevarēs neko izdarīt sevis labad, ja citi viņam nepalīdzēs. Vai nu jacīnās visiem kopā, vai arī nekas neiznāks. To viņš beidzot saprata.

Un viņš to saprata caur paša dieva vareno gribu un tā sūtīto sodību, kad tanī traģiskajā dienā pirms diviem gadiem viņa apgabalā pirmā no ķieģeļiem celtā skola sabruka, jo pēc vietējo politikāņu gribas tā tika mūrēta no nekam nederīgiem ķieģeļiem, kas sabrukdami nogalināja vai sakropļoja desmitiem nabaga skolas bērnu. Nu, bet jums jau pašiem zināms šis notikums. Viņš bija cīnījies ar šiem politikāņiem, lai skola netiktu celta no nederīgiem ķieģeļiem, taču viņš šo cīņu zaudēja, un skola sabruka. Bet tad viņš sāka domāt. Lai citu reizi tas vairs neatkārtotos.

Cilvēki bija viņam labvēlīgi, jo viņš bija cīnījies pret nekam nederīgajiem ķieģeļiem. Un dažs labs sabiedrisks darbonis štata galvaspilsētā to saprata, atbrauca uz viņa tēva fermu lielā, glaunā automobilī un izteica vēlēšanos, lai viņš izvirzītu savu kandidatūru gubernatora vēlēšanās.

Es paraustīju Sediju aiz piedurknes.

— Vai tikai viņš negrasās ...

— Turi muti! — viņa nikni atcirta.

Es paskatījos uz Dafiju, kas sēdēja tribīnē Vilijām aiz muguras. Dafijs izskatījās norūpējies. Viņa seja bija sarkana, apaļa, sviedriem noplūdusi, un viņš izskatījās norūpējies.

— Jā, tie piestāstīja viņam pilnu galvu, — sacīja Vilijs, — un šis neaptēstais lauķis ņēma un noticēja. Viņš ielūkojās savā sirdī un nodomāja, ka būtu vērts pamēģināt, varbūt izdodas paveikt kaut ko labu. Lai cik pazemīgs būdams, viņš tomēr nodomāja, ka būtu vērts pamēģināt. Viņš bija parasts cilvēks, lauku zēns, taču ticēja, tāpat kā esam ticējuši mēs visi šai tālajā novadā, ka pat visvienkāršākais, visnabadzīgākais cilvēks var kļūt par gubernatoru, ja vien pārējie lauki uzskata, ka viņam pietiek saprašanas un rakstura tādam amatam.

Šie vīri strīpainajās biksēs izprata neaptēstā lauka domu gaitu un apveda viņu ap stūri. Viņi iestāstīja, ka Makmer-fijs esot izmanīgs maitasgabals un Džo Herisons — akls ierocis pilsētas darboņu rokās un ka viņi vēloties, lai beidzot te iejaucas neaptēstais lauķis, dodams štatam godīgu valdīšanu. Tā tie viņam stāstīja. Taču ... — Vilijs apklusa un izslēja pret debesīm labo roku ar cieši sagrābto runas tekstu, — vai jūs zināt, kas tie tādi bija? Tie bija Džo Uerisona dienderi un roklaižas un gribēja neaptēsto lauki izmantot vēlēšanās, lai tas atņemtu Makmerfijam citu lauku balsis. Vai es to sapratu? Nē, nesapratu. Nesapratu, jo saklausīju tikai viņu medainās runas. Un vēl šobrīd es nezinātu patiesību, ja šai sievietei, rau, tepat... — un viņš norādīja uz Sediju, — ... ja šai sievietei...

Es piebikstīju Sedijai un sacīju:

— Nu, māsiņ, darbs tev ir vējā.

— ... ja šai jaukajai sievietei, rau, tepat, būtu pietrūcis godaprāta un krietnuma pateikt man taisnību par šo netīro darījumu, kurš izplata smirdoņu līdz pat visaugstajam debesīs!

Dafijs bija pielēcis kājās un nedroši virzījās uz tribīnes priekšmalu. Viņš izmisīgi skatījās gan uz orķestri, it kā gribēdams dot tam zīmi, lai rauj vaļā mūziku, gan uz pūli, it kā lūkodams izdomāt, ko varētu tam pateikt. Tad viņš pievirzījās Vilijām klāt un kaut ko pasacīja.

Taču vārdi, lai kādi arī būdami, nepaguva vēl izskanēt no viņa mutes, kad Vilijs jau bija pagriezies pret viņu.

— Raugiet! — Vilijs auroja. — Raugiet! — Un viņš savēcināja roku, kurā bija sagrābis runas tekstu. — Raugiet, kur viņš ir, Jūdass Iskariots, roklaiža un pielīdējs!

Un Vilijs novēcināja Dafijam gar ģīmi labo roku ar sagumzīto runas tekstu, ko nebija nolasījis. Dafijs pūlējās viņam kaut ko pasacīt, taču Vilijs neklausījās, viņš tikai vēcināja runas tekstu Dafijam gar degunu, lai gan virs jau atkāpās, un sauca:

— Paskatieties uz viņu! Paskatieties uz viņu!

Dafijs, kāpdamies atpakaļ, palūkojās uz orķestri, novicināja rokas un iesaucās:

— Spēlējiet! Spēlējiet «Zvaigžņoto karogu»!

Taču orķestris nespēlēja. Un tieši tai mirklī, kad Dafijs pagriezās atpakaļ, vērsdamies pie Vilija, Vilijs vēl enerģiskāk noplivināja runas tekstu Dafijam gar degunu un brēca:

— Paskatieties uz viņu, šo Džo Herisona ielikteni!

Dafijs iesaucās:

— Tie ir meli! — un kāpās atpakaļ, izvairīdamies no rokas, kas viņu apsūdzēja.

Nezinu, vai Vilijs to darīja tīšām. Taču, lai būtu kā būdams, viņš to izdarīja. Nevarētu teikt, ka viņš nogrūda Dafiju no tribīnes. Viņš tikai gāja Dafijam virsū uz tribīnes malu, un tas uzsāka danci — jauku, vieglu, biklu, lēnīgu adadžo, ko pavadīja veicīga roku virpināšana gar seju, kura izskatījās pēc izbrīnītas olu kūkas ar caurumu pašā garnējuma vidū, un šis caurums bija Dafija mute, no kuras nenāca ne skaņa. Ne skaņa nenāca arī no

svīstošā ļaužu pūļa piecu akru platībā. Cilvēki vēroja, kā Dafijs ved savu danci.

Un tā Dafijs nodancoja no tribīnes. Viņš nokrita zemē un palika pusguļus, pussēdus pret tribīnes pamatni atspiedies, joprojām ar atvērtu muti. No tās vēl aizvien nenāca ne skaņa, jo viņš nespēja pat paelpot, kur nu vēl izdot skaņas.

Tāds notikums, un man nebija līdzi fotoaparāta.

Vilijs pat nepapCilējās paskatīties pār tribīnes malu.

— Lai tas vepris guļ! — viņš sauca. — Lai tas vepris guļ, bet jūs, neaptēstie lauki, uzklausiet mani! Jā, jūs esat tādi paši neaptēsti lauki, un ari jūs viņi ir piemuļķojuši, piemuļķojuši tūkstošiem reižu, tāpat ka mani. Jo viņi domā, ka mēs šādam nolūkam esam radīti. Lai mūs muļķotu. Nu, bet šoreiz es dažu labu piemuļķošu. Es izstājos no šās spēles. Un vai jūs zināt, kāpēc?

Viņš apklusa un ar noteiktu kreisās rokas kustību norausa sviedrus no sejas.

— Ne jau tāpēc, ka būtu aizskarta mana patmīlība. Nē, lā nav aizskarta. Savīt mūžu neesmu tik labi juties, jo nu es beidzot zinu patiesību. Sen jau man tas bija jāzina. Lai kas neaptēstam lauķim vajadzīgs, viņam tas jāpanāk pašam. Neviens ar glaunu automobili un medainu valodu neko viņa labā nedarīs. Kad es nākamo reizi uzdomāšu kļūt par gubernatoru, es paļaušos tikai pats uz sevi, un tad lai viņi sargās! Bet šobrīd es no spēles izstājos.

Es atkāpjos par labu Makmerfijam. Dievs ir mans liecinieks, ka viss, ko es teicu par Makmerfiju, ir tīra patiesība, un es to atkārtošu arvien no jauna, taču šo štatu es apbraukāšu, vākdams balsis viņam. Es un citi neaptēstie lauki — mēs tā piežmiegsim Džo Herisonam asti, ka viņš pat par suņu ķērāju sevi šai štatā vairs neizvirzīs. Un tad mēs paraudzīsimies, ko darīs Makmerfijs. Tā būs viņa pēdējā iespēja. Laiks ir pienācis. Patiesībai jātiek pateiktai, un es to pasacīšu. Es to pasacīšu, lai dzird viss štats, no viena gala līdz otram, pat ja man vajadzēs jāt uz slotas kāta vai uz zagta mūļa, un neviens — ne Džo Ileri-sons, ne arī kāds cits nespēs mani aizkavēt. Jo tas taisnības vārds ir nācis pār mani un es ...

Es pieliecos tuvāk Sedijai.

— Paklausies, — es teicu, — man jātiek pie telefona. Laidīšu uz pilsētu vai pie pirmā telefona, kas gadīsies

ceļā. Man jāpaziņo pa telefonu avīzei. Tu paliec šeit un, dieva dēļ, iegaumē visu, kas vēl te notiks.

— Labi, — viņa sacīja, diez ko nepievērsdama man uzmanību.

— Un grāb ciet Viliju, kad viss būs galā, un ved uz pilsētu. Nav vārdam vietas, Dafijs jau nu tevi vairs līdzi neaicinās. Grāb ciet to āmurgalvu un ...

— Te tev nu bija āmurgalva, — viņa sacīja. Un piebilda: — Laid tik projām!

Es aizgāju. Izspiedos cauri pūlim gar sēdvietām, un Vilija balss grāva man pa bungādiņām un birdināja no ozoliem sakaltušās lapas. Nogriezdamies gar tribīnes galu, es atskatījos un redzēju, kā Vilijs izsvaidīja savas runas lapeles, tā ka tās novirpuļoja viņam gar kājām, un, pie krūtīm sizdams, apgalvoja, ka patiesība esot tur iekšā un neesot nekādas vajadzības to rakstīt uz papīra. Tā nu viņš tur stāvēja ar lapelēm pie kājām, vienu roku gaisā izslējis, piedurkne noslīdējusi līdz elkonim, seja sarkana kā rīvēta biete, sviedriem pārplūdusi, mati nokrituši pār pieri, acis spīdīgas un izspiedušās no dobuļiem, pats piesūcies kā mārks, bet viņam aiz muguras plandīja sarkanbaltzilie karogi un pāri pletās spožās, līdz baltkvēlei nokaitētās dieva debesis.

Pagājos kādu gabaliņu pa grantēto ceļu un noķēru kravas automobili, kas mani aizveda uz pilsētu.

Tonakt, kad viss jau bija apklusis un vilciens, kas veda Dafiju atpakaļ uz pilsētu (lai viņš, bez šaubām, sniegtu ziņojumu Džo Herisonam), dūmu mutuļus veldams, zem zvaigžņotām debesīm šķērsoja vībotņu laukus un Vilijs jau vairākas stundas izgulēja reibuli, es savā Aptonas viesnīcas istabā pasniedzos pēc pudeles uz rakstāmgalda un teicu Sedijai:

— Kā būtu vēl ar vienu maziņo, kas salauž mietus un izgāž dēļus?

— Ko? — viņa jautāja.

— Tu tā kā tā nesapratīsi to, ko es izteicu tik pareizi, pēc visiem gramatikas likumiem, — es sacīju un ielēju viņai dzeramo.

— Kā tad, biju piemirsusi, — viņa teica, — tu taču esi gājis koledžā.

Jā, es patiešām pēc visiem gramatikas likumiem biju gājis koledžā, taču nebiju tur iemācījies to, ko, acīm redzot, vajadzēja iemācīties.

Vilijs turēja vārdu. Viņš apbraukāja visu štatu, vākdams balsis Makmerfija labā. Ne viņš jāja uz slotas kāta, ne pirka mūļus, ne ari tos zaga. Toties viņš līdz galam notrieca savu itin labo, lai arī iepriekšējā īpašnieka palietoto automobili, dzīdamies pa izdangātajiem ceļiem, pa putekļiem, kas sniedzās lidz riteņu rumbai, pēc lietus iestigdams melnajos, valkanajos dubļos un gaidīdams pie stūres, kamēr uzradīsies kāds mūļu iejūgs, ka,s viņu izvilks no dūksnāja. Viņš stāvēja uz skolu kāpnēm, uz galantērijas veikalos aizlienētām kastēm, uz kravas ratu sēdekļiem, uz krustceļu bodīšu lievenēm un runāja. «Draugi, plukatas, mūlāpi un mani brāļi, neaptēstie lauki,» viņš sacīja, paliecies uz priekšu, paliecies tiem pretim ūn lūkodamies tieši virsū. Tad viņš brīdi klusēja, gaidīdams, lai šie vārdi nonāk līdz klausītāju apziņai. Un apkārtējā klusumā pēc šiem vārdiem pūlī sākās nemiers un dusmīga murdoņa, jo viņi zināja, ka tādos vārdos viņus gan sauc, bet neviens vēl nekad nebija iedrošinājies piecelties un pateikt tos viņiem tieši acīs. «Jā,» viņš sacīja, «jā,» un, to teikdams, sašķobīja muti, «cits nekas- jūs arī neesat, un nav nekādas vajadzības niknoties, kad es jums to skaidri un gaiši pasaku. Nu labi, niknojieties, bet es tā kā tā jums to sacīšu. Nekas cits jūs arī neesat. Bet es... es esmu tāds pats. Jā, jā, es esmu neaptēsts lauķis, jo tāpat esmu visu mūžu svīdis uz lauka. Jā, jā, es esmu mūlāps, jo mani apmāja glauno automobiļu braucēju medainās valodas. Jā, jā, es paņēmu pretī cukurgailīti, un mute man tūdaļ aizkrita. Jā, jā, es esmu mūlāps un neaptēsts lauķis, un šo neaptēsto lauki viņi gribēja izmantot, lai iegūtu citu neaptēsto lauku balsis. Taču es te stāvu pats uz savām pakaļkājām, jo pat suns to var iemācīties, dodiet tikai viņam laiku. Es iemācījos. Laiks gan bija vajadzīgs, tomēr es iemācījos, un te nu es stāvu pats uz savām pakaļkājām.» Un viņš paliecās tiem pretī. Un noprasīja: «Bet jūs, vai jūs stāvat uz pakaļkājām? Vai jūs to esat iemācījušies? Kā jūs domājat — vai varēsiet to iemācīties?»

Viņš sarunāja tiem daudz nepatīkama. Viņš sauca tos vārdos, ko neviens negribēja dzirdēt, bet katru reizi — gandrīz katru reizi nemiers un dusmīgā murdoņa pagaisa un viņš paliecās tiem pretim, un acis viņam izspiedās no dobuļiem un seja spīdēja spožajā saules gaismā vai sarkanajā vējlukturu atbiāzmā. Pūlis klausījās, un viņš mācīja tos celties pakaļkājās. «Ejiet un balsojiet!» viņš sacīja. «Balsojiet šoreiz par Makmerfiju, jo jums nav cita, par ko balsot. Taču balsojiet apdomīgi, pietiekami apdomīgi, lai viņi saprot, ko jūs spējat izdarīt. Balsojiet par Makmerfiju, un, ja viņš neattaisnos cerības, pienaglojiet viņu pie kauna staba.» — «Jā,» viņš sacīja. «Jā gan, pienaglojiet pie kauna staba, ja viņš neattaisnos jūsu cerības. Dodiet man rokā āmuru, un es viņu pienaglošu.» — «Balsojiet,» viņš tiem sacīja. «Lieciet Makmerfiju pie sienas,» viņš tiem sacīja.

Viņš liecās tiem pretim un teica: «Uzklausiet mani, jūs, neaptēstie lauki, uzklausiet mani un ielūkojieties acīs dieva svētītai, mušu neapķēzītai patiesībai. Ja vēl kaut kripata saprašanas palikusi jūsu koka pauros, jūs beidzot saskatīsiet patiesību. Un patiesība ir tāda, ka jūs esat neaptēsti lauki, un neaptēstiem laukiem nekad nav palīdzējis neviens cits kā tikai pats neaptēstais lauķis. Tie tur pilsētā jums vis nepalīdzēs. Jūsu liktenis ir jūsu pašu un dieva ziņā, bet dievs palīdz tikai tiem, kas paši prot sev palīdzēt.»

Viņš nodeva tiem šo mācību, un tie .tāvēja viņa priekšā, īkšķus aiz kombinezona lencēm aizbāzuši, un lūrēja no acīm pāri uzmaukto cepuru apakšas tā, it kā pamanījuši sīku knislīti ielejas vai līča viņā pusē, kādu nieku, ko viņi vēl nav īsti saskatījuši, pārāk tālu, lai to izprastu, vai arī it kā pēkšņi būtu sakustējies krūmiņš tur pāri ielejai vai pāri laukam un kaut kas varētu no tā izlēkt, — un zem piemiegtajām acīm žokļi apstrādāja zelējamo tabaku — lēnām, vienmērīgā, neatlaidīgā kustībā, kā vēstures ritums. Jo Laiks neko nenozīmē ne aunam, ne Vēsturei. Pūlis viņu vēroja, un, ja ciešāk ielūkotos sejās, varētu pamanīt, ka tur kaut kas sāk veidoties. Viņi stāvēja rāmi, pat nemīdījās no vienas kājas uz otru, — viņiem piemīt īpašs talants būt rāmiem; iebraukuši pilsētā, viņi tāpat nekustēdamies, nesarunādamies stāv uz ielas stūra vai arī, notupušies uz papēžiem, kvern ceļa malā, raudzīdamies tālumā, kur ceļš pazūd aiz uzkalna, — un viņu piemiegtās acis nemirkšķinādamās vērās cilvēkā, kas stāvēja turpat viņiem priekšā. Viņiem piemīt īpašs talants būt rāmiem. Taču reizēm šis rāmums izbeidzas. Tas pārtrūkst pēkšņi — kā pārāk stingri uzvilkta stīga. Viens rāmi sēž uz sola, klausās sludinātājā un ne no šā, ne no tā, rokas augšup pacēlis, pielec kājās un iebrēcas: «Ak dievs! Es ieraudzīju viņa vārdu!» Vai arī kāds uzspiež pirkstu uz gaiļa un pārsteigts pats dzird, ka noskan šāviens.

Vilijs stāv. Stāv saules gaismā vai sarkanajā vējlukturu atblāzmā. «Jūs jautājat, kāda ir mana programma. Uzklausiet to, jūs, neaptēstie lauki. Un iegaumējiet! Pienaglojiet viņus pie kauna staba! Pienaglojiet Džo Ilcri-sonu! Pienaglojiet ikvienu, kas stāv jums ceļā! Pienaglojiet Makmerfiju, ja viņš neattaisno jūsu cerības! Pienaglojiet ikvienu, kas stāv jums ceļā! Dodiet man āmuru, un es to izdarīšu pats ar savām rokām! Pienaglojiet viņus pie kauna staba! Un nedzenājiet ar tītaru spārniem prom no viņiem mēslu mušas!»

Tas patiešām bija Vilijs. Tas pats cilvēks ar to pašu vārdu.

Makmerfijs tika ievēlēts. Un arī Vilijām tur bija savs nopelns, jo visvairāk balsu savāca tieši tais iecirkņos, kur bija uzdarbojies viņš. Bet Makmerfijs tā arī nenāca pie skaidrības, ko lai iesāk ar Viliju. Pirmāk viņš gribēja no Vilija atkratīties, jo tas bija par viņu palaidis dažu labu netīkamu runu, bet, kad šķita, ka Vilijām rodas piekritēji, viņš sāka svārstīties. Taču galu galā Vilijs uzslējās pakaļkājās un izstāstīja, ka Makmerfija ļaudis piedāvājuši segt viņa izdevumus, bet viņš visu darot pats pēc savas gribas, viņš neesot Makmerfija pakalpiņš, pat ja aicinot balsot par Makmerfiju. Viņš pats samaksāšot par sevi, pat ja vajadzētu vēlreiz ieķīlāt tēva fermu un skaidri zinātu, ka nekad to nespēs izpirkt. Jā, un, ja kāds nevarot atļauties nomaksāt divus dolārus vēlēšanu nodokļa, lai nākot pie viņa un pasakot to skaidri un gaiši, viņš, Vilijs Stārks, samaksāšot šo nodokli ar naudu, ko saņemšot par ieķīlāto tēva fermu. Tik pārliecināts viņš bija par savu vardu patiesīgumu.

Makmerfijs tika ievēlēts, un Vilijs aizbrauca atpakaļ uz Meisonsitiju un strādāja par advokātu. Kādu gadu vai ilgāk viņš noņēmās ar zagtām vistām, pieklīdušiem mājlopiem un nažu varoņiem (tie bija Meisonsitijas deju vakaru prieku neizbēgami pavadoņi). Bet tad atgadījās nelaime ar veselu strādnieku maiņu — sagāzās posms tiltam, ko štats cēla pār Akamaldžijas upi, un divi vai trīs

vīri tika nogalināti. Daudz strādnieku bija no Meisonas apgabala, un tie paņēma Viliju par advokātu. Viņš panāca, ka visās avīzēs rakstīja par šo notikumu. Un vinnēja prāvu. Pēc tam Akamaldžijas apgabalā, uz rietumiem no Meisonas apgabala, tika atrasti naftas avoti, un Vi-lijs iejaucās tiesas prāvā starp naftas kompāniju un vairākiem neatkarīgiem zemes nomniekiem. Uzvarēja Vilija puse, un viņš pirmo reizi mūžā ieraudzīja papīra naudu. Ieraudzīja krietnu žūksni naudas.

Tai laikā man ar Viliju neiznāca satikties. Sastapu viņu tikai tūkstoš deviņsimt trīsdesmitajā gadā, kad Viliju izvirzīja par kandidātu demokrātu partijas priekšvēlēšanu sanāksmē. Taču tās nebija nekādas priekšvēlēšanas. Tā bija tīrā elle, vieglās kavalērijas triecienuzbrukums un sestdienas vakars Keisija dzertuves dibenistabā — viss sabāzts vienā maisā, un, kad dūmi izklīda, pie sienas vairs nebija nevienas gleznas. Un nebija vairs nekādas demokrātu partijas. Bija vienīgi Vilijs ar matu šķipsnu uz acīm un pie vēdera pielipušu sviedrainu kreklu. Un rokās viņam rēgojās gaļas cērtamais cirvis, un viņš brēca pēc asinīm. Sās ainas fonā zem purpursarkanām, savanditām debesīm, kurās kā putu kamoli peldēja balti mākoņi, katrā pusē Vilijām stāvēja divi cilvēki — Sedija Bērka un pagarš, uzkumpis vīrs ar lēnīgu runu, skumju, iedegušu seju un acīm, kuras mēdz dēvēt par sapņotāja acīm. Tas bija Hjū Milers — Harvarda universitātes Juridiskā fakultāte, Lafajeta eskadriļa, Croix de Guerre,l tīras rokas, šķīsta sirds un nekādas politiskas pagātnes. Sis cilvēks daudzus gadus bija sēdējis klusu, līdz kāds (Vilijs Stārks) pasniedza beisbola nūju un viņš juta savus pirkstus cieši to satveram. Nu viņš bija cilvēks un virsprokurors. Bet Sedija Bērka bija tikai Sedija Bērka.

Kalna viņā pusē, protams, bija arī dažs labs cits cilvēks. Tur, piemēram, stāvēja vairāki džentlmeņi, kuri reiz uzticīgi bija pieķērušies Džo Herisonam, bet, uzzinājuši, ka Džo Herisonam vairs nav paredzama nekāda politiska nākotne, metās jauna drauga meklējumos. Un par tādu jaunu draugu iegadījās Vilijs. Vilijs bija vienīgais, pie ka viņi varēja tverties. Viņi cerēja iekļūt pie Vilija darbā un augt līdz ar visu valsti. Vilijs viņus patiešām arī pieņēma darbā un rezultātā ieguva vēl dažas balsis, kas [10] nenāca no viņa mūlāpu un lubraku paaugas. Pēc kāda laika Vilijs pieņēma darbā pat Mazuli Dafiju, kurš kļuva par pilnvaroto šoseju pārvaldē un vēlāk, Vilija valdīšanas pēdējā posmā, par gubernatora palīgu. Nekādi nevarēju saprast, kāpēc Vilijs ar viņu noņemas. Reizēm es Bosam apvaicājos:

— Kādam nolūkam tu šo ķēpausi turi?

Dažkārt viņš tikai smējās un neteica ne vārda. Dažkārt sacīja:

— Jupis rāvis, kādam taču jābūt par gubernatora palīgu, un viņi visi ir pār vienu kārti metami.

Bet vienreiz viņš teica:

— Es turu viņu tāpēc, ka viņš rnan šo to atsauc atmiņā.

— Proti?

— Kaut ko tādu, ko es nekad negribu aizmirst, — viņš sacīja.

— Un proti?

— Ja kāds nāk ar medainām runām, labāk nevajag viņā klausīties. To es nevēlētos aizmirst.

Ak tad tāpēc. Mazulis bija tas pats tips, kas atbrauca lielajā automobilī un sarunāja Vilijām medainus vārdus toreiz, kad Vilijs vēl bija mazs apgabala advokātiņš.

Bet vai tiešām tāpēc? Pareizāk sakot, vai tikai tāpēc? Man šķita, ka te varētu būt vēl viens iemesls. Boss droši vien izjuta lepnumu, ka spēj Mazuli Dafiju virzīt uz augšu. Viņš bija salauzis Mazuli Dafiju, pēc tam savācis visus gabaliņus un salicis kopā, izveidodams to no jauna kā savu paša radību. Vilijām laikam bezgala tīkami likās noraudzīties Mazuļa krāšņajās drānās un dimanta gredzenā un domāt, ka tas viss ir blefs, tīrā acu apmānīšana, jo pietiktu viņam pakustināt kaut mazo pirkstiņu, un Mazulis Dafijs izgaistu kā dūmu mākulis. Mazuļa virzīšana uz augšu savā ziņā bija Bosa atriebība Mazulim, jo ikreiz, kad Boss uzmeta Mazulim domīgo, miegaino, vēso skatienu, Mazulis, juzdams savu aptaukojušos sirdi saraujamies kā saltās knaiblēs, zināja, ka pietiek tikai Bosam pakustināt kaut mazo pirkstiņu — un no viņa pāri paliks vienīgi dūmu mākulis. Mazuļa panākumi savā ziņā bija visīstākais Bosa paša panākumu rādītājs.

Bet vai tiešām tāpēc? Beigu beigās es secināju, ka īstais iemesls paslēpies aiz visiem citiem iemesliem. Un proti: Mazulis Dafijs kaut kādā dīvainā kārtā bija kļuvis par

Vilija Stārka otru «es», un visi nicinājumi un aizvainojumi, ko Vilijs Stārks izgāza pār Mazuli Dafiju, radās no aklas, iekšējas nepieciešamības, kura mudināja vienu Vilija Stārka «es» nodarīt pāri otram viņa «es». Tomēr pie šāda secinājuma es nonācu pašās beigās, ilgi pēc visiem šiem notikumiem.

Taču tobrīd Vilijs tikko bija kļuvis par gubernatoru, un neviens nezināja, kas notiks vēlāk.

Bet pagaidām, kamēr turpinājās vēlēšanu kampaņa, es paliku bez darba.

Līdz tam mans darbs bija politisku pārskatu sniegšana laikrakstam «Chronicle». Manā rīcībā atradās vesela avīzes sleja. Es biju ticis pamatīgā robā.

Kādudien Džims Medisons uzaicināja mani pastāvēt uz koši zaļā paklāja, kas ietvēra viņa rakstāmgaldu kā leknas ganības.

— Džek, — viņš sacīja, — tev taču ir zināms, kādu līniju «Chronicle» ietur šais vēlēšanās.

— Protams, — es atbildēju, — mūsu avīze grib, lai atkal tiktu ievēlēts Sems Makmerfijs, jo viņš iemantojis spožu administratora reputāciju un taisnīga valstsvīra slavu.

Viņš mazliet skābi pasmaidīja un teica:

— «Chronicle» grib, lai atkal tiktu ievēlēts Sems Makmerfijs.

— Piedodiet, es piemirsu, ka mēs atrodamies ģimenes lokā. Man šķita, ka es rakstu pārskatu savai slejai.

Smaids nozuda no viņa sejas. Viņš parotaļājās ar zīmuli uz sava rakstāmgalda.

— Tieši par šo sleju es arī gribēju ar tevi parunāt, — viņš sacīja.

— Lai notiek, — es atbildēju.

— Vai tu nevarētu tai mazliet vairāk uzmest garu? Tās taču ir vēlēšanas, nevis kaut kāda pulcēšanās Epvorta līgā^1.

— Vēlēšanas gan, kas tiesa, tas tiesa.

— Vai tu nevarētu rakstīt drusku sparīgāk?

— Kad no Sema Makmerfija kaut kas jāiztaisa, — es sacīju, — tad tur nav pat salmiņa, pie kā pieķerties. Es daru, ko spēju.

Viņš kādu brīdi iegrima pārdomās. Un tad iesāka: [11]

— Nu, vai zini, tikai tāpēc vien, ka šis Stārks ir tavs drauģelis ...

— Viņš man nav nekāds draugs, — es attraucu. — Kopš pagājušām vēlēšanām neesmu viņu pat redzējis. Man personiski ir gluži vienalga, kas kļūst par šā štata gubernatoru un cik liels maitasgabals viņš ir. Taču es saņemu algu un daru visu, ko spēju, lai avīzes slejās apslāpētu savu kvēlo pārliecību, ka Sems Makmerfijs ir viens no visfantastiskākajiem maitasgab ...

— Tev ir zināma <rChronicle» līnija, — svarīgi noteica Dzims Medisons, pētīdams noslienāto, apzelēto cigāra galu.

Diena bija karsta, visa elektriskā ventilatora pūsma tika Dzimām Medisonam, nevis man, es manīju rīklē ieķeramies skābu, dzeltenīgi garšojošu siekalu pavedienu un jutos apmēram tā, it kā kuņģis būtu samaitājies, un galva man grabēja kā izžāvēts ķirbis, kad tanī sakrata pāri palikušās sēkliņas. Tādēļ es paskatījos uz Džimu Medisonu un noteicu:

— Tā nu tas ir.

— Ko tu ar to gribi teikt? — viņš jautāja.

— To, ko jau sacīju, — es atbildēju un devos uz durvīm.

— Paklausies, Džek, es... — viņš iesāka un nolika cigāru pelnu traukā.

— Zinu, — es sacīju, — jums ir sieva un bērni, un jūsu dēls mācās Prinstonā.

Es to pateicu un gāju uz durvīm.

Gaitenī stāvēja ledus ūdens, es apstājos pie tā, paņēmu papīra trauciņu un izdzēru veselus desmit mēriņus ledainā ūdens, lai izskalotu no rīkles dzelteno lipekli. Un tad es pastāvēju gaitenī, sajuzdams savu kuņģi kā ar ledu piepildītu kolbu.

Varēju izgulēties pēc sirds patikas, varēju pamosties un nepakustēdamies vērot, kā karstie saules stari, dzelteni kā izkausēts sviests, spiežas caur spraugām loga aizkarā, jo mana viesnīca nebūt nebija pati labākā pilsētā un mana istaba nebija pati labākā viesnīcā. Krūtis man cēlās un plaka līdzi elpas vilcieniem, un miklais palags lipa pie kailās miesas, jo tā te vasarā pieņemts gulēt. Dzirdēju tramvajus klabam un tālumā pūšam autotaures, ne pārlieku ska 1 i, toties daudzveidīgi un bez apstājas, — aizsmakušu villaiņu skaņu jūkli, kas raupji pieskārās nervu galiem, un šim troksnim lāgiem pievienojās trauku šķinda, jo mana istaba atradās blakus virtuvei. Reižu reizēm atskanēja kāda nēģera saraustītā dziedāšana.

Varēju gulēt, cik ilgi tikai gribēju, un gara acīm skatīt visu, ko vien cilvēks spēj kārot, — kafiju, sievietes, naudu, dzērienus, baltas smiltis un zilus ūdeņus, un pēc tam ļaut šīm ainām citai pēc citas aizslīdēt prom, lai tās kā kāršu kava lēnām izšļūk no rokas. Iespējams, ka viss, ko cilvēks vēlas, ir līdzīgs kārtīm. Pats par sevi tas viņam nav vajadzīgs, kaut gan viņš domā, ka vajag. Cilvēks grib kādu kārti nevis tāpēc, ka viņam tā būtu vajadzīga, bet gan tāpēc, ka pilnīgi patvaļīgā noteikumu un vērtību sistēmā un īpašā kombinācijā, no kuras viņam jau daļa atrodas rokā, šī kārts iegūst nozīmi. Bet ja nu viņš nepiedalās spēlē? Tad, pat ja viņam zināmi visi noteikumi, kārtij vairs nav nekādas nozīmes. Visas kārtis ir vienādas.

Tā nu es varēju gulēt, lai gan zināju, ka pēc brīža celšos augšā, — nemaz nebūšu domājis, celties vai ne, bet pēkšņi stāvēšu istabas vidū, tāpat kā vēlāk mazliet pārsteigts atklāšu, ka dzeru kafiju, mainu naudu, lakstojos ar meiteni, iemetu kādu malciņu, peldu ūdenī. Kā ar amnēziju slims cilvēks, kas klīnikā liek pasjansu. Es piecelšos un pats sev izdalīšu kārtis, noteikti. Tikai vēlāk. Bet pagaidām gulēšu gultā, zinādams, ka man nevajag celties augšā, un izjuzdams svētsvinīgu tukšumu un laimīgu nogurumu kā svētais pēc dvēseles šķīstīšanas tumšās nakts. Jo Dievs un Nekas — tiem abiem ir daudz kas kopīgs. Vai cilvēks ielūkojas vienam vai otram no tiem acīs, rezultāts ir gluži tāds pats.

Daudzus vakarus es agri likos gulēt. Reizēm miegs kļūst ļoti nopietna un sarežģīta problēma. Cilvēks vairs neiet gulēt tāpēc, lai otrā rītā pieceltos, bet pieceļas tāpēc, lai varētu atkal iet gulēt. Diena rit savu gaitu, un pēkšņi viņš pieķer sevi nekustīgi stāvam, gaidām un ieklausāmies. Viņš jūtas kā puišelis, kurš dzelzceļa stacijā gaida vilcienu, kas vēl nav pienācis. Viņš raugās tālumā uz sliedēm, bet nevar un nevar saskatīt melno dūmu plankumiņu. Viņš mīņājas šurp un turp, bet tad pēkšņi apstājas un ieklausās. Taču nekas vēl nav sadzirdams. Tad viņš ar visām svētdienas drānām nometas uz ceļgaliem izdedžos, labi zinādams, ka māte par to viņu krietni saraustis aiz matiem, pieliek ausi pie sliedes, lai saklausītu pirmo kluso dunoņu, kas ieskanas ilgi pirms tā brīža, kad debesu pamalē parādās mazais, melnais plankumiņš. Tāpat viņš ieklausās naktī ilgi pirms tā brīža, kad nakts pārveļas pāri apvārsnim, ilgi, ilgi pirms tā brīža, kad nakts elsdama un dārdēdama tuvojas viņam kā liela, melna lokomotīve un melnie vagoni ar spalgu blīkšķi acumirklī apstājas, un vilciena pavadonis ar melnu, spīdīgu seju palīdz viņam uzrāpties pa kāpnītēm, sacīdams: «Lūdzu, ser, mazais kungs, lūdzu, ser.»

Nekādi sapņi šādā miegā nerādās, bet cilvēks ik brīdi jūt, ka ir aizmidzis, it kā ilgi būtu sapņojis par miegu, un šajā miegā viņš sapņo par miegu, guļ un sapņo par miegu, un tā tas turpinās bezgalīgā ķēdē.

Ta es jutos visu laiku, kamēr biju bez darba. Nekāds jaunums tas man nebija. Tieši tāpat biju juties arī agrāk, veselas divas reizes. Šai parādībai biju devis pat vārdu — Lielā Gulēšana. To piedzīvoju jau toreiz, kad pametu universitāti, pāris mēnešu pirms tam, kad man vajadzēja pabeigt disertāciju par Amerikas vēsturi, lai iegūtu filozofijas zinātņu doktora grādu. Disertācija bija gandrīz gatava, un visi apgalvoja, ka tā esot tīri laba. Pārrakstītās lappuses, kaudzītē saliktas, gulēja uz galda blakus rakstāmmašīnai. Turpat atradās arī kārbiņas ar kartītēm. Cēlos vēlu un skatījos, kā tās tur guļ un kā virsējai lapai zem preses pamazām atlokās stūri. Tāpat redzēju lapas vakara stundās, kad, paēdis vakariņas, likos gulēt. Beidzot kādā rītā uzcēlos vēlu un izgāju pa durvīm, pametu tās un vairs neatgriezos. Otru reizi Lielā Gulēšana uznāca tad, kad es izgāju no dzīvokļa un Loisa ierosināja laulības šķiršanu.

Taču šoreiz nebija nekādas Amerikas vēstures, nekādas Loisas. Toties bija Lielā Gulēšana.

Beidzot piecēlies es noņēmos ar visādām muļķībām. Gāju uz kino, blandījos pa dzertuvēm, peldējos, braucu uz ārpuspilsētas klubu, gulēju zālītē un vēroju, kā pāris stulbeņu ar raketēm aizrautīgi dzenā mazu, baltu, saulē zibsnījošu bumbiņu. Dažkārt viena no spēlētājiem bija meitene, un tās īsie, baltie bruncīši, arī saulē zibsnīdami, lāgiem pašāvās gaisā un nolaidās gar brūni iedegušajiem stilbiem.

Reizēm apciemoju Ādamu Stentonu, to pašu, ar kuru Bērdenslendingā kopā bijām uzauguši. Tobrīd viņš jau bija slavens ķirurgs, un pakļūt zem viņa naža alka vairāk cilvēku, nekā viņam iznāca laika laist nazi darbā, turklāt viņš bija universitātes medicīnas fakultātes profesors un rāvās vai pušu, sacerēdams rakstus, ko publicēja dažādos zinātniskos žurnālos, un uzstājās ar runām zinību vīru sanāksmēs Ņujorkā, Baltimorā un Londonā. Viņš palika neprecējies. Neesot iznācis laika, viņš sacīja. Laika viņam neiznāca it nekam. Toties man viņš reizēm atrada laiku, tad viņš nosēdināja mani noplukušā, vairākkārt pārvilktā krēslā savā noplukušajā dzīvoklī, kur visapkārt mētājās papīri un kur melnādainā kalpone uz mēbelēm bija atstājusi putekļu strēles. Nevarēju vien nobrīnīties, kāpēc viņš tā dzīvo, jo ienākumi viņam droši vien ir pieklājīgi, taču beidzot es atskārtu, ka viņš neņem ne centa no daudzajiem pacientiem, kas nonāk zem viņa naža. Darījumu jautājumos viņš iemantoja pamuļķa slavu. Kad viņš arī tika pie naudas, citi to drīz vien atņēma, ja vien prata sacerēt cik necik ticamu pasaciņu. Vienīgā vērtīga manta viņa dzīvoklī bija klavieres, un tās tad nu ari bija pirktas par bargu naudu.

Lielāko daļu laika, kamēr es ciemojos Ādama dzīvoklī, viņš nosēdēja pie klavierēm. Biju dzirdējis runājam, ka viņš spēlējot gluži labi, taču es no tā nenieka nesaprotu. Bet man nebija nekas pretim paklausīties, ja vien krēsls bija labs un ērts. Ādams dažu labu reizi bija dzirdējis manus vārdus, ka mūzika man ir pavisam vienaldzīga, taču viņš to laikam bija piemirsis vai arī nespēja noticēt, ka tādi cilvēki vispār iespējami. Lai kā tas arī būtu, viņš šais viesošanās reizēs pagrieza galvu uz manu pusi un sacīja: «Šis te... nu, ieklausies taču... ak dievs, tas taču nudien ir...» Bet viņa balss izgaisa, un vārdi, kuriem vajadzēja paust, kāda neaprakstāma svētlaime nudien slēpjas šai skaņdarbā, tā arī palika nepasacīti. Viņš pameta teikumu karājamies gaisā, lēni griežamies kā nodriskātu auklas gabalu un lūkojās manī ar savām dzidrajām, dziļajām, ledaini zilajām, neizprotamajām acīm — ar tādām acīm un ar tādu skatienu, kāds ir cilvēka sirdsapziņai apmēram pulksten trijos no rīta, un tad, nu jau nepavisam ne kā cilvēka sirdsapziņa, sāka smaidīt — gluži mazu, pabailīgu smaidiņu, gandrīz vai kā atvainodamies, un šis smaids padarīja maigāku viņa neizteiksmīgo muti un stūrainos žokļus un likās sakām: «Velns ar ārā, ko lai dara, vecais draugs, ja es tā skatos, ja es tikai tā protu

uz visu skatīties.» Tad smaids nozuda, viņš pievērsās atkal klavierēm un uzlika rokas uz taustiņiem.

Agri vai vēlu viņam muzicēšana apnika un viņš pārsēdās citā noplukušā krēslā. Vai reizēm atcerējās, ka jāpacienā mani, un ielēja arī pats sev dzērienu, kas bija bālāks par ziemas sauli un gandrīz tikpat stiprs. Tā mēs abi sēdējām klusēdami, lēnām sūcām viskiju, un viņa acis zvīļoja aukstas un zilas, jo zilākas tādēļ, ka melnīgsnēja bija āda, kas cieši piekļāvās viņa sejas kauliem. Tas man atgādināja mūsu zēna gadus, kad Bērdenslendingā gājām makšķerēt. Tos laikus mēs garas stundas nosēdējām laivā zem svelmainās saules, nepārmīdami ne vārda. Vai ari gulējām krastmala. Vai devāmies tālākos gājienos un pēc vakariņām gulējām pie kvēpstoša ugunskura, lai atgaiņātu moskītus, un nepārmijām ne vārda.

Ādams, iespējams, labprāt veltīja man laiku tieši tāpēc, ka es atsaucu viņam atmiņā Bērdenslendingu un tās tālās dienas. Runāt viņš par to nerunāja. Bet vienreiz tomēr nenocietās. Vmš sēdēja krēslā, raudzīdamies glāzē, ko lēnām grozīja garajos, stiprajos, nervozajos pirkstos. Pēkšņi viņš paskatījās manī un sacīja:

— Gāja gan mums toreiz jauki, vai ne? Kad vēl bijām mazi.

— Jā, — es atbildēju.

— Tu, es un Anna, — viņš teica.

— Jā, — es sacīju un iedomājos Annu. Pēc tam piebildu: — Bet vai tagad tev neiet labi?

Kādu pusminūti viņš likās apsveram jautājumu, it kā es būtu vaicājis kaut ko ļoti svarīgu, un var jau būt, ka tā arī bija. Tad viņš sacīja:

— Diez vai kādreiz maz būšu par to domājis. — Un pēc brīža piebilda: — Nē, diez vai būšu par to domājis.

— Vai tad tev neiet labi? — es vaicāju. — Tu taču esi ievērojams vīrs. Vai gan ievērojamiem vīriem neiet labi? — Nelikos mierā. Es zināju, ka šādu jautājumu nevienam nav tiesību uzdot, vismaz ne tādā tonī, kādu pats dzirdēju atskanam no savas mutes, taču es nespēju likties mierā. Cilvēks uzaug kopā ar kādu, šis kāds gūst panākumus, kļūst par ievērojamu vīru, bet viņš, tas otrs, paliek neveiksminiekos, taču panākumiem bagātais izturas pret viņu tāpat kā agrāk un nav pārvērties ne par mata tiesu. Un tieši tas viņam nedod miera un liek iegriezt otram, lai kādiem vārdiem viņš sevi apsaukātu. Ir tāds īpašs neveiksminieku snobisms. Tā ir īpaša cilvēku kopība, tā ir vecā skola, tas ir galvaskauss un kauli, un nav nekrietnāka, augstprātīgāka un greizāka smīna par smīnu uz piedzēruša lūpām, kad viņš uzguļas uz bāra letes blakus savam kādreizējam draugam, kas izvērties par ievērojamu vīru un nav pārmainījies ne par mata tiesu, vai arī kad vecais draugs uzaicina viņu pie sevis uz pusdienām un iepazīstina ar mazu, jauku, dzidracainu sievieti un veselīgiem bērneļiem. Nekādas jaukas mazas sievietes Ādama noplukušajā dzīvoklī nebija, toties viņš bija ievērojams virs, un es lūkoju viņam iegriezt.

Taču uz viņu tas neiedarbojās. Viņš tikai pievērsa man atklāto, gaišzilo acu skatienu, ko mazliet aizēnoja domas, un sacīja:

— Par kaut ko tādu nekad neesmu domājis.

Tad smaids izdarīja šo joku ar viņa muti, kas parastos apstākļos izskatījās pēc glītas, tīras, precīzas ķirurģiskas brūces, kura labi sadziedēta, bez jebkādām krokām.

Tā nu es pūlējos cik spēdams gandarīt sevi par to, kas es biju, tad lēnām un maigi pieminu bremzes pedāli un sacīju:

— Jā, gāja gan mums labi, kad vēl bijām bērni, — tev, Annai un man.

Jā, Ādamam Stentonam, Annai Stentonei un Džekam Bērdenam gāja labi, kad viņi bērnībā dzīvoja pie jūras Bērdcnslendingā. No līča puses varēja uznākt un reizēm arī uznāca vētras brāzmas, debesis aptumšoja lietus mākoņi, palmas neprātīgi sašūpojās, pēc tam zemu noliecās, un to lapas pēdējās žultaini dzeltenās uzmācīgi spilgtās gaismas strēlēs spīdēja kā mikls skārds; bet mums mūsu valstībā pie jūras nebija par to ne silts, ne auksts, jo mēs jutāmies droši savā baltajā mājā, vai nu viņu, vai manēja, stāvējām pie loga un vērojām jūrā ceļamies bangas ka sakultu putukrējumu. Bet istabā sēdēja gubernators Stentons vai misters Eliss Bērdens, vai varbūt abi divi, jo viņi bija draugi, vai tiesnesis Ervins, jo arī viņš bija draugs, un nebija nekādu vēju, kas spētu-satraukt gubernatoru Stentonu vai misteru Elisu Bērdenu, vai tiesnesi Ervinu.

«Tu, Anna un es,» man teica Ādams Stentons, un es to pašu sacīju viņam. Tā kādu rītu, beidzot izrausies no gultas, es piezvanīju Annai un teicu:

— Sen nebiju domājis par tevi, bet tad kādu vakaru iegriezos pie Ādama, un viņš sacīja, ka tev, viņam un man esot gājis labi, kad vēl bijām bērni. Kā būtu, ja mēs abi kopā ieturētu pusdienas? Kaut arī jau lecam ar kruķiem.

Viņa sacīja, ka esot ar mieru. Ar kruķiem viņa pagaidām gan vēl nelēca, taču diez cik līksmi mēs vis ncju-tāmies.

Viņa apjautājās, ko es darot, un es atbildēju:

— Ne velna. Gaidu, kamēr pietrūks naudas.

Viņa nesacīja, ka man vajadzētu kaut ko uzsākt, un pat viņas izskats nekā tamlīdzīga nepauda. Un arī tas jau bija ko vērts. Tad es savukārt apvaicājos, ko viņa dara, un viņa iesmējās un sacīja:

— Ne velna.

Un es zināju, ka tie ir meli, jo viņa mūždien nojū-dījās ar visādiem bāreņiem, plānprātiņiem un akliem meln-' ādainajiem, nesaņemdama par to ne plika centa. Un, kad es viņā lūkojos, sapratu, ka tur daudz kas tiek veltīgi izšķērdēts un ka šis daudz kas nebūt nav nauda. Tādēļ es teicu:

— Vismaz ceru, ka tu to dari patīkamā sabiedrībā.

— Ne sevišķi, — viņa atbildēja.

Es paskatījos viņā ciešāk un ieraudziju to, ko biju domājis ieraudzīt un ko biju redzējis dažu labu reizi, kad viņa nesēdēja man pretī. Ieraudzīju Annu Stentoni, kura varbūt nebija nekāda skaistule, bet kura bija Anna Sten-tone. Anna Stentone: zeltaini brūngana sejas āda, ne gluži tik tumša kā Ādamam, zem tās jaušama noteikta kaulu uzbūve, āda cieši piekļaujas kauliem, gandrīz tāpat kā Ādama sejā, it kā viņu radītājs nebūtu gribējis veltīgi šķiest materiālu šļauganās, maigas līnijās, bet veidojis savu darbu veikliem cirtieniem. Tumšie mati sasukāti gludi, stingri pievilkti, pāršķirti ar taisnu celiņu. Zilās acis raugās tikpat tieši kā Ādama acis, tikai to dzidro, neizprotamo ūdens zilgmi te aizstāj dzijāks, nemierīgāks, trauksmaināks zilums. Vismaz dažkārt aizstāj. Viņi izskatījās ļoti līdzīgi, Ādams un Anna. Viņus varētu noturēt par dvīņiem. Pat smaids viņiem bija vienāds. Toties mute Annai bija pavisam citāda. Tajā nebija nekā no glītās, tīrās, precīzās, labi sadziedētās ķirurģiskās brūces. Šai ziņa radītājs bija at|avies greznību izlietot mazliet neparedzēta materiāla. Ne jau pārāk daudz. Taču pietiekami.

Tada bija Anna Stentone, un es ieraudzīju to, ko biju domājis ieraudzīt.

Viņa sēdēja man pretī, ļoti taisna izslējusies, turēdama galvu augstu paceltu uz smalkā, apaļā stiebra — kakla virs šaurajiem, stūrainajiem pleciem, un viņas kailās, mazās, toties apaļīgi veidotās rokas bija nolaistas gar sāniem gluži matemātiskā noteiktībā. Un, raudzīdamies viņā, es domāju par to, cik noteikti zem galda saliktas kopā viņas mazās kājiņas — ciska pie ciskas, celis pie ceļa, potīte pie potītes. Patiesību sakot, viņā allaž jauties kaut kas mazliet stilizēts — kaut kas līdzīgs Ēģiptes vēlīnā perioda valdnieču ciļņiem un statuetēm, formām, kur grācija un vieglums, arvien palikdami grācija un vieglums, pakļauti matemātiskai precizitātei. Anna Stentone vienmēr skatījās cilvēkiem tieši virsū, bet iespaids palika tāds, it kā viņa lūkotos kaut kur tālumā. Galvu viņa allaž turēja augstu, un tā vien šķita, ka viņa ieklausās kādā balsī, kuru cits nespej saklausīt. Viņa allaž stāvēja tik kārtīgi un taisni, un tā vien šķita, ka visa viņas grācija un vieglums pakļauti kadai nelokāmai idejai, kuru neviens cits nespēj saprast.

Es sacīju:

— Tu esi nodomājusi palikt vecmeitās?

Viņa iesmējās un teica:

— Neko neesmu nodomājusi. Jau sen vairs nepūlos neko nodomāt.

Mēs dejojām mutautiņa lieluma laukumā starp restorāna galdiņiem, uz kuriem stāvēja šķīvji ar pusēstiem spageti, vistas kauliem un samazgaina sarkanvīna pudelēm. Savas piecas minūtes dejošanai vēl bija kāda vērtība, tad tā kļuva gaužām līdzīga sarežģītam, ļaunu vēstījošam darbam, kurš veicams sapnī un kuram it kā būtu jēga, bet kura jēgu nav iespējams izprast. Pēc tam mūzika apklusa, un dejas pēdējais solis šķita kā pamošanās no sapņa, kad cilvēks jūtas laimīgs, ka var atmosties un izbēgt no sapņa, un tomēr apbēdināts, ka nekad neuzzinās, kas īsti šai sapnī noticis.

Anna laikam jutās apmēram tāpat, jo, kad es viņu vēlāk atkal uzlūdzu uz deju, viņa teica, ka nemaz nevēloties dejot, labak jau tad parunāties. Mēs runājām krietni daudz, taču arī runas neko veiklāk par dejošanu nevedās. Nevar jau bez mitas runāt par to vien, cik velnišķīgi labi mums gājis, kad vēl bijām bērni.

Es pavadīju viņu līdz mājai, kas izskatījās galvas tiesu pārāka par Ādama ūķi, jo gubernators Stentons nenomira gluži pliks un nabags, bet atstāja meitai iztikšanu. Viņa novēlēja man labu nakti un vēl piebilda:

— Esi krietns zēns, Džek!

— Vai tu vēl kādreiz nāksi ar mani pusdienot? — es viņai jautāju.

— Kad vien tu vēlies, — viņa atbildēja, — kad vien tev ienāk prātā. Tu taču to zini.

Jā, es to zināju.

Un viņa nāca ar mani pusdienot, nāca vairākkārt. Pēdējo reizi viņa sacīja:

— Es sastapu tavu tēvu.

— Jā, — es teicu, it kā negribēdams par to runāt.

— Neesi tāds! — viņa sacīja.

— Kāds tad?

— Ak, tu taču zini, par ko es runāju, — viņa teica. — Vai tu pat negribi zināt, kā viņam klājas?

— Zinu, kā viņam klājas, — es atbildēju. — Tup savā alā vai noņemas ar visvisādiem dīkdieņiem, vai arī raksta savas sasodītās lapeles, kuras pēcāk izdāļā ielās, tās pašas blēņas no Marka un Jēkaba evaņģēlija, un brilles viņam noslīdējušas uz degungala, un blaugznas nobirušas uz melno svārku apkakles kā sniega vētra Dakotā.

Kādu mirkli viņa nebilda ne vārda, bet tad sacīja:

— Es viņu saslapu uz ielas, un viņš neizskatījās labi. Viņš izskatījās slims. Pirmajā brīdī es viņu nemaz nepazinu.

— Vai viņš nelūkoja tev iesmērēt kādu no tiem krāmiem? — es apjautājos.

— Jā, — viņa atbildēja. — Viņš pasniedza man papīra lapiņu, un, tā kā es steidzos, gluži automātiski pastiepu roku pretim. Pēc tam pamanīju, ka viņš cieši raugās man sejā. Pirmajā brīdī es viņu nemaz nepazinu. — Viņa atkal mirkli apklusa. — Tas notika pirms kādam pāris nedēļām.

— Es viņu neesmu redzējis gandrīz veselu gadu, — es sacīju.

— Ak, Džek, — viņa teica, — tā nu gan tev nevajadzētu darīt. Būtu viņu apciemojis.

— Paklausies, ko es viņam varu teikt? Un, dievs vien zina, arī viņam nav nekā, ko sacīt man. Neviens viņam nav licis tā dzīvot. Neviens viņam nav licis pamest advokāta biroju, tā ka pat durvis nepapūlējās aiz sevis aizvērt.

— Bet, Džek, — viņa teica, — tu ...

— Tēvs rīkojas, kā pašam tīk. Turklāt viņš vēl ir īsts stulbenis, ja darīja to tikai tāpēc, ka nespēja sadzīvot ar sievieti, īpaši tādu kā mana māte. Ja viņš nespēja dot mātei to, ko tā gribēja, lai kāds velns tas būtu, ko tā gribēja un ko viņš nespēja tai dot, tad ...

— Nerunā tā! — viņa skarbi sacīja.

— Paklausies, — es teicu, — tikai tāpēc, ka tavs vecais reiz bija gubernators un nomira sarkankoka gultā ar baldahīnu un pie viņa kvernēja pāris slavenu ārstu, galvā aplēsdami rēķinu, tikai tāpēc, ka tu iztēlojies viņu par Jēzu Kristu ar melnu kaklasaiti, tev nu gan nevajadzētu runāt ar mani kā vecai sievai. Es nerunāju par tavu ģimeni, runāju par savējo, un tur nu es nekā nevaru darīt, ja redzu tīru, kailu patiesību. Bet ja tu...

— Lai paliek, nav vajadzīgs par to runāt ar mani, — viņa sacīja. — Vai ar kādu citu.

— Tā ir patiesība.

— Ak patiesība! — viņa iesaucās un savilka uz galda nolikto labo roku dūrē. — Kā gan tu zini, ka tā ir patiesība? Nekā tu par viņiem nezini. Tu nezini, kas viņus spieda darīt to, ko viņi ir darījuši.

— Es zinu patiesību. Zinu, kāda ir mana māte. Un arī tu to zini. Un es zinu, ka tēvs bija muļķis, ļaudams, lai viņa to iznes cauri.

— Cik tu esi skarbs! — viņa sacīja, sagrāba mani aiz delma un, iecirzdama spēcīgos pirkstus cauri piedurknei miesā, papurināja manu roku.

— Nemaz neesmu skarbs. Man nav nekāda daļa gar to, ko viņi ir darījuši. Vai dara. Un ’ āpēc dara.

— Ak, Džek, — viņa teica, vēl arvien spiezdama manu roku, bet nu jau vairs ne tik cieši, — vai tu nevari viņus kaut drusku mīlēt vai viņiem piedot, vai vismaz nedomāt par viņiem, vai vienalga ko? Vienalga, tikai lai nebūtu tā, kā ir tagad.

— Varu nodzīvot visu atlikušo mūža daļu, nemaz viņus neiedomādamies, — es sacīju. Tad es pamanīju, ka viņa purina galvu un ka acis viņai kļuvušas tik tumši zilas kā vēl nekad un spožas jo spožas, un ka viņa ievilkusi apakšlūpas stūrīti mutē un iekodusies tanī ar zobiem. Es pastiepu labo roku, noņēmu viņas dūrīti no sava kreisā delma, noliku uz galdauta ar plaukstu uz leju un uzliku tai virsū savu ķepu. — Man ļoti žēl, ka tā iznāca, — es sacīju.

— Nē, Džek, — viņa teica, — tev nu gan nav žēl. Nepavisam ne. Tev vispār nekad nekā nav žēl. Un ne par ko tu arī nepriecājies. Tu esi tikai... ak, es pat nezinu, kas tu esi.

— Man ir ļoti žēl, — es sacīju.

— Tev tikai šķiet, ka ir žēl. Vai ka tu priecājies. Patiesībā nekā tamlīdzīga nav.

— Ja cilvēkam šķiet, ka viņam kaut kā ir žēl, kāds velns var iegalvot, ka viņam nav žēl? — es noprasīju, jo tolaik, kā jau iepriekš minēju, biju pārliecināts ideālists un nebūt negrasījos sarīkot plebiscītu, lai noskaidrotu, vai man kaut kā ir žēl vai nav.

— Izklausās gluži pareizi, — viņa teica, — un tomēr nav pareizi. Nemācēšu paskaidrot — nē, mācēšu gan, — ja tu nekad neko neesi nožēlojis vai ne par ko neesi priecājies, tad arī pēcāk nekādi nevari zināt, vai tev ir žēl vai nav.

— Nu labi, — es sacīju, — tad uzklausi, ko tev teikšu, — kaut kas manī notiek, un es labprāt nosauktu to par žēlumu.

— Saukt jau tu vari, tomēr pats to nezini. — Tad, izrāvusi roku no manas plaukstas apakšas, viņa piebilda: — Kaut arī tev sāk kļūt žēl vai tu sāc priecāties, tā kā tā nekādas jēgas no tā nav.

— Tu gribi teikt, ka es esmu kā mazs, zaļš ābolītis, kurā ieperinājies tārps un kurš nokrīt no ābeles, vēl nepaspējis ienākties?

• Viņa iesmējās un atbildēja:

— Jā, kā mazs, zaļš ābolītis, kurā ieperinājies tārps.

— Nu labi, — es teicu, — lai arī būtu mazs, zaļš ābolītis, kurā ieperinājies tārps, — man ir ļoti žēl.

Es izjutu žēlumu vai arī kaut ko tādu, kas manā leksikonā varētu nozīmēt žēlumu. Man bija žēl, ka esmu sapostījis vakaru. Taču taisnīgums man lika atzīt, ka no šā vakara daudz kas nav bijis ko postīt.

Es viņu vairs neaicināju pusdienot kopā ar mani, vismaz tik ilgi ne, kamēr biju bez darba un noņēmos ar gulēšanu. Biju jau uzmeklējis Ādamu un noklausījies, kā viņš spēlē klavieres. Biju jau izsēdējies pie spageti un samazgainā sarkanvīna un nolūkojies Annā Stentonē. Un, paklausīdams Annas sacītajam, biju aizgājis uz nabadzīgo priekšpilsētas kaktu un apmeklējis večuku, kādreiz plecīgo neliela auguma vīru, kura seja zem sirmajiem matiem bija sašļukusi lielās, pelēkās krokās, kuram brilles tērauda ietvaros noslīdējušas uz paša degungala un šaurie, blaugznām apsnigušie pleci salīkuši, it kā tos novilktu pamatīgais, apaļais vēders, kas melnā uzvalka vesti allaž uzrāva virs nesamērīgi plato bikšu siksnas. Un ik reizi es sastapu to, ko jau iepriekš zināju, jo viss bija noticis tā, kā vajadzēja notikt, un nekas nespētu grozīt to, kas bija noticis. Es iegrimu miegā, kā slīcējs grimst ūdenī, un viņi nozibēja gar manām acīm, tāpat kā, pēc ļaužu nostāstiem, visa iepriekšējā dzīve nozibot gar slīcēja acīm.

Un es atkal varēju likties uz auss. Vismaz tik ilgi, līdz visa nauda tiks iztērēta. Varēju kļūt par Ripu van Vinklu. Tikai man gan šķiet, ka tas gadījums ar Ripu van Vinklu ir galīgi aplams. Cilvēks noliekas uz ilgu gulēšanu, un, kad viņš atmostas, nekas nav grozījies. Lai cik ilgi viņš arī gulētu, viss paliek, kā bijis.

Taču nekāda ilgā gulēšana man neizi.āca. Dabūju darbu. Vai, pareizāk sakot, darbs dabūja mani. Kādu rītu mani no gultas izrāva telefona tirkšķis. Zvanītāja bija Sēdi ja Bērka, un viņa sacīja:

— Brauc šurp uz Kapitolu pulksten desmitos. Boss grib tevi redzēt.

— Kas? — es jautāju.

— Boss, — viņa atbildēja, — Vilijs Stārks, gubernators Stārks, — vai tu avīzes nemaz nelasi?

— Nē, bet frizētavā kāds man par to ieteicās.

— Tas ir tiesa, — viņa sacīja, — un Boss lūdza, lai tu būtu tur pulksten desmitos. — Un viņa pakāra klausuli.

Redzi nu, — es sev sacīju, — iespējams, ka šis tas pārmainās, kamēr tu guli. Taču es tam neticēju, īsti neti-ticēju pat tad, kad iegāju plašajā telpā ar tumšiem ozolkoka paneļiem, soļoju pa garo, sarkano grīdsegu, soļoju zem skatieniem, ko manī vērsa bārdaini veči no oriģinālajiem eļļas portretiem, un tuvojos cilvēkam, kurš nebija ne īpaši vecs, ne arī bārdains, cilvēkam, kurš sēdēja aiz rakstāmgalda pie augstiem logiem un kurš, man tuvojoties, piecēlās no krēsla. Velns parāvis, es nodomāju, tas taču ir tikai Vilijs.

Tas patiešām bija tikai Vilijs, tomēr ģērbies nepavisam ne tajā laucinieciski zilajā saržā, kas viņam bija mugurā toreiz Aptonā. Bet arī jaunais uzvalks bija uzmests šā tā — kaklasaite va|īgi nošķiebusies uz vienu pusi, apkaklīte neaizpogāta. Mati kā agrāk nokārušies pār pieri, īsu mirkli man šķita, ka gaļīgās lūpas sakniebtas ciešāk nekā agrāk, bet, iekāms paguvu par to pārliecināties, viņš pasmaidīja un panācās apkārt galdam man pretī. Tad es nodomāju, ka tas atkal ir tikai Vilijs.

Viņš sniedza roku un teica:

— Sveiks, Džek.

— Apsveicu, — es sacīju.

— Dzirdēju, ka tevi esot aiztriekuši ratā.

— Tu neesi pareizi dzirdējis, — es teicu. — Es pats aizgāju.

— Un pareizi darīji, — viņš sacīja, — jo, kad es ar šito bandu būšu ticis galā, viņi tā kā tā nespēs tev samaksāt. Viņi nespēs samaksāt pat melnajam, kas tira spļaujam-traukus.

— Nebūtu slikti, — es atzinu.

— Vai gribi darbu? — viņš jautāja.

— Varu apsvērt priekšlikumu.

— Trīs simti mēnesi, — viņš teica, — un izdevumi ceļam. Kad iznāks braukšana.

— Kam es strādāšu? Statam?

— Ne velna. Man.

— Tad jau iznāk, ka tu strādāsi tikai manis dēļ, — es sacīju. — Gubernatora amats neienes vairak par pieciem tūkstošiem.

— Lai notiek, — viņš teica un iesmējās, — es strādāšu tikai tevis dēļ.

Pēkšņi es atcerējos, ka viņš itin labi kādreiz nopelnīja, darbodamies par advokātu.

— Pamēģināšu, — es sacīju.

— Jauki, — viņš atsaucās. Un tad piebilda: — Lūsija grib tevi redzēt. Atnāc rītvakar uz vakariņām!

— Tu gribi teikt — gubernatora rezidencē?

— Kur tad citur, jupis rāvis, lai es teiktu? Tūristu mītnē? Mēbelētās istabās? Saprotams, ka gubernatora rezidencē.

Jā, rezidencē. Viņš tātad domā izturēties pret mani gluži tāpat kā vecajos laikos, vest līdzi uz pusdienām un iepazīstināt ar mazu, jauku sievieti un veselīgu bērneli.

— Vai zini, — viņš teica, — mēs nemaz nesaprotam, ko tur lai iesāk, — Lūsija, Toms un es.

— Kas man būs jādara? — es jautāju.

— Jāēd, — viņš atbildēja. — Jāatnāk pusseptiņos un jāsaēdas pēc sirds patikas. Piezvani Lūsijai un pasaki, ko tu gribētu ēst.

— Es jautāju: kas man būs jādara darbā?

— Ne velna nezinu, — viņš atbildēja. — Gan jau kaut kas atradīsies.

Un viņam bija taisnība.

TREŠĀ NODAĻA

KAD es pārbraucu mājās un sastapos ar māti, allaž notika viens un tas pats. Es vienmēr brīnījos, ka tas tā notiek, un tomēr jau zināju, ka esmu gaidījis to tā notiekam. Mājās arvien braucu cieši pārliecināts, ka esmu viņai pavisam vienaldzīgs, ka esmu tikai vēl viens vīrietis, ko viņa grib redzēt savā tuvumā, tāpēc ka viņa ir no to sieviešu sugas, kurām pastāvīgi tuvumā vajadzīgi vīrieši, lai varētu tos dancināt pēc savas stabules. Bet, tiklīdz es viņu ?eraudzīju, tas viss man aizmirsās. Dažkārt es to aizmirsu, pat viņu vēl neieraudzījis. Lai nu kā, kad man tas aizmirsās, nevarēju vien nobrīnīties, kāpēc mēs nespējam saprasties. Es brīnījos, lai gan skaidri zināju, kas notiks, lai gan zināju, ka scēna, kurā tūdaļ piedalīšos un kurā tūdaļ teikšu vārdus, kas man jāsaka, jau ir notikusi agrāk vai arī nekad

nav beigusies un ka es tūdaļ ieiešu plašajā, baltajā priekšnamā ar augstajiem griestiem un, lūkodamies pāri grīdai, kas vizuļo kā tumšs ledus, ieraudzīšu māti stāvam durvīs, aiz kurām krēslainajā istabā mirgo kamīna uguns, un smaidām pēkšņā, naivi meitenīgā laimē. Tad viņa panāksies man pretim, trausli, satraukti dipinādama papēdīšus, un, aši iesmiedamās aizsmakušiem smiekliem, apstāsies, satvers manu svārku stūri starp īkšķi un rādītāju pirkstu — gluži bērnišķīgi, gan vārgi, gan prasīgi — un pievērsīs man seju, viegli piešķiebdama vaigu, lai es varētu uzspiest uz tā gaidīto skupstu. Un viņas āda būs stingra un gluda, pavisam vēsa, un es ieelpošu smaržu, ko viņa vienmēr lieto, un ieraudzīšu nevainojami izplūktās uzacis, man pievērstās acs kaktiņa maigo līniju tīklu un pamanīšu krunciņu izvagoto zīdaini tumšo plakstu, kas liegi ņirb virs zilās acs. Mazliet izvelbtā acs mirdzēdama cieši raudzīsies kādā punktā man aiz muguras.

Tieši tā tas allaž ir bijis, — kad pārrados no skolas, kad pārrados no brīvdienu klaiņu gaitām, kad pārrados no koledžas, kad pārrados no kārtējā darba, — un tā tas bija arī tai tūkstoš deviņsimt trīsdesmit trešā gada lietainajā vakarā, kaut kad starp ziemu un pavasari, kad es pēc ilgāka laika pārrados mājās. Kopš mana pēdējā apciemojuma bija pagājuši kādi seši vai astoņi mēneši. Toreiz saķildojāmies par to, ka es strādāju pie gubernatora Stārka. Mēs allaž agri vai vēlu saķildojāmies, bet tajos divarpus gados, kopš strādāju pie Vilija, jebkurā strīdā beigu beigās nonācām pie Vilija. Un, pat ja viņa vārds netika pieminēts, viņš vienmēr kā ēna stāvēja mums aiz muguras. Patiesībā gan bija vienalga, par ko mēs strīdējāmies. Aiz muguras mums vienmēr stāvēja kāda ēna, lielāka un tumšāka par Vilija ēnu. Taču es pastāvīgi pārrados mājās, un arī toreiz biju pārradies. Pastāvīgi it kā raušus tiku rauts atpakaļ. Tā tas bija, un man allaž šķita, ka ikreiz sāku atkal no gala, aizmēzdams prom visu, par ko es droši zināju, ka tas nav aizmēžams.

— Atstāj ceļasomas automobilī, — viņa sacīja, — kalps ienesīs. — Un viņa bīdīja mani uz durvīm, aiz kurām viesistabā kurējās kamīns, veda pāri istabai pie garās tahtas. Uz stiklotā galda stāvēja trauks ar ledu, sodas sifons un skotu viskijs, un tas viss mirguļoja kamīna gaismā.

— Apsēdies, — viņa teica, — apsēdies, dēls, — un ar

labās rokas pirkstiem pieskārās manām krūtīm, vieglītēm mani pagrūzdama. Nekāds grūdiens neiznāca, es pat līdz-svaril nezaudēju, tomēr apsēdos un atlaidos puszviļus uz tahtas. Skatījos, kā viņa man sajauc dzērienu un it kā atvainodamās ielej arī sev mazdrusciņ, jo nekad daudz nedzēra. Pasniegusi man glāzi, viņa atkal iesmējās tiem pašiem ašajiem, aizsmakušajiem smiekliem.

— Iedzer! — viņa sacīja, un viņas seja šķita pasludinām, ka man tiek piedāvāts kaut kas tik neredzēti sevišķs, kaut kas tik neiedomājami vērtīgs, ko nevar salīdzināt ne ar ko citu uz šās zaļās dieva zemītes.

Ir daudz pasaulē alkoholisku dzērienu, ir pat skotu viskijs, bet es paņēmu glāzi, iedzēru malku, arī pats sajuzdams, ka tas nu patiešām ir kaut kas sevišķs.

Viņa noslīga uz tahtas — liegi kā putniņš, kas, spārnus vēcinādams, nometas uz zara un ņemas kārtot spalviņas, un, iedzērusi malku, atmeta galvu, it kā ļaudama viskijam ietecēt rīklē. Vienu kāju viņa bija pavilkusi sev apakšā, otru nostiepusi pār tahtas malu, ar ::icmišķadas laiviņas purngalu precīzi kā balerīna viegli pieskardamās grīdai. Viņa pavērsās pret mani, viduklī nesaliekdamās, tā ka sagriezās tikai pelēkās kleitas drāna. Kamīna uguns iezīmēja viņas smalkos, nevainojamos vaibstus — viena sejas puse apgaismota, otra palika ēnā un izcēla tik tikko manāmo alkatīgi vilinošo iedobi zem vaigu kauliem (es aizvien esmu domājis, kopš sasniedzu tādu vecumu, kad cilvēks vispār sāk kaut ko domāt, — ka tieši šī iedobe zem vaigu kauliem ir tas, kas uzveic vīriešus) un rūpīgi sasukāto augsto frizūru. Mati viņai bija dzeltenīgi kā metāls, jau sirmuma skarti, bet arī sirmumā jautās metāls, it kā dzeltenajā zīdā būtu ieaustas vai ievītas metāla stīgas. Šķita, ka ta tas bijis iecerēts jau kopš pašiem pirmsākumiem, šis sasodīti dārgais prieks. Ikviena sīkumā.

Es skatījos uz viņu un domāju: jā gari, viņai aprit jau piecdesmit piektais, taču cepuri nost viņas priekšā. Un pēkšņi es jutos vecs, un trīsdesmit pieci mana mūža gadi likās aizsniedzamies bezgalīgā tālumā. Taču viņas priekšā cepuri nost.

Viņa joprojām raudzījās manī, ne vārda nebilzdama, ar skatienu, kas arvien sacīja: «Tev ir kaut kas tāds, ko es gribu, tāds, ko man vajadzētu, tāds, kas man jāiegūst,» — un vēl sacīja: «Man arī ir kaut kas tāds, kas noderētu tev, pagaidam vēl es neteikšu, kas tas ir, bet ari man ir kaut kas tāds, kas noderētu tev.» Iedobe zem vaigu kauliem — alkatība. Mirdzošās acis — vilinājums. Un abi divi vienlaikus. Tas tik bija numurs!

Es izdzēru viskiju un aizvien vēl turēju glāzi rokā. Viņa pasniedzās, paņēma glāzi, joprojām manī raudzīdamās, un nolika to uz galdiņa. Tad viņa sacīja:

— Tu izskaties noguris, dēls.

— Neesmu noguris, — es atbildēju, juzdams sevī mostamies stūrgalvību.

— Esi gan, — viņa teica, satvēra mani aiz piedurknes un pavilka uz savu pusi. Sākumā es iecirtos. Ļāvu vienīgi, lai viņa velk mani aiz rokas. Viņa vilka pavisam viegli un visu laiku cieši raudzījās manī.

Tad es padevos un lēnām laidos uz viņas pusi. Noslīgu uz muguras, galvu viņai klēpī nolicis, — tieši tā jau biju to gaidījis. Viņa nolaida kreiso roku man uz krūtīm un, ar īkšķi un rādītāju satvērusi krekla podziņu, grieza to uz priekšu un atpakaļ, bet labo roku uzlika man uz pieres. Pēc tam viņa uzlika plaukstu man uz acīm un lēnām pārlaida pār pieri. Viņas rokas allaž bija vēsas. Tas ir viens no pirmajiem iespaidiem, kas palicis manā atmiņā.

Krietnu bridi viņa klusēja. Un tikai glaudīja man acis un pieri. Zināju, kā tas notiks, zināju, kā tas vienmēr ir noticis un kas notiks pēc tam. Taču viņas rīcībā bija kāds triks — uzcelt mazu saliņu tieši pašā vidū laikam un manai zināšanai, ko radījis laika ritējums.

Tad viņa sacīja:

— Tu esi noguris, dēls.

Bet es nebiju noguris un arī nenoguris nebiju, un nogurumam nebija nekāda sakara ar to, kas notika.

Pēc brīža viņa piebilda:

— Vai tu daudz strādā, dēls? '

Es atbildēju:

— Ne sevišķi daudz.

Un vēl pēc brītiņa:

— Tas cilvēks... tas cilvēks, pie kura tu strādā...

— Ko tu ar to gribi teikt? — es atjautāju.

Roka apstājās uz manas pieres, un es zināju, ka to apstādinājusi mana balss.

— Neko, — viņa sacīja. — Tikai tev nevajadzētu strādāt pie ša cilvēka. Teodors varētu tev apgādāt...

— Man nav vajadzīgs nekāds darbs, ko varētu apgādāt

Teodors, — es teicu un mēģināju uzslieties sēdus, bet vai jūs kādreiz esat mēģinājuši uzslieties sēdus, ja guļat atmuguriski, dziļi iegrimis tahtā, un kāds jums uzlicis roku uz pieres?

Cieši turēdama plaukstu man uz pieres, viņa noliecās un sacīja:

— Nerunā tā, nerunā! Teodors ir mans vīrs, tavs audžutēvs, nevajag tā runāt, viņš labprāt...

— Paklausies, — es teicu, — esmu jau tev sacījis, ka...

Taču viņa neatlaidās.

— Klusu, dēls, klusu, — viņa sacīja un atkal uzlika roku man uz acīm un lēnām pārlaida pār pieri.

Neko vairāk viņa neteica. Taču viņa jau bija paguvusi izteikt to, ko bija izteikusi, un nu atlika vienīgi ķerties pie trika ar saliņu. Varbūt arī viņa šos vārdus bija izteikusi tieši tāpēc, lai varētu vēlreiz uzsākt triku, parādīt, ka viņa spēj to veikt. Lai nu kā, viņa atkal palaida triku, un tas izdevās. /

Tad noklaudzēja parādes durvis un priekšnamā atskanēja soļi. Zināju, ka tas ir Teodors Marels, un atkal mēģināju uzslieties sēdus. Bet arī tad vēl, pašā pēdējā brīdī, viņa uzspieda plaukstu man uz pieres un neatlaida to, kamēr Teodora soļi jau noskanēja istabā.

Piecēlos, juzdams, ka svārki uzvilkušies līdz kaklam un kaklasaite sagriezusies zem vienas auss, un paskatījos pāri istabai uz Teodoru, kuram bija skaistas, blondas ūsas, sārti vaigi, gluži kā ābolīši, gaiši krējuma dzelteni mati pār apaļo galvaskausu, cienījami ieapaļš vēderiņš (locies, muļķadesa, locies ik rītu simt reižu līdz grīdai, muļķadesa, citādi misis Marela tevi vairs nemīlēs, un kur tad tu dēsies?) un viegli adēnoidāli šļupstoša balss, it kā spraugā zem skaistajām, blondajām ūsām viņš būtu iekampis pārāk lielu devu karstas auzu pārslu putras.

Plecus atpakaļ atliekusi, māte vieglā solī tuvojās viņam un apstājās tieši pretī Jaunajam Administratoram. Jaunais Administrators aplika labo roku viņai ap pleciem un noskūpstīja viņu ar spraugu zem skaistajām, blondajām ūsām, bet viņa, satvērusi vīru aiz piedurknes, vilka to uz manu pusi, un Jaunais Administrators sacīja:

— Skaties tik, vecais zēns, priecājos tevi redzēt. Kā sviežas, kā klājas vecajam politikānim?

— Kas vainas, — es atbildēju, — tikai esmu nevis kaut kāds politikānis, bet algots darbaspēks.

— Oho, — viņš sacīja, — nemēģini nu mani piemuļķot! Stāsta, ka jūs abi ar gubernatoru turoties apmēram tā. — Un viņš pacēla divus paresnus, ļoti tīrus, teicami mani-kirētus pirkstus, lai es varētu tos apbrīnot.

— Jūs nepazīstat gubernatoru, — 2s atbildēju, — jo vienīgais, ar ko gubernators turas apmēram tā, — es pacēlu divus ne sevišķi tīrus un nepavisam ne manikirētus pirkstus, — ir gubernators pats un reižu reizēm arī visvarenais dievs, kad gubernatoram ievajagas kāda, kas pietur vepri, kamēr viņš tam pārgriež rīkli.

— Nu jā, tā kā viņš rīkojas... — iesāka Teodors.

— Sēdieties abi divi! — pavēlēja māte, un mēs apsēdāmies un paņēmām viņas sniegtās glāzes. Viņa uzdedza gaismu.

Es atzvēlos krēslā un sacīju «jā», pēc tam sacīju «nē» un pārlaidu skatienu garajai istabai, ko pazinu labāk par visu pasaulē un kurp allaž atgriezos, lai ko arī sacīdams. Pamanīju kādu jaunu mēbeli. Veca divdurvju rakstāmgalda vietā stāvēja augsta Šeretona pults ar atbīdāmu priekšdaļu. Vecais galds, acīm redzot, novietots bēniņos, muzeja palīgtelpas, bet mēs sēžam galvenajā ekspozīcijas zālē, un Baumena un Jeterforda sabiedrība Londonā paguvusi ierakstīt krietnu skaitli savas virsgrāmatas ienākumu ailē. Sai istabā allaž kaut kas pārmainījās. Pārbraucis mājās, es arvien pārlaidu tai skatienu, meklēdams, kas jauns atkal būs uzradies, jo caur šo istabu nebeidzamā virknē gājuši izmeklēti eksemplāri — spineti, rakstāmpultis, galdi, krēsli, katrs nākamais priekšmets arvien vairāk izmeklēts, un visi beidzot atraduši vietu bēniņos, lai atbrīvotu ceļu jaunam brīnumam. Jā, kopš tiem laikiem, cik tālu vien es varu atcerēties, istaba nostaigājusi garu ceļu, tuvodamās kaut kādai ideālai pilnībai, kas iztēlojusies manas mātes vai, pareizāk sakot, kāda Jaunorleānas, Ņujorkas vai Londonas tirgoņa galvā, un iespējams, ka īsi pirms viņas nāves istaba arī sasniegs ideālu pilnību, un viņa, glīta, veca dāma ar augstu sasukātiem sirmiem matiem, zīdainām ādas krociņām zem glītā zoda, sēdēs tanī, zilās acis aši mirkšķinādama, un iedzers tasi tējas par godu šinrideālam.

Mēbeles mainījās, bet tām līdzi mainījās arī istabas iemītnieki. Reiz te dzīvoja drukns, spēcīgs neliela auguma vīrs ar kuplu, melnu matu ērkuli un brillēm tērauda ietvaros, ar paradumu šķībi sapogāt vesti un ar lielu zelta

pulksteņa ķēdi, ko man loti palika paraustīt. Pēc tam šā vīra vairs nebija, un māte, piespiedusi manu galvu sev pie krūtīm, sacīja:

— Tētis vairs neatgriezīsies, dēls.

— Vai viņš ir miris? — es jautāju. — Un mēs rīkosim bēres?

— Nē, — viņa teica, — tēvs nav «niris. Viņš ir aizgājis no mums, bet tu viņu vari uzskatīt par mirušu, dēls.

— Kāpēc viņš aizgāja?

— Tāpēc, ka viņš nemīlēja tavu māti. Un tādēļ aizgāja prom.

— Es tevi mīlu, māt, — es sacīju, — es tevi vienmēr mīlēšu.

— Jā, dēls, jā, tu mīli savu māti, — viņa teica un cieši piespieda mani pie krūtīm.

Un tā Mācītā Prokurora vairs nebija. Man toreiz bija kādi seši gadi.

Pēc tam parādījās Biržas Magnāts, kurš bija izdēdējis, plikpaurains un pa kāpnēm nāca gārgdams.

— Kāpēc Rosa tētis, kāpdams augšā, elš? — es vaicāju.

— Klusu, — uzsauca māte. — Klusu, dēls!

— Kāpēc, māt?

— Tāpēc, ka Rosa tētis nav vesels, dēls.

Tad Biržas Magnāts nomira. Viņš ilgi pie mums nenodzīvoja.

Māte aizsūtīja mani uz skolu Konektikutā un pati devās pāri okeānam. Kad viņa atgriezās, līdzi atbrauca kāds cits vīrs — garš un slaids, šaurām, melnām ūsām, — tas valkāja baltus uzvalkus un smēķēja garus, tievus cigārus. Viņš bija Grāfs, un māte kļuva par Grāfieni. Grāfs sēdēja istabā pie viesiem, daudz smaidīja, bet runāja maz. Cilvēki raudzījās uz viņu šķībi, bet viņš skatījās tiem tieši sejā un smaidīja, rādīdams neticami baltus zobus zem šaurajām, melnajām, kārtīgi apcirptajām ūsām. Kad nebija viesu, viņš augu dienu spēlēja klavieres, pēc tam izgāja, ģērbies šaurās, baltās biksēs, melniem zābakiem kājās, sēdās zirgam mugurā un lika tam lēkt pāri žogiem un auļot pa krastmalu, līdz sāni tam pārklājās putām un cilājās tā, ka šķita — gals tūdaļ būs klāt. Tad Grāfs pārnāca mājās, dzēra viz kiju, turēja uz ceļgaliem persiešu kaķi un glaudīja to ar plaukstu, kas nebija nekāda lielā,

toties tik stipra, ka vīri saviebās, kad viņš spieda tiem roku. Reiz ieraudzīju mātei uz labās rokas delma četrus zili melnus plankumus citu citam blakus.

— Māt, — es sacīju, — paskaties! Kas tev noticis?

— Nekas, — viņa atbildēja, — es mazliet sasitos. — Un viņa uzvilka rokai virsū šalli.

Grāfu sauca Kovelli. Cilvēki sacīja:

— Šis Grāfs ir īsts maitasgabals, toties zirgam mugurā gan prot turēties.

Tad viņš pazuda. Es noskumu, jo Grāfs man palika. Man patika skatīties, kā viņš jāj.

Pēc tam krietnu brīdi nebija neviena.

Tad parādījās Jaunais Administrators, kurš par Jauno Administratoru bija kļuvis, iznākdams no mātes miesām, un kurš paliks Jaunais Administrators līdz tai dienai, kad viņam tiks nolaistas asinis un to vietā iesūknēts balza-mējošs šķīdums. Taču tam vēl laika diezgan, jo tobrīd viņam bija tikai četrdesmit četri un sēdēšana pie galda naftas sabiedrībā, kur viņš nopelna kabatas naudu pats saviem sīkajiem izdevumiem, tik drīz viņam vis kaulus nesalauzīs.

Tā es biju izsēdējies šai istabā ar viņiem visiem — ar Mācīto Prokuroru, ar Biržas Magnātu, ar Grāfu un ar Jauno Administratoru — un vērojis, kā mainās mēbeles. Un nu es sēdēju un skatījos uz Teodoru, uz jauno Šere-tona rakstāmpulti ar atbīdāmu priekšdaļu un gudroju, cik ilgi tie tur noturēsies.

Es biju atgriezies mājās. Es biju tas, kas mūždien atgriezās.

To nakti lija bez apstājas. Es gulēju lielā, skaistā, vecā ģimenes gultā, kas bija pārnākusi no kādas citas ģimenes (sen agrāk manā istabā uz pīta paklāja stāvēja balta dzelzs gulta, bet lielā, skaistā vecā Bērdcnu sarkankoka ģimenes gulta, kas, izrādījās, tomēr nebija pietiekami skaista un tagad atradas bēniņos, stāvēja manas mātes istabā), un klausījos, kā lietus šalc ozolu un magnoliju lapās. No rīta lietus norima un parādījās saule. Izgāju ārā un uz melnās zemes ieraudzīju seklas peļķes, tik plānas kā želatīna plēksnītes. Visapkārt japāņu cidonijām tumši spīguļojošajās peļķēs peldēja baltas, sarkanas un koraļļu sārtās nobirušas ziedlapiņas. Dažas peldēja gluži kā laiviņas, sprogainās maliņas uz augšu pagriezušas, citas bija apmetušas otrādi un jau ūdeni piesūkušās, kā pec

liksrnas asinspirts kādā tālā, vieglprātīgā, laimīgā zemē, kur līnijkuģis izšāvis pāris krietnu zalvju uz karnevāla laivu un gondolu floti.

Pie pašām kāpnēm auga kupls cidoniju krūms. Es noliecos un saņēmu dažas ziedlapiņas saujā. Ūdens bija ļoti auksts. Turēdams ziedlapiņas saujā, gāju pa līkumoto celiņu uz vārtu pusi. Pie vārtiem apstājos un, spiezdams ziedlapiņas saujā, raudzījos uz līci, kas spoži spidēja aiz baltās, ūdens izrobotās smilšu strēles.

Taču pirms pusdienas atkal sāka līt, smalkas, smidzinošas lāses veselas divas dienas neatlaidīgi sūcās no porainajām debesīm. To pēcpusdienu, nākamo rītu un nākamo dienu es apvilku lietus mēteli, kas piederēja Jaunajam Administratoram, un devos pastaigā pa smalko lietutiņu. Un ne jau tāpēc, ka būtu diez kāds lielais staigātājs, kas nevar iztikt, neizvēdinājis plaušas ar ozonu. Taču man šķita, ka ir jāiet staigāt. Pirmo dienu aizstaigāju līdz krastmalai, pagāju garām Stentonu mājai, kas aiz piesmirkušās lapotnes izskatījās auksta un izmirusi, iegriezos Ervina namā, kur pats tiesnesis Ervins apsēdināja mani krēslā pie kamīna, pacienāja, atkorķēdams vecu Merilendas viskija pudeli, un uzaicināja nākamajā dienā uz pusdienām. Bet es iedzēru vienu vienīgu glāzi un gāju projām, dodamies tālāk, kur vairs māju nebija, kur auga tikai krūmi un ozolu puduri, paretam viena otra priede un vietumis skrajumā vīdēja kāda pelēka būda.

Nākamajā dienā gāju gar līci uz otru pusi, pa pilsētas ielām un tālāk, līdz nonācu pie maza pusmēness lokā izliekta joma, kur priežu audze aizstiepās līdz pat baltajām smiltīm. Gāju zem priežu kuplajiem zariem, kājām grimstot skuju segā, līdz iznācu smiltājā. Tur ir kāda vietiņa, kur guļ pa pusei pārogļojies baļķis, gluži melns no mitruma, un tam apkārt ūdens izvandīti pelni un nomelnējušas pagales, jo melnākas uz baltā smilšu fona. Cilvēki arvien vēl izbrauc šurp piknikos. Jā, arī es šeit esmu bijis piknikā. Es zināju, ko nozīmē tāds pikniks.

Es ļoti labi zināju, ko nozīmē vismaz viens tāds pikniks.

Sen, sen, kad Anna, Ādams un es vēl bijām bērni, reiz atbraucām uz šejieni, bet lietus todien nelija. Līdz pašam vakaram. Diena bija skaista un ļoti rāma. Varēja raudzīties tālumā pāri līcim, pāri jomam un saskatīt, kā ūdens paceļas pretī gaismai, it kā apvaršņa vairs vispār nebutu. Mēs peldējāmies, pēcāk, gulēdami smiltīs, iekodām brokastis un atkal gājām makšķerēt. Taču laime mums neuzsmaidīja. Pamazām savilkās mākoņi, aizklāja visas debesis, atstādami rietumu pusē aiz priedēm šauru plai-siņu, pa kuru vēl spraucās gaisma. Ūdens bija |oti rāms un pēkšņi satumsa tikpat tumšs kā debesis, un tālu viņā pusē līcim, virs baltās svītras, kas iezīmēja otru krastu, meži likās gluži melni, nevis zaļi. Tajā pusē kādas jūdzes attālumā kā sastingusi stāvēja laiva, maza buru laiviņa, un zem mākoņainajām debesīm, uz tumšā ūdens un pret melno meža joslu nekas nemūžam nevarētu likties tik sirdi plosoši balts kā smailā bura.

— Labāk iesim projām, — sacīja Ādams, — būs briesmīgs pūtiens.

— Tik drīz vēl nebūs, — teica Anna, — izpeldēsimies vēlreiz.

— Labāk ne. — Ādams vilcinājās un paraudzījās debesīs.

— Izpeldēsimies, — Anna neatlaidās un raustīja Ādamu aiz rokas. Viņš neatbildēja un arvien vēl pētīja debesis. Pēkšņi Anna palaida brāļa roku vaļā, iesmējās un skriešus metās uz ūdeni. Viņa nemetās tieši ūdenī, bet skrēja gar krastmalu uz kādas mazas zemes mēles pusi, un īsi apcirptie mati plandīja vējā. Es skatījos, kā viņa skrien. Viņa skrēja, rokas papletusi, elkoņos saliekusi, bet kājas kustējās graciozi un brīvi, un tomēr mazliet lempīgi, it kā viņa nebūtu vēl gluži aizmirsusi skriet tā, kā bija skrējusi agrāk — bērnišķīgā solī, un nebūtu vēl īsti iemācījusies skriet citādi — sievišķīgā solī. Kājas šķita pārāk vaļīgi, pat it kā nedroši turamies mazajos gurnos, kas vēl nebija kļuvuši apaļi. Es raudzījos viņā un pamanīju, cik garas viņai kājas. Nekad agrāk to nebiju pamanījis.

Nevis kāda skaņa, bet, tieši otrādi, klusums lika man pēkšņi atskatīties uz Ādamu. Viņš cieši raudzījās manī. Kad manas acis sastapās ar viņa acīm, viņš pietvīka un it kā mulsumā strauji novērsās. Tad viņš aizsmakušā balsī noteica: «Es būšu pirmais,» — un skrēja viņai pakaļ. Ārī es sāku skriet, un viņa kājas apšļāca mani ar smiltīm.

Anna jau peldēja. Ādams iemetās viņai pakaļ ūdenī un enerģiskiem vēzieniem peldēja tieši i;z priekšu, aizsteigdamies man krietni priekšā. Viņš apdzina Annu un peldēja arvien tālāk. Ādams bija apbrīnojams peldētājs. Viņš nebija gribējis peldēties, bet tagad rāvās uz priekšu enerģiski un ātri.

Es piepeldēju Annai klāt, samazināju ātrumu un sacīju: «Sveika!» Viņa augstu izslēja galvu, graciozi kā ronis, pasmaidīja, tad, izliekusies kūlenī, slaidi ienira. Mazie, smailie papēdīši, cieši kopā saspiesti, īsu mirkli pazibēja gaisā un tūdaļ pazuda zem ūdens. Es viņu panacu, un viņa atkal izdarīja to pašu. Ikreiz, kad es viņu panācu, viņa pacēla galvu, pasmaidīja un atkal ienira. Kad es viņu panācu piekto reizi, viņa vairs neienira. Viegli, laiski apveldamās, viņa nogūlās uz muguras un, rokas plaši izpletusi, lūkojās debesīs. Tad es arī apgriezos uz muguras un peldēju kādu piecu sešu pēdu attālumā no Annas, tāpat lūkodamies debesis.

Debesis bija kļuvušas tumšākas, tajās parādījās purpursārti un zaļi toņi. Ienākušos vīnogu krāsa. Taču vēl arvien debesis šķita pacēlušās augstu pāri gaisa plašumiem. Tieši virs manis augstu, augstu aizlidoja kaija. Tumšo debesu fonā tā likās vēl baltāka nekā pirmītējā bura. Tā pārlidoja pāri debesīm, cik tālu vien mans skatiens sniedza. Man gribējās zināt, vai arī Anna ir kaiju redzējusi. Kad es paskatījos uz Annu, viņa bija aizvērusi acis. Rokas vēl arvien bija plaši izplestas, un mati šūpojās uz ūdens visapkārt galvai. Galva bija atliekta tālu atpakaļ, zods izsliets gaisā. Seja izskatījās ļoti mierīga, it kā viņa būtu aizmigusi. Gulēdams uz ūdens, es pret tālajiem, melnajiem kokiem skaidri saskatīju viņas profilu.

Pēkšņi viņa apmetās otrādi un sāka peldēt uz otru pusi, it kā manis tur nemaz nebūtu. Viņa peldēja lēniem vēzieniem, un šķita, ka viņa vilcinās un tomēr nepavisam nepiepūlas. Tievās rociņas pacēlās un iegrima ūdenī ar gurdenu, gausu un gleznu precizitāti, tikpat viegli, kā cilvēks kustas sapnī.

Mēs vēl nebijām sasnieguši krastu, kad sāka 1it, lielas, retas, smagas lāses ieurbās vēl arvien gludajā, rāmajā ūdens spogulī. Tad lietus jau gāza straumēm un ūdens spogulis izzuda.

Mēs izkāpām no ūdens, stāvējām smiltīs, ļaudami lietum pātagot ādu, un skatījāmies uz Ādamu, kas vēl arvien peldēja jūrā. Viņam vajadzēja pārvarēt krietnu attālumu. Dienvidos, līča otrā pusē, Ādamam aiz muguras tumšajās debesīs atplaiksnījās zibens šautras un ducināja pērkons. Lāgiem Ādams šķita pazūdam brāzmainajās lietus gāz-

mās, kas uzvandīja līci. Vērodama brāli, Anna stāvēja, kā dziļās pārdomās galvu pieliekusi, uzrautiem pleciem, rokas pār mazajām krūtīm sakrustojusi, it kā turēdamās, lai nevajadzētu trīcēt, un viņas ceļgali bija cieši saspiesti kopā un mazliet saliekti.

Ādams iznāca no ūdens, mēs savācām savu mantību, apāvām izmirkušās sandales un gājām cauri priežu mežam, kur pāri galvai pacēlās melnā skuju siena un cauri pērkona dārdiem reizumis nobrīkšķēja lūstošie zari. Iekāpām automobilī un braucām mājās. Tovasar man bija septiņpadsmit gadu, Ādamam tikpat, bet Annai — apmēram par četriem gadiem mazāk. Tas bija vēl pirms pasaules kara vai, pareizāk sakot, pirms mēs iestājāmies karā.

Šo pikniku es nemūžam neaizmirsīšu.

Man šķiet, ka tajā dienā es pirmoreiz Annu un Ādamu ieraudzīju kā atsevišķus, individuālus cilvēkus, kuriem piemita katram savas noslēpumainas un svarīgas īpatnības. Iespējams, ka tai dienā es arī pats sevi pirmoreiz ieraudzīju kā personību. Taču par to es nemaz nedomāju runāt. Gribu runāt pavisam par ko citu: tas iespaids, kas man todien palika prātā, neizgaisīs nekad. Mēs daudz ko redzam un daudz ko varam atcerēties, bet tas ir pavisam kas cits. Prātā mums gaužām reti paliek tādi spilgti iespaidi, par kādu es patlaban runāju, iespaidi, kas kļūst arvien dzīvāki, it kā laika ritums neizgaisinātu to tiešamību, bet, gluži otrādi, gadu no gada norautu tiem arvien jaunus plīvurus, lai atsegtu visa tā jēgu, ko sākumā mēs esam tikai neskaidri apjautuši. Ļoti iespējams, ka pēdējais plīvurs netiks noņemts nekad, jo cilvēka mūžs tam būtu pārāk īss, taču iespaids kļūst aizvien spilgtāks un aizvien ciešāka kļūst mūsu pārliecība, ka tieši šai spilgtumā slēpjas visa jēga vai vismaz jēgas simbols un ka bez šā iespaida mušu dzīve būtu tikai vecs filmas ritulis, kurš kopā ar neatbildētām vēstulēm iemests galda atvilktnē.

Tā bija Annas seja, kas man iespiedusies prātā kopš tas dienas, kad viņa gulēja uz ūdens, — ļoti mierīga seja aizvērtām acīm zem tumšajam zaļgani purpurainajām debesīm, kurām pāri lido balta kaija.

Ar to es negribu teikt, ka tai dienā iemīlēju Annu. Viņa toreiz bija vēl bērns. Tas nāca vēlāk. Taču iespaids paliktu tapat, ja arī es nekad nebūtu viņu iemīlējis vai nekad nebutu vairs sastapis, vai arī pēcāk būtu viņu ienīdis. Vēlāk naca laiki, kad es Annu vairs nemīlēju. Anna teica,

ka viņa ar mani neprecēšoties, un pēc kāda laika es apprecēju Loisu, kas bija daudz glītāka par Annu, — Loisa piederēja pie tām meitenēm, uz kurām ielās parasti atskatās, un es mīlēju Loisu. Taču iespaids man palika prātā,— plīvuriem nokrītot, tas kļuva arvien spilgtāks un nākotnē solīja vēl lielāku spilgtumu.

Tādēļ, pēc daudziem gadiem tai lietainajā pavasara pēcpusdienā iznācis no priežu meža un ieraudzījis pārogļojušos baļķi baltajās smiltīs, kur nesen kāds bija rīkojis pikniku, es atcerējos to tālo tūkstoš deviņsimt piecpadsmitā gada vasaras pikniku, pēdējo, pirms atstāju māju, lai dotos uz koledžu.

Uz koledžu diez kāds gaisa gabals man nebija jābrauc. Iestājos turpat mūsu štata universitātē.

— Ak, dēls, — sacīja mana māte, — kādēļ tu esi tik neprātīgs un neej uz Harvardu vai Prinstonu? — Lai gan nākusi no tāla Arkanzasas kakta, mana māte bija pamatīgi izpētījusi mūsu labākās mācību iestādes. — Kaut vai uz Viljamsa universitāti, — viņa teica. — Stāsta, ka tā esot smalka iestāde.

— Skolā es gāju tur, kur tu vēlējies, — es sacīju, — un arī tā, bez šaubām, bija smalka iestāde.

— Kaut vai uz Virdžīniju, — viņa turpināja, mirdzošām acīm raudzīdamās manī un nedzirdēdama ne vārda, ko es sacīju. — Tavs tēvs mācījās Virdžīnijas universitātē.

— Tev nu gan tā nevarētu likties pārāk spoža rekomendācija, — es teicu un pats nopriecājos, cik veikli man izdevās šis gājiens. Strīdos ar māti biju iemanījies dot mājienus par tēva aiziešanu.

Taču arī to viņa nedzirdēja. Un tikai turpināja:

— Ja tu mācītos austrumu piekrastē, tev vasarās vieglāk būtu atbraukt pie manis.

— Tur patlaban ir karš, — es teicu.

— Gan jau tas drīz beigsies, — viņa sacīja, — un tad tev būs vieglāk atbraukt.

— Kā tad, un tev būs vieglāk visiem stāstīt, ka es mācos Harvardā, nevis kaut kādā nemūžam nedzirdētā iestādē, kā, piemēram, mūsu štata universitātē. Viņi pat mūsu štata vārdu droši vien nekad nav dzirdējuši.

— Vienīgais, ko es gribu, dēls, lai tu mācītos kārtīgā augstskolā, kur varētu iemantot kārtīgus draugus. Un vēl, kā es sacīju, tev tad būtu vieglāk vasarās mani apciemot.

(Viņa runāja par jaunu braucienu uz Eiropu un bija stipri neapmierināta, ka tur sācies karš. Grāfs jau krietnu laika sprīdi pirms kara sākuma bija projām, un viņa atkal gatavojās braukt pāri okeānam. Pāri okeānam viņa gan pēc kara pārbrauca, taču pie jauna grāfa vairs netika. Iespējams, viņa aplēsa, ka iziešana pie grāfiem izmaksā pārlieku dārgi. Tā viņa arī vairs neapprecējās, līdz nāca Jaunais Administrators.)

Es viņai pateicu, ka nevēlos mācīties kārtīgā iestādē, nevēlos iemantot kārtīgus draugus, negrasos braukt uz Eiropu un vispār nedomāju ņemt no viņas naudu. Pēdējais teiciens — par naudu man negribot paspruka mirkļa karstumā. Tas nu iznāca par traku, taču iespaids pārspēja visu, ko varēja gaidīt, tā ka nespēju vairs atkāpties un sabojāt drāmu. Mani vārdi aizrāva viņai elpu. Tie viņu gandrīz vai nogāza gar zemi. Laikam gan neviens bikšai-nis vēl nebija ar viņu tā runājis. Viņa visādi izmēģinājās mani pierunāt, bet es iecirtos un paliku pie sava. Nākamajos četros gados es neskaitāmas reizes nolādēju sevi par muļķību. Izstrādājos par gaļas cirtēju, rakstīju ar mašīnu un pēdējā gadā pa vakariem pat rāvos kādā avīzē, ne mirkli neaizmirsdams, ka biju aizsviedis turpat piecus tūkstošus dolāru tikai tāpēc, ka biju kādā grāmatelē izlasījis, cik vīrišķīgi esot izsisties cauri koledžai, pašam nopelnot naudu iztikai. Māte, protams, man sūtīja naudu. Ziemsvētkos un dzimšanas dienās. Es šo naudu pieņēmu un dienām ilgi metos pamatīgā uzdzīvē, bet pēc tam ķēros atkal pie gaļas izciršanas vai pie jebkura cita darba. Armijā mani neņēma. Plakanās pēdas dēļ.

Toties viņš no kara pārnāca dzīvesprieka pārpilns. Viņš bija uzkalpojies par artilērijas pulkvedi un lieliski pavadījis laiku. Viņš ieradās tur pietiekami agri, lai pēc sirds patikas izgāztu svinu pār vāciešiem, un saņēma no tiem arī krietnu atbildes tiesu. Spāņu-amerikāņu karā viņš nebija ticis tālāk par dizentērijas hospitāli Florīdā. Toties tagad viņa laime bija pilnīga. Viņš juta, ka visi garie gadi, ko viņš pavadījis, zīmēdams Cēzara karagājienu kartes un pēc seno grieķu un romiešu un viduslaiku paraugiem izstrādādams darbojošos katapultu, akmeņu metamo ierīču, skorpionu un mūru dragājamo ierīču modeļus, nav izšķiesti veltīgi. Tie patiešām nebija izšķiesti veltīgi, par sevi katrā ziņā varu to droši apgalvot, jo bērnībā palīdzēju šīs ietaises būvēt, un tās nudien bija apbrīnoja-

\

mas mašīnas. Vismaz bērna acīs. Arī kara gadi nebija izšķiesti veltīgi, jo viņš apmeklēja Alizsenreinu, kur Cēzars sakāva Vercingetoriksu, un vasaras beigās, kad viņš pārbrauca mājās, gan Fošs un Cēzars, gan Pēršings, Heigs un Vercingetorikss, gan Kritognats un Kasivelauns, gan Lūdendorfs un Edīte Keivela [12] [13] [14] [15] [16] [17] [18] [19] viņa galvā bija sajukuši īstā putrā. Un viņš sameklēja visas mūsu darinātās katapultas un skorpionus un ņēmās slaucīt no tiem putekļus. Taču stāstīja, ka viņš bijis krietns virsnieks un drošsirdīgs karotājs. Gaišs pierādījums tam bija iegūtā medaļa.

Cik atceros, par tiesneša varonību es ilgi runājp pretīgā tonī, jo tolaik bija tada mode — pretīgi runāt par varoņiem, un es uzaugu šās modes ietekmē. Varbūt es ta izturējos ari tāpēc, ka man bija plakanā pēda un mani neņēma armijā; bet koledžas gados pat nepielaida pie militārajām nodarbībām, un kā ikvienam neveiksminiekam vīnogas man likās skābas. Ja es būtu nonācis armija, viss, iespējams, būtu iegrozījies citādi. Taču tiesnesis bija varonīgs vīrs, pat ja viņam savu varonību vajadzēja pierādīt ar medaļu. Viņš to bija pierādījis jau pirms medaļas iegūšanas. Un viņam tā atkal bija jāpierada. Reiz, piemēram, kāds tips, ko viņš bija ietupinājis aiz restēm, apturēja viņu Berdenslendingā uz ielas un draudēja nogalināt. Tiesnesis tikai pasmējās, uzgrieza muguru un gāja tālāk. Tips izvilka pistoli un uzsauca tiesnesim divas vai trīs

reizes. Beidzot tiesnesis atskatījās. Ieraudzījis cilvēkam rokā pistoli, ko tas notēmējis uz viņu, tiesnesis, ne vārda neteikdams, gāja tam tieši virsū. Viņš piegāja tam klāt un atņēma pistoli. Ko viņš darījis karā, es nekad neuzzināju.

Tovakar, turpat pēc piecpadsmit gadiem, kad mana māte, Jaunais Administrators un es ieradāmies pie tiesneša pusdienās, viņš atkal izvilka savus krāmus. Ciemos bija atnācis arī Petonu laulātais pāris, kas dzīvoja mūsu Krastmalas bulvārī, un kāda meitene, uzvārda Dimonda, kura, acīm redzot, bija uzaicināta par godu man un, protams, par godu tiesnesim Ervinam un visiem citiem. Ari akmeņu metamā ierīce, ma'nuprāt, tika izvilkta man par godu, lai gan viņam allaž piemitusi tieksme iepazīstināt viesus ar pirmspulvera laikmeta kara mākslu. Vakariņas pagaja veco laiku atcerē, atkal par godu man, jo, kad cilvēks atgriežas dzimtajās mājās, arvien sākas mūžīgā veco laiku apzelēšana. Veco laiku apcere tieši pirms saldēdiena nonāca līdz tam, ka es viņam palīdzējis būvēt modeļus. Viņš piecēlās, iegāja bibliotēkā, atgriezās ar savas divdesmit collas garu akmeņu metamo ierīci rokās, nobīdīja desertu pie malas un nolika daiktu uz galda. Tad viņš to uzvilka, pagriezdams cilindra kloķi, ar ko atbīdija lafeti,— vilka tā, it kā viņam nepietiktu spēka izdarīt to aši ar vienu vai diviem pirkstiem. Viņš nebija paņēmis līdzi nekā šaujama. Tad viņš pazvanīja un lika nēģerim atnest smalkmaizīti. Salauzis maizīti, viņš izplēsa kumosiņu mīkstuma un lūkoja saviļāt to lodītē. Lodīte negribēja turēties kopā, tādēļ viņš to iemērca ūdenī. Lodīti viņš ielika šaujamajā ietaisē.

— Redziet, — viņš sacīja, — kā tā darbojas, — un pieskārās uzvelkamajam.

Mašīna darbojās. Lodīte ūdenī bija izmirkusi smaga, un akmeņu metamā ierīce gadu gaitā nebija zaudējusi sparu, jo nākamajā brīdī lustrā kaut kas nošķindēja, misis Pe-tona iespiedzās, izlaida no mutes piparmētru saldējumu tieši uz sava melnā samta tērpa, un stikla drumslas nobira pār galda drānu un lielo vāzi ar cidoniju ziediem. Tiesnesis bija trāpījis taisni elektriskajā spuldzē. Turklāt viņš bija sašāvis lustras kristāla karekli.

Tiesnesis sirsnīgi atvainojās misis Petonai. Viņš sacīja, ka esot vecs muļķis, kas nonācis bērna prātā un niekojas ar rotaļlietām, un tad izslējās krēslā ļoti taisns, lai parādītu, cik varenas vēl viņam krūtis un pleci. Misis Pe-tona apēda atlikušo piparmētru saldējumu, ik brīdi uzmezdama aizdomu pilnus skatienus nekaunīgajai akmeņu metamajai ierīcei. Tad mēs atgriezāmies tiesneša bibliotēkā un gaidījām, kamēr pasniegs kafiju un brendiju.

Es vēl īsu brīdi uzkavējos ēdamistabā. Teicu jau, ka akmeņu metamā ierīce gadu gaitā nebija zaudējusi sparu. Taču tas gluži neatbilda faktiem. Tai nebija gadījusies iespēja parādīt sparu. Piegāju pie ierīces, lai to apskatītu, vairāk gan sentimenta mudināts nekā aiz zinātniskiem nolūkiem. Un tad es pamanīju vērpes, kas tai deva sparu. Visos šais daiktos — akmeņu metamajās ierīcēs, vairāku tipu katapultās un skorpionos ir divas stiegru vērpes, kurām pierikotas grozāmās sviras, tā ka izveidojas kaut kas līdzīgs spēcīgam šaujamam lokam. Mēs blēdījāmies, vērpju stiegrās ketgutam pievīdami klāt smalku tērauda stiepli, lai modeļi iegūtu lielāku sparu. Un nu, aplūkojis mūsu ierīci, ieraudzīju, ka vērpes nepavisam nav vairs tās pašas vecās, kuras es reiz tais senajas, mīļajās dienās biju pierīkojis mašīnai. Ne velna no tam nebija palicis pāri. Tās bija pilnīgi jaunas.

Un pēkšņi es pavisam skaidri ieraudzīju, kā tiesnesis Ervins caurām naktīm sēž bibliotēkā, salicis uz galda sev blakus ketgutu, tērauda stieples, stiegras, plakanknaibles un grieznes, un, veco, sarkanmataino galvu, ar augsto pieri noliecis, dzeltenajam acīm neatlaidīgi urbjas savā roku darbā. Un, gara acīm skatīdams šo ainu, es samulsu un jutos noskumis. Tiesneša aizraušanās ar modeļiem nekad agrāk nebija izraisījusi manī nekādas jūtas. Bērnībā man šķita dabiski, ja kāds cilvēks pie pilna saprāta vēlas taisīt šādas rotaļlietas, lasīt par tām grāmatas un darināt kartes un modeļus. Un līdz pat šai dienai man likās normāli, ka tiesnesis tās kādreiz ir darinājis. Bet aina, ko es ieraudzīju gara acīm, bija pavisam citāda. Es samulsu, jutos noskumis un pat it kā piekrāpts.

Es piebiedrojos pārējiem viesiem bibliotēkā un daļu Džeka Bērdena uz mūžīgiem laikiem atstāju ēdamistabā pie akmeņu metamās ierīces.

Viņi dzēra kafiju. Visi, vienīgi tiesnesis nedzēra, viņš tobrīd korķēja vaļā brendija pudeli. Kad es ienācu, viņš pacēla acis un sacīja:

— Aplūkoji mūsu veco zirņu šaujamo, ko?

Viņš mazliet uzsvēra vārdiņu «mūsu».

— Jā, — es atbildēju.

Dzeltenās acis brīdi ieurbās manī, un es sapratu, ka viņam ir zināms mans atklājums.

— Es to savedu kārtībā, — viņš sacīja un iesmējās bez-Kala vaļsirdīgu, atbruņojošu smiekliņu. — Pirms pāris dienām. Zini, kā vecam vīram klājas, kad nav nekā, ko darīt, un nav neviena, ar ko parunāt. Nevar taču bez mitas lasīt tieslietu grāmatas, vēsturi vai Dikensu. Ne arī makšķerēt.

Es pasmaidīju, pasmaidīju tā, kā man katrā ziņā vajadzēja smaidīt, it kā par godu kaut kam, ko pats vēl tā īsti neaptvēru. Taču es zināju, ka mans smaids ir tikpat pārliecinošs kā auksts vistas buljons mēbelētās istabās ar pansiju.

Pēc tam es piesēdos blakus Dimondu meitenei, kura bija ielūgta man par prieku. Meitene bija glīta, melnīgsnēja, skaisti uzposusies, taču kaut kā viņai tomēr trūka, viņa bija pārāk trausla un žirgta, ar nemierīgajām brūnajām acīm bez mitas tiecās uzmest man cilpu kaklā un, pievilkdama auklu, vicināja skropstas un teica to, ko māte pirms desmit gadiem bija viņai mācījusi:

— Ak, mister Bērden, stāsta, ka jūs nodarbojoties ar politiku, ak, tas gan laikam ir ļoti aizraujoši!

Skaidrs, ka to bija iemācījusi māte. Un tomēr viņa jau tuvojās trīsdesmitiem, bet labuma no mātes mācības kā nebija, tā nebija. Taču skropstas vēl arvien nemitīgi plivinājās.

— Nē, ar politiku es nenodarbojos, — es sacīju. — Strādāt gan- strādāju.

— Pastāstiet par savu darbu, mister Bērden.

— Esmu izsūtāmais, — es teicu.

— Ak, bet cilvēki runā, ka jūs esot ļoti svarīga persona, mister Bērden. Stāsta, ka jums esot ļoti liela ietekme. Ak, cik tas gan laikam ir aizraujoši! Būt cilvēkam ar lielu ietekmi, mister Bērden!

— Tas man ir jaunums, — es sacīju un pamanīju visus skatāmies uz mani, it kā tie nule būtu apjēguši, ka es gluži pliks sēžu uz dīvāna blakus mis Dimondai, nolicis mazo kafijas tasīti uz ceļgala. Tāds nu ir cilvēka liktenis. Ikreiz, kad man uzklūp mis Dimondai līdzīgas dāmas un kad es uzsāku tādas valodas, kādas jāuzsāk ar mis Dimondai līdzīgām dāmām, visa sabiedrība tūdaļ ņemas klausīties. Ieraudzīju tiesnesi smaidām un viņa smaidā saskatīju atriebīgu prieku.

Tad viņš sacīja:

— Neļaujiet sevi piemuļķot, mis Dimonda! Džeks ir ļoti ietekmīga persona.

— Es to jau zināju, — teica mis Dimonda. — Tas laikam gan ir aizraujoši.

— Labi, — es sacīju, — lai es arī būtu ietekmīga persona. Vai jums cietumā sēž kādi draugi, kurus es varētu izpestīt? — Klusībā es nodomāju: «Ir nu gan tev brīnišķīgas manieres, Džek! Varēji vismaz pasmaidīt, ja tik ļoti vajadzēja kaut ko tādu sarunāt.» Un es pasmaidīju.

-— Gan jau kāds nonāks cietumā, — teica vecais misters Petons, — iekams viss vēl nebūs beidzies. Tas, kas notiek pilsētā. Visi šie ...

— Džordž, — viņam pačukstēja sieva, taču gluži veltīgi, jo misters Petons piederēja pie tā rupjo, drukno cilvēku tipa, kam ir milzums naudas un vīrišķīgi atklāta valoda. Viņš turpināja vien tālāk:

— ...ja, ser, visa šī trakā jezga. Tas cilvēks taču grib izpostīt mūsu štatu. To par brīvu un šito par brīvu, un vēl kaut ko par brīvu. Ikviens plikadīda un dulburis iedomāsies, ka pasaulē viss ir par brīvu. Bet kurš maksās? To es gribētu zināt. Ko viņš par to domā, Džek?

— Neesmu viņam jautājis, — es sacīju.

— Nu tad pajautājiet! — teica misters Petons. — Un vēl pajautājiet, cik viņi tur iedzīvojas. Nauda tikai plūst un plūst, un nemēģiniet man iestāstīt, ka neviens no tās neiedzīvojas. Un pajautājiet arī, ko viņš darīs tad, kad viņu apsūdzēs valsts noziegumā. Pasakiet viņam, ka šai štatā ir arī konstitūcija vai vismaz bija, iekams viņš to neaiztrieca uz elli. Pasakiet viņam to.

— Pateikšu, — es sacīju un iesmējos, pēc tam iesmējos vēlreiz, iedomādamies, kāds izskatītos Vilijs, ja es viņam to pasacītu.

— Džordž, — teica tiesnesis, — jūs esat vecmodīgs cilvēks. Valdība šobrīd uzņemas tādas saistības, par kādām mēs savos zēna gados pat dzirdējuši nebijām. Pasaule mainās.

— Tā tik tālu jau ir pārmainījusies, ka viens cilvēks var kaut ko uzdomāt un aplaupīt veselu štatu. Dodiet viņam vēl dažus gadus, un neviens vairs ar viņu galā neliks. Pusi štata viņš piekukuļos, otra puse baidīsies balsot. Varmācība, šantāža un dievs vien zina kas.

— Ciets cilvēks, — sacīja tiesnesis. — Un cieti un nelokāmi viņš arī rīkojas. Taču vienu viņš ir sapratis: ja nesasit olas, omleti nevar izcept. Un to viņš arī dara. Olu viņš ir sasitis, cik uziet, un omleti droši vien izceps. Un lieciet aiz auss, ka augstākā tiesa līdz šim viņu atbalstījusi ikvienā strīda gadījumā.

— Kā tad, tā jau ir viņa tiesa. Kopš viņš tur iedabūjis Ārmstrongu un Telbotu. Un tikai ierosina jautājumus! Bet ko lai saka par tiem jautājumiem, kas nav tikuši ierosināti? Ko cilvēki baidījušies ierosināt?

— Cilvēki daudz ko sarunā, — mierīgi teica tiesnesis, — taču īstenībā mēs zinām gauži maz.

— Es zinu, ka viņš iecerējis nomocīt štatu ar nodokļiem, — varenos gurnus grozīdams un acis nikni zibinādams, sacīja misters Pctons. — Un izdzīvot no šā štata jebkuru rūpniecisku vai tirdzniecisku pasākumu. Pacelt nomas maksu par štata ogļu atradnēm. Par naftas atradnēm. Par...

— Jā, Džordž, — smiedamies sacīja tiesnesis, — un arī mums abiem viņš uzcirtis pamatīgu ienākumu nodokli.

— Nu, ja mēs runājam par stāvokli naftas ieguvē, — sarunā iesaistījās Jaunais Administrators, līdzko tika pieminēts svētais naftas vārds, — pēc manām domām, šis stāvoklis ...

Jā, ierunādamās par politiku, mis Dimonda nudien bija atvērusi aploka vārtus, un nu tikai gāja vaļā pakavu dima, tā ka putekļi vien pašķīda, un es paliku sēžam uz kailas zemes pašā ļembasta vidu. Kādu brīdi es šai situācijā nekā dīvaina vēl nesamanīju. Bet tad tomēr samanīju. Galu galā es strādāju pie šā cilvēka, kam bija aste un šķelti nagi, un visa šī saruna izvērtās vai vismaz sāka izvērsties jau gluži sociālā notikumā. Pēkšņi es to atcerējos un savā prata nospriedu, ka situācija nupat kļūst dīvaina. Bet tad atkal apdomāju, ka patiesībā tā nemaz tik dīvaina nav. Misters Petons, Jaunais Administrators, misis Petona, kura arī iesaistījās sarunā, un pat tiesnesis — viņi visi uzskatīja, ka, lai gan strādāju pie Vilija, mana sirds pieder viņiem. No Vilija man atkrīt savs mazumiņš vai varbūt pat itin krietns mazumiņš, taču mana sirds pieder Bērdenslendingai, un viņiem nekas no manis nav slēpjams, jo viņi zina, ka ne ar ko nevar aizvainot manas jūtas. Varbūt viņiem arī bija taisnība. Varbūt mana sirds patiešām piederēja Bērdenslendingai. Varbūt viņi patiešām nekādi nevarēja aizvainot manas jūtas. Taču, veselu stundu rāmi nosēdējis, ieelpodams mis Dimondas liegās smaržas, es pēkšņi nenocietos un kaut ko pateicu. Neatceros, tieši kurā vietā iejaucos sarunā, jo viņi nemitēdamies mala vienu un to pašu. Es sacīju:

— Vai tam visam nav viena sakne? Ja štata valdība jau pirms krietna laika būtu sākusi kaut ko darīt tautas labā, vai tad Stārks spētu tik vienkārši izvirzīties un kailām rokam viņus piemiegt? Vai viņam būtu vajadzējis tik traki ārdīties, lai paveiktu to, kas sen jau būtu bijis paveicams, ja tikai kāds būtu papūlējies? Tāds ir jautājums, ko es labprāt izvirzītu jums apspriešanai.

Kādu brīdi nedzirdēja ne skaņas. Mistera Petona granīta kaltā seja paliecās man pretī kā krītošs piemineklis, misis Petonas šļauganais dubultzods drebelējās kā ar kaķēniem piebāzts pakulu maiss, Jaunā Administratora ade-noīdi sēca, tiesnesis sēdēja, dzeltenajām acīm aplūkodams visus klātesošos, un manas mātes rokas, klēpī saliktas, nemierīgi kustējās. Beidzot viņa sacīja:

— Ak, dēls, es nemaz nezināju, ka tev... ka tev ir... tādas domas!

— Jā ... ē-ē ... nē ... — teica misters Petons, — es nebūtu domājis, ka jūs ... ē-ē ...

— Es te nemaz neizsaku savas domas, — es sacīju. — Tikai ierosinu apspriest kādu jautājumu.

— Apspriest! Apspriest! — cik necik atjēdzies, ierēcās misters Petons. — Nav nozīmes runāt par to, kāda valdība štatam bijusi agrāk. Vismaz nekas tamlīdzīgs nekad nav noticis. Neviens nekad nav lūkojis sagrābt savos nagos visu štatu. Neviens velns nekad ...

— Ļoti interesants ierosinājums, — teica tiesnesis, lēnām sūkdams brendiju.

Un viņi atkal laida vaļā visi kā viens, klusēja tikai mana matē, un viņas rokas arvien vēl nemierīgi kustējās klēpī, un gaismas stars sašķīda lielaja dimantā, ko viņai nebūt nebija dāvājis Mācītais Prokurors. Un viņi neatņemdamies laida vaļa, līdz pienāca laiks doties mājās.

— Kas īsti ir šī mis Dimonda? — es jautāju mātei nākamajā dienā, kad mēs sēdējām pie kamīna.

— Mistera Ortona māsasmeita, — viņa atbildēja, — un viņa mantos visu tēvoča naudu.

— Nu jā, — es teicu, — tad jau gan kādam vajadzētu nogaidīt, līdz viņa saņems mantojumu, pēc tam apprecēt viņu un noslīcināt vannā.

— Kā tu vari tā runāt! — sacīja māte.

— Neraizējies, māt, — es teicu, — es jau nu varētu gan viņu noslīcināt, bet man viņas nauda nav vajadzīga. Mani vispār nauda neinteresē. Ja vien es gribētu, pietiktu tikai pasniegties, un desmit tūkstoši būtu rokā. Kaut divdesmit tūkstoši. Es ...

— Ak, dēls ... kā misters Petons sacīja ... šie cilvēki, ar kuriem tu... dēls, neļauj iesaistīt sevi šais netīrajos darījumos, jo ...

— Par netīru darījumu, kā viņš teica, tas viss kļūst tikai tad, ja cilvēks, kas to uzsāk, nezina, kura dakšiņa kuram ēdienam lietojama.

— Vienalga, dēls ... šie cilvēki...

— Nezinu, ko dara tie cilvēki, kā tu viņus sauc. Es pūlos cik spēdams nekad nezināt, ko jebkad kāds dara.

— Uzklausi, dēls, nevajag, lūdzu, nevajag...

— Ko nevajag?

— Nevajag ļaut sevi iesaistīt... iesaistīt kaut kādos ...

— Es taču tev teicu, ka man pietiktu vienīgi pasniegties, un desmit tūkstoši būtu rokā. Bez jebkādiem netīriem darījumiem. Tikai informācija. Informācija ir nauda. Bet es jau tev teicu, ka nauda mani neinteresē. Nepavisam ne. Un arī Viliju tā neinteresē.

— Viliju? — viņa iejautājās.

— Bosu. Bosu neinteresē nauda.

— Kas tad viņu interesē?

— Viņu interesē Vilijs. Gaužām vienkārši un nepārprotami. Un, ja kādu interesē viņš pats gaužām vienkārši un nepārprotami, tā kā Viliju interesē Vilijs, tad šādu cilvēku sauc par ģēniju. Nauda interesē tikai tādus nepadevušos ļautiņus kā misters Petons. Pat īstos dižvīrus, kas no tiesas prot taisīt naudu, arī tos nauda neinteresē. Henriju Fordu nauda neinteresē. Viņu interesē Henrijs Fords, un tāpēc viņš ir ģēnijs.

Viņa pasniedzās, satvēra manu roku un nopietni sacīja:

— Nevajag, dēls, nevajag tā runāt.

— Kā tad es runāju?

— Kad tu tā runā, es nezinu, ko domāt. Nudien

nezinu. — Un viņa lūdzoši raudzījās manī, bet kamīna liesmu mestā gaisma krita šķērsām pār viņas vaigu, padarīdama iedobi zem vaiga vēl dziļāku un alkatīgāku. Otru roku viņa uzlika uz manas plaukstas, ko turēja savējā, un, kad sieviete kādam no rokas pūlas iztaisīt šādu sendviču, tad ir skaidrs, ka tā ir tikai prelūdija. Tā tas notika arī šai gadījumā. — Kāpēc, dēls, kāpēc gan tu ... nevarētu uzsākt kārtīgu dzīvi... apprecēt kādu jauku meiteni un ...

— Esmu jau mēģinājis, — es atsaucos. — Bet, ja tu esi uzdomājusi man iesmērēt šo Dimondu skuķi, tad zini, ka tavas pūles augļus nenesīs.

Viņas pārlieku spožās acis raudzījās manī ar izbrīnītu, j meklējošu, pētījošu skatienu, it kā es atrastos tālumā un viņa nesaprastu, kas es tāds īsti esmu. Tad viņa sacīja: Ļ

— Dēls ... vakar vakarā, dēls, tu uzvedies pavisam dīvaini... tu pat neieklausījies, par ko tika runāts... turklāt tonis, ko tu uzņēmi...

— Lai nu paliek, — es teicu.

— Tu nemaz vairs neesi tāds, kāds biji agrāk, tu ...

— Ja vēl kādreiz būšu tāds, kāds esmu bijis agrāk, es nošaušos, — es sacīju, — bet, ja tu juties neveikli šo plānprātīgo Petonu un šās plānprātīgās Dimondas dēļ, es lūdzu mani atvainot.

— Tiesnesis Ervins, — viņa iesāka.

— Liec viņam mieru! — es sacīju. — Viņš ir pavisam citāds cilvēks.

— Ak, dēls, — viņa iesaucās, — kāpēc tu esi tāds? Es nejutos neveikli, bet kāpēc tu esi tāds? Tikai šie cilvēki.... tavs darbs ... kāpēc tu neuzsāc kārtīgu dzīvi... būtu atradis pieklājīgu darbu... tiesnesis Ervins, Teodors, viņi tev sameklētu ..:

Es izrāvu roku no viņas iztaisītā sendviča un sacīju:

— Nekas man šai dieva pasaulē no viņiem nav vajadzīgs. Ne arī no kāda cita. Un es negribu uzsākt kārtīgu dzīvi, un es negribu apprecēties, un es negribu nekādu citu darbu, bet par naudu ...

— Dēls ... dēls ... — viņa teica un salika rokas klēpī.

— Bet par naudu — man pietiek ar to, cik man ir. Turklāt vispār neredzu iemesla rūpēties par naudu. Tev taču ir pietiekami... — Piecēlos no tahtas, aizdedzu cigareti un sērkociņu iemetu kamīnā. — ...pietiekami, lai krietni nodrošinātu gan Teodora, gan manu nākotni.

Viņa nepakustējās un nebilda ne vārda. Viņa tikai paskatījās manī, un es ieraudzīju, ka viņas acīs sariešas asaras un ka viņa mīl mani, jo esmu viņas dēls. Un ka l aikam nav nekādas nozīmes, bet ka man pievērstā seja ar spožajām, pār mēru lielajām acīm ir veca seja. Āda zem vaigu iedobēm un zem spožajām acīm bija sačokurojusies.

— Nedomā, ka man vajadzīga tava nauda, — es sacīju.

Viņa pastiepa roku un nedroši, bikli saņēma manu labo

plaukstu, nevis pašu plaukstu, bet tikai pirkstus, un cieši tos saspieda.

— Dēls, — viņa teica, — tu zini, ka viss, kas pieder man, pieder arī tev. Vai tad tu to nezini?

Es neatbildēju.

— Vai tad tu to nezini? — viņa vaicāja un ieķērās manos pirkstos, it kā tie būtu virves gals, kas viņai pasviests ūdenī.

— Labi, — es izdzirdēju pats savu balsi un jutu, ka mani pirksti lūko atbrīvoties no viņas tvēriena, taču jutu arī, ka sirds man krūtīs atmaigst un kļūst mikla kā rokā cieši saspiesta sniega pika. — Piedod, ka es tā runāju, — es teicu, — taču, velns lai parauj, kāpēc mums vispār jā-uzsāk šādas runas? Kāpēc es nevarētu pārbraukt mājās uz vienu vai divām dienām un mēs nevarētu klusēt, neatvērt muti?

Viņa neatbildēja, bet arvien vēl turēja manus pirkstus. Es tos atbrīvoju un teicu:

— Kāpšu augša un pirms pusdienām iešu vannā, — un devos uz durvīm. Zināju, ka viņa nepagriež galvu, lai nolūkotos, kā izeju no istabas, bet, soļodams pāri istabai, jutos ta, it kā izrādes beigās būtu aizmirsts nolaist priekškaru un tūkstošiem acu noraudzītos man mugurā, bet plaukšķināšana vēl nebūtu sākusies. Varbūt tie stulbeņi neapjēdz, ka izrāde beigusies. Varbūt viņi nezina, ka ir laiks plaukšķināt.

Uzkāpu augšā un likos vannā, iegremdēdamies ūdenī līdz pat ausīm, un zināju, ka izrāde ir beigusies. Kārtējo reizi ta ir beigusies. Tūdaļ pēc pusdienām iesēdīšos automobilī un, kā velna trenkts, pa jauno betona klājumu joņošu starp tumšajiem, miglas klātajiem laukiem, ap pusnakti iebraukšu pilsētā un uzkāpšu sava viesnīcas istabā, kur nav itin nekā mana, kur nekas nepazīst manu vārdu

un nekam nav nekā, ko man pasacīt par to, kas jebkad noticis.

Gulēdams vannā, dzirdēju piebraucam automobili un zināju, ka tas ir Jaunais Administrators, un zināju ari, ka viņš ienāks pa durvīm un ka sieviete uz tahtas piecelsies un ašā solī uz sīkajiem, taisnajiem, graciozajiem pleciem nesīs veco seju viņam pretī kā dāvanu.

Un dievs lai viņam stāv klāt, ja viņš neizrādīs pateicību!

Pēc divām stundām es sēdēju automobili, Bērdenslen-dinga un jūras līcis bija palikuši aizmugurē, un vējstikla tīrītāji elsodami rosīgi klikšķēja kā uzvilkts mehānisms cilvēka iekšienē, ko nekad nevajadzētu apstādināt. Atkal lija. Lietus lāses zvārodamās un zvalstīdamās iznira no tumsas un pašķīrās starmešu gaismā kā no spožām metālā zīlēm savērtas portjeras, kad automobilis šāvās tam cauri.

Nekad cilvēku nepārņem lielāka vientulība kā automobilī nakts laikā, lietum līstot. Es sēdēju automobili. Un biju par to priecīgs. Starp vienu punktu uz kartes un otru punktu uz kartes atrodas vientulība automobilī, lietum līstot. Mēdz teiki, ka cilvēks par cilvēku kļūst, tikai biedrodamies ar citiem cilvēkiem. Ja nebūtu citu cilvēku, nebūtu arī jūsu, jo tas, ko jūs darāt, respektīvi, kas jūs esat, iegūst nozīmi tikai attieksmēs ar citiem cilvēkiem. Tā ir ļoti iepriecinoša doma, kad cilvēks, lietum līstot, naktī viens sēž automobilī, jo tad viņš vairs nav viņš pats, un, tā kā viņš nav ne viņš pats, ne vispār kaut kas, viņš nespēj atzvelties pret sēdekli un kaut brīdi atpūsties. Tā ir atbrīvošanās pašam no sevis. Un tikai motora nerimtīgais ritms zem kājas, kā zirneklis auzdams skaņu pavedienu no savam metāla iekšām, tikai šī šķiedra, šī saite, kuras īstenībā nemaz nav, saista to cilvēku, kas nule atstāts vienā vietā, ar to cilvēku, par ko viņš kļūs, nonācis nākamajā vietā.

Lāgiem derētu abus šos cilvēkus ieaicināt vienās viesībās. Vai ari varētu iekārtot veselu ģimenes tikšanos ar visiem cilvēka «es» un brīvā dabā zem kokiem sarīkot īstu svētku mielastu. Interesanti būtu paklausīties, ko viņi cits citam sacītu.

Taču pagaidām nav neviena no viņiem, un es, lietum līstot, nakts laikā sēžu automobili.

Kādēļ es sēžu automobilī? Pirms trīsdesmit septiņiem gadiem, aptuveni tūkstoš astoņsimt deviņdesmit sestajā, plecīgais, nosvērtais vīrs pāri četrdesmiliem, ar acenēm tērauda ietvaros, tērpies tumšā uzvalkā, — tātad Mācītais Prokurors — ieradās kādā mežrūpniecības pilsētā Arkan-zasas dienvidos, lai aprunātos ar lieciniekiem un uzsāktu izmeklēšanu kādā kokapstrādes lietā. Varu iedomāties, ka diez kāda šī pilsēta vis nebija. Šādas tādas būdas, mēbelētas istabas meistariem un inženieriem, pasta kantoris, pārtikas preču veikals — visi tie paceļas tieši no sarkanajiem māliem, — un visapkārt tālumā aizstiepjas tikai celmi un celmi, un kaut kur starp celmiem stāv govs, un zāģu spalgā dzinkstoņa kā iztraucēts nervs griežas pašā smadzeņu centrā, un gaisā un nāsīs jūtama mikla, salkani derdzīga zāģu skaidu smaka.

Es šo pilsētu neesmu redzējis. Ne reizi neesmu pat spēris kāju Arkanzasas štatā. Taču iztēlē esmu šo pilsētu skatījis. (Jz pārtikās veikala kāpnēm stāv meitene dzelteniem matiem, kas noslīguši divās smagās pīnēs, lielām, zilam acīm un tikko pamanāmām maigi alkatīgām iedobī-tēm katrā vaigā. Pieņemsim, ka viņai mugurā ir salātu zaļa rūtota kokvilnas auduma kleita, jo salātu zaļums ir jauka, spirgta krāsa gaišmatainai meitenei, kad viņa rīta saules staros stāv uz pārtikas preču tirgotavas kāpnēm, klausās zāģu spalgajā dzinkstoņā un vēro, kā drukns vīrs tumšā uzvalkā tāustīdamies prātīgi laipo pa sarkanajiem dubļiem, ko te atstājusi pēdējā pamatīgā lietus gāzma.

Meitene stāv uz kāpnēm, jo viņas tēvs strādā kokapstrādes kompānijās veikalā par pārdevēju. Tas ir viss, ko es zinu par viņas tēvu.

Vīrs tumšajā uzvalkā apmetas šai pilsētā uz diviem mēnešiem, lai nokārtotu savas tiesu darīšanas. Vakarā ap saules rietu viņi abi ar meiteni iet pa ielu pilsētā, kas nu jau kļuvusi putekļaina, iet garām mājām uz turieni, kur rēgojas celmi. Redzu, kā viņi stāv uz nopostītās zemes, un aizmugurē riet Arkanzasas vasaras saule misiņa un asins sarkanumā. Nevaru sadzirdēt, ko viņi viens otram saka.

Kad vīrs ir nokārtojis darīšanas un atstāj pilsētu, viņš aizved meiteni sev līdzi. Viņš ir laipns, naivs, bikls cilvēks, un, sēdēdams blakus meitenei vilcienā uz sarkanā plīša sēdekļa, viņš tur tās roku savā plaukstā tik neveikli

un piesardzīgi, it kā varētu nomest zemē un saplēst kaut ko ļoti vērtīgu.

Viņš ieved meiteni lielā, baltā namā, ko cēlis viņa vectēvs. Mājas priekšā plešas jūra. Tas viņai ir kaut kas pavisam jauns. Ik dienas viņa ilgas stundas pavada, lūkodamās uz jūru. Reizēm viņa aizstaigā 1 Tdz krastam un stāv tur viena un raugās, kā tālē paceļas apvārsnis.

Zinu, ka tā ir taisnība, šī raudzīšanās uz jūru, jo reiz pēc daudziem gadiem, kad biju jau krietni paaudzies, māte man sacīja:

— Kad es tikko te atbraucu, varēju ilgi stāvēt pie vārtiem un nolūkoties ūdenī. Ta es nostāvēju veselām stundām, pati nezinādama, kāpēc. Taču velak tas pārgaja. Tas pargāja sen jau pirms tavas piedzimšanas, dēls.

Mācītais Prokurors reiz aizbrauca uz Arkanzasu, un meitene stāvēja uz pārtikas preču tirgotavas kāpnēm, un tieši tādēļ es, lietum līstot, nakts laikā sēdēju automobili.

Viesnīcas vestibilā iegāju ap pusnakti. Ieraudzījis mani ienākam, portjē pamāja ar roku un pasniedza man kādu tālruņa numuru.

— Nomocīja telefonisti pie gala, — viņš sacīja. Tālruņa numurs man neko neizteica. — Sacīja, lai pajautājot pēc sievišķa, uzvārdā mis Berka, — piebilda portjē.

Nemaz nekāpu augšā, bet iegāju vienā no vestibila telefona kabīnēm piezvanīt Sedijai. «Mārkheima viesnīca,» kāds atbildēja brašā balsī, un es pajautāju pēc mis Bēr-kas, un tad jau Sedija ierunājās:

— Nu, paldies dievam, beidzot esi ieradies. Zvanīju uz Bērdenslendingu dievs zina kur tas laiks, un man atbildēja, ka tu esot izbraucis. Ko tu darīji, varbūt nāci kājām?

— Neesmu jau Cukuriņš, — es sacīju.

— Nu tad nāc mudīgi šurp! Deviņsimt piektā istaba. Te iet vaļā tīrā elle.

Bez liekas steigas pakāris klausuli, es piegāju pie portjē, palūdzu manu ceļasomu atdot viesnīcas kalpotājam, turpat vestibilā padzēros, no pusaizmigušas pārdevējas nopirku dažas kārbiņas cigarešu, vienu attaisījis, aizsmēķēju, ievilku pamatīgu dūmu un aplūkoju tukšo vestibilu, it kā visā plašajā pasaulē nebūtu nevienas vietas, kurp man vajadzētu iet.

Taču tāda vieta tomēr bija. Un es devos turp. Aši, ja jau biju nolēmis iet.

Sedija sēdēja deviņsimt pieklās istabas priekštelpā pie telefona aparāta un ar cigarešu galiem piebāzta pelnu Ilauka, un ap viņas izroboto melno matu ērkuli vērpās dtimu mākuļi.

— Nu, — viņa no dūmu aizsega sacīja grūti audzināmu meiteņu internāta pārzines balsī, taču es neatbildēju. Gāju Scdijai tieši klāt, garām Cukuriņa miesām, kurš, krēslā atzvēlies, krāca, sagrābu saujā izpūrušos, melnos īrietes matus, atliecu viņas galvu un skaļi noskūpstīju uz pieres, iekams viņa paguva mani aiztriekt pie joda.

To viņa arī izdarīja.

— Tev nav ne mazākās jausmas, kādēļ to darīju, — es

teicu.

— Man ir vienalga, ja tikai tas iekļūst par paradumu.

— Skūpsts netika veltīts tev personiski, — es teicu. — Darīju to tikai tāpēc, ka tavs vārds nav Dimonda.

— Bet tavs vārds nebūs ne plika graša vērts, ja tu tūdaļ nedosies uz turieni, — viņa sacīja un pameta ar galvu uz durvīm.

— Varbūt es gribu atkāpties, — teicu, pēkšņas iedomas mudināts, bet tad vienā mirklī kā fotogrāfa zibspuldzes uzliesmojums man galvā atplaiksnīja pārsteidzošā doma, ka varbūt es patiešām to gribu.

Sedija patlaban dzīrās man ko teikt, kad iezvanījās telefons, un viņa metās tam virsū, it kā gribēdama to nožņaugt kailām rokām, un sagrāba klausuli. Pa ceļam līdz istabas durvīm dzirdēju viņu sakām:

— Tātad jūs esat viņu noķēruši. Labi, vediet šurp uz pilsētu! ... Pie velna ar viņa sievu! Pasakiet, ka viņš kļūs vel slimāks par savu sievu, ja neieradīsies... Jā, jā, pasakiet viņam .. .

Tad es pieklauvēju pie istabas durvīm un, izdzirdējis balsi, gāju iekšā.

Ieraudzīju Bosu vienā kreklā atgāzušos atzveltenī, zeķēs autas kajas viņš bija uzlicis uz krēsla, kaklasaite nošķiebusies, acis izvalbītas un rādītāja pirksts pasliets gaisā kā vēršu dzenamās pātagas kāts. Tad es ieraudzīju, no kā pātaga aizgaiņātu mušas, ja vien Bosa pirksts bijis pātagas kāts, — tas bija misters Bairems B. Vaits, štata revidents, un no viņa garās, kaulainās, parafīnbaltās sejas sūcās neveselīga mitruma lāses, acis spiedās ārā no dobuļiem un pieķērās man kā pēdējai cerībai.

Aptvēru, ka esmu viņus iztraucējis.

— Piedodiet, — es teicu un jau vīkšos atpakaļ uz durvīm.

— Aizver durvis un apsēdies! — Boss sacīja, un viņa balss bez mazākās aizķeršanās turpināja sakāmo, ko viņš bija iesācis pirms manas ienākšanas, un rādītāja pirksts pāršķēla gaisu. — ... un jums vajadzētu reizi par visām reizēm likt aiz auss, ka nav ko domāt par iedzīvošanos bagātībā. Tāds cilvēks kā jūs, kam piecdesmit jau aiz muguras, caurs kuņģis, izbiruši zobi un savu mūžu nav bijis plika centa pie dvēseles, — ja visvarenais jelkad būtu gribējis jums piešķirt bagātību, viņš sen jau to būtu izdarījis. Paskatieties pats uz sevi, jupis parāvis! Iedomāties, ka jūs varētu kļūt bagāts, — nē, nu tīrā dieva zaimošana! Paskatieties pats uz sevi! Vai es nerunāju taisnību! — Un rādītāja pirksts tēmēja uz misteru Bairemu B. Vaitu.

Taču misters Vaits neatbildēja. Viņš tikai nelaimīgs stāvēja un raudzījās pirkstā.

— Jupis parāvis, vai jums suns mēli norijis? — Boss neatlaidās. — Vai jūs pat uz pieklājīgu jautājumu nespējat atbildēt?

— Jā, — pelēkās lūpas tik tikko kustinādams, izspieda misters Vaits.

— Runājiet skaidri un gaiši, nemuļļājieties, sakiet: «Taisnība, tā ir tīrā dieva zaimošana,» — turpināja Boss, vēl arvien nenolaizdams pirkstu.

Mistera Vaita lūpas k|uva vēl pelēkākas un balss vēl klusākā un neskanīgāka, bet viņš tomēr pateica to. Vārdu pa vārdam.

— Nu re, tas jau ir labāk, — teica Boss. — Tagad jūs zināt, kas jums darāms. Jums jābūt nabagam un jāizpilda pavēles. Mani neinteresē jūsu šķīstība, pēc izskata spriežot, vismaz tās jums netrūkst, bet lai būtu nabadzība un paklausība, to lieciet aiz auss! īpaši pēdējo. Lāgu lāgiem jums varbūt kaut kas pieķersies dzīves saldināšanai, taču par to parūpēsies Dafijs. Lai nebūtu vairs nekādu personisku pasākumu. Nekādas zelta bedres jums te nebūs. Sa-pralat? Runājiet!

— Jā, — sacīja misters Vaits.

— Skaļāk! Un sakiet: «Esmu sapratis.»

Un viņš pateica. Ska|ak.

— Labi, — teica Boss, — pie atbildības šoreiz es jūs nesaukšu. Tikai neieņemiet galvā, ka daru to aiz mīles-

fibas pret jums. Negribu, lai šie zeļļi iedomājas, ka tik vienkārši var kādu novākt no ceļa. Vai jums ir skaidrs, kādēļ es to daru?

— Jā, — sacīja misters Vaits.

— Nu tad sēdieties pie šā te galda! — Un Boss norādīja uz galdu, kur stāvēja rakstāmlietas un telefona aparāts. — Izņemiet no atvilktnes papīra lapu un paņemiet spalvaskātu! — Boss pagaidīja, kamēr misters Vaits, gluži kā parādība, pārslīdēja pāri istabai, apsēdās pie rakstāmgalda, saraudamies pavisam maziņš — kā džins, kas grasās līst atpakaļ pudelē, savilkdamies kamolā, it kā gribētu atkal ieņemt embrija stāvokli, lai siltajā tumsā justos droši un omulīgi. Tad Boss sacīja:

— Tagad rakstiet, ko es teikšu! — Un viņš sāka diktēt: — «Cienījamais gubernator Stārk, sakarā ar slikto veselības stāvokli, kas izraisa grūtības godprātīgā...» — Boss pārtrauca diktātu, sacīdams: — Tā ka būtu vārds «godprātīgā», nedomājiet to izlaist, — un pēc tam turpināja lietišķā balsī: — «...revidenta pienākumu veikšanā... lūdzu jūs pieņemt manu atlūgumu un atbrīvot mani no darba ... pēc jūsu ieskatiem ... iespējami drīzā laikā.» — Viņš pameta skatienu uz kamolā savilkušos stāvu un piebilda: — «Ar cieņu B. Vaits.»

Istabā valdīja klusums, vienīgi spalva čirkstēdama skrāpēja papīru, tad apstājās. Taču mistera Vaita garenā, kailā, šaurā galva palika nolikusi zemu pār papīru, it kā viņš būtu īsredzīgs vai lūgtu dievu, vai būtu pazaudējis to kakla skriemeli, kas notur galvu taisni.

Boss aplūkoja noliekto pakausi. Tad apjautājās:

— Vai jūs parakstījāties?

— Nē, — atbildēja misters Vaits.

— Nu tad, jupis rāvis, parakstieties! — Un, kad spalva vairs neskrāpēja papīru, Boss piebilda: — Datumu nerakstiet! Pats ierakstīšu, kad uzskatīšu par vajadzīgu.

Mistera Vaita galva nepacēlās. No ravas vietas redzēju, ka viņa roka arvien vēl tur spalvaskātu, piespiedusi spalvas galu pie uzvārda pēdēja burta.

— Dodiet šurp! — sacīja Boss.

Misters Vaits piecēlās, pagriezās, m es ielūkojos viņa nodurtajā sejā, lai saskatītu, kas tur bija saskatāms. Skatienā, ko viņš man pārlaida, nebija vairs lūguma. Tajā nebija vairs nekā. Acis bija sastingušas, neizteiksmīgas, kā pelēkas austeres uz gliemežvāka.

L.

Viņš pasniedza papīra lapu Bosam, Boss to izlasīja, salocīja un nometa zemē pie gultas, uz kuras sēdēja.

— Jā, — viņš sacīja, — datumu ierakstīšu, kad atradīšu par nepieciešamu. Ja vispār būs nepieciešams. Viss atkarīgs no jums. Zināt, Bairem, es pats nesaprotu, kāpēc jau pašā sākumā nepieprasīju no jums šādu atlūgumu bez datuma. Man tādu ir vesela kaudze. Jūs es nepratu novērtēt. Ieraudzījis jūs, es nospriedu: «Jupis rāvis, šitāds vecs sakārnis droši vien ir pavisam nekaitīgs.» Iedomājos tik zemu pie zemes nospiestu cilvēciņu saprotam, ka dievs debesīs viņam nav lēmis bagātību. Iedomājos, ka jūs nu gan ap sevi nekad troksni nesacelsiet. Jupis rāvis, iedomājos, ka jums nav vairāk spara ka slapjai grīdlupatai vecu meitu patversmes vannas istabā. Taču esmu maldījies, Bairem, tagad varu to atzīt. Piecdesmit gadu, un visu šo laiku jūs esat gaidījis savas dzīves lielo bridi. Gaidījis paveramies ceļu. Taupījis spēkus kā vārgulis kāzu naktij. Gaidījis lielo brīdi, līdz beidzot tas pienaca un visam vajadzēja kļūt pavisam citādam. Taču... — un Boss atkal novēcināja rādītājā pirkstu uz mistera Vaita pusi, — ... jus maldījāties, Bairem. Tas nebija jūsu lielais brīdis. Un tāds arī nemūžam nebūs. Jums un jums līdzīgiem. Bet tagad vācieties!

Misters Vaits aizvācās. Vienā mirklī viņš vēl bija, nākamajā viņa jau vairs nebija, un viņa aiziešana notika gandrīz bez mazākās skaņas. Palika tikai tukša vieta, ko pirms tam aizņēma cita tukša vieta, vārdā misters Bai-rems B. Vaits.

— Nu, — es teicu Bosam, — tu tā jauki pavadīji laiku.

— Nolādēts, — viņš sacīja, — viņiem acīs ir kaut kas tāds, ka nav iespējams rīkoties citādi. Šis pats tips, tāds tev zābakus laizīs, tas tūdaļ redzams, un tāpēc es nevarēju rīkoties citādi.

— Jā, — es teicu, — viņš patiešām ir kā tārps, ko mīdams nevar samīt.

— Es viņam pavēru visādas iespējas, — nīgri sacīja Boss. — Visādas iespējas. Viņam nevajadzēja teikt to, ko es liku teikt. Nevajadzēja mani klausīt. Būtu gājis tik ārā pa durvīm un aizgājis. Būtu uzrakstījis atlūgumā datumu un tad pasniedzis man. Ko tikai viņš nebūtu varējis izdarīt! Bet vai viņš darīja? Ne velna. Vai tad tāds Bairems to spēj — stāv tikai un blisina acis kā suns, kas glaužas pie kājām, kad saimnieks to dziras sist, un, dieva vārds,

I.» vien šķiet, ja es viņu nesitīšu, nebūšu izdarījis dievam likamu darbu. Un es situ, jo tādējādi palīdzu Bairemam panākt viņa dzīves piepildījumu.

— Zinu, ka tā nav mana darīšana, — es teicu, — bet par ko viss šis troksnis tika sacelts?

— Vai tad tu avīzes neesi lasījis?

— Nē, biju atva|inajumā.

— Un Scdija neko tev nav sacījusi?

— Nupat tikai ierados, — es teicu.

— Nu redzi, Bairems izperinājis tādu jauku mazu blēdī b i iiu, ka tikt pie bagatības. Sasējies ar nekustamu īpašumu tirgotājiem un uzņēmis sakarus ar Hemilu no zemes nodevu biroja. Izdomāts labi, tikai tie visu gribēja sagrābt paši, kāds apvainojās, ka nav uzaicināts piedalīties, un apsūdzēja viņu Makmerfija zeļļiem likumdevējā sapulcē. Un ja es pieķeršu vainīgo, kurš to izdarījis...

— Ko izdarījis?

— Apsūdzējis Makmerfija varzai. Varēja paziņot Da-fijam. Ikvienam ir zināms, ka sūdzības izskata viņš. Un tagad mēs tiksim saukti pie atbildības.

— Kādi mēs?

— Bairems.

— Kas ir ar Hemilu?

— Pārcēlies uz Kubu. Tur, zini, klimats labāks. Un, cik var spriest pēc baumām, pārcēlies it mudīgi. Dafijs šorīt bija aizgājis, bet Hemils jau paspējis noķert vilcienu. Taču mums iznāks noņemties ar tiesu.

— Nedomāju, ka viņiem tas numurs ies cauri.

— Viņi nemaz negrib to izdabūt cauri. Pietiek tikai kaut ko tādu uzsākt, un neviens jods nezinās pateikt, kā tas beigsies. Pēdējais laiks viņiem parādīt viņu vietu. Mani puiši vac kopā neapmierinātos un svārstīgos un vedīs tos šurp. Sedija augu dienu sēž pie telefona, lai nekādi jaunumi nepaietu secen. Dažs labs putniņš, saodis, ka labi nebūs, paguvis kaut kur nolīst, bet maniem zēniem neviens neizspruks. Trīs gabalus jau šodien atstiepa, un tiem mēs sadevām pēc notīm. Taču tur viss bija iepriekš sagatavots. Tev būtu vajadzējis redzēt Džefa Hopkinsa ģīmi, kad viņš izdzirdēja, ka man ir zināms, kā viņa tētiņš tirgojas ar alkoholu savā utainajā Tolmedžas aptieķdī un pēc tam vilto receptes. Vai Martena seju, kad tas izdzirdēja, ka man zināms viss par viņa māju, kurai Okalūzas bankā ir hipotēka, kas notek pēc piecām nedēļām. Ko tur teikt, —

un Vilijs omulīgi zeķes izstaipīja kāju pirkstus, — es nomierināju viņu nervus. Vecs līdzeklis, bet vēl arvien iedarbīgs.

— Kas man būtu darāms?

— Brauc rīt uz Hārmonvilu un lūko Simam Hārmonam iedzīt saprātu.

— Un tas ir viss?

Boss nepaguva atbildēt, jo Sedija pabāza galvu durvīs un paziņoja, ka puiši esot atveduši Viterspūnu, kas pārstāvēja štata zieme|us.

— Ieved viņu otrā istabā, — sacīja Boss, — lai drusciņ pasvīst. — Kad Sedija bija pazudusi, viņš pievērsās atkal man un atbildēja uz manu jautājumu. — Viss, tikai pirms aizbraukšanas nodod man to, ko esi uzzinājis par Elu Koilu. Puiši jau ir viņam uz pēdām, un es gribu, lai man viss ir skaidrs, kad viņi to atvedīs.

— Lai notiek! — es teicu un piecēlos.

Boss paskatījās uz mani, it kā grasīdamies kaut ko sacīt. Vienu brīdi man šķita, ka viņš sakārto domas, un, stāvēdams blakus krēslam, es pagaidīju. Taču Sedija atkal pabāza galvu.

— Misters Milers grib ar jums runāt, — viņa sacīja Bosam, un viņas izskats liecināja, ka nekādas labās vēstis nav gaidamas.

— Lai nāk iekšā, — pavēlēja Boss, un es skaidri sapratu, — lai ko pirms brīža viņš būtu gribējis sacīt man, tobrīd viņam prātā bija pavisam kas cits. Tobrīd viņam prātā bija Hjū Milers — Harvarda universitātes Juridiskā fakultāte, Lafajeta eskadriļa, Croix de Guerre, tīras rokas, šķīsta sirds, virsprokurors.

— Viņam tas nepatiks, — es teicu.

— Nē, — sacīja Boss, — viņam tas nepatiks.

Un tad durvīs jau parādījās garš, kalsns, mazliet uz-kucis vīrs melnīgsnēju seju, nesukātiem tumšiem matiem, skumīgam acīm, melnām uzacīm, ar Fī Beta Kapa atslēgu pie sagumzīto zilo svārku atloka. īsu mirkli viņš tā pastāvēja, skumīgās acis mirkšķinādams, it ka no tumsas iznācis spilgtā gaismā vai arī iemaldījies tur, kur nenākas. Patiesību sakot, viņam nudien nenāktos spert kāju pār šās istabas slieksni.

Boss piecēlās, tāpat vien zeķēs pāršļūca pāri istabai, izstiepa roku un sacīja:

— Sveiks, Hjū!

Hjū Milers paspieda viņam roku, ienāca istabā, bet es manījos uz durvīm. Tad es ieraudzīju Bosa skatienu, un viņš ar ašu galvas mājienu norādīja man uz krēslu. Tā nu es arī sarokojos ar Hjū Mileru un atkal apsēdos.

— Sēdieties! — Boss sacīja Hjū Mileram.

— Nē, paldies, Vilij, — lēni un svinīgi atbildēja Hjū Milers. — Bet jūs gan, Vilij, apsēdieties!

Boss atgāzās krēslā, saslēja atkal kājas gaisā un noprasīja:

— Ko jūs gribējāt?

— Domāju, kā jūs pats to zināt, — atbildēja Hjū Milers.

— Domāju, ka zinu gan, — sacīja Boss.

— Jūs gribat glābt Vaita ādu, vai nav tiesa?

— Par Vaita ādu nedodu ne plika centa, — teica Boss, — es glābju pavisam kaut ko citu.

— Viņš ir vainīgs.

— Skaidrs kā diena, — priecīgi piekrita Boss. — Ja vien tādiem jēdzieniem kā vainīgums un nevainīgums spētu būt jebkāds sakars ar šādiem Bairemiem B. Vaitiem.

— Viņš ir vainīgs, — teica Hjū Milers.

— Ak dievs, jūs runājat tā, it kā Bairems būtu cilvēks! Viņš taču ir lieta! Vai jūs iesūdzētu tiesā aritmometru, ja tam pārtrūktu kāda atspere un tas nevarētu vairs pareizi saskaitīt? Nē, jūs to salabotu. Nu, un tā es arī salaboju Bairemu. Salaboju viņu tā, ka viņa vēl nedzimušie mazmazbērni par godu šā notikuma gadadienai pielaidīs bikses, paši neapjēgdami, kāpēc. Tas, vai zināt, būs šoks gēnos. Bairems, jupis rāvis, ir gluži parasts priekšmets, ko cilvēks liek lietā, un no šā brīža viņu varēs likt lietā, tas nu ir skaidrs kā diena.

— Izklausās tīri labi, Vilij, taču fakts paliek fakts, ka jūs glābjat Vaita ādu.

— Pie velna ar Vaita ādu, — sacīja Boss, — es glābju pavisam ko citu. Paļaujiet tikai vaļu Makmerfija varzai likumdevējā sapulcē ieņemt galvā, ka viņi spēj kaut ko tādu izdarīt, — un glābiņa vairs nebūs. Vai jūs domājat, ka viņiem ir pa prātam jel kas no tā, ko esam paveikuši? Derīgo izrakteņu nodoklis? Izmantojamās valsts zemes nomas paaugstināšana? Ienākumu nodoklis? Šoseju būves programma? Veselības aizsardzības likumprojekts?

— Nē, tas viņiem nepatīk, — piekrita Hjū Milers. — Vai, pareizāk sakot, nepatīk tiem, kas stāv aiz Makmcrfija mu-, guras.

— Bet vai jums patīk?

— Jā, — teica Hjū Milers, — man patīk. Taču to gan nevaru teikt, ka man patiktu viss pārējais.

— Hjū, — sacīja Boss un pasmaidīja, — nelaime tā, ka jūs esat jurists. Sasodīti labs jurists.

— Jūs arī esat jurists, — teica Hjū Milers.

— Nē, — iebilda Boss, — neesmu nekāds jurists. Mazliet zinu likumus. Patiesību sakot, likumus es zinu itin labi. Un ar to arī esmu naudu pelnījis. Taču jurists gan es neesmu. Tieši tāpēc saprotu, ko nozīmē likums. Tas ir ka vicnguļama sega divguļamai gultai, kur aukstā naktī guļ trīs cilvēki. Ar šo segu nav iespējams apsegties, lai kā to arī vilktu un raustītu, un kāds arvien dabu plaušu karsoni. Likumi, jupis rāvis, ir kā bikses, kas pagājušogad nopirktas augošam puikam, bet gads aizvien ir šis gads, un bikses irst šuvēs, un stilbi pakļauti visiem vējiem. Augošajai cilvēcei likums aizvien ir par īsu un par šauru. Labākais, ko var darīt, ir vispār kaut ko darīt un pēc tam padarītajam pielāgot kādu likumu, bet, kamēr likums nonāk likumu grāmatās, vajadzīgs jau atkal jauns likums. Vai, jūsuprāt, kaut puse no tā, ko esmu izdarījis, ir skaidri, gaiši un vienkārši ierakstīta mūsu štata konstitūcijā?

— Augstākā tiesa ir nolēmusi... — ierunājas Hjū Milers.

— Jā, un tā ir nolēmusi tāpēc, ka es viņus tur esmu ielicis, lai lemj, un viņi saprot, kas ir darāms. Puse no visa padarītā nebija konstitūcijā, bet tagad, paldies dievam, ir. Un kā tā tur iekļuva? Pavisam vienkārši — kāds ņēma un ierakstīja.

Asinis lēnītēm ieplūda Hjū Milera sejā, un viņš pakratīja galvu, mazdrusciņ, tikko manāmi, kā lēnīgs lopiņš, atgaiņādams uzmācīgu mušu. Tad viņš sacīja:

— Konstitūcijā ne vārds nav teikts par to, ka Bairems B. Vaits nesodīts drīkstētu pastradat kriminālnoziegumu.

— Hjū, — maigi ierunājās Boss, — vai jūs patiešām nesaprotat, ka Bairemam nav nekādas nozīmes? Vismaz šai situācijā ne. Vienīgais, ko viņi grib panākt, — gāzt administrāciju. Bairems viņiem bijis nebijis, ja nu vienīgi tik daudz, ka cilvēks jau pec savas dabas nespēj paciest,

ja kāds cits tiek pie tā, kas viņam nav lemts. Vienīgais, kas viņus interesē, — likvidēt visu, ko paveikusi pašreizējā administrācija. Un nu ir pienācis laiks viņiem parādīt viņu vietu. Un, kad cilvēks kaut ko ir sācis darīt, — viņš izslējās krēslā taisns, nolika rokas uz polsterētajām atzveltnēm un pievirzīja seju tuvāk lljū Mileram, — viņam jāstrādā ar tiem, kas ir viņa rīcībā. Jāstrādā ar tādiem tipiem kā Bairems, kā Mazulis Dafijs un kā visa šī likumdevēju banda. Bez salmiem nevar iztaisīt ķieģeļus, bet tie salmi, kas pagadās pa ķērienam, gandrīz vienmēr ir jau reiz lietoti — nākuši no govju kūts. Un, ja kāds iedomājas, ka tur varētu kaut ko grozīt, tad tas ir stulbs kā auns.

liju Milers mazliet izslēja plecus. Viņš neskatījās Bosam virsū, bet gan uz sienu aiz Bosa galvas.

— Lūgšu mani atbrīvot no virsprokurora amata, — viņš teica. — Rakstiski jūs manu atlūgumu saņemsiet rīt ar kurjeru.

— Jums bija vajadzīgs ilgs laiks, lai to izdarītu, — maigi sacīja Boss. — Ilgs laiks, lljū. Kāpēc jums bija vajadzīgs tik ilgs laiks?

Hjū Milers neatbildēja, taču, atrāvis skatienu no sienas, pievērsa to Bosa sejai.

— Es jums pateikšu, kāpēc, Hjū, — sacīja Boss. — Piecpadsmit gadus jūs nosēdējāt savā advokāta kantorī un vērojāt, kā šie bendesmaisi štata valdīšanā, nenieka nedarīdami, silda krēslus ar savām pēcpusēm, un bagātie kļūst arvien bagātāki, bet nabagie arvien nabagāki. Tad ierados es, iespiedu jums rokā milnu un klusām iečukstēju: «Vai gribat ķerties pie darba un sadot vienam otram pa ādu?» Un jūs piekritāt. Jūs izstrādājāties pec sirds patikas. Jūs ņēmāties, ka spalvas vien putoja, un veselus deviņus bļaurīgākos blēžus sabāzāt ķurķī. Taču ne reizes jūs nepiedūrāties tiem, kas stāvēja viņiem aiz muguras. Tiem jau likumi nav domāti. Viss, ko jūs spējat, — atņemt viņiem valdīšanu un turēt viņus no tās pa gabalu. Ka vien mācēdams. Savā sirdī jūs to arī zināt. Jums gribas saglabāt savas Harvarda rociņas tīras, bet sirdī jūs zināt, ka es runāju patiesību, un to vien gaidāt, lai kāds cits sasmērē ķepas. Jūs zināt, ka, atstādams savu posteni, gļēvi laizāties lapās. Tas, redzat, ir iemesls, — viņš teica vēl maigāk nekā iepriekš un, cieši raudzīdamies

Hjū Mileram acīs, pieliecās tam vēl tuvāk, — kādēļ jums bija vajadzīgs tik ilgs laiks. Lai aizietu no šas jezgas.

Hjū Milers mirkli no augšas noraudzījās viņam pievērstajā tuklajā ģīmī un vērīgajās, izvalbītajās acīs. Hjū Milera sejai kā ēna pārslīdēja samulsums, it kā viņš pulētos kaut ko izlasīt vai nu vājā apgaismojumā, vai arī rakstītu kādā svešā valodā, ko lāgā neprata. Tad viņš sacīja:

— Esmu izlēmis galīgi.

— Zinu, ka esat izlēmis galīgi, — teica Boss. — Zinu, ka nespēšu jūs atrunāt, Hjū. — Viņš piecēlās no krēsla un saraustīja bikses, kā to parasti dara cilvēki, kas apveļas viduklī, un atkal tāpat vien zeķēs pienāca Hju Mileram klāt. — Ļoti žēl, — viņš teica. — No mums iznāktu pamatīgs pāris. Jūsu smadzenes un mans spēks.

Hjū Milera sejā parādījās kaut kas līdzīgs smaida atblāzmai.

— Šķirsimies bez naida? — sacīja Boss un pastiepa roku.

Hjū Milers to saņēma.

— Ja jūs neesat kļuvis atturībnieks, varbūt kādreiz iegriezīsieties, un iedzersim pa malciņam, — teica Boss. — Par politiku nerunāšu.

— Labi, — sacīja Hjū Milers un devās uz durvīm.

Kad viņš jau bija pie pašām durvīm, Boss ierunājās:

— Hjū.

Hjū Milers apstājās un atskatījās.

— Jūs pametat mani vienu pašu, — kā jokodamies, kā bēdādamies teica Boss, — ar šiem bendesmaisiem. Ar manējiem un arī citiem tādiem pašiem.

Hjū Milers samulsis piespiesti pasmaidīja, papurināja galvu, nosacīja: «Velns... Vilij ...» — un apklusa, neizteicis līdz galam to, ko bija iesācis, un tad Harvarda universitātes Juridiskā fakultāte, Lafajeta eskadriļa, Croix de Guerre, tīrās rokas un šķīstā sirds vairs nebija mūsu sabiedrībā.

Boss noslīga gultas kājgalī, pārmeta kreisās kājas potīti pār labās kājas ceļgalu un, domīgi kasīdams kreiso kāju, kā zemnieks, kad vakarā noauj apavus, stīvi blenza aizvērtajās durvīs.

— Ar bendesmaisiem, — viņš teica un ļāva kreisajai kājai nokrist uz grīdas, arvien vēl stīvi blenzdams durvīs.

Es atkal piecēlos. Tā jau bija trešā reize, kad lūkoju izkļūt no turienes un atgriezties viesnīcā, lai mazliet nosnaustos. Boss varēja kvernēt visu nakti, vairākas naktis pēc kārtas, un nekaš neliecināja par nogurumu, taču viņa padotajiem tā bija tīrā elle. Es atkal manījos uz durvīm, bet Boss pievērsa man skatienu, un es zināju, ka tūdaļ kaut kas ies vaļā. Tā nu es apstājos un gaidīju, bet viņa acis taustīja manu seju un kā divas pincetes mēģināja iespiesties mana paura pelēkajā vielā. Tad viņš sacīja:

— Pēc tavām domām, man Vaitu vajadzēja pamest vilkiem saplosīšanai?

— Atradis īsto laiku, kad uzdot šādus jautājumus, — es atbildēju.

— Pēc tavām domām, vajadzēja.

— Vajadzēja ir smieklīgs vārds, — es teicu. — Ja tu domā, vai tas nāktu par labu, gan to laiks parādīs. Ja tu domā, vai tas butu taisnīgi, neviens nekad to tev nespēs pateikt.

— Un ko domā tu?

— Domāšana neietilpst manā kompetencē, — es atbildēju, — un arī tev es ieteicu pārtraukt domāšanu, jo tu jau tāpat sasodīti labi zini, ko darīsi. Tu darīsi to, ko dari.

— Lūsija grib mani atstāt, — viņš mierīgi sacīja, it kā atbildēdams uz manis uzdoto jautājumu.

— Nolādēts! — es teicu no tiesas pārsteigts, jo biju iztēlojies Lūsiju par vienu no tām gaužām pacietīgajām sievietēm, pār kuru krūtīm beigu beigās allaž līst nožēlošanas asaras. Tikai beigu beigās. Pēkšņi mans skatiens apstājās pie aizvērtajām durvīm, aiz kurām pie telefona aparāta sēdēja Sedija ar piķa melnajām acīm bakurētai-najā sejā un melnajos, robu robiem apšķibītajos īrietes matos aizķērušos cigaretes dūmu mākuli, kā rīta miglu priežu biezokni.

Viņš uztvēra manu durvīm pievērsto skatienu.

—. Nē, — viņš sacīja, — ne jau tāpēc.

— Pēc parastajām normām tas būtu pilnīgi pietiekami, — es teicu.

— Viņa nezina. Vismaz man tā liekas.

— Viņa ir sieviete, — es sacīju, — un sievietes to allaž saož.

— Ne jau par to, — viņš teica. — Lūsija sacīja, ja es aizstāvēšot Bairemu Vaitu, viņa mani atstāšot.

— Šķiet, ka ikviens tavā vietā mēģina kārtot tavas darīšanas.

— Jupis parāvis! — viņš sacīja, piecēlās no gultas un saniknots paspēra četrus soļus pa grīdsegu, apsviedās apkārt un atkal soļoja, un, noraudzīdamies viņa kustībās un smagajā galvas pagriezienā ikreiz, kad viņš apsviedās apkārt, es atcerējos tās senās naktis, kad blakus istabā dzirdēju viņa soļošanu štata nomaļu viesnīcās, tais senajās dienās, kad Boss vēl bija Vilijs Stārks un Vilijs Stārks bija tīrais vientiesis, kurš teica faktiem un skaitļiem piebārstītas skolnieciski pārgudras runas un kuram zemāk par svārku malu skaidri bija rakstīts, ka šī vieta prasās pēc spēriena.

Ja, tagad es to redzēju — šo joņošanu, šo saspringto kustību, ko agrāk biju dzirdējis tikai caur mazās, galantērijas preču kārbiņai līdzīgās viesnīcas istabas sienām. Taču nule viņš vairs nejoņoja pa istabu. Nule viņa soļi skanēja pāri klajumiem.

— Jupis parāvis! — viņš atkārtoja. — Viņi nenieka par to nezina, viņi neapjēdz, kā tas ir, un veltīgi censties viņiem kaut ko iestāstīt.

Viņš pāris reižu nosoļoja turp un atpakaļ un tad vēlreiz atkārtoja:

— Nenieka viņi nezina.

Viņš apsviedās apkārt, paspēra pāris soļu, apstājās un pastiepa galvu man pretī.

— Vai tu zini, ko es darīšu? Līdzko būšu piežmiedzis šai bandai asti.

— Nē, — es sacīju, — nezinu.

— Uzcelšu, jupis lai parauj, vienā hromā un niķelī mirdzošu, pēc formalīna smirdošu bezmaksas slimnīcu un medicīnas centru, vislielāko, kāds vien šai dieva pasaulē pieredzēts. Un katrā istabā, vai zini, nolikšu pa būrim ar kanārijputniņiem, kas dziedās itāliešu operu ārijas, nepieņemšu nevienu kopēju, kas nebūs uzvarējusi Atlantiksitijas skaistuma konkursā, un šīberi būs lieti no astoņpadsmit karātu zelta, un katram būs pierīkota Šveices mūzikas kārba, kas spēlēs vai nu «Tītaru salmos», vai sekstetu no «Lūcijas» — ņem tik un izvēlies!

— Lepni gan, — es sacīju.

— Ls to izdarīšu, — viņš teica. — Tu man netici, bet

es izdarīšu.

— Ticu ikvienam tavam vārdam, — es sacīju.

Man šausmīgi nāca miegs. Es stāvēju, šūpodamies uz papēžiem, un ka caur miglu redzēju viņu soļojam, šaudāmies, joņojam un mētājam lielo galvu ar pāri acīm noslīgušo matu pinku.

Toreiz man šķita tīrais brīnums, карее Lūsija Stārka sen jau nav sakravājusi savas ceļasomas. Nesapratu, kā viņa nezina to, kas nevienam vairs nav noslēpums. Nezinu, kad tas bija sācies. Taču, kad tas nonaca manās ausīs, viss jau gāja vaļā pilnā plaukumā. Kādus sešus vai astoņus mēnešus pēc stāšanās gubernatora amatā Boss devās uz Čikāgu kaut kādās sīkās personiskās darīšanas un mani paņēma līdzi. Mūs sagaidīja kāds tips, vārdā Džošs Konklins, kurš mums izradīja pilsētu, un tas šim darbam bija īstais vīrs — liels, drukns, pāragri nosirmojis, sarkanu seju, melnām, kumšķainām uzacīm, gluži kā korsetē iežņaudzies vakara uzvalkā, ar kinofilmas dekorācijai līdzīgu izākstītu dzīvokli un adrešu grāmatiņu sprīža biezumā. Nekāda neviltota vērtība viņš nebija, toties veikla imitācija gan, un tā bieži vien ir labāka palīstu vērtību, jo vērtība var palaisties slinkumā, bet imitācijā to nevar atļauties, tai nemitīgi jāpūlas izlikties vērtīgākai par vērtību, lai tas maksātu ko maksādams. Viņš ieveda mūs kādā naktsklubā, kur uz grīdas tika izritināts īsts dieva dots ledutiņš un vesels bars sudrabotos tiklos un sudrabotos krūšturos tērpušos «Ziemeļu nimfu» izsli-doja ar īstām slidām un mākslīgās ziemeļblāzmas gaismā saka virpuļot, kratīties, lēkāt un šūpoties mūzikas ritmā, un slidas zibsnīja, un baltie ceļgali zibsnīja, un baltas rokas izvijās zilganajā blāzmā, un sīkie, stingrie un maigie muskulīši uz kailajām mugurām šūpojās un kustējās brīnum jaukā savstarpējā saskaņā, un tas, kas atradās zem sudrabotajiem krūšturiem, vibrēja līdzi mūzikai, un garie, klaida palaistie sudraboti šķīstie zviedru mati plīvoja un lidinājās un plandīja gaisā.

Meisonsitijas zēns vai valodu zaudēja, jo viņš savu mūžu nebija redzējis citādu ledu kā vien vižņus uz zirgu dzirdināmās siles.

— Ak dievs! — neslēptā sajūsmā sacīja Meisonsitijas zēns. Un pēc brīža atkārtoja: — Ak dievs! — Un viņš rīstījās, it kā rīkle būtu iestrēdzis prāvs sausa kukurūzas plāceņa kumoss.

Numurs beidzās, un Džošs Konklins pieklājīgi apjautājās:

— Kā jums patika, gubernator?

— Tās nu gan prot slidot, — atbildēja gubernators.

Tad viena nimfa ar zviedru matiem parādījās no ģērbtuves jau bez slidām, ap kailajiem pleciem aplikusi krokās krītošu sudrabotu apmetni, un pienāca pie mūsu galdiņa.

Ta bija^Džoša Konklina draudzene, ļoti jauka draudzene pat tādā gadījumā, ja viņas mati nebūtu nākuši no Zviedrijas, bet tepat no aptiekas. Viņai savukārt bija draudzene, kas uzstājās tai pašā numurā, un viņa ataicināja savu draudzeni, un tā aši vien sadraudzējās ar gubernatoru, kurš visu atlikušo laiku, kamēr uzturējāmies Čikāgā, praktiski pazuda no mana redzes loka, un mēs satikāmies tikai pa vakariem, lai kopā noskatītos slidošanu. Viņš sēdēja, raudzīdamies virpuļošanā, un bez mitas rija rīklē iestrēgušo sauso kukurūzas plāceņa kumosu. Kad beidzās pēdējais numurs, viņš sacīja: «Ar labu nakti, Džek!» — un kopā ar Džoša Konklina draudzenes draudzeni pazuda naktī.

Man nav ne jausmas, vai Lūsija jebkad uzzināja par slidošanu, toties Sedija gan to zināja. Jo Sedijas rīcībā bija tādi informācijas kanāli, ko nevarēja izmantot namamātes. Kad mēs abi ar Bosu atgriezāmies mājās un no «Ziemeļu nimfām» bija palikušas vairs tikai jaukas atmiņas, maigs, salds plankumiņš sirdī, kā iespiedums melonē, Sedija sarīkoja īstu septiņkārtēju īru elli. Tai pašā rīta, kad mēs iebraucām pilsētā, stāvēdams Bosa pieņemamā istabā un pļāpādams ar apmeklētāju reģistratori, kura zināja visas jaunākās tenkas, es pēkšņi kabinetā izdzirdu dārdoņu. Atskanēja blīkšķis, it kā ar grāmatu tiktu dauzīts pa galdu, un es saklausīju Sedijas balsi.

— Kas tur noliek? — es jautāju reģistratorei.

— Labāk pasakiet, kas notika Čikāgā! — atbildēja meitene.

— Ak tā! — es iesaucos aiz tīrās vientiesības. — Redz, kā!

— Ak tā! — arī viņa iesaucās, mani atdarinādama. — Tā gan un kā vēl!

Es lasījos uz savu kambarīti, kura durvis atradās turpat priekštelpā. Tikko pārkāpis slieksni un vēl durvis neaizvēris, ieraudzīju Sediju izjoņojam no Bosa kabineta

tieši tāpat, ka savā laikā droši vien lielie kaķi lēca laukā no krātiņiem arēnas otrā galā un metās virsū kristīgajam moceklim. Mati viņai bija sacēlušies stāvus, seja krīta baltumā, baku rētas to izvagoja kā ģipša javu, aprhēram tāda varētu izskatīties Medūzas maska, kuru kāds puišelis izmantojis par mērķi, šaudīdamies ar skrošu šauteni. Taču ģipša maskas vidū darījās kaut kas tāds, kam nebija nekāda sakara ar ģipsi, — Sedijas acis šķita kā divkāršs posts, melna eksplozija, elles liesmas. Sedija joņoja kā tvaikmašīna, un, kad viņa metās garām manām durvīm, varēja dzirdēt, ka viņas svārkiem sprāgst pušu šuves.

Tad viņa ieraudzīja mani un, ātrumu nesamazinājusi, ielidoja manā istabā, aizcirzdama durvis.

— Cūka, — viņa teica elsodama, nikni blenzdama manī.

— Kāpēc tu mani lamā? — es sacīju.

— Cūka, — viņa atkārtoja, nenolaizdama no manis nikno skatienu, — es viņu nogalināšu, dieva vārds, es viņu nogalināšu.

— Tu kaut ko vērtē pārak augstu, — es sacīju.

— Es viņu iznīcināšu, es viņu izēdīšu no šā štata, dieva vārds! Piešmauc mani, cūka tāds, pec visa, ko esmu viņa labā darījusi. Paklausies ... — viņa teica, ar spēcīgajām rokām sagrāba mani aiz svārku atlokiem un sāka tos kratīt. (Viņas rokas bija platas, stipras un cietas, gluži kā vīrietim.) — Paklausies ...

— Nav nekādas vajadzības mani žņaugt, — es īgni protestēju, — un es neko negribu uzklausīt. Tāpat jau sasodīti daudz zinu. — Un es nebūt nejokoju. Negribēju viņu uzklausīt. Pasaulē bija daudz kas tāds, ko es negribēju zināt.

— Paklausies... — un viņa atkal mani sakratīja, — kurš no šā cūkas iztaisīja to, kas viņš ir šodien? Kurš viņu padarīja par gubernatoru? Kurš pievāca viņu, kad viņš vēl bija pats stulbākais no visiem arnurgalvām, un pavēra viņam ceļu? Kurš viņam iekārtoja šo spēli, partiju pēc partijas, ta, lai viņš to nezaudētu?

— Man liekas, tu gribi, lai es teiktu, ka to esi izdarījusi tu.

— Un tas ir tiesa, — viņa sacīja, — bet viņš ņem un piešmauc mani, šis divkosis ...

— Nē, — es teicu, lūkodams atbrīvot atlokus no viņas tvēriena, — šmaukt viņš šmauca Lūsiju, un Lūsija viņu var saukt par divkosi, ta ka tev vajadzēs atrast kādu citu

aritmētiku, pēc kuras aplēst, ko viņš nodarījis tev. Taču es nezinu, pie kā' tādos gadījumos ķeras — pie reizināša-’ nas vai dalīšanas.

— Lūsija! — viņa iesaucās, lūpas sašķobījusi un sa-vaikstījusi. — Lūsija ir muļķe. Turēdamies pie Lūsijas, viņš vēl šodien Meisonsitijā barotu veprus, un to viņš zina. Viņš zina, ko Lūsija būtu varējusi ar viņu izdarīt. Ja viņš tai būtu paklausījis. Viņai bija izdevība, viņa ... — Sedija pieklusa, lai atvilktu elpu, taču skaidri varēja saskatīt vārdus, kas liesmoja viņas galvā, kamēr viņa rāva plaušās gaisu.

— Tev, kā redzu, šķiet, ka Lūsijas laiks jau pagājis, — es teicu.

— Lūsija... — viņa sacīja un apklusa, bet viņas balsī tika ielikts viss, kas sakāms par Lūsiju, kura bija provinces skuķe, mācījusies kaut kādā baptistu koledžā, kur vel tic dievam, .pēc tam dīdījusi gaišmatainus smurguļus Meisonas apgabala skolā, vēlāk apprecējusies ar Viliju Stārku, dāvājusi viņam dēlu un palaidusi garām savu dzīves laimi. Tad Sedija pēkšņi pavisam rāma bargā lietišķība piebilda: — Pagaidi... gan viņš Lūsiju vēl iznesīs cauri, cūka tāds.

— Tev labāk redzams, — es sacīju, jo nespēju pretoties viņas domu loģikai, taču nebiju vēl izteicis līdz galam, kad viņa iekrāva man pa ausi. Un to es arī biju pelnījis, bāzdams degunu citu darīšanās, vienalga, vai tās būtu sabiedriskas vai personiskas.

— Netrāpīji īstajam, — es sacīju, taustīdams vaigu un atkāpdamies soli tālāk no karstuma, jo Sedija kuru katru mirkli varēja uzliesmot, — es taču neesmu šās lugas varonis.

Bet tad pēkšņi viņa vairs nepavisam negrasījās uzliesmot. Viņa stāvēja, it kā būtu pārakmeņojusies savā nesamērīgajā tērpā. Redzēju, kā acu iekšējos kaktiņos krājas katrā pa asarai, krājas gaužām lēni, kļūdamas arvien lielākas, un tad ar uzvelkamas rotaļlietas precizitāti reizē norit gar abām mazliet bakurētainā deguna malām, vienlaikus sasniedz tumšā lūpu zīmuļa traipu un izplūst pa to. Redzēju, kā no mutes izlien mēle un viegli pieskaras augšlūpai, it kā nobaudīdama sāļumu.

Visu laiku viņa raudzījās tieši man virsū, it kā, pietiekami neatlaidīgi raudzīdamās, spētu manī izlasīt kaut kādu atbildi

Tad viņa pagāja man garām pie dienas, kur bija pakārts spogulis, un ielūkojās spogulī, piebāza seju tam pavisam tuvu klāt un lēnam grozīja no vienas puses uz otru. Neredzēju, ko rada spogulis, redzēju tikai viņas pakausi.

— Kada viņa izskatījās? — vēsi un vienaldzīgi iejautājās Sedija.

— Kura? — es vaicāju godīgā neizpratnē.

— Čikāgā, — viņa atbildēja.

— Nekas sevišķs, parasta slampa, — es teicu, — ar liekiem zviedru matiem uz galvas un slidām pie kājām, bet pa vidam tikpat kā nekas.

— Vai viņa bija skaista? — atskanēja vēsā un vienaldzīgā balss.

— Velns viņu zina, — es atbildēju, — ja rīt saslaptu uz ielas, droši vien nepazītu.

— Vai viņa bija skaista? — skanēja balss.

— Kā es to lai zinu! — es īgni tcirlu. — Tais apstākļos, kādos viņa sev pelna maizi, cilvēks nemaz seju nepamana.

— Vai viņa bija skaista?

— Dieva dēļ, met to no galvas laukā! — es sacīju.

Viņa apgriezās un nāca man klāt, turēdama rokas kaut

kur zoda augstumā, katru savā galvas pusē, pirkstus salikusi kopā un mazliet saliekusi, taču nepieskardamās sejai. Viņa pienāca pavisam tuvu un apstājās.

— Mest no galvas laukā? — viņa atkārtoja, it kā tikko saklausījusi manus vārdus.

Tad viņa pacēla rokas, pieskārās baltajai, izvagotajai ģipša maskai, pataustīja to no abām pusēm, pabakstīja ar pirkstiem, it kā tā būtu uztūkusi un sapiga.

— Skaties! — viņa pavēlēja.

Viņa turēja masku, lai es to varētu aplūkot.

— Skaties! — viņa atriebīgi pavēlēja un krietni ielaida nagus miesā. Jo ta bija miesa, nevis kaut kāds ģipsis.

— Ja, skaties, — viņa teica, — mēs gulējām savā dieva pamestajā būdā... mēs abi — brālis un es... gluži maziņi... slimi ar bakām... un tēvs bija nelabojams dzērājs... dzēra līdz nemaņai, raudāja un dzēra krogā, ja laimējās saubagot kādu centu ... raudāja un stastija, kā mazie bērniņi, mazie, mīļie eņģelīši, guļot slimi ... ak, šis mūžam pilnais, nožēlojamais, labsirdīgais, asarainais bērnu dauzītājs irs... un brālis nomira... lai gan

viņam vajadzēja palikt dzīvam... kas viņam būtu kaitējis... vīrietim vienmēr ir labi... bet es, man neizdevās nomirt... es nenomiru un izveseļojos... un tēvs, viņš skatījās manī, sagrāba mani rokās un skūpstīja manu seju no vienas vietas, ik rētiņu, ik caurumiņu, slienājās, birdināja asaras un smirdēja pēc viskija .. . vai arī, paskatījies manī, iesaucās: «Ak dievs!» — un gāza man pa seju ... un tas bija gluži vienalga ... gluži vienalga, jo es taču nebiju nomirusi... es nenomiru ... es ...

Pēkšņi šie vienā laidā bez elpas izgrūstie vārdi aprāvās. Viņa pastiepās man pretī, satvēra manu žaketi abās rokās un piekļāva noliekto galvu man pie krūtīm. Tā nu es tur stāvēju, labo roku aplicis viņai ap pleciem, glaudīju viņu, glaudīju un mierinādams plikšķināju pa muguru, kas klusu raustījās, manuprāt, aiz elsām.

Tad, galvu nepaceldama, viņa sacīja:

— Un tā tas būs arī turpmāk... tā tas ir bijis un paliks ... vienmēr tāpat...

Tas, es domāju un domāju, ka viņa runā par savu seju.

Taču nebiju uzminējis, jo viņa sacīja:

— ... tā tas paliks ... viņi to skūpstīs un slienāsies ... pēc tam gāzīs pa ģīmi... lai ko es darītu, lai kā censtos viņu labā, rūpēdamās par viņu nākotni... paceldama no rensteles un pataisīdama par cilvēkiem... bet viņi gāzīs pa ģīmi... pirmajā izdevīgajā gadījumā... jo man ir bijušas bakas... ieraudzīs kādu pliku padauzu uz slidām un gāzīs man pa ģīmi... un vēl iemetīs dubļus sejā ...

Es tikai glaudīju un mierinādams plikšķināju, jo ko gan citu lai es būtu darījis!

— ...tā tas paliks... vienmēr gadīsies kāda padauza uz slidām ... kāda ...

— Paklausies, — es teicu, arvien vēl viņu glaudīdams, — padomā mazliet! Kāda gan tev daļa gar to, ko viņš dara?

Viņa atmeta galvu.

— Ko tu saproti, ko tu, velns parāvis, saproti? — viņa iesaucās un, ieķērusies žaketē, kratīja mani.

— Ja tev jācieš tādas mokas, — es teicu, — lai viņš iet ratā!

— Lai iet ratā! Lai iet ratā! Papriekš es viņu nogalināšu, goda vārds! — viņa kliedza, sarkanām acīm nikni blenzdama manī. — Lai viņš iet ratā? Uzklausi... — un viņa atkal mani sakratīja, — ja viņš skraida pakaļ visā-

dām padauzām, viņš atgriezīsies. Viņam jāatgriežas, vai dzirdi? Viņam tas jādara. Jo viņš nespēj iztikt bez manis. Un viņš to zina. Bez šīm padauzām gan viņš var iztikt, bet bez manis nevar. Nevar bez Sedijas Bērkas, un to viņš zina.

Un viņa pacēla seju augšup, gandrīz piebāzdama to man pavisam klāt, it kā rādīdama kaut ko tādu, ar ko man vajadzētu lepoties, ka varu to skatīt.

— Viņš vienmēr atgriezīsies, — viņa nikni apgalvoja.

Un viņai bija taisnība. Viņš arvien atgriezās. Pasaulē

netrūka padauzu uz slidām, pat ja visām arī nebija slidu. Vienas gorījās puskailas, otras klidzināja rakstāmmašīnas, trešās garderobē izsniedza cepures, ceturtās bija likumdevējas sapulces locek|u sievas, bet iņš vienmēr atgriezās. Un nemaz nevajadzēja viņu allaž sagaidīt atplestām rokām un liegu smaidu uz lūpām. Dažkārt valdīja klusums, salts kā polārā nakts. Dažkārt uznāca ārprāta lēkme, ko varēja reģistrēt visi kontinenta seismogrāfi. Dažkārt tikai paspruka kāds trāpīgs epitets. Kā, piemēram, toreiz, kad mēs ar Bosu devāmies nelielā izbraukumā uz štata ziemeļiem. Kad pēc atgriešanās todien iegājām Kapitolā, lepnajā vestibilā zem plašā bronzas kupola mūs sagaidīja Sedija. Mēs gājām viņai pretī. Viņa pagaidīja, kamēr pienācām klāt, un tad bez jebkāda ievada gluži vienkārši pateica:

— Izdzimtenis.

— Redzi nu, Sedij, — sacīja Boss, smaidīdams pievilcīgu viltnieka smaidiņu, — tu pat nepagaidi, kamēr tev visu izstāsta.

— Tev jau neiznāk laika pat aizpogāties, izdzimtenis tāds, — viņa noteica tikpat vienkārši — un prom bija.

— Redzi nu, — skumīgi man sacīja Boss, — šoreiz es nenieka neizdarīju, un paskat, kas iznāca.

Ko zināja Lūsija Stārka? Es nezinu. Tā vien šķita, ka viņa nezina nekā. Pat tad, kad viņa pateica Bosam, ka kravās ceļasomas, viņa atzinās to darām tādēļ, ka viņš nav atdevis saplosīšanai Bairemu B. Vaitu.

Taču arī toreiz viņa ceļasomas nesakravāja.

Viņa nesakravāja tādēļ, ka bija pārāk krietna un pārāk augstsirdīga vai pārāk vēl kaut kāda, lai sistu cilvēkam, ko uzskatīja jau par zemē guļošu. Vai par tādu, kas jebkuru mirkli nokritīs gar zemi. Viņa negribēja ne ar pirkstu pieskarties svariem, kur bija nolikts kaut kas ļoti

lidzīgs glīti ievīstītai nelaimes čupiņai, caur kuras iesaiņojumu sūcās asinis. Jo Bairema B. Vaita saukšanai pie atbildības vairs nebija pirmšķirīga nozīme. Viņi bija uzoduši kaut ko svarīgāku: pie atbildības vajadzēja saukt Viliju Stārku.

Nezinu, vai tieši tā viņi bija izplānojuši. Vai arī viņiem vajadzēja pie visa tā ķerties agrāk par izplānoto brīdi, kad viņi saprata, ka Boss spiež pārāk stipri un ka vienīgā viņu iespēja — mesties uzbrukumā. Vai varbūt viņi iedomājās, ka tas kungs nodevis ienaidnieku viņu rokās, lai to varētu saukt pie atbildības par mēģinājumu piekukuļot, izspiest un šantažēt likumdevēju sapulci un vēl par dažādiem ciliem sīkiem amata noziegumiem. Varbūt viņi jau bija nostādījuši ierindā varoņus, kas ņemsies apliecināt, ka uz viņiem izdarīts spiediens. Tur patiešām vajadzēja varonības (vai kādu pārliecinošāku pamudinājumu), jo visu iepriekšējo notikumu gaismā tikai plānprātiņš spētu noticēt, ka Bosa rīcība ir blefs. Taču viņi, acīm redzot, nosprieduši, ka izdevies atrast vai vismaz uzpirkt dažus varoņus.

Lai kā tas būtu bijis, viņi izdarīja mēģinājumu, un mūsu dzīve uz kādu laiku savērpās trakā virpulī. Es nopietni šaubos, vai Boss divas nedējas vispār gulēja. Es domāju — gulēja gultā. Kādu brīdi viņš, bez šaubām, nosnaudās automobiļa pakaļējā sēdeklī, kad mēs naktī joņojām pa šosejām, vai arī savā krēslā, kamēr viens apmeklētājs izgāja laukā un ieradās nākamais. Signāltaurei pūšot, viņš joņoja pa štatu ar astoņdesmit jūdžu ātrumu, no pilsētas uz pilsētu, no krustceļiem uz krustceļiem, teikdams piecas, sešas, septiņas, astoņas runas dienā. Tribīnē viņš iznāca, laiski kājas vilkdams, it kā laika būtu atliku likām un tas viss piederētu viņam. Viņš mierigi iesāka:

— Draugi, mums pilsētā nupat iet vaļā tāds mazs tesiņš. Starp mani un likumdevēju sapulci, kur, vēderus gar zemi vilkdami, sasēduši kārnie, pussprāgušie hijēn-purnu suņabērni. Jūs droši vien zināt, par ko es runāju. Tik ilgi esmu skatījies uz viņiem un tamlīdzīgiem sumpurņiem, ka beidzot nolēmu drusku pabraukāt un palūkoties, kādi izskatās cilvēku ģīmji, kamēr neesmu tos vēl pavisam aizmirsis. Nu, un jūs visi izskatāties pēc cilvēkiem. Vairāk vai mazāk. Turklāt saprātīgi. Lai ko par jums runā tie tur, likumdevējā sapulcē, saņemdami par savu muldēšanu pieci dolāri dienā no jūsu maksātajiem

noclokļiem. Viņi stāsta, ka jums neesot ne auna saprāta, ne zoss apķeršanas, ja esat varējuši nodot savu balsi, lai es nāktu par šā štata gubernatoru. Varbūt jums patiešām nav pat ne auna saprāta. Tikai nejautājiet man, es nespēju būt objektīvs. Taču... — un viņš vairs laiski nezvilnēja, galvu pieliecis, it kā nolaistiem plakstiņiem novērtēdams situāciju, bet pēkšņi pašāva smago galvu uz priekšu, un no ilgās negulēšanas sasarkušās acis izvelbās — ...es jums uzdošu kādu jautājumu. Un gribu saņemt atbildi. Gribu saņemt atbildi dieva un pastarās tiesas priekšā. Atbildiet: vai es esmu jūs pievīlis? Esmu vai neesmu? — Un jautājums vēl skanēja gaisā, kad, strauji saliecies, viņš pacēla labo roku un sacīja: — Stop! Neatbildiet, iekāms neesat ielūkojušies savā sirdī, lai ieraudzītu patiesību. Jo likai sirdī iespējams rast patiesību. Un nevis grāmatās. Nevis likumu grāmatās. Patiesība nav meklējama papīra lanckās. Tikai sirdī. — Ilgam klusumam valdot, viņš lēnām pārlaida pūlim skatienu. Un tad sacīja: — Atbildiet!

Es gaidīju, ka sāksies aurošana. Ko lai dara! Zināju, ka bez aurošanas neiztiks, bet tomēr to gaidīju, un ik reizi gaidīšana šķita neciešami ilga. Gluži kā dziļi ienirstot ūdenī. Cilvēks traucas pretī gaismai, taču zina, ka elpot pagaidām nedrīkst, pagaidām vēl ne, un vienīgais, ko viņš apzinās, ir asiņu pulsēšana galvā, neciešama un bezgalīga. Pēc tam atskan auri, un es allaž jūtos tā, it kā tikko būtu izšāvies no ūdens pēc dziļa ieniriena, kad gaiss izlaužas no plaušām un spilgtajā gaismā viss novirmo acu priekšā. Nav nekā līdzīga pūļa auriem, kad tie nošalc pēkšņi un vienlaicīgi, nākdami no tā, kas rodams jebkurā no viņiem un kas tomēr nav viņi paši. Auri izlaužas un pieaug spēkā, pieklust un atkal izlaužas, bet Boss tikai stāv, labo roku pret debesīm paslējis, un sarkanās acis spiežas no pieres ārā.

Kad auri pieklusa, viņš, roku vēl arvien gaisā pastieptu turēdams, sacīja:

— Es ieskatījos jūsu sejās!

Un viņi iekaucās.

Un viņš sacīja:

— Ak kungs, un es ieraudzīju zīmi!

Un viņi kauca atkal.

Un viņš sacīja:

— Es redzēju rasu aitu vilnā, bet ^eme bija sausa.

Atkal kaukšana.

Tad viņš teica:

— Es redzēju asinis uz mēness. — Pēc tam: — Spaiņiem asiņu, ak vai! Un es zinu, kā asinis tās būs. — Tad, paliecies uz priekšu, viņš grābstījās ar labo roku, it kā pūlēdamies satvert kaut ko gaisā sev virs galvas. — Dodiet man gaļas cirvi!

Šāda vai līdzīga aina atkārtojās katru reizi. Un, taurei gaudojot un kaucot, viņš joņoja cauri visam štatam, un Cukuriņš, šaudamies cieši garām benzīna cisternām, šļakstīja siekalas, bet lūpas kustējās bez skaņas un vārdi iestrēdza rīklē, iekams viņš tos izdabūja no mutes: «S-s-s-sasso-dīts!» Un Boss stāvēja, uz kā vien pagadījās, labo roku pret debesīm pastiepis (vai lija lietus, vai spīdēja spoža saule, vai naktī uz ciema veikala lieveņa aizdegta benzīna lampa čūkstinādama meta sarkanu gaismu), un pplis kauca. Bet man aiz miega bada reiba galva un samilza neizmērojama kā debesis un kājas šķita kustamies pa kokvilnas vates mākoņiem.

Tā tas bija.

Bet bija arī citādi. Boss sēdēja kadilakā, visas gaismas izslēdzis, kaut kur nomaļā ieliņā aiz kādas mājas, sen pāri pusnaktij. Vai arī laukos, vārtu priekšā. Boss atzvēlies pret kādu no vīriem, vai nu pret Cukuriņu, vai Cukuriņa draugiem — Drukno Harisu vai Elu Pērkinsu, un klusu un ātri saka:

— Liec, lai viņš nāk laukā. Es zinu, ka viņš ir mājās. Saki, lai labāk nāk laukā un parunā ar mani. Ja viņš negrib nākt, pasaki tikai, ka esi Ellas Lū draugs. Tas viņu tūlīt iekustinās. — Vai arī: — Pajautā, vai viņam ir gadījies dzirdēt par Glumo Vilsonu. — Vai kaut ko tamlīdzīgu.

Un tad ārā iznāca vīrs ar biksēs sabāztu pidžamas jaku, viss trīcēdams, tumsā balsnījošu seju.

Un tad vēl. Boss sēž piesmēķētā istabā, uz grīdas kafijas kanna vai pudele, un saka:

— Ved to izdzimteni iekšā! Ved iekšā!

Un, kad izdzimtenis tika ievests, Boss viņu lēnām nopētīja no galvas līdz kājām un sacīja:

— Sī ir tava pēdējā izdevība.

Viņš to teica lēni un mierīgi. Tad pēkšņi paliecās uz priekšu, tuvāk apmeklētājam, un sacīja, nu jau nepavisam ne lēni un nepavisam ne mierīgi:

Jupis parāvis, vai tu zini, ko es ar tevi varu izdarīt? Un viņš patiešām varēja izdarīt. Jo viņam bija viss, kas vajadzīgs, lai piespiestu.

Tūkstoš deviņsimt trīsdesmit trešā gada ceturtā aprīļa pēcpusdienā ielas pa ceļam uz Kapitolu bija ļaužu pārpilnas, taču tie nebija tie cilvēki, kas parasti redzami šais ielās. Vismaz jau nu tādos daudzumos ne. «Chronicle» tovakar ziņoja par baumām, ka uz Kapitolu laikam došoties gājiens, taču apgalvoja, ka likumību nekas nespēšot iebiedēt. Piektajā aprīlī ap pusdienas ’aiku bija nācis klāf* krietns skaits tūbas platmaļu un saulē iedegušu sprandu, vaļēju uzsvārču un krepdešīna kleitu ar sarkanā māla putekļiem nokūpējušām stērbelēm, tāpat klāt bija nācis krietns skaits tērpu un seju, kas nepavisam neatgādināja krustceles un tumšus zemes nostūrus, bet drīzāk gan atsauca atmiņā apgabala galvaspilsētu un benzīna iepildīšanas punktus. Pūlis virzījās uz Kapitolu bez dziesmām un aurošanas un izklīda pa plašo zālienu, kur stāvēja statujas.

Apkārt pūlim šaudījās vīri ar fotoaparātiem un statīviem, pūlēdamies uzstādīt savus daiktus uz Kapitola kāpnēm un rāpdamies uz vizītsvārkaino statuju pjedestāliem, lai no turienes izdarītu uzņēmumus. Šur tur gar pūļa malām pāri ļaužu galvām slējās pa kādam zilā mundierī tērpta jātnieku kruķa stāvam, bet klajajā zālienā starp pūli un Kapitolu bezdarbīgi dirnēja vēl daži policisti un pāris satiksmes regulētāju, ļoti skaisti un lietišķi savās koši zaļajās uniformās, melniem zābakiem kājās, apjozušies melnām, platām siksnām, pie kurām karājās revolveru makstis.

Pūlis sāka skandēt:

— Vilij, Vilij, Vilij ... Mēs gribam Viliju!

Es to vēroju, skatīdamies pa otrā stāva istabas logu. Man gribējās zināt, vai šīs skaņas aizsniedz pārstāvju palatas telpas, kur patlaban iet vaļā karsti strīdiņi un gudras runas. Tur ārā, zālienā, zem spožās pavasara saules, viss bija gaužām vienkārši. Nekādu strīdu. Gaužām vienkārši. «Mēs gribam Viliju... Vilij, Vilij, Vilij!» Gari stiepts ritms ar piesmakuma pieskaņu — gluži kā jūras bangas.

Tad es ieraudzīju lielu, melnu automobili lēnām piebraucam pie Kapitola un apstājamies. No tā izkāpa kāds vīrs, pamāja ar roku kruķiem un devās uz orķestra estrādi zāliena malā. Tas bija resns vīrs. Mazulis Dafijs.

Tad viņš uzrunāja pūli. Viņa vārdus es nedzirdēju, taču zināju, ko viņš saka. Viņš sacīja, ka Vilijs Stārks lūdz visus miermīlīgi iet atpakaļ uz pilsētu, pagaidīt, līdz satumsīs, un atgriezties atkal zālienā pie Kapitola ap pulksten astoņiem, kad viņam būs kaut kas, ko tiem pastastit.

Es zināju, ko viņš tiem stāstīs. Zināju, ka viņš nostāsies pūļa priekšā un teiks, ka vēl arvien ir šā štata gubernators.

Zināju to tālab, ka iepriekšējā vakarā ap pusastoņiem viņš mani izsauca pie sevis un iedeva man lielu, brūnu ietinamā papīra aploksni.

— Loudens apmeties Heskela viesnīcā, — viņš sacīja.v — Zinu, ka viņš patlaban ir savā istabā. Aizej un ļauj iemest acis šai papīrā, bet rokās nedod un piesaki, lai novāc savu varzu. Patiesībā nav nemaz svarīgi, vai viņš to darīs vai ne, jo viņi jau sen ir pārdomājuši. (Loudens bija Makmerfija bandas barvedis pārstāvju palātā.)

Ierados Heskela viesnīcā un devos uz mistera Loudena istabu, iepriekš viņam par to nepaziņojis. Pieklauvēju pie durvīm un, izdzirdis Loudena balsi, sacīju: «Vēstule.» Viņš atvēra durvis, liels dzīvespriecīga izskata vīrs ar labām manierēm, puķotā rītasvārkā. Sākumā viņš mani nepazina, redzēja tikai lielo, brūno aploksni un virs tās kaut kādu seju. Bet, kad viņa roka pasniedzās pēc aploksnes, es to atrāvu atpakaļ un pārkāpu slieksni. Tai bridī viņš laikam gan ieskatījās manā sejā.

— Ā, labvakar, mister Bērden, — viņš sacīja, — stāsta, ka pēdējā laikā jūs esot stipri aizņemts.

— Slaistos, — es atbildēju, — nekā cita nedaru kā vien slaistos. Un, tā slaistīdamies, nejauši gadījos šeit un nolēmu ienākt, lai parādītu jums šo te, ko man iedeva kāds draugs. — Izvilku no aploksnes garu papīra lapu un izpletu, lai viņš to varētu izlasīt. — Nē, aiztikt gan nevar, svils-st, svils-st, — es teicu.

Viņš nepieskārās lapai, toties ieskatījās gan tanī pamatīgi. Redzēju, kā ādamābols viņam pāris reižu noraustījās; tad viņš izņēma cigāru no mutes (labs cigārs, vismaz divdesmit piecu centu, spriežot pēc smaržas) un sacīja:

— Viltojums.

— Paraksti laikam gan ir īsti, — es teicu, — bet, ja jūs šaubāties, varat piezvanīt vienam no saviem puišiem, kura parakstu jūs te redzat, un pajautāt kā vīrs virām.

Viņš īsu mirkli apsvēra šo domu, un ādamābols atkal noraustījās, šoreiz jau spēcīgāk, taču viņš visu uzņēma kā karavīrs. Vai varbūt vēl arvien uzskatīja, ka tas ir viltojums. Tad viņš teica:

— Es jūs tūdaļ atmaskošu, — un devās pie telefona.

Gaidīdams, kamēr attiecīgais numurs atbildēs, viņš pacēla acis un sacīja:

— Varbūt jūs apsēdīsieties?

— Nē, paldies, — es teicu, jo neuzskatīju savu ierašanos šeit par draudzības vizīti.

Beidzot viņam atbildēja.

— Montij, — viņš sacīja klausulē, — man te rokā ir tāds paziņojums, kurā teikts, ka apakšā parakstījušies uzskata par nepamatotu gubernatora saukšanu pie atbildības un, lai kādi spaidi tiktu laisti darbā, balsos pret šo lēmumu. Tieši ta arī ir teikts — «lai kādi spaidi». Arī tavs vārds tur parakstīts. Ko tu par to teiksi?

Iestājās ilgs klusums, tad misters Loudens teica:

— Dieva dēļ, beidz to murkšķēšanu un ņerkstēšanu un runā skaidru valodu!

Atkal iestājās klusums, un tad misters Loudens ieaurojas:

— Tu ... tu ... — Taču vārdi viņam nenāca laukā, tādēļ viņš nometa klausuli un strauji pievērsa man lielo seju, kas vēl pirms īsa brīža bija izskatījusies tik dzīvespriecīga. Viņš kustināja muti, kā cīnīdamies pēc elpas, taču neizdabūja ne skaņas.

— Nu, — es sacīju, — varbūt mēģināsim vēlreiz?

— Tā ir šantāža, — viņš teica ļoti mierīgi, taču pavisam neskanīgi, it kā viņam nemaz vairs nepietiktu elpas. Tad, mazliet ierāvis gaisu, piebilda: — Ta ir šantāža. Izspiešana. Kukuļošana, nekas cits kā kukuļošana. Jūs, vai zināt, esat šantažējuši un piekukuļojuši šos cilvēkus, bet es...

— Nezinu, kādēļ viņi parakstījuši šo paziņojumu, — es teicu, — bet gadījumā, ja jūsu aizdomas būs pamatotas, no tā visa izriet tikai viena morāle: Makmerfijam nevajadzēja izraudzīties tādus likumdevējus, kas ir piekukuļojami vai kas pastrādājuši tādus darbus, par kuriem viņus var šantažēt.

— Makmerfijs ... — Loudens uzsāka un atkal iegrima ilgā klusēšanā, un varenā, puķotā masa palika salīkusi pār telefona galdiņu. Skaidrs, ka Makmerfijs viņam vēl krietni sados.

— Tāds mazs sīkums, — es sacīju, — taču jums un jo vairāk šā dokumenta parakstītājiem varbūt būs patīkamāk, ja ierosinājums saukt pie atbildības tiks novākts pie malas, iekāms vēl nav likts uz balsošanu. Jūs varētu parūpēties, lai to līdz rītvakaram nokārto. Tā jums paliktu pietiekami daudz laika sagatavoties un izraudzīties iespējami jaukāko atkāpšanās ceļu. Gubernators, protams, panāktu daudz lielāku politisku efektu, ja (autu, lai šo prasību liek uz balsošanu, taču viņš labprāt atstāj jums vieglāko ceļu, it īpaši tādēļ, ka sakarā ar šo jautājumu pilsētā var manīt krietnu satraukumu.

Tā vien šķita, ka viņš man vairs nepievērš ne mazāko uzmanību. Piegāju pie durvīm, atvēru tās un atskatījos.

— Galu gala, — es sacīju, — gubernatoram ir gluži vienalga, kā jūs ar to visu tiksiet galā.

Tad es aizvēru durvis un kāpu lejā uz vestibilu.

Tas notika ceturtā aprīļa vakarā. Nākamajā dienā, raudzīdamies pa savu augsto logu uz masām, kas piepildīja ielas un plašo zālienu aiz statujām pie Kapitola, izjutu kaut ko līdzīgu skumjām, jo zināju tc, kas man bija zināms. Ja -es nebūtu zinājis, varbūt es te stāvētu, satraukti gaidīdams, kas notiks. Taču es zināju, kā šī spēle beigsies. Tas viss izskatījās kā ģenerālmēģinājums pēc tam, kad luga jau noņemta no repertuāra. Es stāvēju pie loga un jutos kā Visvarenais Dievs, kad tas apcerē Vēstures likteņus.

Laikam gan tā bija garlaicīga nodarbība arī Visvarenajam Dievam, kurš jau iepriekš zināja, kā tas viss beigsies. Kurš īstenībā zināja, kā tas viss beigsies, jau sen pirms tam, kad uzzināja, ka tāda Vēsturē vispār būs. Taču tās ir galīgas aplamības, jo šāda apcere ir saistīta ar Laiku, bet Viņam nav nekāda sakara ar Laiku, jo Dievs ir Esamības Piepildījums un Viņā jebkurš Gals nozīmē jaunu Sākumu. To visu jūs varat izlasīt mazās grāmatelēs, ko saraksta un uz ielu stūriem izdala resns, nevīžīgs, blaugznām apbiris večuks ar acenēm metāla ietvaros', večuks, kurš reiz bija Mācītais Prokurors un kaut kur Ar-kanzasā apprecēja meiteni ar zeltainām matu pīnēm un skaidru seju ar alkatīgām iedobēm vaigos. Taču viņa sa-

rakstītajās gramatelēs nav nekāda saprāta, es toreiz nodomāju. Domāju, ka Dievs nevar būt Esamības Piepildījums. Jo Dzīve ir Kustība.

(Lietoju lielos burtus, tāpat kā to darīja večuks savās grāmatelēs. Es sēdēju viņam pretī pie galda, uz kura vienā gala bija salikti netīri trauki, bet otrā veseliem blāķiem sakrauti papīri un grāmatas, istabā, pa kuras logiem pavērās skats uz dzelzce|a sliedēm, un viņš runāja ar mani, un es viņa balsī saklausīju lielos burtus. Viņš sacīja: «Dievs ir Esamības Piepildījums.» Un es teicu: «Tev tur kaut kas ir sagriezies ačgārni. Jo Dzīve ir Kustība. Jo...

Jo Dzīve ir Kustība pretī Zināšanām. Ja Dievs ir Pilnīga Zināšana, tad Viņš ir Pilnīga Nekustiba, kas ir tas pats, kas Nedzīvīgums, kas savukārt ir tas pats, kas Nāve. Tātad, ja ir tāds Esamības Piepildījuma Dievs, tad mēs pielūdzam Nāvi, kas ir visa tā Pamatā.» Šādus vārdus eš sacīju vecajam vīram, kas raudzījās nanī pāri papīriem un netīrajiem traukiem, un viņa apsarkušās acis mirkšķinājās virs acenēm metāla ietvaros, kuras bija noslīdējušas uz degungala. Viņš pakratīja galvu, un dažas blaugznu lēkšķes izbira no retajiem, baltajiem matiem, kas ietvēra galvaskausu, kur vārdus veidoja elektriski krampji porainajā, asinīm piesūknētajā tumsas mudžeklī. Tad viņš sacīja: «Es esmu Augšāmcelšanās un Dzīvība.» Bet es teicu: «Tev tur kaut kas ir sagriezies ačgārni.»

«Jo Dzīvība ir liesma, kas kvēlodama traucas pa degli — vai varbūt tā ir pulvera muciņa, ko saucam par Dievu? — un deglis ir tas, ko mēs nezinām, mūsu Neziņa, bet pelnu stīdziņa, kura, ja vien neuznāk vēja brāzma, saglabā deg|a uzbūvi, ir Vēsture, cilvēka Zināšanas, taču tās ir nedzīvas, un, kad liesma sadedzinās visu degli, cilvēka Zināšanas būs tādas pašas kā Dieva Zināšanas un nebūs vairs Uguns, kas ir tā pati Dzīve. Vai arī, ja uguns pa degli nonāks līdz pulvera muciņai, iegailēsies šaušalīgas liesmas un pat pelnu stīdziņa bez pēdām pazudīs.» Tā es pasacīju vecajam vīram.

Taču viņš atbildēja: «Tu domā laicīgās kategorijās.» Un es sacīju: «Es vispār nedomāju, es tikai iztēlojos ainas.» Viņš iesaucās: «Ha!» Tieši tā, es atcerējos, viņš mēdza izsaukties gaužām sen, kad vēl ar tiesnesi Ervinu spēlēja šahu garajā istabā tur, baltajā mājā pie jūras. Es sacīju: «Iztēlošu tev vēl vienu ainu. Ainu par kādu cilvēku, kas pūlas uzgleznot saulrietu. Iekams viņš pagūst

iemērkt otu, ik reizi ir mainījusies gan krāsa, gan pati peizāža. Nosauksim ainu, ko viņš pūlas uzgleznot, par Zināšanām. Tādēļ, ja priekšmets, uz kuru cilvēks raugās, pastāvīgi mainās, tā ka Zināšanas pastāvīgi kļūst nepareizas un tālab nav nekādas Zināšanas, bet tikai Neziņa, tad iespējama ir Mūžīgā Kustība. Un Mūžīgā Dzīvība. Tādēļ Mūžīgai Dzīvībai mēs varam ticēt vienīgi tad, ja noliedzam Dievu, kas ir Absolūtas Zināšanas.

Vecais vīrs sacīja: «Es lūgšu dievu par tavu dvēseli.»)

Bet, pat ja es neticēju vecā vīra Dievam, tai rītā, stāvēdams Kapitolā pie loga un nolūkodamies uz pūli lejā, es jutos kā Dievs, jo man bija zināms, kam vajag notikt. Es jutos kā Dievs, kad tas apcerē Vēstures ritumu, jo, tur stāvēdams, es tieši sev acu priekšā saskatīju mazu* Vēstures drumstaliņu. Zālājā uz pjedestāliem stāvēja bronzas statujas — gan vizītsvārkos, labo roku aiz atlokiem aizbāzušas, tā ka tā gulēja tieši uz sirds, gan karavīru uniformās, delnu uz zobena roktura uzlikušas, viena pat — briežādas biksēm kājās, ar labo roku garas, pret zemi atslietas šautenes stobru satvērusi. Šie vīri jau bija kļuvuši par Vēsturi, un zāle ap viņu pjedestāliem bija īsi apspļauta un puķes sastādītas zvaigžņu, loka un pusloka veida dobēs. Tālāk, aiz statujām, pulcējās cilvēki, kas vēl nebija kļuvuši par Vēsturi. Vēl ne. Taču manām acīm viņi jau šķita Vēsture, jo es zināju, kā beigsies notikums, kurā viņi piedalījās. Vai vismaz iedomājos zinām, kā tas beigsies.

Zināju arī, kādā skatījumā šo ļaužu pūli aplūkos avīzes, tiklīdz tās uzzinās, kā šis notikums beidzies. Avīzes pūli nosauks par cēloni. «Apkaunojoša likumdevējas sapulces gļēvulība ... ļaujas, lai to iebiedē ... nožēlojams autoritātes trūkums...» Ja tā nolūkojās uz pūli un dzirdēja neskaidro dunoņu, kas, gluži kā bangu dārdi, pavadīja pūļa kliedzienus, patiesi varēja iedomāties, ka pūlis ir notikumu ierosinātājs. Bet nē, varētu iebilst, notikumus ierosināja Vilijs Stārks, kurš piekukuļoja un šantažēja likumdevēju sapulci. Taču arī te savukārt varētu atbildēt, ka Vilijs Stārks tikai deva iespēju likumdevējai sapulcei rīkoties saskaņā ar savu dabu un ka vienīgais, kam pienāktos par visu atbildēt, ir Makmerfijs, kurš veicināja šo cilvēku ievēlēšanu, cerēdams viņu bailes un alkatību pēcāk izmantot savā labā. Nekā nebija, te atkal var iebilst, ka vainīgais galu galā ir pūlis, — netieši vainīgs, jo ļāvis Mak-

morfijam iedabūt tādus cilvēkus likumdevējā sapulcē, un vainīgs tieši tāpēc, ka par spīti Makmerfijam ievēlējis Viliju Stārku. Taču kāpēc viņi bija ievēlējuši Viliju Stārku? Vai tāpēc, ka stiprāki spēki padarījuši viņus par tiem, kas viņi bija, vai tāpēc, ka Vilijs Stārks, acis izvalbījis un labo roku pret debesīm izslējis, prata noliekties pie viņiem?

Viens vismaz nebija apšaubāms: neskaidrā balsu duna, kas te pieņēmās spēkā, te pieklusa, nespēja neko ierosināt, ilin neko. Es stāvēju Kapitolā pie loga un pieķēros šai domai kā dārgam un neizprotamam noslēpumam, un ne par ko vairs galvu nelauzīju.

Noskatījos, kā resnais vīrs izrausās no melnā limuzīna un kāpa augša uz paaugstinājuma. Redzēju, kā pūlis atvirzījās un sastinga, kā tas it kā pašķīda un saruka. Pāri dažiem policistiem, kas stāvēja gaužām vientuļi un bez jebkādas nodarbības, pāri vizītsvārkos, uniformās un briežādās biksēs tērptajām statujām es lūkojos uz pavasara saules apmirdzēto tukšo zālienu. Izpūtu pēdējo dūmu, cigaretes galu izmetu pa atvērto logu . n skatījos, kā tas, riņķī griezdamies, lēnām krīt uz akmens pakāpieniem tālu lejā.

Tovakar pulksten astoņos Vilijām vajadzēja iziet uz šim kāpnēm veselā gaismas straumē un stāvēt pavisam maziņam milzīgo kāpņu galā, ar celtnes vareno blāķi aiz muguras.

Tovakar pūlis spiedās līdz pašām kāpnēm, nostādamies ciešā mūrī gar spilgti apgaismotā laukuma malām. (Apgaismošanas aparatūra bija uzstādīta uz divu statuju pjedestāliem, — viena no tām bija ar vizītsvārkiem, otra — ar briežādas biksēm.) Pūlis sauca un skandēja: «Vilij... Vilij ... Vilij ... Vilij,» — spiezdamies virsū policistu kordonam kāpņu pakājē. Pēc brīža pa augstajām Kapitola durvīm iznāca viņš. Kad viņš apstājās, mirkšķinādams acis spilgtajā gaismā, saucieni pierima, īsu mirkli valdīja klusums, un tad tikai gāja vaļā aurošana. Likās, aiztecēja krietns laika sprīdis, iekāms viņš pacēla roku, lai apklusinātu pūli. Tad auri norima pamazām, it kā viņa rokas mājiena apspiesti.

Es stāvēju lejā pūlī blakus Ādamam un Annai Stento-niem un skatījos, kā viņš parādās uz Kapitola kāpnēm. Kad viss bija beidzies — kad viņš bija pateicis visu, ko

vajadzēja pateikt, un aizgājis, atstādams pū|a atkārtoti uzsākto nevaldāmo aurošanu sev aiz muguras, — es novēlēju Annai un Ādamam labu nakti un devos pie Bosa.

Rezidencē atgriezāmies abi kopā. Kad es iekāpu pie viņa automobilī, viņš nesacīja ne vārda. Cukuriņš izvadīja kadilaku pa nomaļām ieliņām, un mēs arvien vēl aizmugurē dzirdējām saucienus, aurus un autotauru apdullinošo rēkšanu. Tad Cukuriņš iegrieza klusā, mazā ieliņā, kur mājas ar apgaismotām istabām un cilvēkiem šais apgaismotajās istabās stāvēja tālu no ietves un pāri mums līka savijušies koku zari vienos pumpuros. Ielu stūros zem spuldzēm uz koku zariem jau varēja saskatīt pirmo zaļumu.

Cukuriņš piebrauca pie rezidences pagalma durvīm. Boss izkāpa un devās taisni pa kāpnēm augšā. Es viņam sekoju. Cauri mazajam vestibilam, kur nesastapām nevienu cilvēku, viņš iegāja lielajā vestibilā. Viņš pārsoļoja pāri visam vestibilam, kur mirdzēja lustras un spoguļi, pagāja garām kāpnēm, ielūkojās salonā, šķērsoja vestibilu vēlreiz, lai iemestu skatienu mazajā viesistabā, un vēlreiz, lai ielūkotos bibliotēkā. Sapratu, ko tas nozīmē, un vairs nejo-ņoju viņam pakaļ. Apstājos lielā vestibila vidū un gaidīju. Boss nebija teicis, ka es viņam būtu vajadzīgs, taču nebija arī teicis, ka neesmu vajadzīgs. Viņš patiešām nebija teicis vēl it nekā. Neviena paša vārda.

Kad viņš no bibliotēkas atgriezās atpakaļ vestibilā, no ēdamzāles iznāca baltos svārkos ģērbies melnādains sulainis.

— Vai tu neesi redzējis, — Boss viņu uzrunāja, — misis Stārku?

— Jā gan, ser.

— Kur, nolādēts, tu viņu redzēji? — Boss uzkliedza nēģerim. — Varbūt tu domā, ka es tev jautāju joka pēc?

— Nē, ser, es nedomā itin neko, es ...

— Kur? — Boss brēca tā, ka lustra iedžinkstējās.

Pēc pirmā mirkļa paralīzes lūpas melnajā sejā sakustējās. Sākumā gan ne mazākā skaņa ārā nenāca. Pēc tam kaut ko jau varēja saklausīt.

— Augšā... viņa ir gājusi augšā... man domāt, viņa ir gājusi gultā .. . viņa ...

Boss jau devās augšā pa kāpnēm.

Viņš atgriezās gandrīz tai pašā acumirklī, ne vārda nebilzdams, pagāja man garām uz bibliotēku. Es viņam iiopaka). Viņš noš|aupās uz lielās ādas kušetes, uzlika uz las ari kajas un sacīja:

— Aiztaisi tās nolādētās durvis!

Hs aizvēru durvis, viņš atslējās spilvenos, apmēram trīsdesmit grādu leņķī pret horizontālu stāvokli, un īgni ņēmās pētīt pirkstu kauliņus.

— Varēja gan šovakar mani pagaidīt un nelikties uz auss, — viņš beidzot sacīja, vēl arvien pētīdams pirkstu locītavas. Tad, palūkojies uz mani, piebilda: — Nolikusies gulēt. Nolikusies gulēt un aizslēgusi durvis. Teica, ka sāpot galva. Uzkāpu augšā, blakus istabā sēž Toms un gatavo skolas uzdevumus. Nepaguvu vēl pieskarties durvju rokturim, kad viņš jau nāca pretī un sacīja: «Mamma negrib, ka viņu traucē.» It kā es būtu kāds izsūtāmais. «Nemaz nedomāju viņu traucēt,» es sacīju, «gribu pastāstīt, kas šodien te notika.» Viņš paskatījās uz mani un sacīja: «Mammai sap galva, un viņa negrib, ka viņu traucē.» —-Viņš paminstinājās, palūkojās atkal uz pirkstu locītavām, pēc tam uz mani un ar tādu kā aizbildinājuma pieskaņu balsī sacīja: — Vienīgais, ko biju nodomājis — pateikt viņai, kā tas šovakar beidzās.

— Viņa gribēja, lai tu Bairemu atdod vilkiem saplosī-šanai, — es teicu. — Vai varbūt viņa gribēja, lai tu arī pats sevi atdod vilkiem saplosīšanai?

— Nezinu, ko, pie velna, viņa grib, — viņš sacīja. — Nezinu, ko, pie velna, viņi visi grib. Neviens to nezinās pateikt. Bet vienu gan var droši sacīt: lai tikai kāds pamēģina darīt kaut pusi no tā, ko šie gr'b, un arī tad viņš beigās paliks guļam sētmalē. Diez kā viņai tas patiktu?

— Domāju, ka arī to Lūsija pārciestu, — es sacīju.

— Lūsija ... — viņš ierunājās un šķita apmulstam, it kā es pēkšņi būtu uzsācis sarunu par citu tematu. Un tad es atcerējos, ka Lūsijas vārds nebija ticis pieminēts. Saprotams, ka viņš runāja par Lūsiju Stārku, to zināja viņš, un to zināju arī es. Bet, kolīdz šā «viņa» vietā tika pieminēts vārds «Lūsija», viss kļuva savādāk. It kā viņa pati būtu ienākusi šai istabā un nolūkotos uz mums.

— Lūsija... — viņš atkārtoja. Un vēlreiz: — Nu labi, Lūsija. Viņa pārdzīvotu. Lūsija varētu gulēt sētmalē un ēst sausu maizi ar sāli, taču pasaule tāpēc ne velna nepārmainītos. Bet vai Lūsija to spēj saprast? Nē, Lūsija to nespēj. — Nu jau viņš, acīm redzot, izjuta patiku, pieminot šo vārdu, sakot «Lūsija», nevis «viņa», it kā,

izrunādams to vai arī spēdams lo izrunāt, viņš kaut ko pierādītu — vienalga, ko, vai par viņu vai par sevi.

— Lūsija, — viņš teica, — viņa varētu gulēt sētmalē. Un arī Tomā viņa to, bez šaubām, ieaudzinātu, ja vien viss notiktu pēc viņas prāta. Viņa Tomu iedresētu tā, ka seš-gadēji zeperi tam vālētu virsū ar bultām un pat mukt nedomātu. Zēns ir krietns, dūšīgs — labi spēlē futbolu, droši vien iekļūs koledžas komandā, līdzko sāks tur mācīties, — taču viņa to pazudinās. Iztaisīs par tīro mīkst-miesi. Kolīdz es puikam pasaku kādu vārdu, šai tūdaļ seja kā ledū sastingst. Šovakar pat piezvanīju, lai Toms atbrauc paskatīties uz pūli. Gribēju atsūtīt Cukuriņu, lai paņem puiku, jo pašam man neiznāca laika atbraukt mājās. Bet vai tad viņa atļava? Nekā nebija. Teica, lai sēž mājās un mācās. Macas, — viņš sacīja. Un piebilda:

— Negribēja, ka viņš brauc uz turieni, un tas ir viss. Negribēja, ka redz mani un pūli.

— Neņem to pie sirds, — es teicu. — Tā jau visas sievietes izdarās ar bērniem. Turklāt tu pats taču arī par lielu vīru esi kļuvis, tikai urbdamies grāmatās.

— Zēns ir apķērīgs, pietiekami apķērīgs un nekāds mīkstmiesis arī nav, — viņš sacīja. — Skolā labas atzīmes vien nāk, un lai dievs viņam stāv klāt, ja nenāktu. Saprotams, ka es gribu, lai puika mācās. Lai tikai mācās, bet vienu gan es nesaprotu ...

Vestibilā sākās troksnis, atskanēja balsis, un tad kāds pieklauvēja pie durvīm.

— Paskaties, kas tur ir, — sacīja Boss.

Es atvēru durvis, un iekšā iebrāzās pazīstamas sejas, viegli pietvīkušas, ar Mazuli Dafiju priekšgalā. Viņi nostājās apkārt Bosam — sēkdami, grūstīdamies, ķiķinādami.

— Nu tik mēs šos piespiedām pie sienas! Un kā vēl piespiedām, jupis parāvis! — Ja jūs zinātu, kā mēs šiem aizžmiedzām rīkli! — Nu viņi ilgi ne skaņas neizdabūs!

Bet Boss tikai zvilnēja uz spilveniem tāpat trīsdesmit grādu leņķī, kājas uz ādas kušetes saslējis, un acis no puspievērto plakstu apakšas šaudījās no vienas sejas pie otras tieši tā, it kā viņš lūrētu caur novērošanas spraugu. Boss vēl nebija teicis ne vārda.

— Šampanietis, — iesaucās viens no zeļļiem, — īsts šampanietis! Vesela kaste, pats labākais. Franču šampa-niotis, no Francijas. Tur, virtuvē, un Sambo jau liek to ledū. Nosvinēsim, Bos!

Boss neteica nekā.

— Nosvinēsim, ir taču svētki, vai tad jums nav svētki,

Bos?

— Dafij, — Boss ierunājās pavisam klusu, — ja tu neesi pārāk piesūcies, tad sapratīsi, ka man nav nekādas patikas skatīties uz šo ēzeļu baru. Pievāc savus pļēgurus, un taisieties prom no manam acīm. — Klusumā, kas sekoja šiem vārdiem, Bosa acis atkal šaudījās no vienas sejas uz otru, līdz atgriezās pie Dafija. — Kā tev liekas, — vai esi sapratis, ko es no tevis gribu?

Mazulis Dafijs bija sapratis. Bet sapratuši bija arī pārējie, un man tā vien šķita, ka starp ložas brāļiem sākās neliela sacensība, kurš pirmais tiks pa durvīm ārā.

Boss dažas minūtes aplūkoja aizvērto durvju smalko paneļu apšuvumu. Tad viņš sacīja:

— Vai tu.zini, ko teicis Linkolns?

— Ko tad? — es jautāju.

— Viņš teica, ka nams, kas sašķēlies pats sevi, nevar pastāvēt. Bet viņam nebija taisnība.

— Ak tā?

— Ja, — teica Boss, — jo mūsu valdībā puse ir vergu un puse maitasgabalu, un tomēr tā pastāv.

— Kurš ir kurš? — es apjautājos.

— Vergi ir likumdevējā sapulcē un maitasgabali šeit,— viņš teica. Un piebilda: — Vienīgi retos gadījumos tas ir mazliet savādāk.

Taču Lūsija Stārka neatstāja Bosu ari tad, kad viss nokārtojās un beidzās satraukums sakarā ar saukšanu pie atbildības. Viņa neatstāja to arī pēc nākamajām vēlēšanām tūkstoš deviņsimt trīsdesmit ceturtajā gadā, kad Bosu ievēlēja par gubernatoru otro reizi. (Mūsu štatā gubernators var tikt ievēlēts atkārtoti, un Boss tika ievēlēts ar lielām gavilēm. Tādas vēlēšanas vēl nekad nebija pieredzētas.) Man šķiet, ka viņa Bosu nepameta Toma dēļ. Kad viņa beidzot tomēr aizgāja, diez !cāds troksnis nesacēlās. Veselība. Viņa aizbrauca uz Florīdu un palika tur ilgāku laiku. Atgriezusies viņa apmetās pie savas māsas, kurai netālu no pilsētas piederēja neliela putnu ferma un inkubators. Toms diezgan bieži dzīvoja pie viņas, un tai laikā, man šķiet, viņa sāka saprast, ka zēns vairs nav nekāds mazulis. Tolaik viņš jau bija dūšīgs puisis, pašapzinīgs, veiklām kājām, izcils futbolists un it labi zināja, ka pudelēs pilda ne tikai pasterizēto pienu vien un ka apmēram puse cilvēces pieder pie cita, turklāt ļoti interesanta dzimuma. Lūsija, iespējams, cerēja, ka viņai kaut kā izdosies Tomu noturēt savās rokās, tādēļ galīgi nesarāva sakarus ar Viliju. Šad tad, tomēr ne pārāk bieži, viņa parā| dījās sabiedrībā kopā ar vīru. Braucienā uz Meisonsitiju, piemēram, toreiz, kad mēs abi ar Bosu ieradāmies pusnakts vizītē pie tiesneša Ervina, arī Lūsija devās mums līdzi. Tas bija tūkstoš deviņsimt trīsdesmit sestajā gadā, un tolaik Lūsija bija nodzīvojusi pie māsas putnu fermā gandrīz veselu gadu.

Arī Boss pats dažkārt ieradās putnu fermā — tāpat pieklājības pēc. Divas trīs reizes avīzēs — valdībai tuvās avīzēs, protams, — bija ievietotas fotogrāfijas, kurās viņu redzēja stāvam kopā ar sievu un dēlu pie vistu kūts vai inkubatora mājas. Vistas nudien nenāca par ļaunu. Tās radīja jauku, omulīgu atmosfēru. Vistas iedvesa uzticību.

CETURTĀ NODAĻA

TAI naktī, kad mēs ar Bosu vēlā pusnakts stundā apciemojam tiesnesi Ervinu un kad automobilis kā sadedzis tumsā joņoja pa ceļu starp melnajiem laukiem, viņš man sacīja:

— Vienmer kaut ko var atrast.

Un es sacīju:

— Varbūt tiesnesim tomēr nevar.

Un viņš sacīja:

— Cilvēks tiek ieņemts grēkā un dzemdēts nešķīstībā, un savu gaitu viņš uzsāk ar smirdīgam zīdaiņu drāniņām un nobeidz ar smakojošu līķautu. Vienmēr kaut ko var atrast.

Un viņš lika man to izrakt, uzrakt prāgušo kaķi ar spalvu kumšķiem, kas vēl cieši turas pie uzburbušās baložu pelēkās ādas. Tas nu bija man īstais darbs, jo es, kā jau iepriekš teicu, reiz biju studējis vēsturi. Vēstures studentam ir gluži vienalga, ko viņš izrok no pelnu čupas,

no atkritumiem, no tā pārdabiskā mēslu blāķa, ko sauc par cilvēces pagatni. Viņam ir gluži vienalga, vai tas ir sprāgoņas kaķis vai Kohinoras dimants. Tā ka uzdevums man tika dots piemērots — ekskursija pagātnē.

Tā man bija jau otrā ekskursija pagātnē — daudz interesantāka un sensacionālāka nekā pirmā un arī daudz veiksmīgāka. Sī otrā ekskursija pagātnē nudien bija milzum veiksmīga. Toties pirmā nepavisam nepaveicās. Tā nepaveicās tāpēc, ka pētīšanas gaitā es pūlējos atklāt patiesību, nevis faktus. Kad izrādījās, ka patiesību nav iespējams atklāt vai arī, ja izdotos atklāt, man tā tomēr paliktu nesaprotama, — es vairs nespēju izturēt faktu ledaino pārmetumu. Tad es izgāju no istabas, kur lielā kastē ar trīs reiz piecu collu kartēm mitinājās šie fakti, un tik soļoju uz priekšu, līdz iesoļoju savā otrajā vēsturisku pētījumu uzdevumā — uzdevumā, ko vajadzētu nosaukt par «Taisnīgā Tiesneša lietu».

Taču man jāpastāsta arī par pirmo ekskursiju burvīgajā pagātnes valstībā. Nekāda tiešā sakara ar Vilija Stārka dzīvi šai pirmajai ekskursijai gan nebija, toties tai bija jo ciešs sakars ar Džeka Bērdena dzīvi, un Vilija Stārka dzīve un Džeka Bērdena dzīve savā ziņā ir gandrīz vai viena un tā pati dzīve.

Tolaik sava dzimtā štata universitātē Džeks Bērdens bija aspirants un gatavojās iegūt filozofijas doktora grādu Amerikas vēsturē. Šis Džeks Bērdens (kuram pašreizējais Džeks Bērdens — es — ir tikai juridisks, bioloģisks un varbūt pat metafizisks pēctecis) mitinājās piedrazotā dzīvoklī kopā ar diviem citiem aspirantiem, no kuriem viens bija čakls, stulbs, neveiksmīgs alkoholiķis, otrs — laisks, inteliģents, veiksmīgs alkoholiķis. Alkoholam, patiesību sakot, viņi nodevās tikai kādu laiku pēc pirmā datuma, kad saņēma no universitātes nožēlojamus grašus par savu nožēlojamo asistentu darbu. Viena čaklums un neveiksmes izlīdzināja otra slinkumu un veiksmes, un tā viņi abi turējās viena līmenī un dzēra visu, kas pagadījās pa rokai, ja vien vispār pagadījās. Viņi dzēra tāpēc, ka neizjuta ne mazāko interesi par saVu pašreizējo darbu un nesaskatīja ne mazākās izredzes nākotnē. Nepanesama viņiem šķita pat doma, ka vajadzētu piespiesties un iegūt zinātnisko grādu, jo tas nozīmētu atstāt universitāti (un ikmēneša pirmo datumu iemešanas, gaudas par «darbu» un «idejas» līdz griestiem piesmēķētā istabā, skuķes, kas grīļojās un nekautrēdamās irgojās viņu mājas kāpņu telpā) un aiziet darbā uz kādu skolotāju institūtu kaut kur saules nokveldētu krustce|u malā vai uz nomaļu koledžu, kur Jēzus vārds skan rītā vakarā, bet naudas šķindu nedzird gandrīz nekad, — uzņemt kā pilnīgu realitāti verdzībai līdzīgo darbu, nīkšanu garlaicībā, uzmācīgos skatienus un samierināties, ka pamazām nokalst zaļā sapņu skupsna, kas, gluži kā stādiņš uz palodzes sirdzēja istabā, izaugusi no pudeles. Tikai pudelē nebija ūdens. Tur bija gan kaut kas līdzīgs ūdenim, bet tas oda pēc petrolejas un garšoja pēc karbolskābes, — proti, nedestilēts kukurūzas viskijs.

Džeks Bērdens mitinājās kopā ar šiem abiem piedrazo-tajā dzīvoklī, kur izlietnē un uz galda krājās nemazgāti trauki, kur gaisā dvakoja tabakas dūmi un kaktos mētājās netīri krekli un apakšveļa. Viņam pat šķita patīkami, ka var ļaut, lai pēdējā sviestā grauzdētās maizītes garoza nokrīt uz grīdas un paliek tur netraucēti guļam, līdz kāds papēdis to nejauši iebradās nosmulētajā grīdsegā, šķita patīkami, vannā sautējoties, noraudzīties, kā trekni nobarojies tarakāns rāpo pa saplaisājušo linoleju. Reiz Džeks bija ieaicinājis māti pie sevis uz tēju, un viņa sēdēja uz pašas polsterētā krēsla maliņas, turēja rokās ieplaisājušu tasīti un runāja, smaidīdama trauslu un valdzinošu smaidu, ko saglabāt viņai, acīm redzot, izdevās tikai ar stipru gribas piepūli. Viņa ieraudzīja tarakānu cenšamies pārkļūt pār virtuves slieksni. Viņa ieraudzīja, kā viens no Džeka Bērdena draugiem nospiež skudru cukurtraukā un ar knipi notrauc tās mirstīgās atliekas no pirksta. Tā paša pirksta nags arī diez kāds tīrais vis nebija. Taču māte vēl arvien pūlējās sastingušajā sejā saglabāt valdzinošo smaidu. To nudien nevarēja noliegt.

Bet vēlāk, kad viņi jau gāja pa ielu, māte apjautājās:

— Kādēļ tu tā dzīvo?

— Laikam tieši tam esmu radīts, — atbildēja Džeks Bērdens.

— Ar tādiem cilvēkiem, — viņa sacīja.

— Nav viņiem nekādas vainas, — viņš teica, pats klusībā prātodams, vai tiem patiešām nav nekādas vainas un vai arī viņam pašam nav nekādas vainas.

Māte kādu brīdi nesacīja nekā, tikai skaļi un braši klikšķināja papēžus pa ietvi un soļoja uz priekšu, šauros plecus glīti izslējusi, turēdama paceltu pretim trīsuļojošajam aprīļa saulrietam bezgalīgi nevainīgo sejiņu ar alkainajām iedobēm vaigos un zilajām acīm, it kā tā būtu sevišķi dārga dāvana, ko pasaulei laime jau uzlūkot vien.

Iedama blakus dēlam, viņa domīgi ierunājās:

— Tas tumšmatis ... ja viņu nomazgātu ... laikam būtu diezgan glīts.

— To pašu domā ļoti daudzas sievietes, — teica Džcks Bērdens un pēkšņi sajuta šķebinošu naidīgumu pret tumšmati, kurš bija noslaktējis skudru cukurtraukā un kuram bija netīri nagi. Taču viņš neatlaidās, kaut kas viņu dīdīja turpināt: — Jā, un daudzām pat ir vienalga, lai cik viņš netīrs. Ņem pretī tādu pašu. Viņš mūsu dzīvoklī ir galvenais mīlētājs. Tieši viņš jau ir izmaitājis mūsu dīvāna atsperes.

— Nekļūsti vulgārs! — sacīja māte, jo viņai nepatika nekas, ko sarunā pieņemts uzskatīt par vulgāru.

— Tā ir taisnība, — viņš teica.

Māte neatbildēja, tikai papēži turpināja brašo klikšķināšanu. Tad viņa atkal ierunājās:

— Ja viņš nomestu tās šausmīgās skrandas un iegādātos kaut ko pieklājīgu.

— Jā, — teica Džeks Bērdens, — par saviem septiņdesmit pieciem dolāriem mēnesī.

Viņa paskatījās uz dēlu, pārlaida skatienu tā apģērbam.

— Arī tavs uzvalks ir pietiekami briesmīgs, — viņa sacīja.

— Patiešām? — atjautāja Džeks Bērdens.

— Atsūtīšu naudu, lai tu vari pieklājīgi apģērbties, — viņa teica.

Pēc dažām dienām pienāca čeks un vēstulīte, kurā bija teikts, lai viņš, Džeks, nopērk «pāris pieklājīgu uzvalku un apģērba piederumus». Čeks bija par divsimt piecdesmit dolāriem. Viņš nenopirka pat kaklasaiti. Toties ar abiem saviem dzīvokļa kaimiņiem sarīkoja fantastisku uzdzīvi, kas ilga veselas piecas dienas, bet pēc tam čaklais neveiksminieks tika padzīts no darba un laiskais veiksminieks kļuva pārāk saviesīgs un, lai kāda bija viņa veiksme, iedzīvojās nelāgā saviesības slimībā. Bet Džekam Bērdenam nenotika nekas, tāpēc ka Džekam Bērdenam vispār nekad nekas nenotika, jo viņš nebija ievainojams. Varbūt tieši tas arī bija Džeka Bērdena lāsts, — viņš nebija ievainojams.

Tā Džeks Bērdens mitinājās piedrazotajā dzīvoklī kopā ar abiem pārējiem aspirantiem, jo pat pēc padzīšanas no darba čaklais neveiksminieks palika turpat uz dzīvi. Viņš tikai vairs neko nemaksāja, bet projām negāja. Naudu cigaretēm viņš aizņēmās. Saīdzis Viņš apēda to, ko pārnesa un gatavoja abi pārējie. Augas dienas viņš novāļājās pa dīvānu, jo nu jau čaklumam vairs nebija ne mazākā iemesla. Kādu nakti Džeks Bērdens pamodās, un viņam šķita, ka no dzīvojamās istabas, kur saliekamajā gultā gulēja čaklais neveiksminieks, atskan elsas. Tad čaklais neveiksminieks kādu dienu pazuda. Viņi nekad neuzzināja, kurp viņš devies, un nekad neko vairs par viņu nedzirdēja.

Taču līdz tam viņi bija dzīvojuši kopā, un viņu dzīvoklī bija valdījusi brālības un savstarpējas saprašanās atmosfēra. Viņiem bija kaut kas kopīgs: visi viņi slēpās. Starpība vienīgi tā, no kā viņi slēpās. Tie abi slēpās no nākamības, no tās dienas, kad iegūs zinātnisko grādu un atstās universitāti. Džeks Bērdens toties slēpās no tagadnes. Tie abi tagadnē meklēja patvērumu. Džeks Bērdens patvērumu meklēja pagātnē. Tie abi sēdēja dzīvojamā istabā, strīdējās, dzēra vai spēlēja kārtis, bet Džeks Bērdens pa lielākai tiesai sēdēja savā guļamistabā pie mazā priežkoka galdiņa, izlicis uz tā piezīmes, papīrus un grāmatas, un gandrīz nemaz nedzirdēja balsis. Viņš varēja iznākt pie tiem diviem, iedzert kādu malku, izspēlēt kāršu partiju, pastrīdēties vai izdarīt vēl kaut ko citu, taču īstenībā viņam eksistēja tikai tas, kas bija palicis guļamistabā uz priežkoka galdiņa.

Kas tad bija palicis guļamistabā uz priežkoka galdiņa?

Krietns sainītis vēstuļu, astoņas apdriskātas, ar sarkanu aukliņu pārsietas kontu grāmatas melnos vākos, uz kartona uzlīmēta, apmēram piecreiz astoņas collas liela fotogrāfija ar ūdens atstātu traipu apakšējā malā, lentītē iesiets vienkāršs vīriešu zelta gredzens ar iegravētu uzrakstu. Pagātne. Vai tā pagātnes daļa, ko reiz sauca par Kesu Māsternu.

Kess Māsterns bija viens no diviem Mācītā Prokurora Elisa Bērdena tēvočiem, viņa mātes Lavīnijas Māsternas brālis. Otru brāli sauca Gilberts Māsterns, un tas nomira tūkstoš deviņsimt četrpadsmitajā gadā deviņdesmit četru vai deviņdesmit piecu gadu vecumā, — bagāts cilvēks, dzelzceļu ierīkotājs, vairāku akciju sabiedrību direktors, un tas arī bija atstājis vēstuļu sainīti, melnās kontu grāmatas un fotogrāfiju, kā arī krietnu žūksni naudas savam mazdēlam (un ne centa Džekam Bērdenam). Pēc kādiem desmit gadiem Gilberta Māsterna mantinieks, atcerējies, ka Džeks Bērdens, ar kuru viņš gan nebija pazīstams, studē vēsturi vai kaut ko tamlīdzīgu, atsūtīja tam vēstuļu sainīti, kontu grāmatas un fotogrāfiju, apjautādamies, kādas esot Džeka Bērdena domas, — vai atsūtītajām mantām varētu būt kāda «finansiāla vērtība», jo viņš, mantinieks, esot dzirdējis, ka bibliotēkas dažkārt maksājot «krietnas summas par veciem dokumentiem un priekškara relikvijām un piemiņas lietām». Džeks Bērdens atbildēja, ka diez vai kāda bibliotēka par šiem materiāliem maksātu kaut vai pāris dolāru, ja vispār tos pirktu, jo Kcss Mās-terns gan neesot bijis personība ar vēsturisku nozīmi, un apvaicājās, ko viņam turpmāk darīt ar sūtījumu. Mantinieks atbildēja, ka tādā gadījumā Džeks Bērdens varot šīs mantas paturēt sev «par piemiņu».

Tā Džeks Bērdens iepazinās ar Kesu Māsternu, kurš bija miris tūkstoš astoņsimt sešdesmit ceturtajā gadā kādā Atlantas kara hospitālī, — ar cilvēku, kura vārdu viņš bija tikai dzirdējis un jau paguvis aizmirst un kurš raudzījās uz viņu tumšām, platām, dziļām acīm, kas kvēloja pretī no fotogrāfijas cauri vairāk nekā piecdesmit gadu putekļiem un traipiem. Sīs acis, Kesa Māsterna acis, raudzījās no garas, kalsnas, tomēr jaunas sejas ar pilnīgām lūpām un pašķidru, sprogainu, melnu bārdu. Lūpas it kā nemaz neatbilda šai kalsnajai sejai ar kvēlojošajām acīm.

Jaunais cilvēks bija nofotografēts stāvus, līdz gurniem, mugurā viņam bija plats, bezveidīgs frencis ar pārāk vaļīgu apkakli un īsām piedurknēm, kas atsedza spēcīgās, kalsnās, uz krūtīm sakrustotās rokas. Biezie, tumšie mati no augstās pieres bija gludi atsukāti un, atbilstoši tā laika, vietas un kārtas modei, taisni apgriezti, gandrīz skāra rupjo, apvalkāto svārku apkakli, — šie svārki bija konfederatu armijas kājnieku frencis.

Taču it viss šai fotogrāfijā, kontrastējot ar tumšajām, kvēlojošajām acīm, šķita nejaušs. Frencis tomēr nebija nekāda nejaušība. Tas bija apvilkts pēc rūpīgas apdomāšanās, ar mokām un sāpēm, ar lepnumu un pašnoniecinā-šanos, ciešā pārliecībā, ka tiks valkāts līdz nāvei. Bet nāve bija lemta ne tik drīza un ne tik viegla. Tā nāca lēni un mokoši smirdīgā Atlantas kara hospitālī. Pēdējā vēstule sainīti nebija rakstīta ar Kesa Māsterna roku. Ar strutojošu brūci gulēdams hospitālī, viņš nodiktēja atvadu vēstuli savam brālim Gilbcrtam Māsternam. Vēstule un pēdējā kontu grāmata, ko Kess Māsterns izmantoja par dienasgrāmatu, tika nosūtītas mājās uz Misisipi, bet pats Kess Māsterns apglabāts kaut kur Atlantā, un neviens nekad neuzzināja, kur ir viņa atdusas vieta.

Savā ziņā pareizi vien bija, ka Kess Māsterns pelēkajā, sviedriem piemirkušajā frencī, tik asā kā no astru drānas šūdināts krekls, — kas viņam arī bija gan astru drānas krekls, gan nenovīdīgas laimes piešķirta godazīme, — ka Kess Māsterns atgriezās Džordžijā, lai pamazītēm sapūtu. Jo viņš bija dzimis Džordžijā — viņš, Gilberts Māsterns un Lavīnija Māsterna — kaut kur sarkanajos kalnos pie Tenesijas.

«Esmu dzimis,» — tā iesākās pirmā dienasgrāmatas sējuma pirmā lappuse, «baļķu būdiņā Džordžijas ziemeļos galīgā nabadzībā, un, ja vēlākos gados es gulēju mīkstā gulta un ēdu no sudraba traukiem, lai dievs dod manā sirdi saglabāties atmiņai par aukstumu un trūcīgu ēdienu. Jo ikviens šai pasaule ierodas gluži kails, bet, nācis pie pārticības, «cilvēks tiecas uz ļaunumu, tāpat kā dzirkstis lido pret debesīm».» Sīs rindiņas bija rakstītas, kad Kess studēja Transilvānijas universitātē Kentuki štatā, pēc tam, kad «tumsības un bēdu» vietā, kā viņš pats izteicās, pār viņu bija nācis dieva miers. Jo dienasgrāmata iesākās ar stāstījumu par «tumsību un bēdām», kas nudien bijušas īstas bēdas, kur netrūka ne līķa, ne sievietes, ne garu nagu iešņāptu pēdu pāri Kcsa Māsterna kalsenajai sejai. «Es to visu aprakstu,» viņš sacīja dienasgrāmatā, «tik patiesi, cik vien patiess spēj būt grēcinieks, lai tad, ja pār mani — pār manu miesu vai dvēseli — kādreiz nāktu lepnības gars, es varētu pārlasīt šīs lappuses un, kauna pārņemts, attaptos, kāds ļaunums ir manī mājojis un varbūt mājo vēl šobaltdien, jo kurš gan zina, kāds vējš var atkal uzpūst gruzduļiem un iedegt jaunu liesmu?»

Tieksmi rakstīt dienasgrāmatu izraisīja «tumsība un bēdas», taču Kesam Māsternam, acīm redzot, piemita loģiski ievirzīts prāts, un tādēļ viņš atgriezās pie paša sākuma, pie baļķu būdiņas sarkanajos Džordžijas kalnos. No šās baļķu būdiņas viņu ģimeni izveda vecākais brālis Gilberts, kurš bija savus piecpadsmit gadus vecāks par Kesu. Gilberts, jau zēna gados aizbēdzis no mājām un devies uz rietumiem, uz Misisipi, ap trīsdesmit gadu vecumu, tas ir, aptuveni tūkstoš astoņsimt piecdesmitajā gadā, jau bija izvirzījies «kokvilnas magnātos». Zēns, kas bez centa kabatā un, protams, arī tukšu vēderu, basām kājām bija staigājis pa melno Misisipi zemi, jau pēc desmit vai divpadsmit gadiem strauja, salna ērzeļa mugurā (ērzeli, kā rakstīts dienasgrāmatā, sauca Pouhatans) drasēja baltas verandas priekšā. Kā Gilberts tika pie sava pirmā dolāra? Vai viņš niedrājā pārgrieza kādam ceļiniekam rīkli? Vai tīrīja zābakus ceļmalas krogā? Par to nekas nav minēts. Taču pie mantas viņš tika, sēdēja baltā verandā un balsoja par vigiem. Nav nekāds brīnums, ka pēc kara, kad baltā veranda bija pārvērtusies pelnu kaudzē un visa manta izputējusi, Gilberts, kurš no zila gaisa kailām rokām bija ticis pie bagātības, nu jau iemantojis krietnu pieredzi, viltību un nežēlību (nežēlība kļuva vēl nežēlīgāka pēc četriem klaiņojumu gadiem, ar trūcīgu pārtiku un nebeidzamām neveiksmēm), otrreiz prata saraust bagātību, daudz lielāku par pirmo. Ja Gilberts pēcāk arī kādreiz atcerējās savu brāli Kesu un paņēma rokās pēdējo vēstuli, ko tas bija diktējis kara hospitālī Atlantā, viņš droši vien to pārlasīja, iecietīgā ironijā pasmaidīdams. Jo šai vēstulē bija teikts: «Atceries mani, taču neskumsti. Ja kāds no mums ir laimīgs, tad noteikti tas esmu es. Es iemantošu mieru, un es paļaujos cerībā uz Debesu tēva žēlastību un svētlaimi viņa mājokļos. Bet Tev, mans mīļais brāli, lemts ēst asaru maizi, celt dzīvi uz oglēm un pelniem, veltīgi liet sviedrus un ciest par mūsu dārgās tēvijas grēkiem un izpostīšanu un par visas cilvēces grēkiem. Man blakus guļ jauneklis no Ohaijo. Viņš mirst. Viņa vaidi, lāsti un lūgšanas ne ar ko neatšķiras no tā, ko mēs pastāvīgi dzirdam šai ciešanu vietā. Viņu šurp atveda paša grēks, tāpat kā mani — manējais. Un visas viņa zemes grēks. Lai tas kungs mūs :bus atpestī un paceļ no pīšļiem. Un es lūdzu dievu, mīļais brāli, lai viņš Tev dod spēku paciest to, kas vēl nāks.» Gilberts droši vien pasmaidīja, atskatīdamies pagātnē, jo asaru maizi viņš bija ēdis maz. Viņam bija pašam savs īpašs spēks. Jau tūkstoš astoņsimt septiņdesmitajā gadā viņš atkal bija ticis pie mantas. Tūkstoš astoņsimt septiņdesmit piektajā vai sestajā gadā Gilberts bija pārticis vīrs. Bet tūkstoš astoņsimt astoņdesmitajā gadā viņam piederēja vesela bagātība un vārds, viņš dzīvoja Ņujorkā, apvēlās miesās, kļuva lēnīgs kustībās, un galva viņam izskatījās kā granītā cirsta. Gilberts bija pārdzīvojis vienu pasauli un iegājis nākamajā. Jaunajā viņš, iespējams, iejutās labāk nekā vecajā. Bet varbūt šādi Gilberti Māsterni it labi iejūtas jebkurā pasaulē. Tāpat kā Kesi Māsterni nespēj iejusties nevienā pasaulē.

Taču atgriezīsimies pie mūsu stāsta. Džeks Bērdens šos dokumentus saņēma no Gilbērta Māsterna mazdēla. Kad pienāca laiks izraudzīties tematu filozofijas doktora disertācijai, profesors ierosināja, lai Džeks sagatavo iespiešanai Kesa Māsterna dienasgrāmatu un vēstules un, pamatojoties uz šiem un vēl citiem materiāliem, uzraksta biogrāfisku apcerējumu, sociālu pētījumu. Tā Džeks Bērdens uzsāka savu pirmo ceļojumu pagātnē.

Sākumā viss likās viegli. Viegli bija rekonstruēt dzīvi baļķu būdā sarkanajos kalnos. Atradās pirmās vēstules, ko Gilberts, tikko uzsācis augšupceļu, bija sūtījis uz māju (Džekam Bērdenam izdevās iegūt arī citus Gilberta Māsterna dokumentus no laikposma pirms pilsoņu kara). Šādu dzīves veidu Džeks pazina, tas tikai pamazām mainījās uz labo pusi, un pāri laika distancei varēja just, kā aug Gilberta pārticība. Tad gandrīz vienlaikus nomira matē un tēvs, un Gilberts pēkšņi uzradās mājās, parādīdamies Ke-sam un Lavīnijai, bez šaubām, kā neredzēta vīzija — lielisks krāpnieks melnā smalkvadmalas uzvalkā, lakādas zābakiem kājās, baltu veļu, smagu zelta gredzenu pirkstā. Lavīniju viņš nosūtīja uz skolu Atlantā,, sapirka tai kaudzēm dažādu tērpu un uz atvadām māsu noskūpstīja. («Vai Tu nevarētu ņemt mani līdz, mīļais brāli Gilbert? Es būtu Tev allaž paklausīga, miloša māsa,» — tā Lavīnija viņam rakstīja ar brūnu tinti kaligrāfiskā rokrakstā, pati sev svešā valodā, ko bija apguvusi skolā. «Vai es vēl nevarētu aizbraukt pie Tevis? Varbūt Tev atradīsies kāds darbiņš, ko es...» Taču Gilbertam bija citi plāni. Kad pienāks laiks Lavīnijai parādīties viņa namā, tai vajadzēja būt pietiekami sagatavotai.) Toties viņš paņēma līdzi Kesu, — lempīgais lauku pusaudzis bija ieģērbts melnā uzvalkā un sēdēja mugurā tīrasiņu ķēvei.

Pagāja trīs gadi, un Kess vairs nebija nekāds lauku lempis. Trīs gadus viņš bija nodzīvojis klostera stingrībā Gilberta mājās «Valhallā», kur viņu mācīja misters Lo-sons un Gilberts pats. Gilberts viņu apmācīja pārvaldīt plantācijas. Misters Losons, nenoteikts, diloņslims jauneklis no Prinstonas Ņūdžersijā, viņu iepazīstināja mazliet ar ģeometriju, mazliet ar latīņu valodu, bet tā krietni iedzina presbiteriāņu mācību. Kesam patika grāmatas, un kādudien Gilberts (tā bija rakstīts dienasgrāmatā), durvīs stāvēdams, noraudzījās pār galdu nolīkušajā brālī un sacīja: «Varbūt vismaz tam tu noderēsi!»

Taču viņš noderēja vēl daudz kam vairāk. Kad Gilberts nodeva brāļa rīcībā mazu plantāciju, viņš divus gadus pārvaldīja to tik prasmīgi (un veiksmīgi, jo gan laiks, gan tirgus kā pēc norunas nāca viņam talkā), ka pēc šiem diviem gadiem viņš varēja Gilbertam atmaksāt krietnu daļu zemes vērtības. Tad viņš aizbrauca vai arī tika aizsūtīts uz Transilvāniju. Tā bija Gilberta ideja. Reiz vēlu vakarā iegājis Kesa plantācijā, viņš ieraudzīja brāli sēžam pie grāmatām. Taisni pāri istabai viņš gāja pie grāmatām apkrautā galda, bet Kess jau bija paguvis piecelties. Gilberts izstiepa roku un uzsita ar jājampātagu pa atvērto grāmatu. «Tu varētu no tās kaut ko arī iemantot,» viņš sacīja. Tā bija rakstīts dienasgrāmatā, taču tur nebija teikts, pa kādu grāmatu Gilberts uzsita ar jājampātagu. Un nav arī svarīgi, kas bija šī grāmata. Bet varbūt tas tomēr ir svarīgi, jo kaut kas mūsu prātā, mūsu iztēlē grib šo faktu noskaidrot. Mēs redzam sarkanu, platu, spēcīgu plaukstu («mans brālis ir miesās spēcīgs un sārts»), baltu aproci un cieši satvertu pātagu, kas šai ķepā šķiet trausla kā rīkstīte. Redzam, kā ādas cilpa lēkā pa atvērto lappusi, lēkā ņipri, ne jau nu gluži nicinoši, taču, kas šai lappusē rakstīts, mēs nevaram saskatīt.

Skaidrs katrā ziņā ir viens — nekāda reliģiska satura grāmata tā nevarēja būt, jo diez vai Gilberts tad atļautos sacīt: «Kaut ko no tās iemantot.» Iespējams, ka tā bija latiņu dzejas grāmata, jo Gilberts droši vien jau bija paguvis saprast, ka nelielās devās šī dzeja il labi noder politikā un jurisprudencē. Tā tika izraudzīta Transilvānijas koledža, — vēlāk izrādījās, ka to ieteicis Gilberta kaimiņš un draugs misters Deiviss, misters Džefersons Deiviss *, kas arī kādreiz tur mācījies. Misters Deiviss bija studējis grieķu valodu.

Transilvānijas koledžā Leksingtonā Kess atklāja daudz prieku. «Es atklāju, ka arī netikumā, tāpat kā tikumā, var smelties zinības, un es iemācījos visu, ko vien var iemācī- [20] ties gan pie kāršu galda un pudeles, gan hipodromā, gan no aizliegtām miesas baudām.» Viņš bija ticis prom no baļķu būdas, no stingrā «Valhallas» režīma un rūpēm par savu mazo plantāciju; viņš bija slaids un spēcīgs, un, cik varēja spriest pēc fotogrāfijas, tīkamu seju ar tumšām, degošām acīm. Nav nekāds brīnums, ka viņš «atklāja priekus» vai ka prieki atklāja viņu. Jo, lai gan dienasgrāmatā par to nav teikts ne vārda, turpmākajos notikumos, kas noveda pie «tumsības un bēdām», Kess vismaz sākumā šķiet bijis nevis vajātājs, bet gan drīzāk vajātais.

Par vajātāju dienasgrāmatā teikts «viņa», «viņai». Taču Džeks Bērdens noskaidroja viņas vārdu. «Viņa» bija Ana-bella Traisa, mistera Dankana Traisa sieva, un misters Dankans Traiss savukārt bija veiksmīgs jauns baņķieris l.eksingtonā Kentuki štatā, tuvs Kesa Māsterna draugs un, acīm redzot, viens no tiem, kas viņu uzveda uz prieku takām. So vārdu Džeks Bērdens atrada, pārlapodams deviņpadsmitā gadsimta piecdesmito gadu Leksingtonas avīžu komplektu, kur meklēja ziņu par kādu nāves gadījumu. Par mistera Dankana Traisa nāvi. Avīzēs tas tika aprakstīts kā nelaimes gadījums. Dankans Traiss esot nošāvies nejauši, bija teikts avīzē, tīrīdams pistoles. Viena pistole jau iztīrīta atrasta uz kušetes blakus misteram Traisam bibliotēkā, kur notika nelaimes gadījums. Otrs — liktenīgais ierocis bija nokritis uz grīdas. No dienasgrāmatas Džeks Bērdens uzzināja, kā tas viss gadījies, un tādējādi, noskaidrojis īpašos notikuma apstākļus, viņš atklāja, kas ir šī «viņa». Pēc mistera Traisa, bija rakstīts avīzē, sēro atraitne Anabella Traisa, dzimusi Paketa, Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā.

Ar Anabellu Kess iepazinās drīz pēc ierašanās Leksing-tonā. Dankans Traiss ieveda viņu savā namā, jo bija saņēmis vēstuli no mistera Deivisa, kurš viņam rekomendēja sava laba drauga un kaimiņa — mistera Gilberta Māsterna brāli. (Dankans Traiss Leksingtonā bija iebraucis no Kentuki dienvidiem, kur viņa tēvs bija draudzējies ar Džefersona tēvu Semjuelu Deivisu, kad tas vēl dzīvoja Pērvjū fermā un audzēja sacīkšu zirgus.) Tā Dankans Traiss ieveda savās mājās slaido jaunekli, kas vairs nebija nekāds lauku lempis, apsēdināja uz dīvāna, iespieda rokā glāzi un paaicināja savu glīto, allaž it kā aizsmakušo sieviņu, ar kuru viņš tik ļoti lepojās, — lai tā iepazīstas ar svešinieku. «Kad viņa ienāca istabā, kur pamazām nolaidās drīzā mijkrēšļa ēnas, lai gan vēl nebija laiks aizdegt sveces, man šķita, ka viņas acis ir melnas,— iespaids palika pārsteidzošs, jo mati viņai bija pavisam gaiši. Ievēroju arī, cik viegls ir viņas solis, ka viņa kustas it kā slīdēdama, un tāpēc, lai arī augumā gluži maza, viņa izskatījās karaliski cēla.

... et avertens rosea cervice reļulsit Ambrosiaeque cotnae divinum vertice odorem Spiravere, pedes vēstis defluxit ad imos,

Eet vēra incessu patuit Dea.l

Tā sacīja mantujietis, kad parādījās Venēra, — patiesa dieve atklājas tās staltajā gaitā. Viņa ienāca istabā, un ikviena kustība liecināja, ka te nu ir patiesa dieviete, kura kļūs man par patiesu lāstu, ja vien pār mani nenāks dievišķā žēlsirdība (uz ko diez vai drīkst cerēt tāda pīšļu saujiņa kā es). Viņa sniedza man roku un ierunājās trīsuļojošā, piesmakušā balsī, un mani pārņēma sajūta, it kā es ar delnu berzētu mīkstu, stipri uzkārstu drānu — kaut ko līdzīgu samtam — vai arī kažokādu. So balsi nevarētu saukt par muzikālu — ir tādas balsis, kas parasti izraisa apbrīnu. Zinu to, taču varu aprakstīt vienīgi iespaidu, ko tā atstāja uz maniem dzirdes orgāniem.»

Kess gaužām rūpīgi aprakstīja ikvienu viņas vaibstu un ķermeņa proporciju, mocīdams sevi ar šo uzskaiti, it kā, «tumsības un bēdu» pārmāktam, sāpju un atteikšanās mirklī viņam vajadzētu pamest atpakaļ pēdējo skatienu, pat ja viņš tāpēc tiktu pārvērsts sālsstabā. «Seja viņai bija maza, ar slieksmi uz pilnīgumu. Mute prāva, lūpas sarkanas, miklas un mazliet pavērtas vai arī, šķita, tūdaļ pavērsies. Zods īss un noteikts. Āda viņai bija īpaši balta, vismaz tā likās, iekāms sveces vēl nebija aizdegtas, bet vēlāk es pamanīju uz vaigiem vieglu sārtumu. Mati, ārkārtīgi kupli un bezgala gaiši, bija atsukāti atpakaļ un savīti lielās cirtās zemu uz kakla. Viduklis ļoti šmaugs, un krūtis, jau no dabas augstas, apaļas un kuplas, ar korseti [21] likās paceltas vēl augstāk. Tērps, atceros, bija no tumši zila zīda, dziji izgriezts un tālu atsedza pilnīgos plecus un priekšpusē parādīja kā dvīņu lodes paceltās krūtis.»

Tā Kess viņu aprakstīja. Un atzinās, ka seja viņai nav nekāda skaistā. «Lai gan tīkami proporcionāla,» viņš piebilda. Toties mati bija skaisti un «pārsteidzoši mīksti, rokai pieskaroties, daudz mīkstāki un smalkāki par jebkuru zīdu». Tādējādi pat tobrīd, kad pār Kesu bija nākusi «tumsība un bēdas», dienasgrāmatā ielaužas atmiņas par to, kā šie kuplie, gaišie mati slīdējuši viņam caur pirkstiem. «Taču,» viņš rakstīja, «galvenais viņas daiļums bija acis.»

Kess rakstīja, ka, viņai pirmoreiz ienākot krēslainajā istabā, acis šķitušas melnas. Taču pēc tam atklājās, ka viņš ir maldījies, un šis atklājums nozīmēja pirmo soli pretim pazušanai. Sasveicinājusies («viņa sasveicinājās ar mani ļoti vienkārši un laipni, lūgdama atkal apsēsties») viņa ieteicās, ka istabā esot stipri tumšs un ka rudens allaž ierodoties negaidīts un neaicināts. Tad viņa parāva zvana auklu, un istabā ienāca kalps nēģeris. «Viņa lika atnest gaismu un uzkurt kamīnā liesmu, kas bija gandrīz jau izplēnējusi pelnos. Nēģeris tūdaļ pat atgriezās, nesdams septiņžuburu svečturi, ko nolika uz galda blakus dīvānam, uz kura es sēdēju. Nēģeris paņēma sērkociņus, bet viņa sacīja: «Es pati aizdegšu sveces.» Es to atceros tik dzīvi, it kā tikai vēl vakar būtu sēdējis uz šā dīvāna. Laiski pagriezu galvu, lai palūkotos, kā viņa aizdegs sveces. Starp mums atradās mazais galdiņš. Viņa noliecās pār svecēm un lika sērkociņu pie daktīm, pieskardamās tām citai pēc citas. Viņa noliecās, un es redzēju korsetes paceltās krūtis, bet, tā kā viņa bija noliekusies, plaksti viņas acis paslēpa manam skatienam. Tad viņa mazliet pacēla galvu un pāri aizdegto sveču liesmām skatījās man tieši virsū, un es pēkšņi ieraudzīju, ka acis nepavisam nav melnas. Tās bija zilas, tik tumši zilas, ka varu tās salīdzināt vienīgi ar rudens nakts debesīm, kad laiks ir ļoti skaidrs, mēness vēl nav uzlēcis un zvaigznes tik tikko parādījušās. Uzreiz nemaz neaptvēru, cik lielas ir šīs acis. Pavisam skaidri atceros, kā pie sevis atkārtoju: «Uzreiz nemaz neaptvēru, cik lielas ir šīs acis,» — atkārtoju vairākkārt, lēnām, kā brīnumā. Pēc tam jutu, ka nosarkstu, mute izžuva sausa kā pelni, un manī modās alkas.

Pat šobrīd pilnīgi skaidri redzu viņas sejas izteiksmi, taču nespēju to izskaidrot. Reizēm man šķita, ka aiz tās tiek slēpts smaids, bet pārliecināts par to neesmu. (Pārliecināts esmu tikai par vienu: cilvēks nekad nevar būt drošs, jo ik uz soļa to pavada lāsts, — lai dievs piedod mums mūsu grēkus!) Es sēdēju, ar vienu roku sažņaudzis ceļgalu, otrā turēdams tukšu glāzi, un jutu, ka man trūkst elpas. Tad viņa sacīja vīram, kurš stāvēja turpat man aiz muguras: «Dankan, vai tu neredzi, ka misteram Māster-nam vajadzētu ieliet?»»

Pagāja gads. Kess, kurš bija krietni jaunāks par Dan-kanu Traisu un, patiesību sakot, dažus gadus jaunāks arī par Anabellu Traisu, tuvu sadraudzējās ar Dankanu Traisu un daudz ko no tā iemācījās, jo Dankans Traiss bija bagāts, elegants, gudrs un jautrs cilvēks («spēja aizrautīgi līksmot, nekad nepagurdams»). Dankans Traiss pieradināja Kesu pie pudeles, spēļu galda un pie hipodroma, tikai pie «aizliegtām miesas baudām» gan ne. Dankans Traiss kaisli un uzticīgi mīlēja savu sievu. («Kad Ana-bella ienāca istabā, Dankans, acis nenolaizdams, nekautrēdamies raudzījās sievā, un reiz es citu cilvēku sabiedrībā pamanīju, kā viņa novēršas un pietvīkst, vīra pārdrošā skatiena mulsināta. Taču man šķiet, ka viņš pats to nemaz neapzinājās, jo pārāk stipri mīlēja sievu.») Nē, atradās citi jauni Traisa aprindu cilvēki, kuri Kesu pirmoreiz iepazīstināja ar «aizliegtajām baudām». Tomēr, lai cik stipras bija jaunās intereses un jaunie prieki, Kess nedomāja pamest grāmatas. Viņš pat tām atrada laiku, jo bija apveltīts ar stipru gribu un izturību.

Tā pagāja gads. Kess bieži viesojās Traisa mājās, taču ar Anabellu nebija pārmijis neviena cita vārda kā tikai kādu «pieklājības frāzi un dažkārt pa nevainīgam jokam». Jūnijā kāds no Dankana Traisa draugiem rīkoja deju vakaru. Dankans Traiss, viņa sieva un Kess izgāja dārzā un apsēdās vīteņjasmīniem apaugušā lapenē. Dankans Traiss atgriezās namā, lai atnestu visiem trim punšu, un atstāja Anabellu un Kesu sēžam lapenē. Kess ieminējās, ka jasmīns smaržojot ļoti saldi. Pēkšņi viņa attrauca («balss bija tā pati zemā, mazliet piesmakuši, taču tanī ieskanējās tāda kvēle, ka es jutos pārsteigts»): «Jā, jā, pārlieku saldi. Tie mani smacē. Es tūdaļ nosmakšu.» Un, pirkstus izpletusi, viņa piespieda labo roku pie korsetes paceltajām kailajām krūtīm.

«Iedomādamies, ka viņa pēkšņi sasirgusi,» Kess rakstīja dienasgrāmatā, «es apjautājos, vai viņai nereibst galva. Viņa gaužām klusā, aizsmakušā balsī atbildēja «nē». Es tomēr piecēlos un grasījos iet pēc glāzes ūdens. Negaidot viņa ierunājās ļoti skarbi, pārsteigdama mani, jo allaž bija ārkārtīgi pieklājīga. «Sēdiet, sēdiet, nekāds ūdens man nav vajadzīgs!» Baidīdamies, ka neapzināti varbūt esmu viņu aizvainojis, es apsēdos. Palūkojos uz dārza viņu galu, kur vairāki pāri mēnesnīcā pastaigājās pa celiņiem starp zemu apgrieztajiem dzīvžogiem. Dzirdēju sev blakus viņas elpu. Tā šķita satraukta un nevienmērīga. Pēkšņi viņa apjautājās: «Cik jums gadu, mister Aīāstern?» Atbildēju, ka divdesmit divi. Viņa sacīja: «Man ir divdesmit deviņi.» Pārsteigumā es kaut ko nopurpināju. Viņa iesmējās, it kā par manu samulsumu, un teica: «Jā, jā, esmu septiņus gadus vecāka par jums, mister Māstern. Vai tas jūs pārsteidz?» Atbildēju, ka pārsteidz gan. Viņa sacīja: «Septiņi gadi ir ilgs laiks. Pirms septiņiem gadiem jūs vēl bijāt bērns, mister Māstern.» Tad viņa atkal iesmējās, šoreiz negaidīti skarbi, bet tūdaļ aprāvās un piebilda: «Bet es nebiju bērns. Vismaz pirms septiņiem gadiem ne, mister Māstern.» Es nekā neatbildēju, jo galvā man nebija nevienas sakarīgas domas. Es sēdēju pagalam samulsis, taču ar visu savu mulsumu centos iedomāties, kāda viņa būtu varējusi izskatīties bērnībā. Taču manā iztēlē nekas nespēja izraisīties. Tūdaļ pat atgriezās arī viņas vīrs.»

Pēc dažām dienām Kess aizbrauca uz Misisipi — tur viņš pāris mēnešu ziedoja savai plantācijai un kopā ar Ciilbērtu apmeklēja štata galvaspilsētu Džeksonu, iegriezdamies arī Viksbergā. Visu vasaru viņš bija stipri aizņemts. Nu jau Kess skaidri saprata Gilberta nodomu: padarīt viņu bagātu un ievirzīt politikā. Glaimojošas un vilinošas izredzes, turklāt nepavisam ne sevišķi pārspīlētas jaunam cilvēkam, kura brālis ir Gilberts Māsterns. («Mans brālis ir ārkārtīgi mazrunīgs un apņēmīgs vīrs, un, kad viņš ver vaļā muti, lai arī necenšas nevienam izpatikt vai pieglaimoties, it visi, īpaši jau nu prātīgi cilvēki, kuri apzinās savu atbildību un varu, ar cieņu uzklausa viņa vārdus.») Tā Gilberta stiprās rokas un dzedrās acs vadībā pagāja vasara. Uz atvaļinājuma beigām, kad Kess jau sāka domāt par atgriešanos Transilvānijā, no Leksingtonas pienāca ar nepazīstamu roku rakstīta, viņam adresēta vēstule. Kad Kess atlocīja papīra lapiņu, no tas kaut kas izkrita, — kā vēlāk atklājās, tas bija mazs, izkaltēts ziediņš. Kādu bridi viņš nesaprata, kas tas tāds ir un kā tas nokļuvis viņam rokā. Tad viņš pielika to pie deguna. Smarža, ko viņš jau gandrīz pagaisušu sajuta izžuvušajā ziedā, bija jasmīna smarža.

Papīra lapiņa bija salocīta divkārt, tā ka izveidojās četri vienādi taisnstūri. Uz viena no šiem taisnstūriem viņš izlasīja skaidrā, noteiktā, bet pasīkā rokrakstā rakstītu: «Ak, Kes!» Un tas bija viss.

Taču ar to pašu pietika.

Kādā lietainā rudens pēcpusdienā tūliņ pēc atgriešanās Leksingtonā Kess iegriezās Traisu mājās apliecināt cieņu. Dankana Traisa nebija mājās, viņš atsūtīja ziņu, ka pilsētā tiek aizkavēts steidzamās darīšanās un atgriezīsies tikai uz vakariņām. Par šo pēcpusdienu Kess rakstīja: «Bijām istabā divi vien. Krēsloja tāpat kā tai dienā gandrīz pirms gada, kad pirmoreiz ieraudzīju viņu šai istabā un kad man šķita, ka acis viņai ir melnas. Viņa pieklājīgi mani apsveicināja, es atbildēju un, paspiedis viņas roku, kāpos atpakaļ. Tad es pamanīju, ka viņa raugās manī tikpat cieši kā es viņā. Pēkšņi viņas lūpas mazliet pavērās un no tām izlauzās klusa elpa, ne gluži nopūta, ne apslēpts vaids. Kā neizprotama impulsa virzīti, mēs devāmies viens otram pretī un apkampāmies. Mēs stāvējām, ne vārda neteikdami. Stāvējām krietnu laiku, vai vismaz man tā šķita. Turēju viņas augumu cieši sev piekļautu, taču mēs pat nesaskūpstījāmies, un pēcāk, pārcilājot atmiņas, man tas allaž šķitis dīvaini. Bet vai tas bija dīvaini? Vai tas bija dīvaini, ka vismaz kādas kauna paliekas neļāva mums ielūkoties vienotram sejā? Es jutu un dzirdēju, kā sirds man joņo krūtīs, jutu, ka tā it kā pasprukusi no ķēdes un nu maldīdamās lēkšo mana ķermeņa plašajā tukšumā, toties gandrīz nemaz neapjēdzu savu patieso stāvokli. Kad es tur stāvēju un manās nāsis plūda viņas matu smarža, mani pārņēma neticība, ka es patiešām esmu es pats. Nespēju noticēt, ka esmu tas pats Kess Māsterns, kas nule stāv sava drauga un labdara mājā. Nejutu ne sirdsapziņas pārmetumus, ne šausmas par savu zemisko rīcību, mani tikai bija pārņēmusi nupat pieminētā neticība. (Cilvēks parasti izjūt neticību sev, kad pirmo reizi lauž kādu paradumu, toties šausmas viņu pārņem, kad viņš pārkāpj pats savus principus. Tadeļ, ja man arī kādreiz parādījies tikums un gods, tad tas ir gadījies tikai aiz paraduma, nevis kā manas gribas izpausme. Bet vai tikums vispār var būt cilvēka gribas izpausme? Šāda doma ir tīrā lepnība.)

Mēs, kā jau teicu, stāvējām labu laiku, cieši apskāvušies, viņa bija piekļāvusi seju man pie krūtīm, un manas acis vērās pāri istabai laukā pa logu, kur vakars nolaidās arvien tumšāks. Kad viņa beidzot pacēla galvu, ieraudzīju, ka viņa klusītēm ir raudājusi. Kādēļ viņa raudāja? Šādu jautājumu esmu uzdevis sev vairākkārt. Vai tādēļ, ka, dzirdamās pastrādāt nelabojamu Jaunumu, viņa spēja raudāt par šā nodarījuma sekām, lai gan juta, ka nav viņas spēkos no tā izvairīties? Vai tāpēc, ka vīrietis, kurš viņu turēja rokās, bija daudz jaunāks un tā skavās viņa kaunējās par šo jaunību un septiņiem gadiem? Vai tāpēc, ka viņš bija atnācis septiņus gadus par vēlu un tagad nevarēja nākt bez vainas? Nav svarīgi, kāds bija iemesls. Ja viņa raudāja pirmā iemesla dēļ, asaras vienīgi pierādīja, ka jūtas nespēj aizstāt pienākumu, ja otrā dēļ — asaras pierāda, ka žēlums pret sevi riespēj aizstāt saprātu. Lai nu kā tas būtu bijis, viņa lēja asaras un beidzot pievērsa man seju, un viņas lielajās acīs mirdzēja asaras, — pat tagad, lai arī šīs asaras mani pazudināja, es nespēju vēlēties, lai to nebūtu bijis, jo tās apliecina viņas sirds siltumu un pierāda, ka savam grēkam (un manējam) viņa nepavisam negāja pretī ar vieglu sirdi, miesas kārībā un alkatībā spīgojošām acīm.

Sīs asaras mani pazudināja, jo, kad viņa pievērsa man seju, manām jūtām piejaucās klāt maigums, un arī mana sirds izplūda krūtīs, piepildīdama milzīgo tukšumu, kurā tā dauzījās. Viņa sacīja: «Kes,» — pirmo reizi viņa uzrunāja mani vārdā. «Jā,» es atbildēju. «Noskūpsti mani,» viņa teica pavisam vienkārši, «tagad tu to drīksti darīt.» Un tā es viņu noskūpstīju. Tad, savu asiņu apstulbināti, jūtu alkatībā mēs piederējām viens otram. Tai pašā istabā, lai gan kalpotāji staigāja pa namu nedzirdamiem soļiem un durvis bija atstātas vaļā, un vīrs varēja kuru katru mirkli atgriezties, un istabā vēl nebija iestājusies pilnīga tumsa. Taču mūs sargāja mūsu pašu pārdrošība, it kā alkatīgās sirdis spētu mūs ieskaut tumsas mākonī, gluži tāpat ka reiz Venēra ietina Eneju mākonī, lai viņš, ļaužu skatienu nepamanīts, slepus varētu tuvoties Dīdonas pilsētai. Šādos gadījumos pārdrošība allaž pasargā cilvēku, tapat ka iekāres spēks šķiet viņu attaisnojam.

Kaut arī viņa bija raudājusi un atdevās man it kā skumjā izmisumā, tūda| pēc tam viņa līksmi mani uzrunāja. Viņa stāvēja istabas vidū un lūkoja sakārtot matus, es stomīdamies izspiedu kaut kādus vārdus par mūsu nākotni, kaut ko gaužām nesakarīgu, jo vēl arvien nespēju attapties no mulsuma, bet viņa atbildēja: «Nedomāsim pašlaik par to!» — it kā es būtu uzsācis sarunu par kaut ko galīgi nesvarīgu. Viņa aši pasauca sulaini un lūdza atnest gaismu. Sveces tika atnestas, un es aplūkoju viņas seju — tā bija svaiga un mierīga.. Kad pārnāca vīrs, viņa sasveicinājās ar to ļoti draudzīgi un sirsnīgi, bet mana sirds sarāvās, taču, jāatzīstas, ne jau aiz nožēlas. Drīzāk aiz trakas greizsirdības. Kad viņš uzrunāja mani un paspieda man roku, es jutos tik satraukts, ka seja droši vien mani nodeva.»

Tā sākās Kesa Māsterna dzīves stāsta otrais posms. Visu šo gadu viņš, tāpat kā agrāk, bieži viesojās Dankana Traisa namā, un, tāpat kā agrāk, abi bieži gāja uz sporta sacīkstēm, spēlēja azarta spēles, dzēra un apmeklēja hipodromu. Viņš iemācījās, kā pats teica, «saglabāt pieri ne-sarauktu» un uzņemt visu kā pašu par sevi saprotamu. Par Anabellu Traisu viņš sacīja, ka, reizēm atskatīdamies pagātnē, viņš gandrīz nespējot noticēt, ka «viņa būtu lējusi asaras». Viņš atzina, ka Anabellai «ir silta sirds, pārgalvīga un kaisla daba, viņa nīst jebkuras runas par nākotni (viņa neļāva man pat ieminēties par priekšdienām), ir veikla, attapīga un nenogurdināma mīlas rotaļās, taču arī maigi sievišķīga un spētu rotāt jebkura vīra svēto ģimenes pavardu». Veiklai un attapīgai viņai tiešām vajadzēja būt, jo saglabāt šādu mīlas sakaru slepenībā tos laikus un tajā vietā laikam gan bija stipri grūti. Traisu mājas dārza malā atradās vasaras namiņš, kur nemanīti varēja ieiet no kādas alejas. Dažkārt viņi sastapās šai namiņā. Anabellas pusmāsa, kas arī dzīvoja Leksingtonā, palīdzēja mīlniekiem vai vismaz skatījās uz viņu sakaru caur pirkstiem, taču, liekas, Anabellai vajadzējis par to krietni pacīnīties, jo Kess piemin kādu «vētrainu scēnu». Tātad dažkārt viņi satikās šai namiņā. Taču Dankanam Traisam šad tad iznāca aizbraukt no pilsētas bankas darīšanās, un tādās reizēs Kess vēlu naktī tika ielaists mājās, pat tos laikus, kad Anabellas tēvs un māte tur viesojās; tā nu Kess, atklāti runājot, gulēja Dankana Traisa gultā.

Gadījās, protams, arī citas tikšanās, neparedzēti un

iepriekš nenorunāti mirkļi, kad viņi palika divi vien. «Mana drauga paļāvīgajā mājā nebija nevienas vietiņas, neviena slepena kaktiņa, neviena stūrīša, nevienas spraudziņas, ko mēs agri vai vēlu nebūtu apgānījuši, turklāt vēl nepieklājīgi gaišā dienas laikā,» Kess rakstīja dienasgrāmatā, un, kad vēstures students Džeks Bērdens aizbrauca uz Leksingtonu un gāja apraudzīt Traisa māju, viņš atcerējās šo teikumu. Pilsēta bija izpletusies visapkārt mājai, un no dārza bija palicis pāri tikai mazs zāliena laukumiņš. Toties māja pati bija labi saglabājusies (tur dzīvoja kāda Mileru ģimene, kas ārkārtīgi cienīja šo namu), un Džekam Bērdenam tika atļauts apskatīt to no ārpuses un iekšpuses. Viņš uzkavējās istabā, kur tie pirmoreiz bija satikušies un kur viņa pāri tikko aizdegtajām svecēm bija pievērsusi acis Kesam Māsternam, un kur pēc gada viņai pār lūpām bija izlauzusies nopūta vai apspiestais vaids un kur viņa bija metusies tā apkampienos; viņš aplūkoja samērīgi izbūvēto vestibilu ar greznajām kāpnēm; iegāja mazajā, ēnainajā bibliotēkā, iegriezās dārza puses hallē, kas nudien bija «slepens kaktiņš un stūrītis», turklāt ar šādam gadījumam piemērotām mēbelēm. Džeks Bērdens stāvēja lielajā, vēsajā un pustumšajā vestibilā, kur blāvi mirdzēja grīda, un nama klusumā centās iztēloties to laiku turpat pirms septiņdesmit gadiem, kad te zagšus apmainījās skatieniem, slepus sačukstējās, klusumā trausli čaukstēja zīds (tālaika tērpi, protams, nebija domāti nejaušu sakaru veicināšanai), kāds strauji elpoja un neprātīgi nopūtās. Jā, tas viss bija noticis pirms ilgiem gadiem, un Anabella Traisa un Kess Māsterns sen jau atdusējās zem zemes, bet misis Milere, kura nokāpa lejā pacienāt Džeku Bērdenu ar tasi tējas (viņa jutās glaimota, ka viņas mājai ir «vēsturiska» vērtība, lai gan pat iedomāties nevarēja, kas īstenībā viņas viesi šurp atdzinis), nekādā ziņā nebija «veikla», neizskatījās «attapīga» un visu savu enerģiju laikam gan bija veltījusi Svētā Lūkasa baznīcas dāmu komitejai un «Amerikas revolūcijas meitām».

Otrs Kesa Māsterna dzīves stāsta posms — viņa mīlas dēka — ilga visu akadēmisko gadu, daļu vasaras (jo Kesam vajadzēja braukt uz Misisipi, lai parūpētos par savu plantāciju, un piedalīties māsas Lavīnijas kāzās — viņa izgāja pie kāda jauna cilvēka Vilisa Bērdcna, kuram bija plaši sakari) un krietni iesniedzas nākamajā ziemā, kad Kess atgriezās Leksingtonā. Bet tad. tūkstoš astoņsimt

piecdesmit ceturtā gada deviņpadsmitajā martā, Dankans Traiss nomira savā bibliotēkā (vienā no «mājas slepenāki jiem kaktiņiem un stūrīšiem»), un tā krūtīs atrada svina lodi turpat vai cilvēka īkšķa gala lielumā. Tas bija gluži nepārprotams nelaimes gadījums.

Atraitne sēdēja baznīcā taisni un nekustīgi. Kad viņa pacēla plīvuru, lai ar mutautiņu noslaucītu asaras, Kess Māsterns ieraudzīja, ka viņas vaigs bija «marmora bālumā un tanī kā drudža tvīkums dega viens vienīgs sārts plankums». Taču pat zem nolaistā plīvura viņš manīja tās spožās, vērīgās acis mirdzam «šai mākslīgajā puskrēslā».

Šķirstu nesa Kess Māsterns un vēl pieci jauni cilvēki no Leksingtonas, nelaiķa tuvākie draugi un pudeles brāļi. «Šķirsts, ko es nesu, likās gandrīz ’)ez svara, lai gan mans draugs bija spēcīgi noaudzis cilvēks ar slieksmi uz tuklumu. Nesdams šķirstu, es nobrīnījos par tā vieglumu, un pēkšņi man prātā pat iešāvās doma, ka drauga šķirstā nemaz nav, ka tas ir tukšs un ka viss šis notikums ir tīrā maskarāde, muļķīga joku spēle, neiespējami un zaimojoši gara, bezjēdzīga kā sapnis. Vai varbūt mana iztēle darbojās, lai mani apmānītu. Es biju šā apmāna upuris, un visi pārējie apvienojušies sazvērestībā pret mani. Bet, kad šī doma uzradās, mani pēkšņi pārņēma milzīgs mundrums un atjauta. Es biju pārak viltīgs, lai mani tik viegli izmuļķotu. Biju izpratis šo apmānu. Man iegribējās nomest Šķirstu zemē, lai tas paradās visā savā tukšumā, un gavilējoši iesmieties. Tomēr es to nedarīju un redzēju, kā šķirstu ielaiž zemē, uz kuras mēs stāvējām, un kā pār to nobirst pirmie smilšu pikuči.

Līdzko izdzirdēju pirmos zemes pikučus atsitamies pret Šķirstu, mani pārņēma atvieglojuma sajūta, bet pēc lam traka iekāre. Es paskatījos uz viņu. Viņa bija nometusies ceļos pie kapa, un es nevarēju zināt, ko viņa domā. Galva bija viegli pieliekta, un šķidrauts aizsedza seju. Spoža saule lēja gaismu pār melni tērpto stāvu. Nespēju atraut acis no šā skata. Poza šķita izceļam viņas pievilcību un uzvedināja manu satraukto prātu uz domām par viņas ķermeņa lokanumu. Pat melnais sēru tērps padarīja viņu vēl vairāk kārdinošu. Saule cepināja man kaklu, un pat pleci cauri svārku audumam juta tās karstumu. Gaisma likās tik pārdabiski spoža, ka manas acis kļuva kā aklas un pats es arvien vairak noreibu. Taču visu laiku it kā no

liela tāluma dzirdēju lāpstas šķindam pret zemes kukuržņiem un zemes pikučus būkšķam bedrē.»

Tovakar Kess devās uz vasaras namiņu dārzā. Neko norunājuši abi netika, viņš gāja tāpat, impulsa dzīts. Viņš gaidīja krietnu brīdi, bet tad viņa beidzot parādījās, tērpusies melnā, «kas bija gandrīz melnāks par nakti». Viņš nerunāja ne vārda, pat nepakustējās, kad viņa nāca, «slīdēdama kā ēna starp ēnām», bet palika stāvam uz vietas pašā tumšākajā dārza namiņa stūrī. Kad viņa ienāca, Kess nekādi neatklāja savu klātbūtni. «Neņemos apgalvot, ka mana klusēšana būtu bijusi iepriekš iecerēta. To radīja kāds nepārvarams dzinulis, kas mani satvēra, aizžņaudza rīkli un sastindzināja locekļus. Pirms tam un arī vēlāk es zināju, cik negodīgi ir izspiegot citus cilvēkus, bet tai mirklī nekādi tamlīdzīgi apsvērumi ;nan prātā nenāca. Acis nenolaizdams, raudzījos, kā viņa stāv tumsā, domās nogrimusi. Man šķita — ja viņa domā, ka ir te viena, es varu iespiesties viņas būtībā, uzzināt, kādas pārmaiņas, kādu iespaidu uz viņu atstājusi vīra nāve. Neprātīgo kaisli, kas mani todien bija sagrābusi pie drauga kapa, vairs nejutu. Biju pavisam mierigs. Taču man vajadzēja uzzināt, vismaz papūlēties, lai uzzinātu. It kā, izzinādams viņu, es varētu izzināt pats sevi. (Tāda jau ir cilvēku kļūda — pūlēties, lai izzinātu sevi caur kāda cita izzināšanu. Pats sevi var izzināt tikai caur dievu un viņa nemaldīgo aci.)

Viņa ienāca dārza namiņā un noslīga kādā sēdeklī pāris soļu attālumā no manis. Ilgi es stāvēju, cieši raudzīdamies viņā. Viņa sēdēja pavisam taisna un nekustīga. Beidzot, cik klusu vien varēdams, čukstus izrunāju viņas vārdu. Ja viņa to arī dzirdēja, tomēr nelikās ne zinis. Tad es atkārtoju viņas vārdu tikpat klusi, pēc tam vēlreiz. Kad ierunājos trešo reizi, viņa sacīja «jā», bet nepakustējās un pat galvu nepagrieza. Tad es ierunājos skaļāk, vēlreiz saukdams viņu vārdā, un viņa pēkšņi, it kā briesmīgi pārbiedēta, pielēca kājās, aizžņaugtā balsī iekliedzās un satvēra rokām seju. Viņa grīļojās, un tā vien šķita, ka tūdaļ nokritīs gar zemi, bet tad atkal savaldījās un palika stāvam, stīvu skatienu lūkodamās manī. Stomīgi lūkoju atvainoties, sacīju, ka negribēju viņu izbiedēt, ka viņas teikto «jā» uztvēru kā atbildi uz saviem čukstiem un tikai tad ierunājos skaļāk, un beigās jautāju:

— Vai tad tu neatbildēji uz manu čukstu?

Viņa piekrita, ka esot atbildējusi.

— Kāpēc tad tu satrūkies, kad es atkal ierunājos?

— Nezināju, ka tu esi šeit, — viņa sacīja.

— Bet tu taču teici, — es neatlaidos, — ka esot dzirdējusi manu čukstu un atbildējusi uz to, bet tagad tu izliecies nezinājusi, ka esmu šeit.

— Nezināju, ka tu esi šeit, — viņa atbildēja pavisam klusi, un tad tikai es sapratu, ko nozīmē viņas teiktie vārdi.

— Paklausies, — es iebrēcos, — kad izdzirdēji čukstu — vai tu pazini manu balsi?

Viņa stīvi raudzījās manī un neatbildēja.

— Atbildi! — es uzstāju, jo man to vajadzēja zināt.

Viņa arvien vēl stīvi raudzījās manī un beidzot svārstīdamās sacīja:

— Nezinu.

— Tu domāji, ka tas ir... — es iesāku, bet nepaspēju teikumu izrunāt līdz galam, kad viņa metās pie manis, izmisīgi kā slīcējs pieķērās man un iesaucās:

— Nē, nē, vai nav vienalga, ko es domāju, tu esi šeit, tu esi šeit! — Un viņa pievilka manu seju sev klāt un uzspieda lūpas manējām, lai es vairs nevarētu runāt. Lūpas viņai bija aukstas, bet tās cieši piekļāvās manējām.

Arī es biju pavisam auksts, gluži kā nāves stindzināts. Un šis aukstums padarīja bezgala pretīgas mūsu skavas, kurās ieslīgām kā lelles, kas ar savu rīcību izsmej cilvēka kaunu un neķītrību, lai tā kļūtu divkārt apkaunojoša.

Vēlāk viņa man sacīja:

— Ja es šovakar tevi šeit nebūtu sastapusi, mūsu attiecības vairs nekad neatsāktos.

— Kādēļ?

— Ta ir zīme, — viņa teica.

— Zīme? — es vaicāju.

— Zīme, ka mums nav glābiņa, ka mēs ... — un viņa aprāvās, bet tad atguvusies tumsā dedzīgi čukstēja: — Es nemaz arī nevēlos glābiņa ... tā ir zīme ... lai ko esmu darījusi, tas ir padarīts. — Brīdi viņa apklusa, tad piebilda: — Sniedz man roku.

Es sniedzu viņai labo roku. Viņa satvēra to, bet tūdaļ palaida vaļā un sacīja:

— Otru, otru roku.

Es pastiepu roku pāri pats sev, jo sēdēju viņai kreisajā pusē. Viņa satvēra to ar kreiso roku, pacēla uz augšu un cieši piespieda sev pie krūtīm. Tad viņa taustīdamās uzvilka man pirkstā — zeltnesī gredzenu.

— Kas tas tāds? — es jautāju.

— Gredzens, — viņa atbildēja, apklusa un pēc tam piebilda: — Viņa gredzens.

Tad es atcerējos, ka viņš, mans draugs, allaž bija valkājis pirkstā laulības gredzenu, un sajutu metālu salti pieskaramies miesai.

— Vai tu to viņam novilki no pirksta? — es jautāju, un šī doma mani satrieca.

— Nē, — viņa sacīja.

— Nē? — es pārjautāju.

— Nē, — viņa sacīja, — viņš pats to novilka. Vienīgo reizi, kad vispār noņēma gredzenu no pirksta.

Es sēdēju viņai blakus, nezin ko gaidīdams, bet viņa turēja manu roku sev pie krūtīm piespiestu. Jutu, kā tās viļņojas. Bet nespēju izteikt ne vārda.

Tad viņa ierunājās:

— Vai tu gribi zināt, kā ... kā viņš to novilka?

— Jā, — es tumsā atbildēju un, gaidīdams, ko viņa vēl sacīs, pārlaidu mēli pār sausajām lūpām.

— Klausies, — viņa pavēlēja valdonīgā čukstā, — tovakar pēc... nu, pēc šā notikuma... kad mājā atkal viss bija apklusis, es sēdēju savā istabā uz mazā krēsliņa pie tualetes galda, kur parasti sēžu, kamēr Fēba man sukā matus. Laikam biju tur apsēdusies aiz ieraduma, jo jutos caurcaurēm sastingusi. Lūkojos, kā Fēba klāj man gultu. (Fēba bija viņas istabene, izskatīga mulatu skuķe, untumaina un ātrsirdīga.) Redzēju, kā Fēba paceļ spilvenu un skatās uz to vietu, kur tas tikko bija atradies manā gultas pusē. Viņa kaut ko pacēla un nāca pie manis. Viņa raudzījās manī stīvu skatienu... un viņas acis, tās ir tik dzeltenas, lai kā tajās skatītos, tāpat neko neizdotos saskatīt... viņa raudzījās manī stīvu skatienu... ilgi raudzījās... tad izstiepa dūrē savilkto roku un vēroja mani... bet tad ... lēni, pavisam lēni... viņa atlieca pirkstus ... un uz viņas delnas gulēja gredzens ... zināju, ka tas ir viņa gredzens, taču vienīgā doma man bija, ka tas ir zelts un guļ uz zelta rokas. Jo Fēbas roka izskatījās kā no zelta... nekad agrāk nebiju ievērojusi, ka viņas plaukstas ir tīra zelta dzeltenumā. Tad es pacēlu skatienu, bet viņa arvien vēl stīvi lūkojās manī, un arī

viņas acis bija no zelta, spožas un nejūtīgas kā zelts. Un es sapratu, ka viņa zina.

— Zina? — es atbalsoju, it kā jautādams, lai gan arī pats jau to zināju. Mans draugs bija uzzinājis patiesību — no sievas vēsuma un no kalpotāju tenkām, — novilcis gredzenu no pirksta, aiznesis uz gultu, kurā bija ar sievu gulējis, pabāzis zem spilvena, pēc tam iegājis bibliotēkā un nošāvies, taču izdarījis visu tā, lai neviens nekad nenojaustu, ka tas nav bijis nelaimes gadījums, lai to zinātu tikai viņa sieva. Tomēr viņš savos aprēķinos bija pieļāvis vienu kļūdu. Gredzenu atrada mulatu skuķe.

— Viņa zina, — čukstēja Anabella, spiezdama manu roku cieši sev pie krūtīm, kas atkal jo strauji cilājās.. i — Viņa zina ... un viņa raugās manī. .. viņa mūždien raudzīsies manī. — Tad viņa pēkšņi aprāvās, un pēc tam balsī ieskanējās vaimanas. — Viņa izstāstīs. Visi uzzinās. Visi šai mājā skatīsies uz mani un zinās... kad pasniegs ēdienu ... kad ienāks manā istabā ... un viņu soļi nekad nav sadzirdami! — Negaidot viņa pielēca kājās, palaizdama manu roku vaļā. Es paliku sēžam, un viņa stāvēja man blakus, muguru uzgriezusi, viņas sejas un roku bālumu vairs nevarēja saredzēt, un viņas melnais tērps, pat tik tuvu skatīts, manās acīs saplūda ar nakts / tumsu. Pēkšņi balsī, ko es vairs nepazinu, tik skarba tā bija, viņa tumsā man virs galvas ierunājās:

— Es to necietīšu, es to necietīšu!

Viņa pagriezās, strauji noliecās un noskūpstīja mani uz lūpām. Tad viņas vairs nebija man blakus, un es dzirdēju soļus nočirkstam pa grantēto taciņu. Sēdēju vēl ilgi tumsā, grozīdams gredzenu pirkstā.»

Pēc tikšanās dārza namiņā Ķess vairākas dienas neredzēja Anabellu Traisu. Viņš uzzināja, ka tā aizbraukusi uz Luisvilu, kur, viņš atcerējās, tai dzīvoja tuvi draugi.

Arī Fēbu, gluži dabiski, viņa bija paņēmusi līdzi. Tad viņš izdzirdēja, ka Anabella esot atgriezusies, un to pašu dienu vēlā vakara stundā devās uz dārza namiņu. Viņa jau bija priekšā, sēdēja tumsā. Viņi sasveicinājās. Viņa likās, tā Kess vēlāk rakstīja, dīvaini izvairīga, tāla un nenoteikta, kā mēnessērdzīga vai sazāļojusies. Viņš apjautājās par ceļojumu uz Luisvilu, un viņa īsi atbildēja, ka esot braukusi pa upi līdz Pedjukai. Viņš sacīja, ka neko neesot zinājis par kaut kādiem viņas draugiem Pedjukā, un viņa atbildēja, ka nekādu draugu viņai tur neesot.

Pēkšņi Anabella pagriezās pret Kesu, nenoteiktība pārvērtās niknumā, un viņa iesaucās:

— Tātad tu okšķerē ... okšķerēdams bāz degunu manās darīšanās ... bet es to necietīšu.

Kess mēģināja izstomīt atvainošanās vārdus, bet viņa to pārtrauca, sacīdama:

— Ja jau tev vajag zināt, varu izstāstīt. Es aizvedu viņu.

Kādu brīdi Kess neapjauta ne rīta, ne vakara.

— Viņu? — viņš pārjautāja.

— Fēbu, — viņa atbildēja, — es viņu aizvedu uz Ped-juku, un viņa ir projām.

— Projām ... kur projām?

— Tur, kur es braucu pa upi, — viņa atbildēja un vēlreiz atkārtoja, — kur es braucu pa upi, — tad skarbi iesmējās un piebilda, — un nu viņa vairs uz mani tā neskatīsies.

— Tu viņu pārdevi?

— Jā, pārdevu. Pedjukā kādam vīram, kas vāca kopā nēģerus, lai vestu uz Jaunorleānu. Mani Pedjukā neviens nepazīst, neviens nezina, ka esmu tur bijusi, neviens nezina, ka esmu viņu pārdevusi, jo es visiem stāstīšu, ka viņa ir aizbēgusi uz Ilinoisu. Taču es viņu pārdevu. Par tūkstoš trīssimt dolāriem.

— Labi maksāts, — sacīja Kess, — pat par tik spriganu mulati kā Fēba. — Un, kā teikts dienasgrāmatā, viņš iesmējās «mazliet rūgti un mazliet rupji», lai gan nepaskaidro, kāpēc.

— Jā, — viņa atbildēja, — labi maksāts. Liku atlīdzināt viņas vērtību līdz pēdējam centam. Bet vai tu zini, ko es izdarīju ar šo naudu?

— Nē.

— Kad nokāpu no kuģa Luisvilā, tur uz piestātnes steķiem sēdēja kāds vecs nēģeris, viņš bija akls, strinkšķināja ģitāru un dziedāja «Veco Denu Takeru». Izņēmu no somiņas naudu, piegāju viņam klāt un ieliku to viņa vecajā cepurē.

— Ja tu zināji, ka nepaturēsi šo naudu ... ja tu juti, ka šī nauda ir netīra ... kādēļ tu viņu neatlaidi brīvībā? — jautāja Kess.

— Viņa būtu palikusi šeit, viņa nekur neietu, viņa paliktu šeit un raudzītos mani. Ak nē, nekur viņa neietu, jo viņas vīrs taču ir Motliju kalps — kučieris. Ak nē, viņa

būtu palikusi šeit, raudzījusies manī un stāstījusi, stāstījusi visu, ko zināja, un es to nevarētu panest.

Tad Kess sacīja:

— Ja tu būtu man to izstāstījusi, es šo kalpu no mistera Motlija atpirktu un arī atlaistu brīvē.

— To nu gan nepārdotu, — viņa teica, — Motliji nevienu kalpu nepārdod.

— Pat ja to gribētu atbrīvot? — Kess turpināja, bet viņa to pārtrauca:

— Es jau tev teicu, ka nevēlos, lai tu jaucies manās darīšanās, vai tu to saproti? — Un viņa piecēlās un palika stāvam dārza namiņa vidū, un Kess redzēja viņas seju balsnījam tumsā un dzirdēja viņas satraukto elpu.

— Man šķita, ka tu mīli Fēbu.

— Jā, mīlēju, — Anabella piekrita, — iekāms viņa nebija sākusi tā raudzīties manī.

— Vai tu zini, kāpēc tev par viņu tik daudz samaksāja? — jautāja Kess un, atbildi negaidīdams, turpināja:

— Tāpēc, ka viņa ir mulate, izskatīga un ar glītu augumu. Ak nē, lopu tirgoņi nevedīs viņu važās sakaltu kopā ar visu vergu baru. Viņi tai pāri nedarīs. Viņi to vedīs pa upi uz dienvidiem saudzīgi. Un tu zini, kāpēc?

— Jā, es zinu, kāpēc, — viņa atbildēja, — un kāda tev gar to daļa? Vai arī tevi viņa ir savaldzinājusi?

— Tas nav godīgi, — teica Kess.

— Jā, viss ir skaidrs, mister Māstern, — viņa sacīja,

— jā, viss skaidrs, jūs esat norūpējies par melnā kučiera godu. Ļoti cēlas jūtas, patiešām, mister Māstern. Bet kādēļ gan... — un viņa nostājās tam cieši blakus pie sola, — ...bet kādēļ gan jums neradās tādas cēlas jūtas, kad vajadzēja parūpēties par sava drauga godu? Par ta drauga godu, kurš tagad ir miris.»

Šai mirklī, kā teikts dienasgrāmatā, Kesa krūtīs sacēlās «vesela jūtu vētra». Viņš raksta: «Tā es pirmo reizi izdzirdēju vārdos paustu apsūdzību, kas cauri laiku laikiem spējusi vissāpīgāk trāpīt krietnos tikumos audzinātu, pēc dabas godīgu cilvēku. Tas, ko garā nocietinājies cilvēks vēl var paciest no savas sīkās sirdsapziņas balstiņas, svešas mutes izrunāts, spēj kļūt par tik drausmu apvainojumu, ka asinis tam dzīslās sastingst. Taču ne jau šī skaļi paustā apsūdzība pati par sevi vien iedvesa šausmas, jo, taisnību sakot, es jau sen biju šo šausmu pārņemts un netiku no tām ne mirkli vaļā. Šausmas iedvesa ne tikai tas, ka biju piekrāpis draugu. Ne tikai tas, ka mans draugs ir miris, ka es biju notēmējis ieroci pret viņa krūtīm. Ar šo apsūdzību es vēl kaut kā būtu varējis dzīvot. Taču pēkšņi sajutu, ka visa apkārtējā pasaule un pats būtības pamats ir izkustējies un ka sācies vispārējas sairšanas process, kura centrs biju es. Šai galēja satraukuma mirklī, kad man uz pieres izspiedās salti sviedri, es savā prātā nespēju izveidot nevienu sakarīgu teikumu. Toties biju pametis skatienu atpakaļ un ar mokām izzinājis patiesību. Mokas man sagādāja ne tikai pats kailais fakts, ka verdzene tikusi pārdota, aizvesta no mājas, kur viņa bija dzīvojusi drošībā un kur pret viņu izturējās laipni, izrauta no vīra skavām un iemesta izvirtības zaņķī. Zināju, kā tas notiek, nebiju vairs nekāds mazais bērns, kopš ierados Leksingtonā un sapazinos ar dažādiem izlaidīgiem tipiem — sportistiem un zirgu skrējējiem, un arī pats biju nodevies šādām palaidnīgām izpriecām. Mani satrieca ne tikai tas, ka sieviete, kuras dēļ biju upurējis drauga dzīvību un savu godu, pati smagi ciezdama, spēja man uzbrukt saltās dusmās ar nikniem apvainojuma vārdiem, tā ka es viņu vairs nepazinu. Pats šausmīgākais bija tas, ka it viss — mana drauga nāve, Fēbas pardošana, ciešanas, mīļotās sievietes dusmas un pēkšņā pārvērtība, — it viss bija radies no viena vienīga grēka un nodevības, kā zari izaug no koka stumbra un lapas no zariem. Vai, ja iztēlotos visu notikušo savādāk, — mana rīcība bija satricinājusi visu pasaules ēku, un tās sekas neizbeidzās, bet aizvien pieauga spēkā, un neviens nevarēja zināt, kā tas viss beigsies. Toreiz es nespēju to ietvert šādos vārdos, bet stāvēju savas jūtu vētras satriekts.»

Kad Kess cik necik bija apvaldījis uzbudinājumu, viņš jautāja:

— Kam tu meiteni pārdevi?

— Kada tev daļa! — viņa atcirta.

— Kam tu pārdevi meiteni? — viņš atkārtoja.

— Neteikšu, — viņa sacīja.

— Pats uzzināšu, — viņš teica. — Aizbraukšu uz Ped-juku un uzzināšu.

Viņa satvēra Kesa roku, ielaizdama pirkstus «gluži kā zvēra nagus» dziļi miesā un jautāja:

— Kāpēc... kāpēc tu brauksi?

— Lai viņu atrastu. — viņš sacīja. — Lai viņu atrastu, atpirktu un atlaistu brīvē. — Viņš to pateica bez

iepriekšēja apdoma. Viņš izdzirdēja pats savus vārdus, ierakstīja tos dienasgrāmatā un zināja, ka tāds bijis viņa nodoms. — Lai viņu atrastu, atpirktu un atlaistu brīvē, — viņš teica un sajuta, ka pirksti palaiž viņa roku vaļā un asi nagi pēkšņi iecērtas viņam vaigā, un viņš izdzirdēja Anabellu ar «sirdīgu šņācienu» čukstam:

— Ja tu to izdarīsi... ja tu to izdarīsi... ak nē, es to necietīšu ... nemūžam!

Viņa atkāpās un nokrita uz sola. Viņš dzirdēja tās šņukstus un elsas, «sausas, aprautas, vīrišķīgas elsas». Viņš nekustējās. Tad atkal izdzirda Anabellas balsi:

— Ja tu to izdarīsi... ja tu to izdarīsi... viņa tik briesmīgi uz mani skatījās, un es to nevaru paciest... ja tu to izdarīsi... — Pēc brīža viņa pavisam klusi piebilda: — Ja tu to izdarīsi, mēs nekad vairs neredzēsimies.

Viņš neatbildēja. Pastāvējis kādu brīdi, pats neapzinādamies, cik ilgi, viņš izgāja no dārza namiņa, kur Ana-bella palika sēžam, un devās projām pa aleju.

Nākamajā rītā viņš aizbrauca uz Pedjuku. Tur viņš uzzināja, kā sauc vergu tirgoni, bet uzzināja arī, ka tirgonis jau pārdevis Fēbu (mulatu skuķi, kas atbilda Fēbas aprakstam) kādai «privātai personai», kas tobrīd gan bijusi Pedjukā, bet vēlāk aizbraukusi tālāk uz dienvidiem. Šā cilvēka vārdu Pedjukā neviens nezināja. Tirgonis Fēbu bija pārdevis, acīm redzot, tāpēc, lai tiktu no tās vaļā un vestu tālāk vergu partiju, kad būs tos savācis pietiekamā daudzumā. Tobrīd, kā noskaidrojās, viņš devies uz Kentuki dienvidiem ar dažiem melnādainajiem puisiešiem un skuķēm, lai tur uzpirktu vēl vairāk vergu. Kā jau Kess paredzēja, viņš nebija gribējis Fēbu nomocīt, vadadams to līdzi pārējo vergu baram. Tādēļ, uzsizdams pamatīgu cenu Pedjukā, viņš to bija pārdevis turpat. Kess brauca tālāk uz dievidiem, nonākdams līdz Boulinggrīnai, bet tur viņam tirgoņa pēdas pagaisa. Zaudējis gandrīz pēdējo cerību, viņš aizrakstīja vergu tirgonim vēstuli uz Jaun-orleānas tirgu, lūgdams paziņot Fēbas pircēja vārdu un kaut kādas ziņas par šo cilvēku. Pēc tam viņš devās atpakaļ uz ziemeļiem, uz Leksingtonu.

Leksingtonā viņš aizgāja uz Luisa S. Robardsa vergu nometni, ko misters Robardss pirms pāris gadiem bija ierīkojis kādreizējā Leksingtonas teātrī Vestšortstrītā. Kess cerēja, ka misters Robardss, pats ievērojamākais vergu tirgonis visā apkārtnē, izmantodams savus sakarus dienvidos, spēs uzmeklēt Fēbu, ja vien tiks apsolīta pietiekama komisijas nauda. Vergu nometnes kantorī viņš sastapa vienīgi kādu zēnu, kas pateica, ka misters Robardss esot aizbraucis uz dienvidiem, bet ka pagaidām «darījumus kārtojot» misters Simss, kurš patlaban «iestādē» izdarot «apskati». Kess pa nākamajām durvīm iegāja «iestādē». (Kad Džeks Bērdens aizbrauca uz Leksingtonu izpētīt Kesa Māsterna dzīvi, viņš redzēja «iestādi» vēl arvien stāvam tai pašā vietā — parastu divstāvu ķieģeļu dzīvojamo namu ar stāvu jumtu, durvīm pašā vidū, logiem abās pusēs, diviem skursteņiem — katru savā ēkas galā — un piebūvi aizmugurē. «Vislabāko preci» Robardss bija turējis šeit, nevis trušu sprostos, un šeit tā arī tika «apskatīta».)

Nama parādes durvis nebija aizslēgtas, un Kess, iegājis priekšnamā, nevienu tur nesastapa, bet izdzirda augšstāvā kādu smejamies. Viņš kāpa augšā un gaiteņa galā ieraudzīja vairākus vīriešus sapulcējušos pie kādām atvērtām durvīm. Dažus viņš pazina — šie jaunie vīrieši bija redzēti pilsētā un hipodromā. Viņš piegāja tiem klāt un apjautājās, kur varētu sastapt misteru Simsu. «Tur, iekšā,» sacīja viens no vīriešiem, «rāda preci.» Kess pāri galvām ielūkojās istabā. Vispirms viņš ieraudzīja mazu, druknu, it kā nolakotu vīreli melniem matiem, melnu kaklasaiti, lielām, spožām, melnām acīm, melnos svārkos, ar jājam-pātagu rokā. Kess tūdaļ noprata, ka tas ir franču «spekulants», kas uzpērk «vislabāko preci» Luiziānas atklātajiem namiem. Francūzis, acis nenolaizdams, kaut ko pētīja, bet Kess nevarēja saskatīt, ko īsti. Tad viņš piegāja tuvāk un ielūkojās pa durvīm.

Viņš ieraudzīja kādu vīru, kas, pēc viņa domām, varēja būt misters Simss, gluži parastu cilvēku ar cilindru galvā, un tam aiz muguras sievietes stāvu. Sieviete bija pavisam jauna, ne vairāk kā divdesmit gadu veca, ļoti slaida, āda mazliet tumšāka par ziloņkaulu, viņā, acīm redzot, ritēja tikai viena astotdaļa nēģeru asiņu, mati drīzāk cirtaini nekā siksprogaini, dziļās, tumšās, miklās acis, viegli apsarkušas, stingi vērās vienā punktā pāri francūža galvai. Mugurā viņai nebija rūtotie brunči, ap galvu nebija apsiets lakats, kā parasti pārdošanai paredzētajām verdzenēm, viņa bija tērpusies baltā, līdz grīdai brīvi krītošā kleitā ar pusgarām piedurknēm, ap matiem apsieta tikai lente. Viņai aiz muguras tīkami iekārtotajā istabā («gluži

kā augstākajā sabiedrībā», bija rakstīts dienasgrāmatā, piezīmējot, ka logi gan aizrestoti) Kess ieraudzīja šūpuļkrēslu un mazu galdiņu, bet uz galda rokdarbu groziņu ar greznu šuvekli, kurā vēl adata palikusi iesprausta, «it kā cienījama jauna dāma vai namamāte būtu to pametusi, lai pieceltos un saņemtu viesi». Kess raksta, ka nekādi nav varējis atraut skatienu no izšuvuma.

— Jā, — sacīja misters Simss, — jā. — Un, sagrābis meiteni aiz pleca, lēnām grieza to apkārt, lai klients labāk varētu apskatīt. Tad saņēma tās roku, pacēla pleca augstumā un pašūpoja uz priekšu un atpakaļ, rādīdams, cik vingri tā lokās, un sacīja: — Jā. — Tad viņš parāva roku uz priekšu, stiepdams pretim francūzim, plauksta ļengani nokārās. (Roka, tā teikts dienasgrāmatā, bija «glīti veidota, gariem, slaidiem pirkstiem».) — Jā, — sacīja misters Simss, — paraugās uz šito roku. Nevienai dāmai nav mazākas, sīkākas rociņas. Un vēl apaļa un mīksta, vai ne?

— Vai viņai varbūt ir vēl kaut kas apaļš un mīksts? — apjautājās viens no vīriešiem, kas stāvēja pie durvīm, un visi iesmējās.

— Jā-a, — sacīja misters Simss, noliecās, ar vienu roku saņēma meitenes tērpa apakšmalu un ar vieglu, strauju kustību pacēla to virs vidukļa, bet ar otru, sagrābis saujā drānu, apjoza to meitenei kā «dīvainu jostu». Turēdams tērpa drānu saujā, viņš apgāja verdzenei apkārt, likdams viņai griezties līdzi (viņa griezās «nepretodamās, it kā transā»), kamēr pret durvīm pavērsās viņas mazais diben-tiņš. — Apaļa un mīksta, zēni, — sacīja misters Simss, krietni uzšaudams meitenei pa gurnu, lai parādītu, ka miesa nodreb. — Vai jūs kādreiz ir pieskārušies kaut kam tik mīkstam un apaļam, zēni? — viņš apvaicājās. — Taisni kā spilvens, kad es jums saku. Un tricinās kā garda že-leja.

— Dievs visvarenais, un kājas zeķes! — teica viens no vīriem.

Kamēr citi smējās, fancūzis piegāja meitenei klāt un, roku izstiepis, ar jājampātagas galu pieskārās mazajai bedrītei virs gūžu apaļuma. Kādu brīdi viņš to delikāti tur paturēja, tad, piespiedis pātagu meitenei šķērsām pie muguras, viņš to lēnām laida lejup, vienlīdz stingri pāri abām gūžām, lai pārliecinātos, cik pilnīgs ir to izliekums.

— Pagrieziet viņu! — pavēlēja francūzis ar jūtamu svešzemnieka akcentu.

Misters Simss paklausīgi pavilka dūrē savīstīto, drānu, un meitenes ķermenis, sekodams viņa kustībai, izdarīja vēl pusapgriezienu. Viens no vīriem pie durvīm iesvilpās. Francūzis pārlika pātagu šķērsām verdzenes vēderam, gluži kā «namdaris, kaut ko mērīdams, vai lai parādītu, cik tas plakans», tad laida pātagu atkal lejup, pārbaudīdams formu apaļumu, un apstājās uz gurniem zem trīs-stūrīša. Tad viņš nolaida roku ar visu patagu gar sānu.

— Atver muti! — viņš teica meitenei.

Verdzene atvēra muti, un viņš rūpīgi aplūkoja tās zobus. Tad viņš pieliecās un paostīja tās dvašu.

— Dvaša itin laba, — viņš atzina, gan bez īpašas patikas.

— Jā-a, — teica misters Simss, — jā, labāku dvašu jūs nekur neatradīsiet.

— Vai jums ir vēl kādas? — apjautājās francūzis. — Tepat, šai namā?

— Ir gan, — sacīja misters Simss.

— Nu tad apskatīsim, — teica francūzis un virzījās uz durvīm, acīm redzot, «nekaunīgi pārliecināts», ka visi griezīs viņam ceļu. Viņš iznāca gaitenī, misters Simss viņam pakaļ. Kamēr misters Simss slēdza ciet durvis, Kess viņu uzrunāja:

— Ja jūs esat misters Simss, es labprāt ar jums aprunātos.

— Kas ir? — misters Simss iejautājās («ierukšķējās», kā teikts dienasgrāmatā), taču, palūkojies Kesā, tūdaļ kļuva pieklājīgs, jo pēc apģērba un izturēšanās noprata, ka Kess nav nekāds nejauši ieklīdis dīkdienis. Tā nu, aizvedis francūzi līdz nākamajai istabai, lai parādītu tās iemītnieci, misters Simss atgriezās pie Kesa. Tālāk dienasgrāmatā Kess piezīmējis, ka būtu varējis izvairīties no nepatikšanām, ja piesardzības labad būtu runājis ar Simsu divatā, taču tobrīd viņa prāts tik ļoti bijis aizņemts ar visu šo pasākumu, ka vīri, kas stāvējuši gaitenī, viņam šķituši tikpat kā ēnas.

Viņš izteica misteram Simsam savu vajadzību, kā mācēdams aprakstīja Fēbu, pateica Pedjukas tirgoņa vārdu un piedāvāja krietnu komisijas naudu. Misters Simss apšaubīja šādu pasākumu, tomēr apsolīja darīt, ko spēs, un tad sacīja:

— Deviņi pret desmit, ka jūs, mister, viņu neatradīs. Un mums šeiten pat ir kauc kas labāks, Jūs pats redzēj Delfiju, tā ir tikpat balta kā mūsējās, tikai daudz lunkanāka, bet šitā, par ko jūs runā, nav pat lāga mulate. Vēl Delfijai...

— Nu, bet jaunais džentlmenis meties uz mulatēm, — ierunājās viens no dīkdieņiem, pats gardi nosmiedamies, un pārējie smējās līdzi.

Kess gāza tam pa muti. «Es gāzu viņam ar dūri tā,» raksta Kess, «ka pašķīda asinis. Situ, neko nedomādams, un atceros pats savu pārsteigumu, kad ieraudzīju viņam uz zoda asinis un rokā pamatīgu dunci, ko viņš izvilka no azotes. Mēģināju izvairīties no pirmā trieciena, tomēr viņš trāpīja man kreisajā plecā. Iekāms viņš paguva attapties, es ar labo roku sagrābu viņa delmu, piežmiedzu to tā, lai varētu piepalīdzēt arī ar kreiso roku, kurā vēl mazliet bija patvēries spēks, un, ar visu ķermeni sagriezdamies, pārlauzu viņa roku pret savu labo gurnu un pēc tam nogāzu viņu zemē. Pacēlu dunci no grīdas un pievērsos otram zellim, kurš, šķita, bija tā vīra draugs, kas jau bija nolikts pie zemes. Arī viņam rokā rēgojās nazis, toties, kā likās, nebija vairs ne mazākās vēlēšanās turpināt diskusiju.»

Kess atteicās no mistera Simsa palīdzības, piespieda mutautiņu pie brūces, izgāja no nama, devās uz mājas pusi un Vestšortstrītā zaudēja samaņu. Viņu nogādāja mājās. Nākamajā dienā viņš jau jutās labāk. Viņš uzzināja, ka misis Traisa aizbraukusi no Leksingtonas, domājams, uz Vašingtonu. Pēc dažām dienām viņa brūcē bija iekļuvusi infekcija, un viņš ilgāku laiku nogulēja murgos, svārstīdamies starp dzīvību un nāvi. Atveseļošanās nāca gausi, to, acīm redzot, kavēja tas, ko Kess dienasgrāmatā nosauca par savu «tieksmi pēc tumsības». Taču ķermeņa uzbūve bija stiprākā par šo viņa tieksmi, un Kess atspirga, atzīdams sevi par «lielāko no grēciniekiem un mēra plankumu uz cilvēces miesas». Viņš būtu izdarījis pašnāvību, ja nebaidītos no mūžīgas nolādēšanas par šādu soli, jo, necerēdams uz «Visaugstā žēlastību, es tomēr pieķēros šai cerībai uz žēlastību». Taču dažkārt pats drauds tapt mūžīgi nolādētam par pašnāvību mudināt mudināja uz pašnāvību, jo viņš bija novedis draugu līdz pašnāvībai, un draugs, šo soli sperdams, tapa mūžīgi nolādēts; tādēļ viņam, Kesam Māsternam, taisnības labad arī vajadzēja tādā pašā kārtā tikt nolādētam. «Bet Vis-augstais_ pasargāja mani no pašslepkavības, pats zinādams, kapec, — jo cilvēks domā, dievs dara.»

Misis Traisa Leksingtonā vairs nepārradās.

Kess atgriezās Misisipi štatā. Divus gadus viņš strādāja plantācijā, lasīja bībeli, lūdza dievu un, lai cik tas liktos dīvaini, iedzīvojās bagātībā gandrīz vai pats pret savu gribu. Beidzot viņš Gilbertam atmaksāja parādu un atlaida vergus brīvē. Viņš bija ieņēmis galva apstrādāt plantāciju tikpat ienesīgi, izmantojot algotu darbaspēku.

— Mu|ķis tāds, — viņam sacīja Gilberts, — ja gribi, paliec par muļķi klusībā, bet dieva dēj neizrādi savu stulbumu visai pasaulei. Vai tiešām tu domā, ka, atlaizdams vergus brīvē, piedabūsi tos pie darba? Vienu dienu pastrādās, vienu slaistīsies. Vai tiešām tu domā, ka iespējams turēt veselu varzu brīvu nēģeru, ja blakus plantācijā strādā vergi? Ja nu tev tik ļoti ievajadzējās tiem dāvāt brīvību, nav nekādas jēgas visu savu dzīvi ziedot, lai ar šiem auklētos. Padzen viņus no šejienes un ķeries pie tieslietām vai medicīnas. Vai arī rāpies kancelē, tur tu ar savu dieviūgšanu vismaz iztiku nopelnīsi.

Vairāk nekā gadu Kess nopūlējās apstrādāt plantāciju ar brīvajiem nēģeriem, faču beidzot viņam bija jāatzīst, ka iecerētais plāns ir izgāzies.

— Dzen viņus prom no šejienes, — Kesu pamācīja Gilberts. — Un arī pats tu varētu braukt viņiem līdzi. Kā dēj tu nevarētu doties uz zieme|iem?

— Mans pienākums ir palikt šeit, — atbildēja Kess.

— Nu tad sludini vismaz šeit savu mācību par nēģeru atbrīvošanu, — uzstāja Gilberts. — Dari kaut ko, nodarbojies ar kaut ko, tikai nepataisi sevi par muļķi, ar brīvo nēģeru spēkiem pūlēdamies audzēt kokvilnu.

— Varbūt tiešām sākšu sludināt nēģeru verdzības atcelšanu, — teica Kess. — Kādudien. Pat šeit. Tikai pašlaik ne. Man nav tiesību mācīt citus. Pagaidām vēl nav. Taču vismaz piemēru es citiem rādu. Un, ja tas ir labs, viss vēl nav zaudēts. Nekas vēl nav zaudēts.

— Vienīgi tavs prāts, — teica Gilberts un smagiem soļiem izgāja no istabas.

Gaisā jautās kaut kas nelāgs. Vienīgi Gilberta lielā bagātība, prestižs un aiz humora izjūtas tik tikko slēptais nicinājums pret Kesu glāba jaunāko brāli no ostrakisma

24!

16 — 36

vai kaut kā vēl ļaunāka. («Viņa nicinājums man noder par vairogu,» raksta Kess. «Viņš apietas ar mani kā ar niķīgu mujķa bērnu, kas reiz varbūt pieaugs prātā, bet pagaidām vēl nav ņemams nopietni. Tādēļ arī kaimiņi mani neņem nopietni.») Taču nelāgais notika. Kādam Kesa nēģerim kaimiņu plantācijā dzīvoja nepielaulāta sieva. Pēc tam kad viņai bija atgadījušās nelielas nepatikšanas ar vergu uzraugu, vīrs viņu izzaga no plantācijas, un abi aizbēga. Netālu no Tenesijas štata robežas pārītis tika notverts. Nēģeris pretojās policijai, un viņu nošāva; sievu pārveda mājās.

— Nu redzi, — teica Gilberts, — viss, ko tu panāci — viens nēģeris tika nošauts, otru nomizoja. Varu tevi apsveikt.

Tad Kess sasēdināja savus brīvos nēģerus kuģī, kas gāja uz ziemeļiem, un nekad vairs par tiem neko nedzirdēja.

«Skatījos, kā kuģis izbrauc kanālā, kā tā spararats, putas kuldams, cīnās pret spēcīgo straumi, un prāts man kļuva nemierīgs. Zināju, ka nēģeri no vienas nelaimes tiek iedzīti otrā nelaimē un ka cerības, kas viņos modušās, agri vai vēlu tiks izpostītas. Viņi skūpstīja man rokas un aiz laimes raudāja, bet es nespēju līksmot viņiem līdzi. Nevarēju iepriecēt sevi ar to, ka būtu kaut ko darījis viņu labā. To, ko biju darījis, darīju tikai sevis dēļ, lai atbrīvotu savu garu no nastas, no viņu posta nastas un man pievērstajiem skatieniem. Mana mirušā drauga sieva nespēja panest Fēbas skatienu, kļuva gluži vai traka, pati sev sveša un pārdeva meiteni, iegrūzdama to nelaimē. Es nespēju vairs panest savu bijušo vergu skatienu un atbrīvoju tos, iegrūzdams tādā pašā nelaimē, lai nebūtu jārīkojas vēl ļaunāk. Jo daudzi nespēj panest viņu skatienu un aiz izmisuma nodara ļaunumu un postu. Kādus desmit gadus vai pat vēl ilgāk pirms manas ierašanās Leksingtonā tur bija dzīvojis advokāts Fīldings Z. Tēr-ners, kurš bija apprecējis ievērojamu dāmu no Bostonas. Šī dāma-— Karolina Tērnere, kura nekad nebija dzīvojusi starp nēģeriem un tikusi audzināta tādā garā, kam pretīga cilvēku verdzināšana, drīz vien kļuva slavena ar drausmīgajām nežēlībām, ko pastrādāja dusmu lēkmēs. Visa sabiedrība nosodīja misis Tērneres riebīgo rīcību, kad tā pati savām rokām pēra kalpus, turklāt, kā stāsta, klusi grudzinādama. Reiz, kamēr viņa sita kādu kalpu sava greznā nama otrajā stāvā, istabā ienāca mazs nēģerēns un sāka pinkšķēt. Viņa sagrāba puiku un izmeta pa otrā stāva logu, tā ka viņš, nokritis uz akmeņiem, salauza mugurkaulu un uz visu mūžu palika kroplis. Lai paglābtu sievu no tiesas procesa un sabiedrības sašutuma, tiesnesis Tēr-ners ievietoja viņu psihiatriskajā slimnīcā. Vēlāk ārsti atzina, ka viņas gars ir pilnīgi vesels, un izlaida viņu no slimnīcas. Testamentā vīrs viņai nenovēlēja nevienu vergu, jo, kā testamentā bija teikts, citādi tie tiktu nolemti posta dzīvei un drīzai nāvei. Taču viņa atkal iegādājās vergus, to vidū arī kučieri, vārdā Ričardu, paklausīgu, saprātīgu un uzticamu mulatu. Kādudien viņa lika to iekalt važās un ņēmās pērt. Bet viņš sarāva važas, ar kurām bija piesaistīts pie sienas, sagrāba sievieti pie rīkles un nožņaudza. Vēlāk vergu notvēra un pakāra par slepkavību, lai gan daudzi klusībā vēlējušies, kaut viņam izdotos aizbēgt. So notikumu man izstāstīja Leksingtonā. Kāda dāma sacīja:

— Misis Tērnere nesaprata nēģerus.

Un otra piebilda:

— Misis Tērnere to izdarīja tāpēc, ka bija dzimusi Bostonā, kur ir daudz cīnītāju par nēģeru verdzības atcelšanu.

Taču es nekā nesapratu. Saprast sāku tikai daudz vēlāk. Sapratu, ka misis Tērnere dauzīja nēģerus tā paša iemesla dēj, kāpēc mana drauga sieva pārdeva Fēbu uz dienvidiem, — viņa nespēja panest to skatienu. Tagad es to saprotu, jo arī pats vairs nespēju ciest viņu skatienus. Iespējams, ka tikai tāds cilvēks kā mans brālis Gilberts spēj šajā ļaunuma pasaulē saglabāt pietiekami daudz šķīstības un gara spēka, lai paciestu viņu skatienus un šai vispārīgajā netaisnībā izturētos pret viņiem cik necik taisnīgi.»

Tā nu Kess, kam piederēja plantācija, kurā nebija vairs neviena strādnieka, aizbrauca uz štata galvaspilsētu Džek-sonu un nodevās tieslietu studijām. Pirms aizbraukšanas pie viņa ieradās Gilberts un piedāvāja pārņemt rentē viņa plantāciju, apstrādāt to ar sava lielā īpašuma vergiem un pēcāk dalīt ienākumus uz pusēm. Viņš vēl, acīm redzot, pūlējās padarīt Kesu bagātu. Bet Kess atteicās, un Gilberts sacīja:

— Tev nepatīk, ka es plantāciju apstrādāju ar vergiem, vai ne? Labi, tad es tev pateikšu, — ja tu plantāciju pārdosi, tomēr to apstrādās vergi. Šī zeme ir melnzeme, un tā tiks slacīta ar melniem sviedriem. Un kāda gan atšķirība, kura melnie sviedri līs pār šo zemi?

Bet Kess atbildēja, ka nemaz nedomājot pārdot plantāciju. Tad Gilberts, aiz dusmām vai jēgu zaudējis, ieaurojās:

— Mans dievs, tā taču ir zeme, cilvēk mīļais, vai tu to nesaproti — tā ir zeme, un zeme brēc pēc cilvēka rokas!

Bet Kess nepārdeva plantāciju. Viņš pieņēma mājas uzraugu un kaimiņam izrentēja nelielu zemes gabalu, ko izmantot ganībām.

Kess aizbrauca uz Džeksonu, līdz vēlai naktij sēdēja pie grāmatām un vēroja, kā pār zemi savelkas negaisa mākoņi. Jo Džeksonā viņš ieradās tūkstoš astoņsimt piecdesmit astotā gada rudenī. Tūkstoš astoņsimt sešdesmit pirmā gada devītajā janvārī Misisipi štats pieņēma lēmumu par izstāšanos no savienības. Gilberts nepievienojās šim lēmumam un Kesam rakstīja: «Gatavie muļķi, štatā nav pat nevienas ieroču fabrikas. Muļķi, ka nav sagatavojušies, ja labi zināja, ka šāda nelaime nāks. Muļķi, ja, to nezinādami, rīkojas pretēji notikumiem. Muļķi, ka nemāk novilcināt laiku, un, ja tas tik ļoti vajadzīgs, sagatavoties, lai dotu triecienu. Es teicu saprātīgākajiem vīriem, ka vajag gatavoties. Bet visi ir muļķi.» Un Kess atbildēja: «Es nemitīgi lūdzu dievu, lai būtu miers.» Toties vēlāk viņš rakstīja: «Aprunājos ar misteru Frenču, kura pārziņā, kā Tev zināms, nodota ieroču apgāde, un misters Frenčs saka — armijai esot tikai vecas musketes, un tās pašas īstās kramenīcas. Pēc gubernatora Petesa pavēles armijas sagādnieki esot izkāsuši visu štatu, vākdami medību bises.. Bises — sacīja misters Frenčs un sašķobīja lūpu. Un kādas bises, viņš piebilda, un pastāstīja par stroķi, kas ticis ziedots kopīgās lietas labā, — vecs musketes stobrs, kas ar metāla sloksnīti piestiprināts pie vienā galā saliekta cipreses koka margu gabala. Vecs vergs atdevis savu vienīgo dārgumu kopīgās lietas labad, — vai tur gan smieties vai raudāt?» Pēc tam kad Džefersons Deiviss, atkāpies no senatora amata, bija atgriezies Misisipi un jau ģenerālmajora dienesta pakapē pārņēmis Misisipi štata karaspēka komandēšanu, Kess viņu apmeklēja Gilberta uzdevumā. Viņš rakstīja brālim: «Ģenerālis

stāsta, ka viņa rīcībā esot desmittūkstoš viru, bet apbruņojumā neesot neviena moderna ieroča. Vēl ģenerālis sacīja, ka viņam iedots brīnišķīgs frencis ar četrpadsmit misiņa pogām un melnu samta apkakli. Varbūt mēs šīs pogas varēsim izmantot bisēs šaušanai, viņš teica un pasmaidīja.»

Kess tikās ar misteru Deivisu vēlreiz, kad kopā ar Gil-bertu brauca tvaikonī Natchez, kas veda jauno konfederācijas prezidentu no viņa plantācijas «Balto viršu lauks» uz Montgomeriju. «Mēs braucām ar vecā mistera Toma Letera kuģi,» dienasgrāmatā raksta Kess, «kuram vajadzēja uzņemt prezidentu piestātnē dažas jūdzes uz dienvidiem no «Balto viršu lauka». Taču misters Deiviss mājās bija aizkavējies un panāca mūs airu laivā. Es stāvēju, atspiedies pret kuģa treliņiem, un skatījos, kā mazā, melnā laivele brauc mums paka) pa sarkano ūdeni. Kāds vīrs māja mums ar roku. Natchez kapteinis pamanīja šo signālu, kuģa sirēna iekaucās tik stipri, ka mums ausīs iedžink-stējās un atbalss aizskanēja pāri ūdens klaidam. Kuģis apstājās, un laiva piebrauca tam klāt. Misters Deiviss uzkāpa uz klāja. Kad tvaikonis atkal uzņēma gaitu, misters Deiviss atskatījās, pacēla roku un pamāja atvadas savam kalpam nēģerim (īsajam Montgomerijam, ar ko biju iepazinies «Balto viršu laukā»), un tas stāvēja laiviņā, kura šūpojās tvaikoņa saceltajos viļņos, un arī māja ardievas. Vēlāk, kad jau tuvojāmies Viksbergas kraujajam krastam, misters Deiviss pienāca pie mana brāļa, kuram es stāvēju blakus uz klāja. Mēs jau bijām paguvuši paspiest viņam roku. Brālis vēlreiz apsveica misteru Deivisu, nu jau mazliet brīvāk, bet misters Deiviss atbildēja, ka šis gods viņu īpaši vis neiepriecinot. «Uz savienību,» viņš teica, «allaž esmu raudzījies ar māņticīgu cieņu un par tās dārgo karogu bez bailēm riskējis ar savu dzīvību ne vienā kaujas laukā vien, un jūs, džentlmeņi, varat iedomāties manas jūtas, kad mans ilgus gadus lolotais sapnis tagad man tiek atņemts.» Un viņš turpināja: «Šobrīd man atliek vienīgi skumjā pārliecība, ka mana sirdsapziņa ir tīra.» Tad viņš pasmaidīja, lai gan vispār smaidīja reti. Pēc tam viņš atvadījās no mums un aizgāja uz kajīti. Pamanīju, cik rūpju un slimības nomākta un novājējusi ir viņa seja, vieni vienīgi kauli un āda. Ieminējos brālim, ka misters Deiviss nepavisam neizskatās labi. Brālis atbildēja: «Slims cilvēks, ir nu gan jauki, ja par prezidentu nāk slims cilvēks.» Es atbildēju, ka, iespējams, kara nebūs, ka misters Deiviss cer saglabāt mieru. Taču brālis sacīja: «Neļaujies sevi maldināt, jenkiji cīnīsies, turklāt cīnīsies pamatīgi, un misters Deiviss ir tīrais muļķis, ja viņš cer saglabāt mieru.» Es iebildu: «Visi krietni cilvēki,cer saglabāt mieru.» Uz to brālis atbildēja ar kaut kādām neartikulētām skaņām un tad sacīja: «Pašlaik, kad viņi mūs iegrūduši šai ķezā, mums ir vajadzīgi nevis krietni cilvēki, bet gan tādi cilvēki, kas prot uzvarēt, un mani nepavisam neinteresē tāda greznība kā mistera Deivisa sirdsapziņa.» Pēc tam mēs abi ar brāli klusēdami turpinājām promenādi pa klāju, un es domāju, ka misters Deiviss ir krietns cilvēks. Taču pasaulē ir ļoti daudz krietnu cilvēku, tas man jāatzīst, patlaban rakstot šīs rindiņas, un tomēr šī pasaule dodas taisni pretī tumsai un asiņainai apmātībai, un pat tagad, naktī, kad es sēžu viesnīcas istabā Viksbergā, man miera nedod jautājums — kāda jēga ir mūsu tikumam. Lai dievs uzklausa mūsu lūgšanas!»

Gilberts tika iecelts par kavalērijas pulkvedi. Kess brīvprātīgi iestājās par kareivi Misisipi strēlnieku pulkā.

— Tu varēji kļūt par kapteini, — teica Gilberts, — vai majoru. Tur tev prāta pietiktu. Toties pārējiem, -r- viņš piebilda, — tā ir pamazāk.

Kess atbildēja, ka viņaprāt labāk palikt par kareivi un «soļot kopā ar citiem vīriem». Bet viņš nevarēja brālim izskaidrot, kādēļ, ne arī pateikt, ka, soļodams kopā ar citiem vīriem un turēdams rokās šauteni, viņš nekad nespēs atņemt ienaidniekam dzīvību. «Man jāsoļo kopā ar vīriem, kas dosies karagājienā,» viņš rakstīja dienasgrāmatā, «jo tie ir mani biedri, un, sevi nežēlojot, man jādalās ar tiem visās grūtībās. Taču dzīvību cilvēkam es nespēju atņemt. Kā gan es, kas esmu laupījis dzīvību savam draugam, varētu atņemt dzīvību ienaidniekam, jo esmu jau izmantojis savas tiesības izliet cita cilvēka asinis.» Tā Kess devās karā, nesdams musketi, kas viņam bija tikai nevajadzīga nasta, zem pelēkā frenča uz kailām krūtīm aukliņā iekāris gredzenu — to pašu, kas reiz bijis Dankana Traisa laulības gredzens un ko Ana-bella Traisa bija uzmaukusi viņam pirkstā tai naktī, kad dārza namiņā viņa roka gulēja uz tās krūtīm.

Kess soļoja uz Sailo^1, un visapkārt pletās zaļojoši lauki, [22]

jo bija aprīļa sākums, bet pēc tam devās mežā, kas aizsedza skatienam upi. (Kizils un sarkanais grimonis tobrīd droši vien jau bija saplaukuši ziedos.) Viņš soļoja cauri mežam, dzirdēja virs galvas svelpjam svinu, redzēja zemē guļam līķus, nākamajā dienā iznāca no meža un kopā ar karaspēka daļām, kas, drūmi klusēdamas, atkāpās, devās uz Korintu. Viņš cieši ticēja, ka dzīvs no kaujas neatgriezīsies. Tomēr viņš palika dzīvs un soļoja tālāk pa karaspēka pārpildīto ceļu «gluži kā sapnī». Viņš rakstīja: «Un es jutu, ka no šā brīža allaž dzīvošu kā sapnī.» Sapnis aizveda viņu atkal uz Tenesiju — Čikamogu, Noks-viļu, Catanūgu 1 un vēl daudzām citām vietām bez vārda un nosaukuma, un visur notika apšaudīšanās, bet lode, kuru viņš tā gaidīja, viņu neatrada. Cikamogā, kad viņa rota drebēja zem ienaidnieka uguns un likās, tūdaļ pārtrauks uzbrukumu, viņš droši soļoja augšup pa nogāzi un pats nesaprata, kādēļ nav ievainojams. Un karavīri pārgrupējās un devās viņam pakaļ. «Man likās savādi,» viņš rakstīja, «ka es, pēc dieva gribas meklēdams nāvi, nespēju to atrast, bet ar saviem meklējumiem ievedu nāvē vīrus, kas to nemaz nemeklē.» Kad pulkvedis Hikmens apsveica Kesu, viņš «neatrada vārdus» atbildei.

Bet, ja Kess garīgās mokās un cerībā uz grēku izpirkšanu bija uzvilcis pelēko frenci, viņš centās to valkāt lepni, jo tieši tādi paši frenči bija mugurā tiem vīriem, ar kuriem viņš soļoja blakus. «Esmu redzējis, cik varonīgi spēj rīkoties cilvēki,» viņš rakstīja, «neko par to pretī neprasīdami.» Un piebilda: «Nav grūti mīlēt cilvēkus par to, ko viņi izcieš, un par vārdiem, kurus viņi neizsaka.» Arvien biežāk un biežāk dienasgrāmatā blakus lūgsnām un sevis šaustīšanai parādās profesionāla karavīra piezīmes, tiek kritizēti komandieri (Brags pēc Cikamo-gas), gandarījums un nesavtīgs lepnums par izdevušos manevru un artilērijas apšaudi («Mārlova baterija strādāja lieliski») un beidzot apbrīna par māņu uzbrukumiem, lai aizkavētu ienaidnieka triecienus, par virtuozo Džon-stona rīcību pie Atlantas, pie Bazarda apmetnes, Sneik- [23]

krikas aizas, Ņūhoupas baznīcas, Kenesovas kalna^24 («Lai ko ari cilvēka roka paveiktu, ja tas izdarīts labi, visam līdzi nāk kaut kāds lieliskums, un ģenerālis Džonstons visu dara labi.»).

Beidzot pie Atlantas lode viņu atrada. Viņš gulēja kara hospitālī un pamazām dzīvs satrūdēja. Bet jau pirms tam, kad brūcē iekļuva infekcija, kad ievainojums nemaz vēl nelikās bīstams, viņš zināja, ka būs jāmirst. «Es miršu,» viņš rakstīja dienasgrāmatā, «un man tiks aiztaupītas kara beigas un pēdējais sarūgtinājums. Esmu nodzīvojis mūžu, nevienam laba neizdarījis, un esmu pieredzējis, kā citi cieš par manu grēku. Es neapšaubu dieva taisnīgumu, lai gan citiem vajadzēja ciest par manu grēku, jo varbūt vienīgi caur nevainīgu cilvēku ciešanām dievs apliecina, ka mēs, visi mirstīgie, esam brāļi, brāļi caur viņa svēto vārdu. Un šeit man blakus arī citi cieš par grēkiem, kas nav viņu pastrādāti, tāpat kā viņi cieš par saviem grēkiem. Mani mierina pārliecība, ka es ciešu tikai pats par saviem grēkiem.» Viņš zināja, ka mirs, bet zināja arī, ka nu karš ir beidzies. «Karš beidzies. Viss ir beidzies, nav beigušās vienīgi mirstošo mokas, un tās vēl ilgi turpināsies. Augonis ir uzmilzis un trūcis, bet strutām vēl jāiz-tek. Cilvēki vēl sastapsies aci pret aci un ies bojā kopīgā grēka dēļ un tā grēka dēļ, kas atdzinis viņus šurp no tālumiem, atraudams no ģimenes pavarda. Taču dievs savā žēlastībā aiztaupījis man pašas beigas. Lai svētīts top viņa vārds.»

Tas arī bija pēdējais ieraksts dienasgrāmatā. Vēl bija Gilbertam sūtītā vēstule, kas rakstīta ar svešu roku un ko Kess diktējis, kad vairs nepietika spēka rakstīt pašam. «Atceries mani, bet neskumsti. Ja kāds no mums bijis laimīgs, tad tas esmu es ...»

Atlanta krita. Pēdējā sajukuma brīdī Kesa Māsterna kaps palika nezināms. Kāds no viņa hospitāļa biedriem, vārdā Alberts Kolovejs, pievāca Kesa dokumentus un gredzenu, ko viņš bija nēsājis aukliņā ap kaklu, un vēlāk, kad karš jau bija pilnīgi beidzies, nosūtīja tos Gilbertam Māsternam, pievienodams dažus pieklājības vārdus. Gil-bērts saglabāja dienasgrāmatu, Kesa 'rakstītās vēstules, viņa fotogrāfiju, aukliņā uzvērto gredzenu, bet pēc Gilberta nāves tā mantinieks sainīti nosūtīja Džekam Bērdenam, kurš studēja vēsturi. Tā nu tie beidzot atrada mājvietu uz mazā priežkoka galdiņa Džeka Bērdena guļamistabā — piedrazotajā dzīvokli, kur viņš mitinājās kopā ar abiem saviem kolēģiem aspirantiem — čaklo neveiksminieku alkoholiķi un slinko veiksminieku alkoholiķi.

Pusotra gada Džeks Bērdens pētīja Māsterna dokumentus. Viņš gribēja izzināt visus faktus par pasauli, kurā dzīvojuši Kess un Gilberts Māsterni, un viņš patiešam daudz arī uzzināja. Viņam šķita, ka viņš pazīst Gil-bertu Māsternu. Gilberts Māsterns nerakstīja dienasgrāmatu, bet Džekam Bērdenam šķita, ka viņš to pazīst, pazīst šo cilvēku, kuram galva kā granīta bluķī izkalta, cilvēku, kas dzīvojis vispirms vienā pasaulē, tad nākamajā un abās juties kā mājās. Bet tad pienāca diena, kad Džeks Bērdens, apsēzdamies pie priežkoka galdiņa, apjēdza, ka nepazīst Kesu Māsternu. Viņam Kesu Māsternu nemaz arī nevajadzēja pazīt, lai iegūtu zinātnisku grādu, viņam tikai vajadzēja izprast faktus par to pasauli, kurā dzīvojis Kess Māsterns. Taču, nepazīdams Kesu Māsternu, viņš nespēja izprast faktus, kas saistīti ar Kesa Māsterna pasauli. Bet Džeks Bērdens to pat neapzinājās. Viņš tikai sēdēja pie priežkoka galdiņa nakti pēc nakts, blenza fotogrāfijā un neko nerakstīja. Lāgiem viņš piecēlās, lai nodzertos ūdeni, un stāvēja tumšajā virtuvē, turēdams rokā tukšu želejas burciņu un gaidīdams, kamēr ūdens krānā notecēs un kļūs mazliet aukstāks.

Ka jau teicu, Džeks Bērdens nespēja izprast faktus, kas saistīti ar Kesa Māsterna pasauli, jo viņš nepazina pašu Kesu Māsternu. Džeks Bērdens arī sev skaidri nevarēja pateikt, kāpēc viņš nepazīst Kesu Māsternu. Toties es (tas, par ko kļuvis Džeks Bērdens) tagad, pēc daudziem gadiem, pamezdams skatienu atpakaļ, mēģināšu to noskaidrot. '

Kess Māsterns nodzīvoja pavisam īsu mūžu, bet arī šai īsajā laikā bija paguvis saprast, ka pasaule ir viens vesels. Viņš saprata, ka šī pasaule ir kā tāds milzu zirnekļa tīkls, un pietiek kaut pavisam viegli pieskarties tam jebkurā vietā, un svārstības jau aizņirbēs līdz vistālākajam stūrītim, miegainais zirneklis sajutīs šīs trīsas, atmodīsies no miega, palēkdamies apmetīs savas tīmekļu cilpas tam, kas pieskāries tiklam, un ielaidīs melno, nāvējošo indi tam zem ādas. Nav svarīgi, vai viņa tīklam pieskārušies ar nolūku vai bez jebkāda nolūka. Varbūt tas bijis pavisam viegls laimīga soļa pieskāriens vai tikko manāmas līksmas spārnu vēdas, — taču, kas noticis, tas noticis, un zirneklis jau ir klāt, ar melnu bārdu un milzīgām, šķautnainām acīm, kas spulgo kā spogulis saules staros vai kā dieva acs, un no indes zoba pil melnais šķidrums.

Bet kā gan Džcks Bērdens, tāds, kāds viņš toreiz bija, lai būtu varējis saprast? Viņš varēja izlasīt vārdus, kas tikuši rakstīti pirms daudziem gadiem vientuļajā plantācijas dzīvojamā namā, pēc tam kad Kess Māsterns bija palaidis brīvē savus vergus, vai arī advokāta kantorī Džeksonā Misisipi štatā, vai sveces gaismā Viksbergas viesnīcas istabā pēc sarunas ar Džefersonu Deivisu, vai pie izplēnējuša ugunskura kādā karaspēka nometnē, kur nakts tumsā visapkārt, pie zemes pieplakuši, gulēja karavīri un nakts tumsā skanēja klusa, sērīga šalkoņa, it kā vējš strinkšķinātu priežu zarus, taču tur neskanēja vēja žvīksti priežu zaros, bet gan tūkstošiem miegā guļošu vīru rāmā elpa. Džeks Bērdens varēja izlasīt šos vārdus, bet kā gan lai viņš tos būtu spējis saprast? Viņam tie bija tikai vārdi, jo tolaik visa pasaule vēl viņam šķita vienkārša dažādu notikumu un parādību fragmentu gūzma, gluži kā bēniņos sakrauta salauztu, nevienam vairs nevajadzīgu, putekļiem klātu krāmu kaudze. Vai, iespējams, šie atsevišķie notikumi aizslīdēja viņam gar acīm (vai kaut kur mazliet dziļāk, aiz acīm), bet neviens no tiem galu galā nerada nekāda sakara ar citiem.

Varbūt arī viņš Kesa Māsterna dienasgrāmatu nolika pie malas nevis tāpēc, ka nespēja to saprast, bet gan tāpēc, ka baidījās saprast, jo tas, ko viņš tur būtu sapratis, izskanētu kā pārmetums viņam pašam.

Lai kā tas būtu, dienasgrāmatu viņš nolika pie malas un iegrima kārtējā Lielās Gulēšanas periodā. Vakaros viņš pārnāca mājās un, zinādams, ka nespēs strādāt, tūdaļ likās gulēt. Viņš gulēja divpadsmit stundas, četrpadsmit stundas un jau aizmidzis juta, ka slīgst arvien dziļāk un dziļāk miegā, gluži kā nirējs, kas laižas arvien dziļāk tumšajā ūdenī, taustīdamies pēc kaut kā tāda, ko varētu tur atrast un kas noteikti spīdētu pretim, ja vien dzelmē iekļūtu kaut mazliet gaismas, bet dzelmē gaismas nav. No rīta viņš vārtījās pa gultu, nevēlēdamies itin neko, pat izsalkuma nejuzdams, un ieklausījās vārgajās ārpasaules skaņās, kas istabā iezagās, iesūcās pa durvju apakšu, caur logu stikliem, caur spraugām sienā, pat pa koku un apmetuma porām. Tad viņam prātā iešāvās doma: ja es nepiecelšos, nevarēšu atkal likties gultā. Un viņš cēlās augšā un devās ārā pasaulē, kas šķita pavisam sveša, mokoši sveša, kā bērnu dienu pasaule, kurā atgriežas sirmgalvis.

Tad kādu rītu viņš izgāja šai pasaulē un vairs neatgriezās savā istabā pie priežkoka galdiņa. Melnie sējumi, kuros bija rakstīta dienasgrāmata, gredzens, fotogrāfija un vēstuļu sainītis palika uz galda blakus biezajam manuskriptam — Džcka Bērdena kopotajiem rakstiem, kam zem smagās papīra preses jau bija sākušas izlocīties malas.

Pec dažām nedēļām dzīvokļa saimniece piesūtīja Džekam pamatīgu saini ar visu to, ko viņš bija atstājis uz mazā priežkoka galdiņa. Sainis, ne reizi neatvērts, ceļoja Džekam līdzi no vienas mēbelētas istabas uz otru mēbelētu istabu, uz dzīvokli, kur viņš īsu laiku mitinājās ar savu daiļo sievu Loisu, līdz pienāca brīdis, kad viņš izgāja pa durvīm un vairs neatgriezās; ceļoja līdzi uz citām mēbelētām istabām un viesnīcu numuriem — liels, neveikls sainis brūnā papīrā, kas laika gaitā nodzeltēja, kam aukla noļuka un vārdi misteram Džekam Bērdenam pamazām izbālēja.

PIEKTĀ NODAĻA

TĀ beidzās mans pirmais ceļojums pagājības burvju valstībā, mans pirmais vēstures pētījums. Tas, kā jau minēju, nekādus panākumus man neatnesa. Toties nākamais darbs guva sensacionālus panākumus. Tā bija «Taisnīgā tiesneša lieta», un es nudien varēju sevi apsveikt ar krietni padarītu darbu. Tas bija nevainojami veikts pētījums, kura tehnisko meistariskumu sagandēja viens vienīgs sīkums: šis darbs nepalika bez sekām.

Viss, kā jau teikts, sākās tai brīdī, kad Boss, sēdēdams melnajā kadilakā, kas traucās cauri naktij, man sacīja (man, tam cilvēkam, par ko bija izveidojies vēstures students Džeks Bērdens):

— Vienmēr kaut ko var atrast.

Un es 'acīju:

— Varbūt tiesnesim tomēr nevar.

Un viņš sacija:

•— Cilvēks tiek ieņemts grēkā un dzemdēts nešķīstībā, un savu gaitu viņš uzsāk ar smirdīgām zīdaiņa drāniņām un nobeidz ar smakojošu līķautu. Vienmēr kaut ko var atrast.

Melnais kadilaks dūkdams traucās cauri naktij, riepas dziedāja uz betona klājuma, un garām šāvās miglas vālos tīti melni lauki. Cukuriņš, kumpus sameties, turēja stūri, kas šķita viņam pārlieku liela, un Boss, izslējies taisns, sēdēja Cukuriņam blakus priekšējā sēdeklī. Redzēju viņa galvu kā melnu blāķi paceļamies pret gaismas tuneli, kuram mēs joņojām cauri. Tad es iesnaudos.

Pamodos, kad automobilis apstājās. Sapratu, ka esam atgriezušies Stārku mājās. Izlīdu no kadilaka. Boss jau bija izkāpis un stāvēja sētsvidū tieši aiz vārtiem zem spožajām zvaigznēm; Cukuriņš slēdza ciet automobiļa durvis.

Kad es ienācu pagalmā, Boss teica:

— Cukuriņš gulēs lejā uz kušetes, bet tev guļamais saklāts augšstāvā, otrās durvis pa kreisi kāpņu galā. Pacenties kaut drusku pievērt acis, jo rīt pat sāksi rakt augšā to, ko tiesnesis pazaudējis.

— Tā būs īlga rakšanās, — es sacīju.

— Paklausies, — viņš teica, — ja tu nevēlies to darīt, nevajag. Es katrā laikā varu samaksāt kādam citam. Vai varbūt tu gribi, lai tev pieliek pie algas?

— Nē, negribu, lai man pieliek pie algas, — es atbildēju.

— Piemetīšu tev simtu mēnesī, vai nu tu gribi vai negribi.

— Labāk ziedo to baznīcai, — es sacīju. — Ja es dzītos pēc naudas, tad būtu apdomājis, kur to vieglāk nopelnīt nekā pie tevis.

— Tātad tu pie manis strādā tikai aiz mīlestības, — teica Boss.

— Nezinu, kāpēc to daru, tikai aiz mīlestības pret tevi gan ne. Un naudas dēļ arī ne.

— Nē, — viņš teica, stāvēdams tumsā, — tu patiešām nezini, kāpēc pie manis strādā. Toties es to zinu, — viņš teica un iesmējās.

Pagalmā ienaca Cukuriņš, novēlēja mums labu nakti un pazuda namā.

— Kādēļ? — es jautaju.

— Zini, draudziņ, — viņš teica, — tu strādā pie manis

tāpēc, ka es esmu es un tu esi tu. Sī sadarbība ir pašas dabas noteikta.

— Sasodīti jauks izskaidrojums.

— Tas nemaz nav izskaidrojums, — viņš sacīja un atkal iesmējās. — Vispār nekādu izskaidrojumu nav. It nekam. Viss, ko cilvēks var darīt, — norādīt uz dabas lēmumu. Saprotams, ja viņam pietiek sajēgas to saskatīt.

— Man nepietiek, — es sacīju.

— Sajēgas tev pietiek, lai uzraktu kaut ko tādu, kur varētu piesieties tiesnesim.

— Varbūt nekā tāda nav.

— Nieki, — viņš teica. — Ej gulēt!

— Vai tad tu vēl nenāksi?

— Nē, — viņš sacīja, un es atstāju viņu tumsā, — tā viņš tur palika soļojam šurp un turp pa pagalmu, mazliet pieliecis galvu, rokas uz muguras salicis, it ka svētdienas pēcpusdienā būtu iznācis pastaigāties parka. Taču nebija nekāda diena, pulkstenis rādīja trīs un piecpadsmit minūtes pēc pusnakts.

Augšā iegūlos saliekamajā gultā, taču aizmigt tūdaļ nespēju. Man bija jādomā par tiesnesi Ervinu. Par to, ka viņš to pašu nakti bija skatījies manī, piešķiebis sirmo galvu ar augsto pieri, kā mirdzēja viņa dzeltenās acis un kā savilkās lūpa virs spēcīgajiem, vecajiem, dzeltenajiem zobiem, kad viņš sacīja: «Šonedēļ pusdienošu pie tavas mātes. Vai viņai pateikt, ka tev vēl arvien tīk tavs darbs?» Taču tas ilga tikai īsu brīdi, tad es ieraudzīju viņu garajā istabā baltajā namā pie jūras, noliekušos pār šaha galdiņu pretī Mācītajam Prokuroram, un viņš nebija vecs vīrs, bet jauns cilvēks, un garā, sārtā seja ar ērgļa degunu bija pievērsta šaha galdiņam. Bet arī tas ilga tikai īsu brīdi, un šī seja miklā, pelēkā ziemas rītausma noliecās pie manis starp slaidiem pelēkiem purva grīšļa stiebriem, un viņš sacīja: «Vajag cītīgāk tēmēt tai pīlei, Džek. Tēmē tieši pīlei, dēls. Nekas, dēliņ, gan es vēl no tevis iztaisīšu pīļu mednieku.» Un seja smaidīja. Es gribēju runāt, apjautāties: «Vai jums ir kaut kas slēpjams, tiesnesi? Vai es kaut ko atradīšu?» Bet seja tikai smaidija, un es iemigu. Iekāms paguvu ierunāties, biju jau iemidzis, bet viņš arvien vēl smaidīja.

Tad atausa jauna diena, un es devos rakt augša sprāgušo kaķi, meklēt tārpus sierā, atklāt kāpurus roze, atrast beigtu mušu starp rozīnēm rīsu pudiņā.

Un es to atradu.

Taču ne jau uzreiz. Cilvēks nekad uzreiz neatrod to, ko briesmīgi meklē. Tas ir dziļi paslēpts zem aizritējušā laika slāņiem, kur tam, bez šaubām, ir īstā vieta. Un viņš nemaz arī nevēlas to atrast uzreiz, it īpaši, ja ir vēstures students. Ja jau tā uzreiz atrastu, nebūtu ne mazākās izdevības parādīt savus darba paņēmienus. Taču man radās izdevība parādīt šos paņēmienus.

Pirmo soli spēru jau nākamajā pēcpusdienā, sēdēdams aiz tukšu pudeļu barikādes pilsētas alus bārā. Aizsmēķēju jaunu cigareti, vēl nepaguvis nodzēst iepriekšējo, un uzdevu sev šādu jautājumu: «Kāds iemesls vēl, ne tikai Iedzimtais grēks, mudina cilvēku uz nelabiem darbiem?»

Es atbildēju: «Godkāre, mīlestība, bailes, nauda.»

Es jautāju: «Vai tiesnesis ir godkārīgs?»

Es atbildēju: «Nē. Godkārīgs cilvēks ir tāds cilvēks, kurš grib, lai citi uzskatītu viņu par dižu cilvēku. Tiesnesis zina, ka ir dižs cilvēks, un viņam ir gluži vienalga, ko domā citi.»

Es jautāju: «Un kā ar mīlestību?»

Biju cieši pārliecināts, ka tiesnesim gadījušās savas aizraušanās, taču tikpat cieši pārliecināts biju arī par to, ka Lendingā neviens par viņu šai ziņā ļauna vārda nevarēja teikt. Jo, līdzko tādā mazā pilsētelē kādam par kādu ir kaut kas zināms, nav vajadzīgs ilgs laiks, lai to uzzinātu visi.

Es jautāju: «Vai tiesnesis ir viegli iebiedējams cilvēks?»

Es atbildēju: «Viņš nav viegli iebiedējams.»

Atlika vairs tikai nauda.

Tā nu es jautāju: «Vai tiesnesis mīl naudu?»

«Tiesnesim vajag tieši tik daudz naudas, cik nepieciešams, lai tiesnesis varētu dzīvot laimīgi.»

Es jautāju: «Vai ir bijis tāds brīdis, kad tiesnesim nav pieticis naudas, lai tiesnesis dzīvotu laimīgi?» Un dabiski, ka tā nebūs bijusi nieka nauda.

Aizdedzu nākamo cigareti un prātā apsvēru šo jautājumu. Atbildi es nezināju. Kāda balss no bērnības man kaut ko čukstēja, bet es nespēju saprast, ko tā saka. No aizritējušā laika un manas paša atmiņas dzīlēm iznira murgaina aina, ka es, mazs zēns būdams, ienāku istabā pie lielajiem un zinu — viņi ir aprāvuši sarunu tāpēc, ka istabā esmu ienācis es un ka man nav jāzina, par ko viņi runājuši. Vai esmu nejauši dzirdējis, par ko viņi runā?

Ieklausījos balsī, kas man čukstēja kādas bērnības atmiņas, taču šī balss skanēja no pārāk liela tāluma. Tā nespēja sniegt man atbildi. Tāpēc es piecēlos no galda, atstāju tukšās alus pudeles un cigarešu galus un izgāju uz ielas, kur pēc spēcīgās lietus gāzes vēl arvien no asfalta cēlās tvaiks kā turku pirtī un automobiļu riepas, spīvi šņākdamas, drāzās pa mitro asfaltu. Ja mums laimēsies, vakara pusē no līča varbūt atšalks Wegla vēsmiņa. Ja mums laimēsies.

Beidzot sameklēju taksometru un, pateicis: «Piektās dienvidu un Sentetjēna ielas stūrī,» — atkritu ar ādu apvilktajā sēdeklī un klausījos, kā zem riepām šņāc ūdens, gluži kā tauki, kad pannā kaut kas cepas. Braucu meklēt atbildi par tiesnesi. Ja cilvēks, kam šī atbilde zināma, man to pasacīs.

Šis cilvēks ilgākus gadus bija tiesneša tuvākais draugs, viņa otrs «es», viņa Damons, viņa Jonatāns^1, viņa brālis. Šis cilvēks reiz bija Mācītais Prokurors. Viņam atbilde droši vien ir zināma.

Es stāvēju uz ietves pie meksikāņu restorāna, kur elektriskās klavieres tricināja receklīgo gaisu, samaksāju par braucienu un pacēlu skatienu uz trešo stāvu šai namā, kas pulsēja elektrisko klavieru skaņās. Izkārtnes stāvēja, kur stāvējušas, — pie mazā dzelzs balkoniņa stieplē iekārtas, pie sienas pienaglotas koka plātnes dažādās krāsās — citas baltas, citas sarkanas, citas melnas, citas zaļas ar kontrastējošiem uzrakstiem. Lielā izkārtnē, kas nokarājās no balkona, bija teikts: Tas Kungs neļaujas apsmieties. Citā bija rakstīts: Ir pienākusi pestīšanas diena.

Jā, es sevī noteicu, viņš vēl arvien dzīvo šeit. Viņš dzīvoja šeit virs.spodrā restorāna, bet blakus kvartālā klimta pussprāguši kaķi, rotaļājās kaili nēģerēni, un nēģerietes ap saules rietu sēdēja uz kāpnēm un lēnām vēcināja palmu lapu vēdekļus. Grasīdamies iet iekšā pa durvīm, tvēru pēc cigaretes, taču izrādījās, ka man nav vairs nevienas. Tā nu es iegāju restorānā, kur elektriskās klavieres tieši tai brīdī ņerkstēdamas apstājās. [25]

Piegājis pie alus bāra, aiz kura pustupus nīka veca sieviete, drukna kā mučele, gaišiem uzacu kumšķiem, kas šķita gluži balti salīdzinājumā ar tumšo meksikāņu ādu un melno rebozo \ es tai jautāju:

— Cigarillos?[26] [27]

— Que tipo?[28] — viņa atjautāja.

— «Lucky», — es teicu un, kad sieva nolika kārbiņu uz letes, parādīju augšup un vaicāju: — Vai vecais ir mājās?

Taçu viņa nekā nesaprata, un es atkārtoju spāniski:

— Esta arriba el viejo?[29] — Un pats jutos apmierināts, ka tik veikli izdevies pārtulkot.

— Quien sabe? — viņa atjautāja. — Vie ne y va.[30]

Tātad nāk un iet. Tā kunga darīšanās.

Tad pēkšņi kāds no tumsas bāra viņā galā ierunājās ciešamā angļu valodā:

— Vecais ir izgājis.

— Paldies, — es atbildēju vecajam meksikānim, kas zvilnēja krēslā. Tad pievērsos atkal vecajai sievietei un, sacīdams: «Ielejiet man alu!» — norādīju uz krānu.

Sūkdams alu, palūkojos uz augšu un ieraudzīju virs letes vēl vienu uzrakstu uz prāvās finiera plāksnes vai kaut kā tamlīdzīga, kas bija pakārts uz naglas. Fons bija koši sarkans, tam kontrastēja zilas ziedu vītnes augšējos stūros un melni, ar baltu maliņu apvilkti burti. Uzrakstā bija sacīts: Atgriezaities no grēkiem, jo ta debesu valstība ir tuvu klāt nākusi. Mateja ev. Ill nod., 2.

Es norādīju uz finiera plāksni.

— De el?[31] — jautāju. — Večuka darbs, ko?

— Si, senor,[32] — vecā atbildēja. Un ne no šā, ne no tā piebilda: — Es como un santito.[33]

— Varbūt svētais, — es piekritu, — bet arī apdauzīts.

— Dauzīts?

— Es loco,[34] — es paskaidroju, — apdauzīts.

Viņa neko vairs neteica, un es sūcu alu, līdz vecais meksikānis viņā bāra galā ierunājās:

— Rau, kur nāk vecais!

Pagriezies es caur nespodro durvju stiklu ieraudzīju melni tērptu stāvu; tad durvis atvērās un restorānā ienāca viņš, vēl vecāks, nekā man palicis prātā, salēkšķējušās sirmās matu pinkas rēgojās zem vecās platmales, brilles tērauda ietvaros bīstami vaļīgi turējās uz paša degungala, aiz tām mirkšķinājās blāvās acis, pleci uzkumpuši un sagumuši, it kā tos uz leju vilktu piedauzīgi patstāvīgais, apaļais vēders, ko viņš nesa gluži kā ielas tirgotājs smagu paplāti vai mugursomu. Melnajiem svārkiem pogas uz vēdera negāja ciet.

Viņš stāvēja nopietns, blisināja acis uz manu pusi, taču laikam gan mani nepazina, jo no pēdējo saulstaru spožuma bija ienācis krēslainajā restorānā.

— Labvakar, sehor, — Mācītajam Prokuroram sacīja vecais meksikānis.

— Buenas tardes,1 — teica vecā sieva.

Mācītais Prokurors nocēla platmali, pagriezās pret mek-sikānieti un viegli paklanījās, pieliekdams galvu tā, ka man prātā tūdaļ atausa garā istaba baltajā namā pie jūras un šai istabā kāds vīrs — šis pats, taču pavisam citāds, jaunāks, bez sirmuma matos.

— Labvakar, — viņš teica sievai aiz letes un, pagriezdamies pret veco meksikāni, atkārtoja: — Labvakar, ser.

Vecais meksikānis norādīja uz mani un sacīja:

— Sis te jūs gaida.

Tai brīdī Mācītais Prokurors, šķiet, pirmoreiz mani tā īsti pamanīja. Taču viņš mani nepazina, lai kā pustumsā mirkšķināja acis. Viņam, saprotams, pat prātā nevarētu ienākt, ka satiks mani šeit.

— Sveiki! — es sacīju. — Vai tu mani nepazīsti?

— Jā, — viņš teica un arvien vēl blenza manī. Viņš sniedza man roku, un es pastiepu savējo. Roka, auksta un mikla, iegūla manā plaukstā.

— Iesim prom no šejienes, — es sacīju.

— Vai maizi jums vajadzēs? — iejautājās vecais meksikānis.

Mācītais Prokurors pagriezās pret viņu.

— Jā, paldies. Ja tas jūs neapgrūtina. [35]

Meksikānis piecēlās, piegāja pie letes gala, paņēma lielu, ar kaut ko piebāztu brūna papīra turzu un pasniedza to vecajam.

— Paldies, — teica Mācītais Prokurors, — liels paldies, ser.

— De nada!x — klanīdamies atbildēja meksikānis.

— Novēlu jums labi pavadīt vakaru, — sacīja Mācītais Prokurors un paklanījās vispirms meksikānim, tad meksi-kānietei, pieliekdams galvu tā, ka manā sirdī atkal uzvandījās atmiņas par istabu baltajā namā pie jūras.

Izgājām no restorāna. Viņpus ielas bija neliels parks ar izmīdītu brūnganu zāli, kas pēc lietus mikli spīdēja; uz soliem tur kvernēja klaidoņi, baloži dūdoja liegi kā neaptraipīta sirdsapziņa un kārnīdamies atstāja glītus, kaļķaini baltus plankumiņus uz asfalta pie strūklakas. Es palūkojos uz baložiem, pēc tam uz papīra turzu, kas līdz malām bija piebāzta ar maizes garozām.

— Vai tu ar tām barosi baložus? — es apvaicājos.

— Nē, tās domātas Džordžam, — viņš teica, virzīdamies uz durvju pusi.

— Tev ir suns?

— Nē, — viņš sacīja un gāja pa priekšu cauri vestibilam, tad augšup pa koka kāpnēm.

— Kas tad ir Džordžs? Papagailis?

— Nē, — viņš atbildēja, smagi sēkdams, jo kāpnes bija stāvas, — Džordžs ir nelaimīgs cilvēks.

Nelaimīgs cilvēks, es atcerējos, nozīmēja klaidoni. Nelaimīgs cilvēks ir klaidonis, kam laimējies iekļūt pār pamuļķa slieksni un apmesties tur uz dzīvi. Ja tāds nonāk laba vietā, viņš tiek paaugstināts par nelaimīgo. Mācītais Prokurors jau vairākkārt bija devis mājvietu nelaimīgajiem. Viens nelaimīgais bija nokniebis ērģelnieku misijā, kur darbojās Mācītais Prokurors. Kāds cits nelaimīgais nospēra viņam pulksteni un Fī Beta Kapa atslēgu.

Džordžs tātad bija kārtējais nelaimīgais. Paskatījos uz maizi un teicu:

— Tam nu jābūt patiesi nelaimīgam, ja tas ir viss, ko viņš dabū ēst.

— Kādu garoziņu viņš apēd gan, — sacīja Mācītais Prokurors, — taču tas gadās nejauši. Maizi viņš izmanto darbam. Bet kāds gabaliņš droši vien ieslīd māgā, un [36]

tāpēc viņam nekad negribas ēst. Vienīgi saldumus, —viņš piebilda.

— Kā gan, dieva dēj, maizes garozas var izmantot darbā, un kā tās nejauši var ieslīdēt māgā?

— Tā kunga vārdu neņem veltīgi mutē, — viņš sacīja. Un piebilda: — Džordža darbs ir ļoti sarežģīts. Un māksliniecisks. Gan tu redzēsi.

Es patiešām redzēju. Uzkāpām otrajā stāvā, iegriezāmies šaurā gaitenī ar saplaisājušiem jumta logiem un iegājām pa kādām durvīm. Tur, vienā no lielās, trūcīgi mēbelētās istabas kaktiem, pa skrodera modei uz vecas segas stērbeles uzmeties, sēdēja tas, ko, acīm redzot, sauca par Džordžu, un priekšā tam bija noliktas divas lielas bļodas, bet uz grīdas gulēja prāva finiera plāksne — kādas divas reiz četras pēdas liela.

Kad mēs ienācām istabā, Džordžs pacēla acis un sacīja:

— Man vairs nav maizes.

— Te būs, — teica Mācītais Prokurors un pasniedza nelaimīgajam brūno papīra turzu.

Džordžs izbēra garozas bļodā, pēc tam vienu iebāza mutē un ņēmās to zelēt rāmi un mērķtiecīgi. Džordžs bija vidēja auguma vīrs, muskuļains, ar velnišķīgi spēcīgu kaklu, un, kamēr viņš zelēja garozu, dzīslas uz kakla ritmiski izpletās un sarāvās. Mati viņam bija gaiši, galvvidus gandrīz kails, seja gluda, plakana, acis zilas. Zelēdams garozu, viņš vērās taisni uz priekšu kādā punktā pretējā istabas malā.

— Kādā nolūkā viņš tās zelē? — es apjautājos.

— Lai izveidotu eņģeli.

— Ak tā, — es teicu. Un tieši tai mirklī Džordžs noliecās pār bļodu un izlaida no mutes rūpīgi sakošļāto maizi. Pēc tam viņš iebāza mutē nākamo garozu.

— Vienu viņš jau ir pabeidzis, — sacīja Mācītais Prokurors un norādīja uz istabas kaktu, kur bija uzslieta cita finiera plāksne. Es gāju to aplūkot. Vienā plāksnes galā ieraudzīju eņģeli ar spārniem un plīvojošām drānām — cilnis bija izveidots no kaut kā ķitei līdzīga.

— Tas tur patlaban kalst, — teica Mācītais Prokurors. — Kad būs pietiekami izkaltis, viņš to izkrāsos. Pēc tam pārklās ar šellaku. Un tad visu plāksni nokrāsos un uzrakstīs kādu bībeles teicienu.

— Ļoti jauki, — es sacīju.

— Viņš darina arī eņģeļu statujas. Paskaties! — Un

Mācītais Prokurors piegāja pie virtuves skapja, atvēra to, un es ieraudzīju uz viena plaukta šķīvjus un krūzes, bet uz otra — veselu pulku spilgti izkrāsotu eņģeļu.

Es aplūkoju eņģeļus. Mācītais Prokurors tikām izņēma no skapja kārbu zupas, klaipu maizes, mazliet pakusušu sviestu, nolika to visu uz galda istabas vidū un aizdedza gāzes degli divriņķu plītī, kas stāvēja kaktā.

— Vai tu ēdīsi kopā ar mani vakariņas? — viņš vaicāja.

— Nē, paldies, — es atbildēju, vēl arvien pētīdams eņģeļus.

— Reizēm viņš tos pārdod uz ielas, — teica Mācītais Prokurors, ieliedams zupu sautējamā kastrolī, — bet pašus labākos viņš nespēj pārdot.

— Vai šie ir paši labākie? — es jautāju.

— Jā, — atbildēja Mācītais Prokurors. Un piebilda: — Ir taču skaisti, vai ne?

Es teicu «jā», jo ko gan citu būtu varējis sacīt. Pēc tam, palūkodamies uz mākslinieku, vaicāju:

— Vai viņš taisa tikai eņģeļus? Bet kā ar ķerubiem un buldogiem?

— Viņš veido eņģeļus. Un tam ir savs iemesls.

— Kāds iemesls?

— Viņa sieva, — teica Mācītais Prokurors, maisīdams virumu sautējamā kastrolī. — Sievas dēļ viņš veido eņģeļus. Viņi abi strādājuši cirkā, zini?

— Nē, nezinu.

— Jā, bijuši, kā saka, gaisa akrobāti. Viņa lidojusi kā eņģelis. Ar lieliem, baltiem spārniem, Džordžs saka.

— Baltiem spārniem, — sacīja Džordžs, bet, tā kā mute viņam bija piebāzta ar maizi, iznāca kaut kas līdzīgs «bātem spānem», un viņš novēcināja lielās rokas kā spārnus un plati pasmaidīja.

— Viņa krita zemē no liela augstuma, un baltie spārni plivinājās, it kā viņa no tiesas lidotu, — turpināja Mācītais Prokurors, pacietīgi man skaidrodams.

— Un kādudien pārtrūka virve, — es ieteicos.

— Aparātā kaut kas samaitājās. Džordžu tas ķēra gaužām smagi.

— Bet kā tas ķēra viņa sievu?

Vecais vīrs, nelikdamies dzirdot manu zobgalību, sacīja:

— Viņš cieta tik smagi, ka vairs nevarēja uzstāties.

— Un ar ko viņš uzstājās?

— Viņš bija cilvēks, kurš tiek pakārts.

— Ak tā, — es teicu un palūkojos uz Džordžu. Skaidrs, kāpēc viņam tik resns kakls. Tad apjautājos: — Vai arī viņa aparāts samaitājās un aizžņaudza viņam rīkli, vai notika kaut kas cits?

— Nē, — teica Mācītais Prokurors, — viņam šis darbs kļuva pretīgs.

— Pretīgs? — es pārvaicāju.

— Jā, pretīgs. Viss ievirzījās tā, ka viņš vairs nejuta nekāda prieka par savu darbu. Iemigdams viņš katru reizi sapnī redzēja sevi krītam. Un viņš sāka slapināt gultā kā bērns.

— Krītam, krītam, — teica Džordžs ar maizes piebāzto muti, un tas skanēja «kvītem, kvītem», bet viņš laimīgi smaidīja un tikai zelēja garozas.

— Kādudien, ar cilpu kaklā uzkāpis uz savas platformas, viņš vairs nevarēja lēkt. īstenībā viņš pat vispār pakustēties nespēja. Viņš noslīga uz platformas un raudādams sametās knūpus. Vajadzēja ņemt viņu ciet un nešūs aiznest, — sacīja Mācītais Prokurors. — Pēc tam viņš kādu laiku bija pilnīgi paralizēts.

— Izklausās tā, — es teicu, — ka tā kāršana viņam patiesi apriebusies. Vismaz tu to tik pārliecinoši pastāstīji.

— Džordžs bija pilnīgi paralizēts, — viņš atkārtoja, nelikdamies ne zinis gar manu zobgalību. — Taču cēlonis nebija fiziskas dabas... jā... — viņš mirkli klusēja, — ...ja vispār kaut kas notiek fizisku cēloņu dēļ. Jo fiziskā pasaule, lai arī tā pastāv un noliegt tās pastāvēšanu būtu tīrā dieva zaimošana, nekad nespēj būt cēlonis, tā ir tikai rezultāts, tikai simptoms, māli zem podnieka pirkstiem un mēs... — viņš apklusa, mirdzums, kas gluži kā lēkmē uzzibsnīja blāvajās acīs, izdzisa, žestam paceltās rokas nolaidās. Viņš noliecās pār gāzes plīti un sāka maisīt zupu. Pēc tam piebilda: — Nelaime bija šeit. — Un viņš pielika pirkstu pie pieres. — Viņa gars. Gars allaž ir cēlonis... vai zini... — Viņš atkal apklusa, pakratīja galvu un, cieši manī raudzīdamies, skumīgi sacīja: — Bet tu jau to nesaproti.

— Laikam gan ne, — es piekritu.

— Džordžs atlaba pēc paralīzes, — teica Mācītais Prokurors. — Bet īsti vesels viņš vēl aizvien nav. Viņš nepanes augstumu. Viņš nevar skatīties pa logu laukā. Kad es

№

vedu viņu pa kāpnēm lejā, lai viņš uz ielas pārdotu savus mākslas darbus, viņš ar rokām aizklāj acis. Tādēļ es viņu |oti reti tagad vedu ārā. Viņš nevar ne krēslā sēdēt, ne gultā gulēt. Vienmēr viņam jāatrodas uz grīdas. Arī stāvēt viņam nepatīk. Kājas neklausa, un tad viņš parasti raud. Vienīgā laime, ka viņam allaž bijusi tieksme pēc mākslas. Tas palīdz pievērst domas kaut kam citam. Arī dievu viņš lūdz diezgan bieži. Es viņu iemācīju lūgt dievu. Tas palīdz. Piecēlies es sāku skaitīt lūgšanu, un viņš skaita man līdzi. Arī naktī, kad viņš pamostas no nelāgajiem sapņiem un vairs nevar iemigt.

— Vai viņš vēl arvien slapina gultā? — es jautāju.

— Dažkārt, — nopietni atbildēja Mācītais Prokurors.

Paskatījos uz Džordžu. Viņš klusītēm raudāja, asaras

ritēja pa gludajiem, plakanajiem vaigiem, bet žokļi ne mirkli nepārstāja košļāt maizi.

— Paraugies uz viņu! — es sacīju.

Mācītais Prokurors paskatījās uz Džordžu.

— Muļķīgi, muļķīgi, — viņš neapmierināts burkšķēja un kratīja galvu, tā ka vēl pāris blaugznu plēksnīšu nolidoja uz melnās sarža apkakles, — muļķīgi, ka es to visu runāju, viņam dzirdot. Muļķīgi... taču esmu vecs vīrs, un man piemirstas... — un klukstēdams, burkšķēdams, neapmierināti galvu purinādams, viņš ielēja zupu bļodā, paņēma karoti un piegāja Džordžam klāt. — Paraugies vien, — viņš teica noliekdamies, bāzdams karoti ar zupu Džordžam pie mutes, — laba gan, laba zupa... zupa... ieēd kādu karoti zupas.

Taču Džordžam arvien vēl bira asaras, un muti viņš nevēra vaļā. Un maizi viņa žokļi vairs nepārstrādāja. Tie bija cieši sakosti.

Vecais nolika bļodu uz grīdas un, ar vienu roku turēdams karoti Džordžam pie mutes, ar otru mierinoši glāstīja tam muguru, bez mitas klusu un neskanīgi klukstēdams kā cāļu māte. Pēkšņi viņš pievērsa acis man, brilles bija noslīdējušas pašā degungalā, un Tdzīgi kā sadusmota māmuļa sacīja:

— Nesaprotu, ko darīt... viņš negrib ēst zupu... vispār tikpat kā neko negrib ēst, vienīgi saldumus... šokolādi... Taisni nesaprotu, ko darīt... — Balss viņam aprāvās.

— Varbūt tu viņu esi izlutinājis, — es sacīju.

Viņš ielika karoti atpakaļ bļodā turpat blakus uz grīdas

un ņēmās grābāties pa kabatām. Beidzot viņš izmakšķerēja šokolādes tāfeli, kas siltumā bija gluži vai izkususi, un lēnām lupināja nost pielipušo staniolu. Džordžs vēroja viņa kustības, muti klusās, bet līksmās gaidās pavēris, un pēdējās asaras noritēja viņam pa vaigiem. Bet tuklajām ķetnām vaļu viņš nedeva.

Tad večuks nolauza gabaliņu šokolādes, ielika to starp kāri pavērtajām lūpām un ielūkojās Džordžam sejā, un tam garšas kārpiņas, bez šaubām, spoži iegailējās tumšajā tukšumā un dziedzeri ar gausu, saldu un līksmu nopūtu sāka atdalīt sulas, un Džordžam sejā iegūla rāma, dziļa, tikko uzplaukusi iekšēja lieglaime, gluži kā svētajam.

Nu, vai zini, es gandriz balsī pateicu vecajam, tu sacīji, ka fiziskas dabas cēloņu vispār nemēdzot būt, bet šokolādes tāfele taču ir fiziska, un skaties vien, kā tā iedarbojas, atliek tikai palūkoties viņa sejā, un liksies, ka viņš nobaudījis Jēzus miesu, nevis Heršija šokolādes gabaliņu, ja jau tas tik stipri iedarbojas. Un kā tu izskaidrosi, kur ir starpība?

Taču es to nepasacīju, jo palūkojos vecajā vīrā, kurš stāvēja noliecies, tā ka brilles nokarājās no degungala un svārki nokarājās, un vēders nokarājās, īpaši, kad viņš tā noliecās, rokā turēdams nākamo šokolādes kumosu, un maigi klukstēja, un kuram seja pašam bija laimīga, tieši laimīga, citādi to nevarētu nosaukt, un, lūkodamies viņā, es pēkšņi ieraudzīju cilvēku garajā, baltajā istabā pie jūras, to pašu cilvēku, tikai pavisam citādu, un agrīnajā tumsā vēja brāzmu dzītas lietus šaltis šaustīja logu rūtis, bet tās bija jaukas un tīkamas skaņas, jo kamīnā plīvoja liesmas, tās atblāzmoja logu rūtīs, pa kurām tecēja lietus straumes, ievīdamas nakts melnajos stiklos sudraba pavedienus, un sudrabā ievirzījās liesmu atblāzma, bet cilvēks noliecās un, kaut ko turēdams izstieptā rokā, sacīja: «Rau, ko tētis tev šovakar atnesis, bet tagad tikai vienu kumosiņu ...» — un, nolauzis gabaliņu, cilvēks sniedza to pretī, «...tikai vienu kumosiņu, jo vakariņas jau gatavas ... bet pēc vakariņām ...»

Es lūkojos vecajā vīrā, un iekšā man sametās silti un krūtīs izkusa kaut kāds liels kunkulis, it kā es šo lielo kunkuli ilgi būtu nēsājis sevī un tik stipri pie tā pieradis, ka pamanīt to iespēju tikai tad, kad tas pēkšņi bija pazudis un man kļuva viegli elpot.

— Tēt, — es sacīju, — tēt...

Večuks pacēla uz mani skatienu un īdzīgi iejautājās:

— Ko... ko tu teici?

Ak, tēt, tēt! Bet viņa vairs nebija garajā, baltajā istabā pie jūras un nekad arī vairs nebūs, jo viņš no tās bija aizgājis... Kāpēc? Kāpēc?... Tāpēc, ka viņam nepietika vīrišķības, lai valdītu pats savā mājā, tāpēc, ka viņš bija muļķis, tāpēc... un viņš bija aizgājis tālu ceļu un uznācis pa kāpnēm šai istabā, kur kāds vecs vīrs noliecies stāvēja ar šokolādi rokā un laime - ja vien tā bija laime — mirkli atspīdēja viņa sejā. Tikai tagad vairs laimes sejā nebija. Bija vienīgi veca cilvēka īdzīgums, kad tas īsti nav izpratis, ko tam saka.

Taču arī es biju nostaigājis tālu ceļu no garās, baltās istabas pie jūras, piecēlies no paklāja kamīna priekšā, kur biju sēdējis, rotaļādamies ar cirka furgoniņu, krāsainajiem zīmuļiem un papīru, klausījies ’ietus šaltīs, ko vēja brāzmas trieca pret logu rūtīm, un kur tētis bija pieliecies man klāt un sacījis: «Rau, ko tētis tev šovakar atnesa,» — un biju nonācis šai istabā, kur Džeks Bērdens ar cigareti mutē stāvēja, atspiedies pie sienas. Un neviens nenoliecās pie viņa un nesniedza šokolādi.

Tā nu, palūkojies vecā vīra sejā, rtbildēdams uz viņa īdzīgo jautājumu, es sacīju:

— Neko.

Un tā tas arī bija. Lai kas būtu bijis, tobrīd tas vairs nebija nekas. Jo, lai kas ir bijis, tā vairs nav, un, lai kas arī ir, tā vairs nebūs, un putas, kas, vējam šķeļot bangu vālus, šļācas saules baltumā, bēguma laikā paliek uz cietajām smiltīm liedagā kā sārņi izlietnē pēc trauku mazgāšanas.

Taču kaut kas vēl bija: sārņi cietajās smiltīs. Tāpēc es sacīju:

— Jā, kaut ko gribēju teikt.

— Ko?

— Pastāsti man par tiesnesi Ervinu, — es teicu.

Viņš izslējās, palūkojās man sejā, aiz briļļu stikliem

mirkšķinādams blāvās acis, tieši tāpat, kā bija mirkšķinājis, skatīdamies manī, kad ienāca no gaismas tumšajā meksikāņu restorānā.

— Par tiesnesi Ervinu, — es atkārtoju, — atceries, tavs sirdsdraugs.

— Tie bija citi laiki, — viņš noņurdēja, nenolaizdams acis no manas sejas, rokā turēdams salauzto šokolādi.

— Protams, citi, — es piekritu un, raudzīdamies viņā, nodomāju: Tā tik vēl trūka, lai nebūtu citi. Un teicu: — Protams, bet tu taču atceries.

— Tie laiki man ir miruši, — viņš sacīja.

— Jā gan, toties pats tu esi dzīvs.

— Tas grēcinieks, kas es biju un kas tiecās pēc pasaulīgas mantas un apgrēcības, sen ir miris. Ja arī tagad reizēm grēkoju, tad aiz sava vājuma, bet ne aiz tīša prāta. Esmu atbrīvojies no visa zemiskā.

— Paklausies, — es teicu, — tas ir gluži vienkāršs jautājums. Viens vienīgs jautājums.

— Esmu atbrīvojies no tiem laikiem, — viņš sacīja un novēcināja rokas, it kā kaut ko atgrūzdams.

— Viens vienīgs jautājums.

Viņš klusēdams skatījās manī.

— Klausies, — es teicu, — vai Ervinam kādreiz ir bijuši materiāli sarežģījumi, vai viņam ir radusies vajadzība pēc naudas? Briesmīga vajadzība?

Viņš skatījās manī it kā no citurienes, no liela tāluma, pāri zupas bļodai uz grīdas, pāri šokolādei, ko turēja rokā, cauri laikam. Tad viņš jautāja:

— Kādēļ... kādēļ tev to vajag zināt?

— Taisnību sakot, — man paspruka pašam pret savu gribu, — man vispār nevajag zināt. To vajag kādam citam, un šis cits maksā man algu kaira mēneša pirmajā datumā. Gubernators Stārks.

— Zemiski, — viņš sacīja, skatīdamies pāri tam, kas atradās starp mums, — zemiski.

— Vai Ervinam kādreiz ir bijušas naudas grūtības? — es jautāju.

— Zemiski, — viņš atkārtoja.

— Klausies, — es teicu, — es nebūt nedomāju, ka gubernators Stārks — ja uz viņu tiek attiecināts šis «zemiski» — staigā ar dieva vārdu mutē, bet vai tu kaut reizi esi padomājis, kādu putru štatā ievārījuši tie tavi jaukie dieva nepieņemtie draudziņi ar cilindriem galvā, lielie baznīcā gājēji, Horācija citētāji, tādi kā Stentons un Ervins? Boss vismaz kaut ko dara, bet tie... savas pēcpuses atsēdēja ... tie ...

— Viss ir zemiski, — sacīja večuks un nikni novēcināja roku, to pašu, kurā bija sagrābis šokolādes tāfeli tik cieši, ka tā pārlūza. Gabals šokolādes nokrita uz grīdas. Bērniņš to pacēla.

— Ja tu gribēji sacīt, — es teicu, — ka politika, protams, arī tā, ko piekopa tavi kādreizējie draugi, nav gluži tas pats, kas lieldienu nedēļa sieviešu klosterī, tad tev ir taisnība. Taču šoreiz mums abiem jāspēlē līdz metafizis-kam neizšķirtam. Politika ir darbība, un jebkura darbība ir tikai defekts pilnīgā bezdarbībā, kura ir miers, tāpat kā visa esamība ir tikai defekts pilnīgā neesamībā, nebūtībā. Kura ir dievs. Tātad, ja dievs ir pilnība un vienīgā pilnība ir nebūtība, tad dievs ir nebūtība. Tātad dievs nav nekas. Un Nekas nevar noderēt par pamatu, lai tiktu kritizēta kāda lieta savā lietībā. Ko tu gan vari man atbildēt? Kur tu vispār vari rast izeju?

— Muļķība, muļķība, — viņš sacīja, — muļķība un ze-miskums.

— Tev droši vien ir taisnība, — es piekritu. — Muļķība gan. Taču ne jau nu lielāka muļķība kā visādas Šāda veida runas. Vārdi, vārdi vien.

— Tu runā nekrietnības.

— Nē, tikai vārdus, — es teicu, — un visi vārdi ir vienādi.

— Tas Kungs neļaujas apsmieties, — viņš sacīja, un es pamanīju, ka viņam trīc galva.

Aši paspēru pāris soļu un apstājos tieši viņam pretī.

— Vai Ervinam kādreiz ir bijušas naudas grūtības? — es jautāju.

Šķita, ka viņš tūdaļ kaut ko sacīs, ūpas pavērās. Tad tās atkal aizvērās.

— Ir vai nav bijušas? — es neatlaidos.

— Nekad vairs nepieskaršos šai nekrietnības pasaulei, — viņš sacīja un blāvajām acīm cieši vērās man sejā, — lai pie manām rokām nepaliktu nelaba smaka.

Man tā vien gribējās grābt veco ciet un kratīt, kamēr zobi viņam sāk klabēt. Tā vien gribējās izkratīt no viņa atbildi. Taču kā lai grābj ciet un krata vecu vīru? Biju ķēries pie šā pasākuma no nepareizā gala. Vajadzēja galvenajam tuvoties pamazām, apvest veco ap stūri. Vajadzēja pielišķēties. Taču ikreiz, saticies ar tēvu, es tik stipri satraucos un zaudēju savaldīšanos, ka man prātā turējās tikai viena doma — kā drīzāk tikt projām. Bet vēlāk, kad biju aizgājis, arvien jutos vēl Jaunāk, līdz beidzot izdabūju viņu no galvas laukā. Tātad atkal biju nošāvis buku.

Vairāk neko neuzzināju. Iedams ārā, pametu skatienu atpaka] un ieraudzīju, kā Bērniņš, pieveicis vecajam vīram izkritušo šokolādi, domīgi ar roku taustījās pa grīdu, meklēdams vēl kādu drupaču. Un večuks atkal lēnām un smagi pieliecās viņam klāt.

Iedams lejā pa kāpnēm, es nospriedu, ka diez vai būtu kaut ko uzzinājis, pat ja mēģinātu vecajam pielišķēties. Ne jau tur meklējama vaina, ka es iesāku no nepareizā gala. Ne jau tur tā meklējama, ka man paspruka par gubernatoru Stārku. Ko viņš zina par Stārku, un kāda viņam gar to daļa! Nelaime tā, ka es iejautājos par pagātni, par to pasauli, no kuras viņš aizgājis. Gan tā pasaule, gan vispār pasaule ir zemiska, viņš teica, un tai viņš vairs nevēlas pieskarties. Viņš negribēja par to runāt, un piespiest viņu es nevarēju. v

Vienu es tomēr noskaidroju. Bez šaubām, viņš kādreiz kaut ko ir zinājis. Tātad ir bijis kaut kas, ko zināt. Nu nekas, arī es to uzzināšu. Agri vai vēlu. Tā es pametu Mācīto Prokuroru un pagātnes pasauli un atgriezos tagadnes pasaulē.

Šai tagadnes pasaulē bija:

Iegarens laukums, kur baltās līnijas sadalījušas precīzos četrstūros mauru, kas indīgi za|š grimst gaismas straumē, kuru lej augstu pār milzu tribīnēm novietoti starmeši. Virs laukuma uzburbis pulsējošs gaismas kumšķis, kas skarainām malām izgaist sakarsušajā tumsā, taču trīsdesmit tūkstoši pāru stadiona iekšējā nogāzē iekārušos acu nedomā raudzīties augšup tumsā, tās neatlaidīgi pievērstas gaismas lokam, kur vīri sarkanās, zīdaini spīdīgās biksēs, ar zelta ķiverēm galvā metas virsū vīriem zilās, zīdaini spīdīgās biksēs, ar zelta ķiverēm galvā, kūleņo un vā|ājas pa spilgto, indīgi za]o mauru kā lupatu lelles un spalgs svilpiens stindzinoši pāršķeļ biezo gaisu kā zobens dīvānā spilvenu.

Tajā bija:

Orķestra grandi, jūras rēkoņai līdzīgi auri, sāpju kliedzieni un klusums, tad kādas sievietes spiedziens — sudrabains un skanīgs tas novibrēja klusumā kā puzudušas dvēseles sauciens, un atkal auri, tā ka sakarsušais gaiss šķita gluži vai viļņojamies. Jo no trakā, spīdīgā mudžekļa zaļumā pēkšņi izlidoja sarkans plankums, atrāvās no pārējās masas un aizvirpuļoja zālē, vēlās, kūleņoja un ripoja, taču tas šķita norisam gaužām lēni šai mirklī, kad laiks bija apstājies un kad vajadzēja uzņemties atbildību par auriem tribīnēs.

Tajā bija:

Kāds vīrs, kas dauzīja man pa muguru un kliedza, — vīrs ar smagnēju seju, cietu tumšu matu skupsnu uz pieres kliedza: «Tas ir mans puisēns! Tas ir Toms... Toms... Toms! Tas ir viņš... un viņš uzvarēja... tiem vairs nebūs laika atgūt zaudēto ... viņš uzvarēja ... pirmā viņa spēle universitātē, un viņš uzvarēja... Toms, mans puisēns!» Un vīrs gāza man atkal pa muguru un sagrāba mani abām rokām, abām varenajām rokām, apkampa kā brāli, kā mīļoto, kā dēlu, bet asaras sariesās acīs, un asaras un sviedri plūda pār viņa smagajiem vaigiem, un viņš kliedza: «Tas ir mans puisēns... un neviens nav viņam līdzīgs... viņš kļūs labākais visā Amerikā... bet Lūsija grib, lai es aizliedzu viņam spēlēt... mana sieva grib, lai viņš vairs nespēlē... spēle viņu pazudinot... pazudinot viņu, jupis rāvis... viņš gūs slavu visā Amerikā ... vai tu redzēji, kā viņš ... ātrs ... ātrs ... ātrs gan, maitas-gabals! Vai nav tiesa, ko?

— Jā, — es teicu, un tā bija taisnība.

Viņš bija ātrs, un viņš bija maitasgabals. Ja arī vēl nebija maitasgabals, vismaz pārliecinošas spējas šai virzienā jau bija parādījis. Lūsijai īpaši nevarēja pārmest to, ka viņa gribēja izbeigt šo futbola spēlēšanu, — Toma vārds allaž parādījās sportam veltītajās lappusēs... fotogrāfijas... Pirmo kursu Cerība... Otro kursu Zibensspē-riens... Gaviļu saucieni... lielas, gaļīgas rokas, kas mūždien sit pa plecu — Mazuļa Dafija roka uz pleca... jā, Bos, puisēns tēvā atsities... bāri šosejas malās... tievkājainas, tvirtkrūtainas skuķes, kas spiedz — «ak, Tom, ak, Tom»... pudeles un tūristu mītnes... jūras auriem līdzīgie pūļa saucieni un neizbēgamais spalgais sievietes kliedziens, kas novirmo pēkšņajā klusumā kā lāsts.

Taču Lūsija neko nevarēja izdarīt. Jo viņš agri vai vēlu iemantos slavu visā Amerikā. Amerikas mēroga ceturtdaļ-aizsargs jebkurā komandā. Ja pudelei un gultai neizdosies pārāk drīz samazināt spēku, kas darbināja šo simt astoņdesmit mārciņu smago, līdz sekundes simtdaļai precīzo, impulsīvo, skaisto Šveices pulksteņa mehānismu, ko sauca par Tomu Stārku — Bosa dēlu, otro kursu Zibensspērienu,

Tētiņa Acuraugu, kurš tonakt stāvēja viesnīcas istabas vidū ar plāksteri pāri degunam un pašapzinīgu smīnu jaukajā, tīrajā, zēniskajā sejā, jo tā patiesi bija jauka, tīra un zēniska, bet tēva draugu rokas gramstīja viņu, sita viņam uz pleca, arī Mazulis Dafijs uzgaza viņam pa plecu, un Sedija Bērka, kas sēdēja mazliet tālāk no satrauktās kompānijas pati savā cigarešu dūmu un viskija smaržas mākulī, ar diezgan skaidri noprotamu izteiksmi bakurētainajā, glītajā sejā sacīja:

— Vai zini, Tom, kāds man teica, ka tu šovakar esot spēlējis futbolu.

Bet Toms Stārks negribēja ne dzirdēt, ne saprast Sedi-jas ironiju, jo viņu ietvēra viņa paša slavas spīdošais zelta mākonis, jo viņš bija Toms Stārks, kurš tikko piedalījies futbola mačā.

Beidzot Boss sacīja:

— Tagad tikai liecies gulēt, dēls! Izgulies, dēls! Lai nākamo sestdienu viņiem tā kārtīgi vari sadot. — Viņš aplika roku zēnam ap pleciem un piebilda: — Mēs visi briesmīgi lepojamies ar tevi, dēliņ,

Un es sacīju pats sev: Ja viņam acis atkal iemirdzēsies asaras, es laidīšu pār mēli.

— Liecies gulēt, dēls! — teica Boss.

Toms Stārks ar vienu mutes kaktiņu noburkšķēja «protams» un izgāja pa durvīm.

Bet es atrados tagadnē.

Taču bija vēl arī pagātne. Bija jautājums. Bija pelnu čupā iekasīts beigts kaķēns.

Tā nu es pēcāk stāvēju pie liela erkerveida loga un skatījos, kā pēdējie gaismas stari pazūd no metāliskajām magnoliju lapām un sabiezējusī krēsla atņem košumu baltajām jūras putām. Aizmugurē, man tija istaba, diezgan līdzīga tai garajai, baltajai istabai pie jūras, kur patlaban, varbūt šai pašā brīdī, Jaunajam Administratoram ar krējuma konfekšu matiem mana māte pievērš seju, kas vel arvien šķiet kā sasodīti dārga dāvana un ko viņam vajadzētu gan, sasodīts, vairāk apbrīnot. Bet šajā istabā man aiz muguras, ko tik tikko apgaismoja sveces gals uz plauktiņa pie sienas, mēbeles bija ievīstītas baltā audeklā, un vectētiņa pulkstenis kaktā bija tikpat mēms kā vectētiņš pats. Taču es zināju, ka pietiek man pagriezties, un istabā būs ne tikai līķauti un apstādināta laika klusums, bet arī kāda sieviete, kas, uz ceļiem pie platā kamīna aukstas, melnās mutes nometusies, bāž zem malkas šķilām priežu čiekurus un sveķainus skalus. Viņa man sacīja:

— Nē, ļauj man pašai. Tā ir mana māja, un, kad esmu atbraukusi, man pašai jāiekur kamīns. Saproti, tas ir tāds rituāls. Man gribas pašai to darīt. Ādams arvien Jauj man pašai iekurt. Kad mēs abi atgriežamies mājās.

Sī sieviete bija Anna Stentone, un istaba atradās gubernatora namā, un gubernatora Stentona seja mierīga kā marmorā cirsta virs melnās, stūrainās bārdas un melnajiem vizītsvārkiem sveču gaismā raudzījās no masīvā zelta ietvara virs kamīna, kur viņa meita uz grīdas, gluži kā viņam pie kājām noslīgusi, švirkstināja sērkociņus, pūlēdamās iekurt uguni. Jā, šai istabā biju viesojies jau tad, kad gubernators vēl nebija marmorā 'irsts vaigs masīvā zelta ietvarā, bet slaids vīrs, kurš sēdēja pie kamīna, kājas uz paklāja uzlicis, un ar lielo, spēcīgo roku maigi glāstīja mazas meitenītes zīdainos, klaidā palaistos matus, bet meitenīte, galvu viņam pie ceļgala piespiedusi, tupēja uz spilvena un lielām acīm lūkojās ugunī. Šoreiz atrados šeit tāpēc, ka Anna Stentone, sen jau vairs nebūdama maza meitenīte, man sacīja: «Atbrauc uz Lendingu, mēs domājam tur pavadīt sestdienas vakaru un svētdienu, iekurt kamīnu, iekost šādus tādus konservus un atkal pārlaist nakti zem savas mājas jumta. Tik vien brīva laika Ādams var atlicināt. Un arī tas negadās pārāk bieži.» Tā nu es atbraucu, atvezdams līdzi savu jautājumu.

Dzirdēju nošvirkstam sērkociņu un novērsos no jūras, kas jau grima tumsā. Uguns bija atradusi sveķainu skalu, tas uzliesmoja kā brīnumsvecīte, izšķiezdams veselu zvaigznīšu spietu, un silta gaisma atvizēja Annas Stentones noliektajā sejā, pēc tam uz kakla un vaigiem, kad, vēl arvien ceļgalos tupēdama, viņa pacēla galvu un paraudzījās manī, jo es paspēru soli uz kamīna pusi. Acis viņai mirdzēja kā bērnam, kam pasniegta jauka dāvana, un pēkšņi viņa iesmējās trīsuļojošiem rīkles smiekliem. Tā sieviete mēdz smieties aiz laimes. Šādiem smiekliem viņas nekad nesmejas aiz pieklājības vai par kādu joku. Šādiem smiekliem sievietes smejas tikai dažas reizes mūžā. Šādiem smiekliem viņas smejas tikai tad, kad kaut kas skāris pašas dziļākās viņu sirds dzīles, un laime izlaužas uz āru tikpat dabiski kā elpa, kā pirmās narcises, kā kalnu strauti. Kad sieviete tā smejas, arī vīrietis nespēj palikt vienaldzīgs. Nav pat svarīgi, kāda viņai ir seja. Jūs izdzirdat šos smieklus un jūtat, ka esat iemantojis kādu šķīstu un daiju patiesību. Jūs jūtat to tāpēc, ka šie smiekli ir atklāsme. Tā ir liela, sirsnīga atklātība. Tas ir rasas valgans zieds zarā no Lielās Esamības stumbra, un sievietes vārdam un adresei ar to nav ne mazākā sakara. Tā-dēj šos smieklus nav iespējams viltot. Ja kāda sieviete tomēr tos iemācītos viltot, Nelija Gvina 1 un marķīze Pompadūra viņai blakus izskatītos pēc apkārtceļojošām pestīšanas armijas māsām ar bifokālām acenēm, tūristu zābakiem kājās un regulējamām stīpām ap zobiem. Visu pasauli viņa saceltu kājās. Jo viss, ko patiesi vēlas vīrietis, — izdzirdēt šādus sievietes smieklus.

Tā nu Anna palūkojās manī mirdzošām acīm, iesmējās šādus smieklus, un kamīna mestā gaisma kvēloja viņas vaigos. Arī es iesmējos, lūkodamies uz viņu lejup. Anna sniedza man roku, es to satvēru un palīdzēju viņai piecelties, lai gan viņa pati to izdarīja viegli un lokani, —ak dievs, kā es nevaru ciest sievietes, kas rausdamās nespēj uzrausties kājās, — un arvien vēl turēju viņas roku, kamēr viņa šūpodamās izslējās visā augumā. Anna atradās man pavisam tuvu, smiekli vēl arvien rotājās viņas sejā ... un atbalsojās kaut kur dziļi manī... un es turēju viņas roku, kā biju to turējis sensenis, pirms piecpadsmit gadiem, pirms divdesmit gadiem, palīdzēdams viņai piecelties, kamēr viņa, viegli šūpodamās, izslējās, un pēc tam aplikdams roku viņai ap vidukli un juzdams, cik lokani tas piekļaujas' manai plaukstai. Tā tas reiz bija. Arī tagad man vajadzēja noliekties Annai pretim, kamēr smieklu pēdas vēl nebija pagaisušas no viņas sejas un viņas galva palika atgāzta, kā meitenes palaikam atgāž galvu, gaidīdamas, ka jūs viņas apskausiet, un labprāt gribēdamas, lai jūs apskautu.

Taču pēkšņi smiekli apdzisa. It kā sejai kāds būtu aizlaidis priekšā aizkaru. Es jutos tā, kā dažkart jūtas vientulis, kad, iedams pa tumšu ielu, tas apstajas, lai ielūkotos apgaismotā logā, — aiz loga gaiša istaba cilvēki sarunājas, dzied un smejas, un kamīna liesmas viļņiem vien atblāzmo viņu sejās, un mūzikas skaņas atplūst uz ielas pie vientu|ā’vērotāja, bet tad kāda roka — nekad viņš [37] neuzzinās, kā roka tā bijusi, — pēkšņi nolaiž aizkaru. Un (ā nu viņš paliek ārpusē stāvam.

Un tā arī es paliku ārpusē stāvam.

Varbūt man tomēr vajadzēja to izdarīt — apskaut viņas vidukli. Taču es to nedarīju. Viņa bija palūkojusies manī un iesmējusies tādiem smiekliem. Tikai man tie nebija domāti. Jo viņa jutās laimīga, ka atkal ir atgriezusies istabā, kas glabā pagājušos laikus, — arī es reiz biju daļa no šiem pagājušajiem laikiem, bet nu jau sen vairs tur nepiederēju, — ka atkal var tupēt uz ceļiem kamīna priekša un sajust sejā uguns siltumu kā delnas pieskārienu.

Šie smiekli nebija domāti man. Tādēļ es palaidu viņas roku vaļā, atkāpos pāris soļu atpakaļ un jautāju:

— Vai tiesnesim Ervinam kādreiz ir bijušas naudas grūtības ... īstas naudas grūtības?

Jautājumu es izgrūdu ātri un asi, jo, ja jautājums nāk ātri un asi kā pērkons no skaidrām debesīm, reizēm izdodas saņemt atbildi, pie kuras citādi nekā nevarētu tikt. Ja cilvēks, kuram tiek vaicāts, kaut ko ir aizmirsis, ātrs, ass jautājums var to uzvandīt no aizmirstības dzīlēm, bet, ja cilvēks nav aizmirsis un tikai negrib atbildēt, ātrs, ass jautājums var pārsteiguma mirklī izraut šo atbildi, iekāms viņš pats spēj kaut ko apdomāt.

Taču nekas neiznāca. Vai nu viņa patiešām nezināja, vai arī nebija iespējams viņu pārsteigt. Man vajadzēja gan iedomāties, ka tāds cilvēks kā viņa — cilvēks, kam piemīt dziļa iekšēja pārliecība, kas ir veidots no viena vesela, nevis savārstīts no driskām, ielāpiem un veciem zobratiem, kurus kopā satur sarūsējusi dzeloņstieple, siekalas un auklas galiņi, — kā vairums no mums, — man vajadzēja gan iedomāties, ka šādu cilvēku nekad nevar tā pārsteigt, lai viņš dotu atbildi uz jautājumu, uz kuru nevēlas atbildēt. Pat ja viņa būtu zinājusi atbildi. Taču iespējams, ka viņa to arī nezināja.

Mazliet pārsteigta viņa tomēr bija.

— Ko tu teici? — viņa iejautājās.

Es atkārtoju jautājumu.

Viņa uzgrieza man muguru, piegāja pie tahtas, apsēdās, aizdedza cigareti un rāmi palūkojās manī.

— Kādēļ tu to gribi zināt? — viņa vaicāja.

Paskatījos viņai acis un teicu:

— Es nemaz negribu zināt. Kāds mans draugs grib to zināt. Mans labākais draugs. Mēneša pirmajā datumā viņš man izsniedz naudu.

— Ak, Džek, — viņa iesaucās, iemeta tikko aizdegto cigareti kamīnā un piecēlās no tahtas. — Ak, kādēļ tev vienmēr viss jāsamaitā! Nupat mēs atcerējāmies bijušos laikus. Bet tev vajag samaitāt. Mums ...

— Mums? — es jautāju.

— ...toreiz kaut kas bija, un tu to gribi samaitāt, tu gribi viņam palīdzēt, lai viss tiktu samaitāts... šim cilvēkam ... šim ...

— Mums? — es jautāju vēlreiz.

— ... prātā nelāgi nodomi...

— Mums, — es teicu, — ja mums ir bijusi tāda sasodīti jauka pagātne, kādēļ tad tu mani atraidīji?

— Tam nav nekāda sakara ar mūsu pagātni. Es runāju par ko citu ...

— Tu runā par mūsu jauko, brīnišķīgo pagātni, bet es saku: ja šī pagātne ir bijusi tik sasodīti jauka, brīnišķīga, kādēļ tā pārvērtusies tagadnē, kas — sasodīts! — nepavisam nav ne jauka, ne brīnišķīga, kaut arī pagātnē viss ir bijis jauks un brīnišķīgs? Atbildi uz šo jautājumu.

— Klusē, — viņa teica, — klusē, Džek!

— Nē, atbildi uz šo jautājumu! Jo to taču tu laikam negribēsi apgalvot, ka tagadne ir jauka un brīnišķīga. Tagadne ir radusies no pagātnes, un patlaban tev ir turpat trīsdesmit pieci gadi un tu velcies uz šejieni, lai sagādātu sev īpašu baudu, un sēdi te starp audeklā iešūtām, pieputējušām mēbelēm mājā, kur noslēgta elektrība, bet Ādamam ... arī viņam ir tīrā elle, nevis dzīve, — viņš graiza cilvēkus augām dienām, līdz kājās vairs nevar noturēties un visas iekšas mezglā sasējušās un ...

— Liec Ādamam mieru, viņam liec mieru, — sacīja Anna un izstiepa rokas ar paceltām delnām, it kā grasīdamās mani atgrūst, bet es atrados krietnu desmit soļu attālumā, — viņš vismaz kaut ko dara ... kaut ko ...

— ...un Ervins tur niekojas ar savām rotaļlietām, un mana māte ar savu Teodoru, bet es ...

— Jā, tu, — viņa teica, — tu.

— Nu labi, — es teicu, — es.

— Jā, tu. Ar šo cilvēku.

— So cilvēku, šo cilvēku, — es viņu pārmēdīju, — tā vien viņu te visi sauc, visi šie Petoni, kas tikuši pabīdīti tālāk no siles. Nu, bet viņš kaut ko dara. Vismaz tikpat,

cik Ādams. Vairāk. Viņš uzcels medicīnas centru, kas apkalpos visu mūsu štatu. Viņš...

— Zinu, — viņa gurdi, uz mani neskatīdamās, sacīja un noslīga uz tahtas, kas arī bija pārvilkta ar audeklu.

— Tu zini, bet izturies tikpat snobiski kā visi pārējie. Tu esi tāda pati kā viņi.

— Lai nu būtu, — viņa teica, vēl arvien uz mani neskatīdamās. — Es izturos snobiski, tik snobiski, ka pagājušajā nedēļā brokastoju ar viņu.

Nu, vai zināt, ja vectētiņa pulkstenis istabas kaktā sen jau nestāvētu, tai brīdī tas katrā ziņā būtu apstājies. Es vismaz sastingu. Dzirdēju, kā, plosīdamas malkas šķilas, kamīnā dūc liesmas. Pēc tam dūkšana apklusa un nebija vairs nekā.

Tad es sacīju:

— Dieva dēļ. — Un absorbētājs klusums uzsūca manus vārdus kā dzēšlapa.

— Labi, — viņa teica, — dieva dēļ.

— Kaut kas traks, — es sacīju, — ieraudzījis šādu skatu, ka gubernatora Stentona meita brokasto ar gubernatoru Stārku, «Chronicle» sabiedriskās nodaļas vadītājs droši vien no biksēm izlēktu. Un tavs tērps, dārgā, — kādu tērpu tu biji apvilkusi? Un puķes? Vai jūs dzērāt šampanieša kokteiļus? Vai...

— Dzēru kokakolu un ēdu sviestmaizi ar sieru. Kafetērijā Kapitola pagraba stāvā.

— Atvaino mani par ziņkārību, taču ...

— *...taču tu gribi zināt, kā es tur nokļuvu. Pastāstīšu. Ierados pie gubernatora Stārka, lai izdabūtu no štata līdzekļus bērnu namam. Un es ...

— Vai Ādams to zina? — es jautāju.

— ... un es tos arī izdabūšu. Man jāsagatavo sīki izstrādāts ziņojums un ...

— Vai Ādams to zina?

— Man ir vienalga, vai Ādams to zina vai ne ...un šis ziņojums man jāaiznes ...

— Varu iedomāties, ko teiktu Ādains, — es drūmi piebildu.

— Domāju, ka ar savām darīšanām pati varēšu tikt galā, — viņa teica, mazliet iekarsdama.

— Ko tu neteiksi, — es sacīju un pamanīju, ka viņai vaigos sakāpis sārtums, — un man šķita, ka jūs abi ar

Ādamu dzīvojat tā. — Un es pacēlu labo roku, cieši piespiezdams rādītāju pie vidējā pirksta.

— Tā mēs dzīvojam, — viņa piekrita, — bet man ir vienalga, ko...

— ... un tev ir vienalga arī, ko viņš, — un es badīju ar pirkstu uz turieni, kur pustumsā no masīvā zeltītā ietvara uz mums noraudzījās lepnā, mierīgā, gluži kā marmorā cirstā seja, — ... par to teiktu, ko?

— Ak, Džek, — viņa iesaucās un pielēca no tahtas gandrīz vai histēriskām, sev nepavisam neraksturīgām kustībām, — kāpēc tu tā runā?! Vai tad tu nesaproti? Es tikai pūlos izdabūt naudu bērnu namam. Tas taču ir tīrs darījums. Darījums un vairāk nekas. — Viņa izslēja zodu, parādīdama, ka par šo jautājumu vairs nav ko runāt, taču es no tā iekarsu vēl stiprāk.

— Klausies, — es sacīju un jutu, ka aizsvilstos dusmās, — vai nu darījums vai nav darījums, bet tava reputācija būs apdraudēta, ja kāds pamanīs tevi vazājamies ar...

— Vazājamies, vazājamies! — viņa izsaucās. — Nekļūsti muļķis! Es ar viņu brokastoju. Sakarā ar darījumu.

— Vai nu darījums vai nav darījums, bet tava reputācija būs apdraudēta un ...

— Reputācija, — viņa teica. — Esmu pietiekami veca, lai pati parūpētos par savu reputāciju. Tu taču tikko sacīji, ka es esot gandrīz vai vecene.

— Teicu, ka tev drīz būs trīsdesmit pieci, — es viņu pārlaboju.

— Ak, Džek, — viņa sacīja, — trīsdesmit pieci gan, un neko es vēl neesmu izdarījusi. Neko es nedaru. Vismaz neko derīgu. — Viņa kā šaubīdamās apklusa un izklaidīgi pacēla rokas, pieskardamās matiem. — Itin neko. Negribu visu laiku spēlēt bridžu. Un tas mazumiņš, ko es daru, — bērnu nams, spēļu laukums ...

— Jaunības spars tik ātri nepazūd, — es teicu. Bet viņa likās manus vārdus nedzirdam.

— ... tas nav nekas. Kādēļ es neko nedarīju ... neko nemācījos?! Par ārsti, par medicīnas māsu. Tagad varētu strādāt par Ādama asistenti. Varēju mācīties dārzu arhitektūru. Varēju ...

— Varēji taisīt abažūrus, — es sacīju.

— Varēju darīt kaut ko ... kaut ko ,..

— Tu varēji apprecēties, — es teicu. — Varēji apprecēties ar mani.

— Ak nē, es nedomāju precēšanos, es domāju.,.

— Pati tu nezini, ko domā, — es sacīju.

— Ak, Džek, — viņa teica un, satvērusi manu roku, piekļāvās tai, — varbūt es tiešām nezinu. Nezinu, kas man šovakar lēcies. Dažkārt, atbraukusi šurp... atbraukusi šurp, jūtos laimīga, no tiesas laimīga, bet pēc tam ...

Vairāk neko viņa neteica. Viņas galva bija noslīgusi man uz krūtīm, mierinādams es viņai pāris reižu paplikšķināju pa plecu, viņa pusčukstus pūlējās man iestāstīt, ka man vajagot būt viņas draugam, es teicu «protams» un labi dziļi ievilku nāsīs viņas matu smaržu. Tie smaržoja tāpat kā senāk — jauki, tīri, labi izmazgāti mati mazai meitenītei, kas tūdaļ dosies uz /iesībām. Taču viņa nebija nekāda mazā meitenīte, un nekādu viesību arī te nebija. Nekādā ziņā te nebija viesību. Ar rožainu saldējumu, kārtainu šokolādes torti, pūšamiem radziņiem, paslēpēm un spēli, kur ikvienam vajadzēja dziedāt par ķēniņa Džeimsa dēlu ķēniņu Viljamu, mesties ceļos uz šā paša paklāja, liekties zemāk par zāli laukā un atzīties, ko viņš mīl vairāk par visiem.

īsu brīdi viņa pastāvēja, galvu man pie krūtīm piekļā-vusi, un, ja istabā būtu bijis kaut drusku dienas gaismas, starp viņu un viņas draugu, kamēr tas nesavtīgi un mierinoši plikšķināja viņai pa plecu, varētu saskatīt šo dienas gaismu. Tad viņa paspēra dažus soļus, apstājās pie kamīna un lūkojās ugunī, kas nu jau bija krietni iedegusies un padarīja istabu, kā mēdz teikt, īsti mājīgu.

Pēc tam atsprāga ieejas durvis, no saltās jūras kā liels suns, kas izpurina spalvu, istabā iebrāzās vējš, un liesmas noraustījās. Mājīgajā atmosfērā ieradās Ādams Sten-tons. Rokas viņam bija pilnas ar sainīšiem, jo viņš bija braucis uz Lendingu pēc pārtikas krājumiem.

— Sveiks! — viņš teica pāri sainīšiem un smaidīja ar plato, plānlūpaino, skarbo muti, kas aizvērta izskatījās pēc tīras, labi sadziedētas ķirurģiskas brūces, bet, kad viņš smaidīja, — ja vispār smaidīja, — pārsteidza un spēja ikvienu sasildīt.

— Paklau, — es aši sacīju, — vai tu atceries, ka tiesnesis Ervins kādreiz būtu nonācis naudas grūtībās? īstās naudas grūtībās?

— Nu... nē... nezinu gan... — viņš iesāka, un seja viņam satumsa.

Anna apsviedās apkārt, palūkojās brālī, pēc tam strauji ieskatījās man acīs. Vienu mirkli man šķita, ka viņa dziras kaut ko sacīt. Taču neteica nekā.

— Tomēr... jā, — Ādams teica, vēl arvien stāvēdams turpat un turēdams saiņus.

Man bija izdevies kaut ko uzvandīt no atmiņas dzīlēm.

— Tomēr... jā, — viņš atkārtoja ar to gaišo un apmierināto izteiksmi sejā, kas parādās, kad cilvēks uzrok no pagātnes kaut ko sen aizmirstu, — 'ā, ļauj padomāt... biju vēl pavisam mazs... kādā trīspadsmitajā vai četrpadsmitajā gadā ... atceros, tēvs stāstīja tēvocim Džonam vai varbūt kādam citam, jo bija aizmirsis, ka es esmu istabā... pēcāk bija atnācis tiesnesis, un viņi abi ar tēvu... man likās, viņi ķildojās, jo balsis skanēja ļoti skaļi... runa bija par naudu.

— Paldies, — es sacīju.

— Ņem par labu, — viņš atbildēja, it kā mulsumā pasmaidīdams, piegāja pie tahtas un, atlaidis rokas, ļāva sainīšiem izbirt uz mīkstā sēdekļa.

— Nu, vai zini, — skatīdamās manī, teica Anna, — tik laipns gan tu varēji būt un viņam pateikt, kādēļ to jautāji.

— Protams, — es atbildēju. Un, pievērsies Ādamam, sacīju: — Man tas jāuzzina gubernatora Stārka uzdevumā.

— Politika, — teica Ādams, un žokļi viņam aizcirtās kā lamatas.

— Jā, politika, — piebilda Anna, skāņi pasmaidīdama.

— Paldies dievam, ka man ar to nav jānoņemas, — teica Ādams. — Vismaz tagad ne. — Taču viņš to sacīja gandrīz bezrūpīgi. Tas mani pārsteidza. Pēc tam viņš piebilda: — Kāda velna pēc Stārkam jāzina, vai tiesnesim kādreiz bijušas naudas grūtības? Tas notika vairāk nekā pirms divdesmit gadiem. Un nav tāda likuma, kas aizliegtu nonākt naudas grūtībās. Kāda velna pēc?

— Jā gan, kāda velna pēc? — teica Anna un paskatījās manī ar to pašu skāņo smaidu sejā.

— Un ko, pie velna, tu te dari? — smiedamies iejautājās Ādams un, sagrābis māsu aiz rokas, sapurināja viņu. — Stāv istabas vidū, bet ēdamais pats no sevis negatavosies. Ķeries pie darba, garādiena, nav ko slaistīties! — Viņš pabīdīja Annu uz tahtas pusi, jo tur bija sakrauti saiņi.

Viņa noliecās, lai kaut ko paņemtu, bet Ādams uzšāva viņai pa pēcpusi, sacīdams: — Nav ko slaistīties! — Un pats smējās.

Anna arī priecīgi iesmējās, un viss bija aizmirsts, jo reti gadījās brīži, kad Ādams atplauka un smējās, bet, kad tas notika, viņš kļuva nevaldāms un līksms, un mēs droši zinājām, ka mums ies jautri.

Mums patiešām gāja jautri. Kamēr Anna darbojās ar ēdieniem un es sakārtoju pudeles un uzklāju galdu, Ādams norāva klavierēm pārvalku (instrumentu viņi turēja vienmēr uzskaņotu, un pat tagad tas skanēja tīri labi) un sacēla tādu elles lērumu, ka visa māja vai kājām gaisā sagriezās. Viņš pat izdzēra pirms pusdienām nevis vienu viskiju, bet veselas trīs glāzes ar sodu. Tad mēs ēdām vakariņas, un pēcāk viņš atkal spēlēja klavieres — tādus gabalus kā «Pikardijā rozes zied» un «Pulksten trijos rīta stundā», mēs ar Annu dejojām un lēkājām, vai arī viņš pēkšņi uzņēma kādu salkanu melodiju, un Anna dungoja man ausī, un mēs šūpojāmies liegi un lēni kā jaunas papeles vieglā vēja pūsmā. Tad viņš pielēca no klavieru soliņa un, svilpodams «Daiļo lēdiju», izrāva Annu man no rokām un sagrieza viņu straujā provinces kroga valsī, un viņa izliecās uz brāļa rokas, atmeta galvu, tīksmē pievēra acis un, labo roku izstiepusi, graciozi pieturēja plīvojošo svārku maliņu.

Taču Ādams bija labs dejotājs — pat tad, kad māžojās. Tā bija dabas dota dāvana, jo viņam sen jau vairs neatlika laika dejošanai. Nekad viņš nebija pratis ņemt savu tiesu. Nekur, vienīgi darbā. Bet viņš būtu varējis panākt, lai visi līšus lien pie viņa un vēl lūdzas. Tikai kādu reizi piecos gados viņš izrāvās mežonīgā, nevaldāmā, pāri plūstošā līksmē, kā straume, kas, pārrāvusi dambi, izrauj kokus un krūmus ar visām saknēm, — un koki un krūmi bijāt jūs. Jūs un visi apkārtējie cilvēki. Acis viņam spoži spīdēja, un viņš plātījās rokām, nespēdams novaldīt enerģiju, kas lauzās ārā no pašām viņa būtības dzīlēm. Un prātā iešāvās milzu turbīna vai dinamomašīna, kas izdara miljonu apgriezienu minūtē, izmantodama visu savu jaudu un kuru katru mirkli grasīdamās atrauties no zemes. Mētādams stiprās, lielās, lokanās, baltās rokas, viņš kļuva līdzīgs Svengalija^1 un atomu skaldīšanas ierīces [38] krustojumam. Tā vien šķita, ka tūdaļ pašķīdīs zilas dzirkstis. Kad viņš nonāca šādā stāvoklī, nevienam vairs nepietiktu dūšas līšus līst pie viņa un vēl lūgties. Atlika vienīgi krist augšpēdus un velties atpakaļ uz savu vietu. Tikai no tā labāk nekļuva.

Taču līksmība Ādamam uznāca reti. Un ilga pavisam īsu brīdi. Tad viņu atkal pārņēma saltums un viņš noslēdzās sevī.

Tovakar Ādama līksmei pietrūka spara. Viņš labprāt smaidīja, smējās un jokoja, dauzīja klavieres un grieza māsu brašajā kroga valsī, bet lielajā kamīnā plaiksnījās liesmas, no masīvā, zeltītā ietvara uz mums noraudzījās cēlā seja, no jūras pūta vējš, tumsā čabinādams magno-liju lapas.

Istabā cauri uguns sprakšķiem un mūzikai mēs, protams, nesadzirdējām vēja purināto magnoliju lapu čabēšanu. To es izdzirdēju vēlāk augšstāvā, gulēdams tumsā, pa atvērto logu saklausīju lapu sīko, sauso čabēšanu un nodomāju: Vai šovakar mēs jutāmies laimīgi tāpēc, ka bijām laimīgi, vai tāpēc, ka reiz, pirms senseniem laikiem, bijām bijuši laimīgi? Vai mūsu šāvakara laime nebija ka mēness gaisma, kas nebūt neatspīd no mēness, jo mēness ir auksts un tam pašam nav savas gaismas, un tas spēj atstarot tikai citu, no tālienes nākušu gaismu? So domu es visvisādi izvalstīju pa galvu, pūlēdamies no tās izveidot jauku, glītu, mazu metaforu, bet no metaforas nekas neiznāca, jo tev, cilvēkam, vajadzēja būt gan aukstajam, nedzīvajam klaidonim mēnesim, gan arī kādreizējai, protams, sensenas pagātnes saulei, un kā, pie velna, cilvēks vienlaikus var būt kā saule, tā mēness? Nekā sakarīga tur izveidot nevarēja. Un arī glīta ne. Jods to visu parāvis, es nodomāju un ieklausījos lapu čaboņā.

Pēc tam domāju: Lai nu kā, vismaz to esmu uzzinājis, ka Ervins ir kādreiz nonācis naudas grūtībās.

Tik daudz es no pagātnes biju uzrakņājis, un rīt man jāatstāj Bērdenslendinga un pagātne un jāatgriežas tagadnē. Un tā es atgriezos tagadnē.

Tajā bija:

Mazulis Dafijs, kurš sēdēja lielā, mīkstā ādas atzvelteni, lielās, mīkstās ciskas uz ādas izlaidis, lielo, mīksto vēderu pāri ciskām izlaidis, garu cigarešu iemuti ar degošu cigareti bezrūpīgi kaut kur vienā ģīmja mala iespraudis (cigarešu iemutis bija pēdējā laikā ieviests jaunums, aizgūts no kāda džentlmeņa, kas ieņēma īpaši ievērojamu vietu partijā, kurai Mazulis Dafijs bija zvērējis uzticību), lielo, mīksto ģīmi pāri apkaklei izlaidis, un pirkstā mirdzēja gredzens ar dimantu valrieksta lielumā, — tas viss kopā, lai cik neticami izskatījās, tomēr bija fakts, un šis fakts bija Mazulis Dafijs, kurš, acīm redzot, licis aiz auss žurnālā «Harper's Weekly» deviņdesmitajos gados ievietotās karikatūras, pūlēdamies jo precīzi izsekot, kā jāizskatās, jāuzvedas un kas jāvalkā veiksmīgam politiķim.

Tajā bija:

Mazulis Dafijs, kurš sacīja:

— Dievs debesīs, Boss grasās .egrūst slimnīcā veselus sešus miljonus... sešus miljonus. — Un, atlaidies at-zveltenī, acis sapņaini griestu sijām pievērsis, liegi gaišzilā dūmu mākulī ietinies, viņš sapņaini murmināja:—Veselus sešus miljonus.

Un Sedija Bērka teica:

— Jā, sešus miljonus, un viņš visu izkārtos tā, ka tu ne centa nedabūsi savos nagos.

— Es viņam šito padarīšanu varētu nokārtot Ceturtajā apgabalā. Tur vēl arvien Makmerfijs visu tur savās rokās. Viņš un Lipīgais Larsons. Bet ja līgumu par slimnīcas celšanu noslēgtu ar Lipīgo ...

— ...Lipīgais pārdotu Makmerfiju. Vai tā tu gribēji teikt?

— Nē, nu... es to sacītu pavisam citādi. Lipīgais vestu Makmerfiju pie saprašanas, varbūt tā varētu teikt.

— Un tev arī savs mazumiņš atlēktu. Vai tā tu gribēji teikt, Mazuli?

— Es nerunāju par sevi. Es runāju par Lipīgo. Viņš Makmerfiju apstrādātu tā, kā Bosam vajadzīgs.

— Bosam nav vajadzīgs, lai kāds apstrādātu Makmerfiju. Pienāks laiks, un viņš pats apstrādās Makmerfiju tā, ka tas līdz mūža galam pieminēs. Dieva dēļ, Mazuli, tik ilgi tu jau pazīsti Bosu un tomēr vēl arvien neesi viņu iepazinis. Vai tad tu nezini, ka viņš drīzāk kādu piemiegs nekā uzpirks? Vai nav tiesa, Džek?

— Kā lai es to zinu? — es sacīju. Kaut gan it labi zināju.

Vismaz to nu es zināju, ka_ Boss grasās piemiegt kādu cilvēku, ko sauc par tiesnesi Ervinu. Un es biju izraudzīts uzrakņāšanai.

Un es atkal stājos pie rakņāšanās.

Taču nākamajā dienā, iekāms biju paspējis atsākt rakņāšanos, piezvanīja Anna Stentone.

— Nu, attapoņa! — viņa teica. — Tev pašam šķita, ka esi milzum attapīgs.

Dzirdēju Annu smejamies tālu viņā līnijas galā, bet tad vados kaut kas nodžinkstēja, un es iedomājos viņas smejošo seju.

— Jā, jā, attapoņa! Tu no Ādama izzināji, ka tiesnesis Ervins kādreiz sensenis esot nonācis naudas grūtībās, bet arī es kaut ko esmu izzinājusi.

— Patiešām?

— Jā, attapoņa! Aizgāju apciemot veco krustmāti Matildi, kura par visiem zina visu, kas noticis pēdējo simt gadu laikā. Es tikai ieminējos par tiesnesi Ervinu, un viņa ņēmās stāstīt. Vajag tikai par kaut ko ierunāties, — tas ir tas pats kas iemest sīknaudu mūzikas kastē. Jā, tiesnesis Ervins toreiz esot nonācis naudas grūtībās, izputējis vai gandrīz izputējis, bet... tu esi iznests cauri, mī|o Džekij, pilnīgi un galīgi, mans mīļais attapoņa! Tāpat kā tavs Boss! — Un atkal mazajā, melnajā klausulē, ko es turēju rokā, no tālienes atskanēja smiekli.

— Patiešām? — es jautāju.

— Viņš toreiz apprecējies! — viņa teica.

— Kurš? — es jautāju.

— Par ko tad mēs runājam, attapoņa? Tiesnesis Ervins apprecējies.

— Kas tad ir, ka apprecējies! Kurš gan nezina, ka viņš bija precējies, bet kāda velna pēc tas ...

— Viņš apprecēja naudu. To saka krustmāte Matilde, un viņa zina visu. Viņš nonācis grūtībās un pēc tam apprecējis naudu. Nu, attapoņa, liec to aiz auss, kamēr nav aizmirsies!

— Paldies, — es sacīju. Taču vārds vēl nebija ticis man pār lūpām, kad viņa pakāra klausuli.

Es aizdedzu cigareti, atlaidos grozāmajā krēslā un uzmetu kājas uz galda. Skaidrs, kurš gan nezināja vai nebija zinājis, ka tiesnesis Ervins ir precējies. īstenībā tiesnesis Ervins bija precējies divas reizes. Pirmo sievu, to, kuru viņš apprecēja, kad es vēl biju pavisam mazs, nometa zirgs, un viņai cits nekas vairs neatlika kā gulēt gultā un raudzīties griestos vai, kad jutās labāk, pa logu laukā. Sī sieva nomira, kad biju vēl mazs puisēns, un es viņu tik tikko atcerējos. Taču arī viņa otrā sieva gandrīz bija aizmirsta. Viņa atnāca kaut kur no tālienes... es pūlējos atminēties, kāda viņa izskatījās. Dažas reizes biju viņu redzējis, tas tiesa. Taču piecpadsmit sešpadsmit gadus vecs zēns pieaugušām sievietēm pārāk daudz uzmanības vis neveltī. Es atsaucu atmiņā kādu tēlu — melnīgsnēju, tievu sievieti lielām, tumšām acīm, garā, baltā tērpā, ar baltu saulessargu. Varbūt tas nemaz nebija īstais tēls. Varbūt pavisam cita sieviete apprecējās ar tiesnesi Ervinu, ieradās Bērdenslendingā un uzņēma tiesneša Ervina garajā, baltajā namā visas ziņkārīgās, smaidošās dāmas, pirms dievkalpojuma, iedama pa svētā Mateja baznīcas aili, sajuta sev pievērstos skatienus, pamanīja pēkšņo klusumu un sadzirdēja svelpjošos čukstus, pēc tam saslima un, nēģeru kopējas aprūpēta, tik ilgi nodzīvoja savā augšstāva istabā, ka cilvēki vispār aizmirsa viņas eksistenci un pārsteigti atcerējās viņu tikai tad, kad pienāca vēsts par bērēm. Bet pēc bērēm nekas vairs neko nelika atcerēties, jo viņas mirstīgās atliekas tika nogādātas atpakaļ tur, no kurienes viņa bija ieradusies, un pāri nepalika pat piemineklī iekalts vārds Ervinu dzimtas kapenēs svētā Mateja kapsētā zem ozoliem un skumji poētiskajām sūnu vītnēm, kas vijās ap koku zariem, it kā gatavodamās rēgu svinībām.

Tiesnesim nebija laimējies ar sievām, un visi juta viņam līdzi. Abas bija ilgi slimojušas un nomirušas viņam uz rokām. Ar to viņš iemantoja daudz līdzcietības.

Taču tiesneša otrā sieva, kā man tikko pastāstīja, bijusi bagāta. Tieši tādēļ seja, ko es atsaucu atmiņā, nebija skaista — nepavisam ne tāda, kādai vajadzētu būt tiesneša Ervina sievas sejai, — bet gan dzeltenīga, vāja, paveca, un vienīgi lielās, tumšās acis runāja tai par labu.

Tātad viņa bijusi bagāta, un tas apgāza manu pieņēmumu, ka tūkstoš deviņsimt trīspadsmitajā vai četrpadsmitajā gadā tiesnesis nonācis naudas grūtībās un nogājis no pareizā ceļa. Un tas iepriecināja Annu Stentoni. Iepriecināja tāpēc, ka Ādams kaut vai neapzināti nebija pakļāvies Bosa provokācijai. Lai nu tā būtu, — kas iepriecina Annu, iepriecina arī mani, — tā es nodomāju. Un varbūt viņa priecājas arī tāpēc, ka domā tiesnesi Ervinu bez vainas. Lai nu tā būtu — arī mani tas iepriecinātu. Neko citu es nedarīju kā vien centos pierādīt, ka tiesnesis Ervins ir bez vainas. Agri vai vēlu varēšu iet pie Bosa

№

un sacīt: «Par velti, Bos. Viņš ir nevainīgs kā jaunpiedzimis bērns.» — «Tas maitasgabals tikai prot izlocīties,» atbildēs Boss. Taču viņam atlika vienīgi ticēt maniem vārdiem. Jo viņš zina, cik es pamatīgi strādāju. Es biju ārkārtīgi pamatīgs un labi apmācīts pētītājs. Un vienīgais, ko centos izpētīt — bez bailēm un liekas labvēlības, — bija patiesība. Bet, kur mežu cērt, tur skaidas lec.

Lai nu kā, tūkstoš deviņsimt trīspadsmito gadu no saviem sarakstiem varēju izsvītrot. To bija noskaidrojusi Anna Stentone.

Vai tiešām bija?

Kad cilvēks vecā savrupmājā meklē pazudušu testamentu, viņš sprīdi pēc sprīža izklauvē skaistos sarkankoka pane|us vai masīvos pagraba mūrus un mēģina saklausīt dobju skaņu. To izdzirdis, viņš meklē slepeno pogu vai laiž darbā lauzni. Es biju klauvējis un saklausījis dobu vietu. Tiesnesis Ervins bija nonācis naudas grūtībās. «Taču nē,» sacīja Anna Stentone, «tas nav nekāds slēpnis, tā ir ēdienu paceļamā lifta šahta.»

Tomēr es klauvēju vēlreiz. Tāpat, ai ieklausītos dobjajā skaņā, pat ja tā būtu ēdienu paceļamā lifta šahta.

Es jautāju pats sev: ja cilvēkam vajadzīga nauda, kur viņš to ņem? Atbilde ir pavisam vienkārša: viņš to aizņemas. Bet, ja viņš to aizņemas, tad dod kaut kādu garantiju. Kādu garantiju būtu varējis dot tiesnesis Ervins? Visticamāk — savu namu Bērdenslendingā vai plantāciju pie upes.

Ja būtu vajadzīga pamatīga summa, par garantiju noderētu plantācija. Tādēļ es sēdos automobilī un braucu gar upi uz augšu — uz Mortonvilu, kas ir Lasalas apgabala centrs, un te krietns zemes gabals pieder vecajai Ervinu plantācijai, kur kokvilna aug balta kā saputots krējums un laimīgie melnādaiņi augas dienas pavada dziesmās kā Els Džolsons l.

Mortonvilas municipalitātē es sadabūju inventūras pārskatu par Ervinu plantāciju. Tur tā bija — no astoņpadsmitajā gadsimtā saņemtā spāņu dāvinājuma līdz pašreizējam brīdim. Un tūkstoš deviņsimt septītajā gadā tur bija izdarīts ieraksts: Hipotēka, Montegjū Ervins Mortonvilas komercbankai, 42000 dolāru, jānomaksā lidz 1910. gada 1. janvārim. Tūkstoš deviņsimt desmitā gada jan- [39] vāra beigās kāda da|a — apmēram divpadsmit tūkstoši dolāru — tikusi nomaksāta un hipotēka pagarināta. Tūkstoš deviņsimt divpadsmitā gada vidū nokārtoti procentu maksājumi. Četrpadsmitā gada martā ierosināts jautājums atņemt hipotēkas izpirkšanas tiesības. Taču tiesnesis izglābies pēdējā brīdī. Maija sākumā izdarīts ieraksts, ka hipotēka apmaksāta pilnā apmērā. Turpmāku ierakstu inventūras pārskatā vairs nebija.

Tad es pieklauvēju vēlreiz un atkal izdzirdu dobjo skaņu. Kad cilvēks nonācis naudas grūtībās, skaņa allaž ir dobja — kā kapenēs.

Taču viņš bija apprecējis bagātu sievu.

Bet vai viņa bija bagāta?

Vienīgais apliecinājums tam manā rīcībā bija krustmātes Matildes vārdi. Un vēl misis Ērvinas dzeltenīgā seja. Nolēmu likt lietā lauzni.

Salīdzināšu laulību datumu ar datumiem inventūras pārskatā. Varbūt kaut kas atklāsies. Bet, lai kas tur atklātos, lauzni likšu lietā.

Par misis Ervinu es neko nezināju — ne laulību datumu, ne viņas vārdu, ne vietu, kur viņa agrāk dzīvojusi. Taču tas bija viegli noskaidrojams. Viena stunda pie avīžu komplektiem publiskajā bibliotēkā — jābrauc atpakaļ uz galvaspilsētu, — ieskats augstākās sabiedrības dzīves aprakstā, lappusēs, kas vairāk nekā divdesmit gadu gaiiā nodzeltējušas, izpraulējušas un zaudējušas kādreizējo košumu un cildenumu, — un es atkal iznācu dienas gaismā ar nošņurkušu apkakli un notraipītām rokām, toties svārku iekškabatā uz kādas aploksnes otras puses man bija uzskri-belēts: Meibļa Kerutersa, Lemoina Ķerutersa vienīgā meita, Savana, Džordžija. Laulāta 1914. gada 12. janvāri.

Laulību datums daudz neko neizteica. Jautājums par hipotēkas izpirkšanas tiesību atņemšanu, tiesa gan, ticis ierosināts pēc kāzām, taču tas nekādā ziņā nepierādīja, ka Meibla nebūtu bijusi bagāta; varbūt tiesnesim visu medusmēnesi vajadzēja veltīt tikai tam, lai nonāktu pie vulgārā jautājuma par zaļajiem papīriņiem. Tiesnesis nemūžam nebūtu varējis izturēties netaktiski. Iespējams, ka viņa patiešām bijusi trekns kumoss. Lai nu kā, tovakar es jau sēdēju vilcienā, kas devās uz Savanu.

Divdesmit pieci gadi ir pavisam īss laika sprīdis dieva tā kunga acīs, bet vajadzīga patiešām gluži vai dieva acs, lai kaut ko izzinātu par tāda ievērojama pilsoņa personisko dzīvi, kāds bijis Lemoins Keruterss, ja tas miris jau pirms divdesmit pieciem gadiem. Man nebija dieva redzīgās acs. Man vajadzēja ošņāt, šņakarēt, rakņāties pa vecu avīžu komplektiem, izprašņāt sagrauztu vecu nelaimes putnu, kas reiz bijis avīzes redaktors, uzturēties kāda sava bijušā paziņas — tagad enerģiska apdrošināšanas aģenta sabiedrībā un iepazīties ar tā draugiem. Edu ar austerēm un jamsu pildītu pīli un brīnum gardu keriju, ko īpaši prot pagatavot Savanā un kas garšo pat tādam cilvēkam kā man, kurš vispār neieredz ēdienu, dzēru rudzu viskiju, staigāju pa skaistajām ielām, kuras te ierīkojis ģenerālis Ogltorps^1, aplūkoju skaistās, cēlās namu fasādes, kuras sevišķi cēlas savā vienkāršībā izskatījās tieši tobrīd, jo pāri ielām pārlikušajiem kokiem bija nobirušas pēdējās lapas un iestājies gadalaiks, kad vējš no Atlantijas okeāna atpūš pelēkus padebešu vālus un tie velkas zemu jo zemu, vēderiem aizķerdami mastus un dūmeņus, kā pāri rugainei dzīts grūsnu cūku bars.

Redzēju Lemoina Kerutersa namu. Vecais zēns nudien dzīvojis itin brangi. Un, kā liecināja testamenta apstiprinātā kopija, bijis bagāts, arī nomirdams tūkstoš deviņsimt ceturtajā gadā. Taču tūkstoš deviņsimt ceturto no tūkstoš deviņsimt trīspadsmitā šķir deviņi gadi, un šai laikā daudz kas var notikt. Meibla Kerutersa bija dzīvojusi plaši. Tā cilvēki runāja. Taču visi kā viens apgalvoja, ka viņa to varējusi atļauties. Un, cik es spēju noskaidrot, nebija nekāda iemesla domāt, ka testamenta izpildītājs Meiblas tēvocis Ņujorkā nebūtu sajēdzis, kā rīkoties ar viņas noguldījumiem.

Viss šķita labākajā kārtībā. Taču ir kaut kas tāds, ko nekad nedrīkst aizmirst, proti, tiesas spriedumu reģistrs municipalitātē.

Es to nebiju aizmirsis. Un tur arī atradu Meiblas Keru-tersas vārdu. Dažs labs tikai ar grūtībām no viņas izdabūjis naudu. Bet tas vēl neko nepierāda. Cik nav bagātu meiteņu, kas ir tik bagātas, ka paceļas pāri rēķinu apmaksāšanai, un tās vajag krietni piežmiegt, lai cilvēks atdabūtu to, kas viņam pienākas. Toties es ievēroju kaut ko zīmīgu. Sis nelāgais paradums Meiblai nebija piemitis [40] līdz tūkstoš deviņsimt vienpadsmitajam gadam. Citiem vārdiem sakot, pirmos septiņus gadus pēc naudas mantošanas viņa rēķinus bija maksājusi savlaicīgi. Tātad, es spriedu, ja šo jauko vājību izraisījis tikai temperaments, nevis vajadzība, kādēļ tā uzradās tik pēkšņi? Tā patiesi Meiblai bija uzradusies pavisam pēkšņi, turklāt lielā apmērā. Un sūdzējās ne jau vienīgi pārtikas preču tirgotājs turpat no stūra mājas. Tam piebiedrojās vesels bars citu neapmierināto, jo Meiblai nebija labpaticis samaksāt Lek-lerkam Ņujorkā par dimantu karekli, viņai nebija labpaticis samaksāt šuvējai, tāpat kā nebija labpaticis samaksāt vietējam vīna tirgotājam par krietni iespaidīgas preces piegādi. Meibla patiešām bija dzīvojusi plaši.

Pēdējais tiesas spriedums — atmaksāt Sīborda bankai aizdevumu septiņsimt piecdesmit dolāru apmērā. Meiblai tā bija tīrā sīknauda. Tagad Savanā Sīborda bankas vairs nav. To es noskaidroju telefona abonentu sarakstā. Taču municipalitātē kāds vecs vīrs, kas sēdēja pītā krēslā, man pastāstīja, ka Sīborda banku apmēram tūkstoš deviņsimt divdesmitajā gadā atpirkusi Džordžijas banka Fidelity. Džordžijas bankā Fidelity man tā arī atbildēja: jā, tūkstoš deviņsimt divdesmitajā gadā. Kas toreiz bijis Sīborda bankas prezidents? Lūdzu, vienu mirkli, un viņi to noskaidrošot. Tātad — prezidents bijis misters Persijs Poin-deksters. Vai viņš vēl arvien ir Savanā? To nu gan viņi pavisam droši nevarot pasacīt, jo laiki mainoties tik ātri. Taču to droši vien zināšot misters Petiss, misters Čārlzs Petiss, viņa znots. Ak, lūdzu, ser. Mums tas nemaz nebija grūti.

Misters Persijs Poindeksters tobrīd Savanā nedzīvoja, ja vispār vēl dzīvoja šai saulē, jo pēc katra dvašas iz-pūtiena vajadzēja gaidīt un gaidīt, kamēr šis trauslais, sīkais sērkociņu skaliņu, caurspīdīga pergamenta un zilu vēnu filigrāna savārstījums sakopos spēkus nākamajai piepūlei. Misters Poindeksters zvilnēja stumjamā krēslā, caurspīdīgās rokas uz vīna sarkanā rītasvārka salicis, blāvi zilās acis kaut kādām metafiziskām tālēm pievērsis, un, smagi elpu vilkdams, sacīja: «Jā, jaunais cilvēk ... jūs man, protams, samelojāties... bet man ir gluži vienalga ... vienalga, kādēļ jūs to gribat uzzināt.. < tam vairs nav nekādās nozīmes ... nevienam ... jo visi viņi miruši... Le-moins Keruterss ir miris... viņš bija mans draugs... mans labākais draugs... taču tas bija tik ļoti sen, un es vairs skaidri nespēju atcerēties viņa seju ... un viņa meita Meibla ... lai gan es viņas labā darīju visu, ko varēju ... pat pēc visām finansiālajām neveiksmēm viņai būtu pieticis gluži apmierinošai dzīvei... pat zināmai greznībai... bet nē, viņa kaisīja naudu... arvien vairāk un vairāk... es viņai bankā izgādāju lielus aizdevumus ... kāda daļa tika atmaksāta, kad es viņu sakaunināju ... divus vai trīs vekseļus es samaksāju pats ... Lemoina piemiņas vārdā ... un dzēstos vekseļus piesūtīju viņai, lai nokauninātu, vestu pie prāta ... taču nekā ... viņa meta kaunu pie malas, nāca atkal pie manis un raudzījās manī ar lielajām acīm... acis bija tumšas, drūmas un kvēloja kā drudzī... un sacīja, man vajadzīga nauda... un beidzot es vienu vekseli nodevu tiesā... lai viņu nokauninātu... iebiedētu... viņas pašas labā... jo viņa ar naudu šķaidījās kā ar ūdeni... viņa darbojās kā drudzī, rīkoja balles un viesības ... greznojās, jo bija pavisam neizskatīga ... centās tikt pie vīra... bet vīrieši izturējās pret viņu pieklājīgi, un tas bija viss... taču pie vīra viņa tika... kaut kur no Rietumiem, runāja, ka esot bagāts cilvēks ... viņš drīz vien apprecēja Meiblu un aizveda projām ... viņa nomira, un mirstīgās atliekas tika pārvestas mājās... bēres... iegadījās nelāga diena, un reti kāds ieradās... pat aiz cieņas pret Lemoinu ne... pat daži viņa draugi neatnāca ... divpadsmit gadu kā miris, un tie bija viņu aizmirsuši ... cilvēki ātri aizmirst...»

Večukam pietrūka gaisa, un krietnu brīdi man šķita, ka viņš vairs neatvilks dvašu. Beidzot viņš ieelpoja un teica: «Taču... tam... tāpat vairs nav... nekādas nozīmes.»

Es pateicos, paspiedu viņam roku, kas šķita auksta kā vasks un atstāja saltumu manā saujā, izgāju uz ielas, iesēdos nomātajā automobilī, atgriezos pilsētā un iedzēru, ne jau par godu iegūtajām ziņām, bet lai atbrīvotos no ledainā stinguma, ko līdz kaula smadzenēm manī bija ielējis nevis aukstais laiks, bet gan vecais vīrs.

Biju noskaidrojis, ka Meibla Kerutersa nonākusi naudas grūtībās un apprecējusies ar bagātu vīru no Rietumiem. Pareizāk sakot, no turienes, ko Savanā mēdz saukt par Rietumiem. Tas tikai bija joksl Nav ne mazāko šaubu, ka bagātais vīrs no Rietumiem precējis viņu vienīgi naudas dēļ. Varu iedomāties, cik jautri viņiem gāja, kad gaismā nāca patiesība. No Savanas aizbraucu nākamajā dienā, taču pirms tam iegriezos kapsētā aplūkot Kerutersu ģimenes kapenes, kur sūnas bija pārmākušas dižo vārdu un eņģelim Irūka vienas rokas. Taču tam vairs nebija nekādas nozīmes, jo visi Kerutersi gulēja tur apakšā.

Biju pieklauvējis,, un siena atbildēja ar gaužām, gaužām dobju skaņu. Tiesnesis Ervins tūkstoš deviņsimt četrpadsmitajā gadā hipotēku nebija nomaksājis ar sievas naudu. Ko viņš tūkstoš deviņsimt četrpadsmitajā gadā darīja, lai tiktu pie naudas? Viņš pārvaldīja savu plantāciju un gubernatora Stentona laikā ieņēma štata virsprokurora amatu. Skaidrs, ka četrdesmit četrus tūkstošus dolāru vienā sezonā kokvilnas plantācija nespēj ienest (tieši tik daudz tiesnesis bija iemaksājis, jo divpadsmit tūkstoši dolāru, ko viņš iemaksāja tūkstoš deviņsimt desmitajā gadā, tika ieņemti, kā es noskaidroju, no hipotēkas uz Bērdens-lendingas namu, ko viņš izpirka tai pašā reizē, kad nomaksāja plantācijas hipotēku). Alga virsprokurora postenī viņam bija trīstūkstoš četrsimt dolāru. Neviens vēl nav ticis pie bagātības, strādādams par virsprokuroru dienvidu štatos. Vismaz nekur tas nav paredzēts.

Taču tūkstoš deviņsimt piecpadsmitā gada martā tiesnesis dabūja labu darbu, ļoti labu darbu. Viņš atstāja virsprokurora amatu un uzņēmās juriskonsulta un viceprezidenta pienākumus kompānijā American Electric Power ar sevišķi labu algu — divdesmit tūkstošiem dolāru gadā. Kādēļ gan lai viņi nepieņemtu tiesnesi Ervinu — tik labu likumu zinātāju. Taču viņi būtu dabūjuši labus juristus, cik vien uziet, par daudz mazāku atalgojumu nekā divdesmit tūkstoši dolāru gadā. Taču ar naudu, ko nopelna tūkstoš deviņsimt piecpadsmitajā gadā, nekādi nav iespējams segt parādus tūkstoš deviņsimt četrpadsmitajā gadā. Kad es atkal pieklauvēju, siena arvien vēl atbildēja ar dobju skaņu.

Tā nu es pirmo reizi metos finansiālos darījumos. Iegādājos vienu no kompānijas American Electric Power parastajām akcijām, kas šai depresijas laikā bija kļuvušas lētākas par lētu. Bet galu galā izrādījās, ka šī papīra strēmele ir ļoti vērtīga. Vismaz dažam 'abam tā izmaksāja gaužām dārgi.

Nu es biju akciju īpašnieks un gribēju zināt, kā kompānijas vadība domā rūpēties par maniem kapitāla ieguldījumiem. Izmantoju savas akcionāra tiesības. Ierados American Electric Power kantorī un ielūkojos akciju reģistrācijas grāmatās. No pagātnes putekļiem es vārda tiešajā

289

19 — 36

nozīmē izraku noderīgus faktus: tūkstoš deviņsimt četrpadsmita gada maijā Montegjū M. Ervins par nominālvērtību pārdevis piecsimt parasto akciju Vilberam Seterfīldam un Aleksam Kentoram, kuri, kā vēlāk es noskaidroju, kalpojuši tai pašai kompānijai. Tas nozīmēja, ka maija beigās Ervinam kabata bijusi tik pilna, ka viņam ne tikai izdevies nomaksāt hipotēku, bet savs mazumiņš vēl palicis pāri. Bet kurā laikā viņš iegādājies akcijas? Tas neradīja grūtības. Tūkstoš deviņsimt četrpadsmitā gada marta kompānijā tikusi reorganizēta un izlaists krietns žūksnis jaunu akciju. Ervina akcijas bija daļa no šīm jaunajām akcijām. Kāds tās Ervinam bija pasniedzis (vai varbūt viņš tās nopirka?), un kāds cits tās atkal atpirka. (Ervins droši vien pats sevi šaustīja par to, ka pārdevis akcijas, jo drīz vien to kurss saka kāpt, un ta tas turpinājās labu brīdi. Vai misters Seterfīlds un misters Kentors bija piekrāpuši Ervinu? Tie bija veikli zēni, kam nekas noderīgs nepaslīdēja garām. Bet Ervinam vajadzēja pārdot, turklāt nekavējoties. Jo bija jānomaksā hipotēka.)

Ervinam bija piederējušas akcijas, un viņš tās pārdevis misteram Seterfīldam un misteram Kentoram. Tik tālu viss skaidrs. Bet kā Ervins ticis pie akcijām? Varbūt viņi tās tiesnesim iedevuši tāpat, aiz liras mīlestības? Neticami. Bet kāpēc cilvēki dod kadam krietnu lēveni jaunu, jauku, tikko izlaistu akciju ar zelta zieģeļiem? Atbilde ir pavisam vienkārša: tāpēc, ka tas viņiem izdarījis kaut ko labu.

Uzdevums tātad bija noskaidrot, vai tiesnesis Ervins — štata virsprokurors — darījis kaut ko labu kompānijai American Electric Power. Un tas nozīmēja — rakties ilgi un dikti. Kaut arī bedres dibenā nekas neatradās. Jo tai laikā, kad tiesnesis Ervins ieņēma virsprokurora amatu, kompānija American Electric Power bija īsts paraugs jebkuram pilsonim. Tā skatījās cilvēkiem tieši acīs un nevienam nekādus pakalpojumus nelūdza. Bedrē nekas neatradās.

Nu, bet kā tad tiesnesim veicies virsprokurora postenī?

Kā noskaidrojās, sīkumi vien bijuši. Reiz gan turpat vai tiesas darbi sanākuši. Iesniegts pieprasījums piedzīt samaksu no kompānijās Southern Belle Fuel, kas nomājusi tiesības izmantot štata akmeņogļu baseinu. Sacēlusies neliela kņada, sarosījusies likumdevēja sapulce, parādījušies redakciju raksti, teikta daža laba runa, taču no tā visa

pāri palikušas čukstu pēdas. Es laikam biju vienīgais visā štatā, kas zināja šo notikumu.

Varbūt to zināja vēl tiesnesis Ervins un pamodās naktī un gulēja tumsā, acis neaizvērdams.

Jautājums tātad bija par to, kā ticis interpretēts zemes nomas līgums starp štatu un akmeņogļu kompāniju. Tas bija ārkārtīgi neskaidri sastādīts līgums. Varbūt tieši tā tas arī bijis iecerēts. Katrā ziņā to varēja izskaidrot tā. ka štats saņemtu aptuveni simt piecdesmit tūkstošu dolāru nomas par iepriekšējiem gadiem un dievs zina cik vēl līdz nomas līguma beigām. Taču tas bija ārkārtīgi neskaidri sastādīts līgums. Tas bija tik neskaidri sastādīts, ka pēdējā mirklī, pirms tracis gāja vaļā, virsprokurors nosprieda — nekāda sūdzība tur neiznākot. «Mēs tomēr atzīstam,» viņš sacīja savā publiskajā paziņojumā, «ka cilvēki, kas ir atbildīgi par šo vienošanos, pelnījuši visasāko nosodījumu, jo nav papūlējušies aizstāvēt vispārības intereses, bet pieņēmuši šā līguma noteikumus, pēc kuriem štats par smiekla naudu atdevis vienu no saviem bagātākajiem dabas resursiem. Taču mēs atzīstam vēl kaut ko,— ja jau šāds līgums eksistē un tam iespējams tikai viens prātīgs skaidrojums, mūsu štata vadībai, kas vēlas stimulēt rūpniecību un jaunu uzņēmumu izaugsmi štata robežās, atliek vienīgi pieņemt šo vienošanos, kura, lai ari šķiet netaisna, tomēr ir noslēgta likumīgi. Turklāt mums jāatceras, ka pat tādos apstākļos kā patlaban taisnība spēj pastāvēt tikai ar likumības palīdzību.»

To es izlasīju vecā — tūkstoš deviņsimt četrpadsmitā gada divdesmit sestā februāra «Times-C/ironicle» numurā, kas iznācis pāris nedēļu pirms tarn, kad tika ierosināts atņemt Ervinam tiesības aķmaksāt hipotēku par ieķīlāto plantāciju. Un apmēram trīs nedēļas pirms American Electric Power galīgās reorganizācijas un jauno akciju izlaišanas. Šī sakarība bija sakarība laika ziņa.

Taču vai ikviena sakarība ir sakarība laika ziņā un tikai laika ziņā? Es ēdu datcļplūmi, bet kādam skārdniekam Tibelā nomizojas zobi. Teorija par puķi saplaisājušā sienā. Mums šī teorija jāpieņem, jo pārāk bieži mūsu zobi nomizojas no dateļpliimēm, ko neesam ēduši. Tādēļ es noplūcu puķi no saplaisājušās sienas un atklāju satriecošu botānisku faktu. Atklāju, ka puķes maigā, mazā saknīte, sīki mezglodamās un cilpas mezdama, aizvijas līdz pašai Ņujorkai un tur pazūd svaigā mēslu čupā, ko sauc

par Medisona korporāciju. Puķe sienas plaisā 1 bija kompānija Southern Belle Fuel. Tad es noplūcu vēl vienu puķīti, ko sauca par American Electric Power, un atklāju, ka arī tās saknīte pazūd tai pašā mēslu čupā.

Nebiju vēl tiktāl izaudzis, lai apgalvotu, ka zinu, kas ir dievs un kas cilvēks, taču daudz netrūka, lai es varētu izteikt it gudru minējumu par kādu zināmu cilvēku. Tikai minējumu.

Diezgan ilgi tas palika tikai minējums. Jo es savos pētījumos biju sasniedzis to stadiju, kad cits nekas neatliek kā vienīgi lūgt dievu. Sī stadija nekad nepaiet secen. Cilvēks dara visu ko spēdams, lūdz dievu, kamēr pietrūkst spēka lūgt, un tad liekas uz dusu, cerēdams, ka viss noskaidrosies sapnī, caur dieva žēlastību. «Kubla-hans»[41] [42], benzola gredzens, Kedmona dziesma^43 — tas viss parādījies sapni.

Un arī man parādījās. Kādu nakti, kad nupat laidos miegā. Tas bija tikai vārds. Jokains vārds. Mortimers L. Litlpo. Vārds vandījās man pa galvu, es domāju, cik tas gan ir jokains, un beidzot iemigu. Bet, kad nākamajā rītā pamodos, pirmā doma man bija: Mortimers L. Litlpo. Pēcāk, iedams pa ielu, es nopirku avīzi un, tikko tanī ieskatījies, ieraudzīju vārdu Mortimers L. Litlpo. Tikai tas nebija tai avīzē, ko nupat biju nopircis. Tas bija uz dzeltenas, satrusušas, pēc veca siera smakojošas lapas, ko pēkšņi ieraudzīju gara acīm. Mortimers L. Litlpo gājis bojā nelaimes gadījumā — izmeklētāja un zvērināto atzinums. Tas, ko es meklēju. Un tad, kā ūdens piesmircis un no ezera dzīlēm izkustināts prauls, lēnām šūpodamās, uzpeldēja frāze: Kompānijas American Electric Power juriskonsults. Tas, ko es meklēju.

Es atgriezos pie veco laikrakstu komplektiem un atradu notikuma aprakstu. Mortimers bija izkritis pa viesnīcas logu, pareizāk sakot, pārkritis pār mazā balkoniņa dzelzs margām pie loga. Viņš izkrita no piektā stāva, un tas arī bija Mortimera gals. Izmeklēšanā viņa māsa, kas bija dzīvojusi kopā ar viņu, sacīja, ka pēdējā laikā viņš nejūties vesels un sūdzējies par reiboņiem. Pacēlās jautājums par pašnāvību, jo, kā noskaidrojās, Mortimera darījumos pēdējā laikā bija radušies sarežģījumi, un margas bija pārāk augstas, lai pār tām pārkristu nejauši. Vēl atklājās kaut kāda mistika ar vēstuli, kuru, kā pratināšanā apzvērēja viesnīcas izsūtāmais, Mortimers viņam nodevis tai pašā vakarā pirms savas nāves, vienlaikus iespiezdams saujā piecdesmit centu dzeramnaudas un likdams vēstuli nogādāt adresātam tūdaļ pat. Izsūtāmais zvērēja, ka vēstule bijusi adresēta mis Litipo. Mis Litlpo zvērēja, ka nekādu vēstuli nav saņēmusi. Tātad Mortimera m bija uznācis kārtējais reibonis.

Viņš arī bija strādājis kompānijā American Electric par juriskonsultu. No amata viņš ticis atbrīvots, kā es noskaidroju, neilgi pirms Ervina stāšanās darbā. Tas neizklausījās visai daudzsološi, taču vai nav vienalga — viens strupceļš vairāk vai mazāk. Sešos vai astoņos mēnešos, kamēr es darbojos ar šo jautājumu, tādu strupceļu bijis, cik uziet.

Taču šis vairs nebija strupceļš. Bija mis Lilija Meija Litlpo, kurai pēc piecu nedēļu pūlēm sadzinu pēdas tumšā, netīrā, pēc lapsām smirdošā alā, mēbelētās istabās pašā tālākajā Memfisas nabadzīgo kvartāla nomalē. Ieraudzīju izdēdējušu vecu sievieti melnā, ēdienu traipiem nosušķētā kleitā, — šai sievietē vairs nebija ne miņas no aristokrā-tiskuma, un viņa ar garu gadu gaitā sačervelējušos seju, sēdēdama tumšajā istabā un izplatīdama vecas lapsas smaku, kas sajaucās ar austrumzemju vīraka un vaska sveču smaržu, skatījās manī un lēnam mirkšķināja sarkanās, vājredzīgās acis. Sienas no vienas vietas bija nokārtas no bībelstāstiem ņemtām bildītēm, bet istabas kaktā mazs galdiņš iekārtots gluži kā relikviju šķirsts ar izbalējuša vīnsarkana samta aizkariem, un uz tā nevis madonna un nevis krucifikss, kā varētu domāt, ja spriestu pēc pārējām bildītēm, bet gan prāvs, uz koka pamatnes novietots filca veidojums, kas pirmajā brīdī man šķita līdz nejēdzībai palielināts adatu spilvens saulgriezes veidolā, bet tad es atskārtu, ka tas ir saules un saulstaru atveids — Dzīvības Devēja. Un šādā istaba saulei priekšā uz galdiņa dega svece — trekni, it kā to barotu ne vien vasks, bet arī šās istabas gaisa taukainā viela.

Istabas vidū atradās galds ar vīnsarkana samta pārklāju, uz galda šķīvis ar indīgi spilgtkrasainām stiklenēm, glāze ūdens un paris garu, tievu ragu vai tauru — ka izskatījās, no alvas darinātu. Apsēdos ta patālāk no galda. Mis Litipo no otras galda puses pētīja mani ar sarkanajam acīm un pēkšņi pārsteidzoši spēcīgā balsī apjautājās:

— Vai mēs sāksim?

Viņa vēl arvien pētīja mani, tad it kā pati pie sevis ierunājās:

— Ja jūs sūta misis Delzela, man šķiet...

— Jā, misis Delzela. — Viņa patiešām mani bija sūtījusi. Tas man izmaksāja divdesmit piecus dolārus.

— Man šķiet, tad viss ir kārtībā.

— Kārtībā gan, — es piekritu.

Viņa piecēlās, piegāja pie sveces uz mazā galdiņa, nemitīgi mani vērodama, it kā pēdējā liesmas plivā, iekams pagūs izdzēst gaismu, varētu atklāties, ka ar mani viss nemaz tādā kārtībā nav. Tad viņa nopūta sveci un atgriezās savā krēslā.

Pec tam kādu brīdi skanēja gārdzieni, vaidi, metālā šķinda, kas man šķita nākam no taurēm, kaut kāda saruna, ne sevišķi sakarīga, ne saprotama, ar princesi Plankumaino Briedi — mis Litlpo ierosinātāju garu, pēc tam dažas vēl nesakarīgākas piebildes, ko aizsmakušā rīkles balsī izsacīja kāds no Viņas Saules, kurš uzdevās par Dži-miju un apgalvoja, ka esot mans jaunības draugs. Tikmēr radiators pie sienas man aiz muguras pukstēja un kunkstēja, un es ieelpoju piķa melno tumsu un svīdu. Džimijs sacīja, ka mani gaidot neliels izbraukums.

Es tumsā paliecos uz priekšu un teicu:

— Pasauciet Mortimeru! Es gribu Mortimeram kaut ko vaicāt.

Viena no taurītēm atkal liegi iešķindējās, un princese kaut ko sacīja, bet es viņas vārdus nesapratu.

— Gribu runāt ar Mortimeru L., — es teicu.

Taurītē kaut kas aizsmacis gaužām neskaidri ieņerk-

stējās.

— Viņš pūlas izkļūt laukā, — teica mis Litlpo balss, — bet nepietiek vibrāciju.

— Es gribu viņam kaut ko jautāt, — es teicu. — Sadabūjiet Mortimeru! Jūs taču zināt Mortimeru L. Burts «L» nozīmē Lonzo.

Vibrāciju vēl arvien nepietika.

— Gribu viņam apjautāties par pašnāvību.

Vibrācijas laikam pazuda pavisam, jo nevarēja vairs

saklausīt nekādas skaņas.

— Sadabūjiet Mortimeru! — es teicu. — Gribu viņam apjautāties par apdrošināšanu. Gribu apjautāties par pēdējo viņa rakstīto vēstuli.

Vibrācijas, acīm redzot, kļuva briesmīgi spēcīgas, jo viena taure norībēja pret galdu, nogāzās uz grīdas, ap galdu sākās troksnis un rosība, un, kad pēkšņi iedegās elektriskā gaisma, mis Litlpo stāvēja pie durvīm, roku uz slēdža turēdama, blenza manī ar sarkanajām acīm un elpa, skaļi šņākdama, vēlās viņai pār izdrupušajiem zobiem.

— Jūs samelojāties, — viņa teica, — jūs man samelojāties!

— Nē, es jums nemeloju, — es teicu. — Mans vārds ir Džeks Bērdens, un mani sūta misis Delzela.

— Vecā muļķe, — viņa šņāca, — atsūtījusi šitādu... šitādu ...

— Viņa domāja, ka ar mani viss ir kārtībā. Un muļķe arī nebija, pievākdama divdesmit piecus dolārus.

Paņēmu kabatas portfeli, izvilku dažas banknotes un turēju tās izstieptā rokā.

— Lai nu ar mani būtu kā būdams, — es teicu, — toties ar šo te mantu allaž viss ir kārtībā.

— Ko jūs gribat? — vecā jautāja, un viņas acis joņoja no manas sejas uz zaļo žūksnīti un atpakaļ uz manu seju.

— To, ko sacīju, — es atbildēju. — Gribu aprunāties ar Mortimeru Lonzo Litlpo. Ja jūs varat dabūt ar viņu sakarus.

— Ko jūs no viņa gribat?

— To, ko es sacīju. Gribu apjautāties par pašnāvību.

— Tas bija nelaimes gadījums, — viņa truli atbildēja.

Es paņēmu vienu banknoti un pastiepu viņai pretī.

— Redziet! — es teicu. — Šis papīriņš ir vesels simts dolāru. — Noliku naudu uz galda, tuvāk viņai. — Aplūkojiet to labi, — es teicu. — Tas ir jūsu. Ņemiet ciet!

Viņa bailīgi paskatījās uz banknoti.

Es izvilku vēl divas banknotes.

— Vēl divas, — es teicu, — tādas pašas. Trīssimt dolāru. Ja jūs mani savienotu ar Mortimeru, nauda piederētu jums.

— Vibrācijas, — viņa murmināja, — vibrācijas dažkārt ...

— Tā gan, — es teicu, — vibrācijas. Bet šāds sinīt-dolāru papīriņš nāks krietni vien talka vibrācijām. Ņemiet naudu! Tā ir jūsu.

— Nē, — viņa aizsmakusi aši atbildēja, — nē.

Paņēmu vienu no tām banknotēm, ko jau turēju rokā,

un noliku uz galda virsū iepriekšējai.

— Ņemiet, — es teicu, — un pie velna visas šīs vibrācijas! Vai jums nepatīk nauda? Vai jums nevajag naudas? Kad jūs esat paēdusi, cik vēderā lien? Ņemiet un klājiet vaļā!

— Nē, — viņa čukstēja, bailīgi piespiezdamās pie sienas, durvju rokturi pirkstos turēdama, it kā tūdaļ grasītos bēgt, bet acis neatlaidīgi vērās naudā. Tad viņa palūkojās manī un, pēkšņi galvu uz priekšu pastiepusi, sacīja: — Es zinu ... zinu ... jūs gribat mani apkrāpt.., jūs esat no apdrošināšanas sabiedrības!

— Galīgi šķērsām, — es atbildēju. — Taču par Morti-mera apdrošināšanas polisi man ir zināms. Pants par pašnāvību. Tāpēc jūs ...

— Viņš... — iešņācās mis Litlpo, un viņas izdēdējusī seja saviebās grimasē, kas varētu izteikt gan bēdas, gan dusmas, gan izmisumu, — neviens to droši nevarētu pateikt, — viņš bija aizņēmies uz apdrošināšanas rēķina ... gandrīz tādu pašu summu ... un man neko neteica ... viņš ...

— Tātad jūs melojāt gandrīz pilnīgi par velti, — es teicu. — Jūs gribējāt saņemt apdrošināšanas naudu, taču tur bija palicis maz ko saņemt.

— Jā, — viņa teica, — maz gan. Viņš pameta mani ... tādējādi... neteica ne vārda . . . pameta mani tukšā ... un šo te... šo te... — Viņa pārlaida skatienu istabai, salauztajām mēbelēm, netīrumiem un šķita nodrebam un saraujamies, it kā pirmo reizi šeit būtu ienākusi un visu to ieraudzījusi. — Šo te... — viņa teica, — ... šo te.

— Trīs simti noderēs, — es teicu un pamāju ar galvu uz divām banknotēm, kas gulēja uz samta galdauta.

— Šo te ... šo te ... — viņa sacīja, — pameta mani.,. viņš bija gļēvulis... ak, cik viņam viegli tas vedās... viegli . . . vajadzēja tikai...

— Izlēkt, — es pabeidzu.

Tas viņu nomierināja. Viņa ilgi un smagi manī norau-dzijās, tad sacīja:

— Viņš neizlēca.

— Mana mīļā mis Litlpo, — es sacīju tādā tonī, ko parasti mēdz saukt par «diezgan laipnu», — kādēļ jūs io negribat atzīt? Jūsu brālis sen jau- ir miris, un viņam nekāds ļaunums no tā necelsies. Apdrošināšanas sabiedrība sen jau šo gadījumu ir aizmirsusi. Jūs neviens par meliem nenosodīs ... dzīvot taču jums vajadzēja. Un ...

— Es to nedarīju naudas dēļ, — viņa teica. — Baidījos no negoda. Gribēju, lai viņu apbedī ar baznīcas svētību. Gribēju ... — Viņa pēkšņi apklusa.

— Ak tā, — es teicu un pametu acis uz bībelstāstu bildēm pāri visai sienai.

— Toreiz es vēl biju ticīga, — viņa teica, mirkli klusēja, tad izlaboja pati sevi, — arī tagad ticu dievam, taču tas jau ir savādāk.

— Jā, jā, — es mierinoši ierunājos un palūkojos taurē, kas vēl bija palikusi uz galda. — Un muļķīgi, protams, ir to uzskatīt par negodu. Kad jūsu brālis to izdarīja...

— Tas bija nelaimes gadījums, — viņa teica.

— Kā tad tā, mis Litlpo, jūs taču pati pirms maza brītiņa to atzināt.

— Tas bija nelaimes gadījums, — viņa atkārtoja, ieraudamas sevī.

— Nē, — es teicu, — viņš izdarīja pašnāvību, taču tā nebija viņa vaina. Viņu tik tālu noveda. — Es vēroju mis Litlpo seju. — Tik daudzus gadus viņš bija kalpojis kompānijai, un viņu izmeta uz ielas. Lai atbrīvotu vietu cilvēkam, kurš bija pastrādājis ļaundarību. Kurš noveda jūsu brāli līdz pašnāvībai. Vai nav tiesa? — Es piecēlos un spēru soli uz viņas pusi. — Vai nav tiesa?

Viņa lūkojās mani, acis nenolaizdama, bet tad vairs neizturēja.

— Tiesa! Viņš noveda brāli līdz nāvei, nogalināja tu viņš bija uzpirkts, jo vajadzēja piekukuļot... brālis lo zināja ... viņš teica, ka visu zinot... bet viņu izmeta uz ielas ... viņi sacīja, ka viņš to nekādi nevarot pierādīt, un izmeta viņu uz ielas ...

— Vai viņš būtu varējis pierādīt? — es jautāju.

— Ak jā, viņš zināja, labi zināja. Viņš zināja visu par šo darījumu ar oglēm ... sen jau zināja, taču to vien nezināja, ko tie nolēmuši darīt ar viņu ... ar viņu tik labi apgājās, kaut gan visu laiku zināja, ka izmetīs uz ielas... bet viņš aizgāja pie gubernatora un pateica ...

— Ko? — es ieprasījos. — Ko jūs teicāt? — Un piegāju viņai tuvāk.

— Pie gubernatora, viņš ...

— Pie kura?

— Pie gubernatora Stentona, un gubernators negribēja uzklausīt, viņš tikai...

Es sagrābu veču aiz rokas un cieši turēju ciet.

— Paklausieties, — es teicu, — jūs sakāt, ka jūsu brālis aizgājis pie gubernatora Stentona un tam visu izstāstījis?

— Jā, un gubernators Stentons negribēja viņu uzklausīt. Negribēja uzklausīt. Viņš teica, ka brālis neko nevarot pierādīt, viņš nedomājot izmeklēt šo gadījumu, un ka ...

— Vai jūs nemelojat? — es jautāju r.n sapurināju viņas sērkociņu skaliņam līdzīgo roku.

— Tā ir taisnība, taisnība, dievs mans liecinieks! — viņa iesaucās, nodrebēdama no ša tvēriena. — Un tas manu brāli nogalināja. Gubernators viņu nogalināja. Viņš aizgāja uz viesnīcu, uzrakstīja man vēstuli, visu izstāstīja un to pašu nakti...

— Vēstule, — es uzstāju, — kas notika ar vēstuli?

— ... to pašu nakti... tieši pirms ausmas ... visu nakti viņš gaidīja tai istabā ... un tieši pirms ausmas ...

— Vēstule, — es neatlaidos, — kas notika ar vēstuli?

Es atkal viņu sapurināju, bet viņa čukstus atkārtoja:

— ... tieši pirms ausmas ... — Tad viņa atbrīvojās no uzmācīgās domas, kura bija iegrimusi, paskatījās manī un atbildēja: — Tā ir pie manis.

"Es palaidu viņas delmu vaļa, ieliku banknoti aukstajā, mitrajā saujā un saspiedu viņas pirkstus ciet.

— Te ir simt dolāru, — es teicu. — Dodiet man vēstuli, un jūs saņemsiet arī pārējos — trīssimt dolāru!

— Nē, — viņa sacīja, — jūs gribat tikt vaļā no sas vēstules. Jo tanī ir pateikta patiesība. Jūs esat tā cilvēka draugs. — Acis mirkšķinādama, viņa lūkojās man sejā,

pūlēdamās tai piekļūt, kā dažkārt v^rgi, vecišķi pirksti pūlas atvērt kārbiņu. Tad viņa atmeta cerības to izpētīt un bezpalīdzīgi iejautājās: — Vai jūs esat viņa draugs?

— Ja viņš mani tagad ieraudzītu, — es sacīju, — diez vai viņš tam noticētu.

— Tātad jūs neesat viņa draugs?

— Nē, — es teicu. Viņa aizdomīgi paskatījās manī. — Nē, — es teicu, — neesmu viņa draugs. Atdodiet man vēstuli! Ja tā vispār kādreiz tiks izmantota, tad tā tiks izmantota pret viņu. Es jums zvēru.

— Es baidos, — viņa sacīja, taču es jutu, ka viņas pirksti manā delnā lēnītēm aptausta banknoti, ko biju tajos iespiedis.

— No apdrošināšanas sabiedrības nebaidieties! Tas noticis pārāk sen.

— Kad es aizgāju pie gubernatora ... — viņa iesāka.

— Ari jūs esat bijusi pie gubernatora?

— Pēc šā notikuma... pēc visa tā... man gribējās atriebties šim cilvēkam... es aizgāju pie gubernatora...

— Ak dievs! — es teicu.

— ...un lūdzu viņu sodīt... par pieņemto kukuli... par to, ka viņš nogalināja manu brāli... bet viņš teica, ka man neesot nekādu pierādījumu, ka tas cilvēks esot viņa draugs un ka man neesot nekādu pierādījumu.

— Bet vēstule, vai vēstuli jūs viņam paradījāt?

— Jā, vēstule man bija līdzi.

— Vai jūs gubernatoram Stentonam parādījāt vēstuli?

— Jā .. . ja ... bet viņš stāvēja savā kabinetā un sacīja: «Mis Litlpo, jūs taču devāt zvērestu, ka nekādu vēstuli neesat saņēmusi, esat zvērējusi nepatiesi, tātad devusi nepatiesu liecību, un sods par nepatiesas liecības došanu ir bargs, un, ja šī vēstule nāks dienas gaismā, jūs tiksiet sodīta ar visu likuma bardzību.»

— Ko jūs darījat? — es jautāju.

Galva, no kuras pāri bija palikuši vairs tikai sirmi mati, pār kauliem pārvilktā dzeltena āda un vecas atmiņas, ka vieglas vēja pūsmas skarta, liegi un sausi sa- -zvārojās uz tievā kakla stiebriņa.

— Darījāt, — viņa atkārtoja kā atbalss, — darījāt, -un pakratīja galvu. — Esmu nabaga vientuļa sieviete. Brālis bija miris. Ko es varēju darīt?

— Vēstule palika pie jums, — es sacīju, un viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

— Dabūjiet to, — es teicu, — dabūjiet! Neviens jums par to vairs rūpes nesagādās. Es jums zvēru.

Mis Litipo sadabūja vēstuli. Viņa ilgi grābājās pa dzeltenu, skābi smaržojošu papīru, vecu lentu, saburzītu drēbju lēveni skārda tīnē, kas stāvēja istabas kaktā, bet es, noliecies viņai pār plecu, nepacietīgi vēroju veco pirkstu ļodzīgi nedrošās kustības. Beidzot viņa to atrada.

Es izrāvu aploksni viņai no rokas un izkratīju papīra lapu. Tas bija vēstuļu papīrs ar viesnīcas — Monkastelo viesnīcas zīmi, un datums — tūkstoš deviņsimt piecpadsmitā gada trīspadsmitais augusts. Vēstulē bija rakstīts:

«Mīļā māsa!

Šodien biju pie gubernatora Stcntona un izstāstīju, ka mani pēc tik ilgu gadu nokalpošanas padzina no darba gluži kā suni, jo vajadzēja piekukuļot šo Ervinu, lai viņš neceltu sūdzību pret kompāniju Southern Delle Fuel, un ka tagad viņš iesēdies manā vietā un saņem tādu algu, kādu man nekad nav maksājuši, lai gan visus šos gadus esmu atdevis viņiem savas sirds asinis. Viņi iecēluši to arī par viceprezidentu. Viņi man meloja, krāpa mani un iecēla viņu par viceprezidentu tāpēc, ka viņš pieņēma kukuli. Taču gubernators Stentons negribēja mani uzklausīt. Viņš apjautājās, kādi man ir pierādījumi, un es pastāstīju, ko pirms dažiem mēnešiem man bija teicis misters Seterfīlds, — kā šī lieta nokārtota un ka mūsu kompānija nolēmusi parūpēties par Ervinu. Tagad Seterfīlds to visu noliedz. Acīs skatīdamies, viņš noliedz, ka vispār kaut ko tādu būtu man sacījis. Tā nu man nekādu pierādījumu nav, un gubernators Stentons nedomā šo gadījumu izmeklēt.

Neko vairāk nevaru izdarīt. Kā Tu zini, esmu gājis pie cilvēkiem, kas ir gubernatora Stentona politiski pretinieki, bet arī tie nevēlējās mani uzklausīt. Jo viņu barvedis — šis neģēlis un dieva noliedzējs Makols ir cieši saistīts ar Southern Belle. Sākumā viņi ieinteresēti mani uzklausīja, bet tagad smejas acīs. Ko es varu darīt? Esmu vecs, slims cilvēks. Nekad vairs īsti neatspirgšu. Būšu Tev tikai par nastu, nevis par palīgu. Ko es varu darīt, māsiņ?

Tu vienmēr esi bijusi laba pret mani. Paldies Tev. Piedod man to, ko esmu nolēmis darīt, taču gribu piebiedroties mūsu dieva svētītajai mātei un mīļajam tēvam, kuri vienmēr bija tik laipni un labi pret mums un kuri mani apsveiks Viņā Krastā un nožāvēs manas asaras.

Paliec sveika līdz tai laimīgajai dienai, kad mēs atkal

sastapsimies Tai Saulē. ,,

Mortimers.

P. S. Esmu aizņēmies krietni daudz pret savu dzīvības apdrošinājumu. Sakarā ar neveiksmīgiem ieguldījumiem. Taču kaut kas vēl ir ari palicis, un, ja viņi uzzinās, ka esmu izdarījis to, ko domāju darīt, iņi Tev neko neizmaksās.

P. S. Manu pulksteni, kas reiz piederēja tēvam, atdod Džulianam, viņš to pratīs novērtēt, lai gan ir tikai brālēns.

P. S. Man būtu vieglāk izdarīt to, ko esmu nodomājis darīt, ja nevajadzētu raizēties par to, vai Tu saņemsi apdrošināšanas naudu. Esmu to nomaksājis, un Tev tā jāsaņem.»

Tā, pamācījis māsu, kā apdrošināšanas sabiedrībai izkrāpt naudu, nelaimes putns steigšus devās uz Viņu Krastu, kur māte un tēvs nožāvēs viņam asaras. Tur nu viņš bija visā godībā — Mortimers Lonzo — apjukums, vājība, dievbijība, pašnožēla, veiklība uz sīkām blēdībām, atriebīgums, turklāt viss glītā, sīkā, vecmodīgā rēķinveža rokrakstā, varbūt mazliet drebelīgākā nekā parasti, bet ar visām svītriņām uz «t» un punktiņiem uz «i».

Atliku vēstuli atpakaļ aploksnē un iebāzu to kabatā.

— Nokopēšu ar fotostatu, — es teicu, — un jūs to saņemsiet atpakaļ. Kopiju došu apliecināt. Bet jums vajadzēs paziņot notāram par savu vizīti pie gubernatora Stcntona. Un... — es piegāju pie galda, paņēmu abas banknotes un pasniedzu tās mis Litlpo, — ... pēc paziņojuma notāram jūs saņemsiet vēl vienu tādu pašu naudas zīmi. Lieciet cepuri galvā!

Tā nu pēc visiem šiem mēnešiem beidzot biju to atradis. Jo nekas jau nepazūd, nekad nekas nepazūd. Vienmēr tiek atrasts pieturas punkts, kāds anulēts čeks, lūpu zīmuļa traips, pēdas nospiedums kannu dobē, prezervatīvs uz parka celiņa, velkoša sāpe vecā ievainojumā, bronzā iemūžinātas mazbērna kurpītes, aptraipītas asinis dzīslās. Un visi laiki ir viens laiks, un visi kādreiz mirušie nemaz nav dzīvojuši, iekams mēs nekonstatējam, ka viņi ir dzīvojuši, un viņu acis no tumsas lūdzoši raugās uz mums.

Tas ir vienīgais, kam ticam mēs, vēstures pētnieki.

Un mēs mīlam patiesību.

SESTĀ NODAĻA

BIJA tūkstoš deviņsimt trīsdesmit septītā gada marta beigas, kad es Memfisā apmeklēju mis Litipo netīrajā, pēc lapsām smirdošajā ala un pabeidzu savus pētījumus. Biju strādājis turpat septiņus mēnešus. Taču manu pētījumu laikā bija noticis ari daudz kas cits. Otrā kursa students Toms Stārks bija kļuvis par ceturtdaļaizsargu leģendārajā Dienvidu vienpadsmit-niekā un šo notikumu nosvinējis, savu dārgo, dzelteno sporta automobili ietriekdams cauruļvadā blakus vienai no daudzajām autostrādēm, kam bija dots viņa tēva vārds. Avārijas vieta pirmie ieradās nevis kaut kādi pļāpīgi pilsētas kruķi, bet gan satiksmes policijas pārstāvji, un pustukšā pierādījumu pudele, bez šaubām, tika iemesta nakts melnumā, lai ta pazustu tumšajā purva rāva. Blakus otrā kursa Zibensspēriena nemaņā guļošajam ķermenim atradās vēl viens ķermenis, gan pie samaņas, toties briesmīgi sadauzīts, jo lielajā, dzeltenajā, dārgajā sporta rotaļlietā blakus Tomam bija sēdējusi kāda ne tik dārga dzel-tonmataina rotaļlieta, kuras vārds, kā noskaidrojās, bija Keresa Džonsa. Tā Kcresa braucienu pabeidza nevis purvā, bet gan slimnīcas operāciju zālē. Pakalpīga būdama, viņa nenomira, taču nākamībā diez kāds prieks no viņas sporta automobiļos vairs nevarēja iznākt. Keresas tēvs toties nebija tik pakalpīgs. Viņš spārdīja zemes, lādēdamies brēca pēc asinīm, murkšķēja par apsūdzību, cietumu, publisku skandālu un tiesas darbiem. Taču viņa uzņēmīgums drīz vien tika atdzesēts. Ne jau nu tā, ka galdā nevajadzēja likt skanošo. Viss notikums galu galā beidzās bez lieka trokšņa. Misters Džonss bija kravas automašīnu īpašnieks, un kāds viņam aizrādīja, ka kravas automobiļi ripo pa štata ceļiem un ka vietējie fermeri, kas izmanto viņa pakalpojumus, grib uzturēt labas attiecības ar zināmām štata varas iestādēm.

Toms nepavisam nebija savainots, lai gan trīs stundas bez samaņas nogulēja slimnīcā, bet Boss, balts kā iestēr-ķelēts palags, matu kumšķi par pieri, mežonīgu skatienu, sviedriem pārplūdis, soļoja pa uzgaidāmo telpu šurp un turp, dauzīdams dūri pret otras rokas delnu un elpodams tikpat gārdzoši kā viņa dēls blakus istabā. Tad ieradās I.ūsija Stārka — ap kādiem četriem no rīta — apstulbušu seju un sarkanām acīm, tomēr vairs nebirdinādama nevienu asaru. Abi tūdaļ sastrīdējās. Taču tas notika pēc tam, kad viņiem pāris vārdos tika pateikts, ka ar . Tomu viss ir kārtībā. Līdz tam brīdim Boss, smagi elpodams, soļoja šurp un turp pa istabu un Lūsija sēdēja, stīvi vērdamās tukšumā. Bet, kad tika izteikti šie paris vārdi, viņa piecēlās, piegāja vīram klāt un sacīja:

— Tam jādara gals. — Šie vārdi tika izteikti gandrīz čukstus.

Boss stāvēja, drūmi, truli blenzdams Lūsijā, tad pastiepa roku, neveikli, bailīgi, kā lācis ar ķepu taustīdams, pieskārās viņai un sausām lūpam sacīja:

— Viņš... atkal būs vesels, Lusij. Jau tagad ir vesels. Viss būs kārtībā.

Lūsija papurināja galvu.

— Nē, — viņa sacīja, — nekas nav kārtībā.

— Ārsts ... — un viņš nedroši paspēra soli uz sievas pusi, — ... ārsts teica ...

— Nē, nekas nav kārtībā, — viņa atkārtoja. — Un nebūs kārtībā. Iekāms tu par to neparūpēsies.

Asinis viņam pēkšņi ielija vaigos. ,

— Nu, vai zini, ja tu gribi teikt, ka jādara gals futbolam... ja tu... — Tas bija viņu parastais strīda cēlonis.

— Ak, ne jau tikai futbols. Arī tas ir pietiekami nelāgi, zēns iedomājas sevi par varoni, nekas cits vairs pasaulē neeksistē... bet arī viss, kas nāk futbolam līdzi... viņš ir izlaidies, patmīlīgs, slinks un ...

— Nē, mīkstčaulis mans puisēns nemūžam nebūs. To tu gan gribētu!

— Labāk es redzētu viņu mirušu pie savām kājām, nekā piedzīvoju to, par ko zēnu pārvērtīs tava godkārība.

— Neesi muļķe!

— Tu viņu pazudināsi. — Lūsijas balss skanēja klusi un rāmi.

— Ļauj viņam, velns ārā, kļūt par vīrieti! Kad es augu, man nekādi prieki netika. Lai vismaz viņš papriecājas! Gribu, lai viņš priecājas! Es redzēju, kā citi cilvēki priecājas, bet man pašam tas nebija lemts. Gribu, lai vismaz viņš...

— Tu viņu pazudināsi, — sacīja Lūsija, un viņas balss skanēja klusi un rāmi kā likteņa lēmums.

— Jupis rāvis! Vai tad tu patiesi... — viņš iesāka, bet tai brīdī es izlavījos pa durvīm un klusi tas aizvēru.

Taču nelaimes gadījums ar Tomu nebija viss, kas toziem notika.

Vēl bija Annas Stentones plāns par štata naudas piešķiršanu bērnu namam. Viņa izdabūja krietnu žēlastības dāvanu un jutās gaužām apmierināta pati ar sevi. Anna apgalvoja, ka izspiedīšot subsīdiju vēl diviem gadiem uz priekšu, ka tā esot ārkārtēja nepieciešamība, tā viņa sacīja, un laikam gan viņai bija taisnība, jo privātie labdarības ziedojumu avoti bija izsīkuši jau tūkstoš deviņsimt divdesmit devītajā gadā un kādus septiņus gadus pēc tam izdeva vairs tikai pa sīkai pilītei.

Ceturtajā apgabalā, kur vēl arvien sīksti turējās Mak-merfijs, valdīja liela rosība. Viņa pārstāvis iekļuva kongresā Vašingtonā, kas gan atradās tālu, taču ne tik tālu kā mēness, un skaļi klāstīja tur savus uzskatus par Bosu, dodams vielu avīžu virsrakstiem visā valstī; tāpēc Boss, naudu nežēlodams, nopirka raidījuma laiku radiostacija un ņēmās klāstīt savus uzskatus par kongresmeni Petitu, veselā raidījumu ciklā visai nācijai sīki un smalki apgaismoja kongresmeņa Petita biogrāfiju, kurā, kā izrietēja no Bosa pētniecības dienesta savāktajiem datiem, traipu netrūka. Boss nepūlējās atbildēt uz Petita izteikumiem, viņš tikai ķērās klāt pašam izteicējam. Boss it labi zināja, cik maldīgs var būt argumentum ad hominem L «Lai arī maldigs,» viņš teica, «taču tas ir ellīgi noderīgs. Ja tikai izraudzīts īstais argumentum veids, hominem var iedzīt tādas bailes, ka tas lieku reizi dabū maksāt par veļas mazgāšanu.»

Petitam izgāja diezgan čābiski, toties Makmerfijs, gods, kam gods pienākas, tik viegli mierā vis nelikās. Mazulis Dafijs arī nelikās mierā. Kā velna apsēsts, viņš plijās virsū Bosam, lai tas līgumu par slimnīcas celšanu slēdz ar Lipīgo Larsonu, kurš Ceturtajā apgabalā esot ietekmīgs spēks un, bez šaubām, pārliecināšot vai, vienkāršāk runājot, pārdošot Makmerfiju. Boss uzklausīja Mazuli apmēram tikpat uzmanīgi, kā ikviens no mums klausās lietus čabināšanā pa mājas jumtu, un sacīja: «Skaidrs, Mazuli, skaidrs, parunāsim par to kādu citu reizi,» — vai: «Jupis tevi parāvis, Mazuli, uzliec citu plati!» Vai arī vispār neatbildēja, tikai lūkojās Mazulī ar smagu, dziļu, domīgu, pētījošu skatienu, it kā aplēsdams tā vērtību, un nebilda ne vārda, līdz Mazuļa balss pamazām izdzisa tik pilnīgā klusumā, ka varēja saklausīt abu vīru elpu, — Mazulis elpoja svelpjoši, ātri un pārāk sekli saviem varenajiem apmēriem, Boss — vienmērīgi un dziļi.

Bosam tobrīd galvā turējās viena vienīga doma — slimnīca. Viņš izbraukāja visus austrumus, apskatīdams pašas labākās, pašas lielākās slimnīcas — galveno slimnīcu Masačūsetsā, presbiteriāņu slimnīcu Ņujorkā, galveno slimnīcu Filadelfijā un vēl daudzas citas. «Dieva vārds,» viņš teica, «kas tur sevišķs, ka šīs ir labas, manējā būs labāka, un kas tur sevišķs, ka šīs ir lielas, manējā būs vēl lielāka, un jebkurš pēdīgais ubags šai štatā varēs nākt šurp un saņemt vislabāko ārstēšanu par baltu velti.» Šais izbraucienos viņš visu laiku pavadīja kopā ar ārstiem, arhitektiem un slimnīcu vadītājiem, ne reizi neielaizdamies darīšanās ne ar varietē dziedātājām, ne bukmeikeriem. [44]

Kad viņš atgriezās mājās, kabinets tika piekrauts ar plāniem, skicēm un viņa roku piekricelēticm piezīmju blokiem, ar grāmatām par arhitektūru, apkures sistēmām, diētiku un darba organizāciju slimnīcās. Ja kāds ienāca kabinetā, viņš pacēla acis un bez jebkāda ievada, it kā šis cilvēks visu laiku būtu stāvējis viņam blakus, turpināja domu: «Un Masačūsetsas galvenajā slimnīcā, vai zināt, viņiem ir...» Slimnīca bija viņa lolojums, tur nekā nevarēja darīt.

Taču Mazulis nepadevās.

Kādu vakaru ienācis rezidencē, augstajā, klasiski proporcionālajā vestibilā ieraudzīju Cukuriņu iezvēlušos krēslā ar avīzes lapu uz ceļiem, izjauktu revolveri rokā, šauteņu eļļas kanniņu uz grīdas; apjautajos, kur ir Boss, pavēroju, kā Cukuriņa lūpas, siekalas šķiezdamas, veltīgi pūlas izmocīt kādu vārdu, un, pēc viņa galvas raustīšanās sapratis, ka Boss sēž bibliotēkā, gāju turp un pieklauvēju pie durvīm. Tikko pavēris durvis, uzdūros Bosa skatienam kā uzvilktai desmitā kalibra divstobrenei un apstājos.

— Paskaties! — viņš sacīja, uzrausdamies no lielas ādas kušetes, kur bija zvilnējis. — Paskaties!

Un viņš notēmēja divstobreni pret Mazuli, kurš stāvēja uz paklāja kamīna priekšā un šķita izkustam ātrāk par sveci, kad to karsē kamīna uguns.

— Paskaties, — viņš man sacīja, — tas te riebeklis gribēja mani apšmaukt, gribēja iemānīt šito Lipīgo Lar-sonu, lai šis ar mani aprunājoties, vazā šo līdzi no Dibuā-vilas un cer, ka es izturēšos pieklājīgi. Lika pagaidīt pieklājību! — Viņš atkal notēmēja pret Mazuli. — Vai es biju, saki — vai es biju pieklājīgs?

Mazulis nespēja izdabūt ne skaņas.

— Jupis rāvis, vai es biju pieklājīgs vai ne? — Boss neatlaidās.

— Nē, — atbildēja Mazulis, un balss viņam skanēja kā no dziļas akas dibena.

— Nu, ka ne, — sacīja Boss. — Es viņu pāri tam slieksnim nelaidu. — Viņš parādīja uz aizvērtajām durvīm man aiz muguras. — Teicu, ja man radīsies vajadzība viņu redzēt, es kādu aizsūtīšu viņam pakaļ un lai tagad vācas pie visiem velniem. Bet tu... — Un viņš badīja ar rādītāja pirkstu uz Mazuļa pusi. — ... tu ...

— Es domāju ...

— Tu domāji, ka izdosies mani apšmaukt... apšmaukt un panākt, lai es viņu uzpērku. Nē, es viņu neuzpirkšu. Es viņu piemiegšu. Tāpat jau esmu pārāk daudz maitas-gabalu uzpircis. Piemiegt tādus, un piemiegti tie arī paliks, bet, ja tos uzpērk, nekad nevar zināt, cik ilgi turēsies uzpirkti. Esmu pārāk daudz tādu neliešu uzpircis. Mana kļūda, ka nepiemiedzu arī tevi. Taču es domāju, ka tu paliksi uzpirkts. Ka esi pietiekami iebiedēts.

— Tas nu gan, Bos, — ierunājās Mazulis, — nudien, Bos, tas nav taisnīgi, jūs zināt, kā mēs visi jums esam pieķērušies. Un vispār. Ne jau tāpēc, ka esam iebiedēti, bet gan ...

— Nenāktu par ļaunu, ja tu drusku vairāk baidītos, — sacīja Boss, un viņa balss pēkšņi kļuva maiga un klusa. Kā mātei, kad tā aijā savu lolojumu šūpulī.

Bet Mazulis atkal pārplūda sviedriem.

— Taisies, ka tiec! — mazliet stingrāk sacīja Boss.

Es palūkojos uz durvīm, kad tās aizvērās aiz pazūdošā stāva, un teicu:

— Pret saviem vēlētājiem tu nudien esi uzmanīgs.

— Ak dievs, — viņš sacīja un atslīga uz ādas kušetes, pabīdīdams sānis dažas skices. Pacēlis rokas pie kakla, viņš mēģināja atpogāt apkaklīti, brīdi taustījās, saskaitās, izrāva pogu un pavilka kaklasaiti vaļīgāk. Tad viņš pāris reižu pagrozīja smago galvu, it kā apkakle viņu žņaugtu nost.

— Ak dievs, — viņš gluži vai aizskarts sacīja, — vai tiešām tik grūti saprast, ka es negribu, lai viņš jaucas šajā pasākumā? — Un Boss pabīdīja skices vēl tālāk.

— Ko tu gan gribi? — es teicu. — Tur taču runa ir par kādiem sešiem miljoniem dolāru. Vai tev ir kādreiz gadījies redzēt, ka mušas mestu likumu apkārt ķērnei, kad tajā tiek kults sviests?

— No šitās ķērnes labāk lai turas tālāk.

— Viņš tikai spriež loģiski. Larsonam, acīm redzot, nekas nav pretim pārdot Makmerfiju. Par darba līgumu. Viņš ir pieredzējis celtnieks. Viņš ...

Boss uzrāvās sēdus, pievērsa man skatienu un uzbrēca:

— Arī tu bāz tur degunu?

— Man gar to nav nekādas daļas, — es teicu un paraustīju plecus. — Manis dēļ vari būvēt kaut pats ar kailām rokām. Es tikai teicu, ka no sava redzes viedokļa Mazulis rīkojas itin loģiski.

— Tu tiešām nespēj saprast? — viņš brēca, urbdamies

man sejā. — Nolādēts, vai arī tu nespēj saprast? ,

— Saprotu, ka tur nekā nesaprotama nav.

— Vai tu tiešām nespēj saprast? — viņš neatlaidās, piecēlās no kušetes, un tai mirklī, kad viņš izslējās kājās, pēc tikko manāmās sazvārošanās es sapratu, ka viņš ir dzēris. Viņš pienāca man klāt, sagrāba mani aiz svārku atloka, sapurināja, nenolaizdams skatienu no manas sejas, — kad viņš bija pienācis tik tuvu, redzēju, ka acis viņam pieplūdušas asinīm, — un sacīja: — Vai arī tu to nespēj saprast? Es ceļu šo slimnīcu, labāko visā mūsu valstī, labāko visā pasaulē, un tāds salašņa kā Mazulis tur savu pirkstu nepiedurs, — es nosaukšu to par Vilija Stārka slimnīcu, un tā stāvēs vēl ilgi pēc tam, kad es būšu beigts un pagalam, kad tu būsi beigts un pagalam un kad visi šie maitasgabali būs beigti un pagalam, un jebkurš, vai nu tam būs kāds cents kabatā vai nebūs, varēs iet turp ...

— Un balsot par tevi, — es sacīju.

— Es būšu beigts, — viņš teica, — un tu būsi beigts, un man ir gluži vienalga, vai viņš balsos par mani vai par kādu citu, bet viņš varēs iet turp un ...

— Un svētīt tavu vārdu, — es sacīju.

— Nolāpīts! — viņš kratīja mani no visa spēka, sažņaugdams manu svārku atloku varenajā ķepā. — Tu stāvi te, ņirgdams kā tāds... beidz šito ņirgāšanos... beidz, vai arī es ...

— Paklau, — es teicu, — neaizmirsti, ka es nepiederu pie tavām padibenēm, un pagaidām es vēl ņirdzu tad, kad man pašam labpatīk.

— Džek, velns ar ārā, Džek... tu taču zini, ka es nemaz tā nedomāju... bet tu tā stāvi un ņirdz. Nolādēts, vai tad tu nespēj saprast? Patiešām nespēj? — Turot atloku saujā, viņš piebāza lielo seju man klāt un, acīm ieurbdamies manējās, sacīja: — Patiešām nespēj? Vai patiešām tu neapjēdz, ka es neļaušu tiem neģēļiem apgānīt manu ieceri? Vilija Stārka slimnīca! Vai tiešām tu to neapjēdz? Un es sadabūšu vispiemērotāko cilvēku pasaulē, kuram uzticēšu slimnīcas vadīšanu. Uz mani vari paļauties! Labāko visā pasaulē. Vari paļauties, man viņu ieteica Ņujorkā, viņš esot īstais virs. Un tu, Džek ...

— Jā? — es ievaicājos.

— Tu man viņu sadabūsi.

Es atbrīvoju savu svārku atloku no viņa tvēriena, nogludināju to un atkritu krēslā.

— Ko es sadabūšu? — es jautāju.

— Doktoru Stentonu, — viņš sacīja. — Doktoru Ādamu Stentonu.

Es gandrīz lēkšus izlēcu no krēsla. Cigaretes pelni nobira pār krekla krūti.

— Cik sen jau tev parādījušies šādi simptomi? — es jautāju. — Vai rožainus ziloņus tu gadījumā neredzi?

— Tu sadabūsi Stentonu, — viņš teica.

— Tev rādās baltās pelītes, — es sacīju.

— Tu viņu sadabūsi, — viņš nelokāmi atkārtoja.

— Bos, — es teicu, — Ādams man ir sens draugs. Esam tikpat kā brāļi. Un es zinu, ka viņš tevi ne acu galā neieredz.

— Es nelūdzu, lai viņš mani mīlētu. Gribu, lai viņš vada manu slimnīcu. Nevienam es nelūdzu mīlestības. Pat tev ne.

— Mēs visi tevi mīlam, — es izmēdīju Mazuli, — tu zini, cik ļoti mūsu zēni tev pieķērušies.

— Sadabū viņu, — sacīja Boss.

Es piecēlos, izstaipīju locekļus, nožāvājos un virzījos uz durvju pusi.

— Es tad nu iešu, — es teicu. — Rīt, kad tu atkal būsi nācis pie pilnas saprašanas, uzklausīšu, kas tev sakāms.

Un aizcirtu durvis sev aiz muguras.

Otrā rītā, kad viņš bija nācis pie pilnas saprašanas, es izdzirdēju, kas viņam sakāms, un proti:

— Sadabū Stentonu!

Un tā nu es devos uz mazo, nožēlojamo klostera celli, kur flīģelis kā vīpsna ņirdza pretī no apkārtējā jūkļa un sušķības, kur uz krēsliem bija sakrautas grāmatu un papīru grēdas, kur stāvēja netīra tase ar piekaltušiem kafijas biezumiem, ko apteksne nēģeriete aizmirsusi novākt, un kur mans jaunības draugs saņēma mani tā, it kā viņš nebūtu Veiksminieks un es nebūtu Neveiksminieks (abi vārdi rakstāmi ar lielo burtu), uzlika roku man uz pleca, uzrunāja mani vārda un paskatījās manī ledus zilgajām, neizprotamajām acīm, kuras šķita kā pārmetums visam apšaubāmajam, melīgajam un samaitātajam un kuras bija nelokāmas kā pati sirdsapziņa. Bet rmaids, kas piesardzīgi kā izmēģinādams noņēma viņa mutei precīzo šuvi, ielēja jūsos siltumu, biklu siltumu, kādu dažkārt pārsteigts

esat izjutis vēla februāra ziemīgajos saules staros. Ar šo smaidu viņš atvainojās par to, ka bija tas, kas bija, par to, ka skatījās uz jums tā, kā skatījās, par to, ka redzēja to, ko redzēja. Šis smaids mazāk piedeva jums un visai pasaulei, vairāk lūdza piedošanu par to, ka viņš raugās tik tieši uz visu, kas nonāk redzes lokā, ari uz jums. Taču viņš nesmaidīja bieži. Man viņš smaidīja nevis tāpēc, ka biju tas, kas es biju, bet gan tāpēc, ka biju viņa Jaunības Draugs.

Jaunības Draugs ir vienīgais draugs visā jūsu mūžā, jo īstenībā viņš jūs nemaz neredz. Gara acīm viņš redz seju, kuras sen jau vairs nav, izruna vārdu — Spaiks, Bads, Snips, Reds, Rastijs, Džeks, Deivs, — kas saistīts ar to seju, kuras sen jau vairs nav, bet kas pēc kaut kāda bezjēdzīga un ačgārna misēkļa visumā uz mirkli piešķirts nejauši sastaptam, ne sevišķi tīkamam svešiniekam. Taču viņš cenšas izdabāt šim aplamajam, ačgarnajam visuma misēklim un arī turpmāk šo apnicīgo svešinieku pieklājīgi sauc vārdā, kas pēc patiesības pieder zēna sejai un tiem laikiem, kad sīka zēna balss vēlā pēcpusdienas stundā aizskanēja pāri ūdeņiem, nakts tumsā dudināja pie nometnes ugunskura vai dienvidu ļaužu pārpilns ielas vidū sacīja: «Ei, paklausies šo te:

Venlokas kalnos mežs nemierīgs šalc,

Rikins purina lapotņu cirtas.1 *»

Jūsu Jaunības Draugs tieši tāpēc ir jūsu draugs, ka viņš jūs vairs nesaredz.

Un varbūt nekad arī nav jūs saredzējis. Tas, ko viņš redzēja, bija tikai daļa no tā, ko sevī ietvēra brīnumainā pasaule, kura pavērās viņa skatienam. Draudzība bija kaut kas pēkšņi atklāts, ko viņam vajadzēja kādam atdot kā pateicību un atlīdzību par aizraujošo, tikko skatienam pavērušos pasauli, kas tai pašā mirklī atplauka kā margrietiņas zieds. Nav svarīgi, kam viņš to atdod, svarīgi, ka tā tiek atdota, un, ja jūs gadāties pa rokas tvērienam, jūs automātiski tiekat apveltīts ar visiem draugam raksturīgiem atribūtiem un jūsu īstajai būtībai kopš šā brīža vairs nav nekādas nozīmes. Jaunības Draugs ir vienīgais draugs [45] visā jūsu mūžā, jo viņam nepavisam nerūp ne savas patmīlīgās intereses, ne jūsu tikumi. Tobrīd viņam nav ne silts, ne auksts ne gar Aizsteigšanos Priekšā, ne gar Nenoliedzami Labākā Apbrīnošanu — šiem diviem parastajiem pieaugušo draudzības kritērijiem, un, kad parādās apnicīgais svešinieks, viņš izstiepj roku, pasmaida (īstenībā nesaredzēdams jūsu seju) un izrunā jūsu vārdu (kas īstenībā vairs nepieder jūsu sejai), sacīdams: «Nu, Džek, ellīgi jauki, ka esi uzradies, nāc iekšā, veco zēn!»

Tā nu es sēdēju vienā no viņa pussalauztajiem atzvelte-ņiem, no kura viņš novāca grāmatas, dzēru viņa viskiju un gaidīju piemērotu brīdi, lai varētu teikt:

— Vai zini, paklausies, ko es tev sacīšu, un neļauj rīklei vaļu, iekams nebūšu pabeidzis.

Viņš neļāva vaļu rīklei, iekams nebiju pabeidzis. Bet man jau arī daudz laika nevajadzēja, lai pabeigtu. Es sacīju:

— Gubernators Stārks grib, lai tu kļūtu par jaunās slimnīcas un medicīnas centra direktoru.

Taisnību sakot, arī tad viņš vēl nedeva rīklei vaļu. Viņš nebilda ne pušplēsta vārda. Gandrīz veselu minūti viņš lūkojās manī pētījošu ārsta skatienu, it kā manī vērojamie simptomi būtu pelnījuši īpašu uzmanību; tad viņš lēnām pakratīja galvu.

— Pārdomā to krietni, — es sacīju, — varbūt nemaz nav tik ļauni, kā izklausās, iespējams, ka no daža laba redzes viedokļa ... — Tad es ļāvu balsij apklust un skatījos, kā viņš atkal pakrata galvu un pasmaida to pašu smaidu, kas nevis piedod man, bet pazemīgi lūdz piedot viņam, jo viņš nav tāds kā es, nav tāds ka jebkurš cits, kā visi šajā pasaulē.

Ja viņš nebūtu smaidījis. Un, ja būtu smaidījis, tad smaidījis pašapzinīgu, zobgalīgu «velns-tevi-rāvis» smaidu. Vai ari smaidījis, man piedodams. Ja viņš nebūtu smaidījis to smaidu, kas pazemīgi, toties ar cieņu lūdza, lai es piedodu viņam, — viss varbūt beigtos pavisam citādi. Taču viņš tā smaidīja aiz kaut kādas pārpilnības sevi, aiz tās idejas diženuma, kurai viņš dzīvoja, — lai kāda velna pēc būtu šī pārpilnība un lai kāda velna dēļ viņš dzīvotu tā, kā dzīvoja, — un viss beidzās tā, kā tam vajadzēja beigties. Pasmaidījis šo savu smaidu, viņš kļuva līdzīgs cilvēkam, kurš apstājas, lai pasniegtu ubagam dolāru, un, atvērdams kabatas portfeli, nejauši ļauj ubagam ieraudzīt tur biezu žūksni naudas. Ja ubags nepamanījis biezo žūksni, viņš nemūžam nebūtu sekojis cilvēkam līdz pirmajam tumšajam kaktam, kur nedeg ielas spuldze. Un ne jau tāpēc, ka tik ļoti gribētos sagrābt žūksni, bet gan tāpēc, ka viņam nīstams šis cilvēks, kam pieder žūksnis un kas pasniedzis pliku dolāru.

Kad viņš pasmaidīja un teica: «Mani neinteresē nekādi redzes viedokļi,» — es nesajutu biklo siltumu, ko izstaro ziemas saule, — to, ko biju sajutis allaž, viņam smaidot, es sajutu pavisam ko citu, kaut ko tādu, kam nezinu vārda, bet kas šķita kā pati ziema, nevis ziemas saule, — kā lāstekas dūrienu sirdī. Un es nodomāju: Ak tā, tu man šitā smaidīsi... tu man šitā smaidīsi...

Un, kad šī doma pagaisa ... ja doma vispār var pagaist, jo tā iznirst no mums un mūsos atkal iegrimst... es sacīju ...

— Bet tu nemaz nezini, par kādu redzes viedokli ir runa. Boss, piemēram, domā, ka tu pats varētu noteikt sev cenu.

— Boss, — viņš atkārtoja, tā ka augšlūpa uzrāvās vairāk nekā parasti, atsegdama zobus, un «s» skaņa padevās pārspīlēti svelpjoša, — lai nedomā mani nopirkt. Man ir... — un viņš parlaida skatienu istabas jūklim un suš-ķībai, — viss, ko es vēlos.

— Boss nav nekāds muļķis. Tu taču no tiesas nedomā, ka viņš grasās tevi nopirkt?

— To viņš nespētu, — atbildēja Ādams.

— Ko tad, pēc tavām domām, viņš grasās darīt?

— Draudēt man. Tas būs nākamais solis.

— Nē, — es pašūpoju galvu, — nekā tamlīdzīga. Tevi viņš nespētu iebiedēt.

— Tas ir vienīgais, uz ko viņš paļaujas. Kukuļi un draudi.

— Padomā labi, — es teicu.

Viņš piecēlās no krēsla, nepacietīgi paspēra dažus soļus pa nodriskāto zaļo paklāju, tad strauji pievērsās man.

— Lai nedomā, ka varēs man pieglaimoties, — viņš nikni sacīja.

— Neviens tev nespētu pieglaimoties, — es maigi teicu, — neviens pats visa pasaulē. Un vai zini, kāpēc?

— Nu?

— Klausies, draugs, reiz dzīvoja kāds vīrs, vārda Dante, un tas teica, ka patiesi lepns cilvēks, kas apzinās savu

vērtību, nemūžam nespētu krist skaudības grēkā, jo viņš zinātu, ka nav neviena, ko būtu vērts apskaust. Tikpat labi Dante varētu arī sacīt, ka lepns cilvēks, kurš apzinās savu vērtību, nekad nebūtu pieejams glaimiem, jo viņš zinātu, ka neviens par viņa vērtību nespētu pateikt neko tādu, ko viņš pats jau nezinātu. Nē, tev neviens nespētu pieglaimoties.

— Vismaz viņš jau nu noteikti ne, — bargi sacīja Ādams.

— Neviens nespētu, — es teicu. — Un viņš to zina.

— Ko tad viņš grib panākt? Varbūt domā, ka es ...

— Padomā vien! — es teicu.

Ādams stāvēja uz nodriskātā zaļā paklāja, galvu viegli pieliecis, skatījās manī, un tikko jaušama ēna — to neizraisīja ne šaubas, ne satraukums — iegūla viņa dzidro, neizprotamo acu zilgmē. Tā bija jautājuma, neziņas ēna.

Un tas jau ir kaut kas. Nekas sevišķs, tomēr kaut kas. Ne jau nu gluži kreisais āķis pa žokļiem, no kājām tāds nevienu nav nogāzis. Ārī elpa nevienam tāpēc neaizrausies. Tas ir tikai pliukšķis pa degunu, ar cimda raupjo adu ievilkta skramba. Nekā nāvīga — tikai mirklis atelpai. Taču arī tas jau ir panākums. Nu tikai neatlaisties!

Tādēļ es atkārtoju:

— Padomā vien!

Viņš neatbildēja, bet lūkojās manī, un ēna viņa acīs sabiezēja, it kā mākonis pēkšņi pārslīdētu ūdens zilgmei.

— Lai notiek, — es teicu, — varu tev visu izstāstīt. Viņš zina, ka tu esi pats labākais visā apgabalā, bet necenties no ta iedzīvoties. Tātad nauda tev, acīm redzot, nav vajadzīga, jo citādi tu plēstu tādu pašu maksu kā pārējie tavi kolēģi vai vismaz neatteiktos no tā, kas tev pienākas. Izpriecas tāpat tev nav vajadzīgas, citādi tev to netrūktu, jo tu esi slavens, samērā jauns un par kropli tevi nevar saukt. Diez kādas ērtības tev arī nav vajadzīgas, citādi tu nerautos kā velna apsēsts un nedzīvotu šitādā graustā. Taču viņš zina, kas tev ir vajadzīgs.

— Man nav vajadzīgs nekas, ko viņš varētu sniegt, — apgalvoja Ādams.

— Tu esi pārliecināts, Ādam? — es ievaicājos. — Vai esi par to pārliecināts?

— Nolāpīts... — viņš iesāka, un asinis saplūda viņam vaigos.

— Boss zina, kas tev ir vajadzīgs, — es viņu pārtraucu.

— Varu to izteikt dažos vārdos, Ādam.

— Nu?

— Tev vajag darīt labu, — es teicu.

Tas viņu pārsteidza. Mute palika vajā kā zivij, kas tvarsta pēc gaisa.

— Bez šaubām, — es teicu, — tā tas ir. Viņam zināms tavs noslēpums.

— Nesaprotu, kāds ... — viņš atkal nikni iesāka.

Taču es viņu otrreiz pārtraucu, sacīdams:

— Esi bez raizēm, tas nav nekāds negods. Maza dīvainība. Tu nespēj mierīgi noltīkoties slimniekā, nepielicis tam rokas. Nespēj mierīgi noraudzīties salauztos kaulos, nepūlēdamies tos salikt kopā. Cilvēkā ar kādu trumu iekšās, nevēlēdamies tvert nazi savās stiprajās, baltajās un sasodīti veiklajās rokās, draugs, lai to izgrieztu laukā. Nekas cits kā maza dīvainība, draugs. Vai varbūt sava veida superkaite, ar kuru pats esi sasirdzis.

— Slimu cilvēku ir bez gala un bez malas, — viņš īgni sacīja, — bet es nesaprotu, kāds tam ...

— Sāpes ir ļaunums, — es mundri ierunājos.

— Sāpes ir viens no ļaunumiem, — viņš atsaucās,

— taču tas vēl nav viss ļaunums ... pašas par sevi tās nav nekāds ļaunums, — un viņš paspēra soli uz manu pusi, lūkodamies manī kā ienaidnieks.

— Kad man sasāpas zobs, šādus jautājumus es neapsvēru, — es atcirtu, — taču tas neko negroza, tu paliec tāds, kāds esi. Un Boss... — es delikāti uzsvēru vārdu «Boss», — to zina. Viņš zina, kas tev ir vajadzīgs. Viņš zina tavu vājību, draugs. Tu gribi darīt labu, un viņš tev pavērs plašas iespējas labiem darbiem.

— Labu, — viņš nikni noņurdēja un atieza plāno augšlūpu, — labu ... tas nu ir īstais vārds, ko vazāt tādām cilvēkam kā viņš.

— Tu tā domā? — es kā nejauši izmetu.

— Nekas nespēj augt citādi kā vienīgi sev piemērotā klimatā, un tu zini, kādu klimatu ap sevi rada šis cilvēks. Vismaz tev to vajadzētu zināt.

Es paraustīju plecus.

— Kas ir labs, tas ir labs pats sevī... ja tas vispār

ir labs. Kāds zellis līdz ausīm iegrābies un ņem un uzraksta sonetu. Vai sonets zaudēs daļu sava labuma, ja tas ir labs. par ko gan es šaubos, — tāpēc vien, ka

dāma, kurā viņš iegrābies līdz ausīm, nelaimīgā kārtā ir pielaulāta kādam citam, tā ka viņa kaisle, kā mēdz sacīt, ir nelikumīga? Vai roze tāpēc vien nav vairs nekāda roze, ja...

— Tu esi galīgi novērsies no mūsu sarunas temata, — viņš sacīja.

— Ak, es esmu novērsies! — es teicu un piecēlos no krēsla. — Tieši to pašu tu teici arī pirms veselas mūžības, kad mēs vēl zēna gados visu nakti strīdējāmies un es tevi piespiedu pie sienas. Vai augstākās klases bokseris var pieveikt augstākās klases cīkstoni? Vai lauva var pieveikt tīģeri? Vai Kītss ir labāks par Šelliju? Krietnums, patiesība, daiļums. Vai ir dievs? Mēs strīdējāmies caurām naktīm, un es allaž uzvarēju, bet tu... tu, nejauceni, — un es uzsitu viņam pa plecu, — tu allaž sacīji, ka es esot novērsies no sarunas temata. Taču mazais Džekijs nekad nenovēršas no temata. Un nekad nerunā pa tukšo, un ...— Es paskatījos visapkārt, pagrābu cepuri un mēteli. — ... es atstāju tevi ar šo domu un ...

— Velns rāvis tādu domu, — viņš teica, bet nu jau smaidīdams, un atkal bija mans vecais biedrs, Manas Jaunības Draugs.

Bet es nelikos ne zinis un sacīju:

— Tu nevari teikt, ka neesmu licis kārtis galdā, savas un Bosa kārtis, taču nu gan es laižos lapās, jānoķer nakts vilciens uz Memfisu, kur domāju intervēt kādu mediju.

— Mediju? — viņš atkārtoja.

— Izcilu mediju, vārdā mis Litlpo, un šī dāma man pasniegs vēsti no Viņa Krasta, ka Bosa slimnīcai par direktoru nāks glīts, tumšmatains, plaši pazīstams mai-tasgabals, kura vārds ir Stentons. — Pēc šiem vārdiem es aizcirtu durvis un klupdams krizdams metos pa kāpnēm leja, jo šī bija viena no tam īres mājām, kur mūžam izdeg spuldzes un neviens tas neapmaina, kur allaž kāpņu laukumā pamesti vismaz bērnu ratiņi, grīdsega nodeldēta līdz driskām un gaiss drēgni ož pēc suņiem, zīdaiņu autiņiem, kāpostiem, vecām sievām, piedeguša speķa un mūžīgā cilvēku likteņa.

Apstājos uz tumšās ielas un atskatījos uz šo māju. Kādam logam bija pacelts aizkars, un es ielūkojos iekšā — pie galda «ēdamstūritī», kā maiss krēsla iespraucies, pār zupas šķīvi nolīcis, sēdēja plikgalvis vienā kreklā, viņam pie elkoņa, piedurkni raustīdams, stāvēja bērns, bet

sieviete bezveidīgā, nobālējušā kleitā, izjukušiem matiem nocēla no plīts kūpošu kastroli, jo papus, kā parasti, vēlu pārradies mājās, viņam smeldz varžacs pēdā, īres nauda vēl nav nomaksāta. Džonijam vajadzīgas kurpes, Sūzijas liecība nav iepriecinoša, un Sūzija stāvēja tēvam pie elkoņa, dūšīgi vien raustīdama piedurkni, skatījās viņā pusplānprātīgām acīm un šņākuļoja caur aizdegunes mandelēm, bet pie sienas šķībi piekārtajā Maksfilda Periša bildē visi zilie toņi abažūra neapsegtās spuldzes žilbinošajā gaismā pieņēma vara sulfāta nelāgo spīdumu. Kaut kur šai mājā rēja suns, kaut kur aizvilkdamies brēca bērns. Un tā bija Dzīve, un Ādams Stentons dzīvoja šās Dzīves mutulī, pūlēdamies piekļūt tai, cik tuvu vien spēdams; viņš centās tai piekļauties, ieelpoja kāpostu smaku, klupa pār bērnu ratiņiem, klanījās kāpnēs jaunajam pārim, kas tikko bija apprecējušies un, košļājamo gumiju zelēdami, staigāja, rokās saķērušies, saklausīja aiz plānās šķērssienas skaņas, ko izdvesa večiņa, kas nomirs (vēzis — viņš man pastāstīja), nesagaidījusi vasaru, mēroja soļiem nodriskāto zaļo paklāju starp grāmatām un pussalauztajiem krēsliem. Viņš centās piekļauties Dzīvei, varbūt lai sasildītos, jo pašam savas dzīves viņam nebija — tikai slimnīca, nazis un klostera celle. Iespējams, ka piekļauties viņš centās nepavisam ne tāpēc, lai sasildītos. Varbūt viņš noliecās pār Dzīvi, taustīdams pulsu, vērodams to ar dziļajām, neizprotamajām, zilajām, vieglas ēnas aizplīvurotajām klīnicista acīm, noliecās, lai kuru katru brīdi iegrūstu zāļu pilulu, ielietu mikstūru, laistu darbā nazi. Varbūt viņam vajadzēja piekļūt tai tik tuvu tāpēc, lai atrastu pamatojumu tam, ko viņš darīja Lai arī tas, ko viņš darīja, kļūtu par Dzīvi. Un nepaliktu tikai teicami parādīta tehniskā veiklība, ko cilvēks spējis sasniegt tāpēc, ka viņam vienīgajam no visiem dzīvniekiem ir labi attīstīts īkšķis.

Taču tas viss ir tīrās blēņas,-jo, lai kā cilvēks dzīvotu, dzīve ir un paliek Dzīve. Un to derētu atcerēties, kad jūs sastopat savu kādreizējo klases biedru, kurš saka: «Vai zini, mūsu pēdējā ekspedīcija uz Kongo...» — vai kādu citu, kas saka: «Paklau, man ir visburvīgākā sieviņa un trīs tik lieliski bērneļi, ka ...» To derētu atcerēties, kad sēžat viesnīcas vestibilā vai noliecaties pār bāru, lai aprunātos ar bārmeni, vai agra marta vakarā stāvat tumšā ielā, ielūkodamies apgaismotā logā. Un atcerieties, ka Su-

zijai aiz Šā loga ir aizdegunes mandeles, ka maize viņiem droši vien ir apdegusi, un tāpēc kustieties vien tālāk pa ielu, jo ir pienācis laiks ņemt rokā ceļa spieķi, lai paspētu uz pusnakts vilcienu, un visi mani grēki ir piedoti. Jo, lai kā cilvēks dzīvotu, dzīve ir un paliek Dzīve.

Tikko pagriezos, lai ietu, no nama augšienes skaļi no-granda mūzika, skaļāka par zīdaiņa brēcieniem tā iztricināja kaļķu javu no ķieģeļu ēkas. Skanēja Ādama klavieres.

Es noķēru Memfisas vilcienu, nodzīvoju tur trīs dienas, noturēju seansu ar mis Litlpo un braucu mājās. Ar dažām fotokopijām un zem zvēresta dotu rakstveida liecību portfelī.

Pec atgriešanās pasta kastītē atradu telefona izsaukumu. Tas bija Annas numurs, pēc tam klausulē atskanēja Annas balss, un, kā vienmēr, sirdī man kaut kas salēcās un noplunkšķēja, it kā varde būtu metusies ūdensliliju dīķī. Ūdens apļi novirmoja vien.

Annas balss sacīja, ka viņai vajagot mani redzēt. Es viņai atbildēju, ka tas ir milzum viegli, viņa var mani redzēt līdz pat mūža galam. Taču Anna nelikās dzirdam ■manu nevainīgo jociņu — neko citu tas, bez šaubām, ari nebija pelnījis — un teica, ka mēs varot sastapties tūdaļ. ««Pusloka līcī»,» es ierosināju, un viņa piekrita. «Pusloka licis» bija Sleida restorāns.

Es ierados tur pirmais un maigā lampu gaismā, liegai mūzikai skanot un hromam spīdot, sadzēru ar Sleidu, lūkojos Sleida apaļajā, ziloņkaula dzeltenajā paurī, viņa dārgajā uzvalkā, blondajā pavēlniecē pie kases automāta un skumīgi atcerējos to seno rītu sausā likuma laikā, kad Sleids vēl ar matiem uz galvas un bez plika vērdiņa kabatā savas mušu apķēzītās dzertuves dibenistabā atteicās piedalīties Dafija mēģinājumā ar varu uzspiest alu radagabalam Vilijām no laukiem, kurš, kā vēlāk noskaidrojās, bija Vilijs Stārks un kuram gribējās apelsīnu limonādes. Ar to pašu Sleida liktenis bija izlemts uz mūžīgiem laikiem. Tā nu es tagad iedzēru un, lūkodamies Sleidā, brīnījos, cik maz ir vajadzīgs, lai kāds cilvēks tiktu vai nu pazudināts, vai glābts.

Un es pametu skatienu bara spogulī un ieraudzīju Annu Stentoni ienākam pa durvīm. Vai, pareizāk sakot, viņas atspulgu, kas ienāca pa durvju atspulgu. Mirkli vilcinājos un nepagriezos, lai ielūkotos īstenībai acīs. Labāk skatījos atspulgā, kurs kavējās stiklā gluži kā prāta ledū iekalts atmiņu tēls, — tā ziemu dažkārt sasalušas upes skaidrajā ledū gadās ieraudzīt zeltaini dzeltenu un sārtu lapu, kas atsauc atmiņā laiku, kad visas šīs zeltaini dzeltenās un sārtās lapas vēl raibā barā turējās pie zariem un saule izlēja pār tām nebeidzamu staru straumi. Taču tās nebija nekādas atmiņas, tā bija reāla Anna Stentone, kas stāvēja uz zila paklāja spoguļa vēsajā telpā virs spožo pudeļu un sifonu barikādes, — meitene — nē, par meiteni īstenībā viņu saukt vairs nevarēja, — jauna sieviete, piecas pēdas četras collas gara, ar ļoti glītām, spēcīgām potītēm, pašauriem gurniem, kas tomēr šķita apaļi, kā ar virpu izvirpoti, slaidu vidukli, ko, liekas, plaukstām varētu aptvert, un tas viss bija ietērpts pelēkā vilnas flanelī, kas gan šķita piegriezts vienkārši un vīrišķīgi, bet īstenībā to vien darīja kā brēktin brēca, pievērsdams uzmanību dažam labam zem auduma paslēptam nepavisam ne vīrišķīgam atribūtam.

Viņa stāvēja, vēl gluži nedzirdamās ar kurpes purngalu nepacietīgi uzsist pa zilo paklāju, un, aplūkodama telpu, lēnām pagrieza gludo, dzedro seju (zem gaišzilās filca cepures) te uz vienu, te otru pusi. Redzēju, kā no-zibsnī viņas acu zilgme.

Tad viņa pamanīja manu muguru pie bāra un nāca šurp. Es nepagriezos un arī spogulī nepūlējos uztvert viņas skatienu. Pienākusi man pavisam tuvu, viņa sacīja:

— Džek.

Es nepagriezos.

— Sleid, — es teicu, — šī svešā sieviete man neatlaidīgi seko, un man allaž šķitis, ka jums te ir pieklājīga iestāde. Vai jūs, pie velna, itin neko nedomājat uzsākt?

Sleids apsviedās, lai noskatītu svešo sievieti, kuras seja acumirklī nobālēja krīta baltumā un acis meta dzirkstis kā elektriskais loks.

— Cienītā, — teica Sleids, — paklausieties, cienītā...

Cienītā pēkšņi pārvarēja stingumu, kas bija piekalis

viņas mēli, un vaigos viņai ielija sārtums.

— Džek Bērden! — viņa sacīja. — Ja tu ne ...

— Viņa zina jūsu vārdu, — teica Sleids.

Es pagriezos, lai ielūkotos acis īstenībai, kas nepavisam nebija prāta ledu iekalta atmiņa, bet gan kaut kas nokaitis, draudīgs, nāvējošs, elektrisks, jebkuru mirkli spējīgs izsist drošinātājus.

— Nu saki viens cilvēks! — es iesaucos. — Tā taču mana līgava! Iepazīstieties, Sleid, — Anna Stentone. Mēs drīz precēsimies.

— Vai tu re, — sacīja Sleids, un seja viņam savilkās skāba kā pēc grēmām, — priecājos ...

— Mēs precēsimies divtūkstoš piecdesmitajā, — es teicu.

— Kāzas būs jūnijā un ...

— Nevis jūnijā, bet martā, un nevis kāzas, bet slepkavība, — sacīja Anna, — tūdaļ. — Tad viņa pasmaidīja, asinis no vaigiem atplūda, un viņa sniedza Sleidam roku.

— Priecājos iepazīties, — teica Sleids, un, lai gan seju viņš rādīja tādu kā indiāņu koka tēls, acis nepalaida garam nevienu sīkumu, ko varēja nojaust zem pelēkā kostīma.

— Kā būtu ar vienu malciņu? — viņš apjautājās.

— Paldies, — atbildēja Anna un izvēlējās martini.

Kad bijām iedzēruši, viņa sacīja:

— Laiks iet, Džek, — un, pateikusi Sleidam paldies, izveda mani naktī, ko pielēja neona gaisma, benzīna smaka, grauzdētas kafijas smarža un taksometru tauru signāli.

— Tev ir brīnišķīga humora izjūta, — viņa teica.

— Kurp mēs ejam? — es izvairījos no atbildes.

— Tu esi izveicīgs āksts.

— Kurp mēs ejam?

— Vai kādreiz tu kļūsi pieaudzis cilvēks?

— Kurp mēs ejam?

Mēs bezmērķīgi gājām pa šķērsielu garām mazu krodziņu abpusēji veramajām durvīm, garām austeru bāriem, laikrakstu kioskiem un puķu sievām. Es nopirku dažas gardēnijas, pasniedzu Annai un teicu:

— Varbūt patiešām esmu izveicīgs āksts, taču arī tā var nosist laiku.

Mēs nogājām vēl puskvartālu, spraukdamies cauri pūlim, kas plūda un vēlās gan iekšā, gan ārā pa abpusēji veramajām durvīm.

— Kurp mēs ejam?

— Nekur es labprāt ar tevi neietu, — atbildēja Anna,

— ja mums nevajadzētu aprunāties.

Tai brīdī gājām garām kārtējai puķu sievai. Un es paņēmu vel vienu gardēniju pušķi, noliku sievai priekšā četrus desmitcentu gabalus un iesmērēju ziedus Annai Stentonei.

— Ja tu neuzvedīsies pieklājīgi, — es teicu, — nosmacēšu tevi ar šiem sasodītajiem salātiem.

— Lai notiek, — viņa sacīja un iesmējās, — lai notiek, uzvedīšos pavisam rātni. — Un viņa ieķērās man elkoni un, turēdama ziedus brīvajā rokā, somiņu padusē iespiedusi, centās pielāgoties manam solim.

Soli solī turēdamies, nostaigājām puskvartālu, nebilduši ne vārda. Es lūkojos lejup un vēroju, kā ņirb viņas pēdas — viens, divi, viens, divi. Kājās viņai bija melnas ziemišķādas kurpes, ļoti vienkāršas, ļoti vīrišķīgas, un viņa klaudzināja pa ietvi valdonīgi, taču pēdiņas bija mazas un slaidās potītes kā hipnotizēdamas ņirbēja — viens, divi, viens, divi.

Tad es ierunājos:

— Kurp mēs ejam?

— Pastaigāties, — viņa atbildēja, — tāpat pastaigāties. Esmu pārāk nemierīga, lai nosēdētu uz vietas.

Gājām uz priekšu, uz upes pusi.

— Man jāaprunājas ar tevi, — viņa sacīja.

— Lūdzu, runā! Dziedi! Plāj vaļā!

— Patlaban vēl ne, — viņa prātīgi teica un palūkojās manī, un ielas spuldzes gaismā es ieraudzīju, ka viņas seja ir ļoti nopietna, pat norūpējusies. Āda šķita kā noglausta, nevainojami veidotajiem sejas kauliem cieši pāri pārvilkta. Sai sejā nekas nebija lieks, un tajā allaž varēja nojaust rūpīgā treniņā nomāktu un tomēr krietni uzvilktu spriegumu, spriegumu, kas bija paslēpts zem gludās, rāmās čaulas, kā liesma zem stikla. Taču es manīju, ka šoreiz spriegums ir uzvilkts vairāk nekā parasti. Un man tā vien šķita — pietiktu pagriezt dakti par mata tiesu lielāku, un stikls sasprāgtu.

Es neatbildēju, un mēs paspērām vēl pāris soļu. Tad viņa sacīja:

— Vēlāk. Tagad tāpat pastaigāsimies.

Tā mēs staigājām. Bijām pagājuši garām ielām, kur palika bāri, spēļu zāles un restorāni un kur pa abpusēji veramām durvīm gāzās mūzikas auri un gaudas. Gājām pa netīru, tumšu ieliņu, kur pāris zēnu šaudījās gar māju sienām, sasaukdamies īsiem, aprautiem, dobjiem kliedzieniem, kā purva putni. Mājām visas žalūzijas bija nolaistas, un vienīgi šur tur pazibēja pa šaurai gaismas strēlei, šur tur atskanēja klusinātas balsis. Vēlāk pavasarī, kad laiks iegriezīsies siltāks, vakaros šeit uz lievenēm ietves malā sasēdīsies cilvēki, izrunāsies gan par šo, gan par to un dažkārt, ja garāmgājējs ir vīrietis, kāda sieviete viņu uzrunās, it kā tas pats par sevi būtu saprotams: «Ei, draudziņ, vai tu negribētu?» Jo šeit ir tā vieta, kur sākas visai apšaubāms rajons, un dažām no šīm mājām ir visai apšaubāma slava. Bet tai reizē, turklāt naktī, jebkura dzīvība šais mājās — gan laba, gan slikta — vēl dziji bija ievilkusies mitro, apdrupušo ķieģeļu vai saplaisājušā koka čaulā. Pēc mēneša, aprīļa sākumā, kad kaut kur tālumā, ārpus pilsētas ikvienu pēdu melnā ūdens dūksnainās attekās, lagūnās, līčos un dīķos ar nevaldāmu, uzbāzīgu, ļumīgi blīvu, nomācošu ziedu masu pārklās ūdens hiacintes, gan apgaroti violetas, gan neķītri purpursarkanas, kad pirmais sirdi plosošais, blāvais zaļums, gluži kā meitenes sapnis, vecajās cipresēs būs izplaucis par lapām un nevis velns zina par ko, kad dūņainās, gļotaini spīdīgās mokasīnčūskas rokas resnumā izlīdīs no purva, mēģinās aizlocīties pāri šosejai un automobiļa priekšējais ritenis, ar griezīgu krakšķi sabraucot vienu no tām, mazliet pa-lēksies un ar blīkšķi trieks čūskas atliekas pret spārna iekšpusi, kad knišļi mutuļiem vien celsies no purva, dienu un nakti tricinādami gaisu kā ar elektrisku ventilatoru, kad, naktij iestājoties, pūces dumbrājos kliegs un vaimanās kā mīlestība, nāve un nolādēšana vai arī kāda no tām, atstājusi piķa melno tumsu, ielidos starmeša sviestajā gaismas kūlī un, atsizdamās pret radiatoru, izjuks kā pārsprādzis spalvu spilvens, kad lauki grims kuplā, spurainā vai gludā, leknā, lipīgā zālē, ko govslopi rij neatņemdamies un tomēr nekad gaļu uz kauliem neuz-audzēdami, jo šī zāle aug melnzemē un, lai cik tālu tās saknes aizstieptos, lai dievs zina kādā dziļumā iespiestos, nemūžam tās nesasniegs neko citu kā vien melnu, treknos kunkuļos savēlušos zemi, un nebūs neviena akmens, kas sniegtu zālei kaļķi, — tātad pēc mēneša no šās dienas, aprīļa sākumā, kad ārpus pilsētas robežām notiks viss iepriekš minētais, tai ielā, pa kuru gājām mēs abi ar Annu Stentoni, vecajām mājām vakara stundā pārsprāgs čaula un uz lievenērn un ielas izplūdīs pagaidām vēl iekšā ieslēgtā dzīvība.

Bet tobrīd iela bija tukša un gandrīz pilnīgi tumša, kvartāla viņā galā dega viena vienīga greizi sašķiebusies laterna, tās staros taukaini glumi spīdēja bruģakmeņi, mājām bija nolaistas žalūzijas, un tas viss izskatījās pēc teātra dekorācijām. Tā vien šķita, ka tūdaļ no kaut kurienes iznirs varone, atspiedīsies pret laternas stabu un aizdegs cigareti. Tomēr viņa neparādījās, un mēs abi ar Annu Stentoni turpinājām ceļu cauri dekorācijām, kas-likās no kartona darinātas līdz tam brīdim, kamēr jūs izstiepāt roku un pieskārāties miklajiem, gludajiem ķieģeļiem vai raupjajam apmetumam. Mēs gājām klusēdami. Varbūt tāpēc, ka šādā vietā, kas izskatās pēc kartona dekorācijas un ir tik sasodīti p-i-e-v-i-l-c-i-g-at jebkurš izteikts vārds izklausītos tā, it kā to kartona namiņa augšstāva istabiņā (ar logiem uz iekšējo pagalmiņu — ak dievs, jā, ar logiem uz iekšējo pagalmiņu) rakstījis sīk-sprogains, līgangūžains jauneklis, kas sacerējis lugu Mazajam Teātrim, un lugas sākumā varone iznirst pustumšajā ielā starp kartona namiņiem un atspiežas pret greizo laternas stabu, lai aizdegtu cigareti. Taču Anna Stentone nebija šī varone, tāpēc viņa neatspiedās pret laternas stabu un nesacīja ne vārda, bet mēs abi turpinājām ceļu.

Gājām uz priekšu, līdz nonācām pie upes, kur pacēlās noliktavas un doki kā rokas pirksti aizstiepās ūdenī. Doku metāla jumti blāvi mirgoja ielas spuldžu gaismā. Pāri doku blāķiem griezdamies peldēja biezi miglas vāli, vietumis atsegdami samtaini gludeno, nekustīgo ūdens spoguli, kas tumsā iemirdzējās gan kā jumtu skārds, gan kā spīdīgi melna roņāda. Aiz dokiem pret tumšajām debesīm tik tikko saskatāmi vidēja preču kuģu resnie masti. Kaut kur lejup pa straumi kauca un gaudoja sirēna. Mēs soļojām garam dokiem un lūkojāmies upē, pār kuras tumšajiem ūdeņiem kumšķiem vien vēlās spalvainās, pūkainās miglas spailes. Migla turējās cieši virs ūdens, un, raugoties no augšas, šķita, ka mēs naktī stāvam kalna galā un zem mums jūdzēm tālumā aizstiepjas mākoņu sega. Viņā upes krastā mirgoja dažas uguntiņas.

Mēs iznācām pie kuģu piestātnes, pie tās vietas, kur vasaras vakaros ekskursiju tvaikoņi izņem veseliem bariem tos, kas vēlas skatīt mēnesnīcas nakti izbraukumā pa upi — veseliem bariem ļautiņu, kuri, cits citu grūstīdami, aurodami, bērnus stiepdami, limonādi un viskiju dzerdami, svīzdami cenšas iekļūt kuģī. Taču tobrīd tur nestāvēja neviens liels riteņtvaikonis, balts kā kāzu torte, neiedomājami vecs un izļodzījies, ar sarkaniem un zeltītiem rotājumiem, un neviena kalliope nespēlēja diksilendu, neviena svilpe neizlaida pūtienu. Kuģu piestātne bija klusa

kā kaps un tumša kā Gobi tuksnesis bezmēness naktī. Mēs aizgājām līdz piestātnes galam un, atspiedušies pret margām, lūkojāmies pāri upei.

— Kā tad būs? — es sacīju.

Viņa neatbildēja.

— Kā tad būs? — es atkārtoju. — Man liekas, tu gribēji kaut ko teikt.

— Par Ādamu, — viņa sacīja.

— Par Ādainu? —• es mierīgi pārjautāju.

— Pats zini... tu pārāk labi pats zini... tu taču aizgāji pie viņa un ...

— Paklausies, — es teicu un jutu, ka galvā man sakāpj asinis un balss kļūst spiedzīga, — biju aizgājis pie viņa ar kādu priekšlikumu. Ādams ir pieaudzis cilvēks, un, ja viņam mans priekšlikums nepatīk, viņš taču var atteikties. Kādēļ gan nosodītmani un ...

— Es tevi nenosodu, — viņa teica.

— Tu gribēji klupt man virsū, — es sacīju, — bet, ja Ādams neko nespēj izlemt un pats par sevi nevar parūpēties, nevajag nosodīt mani.

— Es tevi nenosodu, Džek. Tu esi tik ērcīgs un viegli aizkaitināms, Džek. — Viņa uzlika plaukstu uz manas rokas, kas bija atspiesta pret margām, paplikšķināja to, un es jutu, ka tvaika spiediens manī nokrītas par kādām pāris atmosfērām.

— Ja viņš pats nevar par sevi parūpēties, tad tu... —

es iesāku.

Taču viņa aši un strupi mani pārtrauca.

— Viņš nevar. Tā jau ir tā nelaime,

— Nu, vai zini, es cita nekā nedarīju kā tikai izteicu viņam kādu priekšlikumu.

Annas plauksta, kas bija uzlikta uz mana dilba, lai mierinātu mani un pazeminātu tvaika spiedienu, pēkšņi sažņaudzās, ielaizdama pirkstus miesā turpat vai līdz kaulam. Es satrūkos, bet pat satrūkdamies dzirdēju Annu klusā, saspringtā balsī gandrīz čukstus sakām:

— Tu vari panākt, lai viņš pieņem tavu priekšlikumu.

— Viņš ir pieaudzis cilvēks un ... — es iesāku.

Bet viņa atkal mani pārtrauca.

— Tev jāpanāk, lai viņš to pieņem... tev tas jāizdara.

— Dieva dēļ! — es iesaucos.

— Tev tas jāizdara, — viņa atkārtoja tai pašā balsī, un man tā vien šķita, ka mana miesa iecirstie nagi būs uzplēsuši asinis.

— Nupat tu vēl man sadevi sutu tikai par to vien, ka esmu izteicis viņam kādu priekšlikumu, — es teicu, — un nu tu saki, lai es viņu pierunāju šo priekšlikumu pieņemt.

— Gribu, lai viņš to pieņem, — sacīja Anna, un viņas pirksti atlaida manu roku.

— Nu, velns parāvis, — es izteicu savu atziņu milzīgajai starpzvaigžņu tumsībai un tad ielūkojos Annai sejā. Gaismas bija gaužām maz, saskatīt varēju tikai šo seju — nedabiski, kaļķaini baltu — un acu tumšo spīdumu, un tomēr es sapratu, ka viss, ko viņa sacīja, bija teikts no tiesas. — Tātad tu gribi, lai viņš to pieņem? — es lēnām novilku. — Tu, gubernatora Stentona meita un Ādama Stentona māsa, gribi, lai viņš to pieņem?

— Viņam tas jādara, — teica Anna, un es redzēju, kā viņās mazās, cimdos tērptās rokas sažņaudz margas, un man sametās žēl margu. Viņa lūkojās uz miglas paklāju, kas vēlās pāri upei, — it kā no augsta kalna raudzīdamās uz mākoņiem, kuri aizsedz tumsā tītu pasauli.

— Kādēļ? — es vaicāju.

— Biju aizgājusi pie brā|a, — viņa teica, vēl arvien raudzīdamās uz upi, — lai par to parunātu. Iedama turp, es vēl nebiju pārliecināta, vai viņam to vajadzētu darīt. Tobrīd vēl ne, bet, kad ieraudzīju viņu, pārliecinājos, ka vajag.

Kaut kas viņas teiktajos vārdos mani satrauca, kā satrauc troksnis aiz skatuves, acs kaktiņā aizķēries gruzis vai niezoņa, kas uznāk, kad rokas ir aizņemtas un nav iespējams pakasīties. Ieklausījos viņas vārdos, bet tur nekādu vainu nevarēju atrast. Vaina bija meklējama kaut kur citur. Bet es nesapratu, kur. Tāpēc es savu neziņu pagaidām nobāzu aizkrāsnē un klausījos, ko saka Anna.

— Kā es viņu ieraudzīju, — sacīja Anna, — tā tūdaļ sapratu. Acumirklī sapratu. Ak, Džek, viņš bija tik ļoti satraukts ... gluži nedabiski... es taču tikai pajautāju. Viņš novērsies no visa kā un no visiem. Pat no manis. Ne jau pavisam, bet nav vairs tāds, kā bija agrāk.

— Viņš ir briesmīgi aizņemts, — es neveikli iebildu.

— Aizņemts, — viņa atbalsoja, — aizņemts ... jā, viņš ir aizņemts. Kopš studiju gadiem viņš allaž strādājis kā vergs. Kaut kas viņu trenc... trenc. Nauda, protams, tā

nav un reputācija arī ne ... nezinu pateikt, kas tas ir... —

Viņas balss apdzisa.

— Tas ir pavisam vienkārši, — es teicu. — Viņš grib darīt labu.

— Labu, — viņa atkal atbalsoja. Tad piebilda: — Arī es agrāk tā domāju... labu viņš dara... bet...

— Bet?...

— Ak, es nezinu ... un nevajadzētu to sacīt... nevajadzētu ... taču man lāgiem šķiet, ka darbs... pat tieksme darīt labu... it viss ir tikai līdzeklis, kā novērsties no apkārtnes. Pat no manis... pat no manis...

Pēc tam viņa sacīja:

— Ak, Džek, mēs tik briesmīgi saķildojāmies. Briesmīgi. Pārnākusi mājās, visu nakti raudāju. Tu zini, kā mēs allaž esam sapratušies. Un nu šāda briesmīga ķilda. Tu taču zini, kā mēs vienmēr esam sapratušies? Zini, vai ne? — viņā uzstāja un ieķērās man rokā, it kā lai piespiestu mani piekrist, apliecināt, cik labi viņi sapratušies.

— Jā, — es teicu. — Zinu. — Es paskatījos Annā un nobijos, ka viņa atkal sāks raudāt, taču viņa neraudāja, un to man vajadzēja zināt, jo Anna piederēja pie tiem cilvēkiem, kas- izraudas slepus spilvenā. Ja vispār raud.

— Es viņam teicu, — viņa sacīja, — teicu, ja viņš grib darīt labu... patiešām darīt labu... tad beidzot ir pienācis īstais laiks. Un īstā iespēja. Rūpēties, lai medicīnas centrs tiktu pareizi izveidots. Un pat paplašināts. Un tā tālāk. Bet viņš tūda| sastinga un teica, ka ne pirksta tur nepielikšot. Pārmetu viņam patmīlību — patmīlību un lepnību, — teicu, ka pašlepnums viņam stāv augstāk par visu. Augstāk par tieksmi darīt labu... augstāk par pienākumu. Tad viņš nikni paskatījās mani, sagrāba mani aiz rokas un sacīja, ka es neko nesaprotot, ka cilvēkam esot pienākumi pašam pret sevi. Es eicu — tas ir lepnums un nekas vairāk, bet viņš sacīja, ka lepojoties ar savu spēju neaptraipīt rokas netīrumos, un, ja es gribot, lai viņš aptraipītos, es varot... — Viņa apklusa, ievilka elpu un, kā man šķita, saņēmās, lai pateiktu visu, kas bija sakāms. — Nu, viņš, protams, gribēja sacīt, lai es pazūdu. Taču nepateica. Labi... — viņa atkal apklusa, — ... labi, ka nepateica. Vismaz to viņš nepateica.

— Viņš nemaz to negribēja teikt, — es sacīju.

— Nezinu ... nezinu. Ja tu būtu redzējis, kā viņam zvīļoja acis un seja nobālēja un savaikstījās. Ak, Džek...—

Viņa atkal sagrāba manu roku un kratīja mani ta, it ka cerēdama izkratīt atbildi. — Kāpēc viņš negrib to darīt? Kāpēc viņš tā izturas? Vai tad viņš nesaprot, ka tas ja-dara? Ka viņš ir īstais cilvēks un ka viņam tas jāuzņemas? Kāpēc, Džek? Kāpēc?

— Lai pateiktu tev pietiekami nežēlīgi, — es sacīju, — tāpēc, ka viņš ir Ādams Stentons, gubernatora Sten-tona dēls, tiesneša Peitona Stentona mazdēls_ un ģenerāļa Morgana Stentona mazmazdēls un visu mūžu viņš nodzīvojis ar domu, ka sensenis bijuši tādi laiki, kad visu vadījuši un virzījuši cildeni, augstsirdīgi vīri pusgarās biksēs un kurpēs ar sudraba sprādzēm, un zilajos armijas frenčos vai vizītsvārkos vai pat briežādas vai jenotādas cepurēm galvā, viss ir iespējams, — jo Ādams Stentons nav nekāds snobs, — un šie vīri sēdējuši pie apaļā galda un taisnīgi sprieduši par tautas labklājību. Tāpēc, ka viņš ir romantiķis un pats savā galvā radījis pasaules ainu, un, ja pasaule kaut mazdrusciņ neatbilst šai ainai, viņam gribas aizmest pasauli projām. Pat ja tādējādi, lejot no vannas ūdeni, vajadzētu izmest bērnu. Un bērns, — es piebildu, — parasti arī tiek izmests.

Brīdi viņa klusēja. Tad aizgriezās un atkal palūkojās pāri miglā tītajai upei. Pēc tam viņa nomurmināja:

— Viņam jāpieņem šis priekšlikums.

— Nu, — es sacīju, — ja tu gribi, lai viņš to pieņem, tev jāpārveido pasaules aina viņa galvā. Ja es daudzmaz pazīstu Ādamu Stentonu. — Un es patiešām pazinu Ādamu Stentonu un tai mirklī redzēju viņa seju ar kauliem cieši pārvilkto ādu un skarbo muti, kas šķita kā rūpīgi aizdziedēta brūce, un dziļās, zilās, ledaini blāvi vizuļojošās acis.

Viņa neatbildēja.

— Tas ir vienīgais ceļš, — es teicu, — un ar to tev vajadzētu samierināties.

— Viņam tas jādara, — viņa čukstēja, raudzīdamās pāri upei.

— Cik stipri tu to vēlies?

Viņa strauji pagriezās pret mani, un es cieši ielūkojos viņai sejā. Tad viņa sacīja:

— Vairāk par visu pasaulē.'

— Un tu patiesi tā domā?

— Jā, es tā domāju. Viņam tas jādara. Lai glābtu pats šovi. — Viņa atkal satvēra manu roku. — labā. Un arī visu citu labā. Viņa paša labā.

Viņa paša

— Vai tu par to esi pārliecināta?

— Protams, — viņa dedzīgi atsaucās.

— Tātad tu esi pārliecināta, ka vēlies, lai viņš to dara? Vairāk par visu pasaulē?

— Jā, — viņa teica.

Es ielūkojos viņas sejā. Tā bija skaista seja — un, ja neteiktu — skaista, tad vairāk nekā skaista, spriega, gluda, taupīgi veidota, nevainojama seja, un tumsā tā vīdēja krīta baltumā, un acis tumši zvīļoja. Es ielūkojos viņas sejā, kādu brīdi tikai lūkojos šai sejā un ļāvu visiem jautājumiem aizslīdēt projām, it kā tie būtu iekrituši miglā un ūdenī pie mūsu kājām un aizslīdējuši, upes eļļaini rāmā tecējuma nesti.

— Jā, — viņa čukstus atkārtoja.

Taču es arvien vēl cieši raudzījos viņai sejā, pirmo reizi visu šo garo gadu gaitā tā īsti ieskatījos viņai sejā, jo tuvu un patiesi kaut ko saskatīt var tikai tad, kad tas atrauts no laika un visvisādiem jautājumiem.

— Jā, — viņa čukstēja un uzlika plaukstu uz manas rokas, šoreiz pavisam viegli.

Un šis pieskāriens atsauca mani īstenībā.

— Labi, — es nopurinādamies teicu, — bet tu nemaz nezini, ko tu lūdz.

— Tas nav svarīgi, — viņa sacīja. — Vai tu vari viņu

pierunāt?

— Varu.

— Nu, kādēļ tad tu... ko tad tu gaidi... kādēļ...

— Diezin vai... — es lēnām teicu, — ... diezin vai es to būtu darījis... vismaz šādā veidā ne... ja tu, ja tu pati nebūtu mani lūgusi.

— Kā tu to vari izdarīt? — viņa vaicāja, un pirksti ciešāk saspieda manu roku.

— Gluži vienkārši, — es teicu, — varu pārveidot to pasaules ainu, ko viņš ieņēmis galvā.

— Kā?

— Varu pasniegt viņam vēstures mācību.

— Vēstures mācību?

— Jā, es taču studēju vēsturi, vai tu to esi aizmirsusi? Un mēs, vēstures studenti, esam mācīti, ka cilvēciska būtne ir ļoti sarežģīts radījums un ka cilvēki nekad nav vai nu labi, vai slikti, bet ir gan labi, gan slikti un labais nāk no sliktā, un sliktais nolabā, un jods lai parauj tos, kas nav ne šis, ne tas. Bet Ādams, viņš ir zinātnieks, un viņam viss ir priekšzīmīgā kārtībā, viņam skābekļa molekula, sastapusies ar divām ūdeņraža molekulām, allaž izturas uz mata vienādi un jebkura lieta allaž paliek tā pati, kas bijusi, — tātad, kad romantiķis Ādams savā galvā ieņem kaut kādu pasaules ainu, tā izskatās gluži tāda pati kā tā pasaules aina, ar kuru strādā zinātnieks Ādams. Viss labākajā kārtībā. Viss priekšzīmīgi. Krietnuma molekula arvien izturas tā, kā tai jāizturas. Ļaunuma molekula arvien izturas tā, kā tai jāizturas. Sājā ...

— Beidz! — viņa man pavēlēja. — Beidz un atbildi! Tu mēģini izlocīties. Tu visu to runā, tikai lai izlocītos.' Atbildi!

— Labi, — es teicu. — Atceries, es tev vaicāju, vai tiesnesim Ervinam kādreiz nav bijušas kādas naudas grūtības? Izrādās, ka ir bijušas. Arī sieva viņam nav bijusi bagāta. Viņš tikai domājis, ka tā ir bagāta. Un viņš pieņēmis kukuli.

— Tiesnesis Ervins? — viņa atkārtoja. — Kukuli?

— Jā, — es teicu. — Un es to varu pierādīt.

— Viņš... viņš bija tēva draugs... Viņš... — Anna apklusa, izslējās taisna, strauji novērsa seju un palūkojās pāri upei, un pēc brīža skaļā balsī, it kā runādama nevis ar mani, bet ar visu plašo pasauli, kas aizstiepās tālumā viņā pusē miglai, sacīja: — Nu, tas vēl neko nepierāda. Tiesnesis Ervins.

Es neatbildēju. Arī es raudzījos tumsā pāri miglas vāliem.

Neskatīdamies jutu, ka viņa atkal pagriezusies pret mani.

— Nu saki kaut ko! — viņa teica, un es saklausīju saspringumu viņas balsī.

Taču es nesacīju nekā. Stāvēju un gaidīju, un gaidīdams es klusumā dzirdēju, kā miglā pret pāļiem, sīki šļakstinādamies, sitas ūdens.

Tad viņa ierunājās:

— Džek ... vai mans ... vai mans tēvs ... arī...

Es neatbildēju.

— Gļēvulis! — viņa iesaucās. — Gļēvulis, tu negribi man sacīt.

— Jā, — es teicu.

— Vai arī viņš ņēma kukuļus? Arī viņš? Arī viņš? — Viņa bija sagrābusi manu roku un spēcīgi purināja mani.

— Ne gluži, — es sacīju.

— Ne gluži, ne gluži, — viņa mani izmēdīja un, ieķērusies man rokā, sāka skaļi smieties. Pēkšņi viņa palaida mani vaļā, atgrūda manu roku, it kā tā būtu netīra, un alkāpās soli atpakaļ. — Es tam neticu, —- viņa paziņoja.

— Tas ir tiesa, — es teicu. — Viņš zināja par Ervinu un to atbalstīja. Varu pierādīt. Man ir dokumenti. Ļoti žēl, bet tas ir tiesa.

— Ak tev ir žēl! Tev ir tik ļoti žēl. Tu to visu uzraki, visus šos melus... tam savam... savam Stārkam... viņam ... un nu tev... nu tev ir ļoti žēl. — Un viņa atkal sāka smieties un pēkšņi metās projām, skriešus projām pa krastmalu, arvien vēl smiedamās, skrējienā klupdama.

Es jozu viņai pakaļ.

Gandrīz jau biju viņu satvēris pašā piestātnes galā, kad pa noliktavas durvīm negaidot iznāca kruķis un uzsauca:

— Ei, vecais zēn!

Tieši tai brīdī Anna paklupa un es viņu saķēru aiz elkoņa. Viņa zvārojās manās rokās.

Kruķis pienāca klāt.

— Kas te notiek? — viņš uzprasīja. — Ko jūs dzenas tai dāmai pakaļ?

— Viņai uznāca histērija, — es aši ierunājos, — pūlos viņai palīdzēt, viņa drusku iedzēra, pavisam mazu drusciņu, un nu uznāca histērija, viņa saņēma pamatīgu triecienu, saprotiet, bēdas ...

Kruķis, smagnējs, drukns un spalvains, gāzelēdamies paspēra pāris soļu mums pretī, pieliecās un svelpjoši paostīja Annas dvašu.

— ...viņa saņēma triecienu, tas viņu tik stipri apbēdināja, ka viņa mazliet iedzēra, un tad nu uznāca histērija. Pūlos aizdabūt viņu mājās.

Policista gaļīgais, zili melnais ģīmis pievērsās man.

— Es jūs aizgādāšu mājās, — viņš apgalvoja, — ar policijas automobili. Ja jūs neuzvedīsies, kā pieklājas.

Viņš gvelza tukšības. Sapratu, ka viņš gvelž tikai tāpēc, lai pats dzirdētu savu balsi, jo bija vēla stunda un viņam viss bija līdz kaklam apnicis. Es to sapratu, un» man ar cieņu vajadzēja atbildēt, ka uzvedīšos, kā pieklājas, vai arī pasmieties un varbūt pamest ar aci, sak, protams, kapteini, es viņu aizgādāšu mājās. Bet ne es sacīju, ne darīju, ko vajadzēja. Jutos uzvilkts kā stīga, un viņa zvārojās manās rokās, skaļi un saraustīti elpodama, bet šis dieva nepieņemtais gaļīgais, melniem rugājiem apaugušais ģīmis rēgojās man deguna galā. Tā nu es pateicu:

— Ne vella nevedīsi.

Acis viņam mazliet pavēlās no dobuļiem, vaigi pielija melnām asinīm, steku vicinādams, viņš pieklupa mums klāt un sacīja:

— Vella vai ne vella, paņemšu jūs abus tūlītās pat ciet, iedomājies tik!

Tad viņš vēl piebilda:

— Iesim! — iebakstīja man ar steku un atkārtoja: — Iesim! — bīdīdams mani uz piestātnes galu, kur, acīm redzot, atradās telefona būda, no kurienes viņš varēja piezvanīt uz iecirkni.

Es paspēru divus trīs soļus, juzdams steku piebāztu pie krustiem un vilkdams līdzi Annu, kura nebija bildusi ne vārda. Tad es atcerējos:

— Paklau, ja tu rīt no rīta vēl gr.bi strādāt policijā, labāk uzklausi mani!

— Uzklausīt, paskat tik, — viņš atsaucās un iebelza man tā krietnāk pa nierēm.

— Ja te nebūtu iejaukta dāma, — es sacīju, — ļautu tev iet un uzrauties. Man nav nekas pretim pabraukāties līdz iecirknim. Taču es dodu tev pēdējo iespēju izvēlēties.

— Izvēlēties, — viņš atkārtoja, nospļāvās ar mutes kaktiņu un atkal man iebelza.

— Iebāzīšu roku kabatā, — es teicu, — un paņemšu nevis revolveri, bet kabatas portfeli, ;n tad es tev kaut ko paradīšu. Vai esi kādreiz dzirdējis par Viliju Stārku?

— Kā nu ne, — viņš sacīja. Un iebelza.

— Un par Džeku Bērdenu tu esi dzirdējis? — es vaicāju. — Par to avīžnieku, kas strādā pie Vilija par kaut ko sekretāram līdzīgu?

Viņš mirkli pārdomāja, vēl arvien bakstīdams man mugurā!

— Kā tad, — viņš noburkšķēja.

— Varbūt tu gribēsi ieskatīties ma īā vizītkartē, — es sacīju un bāzu roku kabatā.

— Nekas nebūs, — viņš teica un uzlika steku uz manas paceltās rokas, — nekas nebūs, es pats to sadabūšu.

Viņš iebāza roku man aiz svārkiem, izņēma kabatas portfeli un grasījās to taisīt vaļā. Aiz tīrā principa.

— Attaisi tikei, — es sacīju, — un tu tā kā tā uzrausies, vai nu izsauksi policijas automobili vai ne. Dod šurp!

Viņš atdeva man kabatas portfeli. Izņēmu vizītkarti un pasniedzu viņam.

Viņš pētīja to pustumsā.

— Ak kungs-s-s, — viņš klusu nošņācās kā gaisa balons, kad tam tiek izlaists gaiss, — kā es lai būtu zinājis, ka jūs nāk no turienes?

— Citreiz vispirms uzzini, velns tevi rāvis, — es sariju, — iekāms ķeries pie jokiem. Un tagad izsauc man taksometru!

— Jā, ser, — viņš teica, nīzdams mani ar savām cūkas ačelēm uzburbušajā sejā. — Jā, ser, — viņš teica un gāja pie telefona būdas.

Pēkšņi Anna atbrīvojās no manām rokām, un es jau domāju, ka viņa skries projām. Tāpēc satvēru viņu atkal ciet.

— Ak, tu esi tik burvīgs, — viņa griezīgi iečukstējās, — tik burvīgs... tu esi lielisks... proti iebiedēt biedē-tājus ... apstrādāt kruķus ... tu esi burvīgs ...

Es stāvēju, turēdams viņu, neklausīdamies, ko viņa saka, tikai kā aukstu akmeni sajuzdams sevī smagumu.

— .... tu esi tik burvīgs... un šķīsts... viss ir tik bur-vigi un šķīsti...

Es neteicu nekā.

— ... tu esi tik sasodīti burvīgs ... un Šķīsts un stiprs... ak, tu esi varonis ...

— Piedod, ka es rīkojos kā pēdīgais riebeklis, — es sacīju.

— Nesaprotu, par ko tu' īpaši runā, — viņa čukstēja izsmējīgi maigi, uzsvērdama vārdu īpaši, iedurdama to precīzi man sānos kā banderilju. Tad viņa spēji novērsās un vairs nepaskatījās manī, un roka, ko es turēju satvertu, tiklab varēja būt arī manekena roka veikala skatlogā, un aukstais akmens manā vēderā bija gļotām klāts akmens dziļas akas dibenā, un cūkas ačeles uzburbušajā zili melnajā ģīmī atgriezās un ienīda mani tumšajā, miglainajā vakarā, un upē iekaucās svilpe, un taksometrā Anna Sten-tone sēdēja, iespiedusies stūrī, taisni izslējusies, pēc iespējas tālāk no manis, un gaisma no ieK-s spuldzēm, kurām mēs pabraucām garām, atplaiksnīja viņas baltajā sejā.

Viņa vairs nerunāja ar mani. Līdz mēs izbraucām kādā ielā, pa kuru gāja tramvajs. Tad viņa sacīja:

— Kāp ārā! Tālāk vari braukt ar tramvaju. Negribu, lai tu mani vestu līdz mājām.

Tā es izkāpu.

Pēc pieciem vakariem telefona klausulē es izdzirdēju Annas Stentones balsi.

Balss sacīja:

— Tos pierādījumus ... papīrus, par kuriem tu minēji... atsūti tos man.

Es teicu:

— Es aiznesīšu.

Balss sacīja:

— .Nē. Atsūtil

Es teicu:

— Labi. Vienam dokumentam man ir lieka fotokopija. Rīt es dabūšu arī otra papīra kopiju un aizsūtīšu abus divus.

Balss sacīja:

— Fotokopija. Tātad tu man neuzticies.

Es teicu:

— Aizsūtīšu rīt.

Mazajā, melnajā klausulē kaut kas noklikšķēja. Tad atskanēja sīka, iztrūcināta dūkoņa — skaņa, ko attālinādamies izdod izplatījums, bezgalība un absolūta nebūtība.

Katru vakaru, ienākdams savā istabā, es palūkojos uz telefonu. Un teicu pats sev: Tūdaļ tas iezvanīsies. Vien-reiz man pat šķita, ka telefons nozvana, jo tā džinksti un tinkšķi bija salīduši visos manos i.trvos. Taču neviens ; nebija zvanījis. Biju tikai ieslīdzis snaudā. Reiz es pacēlu klausuli un pieliku pie auss, ieklausīdamies sīkajā dūkoņā — skaņā, ko izdeva viss iepriekš minētais.

Katru vakaru es viesnīcas vestibilā apjautājos, vai kāds nav zvanījis un atstājis savu numuru. Jā, dažkārt numuri bija atstāti. Bet īstā numura starp tiem nebija. Tad es kāpu augšā savā istabā, kur bija telefons un ādas mape • ar fotokopijām un zem zvēresta nodoto rakstveida liecību no Memfisas. Vēl arvien es tās nebiju atdevis Bosam. Pat stāstījis par tām vēl viņam nebiju. Neba jau nu es domāju

tās viņam neatdot. Skaidrs, ka atdošu. Tas bija paredzēts. Bet pagaidām vēl ne. Vismaz tūdaļ ne. Pēc tam kad būs zvanījis telefons.

Taču tas nezvanīja.

Toties aptuveni pēc nedēļas, kad vakarā pagriezos ap gaiteņa stūri, netālu no savas istabas durvīm ieraudzīju uz sola sēžam kādu sievieti. Es taustījos pēc atslēgas, ieliku to slēdzenē un jau grasījos spert kāju pār slieksni, kad pamanīju, ka sieviete nostājusies man blakus. Pagriezos pret viņu. Tā bija Anna Stentoue.

Pa biezo paklāju viņa bija pienākusi bez vismazākā troksnīša. Jo viņai bija viegla gaita.

— Tu man gandrīz sirdskaiti piebiedēji, — es sacīju un plaši atvēru durvis, piebilzdams: — Nāc iekšā!

— Tu taču tik ļoti rūpējies par manu reputāciju, — viņa teica. — Vismaz tā tu man apgalvoji. Kādreiz.

— Atceros, — es sacīju, — taču nāc vien iekšā!

Viņa ienāca istabā un apstājās pašā vidū ar muguru pret mani, un es aizvēru durvis. Pamanīju, ka viņa rokā tur ne vien somiņu, bet arī brūnu etinamā papīra aploksni.

Nepagriezusies pret mani, viņa piegāja pie galda un nometa uz tā aploksni.

— Te tās ir, — viņa teica. — Fotokopijas. Atdodu tev atpakaļ. Arī oriģinālus tāpat atdotu, ja tu man tos būtu uzticējis.

— Zinu, — es sacīju.

— Tas bija briesmīgi, — viņa teica, vēl arvien nepagriezdamās pret mani.

Es piegāju viņai klāt un pieskāros viņas plecam.

— Piedod, — es sacīju.

— Tas bija briesmīgi. Tu to nevari iedomāties.

Es patiešām nevarēju iedomāties, cik tas bija briesmīgi. Tāpēc es stāvēju viņai,aiz muguras un neiedrošinājos pieskarties, pat ar pirksta galiņu ne.

— Tu nevari iedomāties, — viņa teica.

— Nē, — es piekritu. — Nevaru.

— Tas bija briesmīgi. — Tad viņa pagriezās pret mani un paskatījās manī platām acīm, tā ka man šķita, ka iekrītu akā. — Tas bija briesmīgi, — viņa sacīja. — Es parādīju viņam... šos papīrus... un viņš tos izlasīja un palika stāvam... nekustēdamies... nebilzdams ne pušplēsta vārda... un seja viņam kļuva balta kā palags,

un es sadzirdēju viņa elpu. Tad es viņam pieskāros... un viņš palūkojās manī... palūkojās manī ilgu skatienu. Tad viņš sacīja... skatījās manī un sacīja: «Tu.» Tikai to vienu vārdu: «Tu.» Skatīdamies manī.

— Velns parāvis! — es teicu. — Velns parāvis, par ko viņš nosoda tevi, kāpēc nenosoda gubernatoru Stentonu?

— Kā tad nenosoda! — viņa sacīja. — Viņš nosoda arī tēvu. Un tas ir pats briesmīgākais. Kā viņš to nosoda. Savu tēvu. Atceries ... atceries, Džek ... — viņa izstiepa * roku un uzlika to man uz elkoņa, — atceries... mūsu tēvs... kāds viņš bija... kā viņš lasīja mums priekšā... kā viņš mūs mīlēja ... kā mācīja Ādamu un cik ļoti lepojās ar to... kā viņš atrada laiku, lai pats mācītu Ādamu... ak, Džek, viņš sēdēja pie kamīna... es biju vēl maza meitenīte, un viņš lasīja mums priekšā, un es noliku galvu viņam uz ceļgaliem ... ak, Džek ... atceries?

— Atceros, — es sacīju.

— Jā, — viņa teica, — jā ... māte nomira, un tēvs darīja visu, ko varēja ... viņš lepojās ar Ādamu... un nu Ādams... un nu... — Viņa palaida manu elkoni vaļā, atkāpās pāris soļu un pacēla rokas, mulsumā piespiezdama pirkstus pie deniņiem. — Ak, Džek, ko es esmu izdarījusi! — viņa čukstēja.

— Tu darīji to, ko tev vajadzēja darīt, — es cieti atbildēju.

— Jā, — viņa čukstēja, — jā, tā gan.

— Nu tas ir izdarīts, — es teicu.

— Jā, izdarīts, — viņa skaļi sacīja, un žokļi viņai aizcirtās un sejā parādījās tāda izteiksme, kas pēkšņi viņu darīja līdzīgu Ādamam — lūpas stingri saspiestas, āda cieši novilkta pār kauliem, — un viņa pacēla galvu, lai ielūkotos pasaulei acīs, bet es jutu, ka tūdaļ varu izplūst asarās. Ja vien būtu radis raudāt.

— Jā, — es teicu, — tas ir izdarīts.

— Viņš to darīs, — viņa sacīja.

Un es gandrīz ieprasījos: ko darīs, ko? Jo tai mirkli man pavisam bija piemirsies iemesls, kādēļ es Annai atklāju šos faktus, kādēļ iedevu viņai fotokopijas, kādēļ viņa tās bija rādījusi brālim. Man bija piemirsies, ka tam visam ir kāds iemesls. Taču tad es to atcerējos un jautāju:

— Vai tu viņu pierunāji?

— Nē, — viņa gausi pašūpoja galvu, — nē, es neko viņam neteicu. Iedevu tikai šos dokumentus. Viņš saprata.

— Un kas notika?

— Tas, ko es tev stāstīju. Viņš baigi paskatījās manī un teica: «Tu.» Tad es sacīju: «Ādam, nerunā tā, nevajag, Ādam, nevajag!» Bet viņš teica: «Kāpēc ne?» Un es sacīju: «Tāpēc, ka es tevi mīlu, tāpēc, ka es mīlu viņu — tēvu.» Bet viņš tikai skatījās manī un tad teica: «Mīli viņu!» Un piebilda: «Lai viņš ir nolādēts!» Es iesaucos: «Ādam, Ādam!» — bet viņš uzgrieza man muguru, iegāja guļamistabā un aizcirta durvis. Tad es gāju projām un ilgi viena staigāju tumsā. Lai varētu aizmigt. Trīs dienas viņš nelikās par mani ne zinis. .Tad lūdza, lai es atnākot. Es aizgāju, un viņš man atdeva šo te. — Viņa norādīja uz brūno aploksni. — Teica, lai es pasakot tev, ka viņš piekrīt. Lai varētu visu nokārtot. Un vairāk nekā.

— Tas jau ir krietni daudz, — es sacīju.

— Jā, — viņa teica un virzījās man garām uz durvju pusi. Saņēmusi rokturi, viņa to pagrieza, mazliet pavērdama durvis. Tad atskatījās un sacīja: — Jā, tas ir krietni daudz.

Un izgāja pa durvīm.

Taču turpat viņa apstājās un atspieda roku pret stenderi.

— Vēl kaut kas, — viņa teica.

— Proti? — es jautāju.

— Kāds lūgums, — viņa sacīja. — Iekams tu liksi Jietā šos papīrus, šos dokumentus, parādi .os tiesnesim Ervinam. Dod viņam vēl vienu iespēju. Vismaz vienu iespēju.

Es piekritu.

Ielas spuldžu gaismā blāvi mirdzēdams — to es redzēju pat no pakaļējā sēdekļa — un pašapmierināti ņurdēdams, lielais, melnais kadilaks drāzās pa ielu zem koku zariem ar tikko izplaukušām lapiņām, jo bija aprīļa sākums. Tad mēs iegriezāmies kādā ielā, kur neviens koks vairs nevija zarus mums virs galvas.

— Šeit, — es sacīju, — jāpagriežas pa labi, tūdaļ aiz tā pārtikas preču veikala.

Cukuriņš piebrauca kadilaku ielas malā tik saudzīgi kā māte, kas ar pēdējo skūpstu ieaijā savu acuraugu dusā. Tad viņš apjoza apkārt automobilim, lai atvērtu durvis Bosam, bet Boss jau stāvēja uz ietves. Arī es izrāpos ārā un apstājos blakus Bosam.

— Te ir viņa midzenis, — es sacīju un gāju pa durvīm

iekšā.

Jo mēs bijām ieradušies pie Ādama Stentona.

Kad es Bosam pastāstīju, ka Ādams Stentons pieņēmis piedāvājumu un devis man ziņu, lai es kārtoju visu tālāk, Boss noteica:

— Labi. — Tad viņš noskatīja mani no galvas līdz kājām un sacīja:

— Tu tak laikam esi īsts Svengalijs.

— Jā, — es piekritu, — esmu Svengalijs.

— Man vajag ar viņu sastapties, — teica Boss.

— Pamēģināšu viņu atvest uz šejieni.

— Vest viņu uz šejieni? — pārjautāja Boss. — Braukšu pats turp. Jupis ar ārā, viņš taču man parāda labvēlību.

— Nu labi, bet tu gan laikam esi gubernators.

— Sasodīts, tev taisnība, ka esmu gubernators, — teica

Boss, — toties viņš ir doktors Stentons. Kad mēs braucam? ,

Es sacīju, ka jābrāuc vēlu vakarā, ka Ādams nav sastopams citādi kā vien vēlu vakarā.

Un nu mēs atbraucām vēlā vakara stundā, iegājām pa lielā īres nama durvīm un, pār bērnu ratiņiem klupdami, ieelpodami kāpostu un autiņu smaku, kāpām pa tumšajām trepēm.

— Ir nu gan atradis vietu dzīvošanai! — sacīja Boss.

— Jā, — es piekritu, — daudzi nevar saprast, kāpēc.

— Es laikam varu saprast, — sacīja Boss.

Un, kamēr es apsvēru, vai Boss var vai nevar to saprast, mēs jau bijām pie durvīm, un es pieklauvēju, mēs iegājām iekšā un sastapāmies ar Ādama Stentona rāmo skatienu.

īsu brītiņu, kamēr Cukuriņš ierausās iekšā un es aizvēru durvis, Ādams un Boss, ne vārda nebilzdami, viens otru pamatīgi noskatīja. Tad es pagriezos un teicu:

— Gubernator Stārk, iepazīstieties ar doktoru Stentonu.

Boss paspēra soli uz priekšu un sniedza roku. Iespējams, ka man tikai tā likās, taču es pamanīju šaubu ēnu pārslīdam Ādama sejai, iekāms viņš satvēra roku. Laikam arī Boss to bija manījis, jo, kad Ādams sniedza roku, Boss, to satvēris, pēkšņi nosmīkņāja un, pirms vēl kāds vārds tika pārmīts, sacīja:

— Redziet nu, nav nemaz tik traki, kā jums šķita, pie rīkles jau šī roka neķersies.

Un tad, goda vārds, arī Ādams pasmaidīja.

Pēc tam es teicu:

— Un šis ir misters O’Šīens. — Un Cukuriņs pasvem-pās pretim, izstiepa strupo roķeli, kuras galā kā ar vati piebāzts cimds karājās plauksta, savaikstīja ģīmi un

iesāka:

— Priec ... prieč ... priec ... priec .. .

— Priecājos iepazīties, — sacīja Ādams. Redzēju, kā viņa skatiens apstājas pie uzkumpuma zem Cukuriņa kreisās paduses. Viņš pievērsās Bosam. — Tātad šis ir viens no jūsu bandītiem, par kuriem esmu dzirdējis? — viņš jautāja, šoreiz jau noteikti vairs nesmaidīdams.

— Blēņas, — teica Boss, — Cukuriņs to nēsā līdzi tāpat prieka pēc. Cukuriņš man ir labs draugs. Un automobili neviens neprot vadīt tā kā Cukuriņš.

Cukuriņš raudzījās Bosā kā suns, kam tikko pakasīts aiz auss.

Ādams stāvēja un neatbildēja ne vārda. Brīdi man šķita, ka viss pasākums izputēs. Tad Ādams ļoti oficiāli ierunājās:

— Varbūt džentlmeņi apsēdīsies?

Mēs apsēdāmies.

Cukuriņš no svārku sānkabatas izvilka kārtējo cukura graudu un, kārnos īra vaigus ievilcis, ņēmās to zīst, un acis viņam svētlaimē aizmiglojās.

Ādams, krēslā taisns izslējies, gaidīja.

Boss, iezvēlies vienā no mīkstajiem vrakiem, likās nekur nesteidzamies. Beidzot viņš ierunājās:

— Nu, dakter, ko jūs par to domājat?

— Par ko? — apvaicājās Ādams.

— Par manu slimnīcu.

— Domāju, ka vismaz kaut kādu labumu tā mūsu štata iedzīvotājiem atnesīs, — viņš sacīja. Tad piebilda: — Un jums sagādās dažu labu balsi.

— Par balsīm jūs varat neraizēties, — teica Boss.— Ir bezgala daudz dažādu līdzekļu, kā tikt pie balsīm, dēls.

— Es domāju gan, — sacīja Ādams. Tad viņš pasniedza Bosam vēl vienu prāvu riecienu klusuma, ko nogaršot.

Boss brītiņu garšoja, pēc tam teica:

— Jā gan, kaut kādu labumu jau nu atnesīs. Bet ne pārāk lielu, iekāms jūs nebūsiet pārņēmis vadību.

— Es necietīšu nekādu iejaukšanos, — sacīja Ādams un nokoda teikumam galu.

— Neraizējieties, — smējās Boss. — Izsvēpēt es jūs varu, draudziņ, bet iejaukties nedomāju.

— Ja tie ir draudi, — teica Ādams, un viņa acīs iezvī-|ojās blāvi zilais spožums, — jūs veltīgi esat tērējis laiku, braukdams šurp. Jums ir zināmi mani uzskati par štata pašreizējo administrāciju. Nekad neesmu tos slēpis. Un arī turpmāk nedomāju tos slēpt. Ceru, ka jūs to saprotat?

— Dakter, — sacīja Boss, — jūs, dakter, lāgā neizprotat politiku. Teikšu jums atklāti. Es varu vadīt šo štatu un vēl desmit tādus štatus, lai arī jūs kauktu uz katra ielas stūra kā suņi ar durvīs ievērtu asti. Un necelt ne ausu. Taču jūs lāgā neizprotat politiku.

— So to jau nu es saprotu gan, — skarbi noteica Ādams, un viņa žokļi aizcirtās.

— Un šo to jūs nesaprotat, tāpat kā nesaprotu es, toties ir vēl kaut kas, ko es saprotu, bet jūs ne, un proti — kas liek ķēvei kustēties. Es varu iekustināt ķēvi. Un vēl kaut kas, ja jau mēs nedomājam spēlēt paslēpes... — Boss pēkšņi apklusa, piešķieba galvu, palūrēja Ādamā, tad iejautājās: — Vai varbūt spēlējam?

— Jūs teicāt — vēl kaut kas, — ignorēdams jautājumu un vēl arvien taisni krēslā sēdēdams, sacīja Ādams.

— Jā, vēl kaut kas. Paklausieties, dakter, vai jūs pazīstat Hjū Mileru?

— Jā, — atbildēja Ādams, — jā, pa: īstu.

— Nu redzat, viņš strādāja pie manis... par virspro-kuroru ... un pēcāk atkāpās no amata. Un vai zināt, kāpēc? — Taču, negaidīdams atbildi, viņš turpināja: — Atkāpās tādēļ, ka negribēja notraipīt rociņas. Gribēja saņemt gatavus ķieģeļus, bet nezināja, ka papriekš kādam jāmīcās pa dubļiem, lai tos iztaisītu. Vai arī varētu teikt tā — viņam garšoja bifšteks, bet viņš nepanesa domu par kautuvi, jo tur strādā nelāgi, rupji cilvēki, kuri nemīl dzīvniekus un par kuriem vajadzētu sūdzēties dzīvnieku aizsardzības biedrībā. Nu, un viņš atkāpās no amata.

Es vēroju Ādama seju. Tā bija balta un stinga, kā gludā akmenī kalta. Viņš izskatījās pēc apsūdzētā, kas gaida tiesas priekšsēdētāja nolasīto spriedumu. Vai pēc slimnieka, kas gaida arsta spriedumu. Ādams savā mūžā droši vien redzējis simtiem šādu seju. Un viņam vajadzējis ielūkoties šais sejās un sacīt to, kas viņam bija sakāms.

— Jā gan, — sacīja Boss, — atkāpās no amata. Viņš bija no tās sugas, kas grib visu uzreiz, turklāt lai arī citiem atlēktu savs labums. Vai jūs tādu sugu pazīstat, dakter?

Viņš uzmeta Ādamam skatienu, kā āķī uzdurtu mušu iemet foreļu strautā zem vītoliem. Taču viņam nelaimējās.

— Jā, vecais Hjū ... tā arī neiemācījās saprast, ka cilvēks nevar iegūt visu uzreiz. Ka var iegūt tikai kādu mazumiņu. Un tas pats iegūstams tikai paša rokām. Vienīgi tāpēc, ka bija mantojis tādu nieku naudas un Milera vārdu, viņš iedomājās, ka var iegūt visu. Jā, un viņam sagribējās pēdīgā sasodītā sīkuma, ko neviens nevar saņemt mantojumā. Un vai jūs zināt, kas tas bija? — Viņš cieši vērās Ādamam sejā.

— Kas tad? — pēc ilga klusuma sacīja Ādams.

— Krietnums, labums. Jā, nekas cits kā parasts, vienkāršs labums. Un to ne no viena nav iespējams saņemt mantojumā. Tas jārada pašam, dakter. Ja grib, lai tas būtu. Un jārada no ļaunuma. No ļaunuma. Un vai jūs zināt, kāpēc, dakter? — Rokas pret ceļgaliem atspiedis, elkoņus izriezis, viņš izslēja varenās miesas pussalauztā mīkstā krēsla vrakā, izstiepa kaklu un, matu šķipsnai acis krītot, cieši vērās Ādamam sejā. — No ļaunuma, — viņš atkārtoja. — Un vai jūs zināt, kāpēc? Tāpēc, ka nav nekā cita, no kā to radīt. — Tad, atkal ieslīdzis atpakaļ krēsla vrakā, viņš maigi apjautājās: — Vai jūs to zinājāt, dakter?

Ādams neteica ne vārda.

Tad Boss iejautājās vēl maigāk, gandrīz čukstus:

Vai jūs to zinājāt, dakter?

Ādams aplaizīja lūpas un sacīja:

— Es gribētu jums kaut ko jautāt. Redziet, ja, pēc jūsu vārdiem, par iesākumu var noderēt tikai ļaunais un labais jārada no ļaunā, tad kā gan jūs vispār varat zināt, kas ir labs? Kā jūs spējat pazīt labo? Pieņemot, ka esat to radījis no ļaunā. Atbildiet!

— Viegls jautājums, dakter, viegls, — sacīja Boss.

— Nu tad atbildiet!

— Tas jārada notikumu gaitā.

— Kas jārada?

— Labais, — sacīja Boss. — Par ko vēl mēs, pie velna, te runājam! Labais ar lielo burtu.

— Tātad tas jārada notikumu gaitā? — laipni atkārtoja Ādams.

— Ar ko gan citu, jūsuprāt, cilvēki noņemas jau veselu miljonu gadu, dakter? Kad jūsu vecvecvectētiņš norāpās no koka, viņam nebija ne kripatas vairāk sajēgas par labo un ļauno, par pareizo un nepareizo kā stulbajai pūcei, kas palika kokā sēžam. Nu, viņš norāpās zemē un, darīdams savu darāmo, sāka radīt Labo. Viņš radīja to, kas bija vajadzīgs viņa darījumiem, dakter. Un tas, ko viņš radīja un citiem lika apbrīnot kā labo un pareizo, arvien pāris soļu atpalika no tā, kas bija vajadzīgs viņa darījumiem. Tādēļ arī viss mainās, dakter. Jo tam, ko cilvēki nosauc par pareizo, arvien pāris soļu pietrūkst līdz tam, kas vajadzīgs viņu darījumiem. Pieņemsim, ka atsevišķs cilvēks pārtrauc jebkādus darījumus, jo viņš izpratis, kas ir pareizi, un nu viņš ir varonis. Bet cilvēki kopumā, ko sauc par sabiedrību, dakter, nekad' nepārtrauks savus darījumus. Sabiedrība ņems un safabricēs jaunu taisnīguma jēdzienu. Sabiedrība nemūžam neielaidīsies uz pašnāvību. Vismaz jau nu tādā veidā un tāda mērķa dēļ ne. Un tas ir fakts. Vai nav tiesa?

— Tas ir fakts? — sacīja Ādams.

— Sasodīts, jums taisnība, dakter, fakts gan. Un taisnīgums ir kā aizliegums, kas tiek kaut kam uzlikts, un aizliegtais dažkārt ne ar ko neatšķiras no tā, kas nav aizliegts, un vēl nekad nav bijis tāda taisnīguma jēdziena, kas ticis uzspiests cilvēkiem vispār, lai tie bariem vien nepalaistu bļāvienu, ka ar šādu taisnīgumu tiem ņemta iespēja veikt jebkādus cilvēciskus darījumus. Kaut, pie velna, tie paši ļautiņi, kas nevar panākt šķiršanos. Tās pašas krietnās sievietes, kas diendienā dabū pa ādu, un tie krietnie vīriešir kam diendienā mazgā galvu, un nekā, sasodīts, viņi nespēj padarīt. Tur taču šķiršanās galu galā būtu taisnīga. Bet, kas būs tālāk, to jūs nezināt. Un arī es nezinu. Toties zinu kaut ko citu. — Viņš apklusa un atkal, elkoņus izriezis, paliecās uz priekšu.

— Ko tad? — jautāja Ādams.

— Es nenoliedzu, ka ir vajadzīgs taisnīguma jēdziens, lai cilvēki varētu darīt, kas viņiem darāms, taču, goda vārds, jebkurš šāds jēdziens jebkuru brīdi — agri vai vēlu — kļūst par kaut ko līdzīgu aizbāznim pudelē ar ūdeni, kuru iemet karstā krāsnī, kā mēs puikas gados darījām skolā, lai izdzirdētu blīkšķi. Tvaiks, kas pārplēš pudeli un pārbiedē skolotāju, līdz tā pieslapina bikses, ir tas pats darāmais, kas cilvēkam jādara, un tas pārplēsīs pudeli, lai ar ko tā tiktu aizbāzta, ja vien nekur garām neliks, — bet vajag tikai palaist to īstajā vietā, Jaut, lai tas izplūst, kā pienākas, un tas iedarbinās preču vilciena lokomotīvi. — Viņš atkal atlaidās krēslā, smagie plaksti noslīga, mati nokrita uz pieres, bet acis caur tiem kā no paslēptuves vērīgi raudzījās Ādamā.

Ādams pēkšņi piecēlās un pārgāja pāri istabai. Viņš apstājās pie izdzisušā kamīna, kur vēl redzēja pelnus un pusapdegušus papīrus, lai gan pavasaris jau bija klāt un kamīnu sen vairs nekurināja. Logs bija vaļā, un istabā ieplūda nakts gaiss, atnesdams līdzi pavisam ko citu nekā autiņu un kāpostu smaku — atnesdams no tumsas miklas zāles un nolīkušo koku lapu smaržu, kas nekādi neiederējās šai istabā. Un pēkšņi es atcerējos, kā reiz naktī pie manis istabā ielidoja prāvs, gaišs, ābolu zaļš naktstauriņš — liels kā sikspārņu tēviņš, liegs un kluss kā sapnis,_ — to sauca skaistā vārdā — par mēness tauriņu. Kāds bija atstājis ārdurvis vaļā, un naktstauriņš lidinājās virs galdiem un krēsliem kā liela, bāli zaļa, zīdaina, dzīva lapa, pat gaisu nesavirmodams, lidinājās un virpuļoja zem elektriskās spuldzes, kur tādam mēness tauriņam, protams, nebija īstā vieta. Tāpat nakts gaisam, kas plūda šai istabā, te nebija īstā vieta.

Ādams atspiedās ar elkoni pret kamīna dzegu, kur biezajā putekļu kārtā it viegli varēja parakstīties, kur stāvēja kaudzē sakrautas grāmatas un kafijas biezumiem apkaltusi tase. Viņš tur stāvēja tā, it kā viens pats atrastos istabā.

Boss nenolaida no viņa acis.

— Jā-a, — sacīja Boss, acis nenolaizdams, — tas iedarbinās preču vilciena lokomotīvi un ...

Taču Ādams viņu pārtrauca:

— Par ko jūs pūlaties mani pārliecināt? Nav nekādas vajadzības mani pārliecināt. Teicu, ka uzņemos darbu. Un ar to pietiek! — Viņš nikni paskatījās druknajā vīrā, kas sēdēja atzveltenī, un sacīja: — Ar to pietiek! Un, kāpēc es to daru, gar to nevienam nav daļas.

Boss laiski pasmaidīja, pagrozīja smagnējo stāvu krēslā un sacīja:

— Jā-a, gar to nevienam nav daļas, dakter. Es tikai domāju, ka jums varbūt gribas zināt, kāpēc savukārt es to daru. Jo mums taču būs jāsastrādā.

— Es vadīšu slimnīcu, — teica Ādams un, virslūpu atiezis, piebilda: — Ja jūs to saucat par sastrādāšanu.

Boss skaļi iesmējās. Pēc tam piecēlās.

— Dakter, — viņš sacīja, — nevajag tikai raizēties. Gādāšu, lai jūsu rociņas paliktu tīras. Un lai jūs caurcaurēm paliktu tīrs, dakter. Iesēdināšu jūs šai skaistajā, antiseptiskajā, sterilajā sešu miljonu dolāru slimnīcā, ievīstīšu celofānā, lai neviena cilvēka roka jums nevarētu pieskarties. — Viņš piegāja Ādamam klāt un paplikšķināja pa plecu. — Tikai neraizējieties, dakter! — viņš sa-cīja.

— Es pratīšu pats par sevi parūpēties, — noteica Ādams un uzmeta skatienu rokai, kas gulēja viņam uz pleca.

— Skaidrs, ka pratīsiet, dakter, — piekrita Boss. Un novāca roku no pleca. Tad viņš mainīja toni, pēkšņi ierunādamies lietišķi un mierīgi: — Jūs, bez šaubām, gribēsiet iepazīties ar visiem plāniem, kas jau ir gatavi. Pēc konsultēšanās ar arhitektiem varēsiet tos labot pēc saviem ieskatiem. Sai sakarā pie jums ieradīsies misters Tods no firmas «Tods un Voterss». Un varat cākt štatu komplektēšanu. Tas viss tagad jūsu rokās.

Viņš pagriezās un paņēma no klavierēm cepuri. Tad metās atpakaļ pie Ādama un, kā sarunu rezumēdams, noskatīja to no galvas līdz kājām un otrādi.

— Jūs esat varens vīrs, dakter, — viņš sacīja, — un neļaujiet nevienam sev iegalvot pretējo!

Tad viņš spēji pagriezās pret durvīm un izgāja ārā, iekāms Ādams paguva pateikt kaut vārdu. Ja viņam vispār bija kāds vārds sakāms.

. Mēs ar Cukuriņu devāmies Bosam pakaļ. Mēs pat neuzkavējāmies, lai novēlētu labu nakti un pateiktos par viesmīlību. Tas pat nelikās piedienīgi. Pie durvīm tomēr es atskatījos un sacīju: \

— Uz redzēšanos, veco zēn!

Bet Ādams neatbildēja.

Lejā Boss brīdi vilcinājās ielas malā pie automobiļa. Tad viņš teica:

— Brauciet vien! Es iešu kājām. — Viņš pagriezās pa ielu centra virzienā, pagāja garām milzīgajam īres namam un mazajam pārtikas preču veikaliņam, garām pansijām ar mēbelētām istabām un pašbūvētām vienstāva mājelēm.

Kad es ierāpos automobilī un apsēdos blakus Cukuri-ņam, tur, kur parasti sēdēja Boss, lielajā īres mājā pēkšņi atskanēja mūzika. Logs bija vaļā, un mūzika grandēja apdullinoši. Ādams cik jaudas dauzīja dārgo instrumentu, un nakts klusumā ielija Niagāras ūdenskrituma dārdi.

Mēs laidām pa ielu uz priekšu, pabraucām garām Bosam, kas gāja, galvu nodūris, un nepievērsa mums ne vismazāko uzmanību. Iegriezāmies kādā no lepnajām ielām, kur koku zari vijās virs galvas dzīvā velvē un jaunās lapiņas pret debesīm šķita gluži melnas, toties gaišas, gandrīz baltas tur, kur tās skāra spuldžu gaisma. Ādama mūzikas skaņas mūs vairs nesasniedza.

Es atlaidos sēdeklī, aizvēru acis, pakļāvos automobiļa maigajām, vieglajām šūpām un domāju par to, kā Boss un Ādams skatieniem mēroja viens oLu pāri istabai. Nemūžam nebiju cerējis to ieraudzīt. Un tomēr tas notika.

Biju atradis patiesību, izracis patiesību no pelnu čupas, no atkritumu kaudzes, no mēsliem un pīšļiem un šo niecīgo patiesības drumsliņu nosūtījis Ādamam Stento-nam. Nekādi nespēju patiesību pielāgotviņa priekšstatiem. Un nu viņam atliks vienīgi savus priekšstatus pielāgot patiesībai. Mēs, vēstures pētnieki, visi tā domājam. Patiesība dara cilvēku brīvu.

Tā es sēdēju, atlaidies automobilī, un domāju par Ādamu un patiesību. Un par Bosu un to, ko viņš bija sacījis par patiesību. Par krietnumu. Par taisnīgumu. Un, zvilnēdams sēdeklī, kadilaka iežūžots, centos izzināt, vai Boss pats ticēja tam, ko teica. Viņš sacīja, ka labo vajagot radīt no ļaunā, jo neesot jau nekā cita, no kā to varētu radīt. Jā, viņš no ļaunā bija radījis kaut ko labu. Slimnīcu. Vilija Stārka slimnīcu, kas pastāvēs vēl tad, kad pats Vilijs Stārks jau sen būs beigts un pagalam. Tā bija teicis Vilijs Stārks. Bet, ja nu Vilijs Stārks ticēja, ka labo allaž var radīt no ļaunā, kādēļ viņš tik ļoti satraucās, kad Mazulis tikai ieminējās par gluži loģisku darījumu ar būves līgumu? Kādēļ viņš tik stipri iekarsa par to vien, ka Ļaunais, kas nāktu no Mazuļa, varētu tikt iejaukts izejvielā, no kuras viņš gribēja radīt Labo? «Vai tad tu to nesaproti?» sagrābis mani aiz svārku atloka, Boss uzplijās. «Vai tiešām arī tu to nesaproti? Es ceļu slimnīcu, pašu labāko mūsu valstī, pašu labāko visā pasaulē, un tādi salašņas kā Mazulis tur savu pirkstu nepiedurs, un es to nosaukšu par Vilija Stārka slimnīcu, un tā pastāvēs vēl ilgi pēc tam, kad es būšu beigts un pagalam un tu būsi beigts un pagalam, un visi šie maitasgabali būs beigti un pagalam...» Tur kaut kas lāgā nesaskanēja. Nepavisam nesaskanēja. Vajadzēs kādudien par to apvaicāties Bosam.

Reiz jau es Bosam par kaut ko citu tiku jautājis — tai vakarā, kad bija izputējusi pret viņu celtā apsūdzība. Tai vakarā, kad pilsētā ieplūdušais ļaužu pūlis stāvēja zālājā pie Kapitola, izbradājot puķu dobes zem vizītsvārkos un briežādā tērpto, zobeniem rotāto vīru bronzas statujām, ko sauc par vēsturi. Kad Vilijs Stārks iznāca pa augstajām, tumšajām Kapitola durvīm starmešu zilgaja žilbā un smagnējs un lēnīgs, acis gaismā mirkšķinādams, apstājās augsto kāpņu galā. Viņš stāvēja viens pats šā akmens milzeņa priekšā un šķita tik vientuļš un atstāts, tā stāvēdams un mirkšķinādams acis pie šā akmens blāķa, kas pacēlās viņam aiz muguras. Pūļa gari vilktais sauciens: «Vilij... Vilij... mēs gribam Viliju!» — viņam iznākot, apklusa. īsu brīdi, kamēr viņš nogaidīja, valdīja pilnīgs klusums. Tad pūlis pēkšņi ieaurojās, un nevienu vārdu vairs nevarēja atšķirt. Pagāja krietns laika sprīdis, iekams Vilijs Stārks pacēla roku, lai pūli apklusinātu. Un auri pamazām izskanēja, it kā tos apslāpētu lēnām nolaistā roka.

Tad viņš sacīja:

— Tie gribēja pazudināt mani, bet nu paši ir pazuduši.

Atkal atskanēja auri un, rokas noslāpēti, apklusa.

Viņš sacīja:

— Tie gribēja pazudināt mani, jo tiem nepatika tas, ko esmu darījis. Vai jums patīk tas, ko esmu darījis?

Atskanēja auri un apklusa.

Viņš "sacīja:

— Uzklausiet, ko vēl esmu nodomājis darīt. Esmu nodomājis celt slimnīcu. Vislielāko un vislabāko, kādu vien iespējams uzcelt. Un tā piederēs jums. Ikviens — kā vīrietis, tā sieviete vai bērns, — ja tiem uzbruks slimība vai sāpes, varēs ienākt pa šās slimnīcas durvīm, skaidri zinādams, ka tā labā tiks darīts viss, kas ir cilvēku spēkos. Lai izārstētu slimību. Atvieglotu ciešanas. Bez maksas. Nevis aiz žēlastības. Bet ar pilnām tiesībām. Jūsu tiesībām. Vai jūs dzirdat? Jūsu tiesībām.

Atskanēja auri.

Viņš sacīja:

— Un arī tās ir jūsu tiesības, lai ikkatrs bērns iegūtu pabeigtu izglītību. Lai neviens sirmgalvis un nespējnieks neciestu trūkumu un lai tam nevajadzētu ubagot maizi.

Lai cilvēks, kurš kaut ko ražo, varētu savu ražojumu vest uz tirgu bez jebkādām nodevām, neiestiegot līdz ratu rumbām dubļos. Lai neviena trūcīgo māja, ne zeme netiktu aplikta ar nodokļiem. Lai bagātnieki un lielās kompānijas, kas slauc štata labumus, maksātu štatam pienācīgu daļu. Lai jums netiktu atņemtas cerībasl

Atskanēja auri. Kad tie apklusa, Anna Stentone, ieķērusies man elkonī, pūļa piespiesta man cieši klāt, iejautājās:

— Vai viņš to visu domā nopietni? Patiešām?

— Jau līdz šim viņš ir izdarījis krietni daudz, — es sacīju.

— Kā tad, — noteica Ādams Stentons, un lūpas viņam atiezās, — kā tad ... grib piekukuļot.

Es neatbildēju — un nezinu arī, ko būtu atbildējis, jo Vilijs Stārks augsto kāpņu galā sacīja:

— To visu es izdarīšu. Un lai dievs man palīdz. Es dzīvošu pēc jūsu gribas un pēc jūsu tiesībām. Un, ja kāds lūkos kavēt mani šo tiesību un šās gribas izpildīšanā, es to iznīcināšu. Iznīcināšu tā! — Viņš izpleta rokas plecu augstumā un ar sparu trieca labo dūri pret kreiso delnu. — Tā! Es to sašķaidīšu! Gūža vai vēders, liels vai rīkle, nieres vai sprands, žokļi vai saules pinums. Un gāzīšu ar to, kas gadīsies pa rokai. Un kā gadīsies!

Pūlim skaļi aurojot, es pieliecos Annai pie auss un iebrēcos:

— Un to viņš arī izdarīs, kā likts.

Nezinu, vai Anna mani sadzirdēja vai ne. Viņa nenovērsa acis no cilvēka, kas stāvēja kāpņu galā, kas izvalbītām acīm liecās pretī pūlim un teica:

— Es to nositīšu! Nositīšu ar gaļas cirvi!

Tad viņš pēkšņi pacēla abas rokas pāri galvai, tā ka svārku piedurknes parāvās uz augšu, atsegdamas krekla piedurknes, izstiepa pirkstus un sažņaudza dūrē. Viņš iebļāvās:

— Dodiet man šo gaļas cirvi!

Un pūlis auroja.

Viņš lēnām nolaida rokas, pieprasīdams klusumu.

Tad sacīja:

— Jūsu griba ir mans spēks.

Un, mirkli klusējis, piebilda:

— Jūsu nabadzība ir mana taisnība.

Pēc tam:

— Tas ir viss.

Viņš pagriezās, lēnām iegāja atpakaļ pa Kapitola augstajam durvīm un pazuda tumsā. Auri pieņēmās spēkā un ( pacēlās gaisā vēl skaļāki nekā iepriekš, un es jutu, ka ari manī kaut kas pieņemas spēkā, it kā sabangotos asinis vai atskanētu uzvaras gaviles. Un es raudzījos Kapitola augsto durvju tumsā, kur bija pazudis viņš, bet pūlis aizvien ^ vēl auroja.

Anna Stentone paraustīja mani aiz rokas. Viņa jautāja:

— Vai viņš patiešām to domā izdarīt, Džek?

— Velns, — es sacīju un pats savā balsī izdzirdēju negantību, — velns parāvis, kā lai es to zinu?!

Ādama Slentona lūpa bija atiezta, un viņš sacīja:

— Taisnība! Un viņš vēl lieto šo vārdu.

Un pēkšņi īsu, mazu mirklīti es ienīdu Ādamu Stentonu.

Es sacīju viņiem, ka man jāiet, — tā bija patiesība, — un gar pūļa malu izlauzos līdz policijas kordonam. Tad es apgāju apkārt Kapitolam un tur sastapu Bosu.

Vēlu naktī rezidencē, pēc tam kad Boss no kabineta bija izmetis Mazuli ar visu tā baru, es uzdevu viņam jautājumu.

Es vaicāju:

— Vai tu to domāji nopietni?

Atlaidies uz lielās ādas kušetes, viņš neatlaidīgi vērās manī. v

— Ko?

— To, ko tu teici, — es atbildēju. — Šovakar. Tu sacīji, ka tavs spēks esot viņu griba. Tu sacīji, ka tava taisnība esot viņu nabadzība. Un tā tālāk.

Viņš vēl arvien izvalbītām acīm neatlaidīgi vērās mani, un viņa skatiens taustīja un pētīja mani.

— Tā tu sacīji, — es teicu.

— Jupis parāvis, — viņš iesaucās, tāpat vērdamies manī, — jupis parāvis... — Viņš sažņaudza labo roku dūrē un divreiz ievālēja sev pa krūtīm. — ...jupis parāvis, kaut kas te iekšā sēž ... kaut kas te sēž ...

Viņš pameta vārdus karājamies gaisā. Tad novērsa skatienu no manis un sāka nīgri blenzt kamīnā. Jautājumu es vairs neatkārtoju.

Tā tas bija, kad es pirms ilga laika uzdevu viņam jautājumu. Nu man bija kaut kas jauns viņam jautājams: ja viņš tic, ka labo var radīt no ļaunā, jo nav nekā cita, no

kā lo radīt, kāpēc viņš sacēla tādu traci, lai tikai neļautu Mazulim piedurt kaut pirkstu Vilija Stārka slimnīcai?

Bija vēl kāds sīks jautājumiņš. Jautājums, ko man vajadzēs uzdot Annai Stentonei. Tas man uzradās tai vakarā pie kuģu piestātnes miglas vālos tītās upes krastā, kad Anna sacīja, ka esot bijusi pie Ādama Stentona, lai «aprunātos par to» — par piedāvājumu pieņemt direktora posteni Vilija Stārka slimnīcā. Viņa man to pasacīja, un tai pašā mirklī kaut kas viņas vārdos mani uzbudināja, kā nieze, kaš piemetas tad, kad abas rokas aizņemtas un nav iespējams pakasīties. Tā brīža trauksmē neiznāca noskaidrot, kas īsti mani uzbudina, kas šķiet neizprotams. Tādēļ es podu ar visu šo putru pagrūdu aizkrāsnē, lai virst. Un tur tā vārījās nedēļām ilgi. Taču kādu dienu tā pēkšņi pārkūsāja pāri, un es attapos, kas man šķitis neizprotams, — kā Annai Stentonei kļuvis zināms šis priekšlikums par slimnīcu?

Viens bija skaidrs kā diena. Es viņai neko nebiju stāstījis.

Varbūt Ādams viņai visu pateicis, un tad viņa gājusi turp, «lai parunātu par to». Tā nu es devos pie Ādama, kas līdz ausīm bija ieracies darbā, jo parastajai praksei un pasniedzēja pienākumiem vēl pievienojās slimnīcas projektu apspriešana, uti sacīja, ka turpat vai mēnesi neesot iznācis pieskarties klavierēm, — seja viņam aiz mūžīgā miega bada sarāvusies pavisam plāna, bet acis ledaini raudzījās manī, un pieklājība, ko viņš man veltīja, šķita jaunības draugam pārlieku spoži hromēta. Šādas pieklājības pārsteigtam, man labu brīdi vajadzēja saņemties, lai uzdotu jautājumu. Beidzot saņēmos. Es sacīju:

— Ādam, pirmoreiz, kad Anna atnāca, lai aprunātos ar tevi par... nu, par to darbu... par slimnīcu... vai tu viņai jau biji . . .

Bet viņš kā ar skalpeli nogrieza:

— Nevēlos to apspriest.

Man tomēr vajadzēja zināt. Tāpēc es sacīju:

— Vai tu viņai jau biji stāstījis par šo priekšlikumu?

— Nē, — viņš teica, — un es tev jau sacīju, ka nevēlos to apspriest.

— Lai notiek, — dzirdēju sevi saKām tik nedroši, ka pats nepazinu savu balsi. — Lai notiek.

Viņš strauji paskatījās manī, piecēlās un paspēra soli uz manu pusi.

— Piedod, — viņš sacīja, — piedod, Džek! Esmu pārāk nodzinies. — Viņš papurināja galvu, it kā pūlēdamies nokratīt miega mākuli. — Neiznāk pietiekami izgulēties, — viņš sacīja. Tad viņš spēra vēl vienu soli man tuvāk — es stāvēju, atspiedies pret kamīna dzegu, — vēlreiz ieskatījās man sejā un uzlika delnu man uz rokas, sacīdams: — Piedod, lūdzu, Džek... ka tā atbildēju... bet Annai es patiešām nekā neesmu teicis ... piedod!

— Aizmirsti to! — es sacīju.

— Aizmirsīšu, — viņš piekrita, ledaini smaidīdams, un paplikšķināja man pa roku, — ja tu aizmirsīsi.

— Skaidrs, — es teicu, — skaidrs, ka aizmirsīšu. Kā gan citādi, ka aizmirsīšu. Un kāda tam vispār nozīme! Kurš viņai stāstījis. Droši vien es pats esmu pastāstījis. Tikai izslīdējis no prāta .v..

— Es domāju, lai tu aizmirsti, kā es izturējos, — viņš mani pārlaboja, — paļāvu nerviem vaļu.

— Ak tā, — es sacīju, —ak tu par to runā! Skaidrs, ka aizmirsīšu.

Viņš vērīgi ielūkojās man sejā, un viņa skatienu aptumšoja šaubas. Brīdi viņš nebilda ne vārda. Tad iejautājās:

— Kādēļ tu to gribēji zināt?

— Tāpat, — es atbildēju, — tāpat vien. Aiz tukšas ziņkārības. Bet tagad es atceros. Es pats viņai pastāstīju. Jā, laikam gan to nevajadzēja darīt. Negribēju viņu iejaukt šai padarīšanā. Nu, bet paspruka. Nedomāju, ka iznāks tāda jezga. Ka tas tā... — Un visu laiku mana prāta aukstā, vienaldzīgā daļa J— šī vecmeitās palikusī krustmāte, šis tualetes istabas spogulis, kurā blenž piedzērušais, šī pagaidām vēl sīkā balstiņa, šis tārps, kas iemeties jūsu pašcieņas sierā, šis narkomāna murgu komentētājs, šī bezlūpainā saprāta miroņgalva, kas piedalās ikvienos jūsu svētkos, — visu laiku ši mana prāta daļa aizgūtnēm runāja: tu visu padari vēl ļaunāku, tavi meli visu padara vēl ļaunāku, vai tu nevari savaldīt mēli, muldoņa tāds!

Un Ādams, kļūdams arvien bālāks, sacīja:

— Nekāda jezga nav bijusi. Nezinu, par ko tu runā.

Taču es nespēju apstāties, tāpat kā nav iespējams apturēt automobili, kad tas sācis šļūkt no apledojušas kalna kores, iekāms jūs pagūstat nospiest bremzes, un jūs izbaudāt brīnumaino, brīvo slīdēšanu un riteņu buksēšanu,

, un jums tā vien gribas iesmieties — ir tik jauki un brīvi, gluži kā bērnībā. Un es turpināju:

— ...ne nu gluži jezga... man tikai žēl, ka es viņu tev uzrīdīju... negribēju sagādāt nekādas nepatikšanas... tas tikai...

— Es negribu to apspriest, — viņš sacīja, žokļi aizcirtās, un viņš spēji atrāvās no manis un, pārgājis otrā istabas malā, palika tur stāvam stīvi kā karavīrs parādē.

Es tūdaļ pazudu, un hromētā pieklājība šķita tik spoža \ un salta, ka «uz redzi, veco zēn!» iesprūda man rīklē kā sakaltis kukurūzas maizes kumoss.

Tātad viņš Annai Stentonei neko nav teicis. Arī es neesmu sacījis. Kurš tad viņai pastāstījis? Un te nu es saskatīju tikai vienu atbildi — kāds palaidis mēli, to uzķēruši pļāpas, un nu apkārt klīst baumas. So atbildi es pieņēmu tāpēc — ja patiesi to pieņēmu, — ka tā man visvieglāk bija pieņemama. Taču sirds dziļumos es zināju, ka Boss nekad nepalaida mēli, vienīgi tad, ja gribēja, lai paklīst baumas, un to nu gan viņš saprata skaidrāk par skaidru, ka pietiks baumu dzirnavām uzsākt šā temata malšanu, un viņš zaudēs jebkuru cerību uz Ādamu Sten-tonu. To visu es sapratu ļoti labi, bet mans prāts aizvērās kā gliemeža vāks, kad tam pārslīd ēna. Jo austerei taču gribas dzīvot, vai nav tiesa?

Un tomēr es uzzināju, kas to pateicis Annai Stentonei. Bija skaists rīts maija vidū, tieši tāds rīts un tāda stunda — apmēram ap pusdesmitiem, — kad vēl pēdējo reizi sevi just liek pavasaris, kaut arī jums gandrīz vai aizmirsies, ka vispār bijis tāds pavasaris, — gaisā jaušams pienains dzestrums, un tālumā pa logu arī uz upes samanāma pienaina dūmaka. Šis gadalaiks ir kā daiļa, kuplkrūtaina nabaga tizla pusgraudnieka meita, skuķe, kam katūna brunči draud pārsprāgt pušu visās vīlēs, bet pagaidām vēl ar šmaugu vidukli, sārtiem vaigiem, spožām acīm un sviedru lāsītēm uz pieres pie pakulu baltajiem matiem (ko zināmās aprindās sauktu ^ar platīnblondiem), taču jūs skatāties meitenē un zināt, ka nepaies ilgs laiks un viņa pārvērtīsies kaulu un krimstalu kambarī, ar raganas ģīmi kā sarūsējuša susekļa kāsi. Bet šobrīd, ja tā pamatīgāk ielūkojas, viņas daiļums spēj iedvest bailes, un tieši tāds pats šķita un tadas pašas jūtas izraisīja tas pavasara rīts, lai gan skaidri zināms, ka jūnija beigās tas viss pārvērtīsies par kaulu un krimstalu kambari ar raganas ģīmi, sviedros izmirkušiem palagiem un apskapstējuša misiņa garšu mutē. Bet tagad lapas koku zaros vēl nokarājās leknas un gaļīgas un vēl ir nedomāja čokuroties. Pa sava kabineta logu skatījos uz milzīgām zaļām pogaļām, pušķiem un bumbuļiem, jo tādi no mana loga augstumiem izskatījās Kapitola apstādījumu koki, un domās apcerēju bezgalīgos zaļos labirintus tādā kokā un plašās velves pie paša stumbra, kur uz zara tai brīdī kā barbaru ķēniņš varbūt uzmeties liels, ķildīgs sīlis un ar melnām, spīdīgām zīļu acīm blenž zaļajā biezoknī. Tad viņš klusītēm nošļuks no zara, izlauzīsies caur zaļo aizsegu, ienirs spožajā saules gaismā un pēkšņi iebrēksies, ka vai rīkle pārsprāgst. Skatījos lejup un iedomājos pats sevi šais plašajās velvēs, šai ūdeņaini zaļganajā puskrēslā kādā no šiem bumbuļiem — sevi vienu pašu, un nav tur pat ķildīgā sīļa, jo tas ir aizlidojis, un nav arī cerību kaut ko saskatīt caur šīm biezajām, zaļajām lapām vai kaut ko saklausīt — tālumā tik tikko dzirdama vienīgi satiksmes murdoņa, it kā okeāns zelētu savu mūžīgo zelēkli.

Tā bija tīkama, mierinoša, jauka doma, un es, acis no lejā redzamā zaļuma pacēlis, atslīgu savā grozāmajā krēslā, uzliku kājas uz galda, aizvēru plakstus un iedomājos, ka lidoju lejup un. cauri lapu biežņai izbrāzies, pēkšņi ienirstu zaļajā klusumā. Zvilnēju, acis aizvēris, klausījos elektriskā ventilatora miegainajā dūkšanā un gandrīz jau sajutu šo brīnumaino lidojumu un pēc tam līdzsvaroto mieru koka lapotnē. Lieliska doma! Ja tikai būtu spārni!

Tad es pieņemamā istabā izdzirdēju kņadu un atvēru acis. Kāds aizcirta durvis. Pēc tam saklausīju soļu švīkoņu un pa slaidu līkni caur atvērtajām durvīm manā redzes lokā ielidoja Sedija Bērka, ar to pašu sparu aizcirta durvis un šāvās manā virzienā. Viņa apstājās pie rakstāmgalda un, smagi elpodama, centās ievilkt gaisu pietiekami, lai izteiktu savu sakāmo.

Viss notika kā vecajos laikos. Tik uzbudinātu es Sediju nebiju redzējis kopš tā rīta, kad viņa uzzināja par Zie-. meļu Nāru, kas toreiz Čikāgā taisnā ceļā bija iesiidojusi Bosa gultā. Torīt viņa izsprāga pa Bosa durvīm un, aprakstījusi parabolu, ielidoja manā kabinetā, melnie, izrobītie mati izspūruši, seja kā skrotīm izbakstīta ģipša Medūzas maska, un vienīgi piķa melnajās acīs spoži gailēja kā ar plēšām uzpūsta liesma.

Jā, kopš tā rīta, bez šaubām, iemeslu bija radies, cik uziet, lai Sedija un Boss dažā labā jautājumā nebūtu gluži vienis prātis. Boss savā mūžā bija izbaudījis visu — no Ziemeļu Nāras līdz žurnālistei, kas «Chronicle» slejās sniedza padomus namamātēm, un, lai gan par Sediju nevarētu teikt, ka viņa tam piedeva, jo Sedijas raksturs nepavisam nebija visupiedodošs, taču beigu beigās kaut kāda savdabīga vienošanās tika panākta. «Velns viņu rāvis,» Sedija man toreiz sacīja, «lai viņš ņemas ar tām slampām, lai ņemas vien. Tā kā tā pie manis viņš mūžam atgriezīsies. Zina, ka bez manis neiztiks. To viņš zina.» Un viņa bargi piebilda: «Lai tikai pamēģina!» Lai cik traks bija viņas niknums, lādēšanās, ņirgas un mēles šaustīšana — bet mēle Sedijai bija kā pletne ar deviņām sloksnēm, — lai arī dažkārt uznāca izmisuma lēkmes, tā vien šķita, ka viņa jūt kādu īpašu, neizprotamu baudījumu, vērodama, kā ikvienā jaunā gadījumā viss ieiet parastajās sliedēs, kā slampa tiek padzīta ratā un kā Boss atgriežas un nostājas viņai pretī smaidīgs, smagnējs, pašpārliecināts un pateicīgs, lai saņemtu kārtējo sutu. Sedija pati droši vien sen jau vairs neticēja šai sutas došanai vai pat vispār nedomāja, ko runā. Sulīgie epiteti sen bija zaudējuši tīkamo garšu un ainas izpildījumā iezadzies kaut kas griezīgs, mehānisks. Kā samaitāta patafona plate vai pēc vistas cepeša izsalkuša mācītāja steiga tikt ātrāk galā ar sprediķi. Vārdi plūda paši no sevis, bet viņas sirds tiem nebija klāt.

Toties tai skaistajā maīja rītā viss izvērtās gluži citādi. It kā būtu atgriezušies vecie laiki — krūtis viņai viļņojas, un tvaika spiediena mērītāja šautriņa skalā raustījās tālu pāri sarkanajai svitrai. Un tad šņākdams izšāvās tvaiks.

— Atkal viņš to pašu, — šņāca Sedija, — atkal to pašu izdarījis ... un es zvēru ...

— Ko izdarījis? — es apjautājos, lai gan it labi zināju, ko viņš izdarījis. Sapinies ar kārtējo slampu.

— Viņš mani šmauc, divkosis, — viņa sacīja.

Atlaidos grozāmajā krēslā un paskatījos Sedijā. Spožā

rīta gaisma krita viņai sejā tieši un nesaudzīgi, toties acis bija lieliskas.

— Divkosīgais nekrietnelis, — viņa sacīja, — šmauc mani.

— Paklau, Sedij, — es teicu, atlaidies krēslā un pētīdams

viņu pār savu sakrustoto kurpju purngaliem, — šito aritmētiku mēs sen jau esam izņēmuši. Tevi viņš nebūt ne-šmauc. Viņš šmauc Lūsiju. Un tev viņš arī nekāds divkosis nav. Tev viņš var būt vai nu vienkosis, vai četr-kosis. Bet divkosis nekādi nesanāk. — To teikdams, es vēroju Sedijas acis, lai redzētu, vai neizdosies tās vēl vairāk saniknot. Izdevās.

Jo viņa sacīja:

— Tu ... tu ... — Viņai pietrūka vārdu.

— Ko es? — aizstāvējos.

— Tu... tu un tavi cēlie draugi... ko viņi sajēdz... ko viņi vispār sajēdz... un tev vēl ievajadzējās viņus ieputrot.

— Par ko tu runā?

— Lai es neesmu nekāda cēlā būtne un lai arī esmu piedzimusi baļķu būdā, taču bez manis viņš šai brīdī nebūtu gubernators, un viņš to labi zina, un tā tur lai nepriecājas vis, vai nu ir cēla vai nav cēla, tāpat es šai parādīšu. Dievs mans liecinieks, kā parādīšu!

— Par ko tu, velns parāvis, runā?

— Tu zini gan, par ko es runāju, — viņa atsaucās un noliecās pār rakstāmgaldu, kratīdama pirkstu man gar degunu, — bet sēdi tikai un nešpetni smaidi un iztēlojies arī sevi briesmīgi cēlu. Ja tu būtu īsts vīrietis, tagad celtos kājās un sadauzītu viņu kā peļu maisu. Un es domāju — viņa ir tavējā. Bet varbūt viņš arī tevi ir savervējis? Varbūt tevi viņš savervējis tāpat kā to dakteri? — Viņa pieliecās man vēl tuvāk. — Varbūt viņš galu galā tevi pataisīs par slimnīcas direktoru? Vai par kādas citas iestādes direktoru?

Sīs vārdu straumes, drebinātā pirksta un saniknoto acu pārmākts, es sametos līkumā, ar blīkšķi piemetu pēdas pie grīdas, uzrāvos kājās, nostājos viņai pretī, tā ka asinis pulsēdamas saskrēja galvā Un es noreibu, kā cilvēks noreibst, strauji paceļoties, un sarkani rirnbulīši novirmoja man gar acīm, bet vārdi tikai bira vienā biršanā. Līdz izbeidzās ar viņas jautājumu.

— Vai tu gribi sacīt, — es apņēmīgi iesāku, — ka ... ka... — es jau grasījos izrunāt Annas Stentones vārdu, jo šis vārds rēgojās manās smadzenēs kā uz ziņojumu dēļa skaidriem burtiem uzrakstīts, bet tad pēkšņi iesprūda rīklē, un es pārsteigts sapratu, ka nespēju to izteikt. Tā nu es turpināju: — ... ka viņa ... viņa ...

Taču Sedija Bērka raudzījās man tieši smadzenēs — vismaz man pašam tā šķita — un aši kā bokseris ietrieca man šo vārdu sejā.

— Jā, viņa, viņa, šī Stentonu skuķe, Anna Stentone!

Ieskatījos Sedijai sejā, un īsu brīdi man viņas kļuva tik žēl, ka vai raudāt sagribējās. Un tas mani pārsteidza. Man kļuva žēl Sedijas. Pēc tam es nejutu neko. Pat sevis man vairs nebija žēl. Es sastingu kā koka dievs un pats brīnījos, ka manas kājas, kaut arī no koka izdrāztas, darbojas nevainojami un dodas taisnā ceļā pie cepuru pakarama, kur labā roka, kaut arī no koka izdrāzta, pastiepjas, lai paņemtu manu veco platmali un uzliktu to man galvā, un manas kājas dodas tieši ārā pa durvīm, pāri garajai pieņemamai istabai pa grīdsegu, kas bija bieza un mīksta kā svaigi cirpts zāliena maurs pavasarī, cauri parādes durvīm, prom pa skanīgajām marmora plāksnēm.

Un ārā pasaulē, kas šķita lielāka nekā jebkad agrāk. Tā šķita aizstiepjamies mūžībā gar balto, saulē mirdzošo betona ceļu, kas vijās un līkumoja starp bronzas statujām un zvaigžņu un pusmēness formā izveidotajām lieliskajām puķu dobēm, aizstiepjamies mūžībā pāri zaļajam mauram līdz lielajiem, zaļajiem bumbuļiem, kas bija koki, aizstiepjamies mūžībā cauri debesīm, no kurienes saule bangām un mutuļiem šļāca lejup kristāldzidru lavu, lai tā aprītu cilvēku, jo pēdējā pavasara elpa bija izgaisusi, izgaisusi uz neatgriešanos, šī daiļā, kuplkrūtainā skuķe, kam katūna brunči draud pārsprāgt pušu visās vīlēs, ar seju kā persiki krējumā un sīkām sviedru lāsītēm uz pieres pie pakulu baltajiem matiem, arī tā izgaisusi uz neatgriešanos, un kopš šā brīža pāri paliks vairs tikai kaulu un krimstalu kambaris ar raganas ģīmi kā sarūsējušu susekļa kāsi, zaļas glicmcs izžuvušā dīķī, tam apkārt saplaisājusi, sačervelējusi zeme kā pelēka krevele.

Nevarēju vien nobrīnīties, cik labi darbojas kājas, nesdamas mani pa balto betona ceļu, un, lai arī pasaule aizstiepās mūžībā gar šo ceļu un gar kokiem, es beidzot tiku tiem garām un kustējos uz priekšu pa ielu kā kristāldzidras lavas straumes nests. Bezgala ziņkārīgi ielūkojos pretimnācēju sejās, bet nesaskatīju tanīs nekā skaista, ne ievērības cienīga un pat negalvoju par to realitāti. Jo vajadzīgas milzīgas pūles, lai noticētu to realitātei, un, lai noticētu to realitātei, jums jānotic savējai, bet, lai noticētu savējai, jums jānotic viņu realitātei, bet, lai

noticētu viņu realitātei, jums jānotic savējai — viens-divi, viens-divi, viens-divi, kā kajas parādes solī. Bet ja nu jums nav kāju, ar ko soļot līdzi? Vai arī tās ir no koka izdrāztas? Taču es paskatījos lejup uz savām kājām, un tas soļoja — viens-divi, viens-divi.

Tās soļoja ilgi. Taču mūžības galā tās pienesa mani pie kādām durvīm. Tad durvis atvērās, un tur, vēsā, ēnaini baltā istabā, tērpusies blāvi zilā raupja linaudekla kleitā, nolaidusi kailās, baltās, smalkās rokas gar blāvo zilumu, stāvēja Anna Stentone. Es zināju, ka tā ir Anna Stentone, lai gan neskatījos viņai sejā. Biju ieskatījies citās sejās — visās, kas gadījās man ceļā, — biju ieskatījies tanīs bezgala atklāti un ziņkārīgi. Bet tobrīd viņas sejā es neieskatījos.

Pēc tam es ieskatījos viņai sejā. Viņa droši uzņēma manu skatienu. Es neteicu ne varda. Un tas ari nebija vajadzīgs. Jo, lūkodamās manī, viņa lēnām pamāja ar galvu.

SEPTĪTĀ NODAĻA

PĒC tam kad tajā vēla maija rītā biju apciemojis Annu Sten-toni, es īsu brīdi — uz kādām astoņām dienām — izbraucu no pilsētas. Tai rītā iznācu no viņas dzīvokļa, aizgāju jz banku, izņēmu mazliet naudas, izbraucu automobili no garāžas, sakravāju ceļasomu un laidu projām. Laidu projām pa ceļu, kas bija garš un balts kā izbalējuši kauli, taisns kā stīga, gluds kā stikls, kas spīguļoja un virmoja tveicē un strinkšķēdams dūca zem riepām kā raustīts nervs. Traucos ar septiņdesmit piecu jūdzu ātrumu stundā, taču nekādi nespēju panākt peļķi, kas nemitīgi rēgojās uz ceļa tieši pie paša apvāršņa. Pēc brīža saule iegriezās man tieši acīs, jo es braucu uz rietumiem. Tad es nolaidu saules aizsargu, samiedzu acis un nospiedu gāzes pedāli līdz pašai grīdai. Un tikai braucu uz rietumiem. Jo Rietumi ir

tā vieta, kurp mēs visi agri vai vēlu gribam doties. Tā vieta, kurp cilvēks dodas, kad zeme kļūst neauglīga un iekoptos laukus pārmāc priedes. Vieta, kurp cilvēks dodas, saņēmis vēstuli, kurā teikts: Bēdz, viss ir nācis gaismā. Vieta, kurp cilvēks dodas, kad, palūkojies uz naža asmeni savā plaukstā, ierauga, ka tas notraipīts asinīm. Vieta, kurp cilvēks dodas, kad viņam tiek sacīts — viņš esot burbulis impērijas paisuma viļņos. Vieta, kurp cilvēks dodas, padzirdējis, ka tur šiten tais kalnos esmot atrodams zelts. Vieta, kurp cilvēks dodas, lai augtu kopā ar savu zemi. Vieta, kurp cilvēks dodas pavadīt vecumdienas. Vai ari vieta, kurp viņš dodas tāpat vien.

Ta bija vieta, kurp es devos tāpat vien.

Nākamajā dienā biju jau Teksasā. Braucu cauri apgabaliem, kur dzīvo plakanpēdainie, žultainie dunču varoņi, sausiņu ēdāji baptisti. Pēcāk braucu cauri apgabaliem, kur dzīvo kleinstilbainie prēriju dēli, kam pēcpuse seglos norīvēta cieta kā zoļāda, augstpapēžu zābaki kājās, kolts pie sāniem, vīri, kas, rokai nenodrebot, laiž darbā ieroci un sestdienas vakaros drūzmējas aptiekā, bet pēc tam bariem dodas ap stūri noskatīties trešo daļu «Atriebībai pie Etiķa upes» ar Džīnu Otriju 1 Boraka Pīta lomā. Taču kā vienā, tā otrā vieta debesis dienā slejas augstu virs galvas kā nokveldēts misiņš, bet naktī nolaižas kā melns samts, un vienīgais, kas cilvēkam vajadzīgs iztikšanai, ir kokakola. Tad es izbraucu cauri Ņūmeksikas štatam — lieliskam, absolūtam tuksnesim, kur mazi, balti benzīna iepildīšanas punkti šur tur izkaisīti smiltis kā saules izbalināti govju galvaskausi gar senču iemītajām takām, bet tālāk uz ziemeļiem savā pēdējā apmetnē mīt Monmautas^2 kaujas varoņu drosmīgie pēcteči, kas tērpjas tēvutēvu drānās, valkā kaldinātu sudrabu un ielu stūros pūlas uzsākt sarunas ar hopiju cilts indiāņiem. Pēc tam nāca Arizona — šis cildenums un rāmais, neuzticīgais aitas skatiens, kas pavada cilvēku līdz pat Mohavai. Mohavu šķērsoju naktī, un pat naktī elpa te kasās rīklē, it kā jūs būtu šķēpu rijējs, kas pārskatīdamies norijis zāģa zobaino asmeni, bet tumsā visapkārt rēgojas kumpaini akmeņi un stāvus saslējušies kaktusi kā freidisku murgu perversie tēli.

1 Džins Otrijs — amerikāņu dziedonis un kinoaktieris.

2 Monmautas kauja (1778. gada 28. jūnijā) — viena no kaujām. Amerikas revolūcijas laikā.

Pēcāk nonācu Kalifornijā.

Tad Longbīčā — Kalifornijas sirdī. Zinu, ka tā ir šā apgabala sirds, jo no visas Kalifornijas esmu redzējis tikai Longbīču, un tādēļ nekādi apšaubītāji spriedumi nespēj mani mulsināt. Longbīčā uzturējos trīsdesmit sešas stundas un visu šo laiku pavadīju viesnīcas istabā, vienīgi četrdesmit minūtes nosēdēju pie friziera turpat viesnīcas vestibilā.

No rīta biju pārdūris riepu un tāpēc Longbīču sasniedzu tikai vakarā. Iedzēru piena kokteili, nopirku pudeli kukurūzas viskija un uzkāpu savā istabā. Visā brauciena laikā nebiju dzēris ne pilītes. Man negribējās. Negribējās itin nekā, vienīgi dzirdēt motora dūkoņu, just automobiļa šū-pas, un tas man netika liegts. Bet nu es zināju — ja neizdzeršu šo kukurūzas viskiju, tiklīdz aizvēršu acis un laidīšos miegā, no tumsas man virsū gāzīsies viss pārkarsušais, viļņojošais kontinents. Tādēļ es mazliet iedzēru, nomazgājos, ielikos gultā, izdzēsu gaismu un vēroju neona reklāmu viņpus ielas uzliesmojam un nodziestam vienā ritmā ar maniem sirdspukstiem, un dzēru no pudeles, pirms katra nākamā malka nolikdams to uz grīdas pie gultas kājas.

Pēc tam es krietni izgulējos. Pamodos nākamajā dienā tikai ap pusdienas laiku. Tad liku uznest brokastis un veselu lēveni avīžu, jo bija svētdiena. Izlasīju avīzes, kuras apliecināja, ka Kalifornija ir gluži tāda pati kā jebkura cita vieta vai vismaz domās grib būt tāda pati kā citas vietas, paklausījos radio, līdz neona reklāma atkal uzliesmoja un dzisa vienā ritmā' ar maniem sirdspukstiem, tad pasūtīju mazliet ēdamā, ieturēju maltīti un atkal likos gulēt.

Nākamajā rītā laidu mājup.

Laidu mājup un vairs neatcerējos nekā no tā, ko biju atcerējies, izbraukdams no mājas.

Piemēram. Taču nevaru minēt nevienu piemēru. Svarīgs īstenībā nebija nekāds atsevišķs piemērs, atsevišķs notikums, kas man palicis atmiņā, bet gan šo notikumu plūsma, struktūra, jo būtība nekad nav pašā notikumā, bet gan virzībā cauri šim notikumam. Citādi mēs varētu izolēt kādu mirkli šai notikumā un apgalvot, ka tas jau ir pats notikums. Tā būtība. Taču mēs to nespējam izdarīt. Jo nozīmīga ir tikai virzība. Un es virzījos. Virzījos uz Rietumiem ar septiņdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā,

cauri garām zibsnījošām, lieliskām ainavām un varonības apdvestai vēsturei, un virzījos atpakaļ cauri laikam manā atmiņa. Stāsta, ka slīkdams cilvēks atmiņā izdzīvojot visu savu mūžu. Es gan neslīku ūdenī, toties slīku Rietumos. Slīku, virzīdamies uz Rietumiem cauri svelmainajām misiņa dienām un melnajam samta naktīm. Man bija vajadzīgas septiņdesmit astoņas stundas, lai noslīktu. Lai mans ķermenis nogrimtu līdz pašam Rietumu dibenam un apgultos nekustīgajās Vēstures dūņās, gluži kails viesnīcas istabā Longbīčā, Kalifornijā.

Cauri automobiļa dūkoņai un šūpām pagātne manā atmiņā attinās kā kinofilmas lente. It kā tiktu rādīta ģimenes hronika, kaut kas apmēram tāds, par ko reklāmas sludinājumi cenšas jums iestāstīt, ka tā jūs varēšot iemūžināt Sūzijas pirmos sīkos solīšus, dienu, kad Džimijs sācis iet bērnudārzā, dienu, kad jūs uzkāpāt Paiksa smailē, dienu, kad izbraucāt piknikā uz veco ģimenes fermu, un dienu, kad kļuvāt par tirdzniecības daļas vadītāju un nopirkāt savu pirmo buiku. Reklāmas bildē allaž parādīts cienījams, sirms, labsirdīgs vecs džentlmenis, apmēram tāds ka uz viskija reklāmas (vai arī sirma, labsirdīga, mīlīga māmuļa), kas skatās ģimenes hroniku un gremdējas maigās atmiņās par bijušajiem laikiem. Es gan nebiju ne sirms, ne cienījams, ne labsirdīgs, ne mīlīgs, tomēr savu ģimenes hroniku noskatījos un gremdējos liegās atmiņās par bijušajiem laikiem. Tādēļ, ja jums mājā atrodas tādas ģimenes hronikas, es no visas sirds iesaku — sadedziniet tās un ļaujiet sevi atkal kristīt, lai no jauna atdzimtu.

Es gremdējos liegās atmiņās par pagājušajiem laikiem. Un druknais vīrs melnajos svārkos, ar brillēm uz acīm, noliecās pār mani pie kamīna, kur es sēdēju uz paklāja un rotaļājos ar krāsainiem zīmuļiem, sniedza man konfekti un sacīja: «Bet tagad tikai vienu kumosiņu, jo vakariņas jau gatavas.» Un sieviete ar gaišajiem matiem, zilajām acīm un iedobītēm vaigos ari noliecās, labu nakti vēlēdama, noskūpstīja mani, un tumsā, Kad spuldze bija nodzēsta, palika tīkama smarža. Un tiesnesis Ervins noliecas par mani pelēkā rītausmas stundā, sacīdams: «Vajadzēja cītīgāk tēmēt tai pilei, Džek. Tēmē tieši pīlei, dēls.» Un grafs Kovelli, gluži taisns izslej ies, sēdēja dārgā krēsla garajā, baltaja istaba un smaidīja no apcirpto melno ūsu apakšas, viena roka — pamazā, spēcīgā rokā, no kuras spiediena viri sāpēs saviebās, — turēdams glāzi,

ar otru glaudīdams brango kaķi, kas gulēja viņam uz ceļiem. Un vēl tur bija Jaunais Administrators ar apaļajam galvaskausam pieglaustiem matiem, kas ir tik dzelteni kā krējuma konfekšu masa. Un mēs abi ar Ādamu Stentonu jollā dreifējām tālu jūrā, baltās buras ļengani nokārās nekustīgajā gaisā, jūra šķita kā sakarsēts stikls, un saule pie rieta apvāršņa dega kā siena šķūnis. Un allaž mums blakus bija Anna Stentone.

Mazas meitenes valkā baltas kleitiņas ar platiem, krokotiem svārkiem, kas atsedz jocīgos celīšus, viņas valkā melnas lakādas kurpes ar strupiem purngaliem un sapogājamu siksniņu, baltas zeķītes, kas ieziestas ar ziepēm, lai nebruktu zemē, un mati viņām mugurpusē sapīti ar zilu lenti apsietā bizītē. Tāda bija Anna Stentone, un bija svētdiena, un viņa gāja baznīcā un sēdēja tur klusa kā pelīte un ar mēles galiņu domīgi taustīja vietu, kur tikko izkritis zobs. Un mazas meitenes sēž uz spilvena, vaigu domīgi mīļajam tētim pie ceļgala piekļāvušās, bet tēva roka rotaļājas ar zīdainajām sprogām, un viņa balss no grāmatas skandē skaistus vārdus. Tāda bija Anna Stentone. Mazas meitenes ir bailīgas kā zaķi un, pirmo dienu pavasarī izgājušas pludmalē, ar pirkstgalu tausta viļņu šļakatas, un, kad vilnis negaidot palecas, uzšļākdams ciskām saltas tirpas, viņas spiedz un palecas ar tievajām stibiņu kājām. Tāda bija Anna Stentone. Cepdamas desiņas uz ugunskura, mazas meitenes nosmulē degungalu ar sodrējiem, bet jūs — jo esat jau liels zēns un degunu ar sodrējiem vairs nosmulējat — rādāt viņām ar pirkstu un skaitat: «Sušķe, sušķe, pelnurušķe!» Bet tad kādudien, kad jūs atkal skaitāt šos vārdus, mazā meitene vairs pretī nesaka neko, tikai pievērš jums sīko, gludo sejiņu ar lielajām acīm, un lūpas īsu mirkli nodreb tik stipri, ka šķiet, tūdaļ viņa sāks raudāt, kaut gan ir jau pārāk liela, lai raudātu, un, tā kā acis nenovēršas, smīns jūsu sejā pagaist un jūs ātri pagriežaties, izlikdamies, ka lasāt žagarus. Tāda bija Anna Stentone.

Visas skaidrās dienas pie jūras ar kaijām, kas zibsnī augstu debesīs, bija Anna Stentone. Taču es to nezināju. Un arī visas neskaidrās dienas, kad no dzegām pilēja lietus lāses vai no jūras pūta brāzmains vējš un kamīnā plīvoja liesmas, bija Anna Stentone. Taču arī to es nezināju. Tad pienāca laiks, kad naktis kļuva par Annu Stentoni. Taču to es zināju.

Viss sākās tai vasarā, kad man bija divdesmit viens gads un Annai Stentonei septiņpadsmit. Pārbraucu no universitātes brīvdienās jau pieaudzis un šo to dzīvē pieredzējis vīrietis. Pārbraucu no universitātes vēlu pēcpusdienā, aši nopeldējos, paēdu vakariņas un lēkšiem aizjoņoju pie Stentoniem apciemot Ādamu. Ieraudzīju viņu pievakara nokrēslī sēžam verandā ar grāmatu rokā (cik atceros, tas bija Gibons^1). Un ieraudzīju Annu. Sēdējām abi ar Ādamu uz šūpuļsola, kad viņa iznāca pa durvīm. Palūkojies viņā, sapratu, ka pagājis tūkstoš gadu, kopš redzēju viņu ziemsvētkos, kad viņa no mis Paundas skolas parbrauca Lendingā pavadīt brīvdienas. Nu viņa, protams, vairs nebija maza meitenīte, kam kājās melnas bezpapēžu lakādas kurpes ar strupiem purngaliem un sapogājamu siksniņu un baltas zeķītes, kuras ieziestas ar ziepēm, lai nebruktu zemē. Anna bija ģērbusies baltā, taisni grieztā audekla kleitā, un taisnais griezums un stīvais audekls, lai cik dīvaini un paradoksāli tas izklausītos, īpaši izcēla kleitas apsegtā auguma maigos izliekumus. Mati viņai pakausī bija sasprausti mezglā, ap galvu apsieta balta lente, un viņas lūpās atplauka smaids, ko biju pazinis visu mūžu un kas tagad tomēr kļuvis pavisam citāds, un sacīja: «Sveiks, Džek!» — bet es turēju viņas spēcīgo, šauro delnu^sava sauja un zināju, ka ir atnākusi vasara.

Bija atnākusi vasara. Un tā nelīdzinājās nevienai vasarai ne pirms tam, ne arī vēlāk. Dienu, kā parasti, daudz laika pavadīju kopā ar Ādamu, un Anna, gluži tāpat kā senāk, daudz laika pavadīja, sekodama mums pa pēdām, jo viņa ļoti labi sapratās ar Ādamu. Tovasar mēs ar Ādamu tenisu spēlējām agrās rīta stundās, iekāms saule, uzkāpusi augstu debesīs, vēl nepaguva izliet tveici, un Anna nāca mums līdzi uz laukumu, apsēdās mimozu un miršu virmojošajā ēnā, skatījās, kā Ādams pēc veca paraduma nodzenā mani līdz nemaņai, un, kad es sapinos pats savā raketē, smējās, un viņas smieklos skanēja gan putnu treļļi, gan kalnu strauta čaloņa. Dažkārt arī viņa pati ņēma mani uz grauda, jo spēlēja itin labi un es — itin vāji. Viņa patiesi spēlēja itin labi, lai gan bija [46]

trauslu stāvu, un krietns spēks slēpās šais smalkajās, apaļīgajās rokās, kas zibsnīja rīta saulē kā spārni. Arī kājas viņai bija žiglas, un svārki plandīja gar stilbiem kā dejotājai, un baltās kurpes ņirbēja vien. Taču vislabāk šais rītos es atceros Annu tenisa laukuma viņā galā, pirkstgalos pacēlušos, gatavojamies servei, brīdī, kad rakete atvēzēta pāri baltu lenti apsietajai galvai, roka rāvienā pacēlusi labo krūti, un kreisā roka, kas tikko izmetusi bumbiņu, vēl nav nolaista, it kā grasītos kaut ko noplūkt gaisā, seja nopietna un saspringusi pavērsta pret spožo gaismu, plašajam debesim un sīko, balto bumbiņu, kas palikusi tur karājamies kā virpuļojoša zemeslode bezgalīgajā spožumā. Jā, tā ir klasiska poza, un gaužām žēl, ka grieķi nespēlēja tenisu, jo, būtu viņi spēlējuši tenisu, viņi noteikti grieķu vāzē būtu attēlojuši Annu Stentoni. Taču, nopietnāk padomājuši, diez vai viņi to darītu. Jo šai mirkli ķermenis, lai cik vijīgi izliekts, tomēr ir pārlieku gaisīgs, pārlieku pirkstgalos pacelts, pārlieku sasprindzināts. Tas ir mirklis pirms cirtiena, pirms eksplozijas, un grieķi šādus mirkļus uz vāzēm neattēloja. Tā nu šis mirklis nav atrodams uz vāzes muzejā, bet gan manā galvā, kur to redzēt varu tikai es viens vienīgais. Jo tas ir mirklis pirms eksplozijas, un eksplozija notika. Rakete nošvīkstēja, aitu zarnas nodžinkstēja, baltā bumba triecās man virsū, es to< protams, neuztveru, partija beidzās, sets beidzās, un mēs devāmies mājās cauri nekustīgajai tveicei, jo rasa no zāles bija nožuvusi un krasta brīze aprimusi jau agrā rīta stundā.

Taču mūs arvien vēl gaidīja pēcpusdienas. Pēcpusdienās mēs peldējāmies vai burājām un peldējāmies pēcāk, -visi trīs, dažkārt kopā ar citiem zēniem un meitenēm, kuru vecāki dzīvoja tepat Lendingā, Krastmalas bulvāri, vai kuri bija atbraukuši šurp ciemos. Pēc pusdienām mēs atkal sanācām kopā un krēslas stundās sēdējām vai nu viņu mājas verandā, vai manēja, gājām uz kino vai peldējāmies mēnesnīcā. Kādu vakaru, kad es aizgāju pie Stento-niem, Ādama nebija mājās — viņi abi ar tēvu kaut kur bija aizbraukuši, un tā nu es uzaicināju Annu aizbraukt uz pilsētu, uz kino. Atpakaļceļā mēs apturējām automobili — es biju paņēmis mazo, divvietīgo, jo māte ar savu kompāniju kaut kur aizbrauca lielajā, — un nolūkojāmies mēnesnīcas pielietajā līcī aiz Hārdinas zemesraga. Mēness gaisma lija pār liegi virmojošo jūru kā balli vizuļojošas

saltas uguns dzirkstis. Šīs spožās dzirkstis, tā vien šķita, tūdaļ aizdedzinās visu okeānu, kā liesmas, kas izplešas sausā zālē. Taču mirdzošās ugunis tikai tāpat plaiksnīja pialā vālā, aizsniegdamās līdz gaišajam apvārsnim, kas neskaidri vīdēja tālē.

Mēs sēdējām automobilī, pārspriezdami tikko redzēto filmu, un lūkojāmies mēnesnīcas tiltiņā. Tad saruna apklusa. Anna bija nošļūkusi uz sēdekļa malas, galvu atspiedusi pret atzveltni un neraudzījās vairs apvārsnī, bet tieši debesīs, jo automobiļa jumts bija nolaists, un viņas seja mēness gaismā izskatījās gluda kā marmors. Arī es mazliet pašļūcu uz priekšu un tāpat sāku skatīties debesīs, un mēness apspīdēja ari manu seju, lai tā būtu kāda būdama. Tūdaļ izstiepšu roku, es domāju, un apskaušu viņu. Zagšus pametu skatienu sānis un ieraudzīju, ka Annas seja mēness gaismā šķiet gluda 1 ā marmors. Un ka rokas ar delnām uz augšu guļ klēpī viegli saliektiem pirkstiem, it kā viņa gribētu saņemt dāvanu. Likās pavisam viegli pasniegties, saņemt Annas roku, pievilkt viņu sev klāt un paskatīties, kas mums tur sanāk. Tieši tā es domāju, šādos banālos, nodrāztos jēdzienos, kā jau students, kas iztēlojas sevi par ellišķīgi pieredzējušu vīrieti.

Taču roku es nepastiepu. Šķita, ka tūkstošiem jūdžu šķir mani no mazā ādas pārvalka gabaliņa, kur sēdēja viņa, galvu atliekusi, rokas salikusi klēpī, mēness gaismā vizošu seju. Pats nezinu, kādēļ nepastiepu roku. Pārliecinājis sevi, ka nepavisam nekautrējos, ka neesmu nobijies, pūlējos sev iestāstīt, ka, velns parāvis, viņa taču ir vēl gluži bērns, ko es te, velns parāvis, vilcinos, kas tad nu liels notiks, saskaitīsies, nu, un tad — atvilkšu roku atpakaļ, ja saskaitīsies. Velns parāvis, es sev sacīju, ne nu saskaitīsies, nekā, vai tad viņa nezina, kas tagad būs, tīri labi taču zina, ka neviena meitene nesēž ar zēnu apstādinātā automobilī, lai mēness gaismā spēlētu šahu, nav jau droši vien pirmā reize, kad viņa tā sēž, vai tad nu neviens nebūtu mēģinājis pastrinkšķināt viņā kādu vēl neaizskartu stīgu. Mirkli aizrāvos ar tādu domu, tad pēkšņi aizsvilos un kļuvu nikns. Izslējos sēdeklī, un negaidīts satraukums sažņaudza manas krūtis. «Anna,» es sacīju, «Anna ...» — un pats vairs nezināju, ko gribu teikt.

Viņa pievērsās man, nepaceldama galvu no sēdekļa atzveltnes, tikai mazliet pagrieza to uz ādas spilvena. Pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa sacīja: «Šš, šš!» Tad viņa

atņēma pirkstu no mutes un tieši un atklāti uzsmaidīja man pāri tiem tūkstošiem jūdžu ādas spilvena, kas mūs šķīra.

Es atslīgu sēdeklī. Vēl ilgi mēs tā zvilnējām, tālumu šķirti, lūkojamies mēnesnīcas pielietajās debesīs un klausījāmies, ka ūdens, klusu čalodams, skalojas pret zemesraga oļiem. Jo ilgāk mēs gulējām, ja varenākas šķita debesis. Pec brīža es atkal slepus paraudzījos Annā. Viņa bija aizvērusi acis, un, kad. es iedomājos, ka viņa vairs kopā ar mani neskatās milzīgajās debesīs, pēkšņi jutos vientuļš un pamests. Bet tad Anna atvēra acis — es visu laiku zagšus viņu vēroju un visu redzēju — un atkal sāka raudzīties debesīs. Es zvilnēju sēdeklī, skatījos gaisā un ne par ko vairs nedomāju.

Tolaik vienpadsmitos četrdesmit piecās minūtēs garām pārbrauktuvei pie Bērdenslendingas gāja vilciens. Pie pašas pārbrauktuves vilciens allaž skaļi nosvilpās. Arī tonakt tas svilpa, un es zināju, ka pulkstenis ir bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit. Un mums pienācis laiks braukt. Es piecēlos sēdus, iedarbināju motoru, apgriezu automobili, un mēs braucām mājup. Nepārmijām ne varda, iekāms neapstājāmies pie Stentonu mājas. Anna žigli jo žigli izslīdēja no automašīnas, mirkli pakavējās uz gliemežnīcām nokaisītā ceļa, klusītēm pasacīja: «Ar labu nakti, Džek!» — uzmeta man pēdējo stariņu no smaida, ko pirms divām stundām bija uzsmaidījusi pāri tūkstoš jūdzēm, un viegli ka putniņš uzspurdza pa nama kāpnēm. Un tas viss notika, iekāms es paguvu attapties.

Blenzu tumšajās durvīs, kas melnoja verandas ēnā, — iekša iedama, Anna nebija uzdegusi gaismu, — un vērīgi ieklausījos, it kā gaidīdams kādu signālu. Taču visapkārt valdīja klusums, dzirdēja vienīgi nakti sanam, šo nenosakāmo troksni, kas saklausāms pat tad, kad nemana ne mazākās vēja pūsmiņas, pat pārāk tālu no piekrastes, lai auss uztvertu ūdens čalu un šļakstus, kas nepierimst nekad, lai cik rāma būtu jūra.

Pēc īsa brīža es atkal ieslēdzu motoru un, riepām žņirk-stot, gliemežvākus šķaidīdams, izbraucu no Stentonu īpašuma. Ticis uz bulvāra, nospiedu akseleratoru līdz grīdai, likdams trūkties miegainajiem murmuļiem baltajās mājās. Lai šis blarkšķis ka lielgabala šāviens uzrauj tos gultā sēdus. Tā es noauroju savas desmit jūdzes, līdz sasniedzu priežu silu, kur kajas uzraut varēja vienīgi kādu pūci vai

drudža nomocītu bezpajumles skvoteru, kas nolicies uz auss savā būdā kaut kur slīkšņas malā kā dieva dota dāvana malārijas odiem. Tur es apgriezu automobili, atlaidos ādas sēdeklī un, gāzi līdz minimumam samazinājis, braucu atpakaļ kā laivā, ko nes rāma straume.

Mājās, atlaidies gultā, pēkšņi atcerējos — nevis atcerējos, bet redzēju mēness apstaroto, atliekto Annas galvu, viņas seju aizvērtām acīm, un atcerējos to pikniku pirms daudziem gadiem — dienu, kad mēs peldējāmies līcī zem negaisa mākoņiem, kad viņa gulēja uz ūdens aizvērtām acīm, seju purpursarkani zaļajām debesīm pievērsusi, un augstu gaisā lidinājās balta kaija. Kopš tās dienas es laikam gan ne reizi par to nebiju iedomājies, bet, ja arī biju iedomājies, tad kā par kaut ko gluži nenozīmīgu, bet nu, gulēdams gultā, pēkšņi izjutu, ka stāvu uz nedroša sliekšņa, aiz kura man pavērsies kāds milzīgs atklājums. Sapratu, ka mirklis šai naktī bijis tikai turpinājums tam senajam mirklim toreiz piknikā un ka tas ildzis visu laiku, tikai es nekā nezināju, biju to pazaudējis vai aizmetis projām, kā nejauši aizmet sēklu, bet, atgriežoties tai pašā vietā, ierauga kuplu krūmu vienos ziedos, vai arī kā ugunskurā kopā ar citām drazām iemet netīri pelēku stienīti, taču šis stienītis ir bijis dinamīts, un atskan briesmīgs blīkšķis.

Atskanēja briesmīgs blīkšķis. Es pielēcu gultā sēdus kā tie miegainie murmuļi, kuriem šonakt ’iku trūkties. Tomēr tas bija vēl trakāk. Sēdēju gultā, neizsakāmas sajūsmas pārņemts. Nekas tamlīdzīgs ar mani vēl nekad nebija noticis. Elpa man aizrāvās, dzīslas uz pieres izspiedās, draudēdamas pārtrūkt, it kā es būtu ieniris pārāk dziļi un nezinātu, vai vispār kādreiz vairs uzpeldēšu virspusē. Man šķita, ka tūdaļ pat uzzināšu vistīrāko, visīstāko patiesību. Vēl tikai mirklis, un es to uzzināšu. Tad es atguvu elpu. «Ak dievs,» es skaļi sacīju, «ak dievs!» Izpletu rokas, cik plati vien varēju, un man likās — es spētu satvert visu pasauli.

Tad es iedomājos Annas seju uz ūdens zem purpursarkani zaļajām debesīm un balto kaiju, kas lidinājās gaisos. Mani satrieca šīs atmiņas, šī no pagātnes iznirusī aina, jo tas, kas izraisīja manu sajiismu, pazuda un izgaisa pašā šai sajūsmā, kura satricināja visu pasauli. Lai nu kā, līdzko atkal ieraudzīju šo ainu, sajūsma pārgāja, un es i/-jutu lielu maigumu, maigumu, kam cauri audās un vijās skumjas, it kā šis maigums būtu mana miesa, bet skumjas — asinsvadi un nervi manā ķermenī. Izklausās aušīgi, taču tā nu tas bija. Patiešām tā bija.

Tad es nodomāju gluži objektīvi, it kā no malas vērodams galīgi svešu cilvēku: tu esi iemīlējies.

Šī doma īsu brīdi mani mulsināja. Ka esmu iemīlējies. Un ka tas nepavisam nav ta, kā biju iedomājies. Jutos pārsteigts, mazliet iztrūcies, kā cilvēks, kas negaidot uzzina, ka mantojis miljonu dolāru, ka tie noguldīti bankā un viņš var tos saņemt, vai arī kā cilvēks, kurš uzzina, ka sīkais dūrējs viņa iekšās ir vēzis un ka viņš nēsā sevī šo noslēpumaino, apokaliptisko, briestošo nieku, kas ir daļa no viņa paša un arī nav daļa i.o viņa paša, bet ir ienaidnieks. Es piecēlos no gultas, piecēlos ļoti uzmanīgi, it kā būtu ar olām piekrauts grozs, piegāju pie loga un ielūkojos mēnesnīcas pielietajā naktī.

Tā nu jaunais students, kurš iedomājās sevi par ellišķīgi pieredzējušu vīrieti, kuram nekas vairs nav noslēpums, kurš tovakar, skatīdamies uz ādas sēdekļa viņu galu, bija domājis banālas, nodrāztas domas, it kā lai pierādītu, ka ir tieši tāds, kādu viņš sevi iztēlojas, — tā nu viņš nebija pastiepis roku pāri adas sēdeklim un galu galā pliks, kā no mātes miesām nācis, stāvēja tumšajā istabā pie loga un lūkojās bezgalīgajā, mēnesnīcas pielietajā naktī, kur mirguļoja jūra un miršu dzīvžogā dzeltenais ķauķis histēriski apliecināja visuma nebeidzamo daiļumu un taisnīgumu.

Tā arī naktis kļuva par Annu Stentoni. Jo tonakt mazajā divvietīgajā automobilī Anna Stentone savu joku bija izspēlējusi teicami. Bez vārdiem un bez rokām, taču šim jokam ne vardu, ne roku nevajadzēja. Pagriezusi galvu uz ādas sēdekļa, viņa pielika pirkstu pie lūpām, pateica: «Sš, šš!» — un pasmaidīja. Un ietrieca harpūnu dziļāk nekā jebkad. Atkarpe viegli izskrēja cauri četrām pēdām trāna, iedurdamās pašā vārīgākajā vietā, taču es to pat nepamanīju, iekams aukla netika izvilkta un āķis neizrāva gabalu dzīvas miesas, kas arī biju es pats šaja trāna masā, no kuras biju iedomājies sevi sastāvam. Un droši vien būtu vēl joprojām tā domājis.

Ta nu Anna Stentone kļuva par manām naktim. Un par dienām arī, taču dienā viņa nepārņēma inani visu, bet bija tikai garša un smarža, destilāts, klimats, gaiss, bez kura visam pārējam nav nekādas nozīmes. Bieži kopā ar mums bija Ādams, reizēm arī kāds cils, ar grāmatām, sviestmaizēm un segām, priežu silā, pludmalē, tenisa laukumā, ēnainajā verandā, kur spēlēja fonogrāfs, laivā, kinoteātrī. Taču dažkārt viņa ļāva grāmatai noslīdēt uz segas, nolikās augšpēdus un skatījās gaisā, kur priežu zari vijās kā augstas velves, bet es paslepšus vēroju viņu, līdz man šķita, ka Ādama nav vairs mums blakus. Vai arī verandā, fonogrāfam spēlējot, Anna smējās un čaloja ar citiem, bet es pēkšņi pamanīju, ka viņa apklususi, nogrimusi domās, varbūt tikai uz īsu brīdi, un viņas skatiens kavējas kaut kur tālumā, ārpus verandas, ārpus pagalma, un atkal šo pašu īso brīdi man šķila, ka ar mums kopā nav vairs ne Ādama, ne pārējo.

Vai arī mēs gājām uz viesnīcu, kur bija daiļlēkšanas tornis, krietni augsts tornis, jo viesnīca bija varen lepna un tur lāgiem tika rīkotas izstādes un zirgu skriešanās sacīkstes. Tovasar Anna bija kā apsēsta uz lēkšanu no torņa. Viņa kāpa augšā — jo dienas jo augstāk un augstāk — un palika kā sastingusi saules staros stāvam pašā laukuma maliņā. Kad viņa pacēla rokas, es jutu, ka mani tūdaļ kaut kas pārtrūks. Tad viņa lidoja skaistā bezdelīgas lēcienā — rokas izplestas, tvirtās krūtis paceltas, šaurā mugura izliekta, slaidās kājas cieši kopā nostieptas. Saules apmirdzēta, Anna lidoja lejup, un, kad es raudzījos viņā, visapkārt nemanīju vairs neviena cilvēka. Es aizturēju elpu, līdz manī pārtrūka tas, kam bija jāpārtrūkst. Tad viņa kā nazis iegriezās ūdenī, kopā sakļautie papēži izšāvās cauri burbuļu ņirbai un šļakatu grīstei un pazuda. Ādams reizēm briesmīgi niknojās, ka viņa kāpj tik augstu.

— Nekas, Ādam, — viņa sacīja, — nekas, Ādam, viss būs kārtībā, tas ir tik jauki.

Un viņa devās augšā pa kāpnēm. Augšā un lēca. Augšā un lēca. Atkal un atkal no jauna. Man gribējās zināt, kāda viņai ir seja tajā mirklī, kad viņa ienirst ūdenī. Kada tai ir izteiksme.

Lāgiem mēs dienā palikām gluži vieni. Lāgiem abi klusām aizlavījāmies uz priežu mežu un, rokās sadevušies, staigājām pa mīksto skuju paklāju. Vel mums bija mazs lecamais plosts, kādus simt jardus no krasta noenkurots dēlis pie pašām Stentonu laipām. Kamēr citi draiskojās liedaga vai arī kad neviena cita tuvumā nebija, mēs abi peldējām turp, acis aizvēruši, gulējām augšpēdus uz

plosta, pieskardamies viens otram tikai ar pirkstu galiņiem, un pirkstu gali tirpa, it kā tiem būtu nolobīta ada, atsegti nervi un tajos koncentrējusies vissīkākā manas būtības daļiņa.

Vakaros mēs bieži palikām divi vien. Agrāk kopā turējāmies mēs ar Ādamu un Anna mums piebiedrojās, bet nu pēkšņi kopā bijām mēs abi ar Annu, un Ādams mums tikai piebiedrojās vai arī biežāk Ādams palika mājās, lasīdams Gibonu un Tacitu, jo tolaik viņš milzum aizrāvās ar senajiem romiešiem. Pārmaiņa iznāca vieglāka, nekā es biju iedomājies. Tai rītā pēc mūsu nakts izbraukuma es, kā parasti, spēlēju ar viņiem tenisu, un vēlāk gājām peldēties. Pieķēru sevi visu laiku vērojam Annu, taču tā arī bija vienīgā pārmaiņa. Viņā nekādu pārvērtību es nemanīju. Saku šaubīties, vai vispār kaut kas ir noticis, vai maz esam iepriekšējā vakarā abi braukuši uz kino. Taču tovakar man viņu vajadzēja satikt.

Ap mijkrēšļa laiku aizgāju pie Stentoniem. Anna verandā sēdēja uz šūpuļsola. Ādams, kā paskaidroja Anna, sava istabā rakstot kādu steidzami nosūtāmu vēstuli. Drīz jau nākšot lejā. Vēstuli brālis rakstot tēva uzdevumā, viņa piebilda. Es neapsēdos, lai gan viņa man piedāvāja krēslu. Stāvēju kāpņu galā pie pašām durvīm, juzdamies ārkārtīgi neveikli, un nevarēju izgudrot, ko lai saku. Beidzot izdabūju pār lūpām:

— Aiziesim līdz laipām, pastaigāsimies. — Un bez kādas jēgas piebildu: — Kamēr Ādams nokāps lejā.

Ne vārda neteikdama, viņa piecēlās, pasniedza man roku — pasniedza pati no sevis, un visā mana organisma sistēma iegaudojas ugunsgrēka trauksmes signāli, iekaucās svilpes un iedārdējās zvani, — un nāca man blakus lejup pa kāpnēm, prom pa ceļu, pāri šosejai, uz laipām. Uz laipām palikām krietnu bridi. Pa šo laiku Ādams būtu varējis uzrakstīt vismaz desmit vēstuļu. Taču uz laipām nekas nenotika, kājas kūļādami, sēdējām pašā laipu galā, turējām viens otra roku un lūkojāmies pāri līcim.

Pie šosejas līča pusē, tieši pretī Stentonu namam, kuploja prāva miršu audze. Kad, rokās sadevušies, mēs atceļā nonācām pie mirtēm, es apstājos krūmu ēnā, piekļāvu Annu sev klāt, mazliet neveikli un pārak strauji, kā man pašam likās, jo visu ceļu jau no laipām biju pūlējies sevi noskaņot uz šādu rīcību, un noskūpstīju viņu. Anna pat

nemēģināja pretoties, stāvēja, rokas gar sāniem nevarīgi nolaidusi, taču manam skūpstam neatbildēja, bet pieņēma to padevīgi, kā paklausīga meitene, kas dara to, ko viņai liek. Pēc skūpsta ielūkojos Annai sejā — tās rāmumā at-blāzmoja iekšēja apcere, kā bērnam, kad tas prata ap* sver, vai tikko nogaršotais ēdiens ir tīkams vai netīkams. Un es nodomāju: ak dievs, viņa laikam nekad vēl nav skūpstījusies, lai gan viņai ir jau vai drīz paliks septiņpadsmit gadu, un bezmaz iesmējos — tik jocīga bija viņas sejas izteiksme un tik laimīgs es jutos. Un es atkal viņu noskūpstīju. Šoreiz viņa atbildēja manam skūpstam, gan bikli un it kā izmēģinādama, taču atbildēja.

— Anna, — es sacīju, un sirds man strauji pukstēja un galva griezās riņķī vien, — Anna, es milu tevi, briesmīgi mīlu.

Abām rokām, svārku audumu pirkstos sažņaugusi, viņa bija ieķērusies man krūtīs, tieši zem pleciem, un, galvu mazliet sānis nodūrusi, viegli k|āvās man klāt, it kā lūgdama piedošanu par kādu palaidnību. Uz maniem vārdiem viņa neatbildēja; un, kad es pūlējos pacelt viņas seju, piek|āva to ciešāk man klāt un ar pirkstiem vēl stingrāk ieķērās svārkos. Tā nu es stāvēju un glaudīju viņas matus, ieelpodams to tīro smaržu.

Pēc brīža, nezinu teikt — ilga vai īsa, viņa atbrīvojās no manām rokām un atkāpās soli atpakaļ.

— Ādams ... — viņa teica, — Ādams gaida ... laiks iet.

Gāju viņai pakaļ pāri šosejai pa Stentonu vārtiem iekšā.

Pēc paris soļiem viņa pagaidīja, lai es pienāku blakus. Tad viņa saņēma manu roku, un tā rokrokā mēs gājām uz verandas pusi, un tumsā droši vien sēdēja Ādams.

Jā, viņš patiesi tur sēdēja, jo es ieraudzīju gailējām cigareti — uguntiņa iemirdzējās spožāk, tātad tika ievilkts dziļš dūms, un tūdaļ atkal kļuva blāvāka.

Joprojām turēdama mani aiz rokas, tikai vēl ciešāk, it kā izpildīdama kādu apņemšanos, Anna devās augšā pa kāpnēm, ar otru roku atvēra durvis un iegāja iekšā, velkot mani sev lidzi. Brīdi mēs stāvējām, rokās saķērušies. Tad viņa sacīja:

— Sveiks, Ādam, — un arī es teicu:

— Sveiks, Ādam.

— Sveiki, — viņš atbildēja.

Mēs arvien vēl stāvējām, it kā kaut ko gaidīdami. Tad viņa palaida manu roku vaļā.

Iršu augšā, — viņa paziņoja. — Ar labu nakti. — l'ii viņa aizgaja, gumijas zolēm aši un klusi dipinādama |' i verandas dēļu grīdu, un pazuda priekšnamā.

I s joprojām stāvēju.

I īd/ Ādams ierunājās:

Kāda velna pēc tu neapsēdies?

I i es apsēdos uz šūpuļsola blakus Ādamam. Viņš pa-inrla man cigarešu kārbiņu. Es paņēmu vienu cigareti un • aku rakņāties pa kabatām, meklēdams sērkociņus, bet nekā neatradu. Viņš pieliecās, uzvilka sērkociņu un aizdedza man cigareti. Man šķita — degošo sērkociņu viņš lisam tur man pie sejas tik ilgi, lai redzētu, kāda ir tās izteiksme, jo viņu pašu gaisma neskāra. Pēkšņi man sagribējās atrauties atpakaļ un pārlaist roku pār muti, lai pārbaudītu, vai tur nav palikušas lūpu zīmuļa pēdas.

Taču cigarete aizdegās, un es atvilku seju no uguns un teicu:

— Paldies.

— Ņem par labu, — viņš atbildēja, un ar to pašu mūsu fāsdienas saruna arī bija izsmelta. Lai gan mums netrūktu par ko runāt. Ādams varēja uzdot man jautājumu, kas viņam nedeva miera. Vai arī es varēju atbildēt, nemaz negaidīdams jautājumu. Taču neviens no mums neteica to, ko vajadzēja sacīt. Es baidījos šā jautājuma un, lai kā centos sev iestāstīt, ka Ādams var braukt uz elli, jo tā nav viņa darīšana, jutos vainīgs, it kā būtu viņu apzadzis. Un tomēr sēdēju uzbudināts, gaidīdams, lai viņš man uzdod šo jautājumu, jo man gribējās kādam pastāstīt, ka Anna Stentone ir brīnišķīga un ka es esmu iemīlējies. It kā pati iemīlēšanās nebūtu nekā vērta, iekāms neesmu kādam pateicis: «Paklau, esmu iemīlējies, un lai zibens mani nosper, ja tas nav tiesa.» Tai brīdī mīlestība prasīja piepildījumu ar šiem vārdiem, tāpat kā vēlāk tā piepildījumu prasīs ar kvēlām, miklām skavām. Tā nu es tumsā sēdēju uz šūpuļsola, aizņemts ar domām par savu mīlestību, vēlēdamies izteikt to vārdos, lai mīlestība tiktu piepildīta, un šai mirklī man ne drusku nepietrūka paša mīlestības objekta — Annas, kas bija uzkāpusi savā istabā. Pēcāk es nospriedu, ka viņa aizgāja tīšām, lai Ādams, kuram tika parādīts, kā mēs abi rokrokā stāvam, varētu apcerēt šo faktu un aprast ar mūsu mazā kristāla, mūsu mazās pasaules jauno uzbūvi.

Bet varbūt arī — šāda doma man radās vēlāk, pēc

24 - 36 3G9 daudziem gadiem, kad tam vairs nebija nekādas nozīmes, — viņa aizgāja tāpēc, ka gribēja palikt viena, pasēdēt neapgaismotā istabā pie loga un ielūkoties naktī vai arī, gultā guļot, vērties tumšajos griestos, lai aprastu ar savu jauno «es», lai paraudzītos, vai varēs elpot jauno gaisu, panest jauno vidi, nirt un peldēt jauno jūtu uzplūdos. Varbūt viņa uzkāpa augšā, lai paliktu vienatnē, pati sevi iegrimusi, — kā bērns, kas vēro no kūniņas izšķiļamies skaistu tauriņu — to pašu mēness tauriņu, maigi zaļu, sudrabainu, miklu un sačokurojušos, kā tas pakrēsli pamazām izpleš spārniņus, jau parādīdams, ka no tā iznāks īsts tauriņš, un lēni tos vēcina, bet spārnu saceltā pūsma ir tik viegla, ka to nemana pat cilvēka acs, lai cik tuvu tauriņam ta pielikta. Tatad varbūt viņa uzkāpa savā istabā, lai atklātu, kāds ir viņas jaunais «es», jo, kad cilvēks ir iemīlējies, viņš tiek radīts gluži no jauna. Cilvēks, kas jūs mīl, izraugās jūs — piciņu no milzīgās, radītāja vēl neskartās māla masas, ko sauc par cilvēci, lai no šās piciņas kaut ko izveidotu, un jūs — šis nabaga neveiklais māla pikucis — gribat zināt, kas no jums tiks izveidots. Taču jūs pats arī, kādu mīlēdams, topat kaut kas reāls, neesat vairs tikai daļiņa no radītāja neskartās māla masas, bet iemantojat dzīvību, kļūstat patstāvīgs. Un jūs radāt pats sevi, radīdams citu cilvēku, kas savukārt radījis jūs, izraudzīdamies jūs — mala piciņu no kopējās māla masas. Un tā nu parādās divi jūsu «es», viens, ko esat pats radījis mīlēdams, un otrs, ko radījis jūsu mīļotais vai mīļotā, mīlēdams jūs. Jo tālāk viens no otra atrodas šie. divi jūsu «es», jo skaudrāk pasaule ņerkst, griezdamās ap savu asi. Taču, ja jūs mīlat un ja jūs mīl patiesi un pilnīgi, starp abiem jūsu «es» zūd jebkura atšķirība un izgaist jebkurš attālums. Tie saplūst pilnīgā saskaņā, un rodas pilnīgs fokuss, gluži ka precīzi iestādīts stereoskops divus zīmējumus parāda reljefa attēla veidā.

Lai kā tas būtu, Anna Stentone, septiņpadsmit gadus veca meitene, uzkapa savā istabā, lai paliktu viena, jo pēkšņi bija iemīlējusies. Viņa bija iemīlējusies diezgan garā, mazliet lempīgā, pussakumpušā divdesmit vienu gadu veca jaunekli ar kaulainu zirga ģīmi, prāvu, līku, greizi sagriezušos degunu, tumšiem, nesukātiem matiem, tumšām acīm (ne jau nu tādām kvēlojošam un dziļām kā Kesam Māsternam, bet gan bieži neskaidrām un tukšām,

H ' iili' iii asinīm pieplūdušām, spožām tikai satraukuma I»11. ■ ). lielam rokām, kas, klēpī saliktas, gausi kustējās, I Hi 11.1 un plucināja viena otru, milzīgām kājām, kurām l i \ 1*11 vedas ļodzīties, — jauneklī, kas nebija ne skaists, i < 11s, ne čakls, ne krietns, ne laipns, pat godkārīgs ne, I r brīžiem mulsa, brīžiem metās galējībās, no grūtsir-dib r. pēkšņi krita straujā darbībā, no ledaina saltuma — I .11 .l.is liesmās, no ziņkārības — vienaldzībā, no pazemī-patmīlā, no vakardienas — rītdienā. Ko viņai bija i/ilevies radīt no šā pirmatnējā neiepriecinošā māla pikuča, to neviens nekad neuzzinās.

I acu savā mīlestībā viņa pārradīja arī pati sevi un l.uleļ uzkāpa savā istabā, lai tur tumsā pūlētos noskaidrot, Kāds padevies viņas jaunais «es». Tikām mēs abi ar Ādamu apakšstāvā sēdējām uz šūpuļsola, nebilzdami ne vārda. • ai vakarā Ādams tika izslēgts no spēles arī visos turpmākajos vakaros, — lasies pie joda, vecais padēkli tu lads.

Visi pārējie tāpat tika izslēgti no spēles, un pat tos vakarus, kad Stentonu verandā vai pie manas mātes pulcējas viesi, spēlēja fonogrāfu un dejoja (bet puiši — daži I iu kā īsti veterāni atgriezušies no Francijas — lāgiem i/šrnauca laukā ieķert no pudeles, kas bija paslēpta ozola /aru žāklē), mēs abi ar Annu viņus no spēles izslēdzām. Jo organdijs un muslīns ir gaužām plāni audumi, un vienīgā meitene, ar kuru es pieklājīgi pratu dejot, bija Anna Stentone, un vakari turējās silti, un es nemaz nebiju tik daudz garāks par Annu, lai nespētu ieelpot viņas matu smaržu, kamēr mūsu locekļi, mūzikas skaņās sakalti, izzīmēja mūsu hipnozes rakstus un elpa savijās vienotā dvesmā, un pēc brīža es vairs neatmanīju savu ķermeni, bet ieslīgu gandrīz bezķermeniskā jutoņā un lidoju viegli kā spalviņa vai kā tukšgalvis gaisa balons, ko pie zemes saista viens vienīgs diega galiņš, lai viegla vēja pusma to paceltu gaisā.

Reizēm mēs sēdāmies divvietīgajā automobilī, braucām no Lendingas laukā un, pilnu gāzi padevuši, traucām, cik jaudas, vai, pareizāk sakot, cik jaudas bija iespējams izdot pa tālaika ceļiem un ar tālaika tehniku, līdz tikām galam mājām starp priežu siliem un dumbrājiem, bet Annas galva atdusējās man uz pleca un mati, vēja purināti, sitās gar inanu vaigu. Tā viņa tur dusēja, skaļi smējās un sauca:

— Ak, Džekij, Džekij, tik brīnumaina nakts, tik brīnumaina nakts, tik brīnumaina nakts, nu saki — tik brīnumaina nakts. Džekij, puisēn, nu saki, saki!

Un man atlika vienīgi atkārtot šos vārdus, kā skolēnam stundu mācoties. Vai arī viņa dungoja un dziedāja kādu dziesmiņu — no tām, kas tika ieskaņotas platēs, — ak dievs, ko gan tolaik dziedāja? Nudien nespēju atcerēties. Pēcāk viņa vairs nedungoja, acis aizvērusi, sēdēja gluži klusa, līdz es apturēju automašīnu kādā vietā, kur no līča pūta spēcīgs vējš, izdzenādams moskītus. (Bezvēja naktīs neviens pat nemēģināja kaut kur apstāties.) Dažkārt, kad biju apturējis automobili, viņa neatvēra acis, iekāms es nenoliecos un nenoskūpstīju viņu, un es skūpstīju tā, ka viņai elpa aizrāvās. Vai ari viņa nogaidīja pēdējo brīdi pirms skūpsta, pēkšņi atvēra acis platas jo platas, iesaucās «bū-ū!» un smējās. Tad no viņas pāri palika tikai ceļgali un asi elkoņi, aprauti smiekliņi, irgas, čūskas lunkanums, džiudžitsa čempiona cienīga taktika — tai mirklī, kad grasījos viņu noskūpstīt. Taisni brīnums, kā tāda maza divvietīga automobiļa sēdeklī aizstāvēšanās manevriem vietas pietiek tikpat, cik Flandrijas bezgalīgajos līdzenumos, un kā būtne, kas prata gulēt manās skavās lokana ka liāna, maiga ka zīds un glāsmaina kā kaķēns, pēkšņi lika lietā tādu drausmīgu daudzumu smailu elkoņu un viltīgu ceļgalu. Bet aiz šiem elkoņiem, ceļgaliem un asajiem pirkstiņiem mēnesnīcā vai zvaigžņu gaisma caur klaidā izrisušajiem matiem mirdzēja acis un no pavērtajām lūpām burzguļoja aizgūtnēm dvesti smiekli un skandēti vārdi: «Es nepavisam ... nemīlu ... puisēnu Džekiju... neviens nemīl putnēnu Džekiju ... es nepavisam ... nemīlu... puisēnu Džekiju*... neviens nemīl... putnēnu Džekiju ...» — līdz beidzot, smieklos aizraudamās, viņa piekususi iekrita man rokās, ļāvās skūpstīties un dvesdama čukstēja: «Es mīlu savu puisēnu Džekiju!» — liegi pārlaida pirkstiņu man pār seju un atkārtoja: «Mīlu savu puisēnu Džekiju ... ar visu viņa neglīto degunu!» Tad viņa cieši saknieba manu degunu. Un es noglāstīju savu līko, šķībo, greizo, skrimšļaino briesmoni, izlikdamies, ka man gaužām sāp, taču īstenībā jutos lepns kā pāvs, ka viņa tam piedūrusi mazo pirkstiņu.

Iepriekš nekad nevarēja pateikt, vai iznāks ilgs skūpsts vai tiks dota vaļa aso elkoņu un irgu virpulim. Taču tam arī nebija nekādas nozīmes, jo viss allaž beidzās vienādi —

mIUi I,ii ir . viņa piekļāva galvu man pie pleca un lūkojās .1 Ih i Slarp skūpstiem mēs vai nu klusējām, vai es skai-ii|ii dzejoļus — tolaik reizēm lasīju dzeju un pats ticēju, I i l.i man patīk, — vai arī runājām par to, ko darīsim, l ul Imsim apprecējušies. Bildinājis viņu nebiju. Mēs tā* l'.il \ it*ii pieņēmām, ka apprecēsimies un mūžīgi paliksim I i»|>.i pasaulē, kur būs tikai saules apstaroti liedagi, mēmi as pielietas priedes jūras krastā, ceļojumi uz Eiropu (kurp ne viņa, ne es vēl nebijām aizbraukuši), māja ozolu I*': /1, automobiļa ādas sēdeklis un vesels bars burvīgu b. niu, kurus gaužām miglaini iztēlojos es, toties jo dzīvi — viņa un kuriem, ja citi sarunu temati bija izsmelti, mēs nopietnās pārrunās gudrojām vārdus. Visiem otrs vārds Ims Stentons. Bet vienu no zēniem, godādami guberna-Ioru, nosauksim par Džoelu Stentonu. Vecākais, protams,

aņems vārdu Džeks, par godu man.

Jo tu esi pats vecākais radījums \isā pasaulē, puisēn Džekij, — sacīja Anna. — Vecāko nosauksim par Džekiju t.ipec, ka tu esi pats vecākais visā ^asaulē, vecāks par okeānu, vecāks par debesīm, vecāks par zemi, vecāks par kokiem un es tevi mūžam esmu mīlējusi un mūžam raus-lijusi aiz deguna, jo tu esi vecum vecs aplamis, manu puisēn Džekij, manu putnēn Džekij, un es mīlu tevi. — Un (īd viņa paraustīja mani aiz deguna.

Tikai vienreiz, kad vasara jau gāja uz beigām, viņa ievaicājās, ko es darīšot, lai nopelnītu iztikai. Rāmi gulēdama uz manas rokas, pēc krietna klusuma brīža viņa pēkšņi sacīja:

— Džek, ko tu domā darīt?

Man nebija ne mazākās jausmas, par ko viņa runā. Tādēļ es atjautāju:

— Ko es domāju darit? Domāju pūst tev ausī. — Un iepūtu viņai ausī.

— Ko tu domā darīt? Lai nopelnītu iztikai? — viņa atkārtoja jautājumu.

— Pūtīšu tev ausī, lai nopelnītu iztikai, — es atbildēju.

Viņa nesmaidīja.

— Es jautāju to nopietni, — viņa teica.

Pirmajā mirklī nespēju atbildēt. Tad es sacīju:

— Esmu kādreiz ieprātojies, ka varētu studēt tieslietas.

īsu brīdi viņa klusēja, tad ierunājās:

— To tu nupat izgudroji. Lai tikai būtu ko atbildēt.

Es nudien to pateicu, lai tikai būtu ko atbildēt. Domās

par savu nākotni, jāatzīstas, es nekad nebiju pūlējies kavēties. Tāpat vien, nebiju papūlējies. Man likās — darbu es noteikti dabūšu, vienalga, kādu, strādāšu, saņemšu algu, izdošu algu, pirmdien atkal iešu uz darbu — un tas arī viss. Nekādus godkārīgus mērķus sev neizvirzīju. Taču es nevarēju sēdēt kā muļķis un Annai tā arī pateikt: «Ak, gan jau dabūšu kaut kādu darbu.» Vajadzēja radīt iespaidu, ka esmu tālredzīgs, mērķtiecīgs un lietpratīgs cilvēks.

Ar šo iespaida radīšanu iebraucu stāvus ellē.

Anna redzēja man cauri kā stikla gabaliņam, un man atlika vienīgi atbildēt, ka viņa gaužām maldās, ka es nudien domāju studēt tieslietas, un kāda vaina, ja cilvēks studē tieslietas, sakiet, lūdzu?!

— To tu nupat izgudroji, — viņa tiepās.

— Velns parāvis, — es sacīju, — badā nomirt tev neļaušu, saņemsi visu, kas tev ir tagad. Ja tu kāro lielu namu, kaudzēm tērpu un viesības, nu, tāda gadījumā es...

Taču es nepaguvu pabeigt teikumu.

— Tu ļoti labi zini, Džek Bērden, — viņa sacīja, — ka man nekā tamlīdzīga nevajag. Tu runā zemiski. Mēģini novelt vainu uz mani. Nekā tamlīdzīga man nevajag. Un tu to labi zini. Zini, ka es nnlu tevi un esmu ar mieru dzīvot skalu būdā un ēst sausu maizi, ja ar to, ko tu gribēsi darīt, nespēsi nopelnīt naudu. Bet, ja tu nekā negribi darīt — pat ja dabūsi darbu un rausīsi gubām naudas — ak, tu jau zini, ko es gribu teikt.. . zini, kā dažs labs dzīvo. — Viņa izslējās taisna automobiļa sēdeklī, un viņas acis pat blāvajā zvaigžņu gaismā iemirdzējās septiņpadsmit gadu vecas meitenes cildenā sašutumā. Tad viņa pievērsa spožās acis man un, cieši manī raudzīdamās, ierunājās briesmīgi nopietni, un šī nopietnība vērta viņu jokainā maisījumā, kur pieaugušas sievietes rūpes sajaucās ar maza skuķēna ākstīšanos, kad tas apāvis māmiņas augstpapēžu kurpes un aplicis spalvu boa, — šī nopietnība padarīja viņu gan vecāku, gan arī vēl jaunāku. — Tu zini, Džek Bērden, — viņa teica, — ka es tevi mīlu un ticu tev, Džek Bērden, un tu nekļūsi tāds kā visi šie cilvēki, Džek Bērden.

Es iesmējos, tas šķita tik. jocīgi, un raudzīju Annu noskūpstīt, taču viņa neļāvās un kļuva atkal vieni vienīgi smaili elkoņi un ceļgali, kas darbojās no tiesas rosīgi kā pļaujmašīna, un es biju siena vāls. Es nespēju viņu no-

mierināt. Nespēju pat ar pirkstu viņai piedurties. Anna pieprasīja, lai vedu viņu mājās, un nenoskūpstīja mani, pat labu nakti vēlēdama.

Tā bija visa mūsu saruna par šo jautājumu, pēc tam dzirdēju vēl tikai vienu teikumu. Nākamajā dienā, kad gulējām uz lecamā plosta, pēc ilga klusuma saules svelmē viņa pēkšņi ierunājās:

— Vai tu atceries vakarnakti?

Atbildēju, ka atceros.

— Nu tad zini, — viņa teica, — es to domāju nopietni. Pavisam nopietni. — Tad viņa izvilka savu roku no manējās, nošļūca no plosta un aizpeldēja, lai es nepagūtu atbildēt.

Vairāk runas par šo tematu mums neiznāca. Un es arī par to vairs nedomāju. Anna izturējās gluži tāpat kā agrāk, un es atkal iegrimu vasaras straujajā ritumā, padevos jūtu uzplūdiem, kas mūs nesa aizraujoši viegli kā spēcīga, smaga, dziļa straume, kura lēni un mierīgi, toties neatturami plūst uz priekšu un kurā dienas un naktis atspulgo kā gaismas un ēnas zibšņi. Straume mūs patiešām nesa, taču nesa nevis nelāgā, divdomīgā šā vārda nozīmē, kā vecu, ar ūdeni piesmēlušos laivu nes pīļu dīķa rāva vai ziepju gabalu — netīras putas, iekāms vannai izrauts aizbāznis. Nē, mēs tīksmi un apzināti ļāvāmies straumei, ar savu gribu kļuvām par tās daļu, un šī paļāvība vērtās apliecinājumā, tāpat kā mistiķa paļaušanās uz dievu nav vairs tikai paļaušanās vien, bet arī dieva radīšana, jo tas, kas iemīl dievu, ar savu gribu rada dieva esamību. Un tā arī es savā paļāvībā noteicu un vadiju vareno straumi, kura mani nesa, kurā atspulgoja dienas un naktis, kur man nevajadzēja pakustināt ne roku, lai paātrinātu plūdumu, jo straume pati zināja gan savu gaitu, gan savu laiku un nesa mani sev līdzi.

Nekur un neko es to vasaru nesteidzināju. Ne deju vakaros verandā, ne priežu silā, ne naktī uz plosta, kad peldējāmies līcī, ne automobilī. Viss, kas notika, notika tikpat vienkārši un dabiski, kā mainās gadalaiki, kā pumpuri izplaukst lapās, kā kaķēns pamostas no miega. Un savu prieku sniedza ari tas, ka nesteidzināju notikumus, ka netraucos pretī kvēlam skavām, neveikliem cīniņiem un puišu zīmīgajiem skatieniem, kad tie rudenī mani sagaidīs internāta guļamtelpas; es izjutu baudījumu, gaidīdams, kad varenā straume aiznesīs mani ^ur, kur bija mana vieta un kur es galu galā arī nonākšu. Viņa bija jauna — tobrīd šķita jaunāka, nekā bija īstenībā, to es sapratu vēlāk, atskatīdamies» pagātnē, jo tovasar jutos pārliecināts, ka esmu vecs un nodzīvojies, bet viņa — kautra, jūtīga un bikla, taču tas nebija «ak-cik-tu-nejauks-neviens-to-nav-uzdrīkstējies» biklums, ko pavada spiedzieni, pīkstieni, kladzināšana, ķircināšanās un šķobīšanās. Varbūt biklums arī nemaz nav īstais vārds. Tas noteikti nav īstais* vārds, ja tajā samanāma kaut niecīgākā kauna vai baiļu nokrāsa vai atblāzma no vēlēšanās būt «krietnai jaunavai». Jo viņa, varētu teikt, šķita stāvam savrup no sava ļoti slaidā, vingrā, muskuļainā, maigā, zeltaini iedegušā ķermeņa, it kā tas būtu sarežģīts, gudrs mehānisms, kas pēkšņi nokritis no zilām debesīm un nonācis mūsu abu īpašumā un kas mums, diviem neprašām, jāpētī vislielākajā pacietībā un ar visgodbijīgāko uzmanību, lai nepalaistu garām kādu sīku,, viltīgi ierīkotu detaļu, kuru nepazīdami varam visu pazudināt. Tas bija laiks, kad nodevāmies vissmalkāko nianšu, vissīkāko vibrāciju pētīšanai, un viņa to darīja gan nopietni, gan piemīlīgi jautri («Ak, puisēn Džekij, ak, putnēn Džekij, tik brīnumaina nakts, tik brīnumaina nakts, acis zēnam tīri glītas, toties deguns kaut kas traks!»), un šai jautrībā vārdiem nebija nekādas nozīmes, nozīmīgas bija viņas balss skaņas, kas šķita aizgūtas no paša gaisa, kur sanēja uzvilktas stīgas, un viņa tikai uz labu laimi tumsā pastiepa roku un patrink-šķinaja tās ar laiski ierastu pirkstu kustību. Taču mēs nenodarbojāmies tikai ar nopietniem pētījumiem, savā varā mūs turēja šķīstas jūtas, tik dabiskas un vienkāršas kā gaiss, ko ieelpojām, — šīs jūtas dažkārt nekādi nesaistījās ar mūsu kvēlajiem skūpstiem un satraukto elpu, tās šķita piederējušas man kopš laika gala, un tām nebija nekāda sakara ar jauno, noslēpumaino ķermeni, kas turēja savā varā gan viņu, gan mani. Viņa sēdēja, manu galvu abām plaukstām satvērusi, kļāva to sev pie krūtīm un čukstus dziedāja dziesmiņu, ko turpat uz vietas sacerēja («Mazo nabaga putnēn Džekij, mans posts tu un sodība, kā ieaijāt man tevi, guldīt siltā ligzdiņā, es dziedāšu tev dziesmiņu, visjaukāko maigo dziesmiņu par nabaga putnēnu Džekiju, par nabaga putnēnu Džekiju»), bet tad vārdi pagaisa klusā dungošanā, pastarpēm atskanot vēl pa kādam čukstam: «Nabaga putnēn Džekij, mūžam sargāšu tevi, nabaga putnēn Džekij.» Pēc brīža es mazliet pagriezu galvu un caur plāno, vasarīgo audumu skūpstīju viņas augumu un caur drānu pūtu tam virsū elpu.

Tovasar mēs aizgājām krietni tālu, un gadījās mirkļi, kad jutu ciešu pārliecību, ka būtu varējis iet vēl tālāk. Varējis pārkāpt robežu. Jo daiļais, slaidais, vingrais, maigais, zeltaini iedegušais mehānisms, kas aizrāva gan Annu Stentoni, gan mani un kas mums bija nokritis kā no zilām debesīm, bija gaužām jutīgs un labi uzskaņots instruments. Bet varbūt es savās domās maldījos un nepavisam nebūtu spējis pasteidzināt ne vareno, apdomīgi plūstošo straumi, kurā mēs bijām ierauti, ne Annas Stentones rūpīgos zinātniskos pētījumus, kur ik niecīgāko sīkumu vajadzēja lēnām apgūt un uzkrāt mūsu kopīgajā pieredzē, lai tikai pēc tam ķertos pie nākamā. It kā viņa saklausītu kādu ritmu, melodiju, kādu pavēli no ārienes un pazemīgi sekotu tās netveramajiem, straujajiem pavērsieniem. Taču, vai nu es maldījos vai ne, savu pārliecību netiku pārbaudījis, jo, lai gan pats īsti nesadzirdēju ne šo ritmu, ne no ārienes nākušo pavēli, kas mulsināja Annu, jutu viņas padevību tai un biju pateicīgs par katru bridi, ko pavadījām kopā. Tas skan paradoksāli, taču, vienīgi nebūdams viņai blakus, nejuzdams viņas tuvumu, naktī savā istabā vai tveicīgās pusdienas stundās pēc otrajām brokastīm es kļuvu vai traks aiz nepacietības par mūžīgo vilcināšanos un pieredzes uzkrāšanu. īpaši asi izjutu to dienas, kad viņa negribēja mani satikt, dienās, kuras pēc manām domām mūsu noietajā ceļā iezīmēja kādu jaunu posmu, jūdžu stabu. Viņa aizgāja no manis gluži tāpat kā tai naktī, kad pirmo reizi skūpstījāmies, un pameta mani sākumā apmulsušu un vainas apziņā mokāmies, bet pēcāk, kad apjautu, ko tas viss nozīmē, nepacietībā gaidām nākamo dienu, kad viņa, raketi vēcinādama, parādīsies pie tenisa laukuma un viņas seja būs tik gluda, jauna, veselīga un šķietami vienaldzīga, lai arī draudzīga, ka es nekādi nespēšu to saistīt ar ainu, kas iespiedusies manā atmiņā, — nolaistiem plakstiem, valgām, zvaigžņu vai mēness gaismā mirdzošām lūpām, pār kuram izlaužas aša, satraukta elpa vai kaisla nopūta.

Vienreiz, vasarai iegriežoties rudens pusē, es Annu nesatiku veselas divas dienas. Iepriekšējo pilnmēness nakti, kuru neveldzēja ne mazākā vēja dzesmiņa un kurai pat vakars nespēja atnest kaut niecīgu vēsumu vai gaisa pūsmu, mēs ar Annu vēlā stundā, kad uz ūdens nemanīja

vairs nevienas dzīvas dvēseles, aizpeldējām līdz viesnīcas lecamajam tornīm. Brīdi gulējām uz lielā plosta nekustēdamies, nepārmīdami ne vārda, viens otram nepieskardamies, gulējām augšpēdus un lūkojāmies debesīs. Tad viņa piecēlās un kāpa tornī. Es apvēlos uz sāniem, lai varētu viņu saredzēt. Anna uzkāpa divdesmit pēdu augstumā, mirkli palika nekustīgi stāvam, tad metās lejup skaistā bezdelīgas lēcienā. Pēc tam viņa uzkāpa vēl augstāk. Nezinu, cikreiz viņa lēca, taču lēca daudz. Es miegaini vēroju Annu, skatījos, kā viņa rāpjas augšā, pavisam lēni, kāpienu pēc kāpiena, slapjais tumšā peldkostīma audums mēnesnīcā šķita kā metāls vai laka, skatījos, kā viņa apstājas laukuma malā, saspringusi izstiepj rokas, paceļas pirkstgalos, atraujas no dēļiem un mirkli it kā paliek karājamies gaisā — blāvi mirgojošais stāvs tik tievs un tāls, ka izdzēst spēj tikai pāris zvaigžņu un arī pavisam īsu brīdi, pirms strauji metas lejup un slaidā vēzienā ienirst ūdenī, it kā viņa būtu izlēkusi caur milzīgu ar melnu zīdu izklātu un sudraba vizuļiem nokaisītu stīpu.

Tas notika, kad viņa lēca no sevišķi liela augstuma, varbūt pat no vislielākā augstuma visā savā mūžā. Redzēju, kā viņa lēnām uzkāpa augšā, pārgāja pāri divdesmit pēdu laukumam, no kura parasti lēca, un rāpās vēl augstāk. Es viņai uzsaucu, bet viņa pat neatskatījās. Zināju, ka viņa dzird manu saucienu. Zināju arī, ka viņa kāps tur, kur ir nodomājusi kāpt, lai es sacītu ko sacīdams. Otrreiz es vairs nesaucu.

Viņa lēca. Jau tai mirklī, kad Anna atrāvās no dēļu grīdas, es sapratu, ka lēciens izdosies labi, tomēr pietrūkos kājās un, elpu aizturējis, paliku stāvam plosta malā, un manas acis sekoja viņas lidojumam. Līdzko viņa slaidā vēzienā ienira ūdenī, es arī nolēcu no plosta un, strauji airēdamies, niru dziļumā. Redzēju sudrabainas šļakatas, veselu burbuļu jūkli un viņas rokas n kājas, kas gaiši vizēja tumšajā ūdenī. Anna bija ienirusi ārkārtīgi dziļi. Tas nemaz nebija vajadzīgs, jo viņa it labi būtu varējusi tūdaļ uzpeldēt virspusē. Bet tai reizē — un arī šad tad citkārt — viņa nira dziļi, it kā lai iespējami ilgāk turpinātu lidojumu blīvā vidē. Arī es metos dziļumā, un mēs sastapāmies, kad viņa jau nira augšup. Apskāvu Annas vidukli, pievilku viņu sev klāt un piespiedu lūpas pie viņas mutes. Annas rokas nekustīgi noslīga gar sāniem, es turēju viņu sev piekļautu, viņas galvu atliecis, bet mūsu kājas cieši blakus airējās dziļumā, un mēs līgodamies lēnam cauri tumšajam ūdenim un sudrabainajiem burbuļiem nirām augšup. Mēs nirām ārkārtīgi lēni, vismaz man šķita, ka ļoti lēni, un no ilgi aizturētās elpas krūtīs iemetās sāpe un noreiba galva, taču gan sapc, gan reibonis izvērtās sajūsmā, gluži tāpat kā tonakt manā istabā, kad pirmo reizi aizvedu viņu uz kino un atpakaļceļā apturēju automobili. Man šķita, ka nemūžam nesasniegsim ūdens virspusi, tik lēnām mēs nirām augšup.

Beidzot uzpeldējām virs ūdens, kur mēnesnīca, cik tāiu vien skatiens sniedz, kaisīja spožas dzirkstis. Vēl mirkli, elpu neatvilkdami, palikām guļam uz ūdens, tad es palaidu Annu vaļā, mēs apmetāmies uz muguras un, lūpām strauji gaisu tverdami, lūkojāmies augstajās, virpuļojošajās, zvaigznēm piebārstītajās debesīs.

Pēc brīža sapratu, ka Anna peld projām. Nodomāju, ka viņa ar paris vēzieniem grib nokļūt līdz plostam. Taču, kad beidzot pagriezos uz krūtīm un arī peldēju pretim plostam, viņa jau stāvēja krastā. Redzēju, kā viņa, peld-mēteli tīdamās, paceļ to un noliecas, lai apautu sandales. Es viņai uzsaucu. Anna pamāja ar roku, noņēma peld-cepuri, izpurināja matus un skrēja augšā uz māju pusi. Peldēju uz krastu, bet, kad izkāpu malā, viņa jau bija pie pašas mājas. Sapratu, ka viņu noķert man neizdosies. Un, bez steigas soļus likdams, devos projām pa liedagu.

Pec šā vakara es Annu neredzēju veselas divas dienas. Tad viņa, raketi vēcinādama, draudzīga un dzedra parādījās tenisa laukumā, lai sadotu man krietnu sutu, līdzko Ādams būs mani pietesis.

Bija jau septembris. Pēc dažām dienām Annai vajadzēja doties atpakaļ uz Austrumiem, uz mis Paundas skolu. Annas tēvs gribēja braukt mazliet agrāk, lai abi ar meitu pāris dienu nodzīvotu Vašingtonā un Ņujorkā, iekams Anna tika sūtīta tālāk uz Bostonu, kur mis Paunda tai uzliks laužņus. Annu, likās, sevišķi nesajūsmināja ne šis brauciens, ne atgriešanās pie mis Paundas. Skolā viņai patīkot it labi, tā Anna reiz man izteicās, taču nekad viņa mani neapgrūtināja ar nostāstiem par slepenu našķo-šanos pusnakti, par piemiņas albumiem un burvīgo franču valodas skolotāju, un viņas vardu krājumu nepiesārņoja aizvainojošais, tikai izredzētiem saprotamais privāto meiteņu ģimnāziju žargons. Jau augustā Anna ierunājās par nodomāto ceļojumu un minēja pat aizbraukšanas dienu,

taču neizrādīja ne patiku, ne arī nepatiku, it kā uz mums tas vispār neattiektos, — tā jaunībā dažkārt mēdz runāt par nāvi. Kad viņa par to ierunājās, man sirds sažņaudzās pēkšņās sāpēs, taču es atvairījn šo domu, jo, kaut arī kalendārs nepārprotami rādīja augustu, es nekādi nespēju ticēt, ka vasarai un līdz ar to visai manai dzīvei kādreiz pienāks gals. Bet torīt, kad Anna atkal parādījās tenisa laukumā, mana pirmā doma bija — viņa drīz aizbrauks. Tikai tad es to īsti aptvēru. Pat neapsveicinājies piegāju viņai klāt un, neizsakāma izmisuma sagrābts, paņēmu viņu aiz rokas.

Mazliet pārsteigta viņa palūkojās manī.

— Vai tu mani nemīli? — es nikni jautāju.

Viņa iesmējās, cieši manī raudzīdamās, un viņas skaidro acu kaktiņos ievilkās sīkas smieklu grumbiņas.

— Kā nu ne, — viņa smiedamās sacīja un laiski šūpoja rokā raketi, — kā nu ne, mīlu gan savu puisēnu Dže-kiju, putnēnu Džekiju, kurš to teicis, ka nemīlu nabaga putnēnu Džekiju?

— Neaušojies! — es norūcu, jo vārdi, ko viņa man sacīja naktī, kad sēdējām automobilī vai verandā, tobrīd rīta spožumā un manā izmisīgajā garastāvoklī pēkšņi izskanēja muļķīgi un pat pretīgi. — Neaušojies! — es atkārtoju. — Un nesaukā mani par putnēnu!

— Bet tu taču esi putnēns Džekijs, — viņa nopietni atbildēja, bet acu kaktiņos vēl arvien smaidīja krunciņas.

— Vai tu mani nemīli? — es neailaidos, nemaz neklausīdamies viņas vārdos.

— Mīlu savu putnēnu Džekiju, — viņa teica, — nabaga putnēnu Džekiju.

— Jods parāvis, — es sacīju, — vai tu mani nemīli?

Viņa pētījoši paraudzījās manī, un smieklu krunciņas

bija nozudušas.

— Nē, — viņa teica, — mīlu, — un, izvilkusi roku no manas plaukstas, devās pāri tenisa laukumam tik apņēmīgu soli, it kā viņu gaidītu tāls ceļš un vairs nebūtu laika kavēties. Taču viņa pārgāja pāri tikai tenisa laukumam un apsēdās uz sola mimozas virmojošajā ēnā, bet es viņu vēroju tā, it kā laukums būtu vismaz plašā Sabāra un viņa pati izgaistu tālē.

Tad ieradās Ādams un mēs spēlējām tenisu.

Anna torīt atgriezās, (acu nekas vairs nebija lā kā agrāk. Viņa atgriezās gan, bet ne visa. Kopā mēs bijām tikpat bieži kā agrāk, taču Anna šķita iegrimusi pati savās domās un, kad es viņu apmīļoju, pacieta mani it kā aiz pienākuma vai, labākajā gadījumā, aiz laipnības, kas gandrīz robežojās ar nicinājumu. Tā tas gāja visu pēdējo nedēļu, un dienas turējās karstas un tvanīgas, bet vakara pusē, kā negaisu solīdami, savilkās smagi mākoņi, taču negaiss neuznāca, un naktis nolaidās smagas un trulas kā lielas, melnas, sudrabu apbirušas vīnogas, kas ik mirkli var pārsprāgt.

Divas dienas pirms Annas aizbraukšanas mēs -vakarā devāmies uz kino Lendingā. Kad iznācām no kinoteātra, lija lietus. Bijām nodomājuši vēl izpeldēties, taču no šā nodoma vajadzēja atteikties. Bieži bijām peldējušies lietus laikā gan to vasaru, gan iepriekšējos gadus, kad vēl gājām visur kopā ar Ādamu. Ari tovakar mēs droši vien nopeldētos, ja lietus bijis citāds, ja tas viegli smidzinātu no augstam debesīm, tik tikko sadzirdami, glāsmaini urdzēdams pa ūdens virsmu, vai arī kapātu saltām, dzeldīgām, šķīstījošām lāsēm, tā ka gribas skraidīt pa liedagu, pilnā balsī aurot un meklēt glābiņu jūrā, vai pat ja tas būtu īsts gāziens, kāds dažkārt uznāk Meksikas līcī, kad gaisā, tā vien šķiet, pārsprādzis ar ūdeni pildīts milzu papīra maiss. Taču toreiz lija pavisam citāds lietus. It kā debesis būtu noslīgušas līdz pašai zemei un cauri melnajam, smagajam, valkanajam gaisam sūktos netīri notekūdeņi.

Tā nu mēs, caurcaurēm izmirkdami, pacēlām automobiļa jumtu, sēdāmies iekšā un braucām mājās. Manas mātes istabā un verandā vēl dega gaisma, tādēļ mēs nolēmām iegriezties mūsu mājās un iebaudīt kafiju ar sviestmaizēm. Bija vēl pavisam agrs, tikai pusdesmit. Māte, es atcerējos, bija aizbraukusi spēlēt bridžu pie Petoniein, kur viesojās kāds tips, kas taisījās viņai klāt. Iebraucām pa ceļu un ar skaudru čirkstoņu nobremzējām, tā ka gliemežvāki un lietus ūdens pašķīda vien. Pa kāpņu labējo spārnu uzskrējām veranda un, tikuši drošībā zem jumta, mīņājāmies un purinājām ūdeni kā slapji suņi. No skriešanas un mīņāšanās Annai bija atrisuši mati. Tie slīga par muguru, dažas mitras šķipsnas bija pielipušas pie pieres, bet viena pie vaiga, un Anna izskatījās pēc bērna, kas tikko iznācis no peldes. Smiedamās viņa nolieca galvu sānis un pakratīja to, kā meitenes dažkārt mēdz darīt, lai mati kristu brīvos viļņos. Izpletusi pirkstus, viņa kā ķemmi tos izlaida caur matiem, cenzdamās savākt izrisušās adatas. Dažas matadatas nokrita uz verandas grīdas.

— Nu gan es izskatos pēc ērma, — viņa sacīja, — taisni briesmīgs ērms. — Un tikai purināja galvu, smējās un spožām acīm sānis lūkojās manī. Tai brīdī viņa jau likās daudz līdzīgāka pati sev.

Es sacīju, jā, tīrais ērms gan, un mēs iegājām mājā.

Uzdedzu priekšnamā gaismu un, atstādams verandā spuldzi degam, vedu Annu cauri ēdamistabai un produktu pieliekamam pa labi uz virtuvi. Uzliku kafiju vārīties, izņēmu ēdienu no saldētavas (tolaik elektriskie ledus skapji vēl nebija izgudroti, jo citādi mana māte būtu iegādājusies vismaz pāris šādu ierīču, īstus milzeņus, un pusnaktī ap tiem pulcētos dāmas atsegtiem pleciem un iereibuši vīrieši smokingos, gluži kā no reklāmas izkāpuši). Kamēr darbojos gar traukiem, Anna pina matus. Acīm redzot, viņa gribēja katrā pusē sapīt pa peļastītei, jo, kad es uz virtuves galda saliku ēdamos, viena bižele jau rādījās gandrīz gatava.

— Kādēļ tu netaisi sviestmaizes, — es sacīju, — bet noņemies pati ar sevi?

— Lai notiek, — viņa atbildēja, — toties tev vajadzēs savest kārtībā manus matus.

Viņa apsēdās pie galda un zieda sviestmaizes, bet es pabeidzu pirmo peļasti.

— Vajadzētu sasiet ar lenti, — es teicu, — vai kaut ko tamlīdzīgu, citādi tā raisīsies vaļā. — Turēju bizes galiņu pirkstos cieši saspiestu, lai mali neatristu. Manas acis atdūrās pret tīru trauku dvieli uz pakaramā. Palaidu pīni vaļā, paņēmu dvieli un ar kabatas nazi no gala tam nogriezu divas strēmeles. Dvielis bija balts, ar sarkanu malu. Tad es sapinu atrisušo bizes galiņu un ar dvieļa strēmeli sasēju skaistā lentē.

— Nu tu izskaties pēc nēģerēna, — es sacīju.

Viņa iesmējās un, darbu nepārtraukdama, zieda uz maizes zemesriekstu sviestu.

Tikmēr arī kafija bija gatava, un es nogriezu gāzi. Tad ķēros pie otras biželes. Noliecies es laidu zīdainos pavedienus caur pirkstiem, kas ne no šā, ne no tā sāka drebēt un kļuva raupji ka smirģelis, sadalīju tos trīs daļās un, vīdams šķipsnu pāri šķipsnai, ieelpoju valgo matu dvesto pļavu smaržu. Pašā nopietnākajā darba brīdī iezvanījās telefons.

- Paturi, — es pavēlēju Annai, — iai neatnāk vaļā. — Un iespiedu viņai bizes galu saujā. Tad es izgāju priekšnama.

Zvanīja mana māte. Viņa, Petoni, tips, kas taisījās viņai klāt, un diezin kāda vēl kompānija patlaban grasījās iekrauties automobili un braukt četrdesmit jūdzes uz La-granžu — plītnīcu kaimiņu apgabalā, ceļa uz galvaspilsētu, — kur varēja spēlēt ar kauliņiem, griezt ruleti un kur labākie ļaudis berzējās plecu pie pleca ar sliktākajiem, kopa ieelpodami rīkli plaucējošus zilus tabakas dūmus un nelikumīgi ievesta alkohola dvingu. Māte sacīja, ka nezinot, kad pārbraukšot mājās, un lūdza neaizslēgt durvis, jo esot aizmirsusi atslēgu. Nebija nekādas vajadzības lūgt, lai atstāju durvis vaļa, jo Lendingā tāpat neviens nekad un neko ciet neslēdza. Māte sacīja, lai es neraizējoties, jo viņai uzsmaidot laime, iesmējās un nolika klausuli. Ari to nebija nekādās vajadzības teikt, jo raizēties tā kā tā es neraizējos. Vismaz jau nu par viņas laimi ne. Viņai vienmēr smaidīja laime. Dabūja visu, ko tikai iegribēja.

Pakaru klausuli un gaismā, kas no virtuves krita pa priekšnama durvīm, ieraudzīju Annu stāvam dažu soļu atstatumā no manis un tinam lenti ap otras biželes galu.

—*■ Zvanīja mana māte, — es paskaidroju. — Viņa ar Petoniem braucot uz Lagranžu. — Un piebildu: — Tik drīz neatgriezīsies.

Izteicis šos vārdus, sajutu, cik tukšs ir šis nams, cik tumšas visapkārt istabas, cik smagi mums uzgulst augšstāva tumsa, pieblīvēdama istabas un bēniņus, biezi un tomēr viegli izplūzdama pa kāpnēm, sajutu, kāda tumsība valda ara. Kamēr lūkojos Annai sejā, visā mājā nedzirdēja ne skaņas. Vienīgi ārā pamazām pierimstošā lietus lāses pakšķēja uz jumta un uz koku lapām. Sirds man spēji salecas, un es visā ķermenī sajutu strauju asiņu plūsmu, it kā negaidot kāds būtu atvēris slūžas.

Es skatījos Annai tieši sejā un skatīdamies zināju, zināju to, ka arī viņa zina, — ir pienācis brīdis, kuram pretim visu laiku mūs neatturami nesusi varenā vasaras straume. Es pagriezos un lēnām gāju pāri priekšnamam uz kāpņu pusi. Sākumā nezināju, vai Anna nāk man līdzi vai nenāk. Bet tad sapratu, ka viņa nāk. Es kāpu augšā un zināju, ka viņa man seko kādus četrus pakāpienus aiz muguras.

Kāpņu galā es pat neapstājos augšstāva priekšnama un

arī nepametu skatienu atpakaļ. Cauri piķa melnajam priekšnamam devos uz savas istabas durvīm. Tumsā sataustīju rokturi, atgrūdu durvis un iegāju iekšā. Istabā iespīdēja vāra gaismiņa, jo debesis tai mirklī, acīm redzot, bija noskaidrojušās, turklāt slapjās koku lapas atstaroja verandas spuldžu mesto blāzmu. Es pakāpos mala, plaukstu no durvju roktura neatņemdams, un ļāvu Annai ienākt istabā. Ejot garām, viņa uz mani pat nepaskatījās. Paspērusi trīs soļus, viņa apstājās istabas vidū. Es aizvēru durvis un tuvojos balti tērptajam stāvam, bet arī tad viņa nepagriezās pret mani. No mugurpuses apskāvis Annu ap krūtīm, kļāvu viņas plecus sev klāt un spiedu Sausās lūpas pie viņas matiem. Rokas Anna bija nolaidusi gar sāniem. Tā mēs palikām dažas minūtes stāvam — kā reklāmā attēloti mīlētāji, kas vēro burvīgu saulrietu, okeānu vai Niagāras ūdenskritumu. Taču mēs nevērojām it neko. Stāvējām tukšā, tumšā istabā (dzelzs gulta, vecs tualetes galdiņš, priežkoka galds, ceļasomas, grāmatas, daži apģērba gabali — jo savu istabu es neļāvu mātei pārvērst muzejā) un lūkojāmies pa logu tumšajās koku galotnēs, kurās iešalcās pēkšņi no līča atpūtis vējš un iečabējās no jauna uznācis lietus.

Tad Anna pacēla rokas un sakrustoja tās, uzlikdama plaukstas uz maniem dilbiem.

— Džekij, — viņa sacīja klusu, bet ne čukstot, — putnēn Džekij, es uzkāpu augšā.

Viņa patiešām bija uzkāpusi.

Sāku raisīt vaļā āķīšus un cilpiņas baltā tērpa mugurpusē. Viņa stāvēja pavisam rāma, kā laba, paklausīga meitene ar biželēm pār pleciem. Vieglais audums bija mitrs un pielipis pie miesas, tādēļ raisīšana man nepavisam nevedās. Piņķējos gar sasodītajiem āķiem un cilpām. Tad uzdūros jostai. Cik atceros, tā kreisajā pusē bija sasieta lentē. Atraisīju jostu, tā nokrita zemē, un es ķēros atkal pie kleitas. Anna stāvēja pacietīgi, rokas gar sāniem nolaidusi, it kā es būtu skroderis un viņa ieradusies uzlaikot tērpu. Viņa nebilda ne vārda, līdz es mulsumā neveikli mēģināju novilkt kleitu pār gurniem.

— Tā ne, — viņa teica tikpat klusu kā iepriekš, — tas jādara tā. — Un pacēla kailās rokas pāri galvai.

Pat šai mirklī pamanīju, ka viņa netur plaukstas brīvi un dabiski, bet izstiepusi un saspiedusi pirkstus kopā, it kā būtu pacēlusi rokas un sastingusi pēdējā mirklī pirms lēkšanas ūdenī. Novilku kleitu viņai pār galvu un, rokās sažņaudzis, mu|ķīgi stāvēju, iekāms attapos, ka varu to noliki uz krēsla.

Anna stāvēja, rokas vēl arvien virs galvas turēdama, un es sapratu, ka tas ir mājiens tādā pašā ceļā dabūt nost arī kombinēju. Kombinēja nonāca nost tādā pašā ceļā, un es to noliku pāri krēslam lempīgi, nervozi pedantiskām kustībām, it kā tā draudētu salūzt. Anna nolaida rokas gar sāniem un stāvēja arvien vēl tikpat vienaldzīga, kamēr es pabeidzu darbu. Kad atāķēju krūšturi un ļāvu tam nokrist pār viņas nekustīgajām rokām, Un, ceļos nometies, novilku biksītes, rīkojos tik uzmanīgi, ka mani pirksti pat viņas ādai nepieskārās. Elpoju ātri, rīkli un krūtis man sažņaudza kamols, bet domas klīda bezmērķīgi apkārt — apstājās pie grāmatas, ko biju aizsācis un pametis nelasītu, pie internāta, ko rudenī varbūt vajadzēs pamest un noīrēt istabu, pie kādas algebras formulas, kas iesēdusies galvā, pie ainavas — lauka stūra ar salauztu žogu, — un es izmisīgi pūlējos atcerēties, kur to būtu varējis redzēt. Manas domas šaudījās mežonīgiem lēcieniem riņķī un apkārt kā zvērs, kam ķepa iecirtušies lamatās, vai kā diegā iesieta vabole.

Kamēr es kūņojos Annai blakus, tikko ļāvis batista niekam noslīdēt pār viņas kājām, viņa izvilka vienu pēdu no lakādas kurpītes — zināt, kā meitenes to dara, — saspiež papēžus kopā un izkāpj no apaviem, — pēc tam otru. Es piecēlos, nostājos Annai blakām un pārsteigts ieraudzīju, cik viņa ir maza, kad stāv uz grīdas un kājās nav kurpes ar papēžiem. Neskaitāmas reizes biju redzējis viņu peldkostīmā basām kājām stāvam smiltīs vai uz plosta. Taču šoreiz tas mani pārsteidza.

Kad es piecēlos, viņa stāvēja, vēl arvien rokas gar sāniem nolaidusi, bet tad sakrustoja tās pār krūtīm, uzrāva plecus un nodrebinājās, un šai pozā ar saliektajiem pleciem lāpstiņas zem mazajām biželēm pēkšņi šķita asas un trauslas.

Ārā spēcīgām gāzmām lija lietus. Arī to es pamanīju.

Galvu viņa bija mazliet nodūrusi un tādēļ ieraudzīja vai arī atcerējās, ka vēl nav novilktas zeķes. Novērsusies no manis, viņa pieliecās un, papriekš uz vienas, pēc tam uz otras kājas zvārodamās, noāva zeķes un nometa blakus jostai un čauganajai veļas kaudzītei. Tad viņa atkal nostājās kā iepriekš, muguru kumpā uzmetusi, droši vien

drebēdama, un ceļgali bija viegli saliekti un cieši kopā saspiesti.

Kamēr es grābājos gar sava krekla pogām un vienu pat norāvu, jo nekādi nespēju to iedabūt pogcauruma (vējam un lietum mirkli piestājot, tā notinkšķēja uz kailās grīdas), un kamēr manas domas kā maijvaboles mežonīgi lēkāja un raustījās, Anna piegāja pie dzelzs gultas un piesardzīgi apsēdās uz pašas maliņas cieši kopā saspiestiem ceļgaliem, vēl arvien sakrustotām rokām un kūkumu mugurā. Viņa skatījās manī pāri istabai ar jautājumu vai lūgumu acīs — krēslā nespēju to saskatīt.

Tad viņa atbalstījās pret vienu roku, paliecās mazliet sānis, pacēla aizvien vēl cieši kopā sakļautās kajas no grīdas un maigi kā saritinādamās nolaidās augšpēdus uz baltā gultas pārklāja, pēc tam rūpīgi izstiepās, atkal rūpīgi sakrustoja rokas pār krūtīm un aizvēra acis.

Un tai mirklī, kad Anna aizvēra acis, manas domas izdarīja kārtējo trako lēcienu, un es ieraudzīju viņu guļam uz ūdens — todien pirms trim gadiem, acis viņai bija ciet, virs galvas peldēja negaisa padebeši un augstu gaisā lidinājās vientuļa kaija, un tā seja un šī seja, tā aina un šī aina saplūda kopā kā divi viens uz otra uzkopēti fotouzņēmumi, kur katrs no tiem attēlo kaut ko citu un tomēr nenoliedz otru. Un tai mirklī, kad es stāvēju, izmisīgi rīstīdamies, lai nodabūtu lejā rīkli sažņaugušo kamolu, visā ķermenī izjuzdams smagas tirpas, kad paskatījos uz Annu dzelzs gultā, pārlaidu skatienu lielajai, tukšajai, tumšajai istabai un sadzirdēju lietus brāzmas, es apjēdzu, ka viss notiek aplam, galīgi aplam, kāpēc — to nesapratu un pat nepūlējos saprast, bet zināju, ka tas nepavisam nav tas, kurp mūs nesusi visa pagājusī vasara. Ka es to nedarīšu.

— Anna, — es aizsmacis ierunājos, — Anna ...

Viņa neatbildēja, taču atvēra acis un palūkojās manī.

— Nevajag, — es iesāku, — nevajag ... tas nebūs ... tas nebūs ... tas nebūs pareizi. — Tā nu es biju izteicis vārdu pareizi, pats nesaprazdams, kā tas pārspruka man pār lūpām, jo ne reizi vēl nebiju ieprātojies, vai tas, ko daru ar Annu Stentoni vai ar jebkuru citu sievieti vai meiteni, ir pareizi vai nav pareizi, bet biju uztvēris to kā pašu par sevi saprotamu rīcību, tāpat kā arī ne par ko citu netiku domājis, vai tas ir pareizi vai nepareizi, bet darīju to, ko dara visi, un nedarīju to, ko nedara neviens. Jo cilvēki kaut ko vai nu dara, vai arī nedara. Kā

šodien atceros, cik pārsteigts jutos, izdzirdējis šo vārdu noskanam gaisā — kā atbalsi vārdam, ko izteicis kāds cits dievs zina pirms cik daudz gadiem un kas nule atkusis kā barona Minhauzena stāstā. Nespēju viņai pieskarties, tas būtu tikpat kā pieskarties savai mazajai māsiņai.

Viņa neatbildēja, bet tikai lūkojās manī ar tādu izteiksmi acīs, ko nespēju izdibināt, un, kad tā skatījos uz viņu, mani pārņēma milzīgs žēlums, it kā silta straume ieplūstu krūtīs, un es ievaidējos: «Anna ... ak, Anna ...» — un man kāds it kā lika mesties ceļos pie gultas un satvert viņas roku.

Ja es to būtu izdarījis, viss droši vien izkārtotos pavisam citādi, ieietu daudz normālākās sliedēs, jo skaidrs — kad pusizģērbies, veselīgs jauneklis nometies ceļos pie gultas un satvēris aiz rokas galīgi kailu, glītu jaunu meiteni, viss agri vai vēlu ievirzās normālās sliedēs. Un, ja es, Annu izģērbdams, kaut reizi būtu viņai pieskāries vai ja viņa būtu mani uzrunājusi, kaut ko bildusi, saukusi par puisēnu Džekiju vai teikusies mani mīlam, iesmējusies, izlikusies jautra vai kaut man atbildējusi, sacījusi — vienalga, kādu vārdiņu, kad raudzījos, kā viņa guļ gultā, un izrunāju viņas vārdu, — ja tikai kaut kas po tā būtu noticis, viss kļūtu pavisam citādi gan toreiz, gan arī vēlāk. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika, es nepadevos tieksmei mesties ceļos pie gultas, saņemt viņas roku savējā, lai ar savu miesu vismaz drusku pieskartos viņas miesai, un ar to droši vien būtu pieticis. Jo, kad es ievaidējos: «Anna ... ak, Anna ...» — uz ceļa nošvirkstēja riepas un pec tam iečīkstējās bremzes.

— Viņi ir atgriezušies, viņi ir atgriezušies! — es saucu, Anna spēji piecēlās gultā sēdus un izmisīgi skatījās manī.

— Ņem savas drānas, — es pavēlēju, — ņem drānas un joz uz vannas istabu ... tu varēji tur mazgāties. — Es stūmu kreklu biksēs, pūlējos aizāķēt jostu un vienlaikus virzījos uz durvīm. — Es būšu virtuvē, — sacīju, — gatavošu kaut ko ēdamu!

Izdrāzos no istabas, skriešus metos lejup pa virtuves kāpnēm gaitenī, no turienes virtuvē, drebošiem pirkstiem pieliku sērkociņu pie gāzes riņķa, uz kura stāvēja kafijas kanna, tieši tai brīdī, kad noklaudzēja ārdurvis un priekšnamā ienāca cilvēki. Apsēdos pie galda un ņēmos ziest sviestmaizes, gaidīdams, vai sirds pārstās skaļi dauzīties, pirms aci pret aci sastapšos ar māti, Petoniern un velns zina kādiem vēl murmuļiem.

Kad māte taisnā ceļā ar visu savu varzu ienāca virtuvē, es, it kā nekas nebūtu noticis, sēdēju, apziedis krietnu kaudzīti gardu sviestmaizīšu, un viņi paziņoja, ka uz La-granžu neesot braukuši briesmīgā negaisa dēļ, uzslavēja mani, ka es protot lasīt domas, ja esot sagatavojis viņiem sviestmaizes un kafiju, un es viņiem atmaksāju ar apburošu piemīlību. Tad no augšas nonāca Anna (viņa nevainojami piemērojās apstākļiem un divas reizes norāva tualetē ūdeni, skaidri parādīdama, kādēļ tur atrodas), un viņi apcēla Annu par peļastītēm un nēģerēna lentēm matos, bet Anna neko neatbildēja, tikai kaunīgi smaidīja, kā klājas jaunai labi audzinātai meitenei, kad pieaugušie to aplaimo ar uzmanību, pēc tam viņa apsēdās, ēda sviestmaizi, un es viņas sejā neko nespēju izlasīt, itin neko.

Ar to pašu arī vasara beidzās. Mani gaidīja gan vēl atlikušais nakts posms, kad es gulēju savā dzelzs gultā, klausījos, kā lietus lāses pakšķ koku lapās, lādēju savu muļķību, lādēju savu neveiksmi un pūlējos iztēloties, kā jūtas Anna, pūlējos izgudrot, kā nākamajā dienā palikt ar viņu divatā, jo tā bija mūsu pēdējā diena. Bet tad prātā iešāvās doma, ka būtu iznācis vēl ļaunāk, ja māte, pārnākusi mājās, ar visām savām dāmām būtu uzkāpusi augšā (to viņa arī izdarīja) un pieķērusi mūs abus manā istabā. No šās domas man izspiedās salti sviedri, un es pēkšņi jutos varen gudrs: biju rīkojies pareizi un gudri. Un tā mēs izglābāmies. Tādējādi mana neveiksme pārvērtās manā gudrībā (tāpat kā nolādētās cilvēku ģints neveiksmes pārvēršas tās gudrībā, iekļūst grāmatās un tiek mācītas skolās), un pēcāk mana gudrība kļuva par manu cildenumu, un galu galā, tas gan nāca krietni vēlāk, es iemantoju pārliecību, ka esmu tā rīkojies, cildenu jūtu vadīts. Tieši šo vārdu, jāatzīstas, gan nelietoju, taču trinos tam apkārt un it bieži vēlās nakts stundās vai pēc kāda stiprāka malka, atcerēdamies savu toreizējo rīcību, iedomājos, cik es esmu krietns cilvēks.

Tā, manas dzīves hronikai griežoties arvien tālāk, es braucu uz rietumiem un nespēju atrauties no domas: ja toreiz nebūtu rīkojies tik cildeni — ja to var saukt par cildenumu, — viss būtu ievirzījies gluži citādā gultnē. Ja mēs ar Annu tiktu pieķerti manā istabā, mana māte un gubernators Stentons, bez šaubām, būtu mūs apprecinājuši, kaut nelabprāt, kaut ar varu. Un, lai kas arī pēcāk noliktu, tas, kas notika un kādēj es braucu uz rietumiem, nekad nebūtu noticis. Tādējādi, es nospriedu, mans cildenums (vai vienalga, kas tas būtu) izraisīja manā dzīvē lādas pašas drausmīgas sekas kā reiz Kesa Māsterna d/.īvē — viņa pastrādātais grēks. Un tas runā skaidru valodu gan par viņa, gan manu dzīvi.

Pēc Annas aiziešanas, kā jau sacīju, mani gaidīja atlikušais nakts posms. Un bija vēl arī nākamā diena. Tomēr Anna tai dienā bija aizņemta ar kravāšanos un brauca uz Lendingu iepirkties. Es slaistījos gar Stentonu māju, pūlēdamies ar viņu aprunāties, taču tālāk par dažiem vārdiem netikām, vienīgi vēlāk, kad vedu Annu uz pilsētu. Mēģināju viņu pierunāt, lai viņa precas ar mani tūdaļ uz vietas, lai brauc mājās, paņem ceļasomu, un mēs abi pazudīsim. Viņa gan vēl nebija pilngadīga un tā tālāk, bet es domāju — gan jau šā vai tā izkulsimies, ja vispār biju spējīgs kaut ko domāt. Pēc tam lai gubernators un mana māte vai zemi sper gaisā. Bet viņa tikai sacīja:

— Puisēn Džekij, tu taču zini, ka es ar tevi apprecēšos. Ka noteikti precēšos ar tevi un būšu mūžīgi mūžam tava. Tikai ne šodien.

Kad es neatlaidos, viņa vēl piebilda:

— Tu brauksi atpakaļ uz pilsētu, pabeigsi universitāti, un tad mēs apprecēsimies. Pat iekāms būsi ieguvis advokāta tiesības.

Kad viņa sacīja «advokāta tiesības», es īsti neapjēdzu, par ko ir runa. Taču laikus attapos, nepaguvis izteikt pārsteiguma vārdus, un ar to arī man vajadzēja samierināties.

Palīdzēju Annai iepirkties, pārvedu viņu mājās un gāju pusdienās. Pēc pusdienām tūdaļ braucu atpakaļ pie Sten-toniem, cerēdams, ka mums izdosies pavizināties, lai gan laiks bija vētrains un apmācies. Taču nekas nesanāca. No Annas atsveicināties bija sabraukuši zēni un meitenes, ar kuriem kopā pavadījām vasaru, un arī daži vecāki, divi pāri, apciemot gubernatoru (kurš gan vairs nebija gubernators, bet Lendingā palika «gubernators» uz mūžīgiem laikiem) un sadzert ar viņu ceļakāju. Jaunieši verandā spēlēja fonogrāfu, bet vecākie cilvēki, kuri mums tolaik patiešām šķita īsti veči, sēdēja istabā un dzēra džinu ar sodu. Man atlika vienīgi dejot ar Annu, viņa izturējās mīļi, bet, kad lūdzu, lai viņa izšmauc ar mani brītiņu ārā, atbildēja, ka tūlīt gan to nevarēšot, _ko domāšot viesi, bet vēlāk pamēģināšot. Taču tad uzbrāzās jauns vētras vilnis, jo todien iegadījās tieši rudens ekvinokcija, un vecāki, iznākuši terasē, paziņoja, ka laiks doties projām, un skaļi aicināja jauniešus prasties godu, lai Anna pirms aizbraukšanas pagūtu izgulēties.

Es vēl brīdi vilcinājos, taču veltīgi. Gubernators Steii-tons sēdēja dzīvojamā istabā, iedzēra savā nodabā un pārskatīja vakara avīzi. Mēs abi ar Annu cieši blakus nīkām verandā, klausījāmies, kā gubernators, pāršķirdams lappuses, čaukstina avīzi, un čukstējām viens otram mīlestības vārdus. Pēc tam sēdējām tāpat, kopā sakļāvušies, klusējām, jo vārdi jau zaudēja jebkādu nozīmi, un klausījāmies, kā lietus plīkšķ koku lapās.

Kad lietus mazliet pierima, es piecēlos, iegāju iekšā, paspiedu gubernatoram roku, tad iznācu verandā, atvadīdamies noskūpstīju Annu un aizbraucu. Skūpsts bija stīvs un auksts, it kā tādas vasaras vispār nebūtu bijis vai arī tā bijusi gluži citāda.

Atgriezos universitātē. Jutu, ka nespēšu sagaidīt ziemsvētkus, kad viņa pārbrauks mājās. Mēs sarakstījāmies ik dienas, taču vēstules arvien vairāk kļuva līdzīgas čekiem, ko izrakstījām no vasarā iekrātā kapitāla. Bankā pagaidām naudas netrūka, taču nav nekāda liela jēga dzīvot no iekrāta kapitāla, bet man bija tāda sajūta, ka dzīvoju, tērēdams kapitālu, un redzu, kā tas pamazām sarūk. Un tomēr man šausmīgi gribējās redzēt Annu.

Ziemsvētkos es pavadīju kopā ar viņu veselas desmit dienas. Taču nekas vairs nebija tā kā vasarā. Viņa sacīja, ka mīlot mani, precēšoties ar mani, un ļāva man aiziet diezgan tālu. Taču tūlīt viņa negribēja precēties un negribēja arī pārkāpt robežu. īsi pirms Annas aizbraukšanas mēs par to pat saķildojāmies. Septembrī viņa bija ar mieru, bet nu vairs ne. Man šķita, ka Anna it kā lauž kādu solījumu, un es briesmīgi niknojos. Teicu, ka viņa mani nemīl. Viņa apgalvoja, ka mīlot. Gribēju zināt, kādēļ tad viņa mani atgrūž.

— Ne jau tāpēc, ka baidītos vai ka nemīlētu tevi. Ak, es taču mīlu tevi, Džekij, nudien mīlu, — viņa sacīja, — un arī tādēļ ne, ka gribētu tēlot riebīgu svētuli. Tikai tāpēc, ka tu esi tāds, kāds esi, Džekij.

— Kā tad, — es vīpsnāju, — labāk saki, ka man neuzlicies, domā, ka es tevi neapprecēšu un tu paliksi piesmieta.

- Zinu, ka tu mani apprecēsi, — viņa teica, — tici? tikai tāpēc, ka tu esi tāds, kāds esi.

Neko vairāk viņa nesacīja. Un tad mēs briesmīgi saķildojamies. Atgriezos pilsētā galīgi sapostītiem nerviem.

Veselu mēnesi viņa man nerakstīja. Kādas divas nedējas cietos, bet tad vairs neizturēju. Un sarakste atsākās, un kaut kur tālu visuma grāmatvedībā kāds ik dienas nospieda dažas sarkanas pogas gudrā mašīnā, un virsgrāmatā tika ierakstīti daži sarkani cipari.

Jūnijā Anna uz vairākām dienām pārbrauca Lendingā. Taču gubernators nejutās vesels, un ārsti drīz vien viņam ieteica doties uz Mēnu, lai izvairītos no karstuma. Annu viņš paņēma līdzi. Pirms aizbraukšanas mūsu attiecības bija tādas kā ziemsvētkos un nepavisam ne tādas kā pērnajā vasarā. Pat vēl ļaunākas nekā ziemsvētkos, jo biju ticis galā ar humanitāro zinātņu kursu un nu vajadzēja gatavoties juridiskajai fakultātei. Un tādēļ mēs atkal sastrīdējāmies. Bet vai strīdējāmies tādēļ? Viņa ierunājās par jurisprudenci, un es vai no adas lēcu laukā. Pēcāk salabām vēstulē, pēc tam kad viņa jau sešas nedēļas bija nodzīvojusi Mēnā, un sarakste atsākās, un sarkani cipari kā asiņainas, putna atstātas pēdas krita debesu virsgrāmatā, kur bija ierakstīts mans vārds, un es slaistījos pa tiesneša Ervina māju, lasīju Amerikas vēsturi — ne jau skolai un ne jau vajadzības spiests, bet gan tāpēc, ka man zem kājām pēkšņi bija ielūzusi plānā, trauslā tagadnes čaula un es pirmoreiz sajutu potītēm pieskaramies plūstošās smiltis. Kad rudenī Anna ar tēvu pārbrauca mājās, lai vismaz nedēļu pavadītu Lendingā, pirms devās uz kādu sevišķi smalku sieviešu koledžu Virdžīnijā, mēs daudz laika pavadījām kopā pie līča vai divvietīgajā automobilī un darījām visu, ko bijām darījuši kādreiz. Anna kā putns lidoja no daiļlēkšanas torņa. Viņa dusēja manās rokās mēnesnīcas naktīs, ja vien spīdēja mēness. Taču nekas vairs nebija tā kā agrāk.

Vispirms jau iznāca starpgadījums ar kaut kādu gluži jaunu skūpstu. Kad toruden mēs tikāmies otro vai trešo reizi, viņa noskūpstīja mani gluži citādi, nepavisam ne tā kā agrāk. Un tā nebija ne pārbaude, ne mēģinājums kā dažkārt iepriekšējā vasarā. Nē, viņa noskūpstīja mani, kā saka, mirkļa aizrautībā. Es tūdaļ sapratu, ka to viņai

Mēnā iemācījis kāds vīrietis, kāds nelietis vasarnieks vilnas flaneļa biksēs, kura valodā patskaņi klab kā domino kauliņi. Teicu, ka zinu — viņa Mēnā ar kādu blēņojusies. Anna to nenoliedza, pat ne mirkli nepūlējās noliegt. Viņa tikai noteica: «Jā,» — tik mierīgi, cik vien iespējams, un apjautājās, kā es to varot zināt. Es paskaidroju. Tad viņa sacīja: «Kā tad, nu, protams,» — un es briesmīgi saniknojos un atgrūdu viņu. Līdz tam brīdim viņa bija turējusi manu kaklu apskautu.

Viņa arvien vēl mierīgi raudzījās manī un teica:

— ’Džek, es patiešām skūpstījos ar kādu cilvēku Mēnā. Viņš bija jauks zēns, Džek, man viņš ļoti patika, un ar viņu kopā allaž bija jautri. Taču es viņu nemīlēju. Un, ja mēs toreiz nebūtu saķildojušies un man nebūtu licies, ka manai dzīvei tikpat kā pienācis gals un mēs nekad vairs nebūsim kopā, nemūžam to nebūtu darījusi. Iespējams, ka man pat gribējās viņā iemīlēties. Lai aizpildītu tevis atstāto tukšumu, Džekij. Ak, Džekij, manī bija tāds tukšums, drausmīgs tukšums... — Un, pati nemanīdama, ko dara, viņa uzlika labo roku uz sirds. — Taču es nespēju viņā iemīlēties. Un vairs arī neskūpstījos. Vēl pirms tam, kad mēs salabām. — Viņa izstiepa labo roku un, pieliekusies man tuvāk, uzlika to uz manas plaukstas. — Mēs taču esam salabuši, — viņa vaicāja, — vai ne, putnēn Džekij? — Un, iesmējusies sīku smiekliņu, viņa vēlreiz jautāja: — Esam taču salabuši, putnēn Džekij? Vai ne? Un es atkal esmu laimīga!

— Jā, — es teicu, — esam salabuši.

— Vai tu neesi laimīgs? — viņa jautāja.

— Protams, esmu, — es atbildēju un jutos tik laimīgs, cik, man šķiet, biju pelnījis. Bet šī doma mani neatstāja, tā nemitīgi urbās manā prātā un gaidija izdevību, lai spruktu ārā. Kaut lāgiem es to pavisam piemirsu. Nākamajā vakarā, kad Anna mani vairs neskūpstīja pēc jaunās paražas, es jutu, ka nelāgā doma manā galvā sakustas. Un pēcnākamajā vakarā atkal. Tas, l;a viņa neskūpstīja mani pēc jaunās paražas, mani sakaitināja vēl vairāk. Tādēļ noskūpstīju viņu kā tas cilvēks Mēnā. Viņa strauji atgrūda mani un pavisam klusu sacīja:

— Zinu, kādēļ iu to darīji.

— Mēnā tev tas gluži labi patika.

— Ak, Džekij, — viņa teica, — nav nekādas Mēnas, nekad tā nav bijusi, esi tikai tu viens vienīgs, un tu esi visi četrdesmit astoņi štati kopā, un visu laiku esmu mīlējusi tikai tevi. Vai tagad tu būsi labs? Un skūpstīsi mani ka agrāk?

Es viņu noskūpstīju kā agrāk, bet dzīve ir milzīga sniega pika, kas veļas no kalna lejā un nekad neveļas pret kalnu, lai atgrieztos tai vietā, no kurienes nākusi un kur nekas vel nav noticis.

Lai gan tikko aizvadītā vasara nepavisam nelīdzinājās iepriekšējai, es atgriezos universitātē, kā agrāk pusdienoju lētās ēdnīcās, mazliet pastrādāju par reportieri un pats pret savu gribu iestājos juridiskajā fakultātē. Visu laiku rakstīju Annai vēstules uz ārkārtīgi smalko sieviešu koledžu Virdžīnijā, un kapitāls, no kura tika izrakstīti čeki, raucas raukumā. Līdz ziemsvētkiem, kad pārbraucu mājās un arī Anna pārbrauca. Teicu, ka man riebjas juridiskā fakultāte, un gaidīju (pat traki gribēju), lai iet vaļā elle. Taču elle negāja vaļā. Anna tikai pasniedzās un paplikšķināja man pa roku. (Mēs sēdējām uz tahtas Stentonu dzīvojamā istabā, cieši kopā sakļāvušies, un tad pēkšņi atrāvāmies viens no otra, viņa skumji un grūtsirdīgi, es — nomocījies un pārāk ilgi novilcinātās un apspiestās kaisles uzbudināts). Viņa paplikšķināja man pa roku un sacīja:

— Nu tad nestudē tieslietas! Nav taču katrā ziņā jāstudē tieslietas.

— Ko tad tu gribi lai es daru?

— Nekad, Džekij, neesmu gribējusi, lai tu studē tieslietas. Tu pats to izdomāji.

— Patiešām? — es jautāju.

— Jā, — viņa sacīja un atkal paplikšķināja man pa roku. — Dari, ķo vēlies, Džekij. Gribu, lai tu dari, ko vēlies. Un man ir gluži vienalga, ja arī tu nepelnīsi daudz naudas. Sen jau esmu tev sacījusi, ka esmu ar mieru kopā ar tevi ēst sausu maizi.

Piecēlos no tahtas. Lai viņa nespētu vairs plikšķināt man pa roku, jo man pēkšņi šķita, ka tik bezkaislīgi, mierinādama pacientu, tam pa roku varētu plikšķināt žēlsirdīgā māsa. Es nostājos pāris soļu tālāk un noteikti sacīju:

— Labi, tu ēdīsi sausu maizi kopā ar mani. Apprecēsimies. Rit. Šovakar. Pietiekami ilgi esam niekojušies. Tu saki, ka mīlot mani. Un arī es tevi mīlu.

Viņa neteica ne vārda, rokas klēpī nolaidusi, sēdēja uz tahtas, tad pacēla seju — tā pēkšņi likās nogurusi un saspringta, — paskatījās manī, un acīs viņai riesās spožas asaras.

— Vai tu mani mīli? — es jautāju.

Viņa lēni pamāja ar galvu.

— Un tu zini, ka es mīlu tevi? — es jautāju.

Viņa atkal pamāja.

— Kas vēl mums vajadzīgs?

— Džek, — viņa teica un apklusa. — Es mīlu tevi, Džek. Reizēm man šķiet, ka vajadzētu tikai tevi noskūpstīt, cieši apskaut, aizvērt acis, un es spētu mesties kopā ar tevi kaut no klints. Vai arī kā toreiz, kad tu ieniri pie manis un mēs skūpstījāmies ūdenī, un likās — nemūžam mēs vairs neuzpeldēsim. Vai tu atceries, Džek?

— Jā, — es sacīju.

— Tik stipri es toreiz tevi mīlēju, Džek.

— Un tagad? — es jautāju. — Kā ir tagad?

— Arī tagad, Džek, man liekas, es to varētu izdarīt. Bet tas tomēr ir citādi.

— Citādi?

— Ak, Džek, — viņa iesaucās un pirmo reizi, vismaz es to pirmo reizi ievēroju, pacēla rokas un pielika pie deniņiem — šis žests, lai aizraidītu samulsumu, nekļuva viņai par ieradumu, taču pēcāk to manīju vairākkārt. — Ak, Džek, — viņa atkārtoja, — šis tas ir noticis, daudz kas ir noticis. Kopš tiem laikiem.

— Kas ir noticis?

— Nu redzi, apprecēties nav gluži tas pats, kas nolēkt no klints. Arī mīlestība nav tas pats, kas nolēkt no klints. Vai noslīkt. Tā ir ... tā ir... ak, es nezinu, kā tev to pasacīt... tā ir dzīve, savs ceļš dzīvē.

— Nauda, — es teicu, — ja tu runā par naudu ...

— Nē, tā nav nauda, — viņa mani pārtrauca, — es nerunāju par naudu ... Ak, Džek, kaut tu spētu mani saprast.

— Nu, vai zini, strādāt pie Petona vai vēl pie kāda cita šeit es nedomāju. Ne arī gaidīt, lai viņi sagādā man darbu. Pat Ervins ne. Darbu es dabūšu, vienalga, kādu, bet no viņiem es neko nelūgšu.

— Mīļais, — viņa nogurusi sacīja, — es nemaz negribu, lai tu paliktu te. Ne arī lai strādātu pie Petona. Vai pie kāda cita. Gribu, lai tu darītu to, ko vēlies. Lai tev būtu savs darbs. Pat ja tu nepelnītu daudz naudas. Es taču tev sacīju, ka esmu ar mieru dzīvot skalu būdā.

Tā cs atgriezos juridiskajā fakultātē un, likdams lietā neatlaidīgas pūles, jau pirms mācību gada beigām tiku no lurienes izmests. Tas nemaz nevedās iik viegli, jo ar parastiem līdzek|iem cilvēks nevar panākt, lai viņu izmet no mūsu štata universitātes. Tas prasa smagus- pūliņus. Es, protams, varēju pavisam viegli pats izstāties no fakultātes, taču, ja kāds neiet vairs uz nodarbībām vai izstājas, viņam vēl paliek iespēja atgriezties. Tāpēc es panācu, lai mani izslēdz. Kamēr svinēju savu izslēgšanu, pārliecināts, ka Anna jutīsies aizvainota un pametīs mani, sapinos ar kādu tipu un divām skuķēm, sanāca neliels skandāls, un tas iekļuva avīzēs. Toreiz jau biju kādreizējais students, un universitāte šai jezgā iejaukties nevarēja. Anna tāpat nelikās ne zinis, jo laikam arī viņai jau biju kļuvis kādreizējais putnēns Džekijs.

Tā Anna aizgāja savu ceļu un es savējo. Mans ceļš aizveda mani avīzes reportiera gaitās, un es klīdu pa pilsētas šaubīgajiem rajoniem un lasīju grāmatas par Amerikas vēsturi. Beidzot atkal sāku universitātē klausīties lekcijas, pirmāk aiz gara laika, pēc tam gluži nopietni. Iegrimu pagājības burvju valstībā. īsu brīdi šķita, ka ar Annu esam salabuši, taču tad kāds zobrats atkal izgāja no ierindas, un viss palika pa vecam. Zinātņu grādu es neieguvu. Atgriezos «Chronicle» redakcijā, kļuvu par reportieri — turklāt sasodīti labu. Es pat apprecējos. Apprecējos ar Loisu, sasodīti skaistu sievieti, daudz skaistāku, man likās, par Annu, — viņa bija mīksta un apaļa, bet Anna — tikai ar ādu pārvilkti kauli un muskuļi. Loisa izraisīja ēstgribu, es tūdaļ sapratu, cik viņa caurcaurēm jauka, kā dīvains maiga teļa fileja un Grūzijas persika sajaukums, kas prasās apēdams un izspiež zelta straumes. Iemeslu, kādēļ Loisa ar mani apprecējās, zinātu pateikt tikai viņa pati. Viens no tiem, bez šaubām, bija mans vārds — Bērdens. Pie šāda secinājuma nonācu, izmantodams nezināmā izslēgšanas metodi. Sapratu, ka iemesls nav fneklējams ne manā skaistumā un elegancē, ne pievilcībā, prātā, intelektā un izglītībā, jo, pirmkārt, mans skaistums, elegance un pievilcība nebija nekādi lielie un, otrkārt, Loisu nepavisam neinteresēja ne prāts un intelekts, ne izglītība. Pat ja man tie būtu bijuši. Iemesls nevarēja būt arī manas mātes bagātība, jo Loisas pašas mātei netrūka naudas, ko Loisas nelaiķa tēvs bija sarausis ar izdevīgu kontraktu kara laikā — ar grants piegādēm, taču šī nauda nāca mazliet par vēlu, lai sagādātu meitai tā sauktās priekšrocības, ko sniedz pienācīgā vecumā iegūta izglītība. Tātad palika vairs tikai mans uzvārds — Bērdens.

Ja nu vienīgi Loisa bija manī iemīlējusies. So iespēju pievienoju tikai tāpēc, lai iemeslu sarakstu galvenajos vilcienos izsmeltu pēc visiem loģikas likumiem, jo esmu pārliecināts, ka vienīgie Loisas priekšstati par mīlestību aprobežojās ar māku šo vārdu uzrakstīt un veikt fizioloģiskās funkcijas, kas parasti tiek saistītas ar mīlestību. Rakstīšana nebija Loisas stiprā puse, toties minētās funkcijas viņa veica prasmīgi un ar prieku. Prieks bija dabas dots, bet prasme — māksla, un ars longa est. To es sapratu, lai gan zināju, cik veikli Loisa prata tēlot, nekad neizkrizdama no lomas. Es to sapratu, taču mācēju šo domu iedzīt vistālākajā sava prāta nostūrī kā žurku, kas pieķerta pieliekamā graužam sieru. Mani tas īpaši arī neuztrauca, jo nenotika nekas tāds, kas liktu man uz visu paraudzīties citādām acīm. Manās skavās misis Bērdena bija uzticīga vai vismaz piesardzīga sieva, un nekad nekas aizdomīgs nenotika. Un mūsu laulība bija ideāla.

«Seksuāli mēs ar Džeku ideāli saderam kopā,» pārgudri mēdza apgalvot Loisa, jo viņa bija ļoti progresīva savās domās un izsmalcināta valodā. Viņa pārlaida skatienu visu sejām savā lieliskajā pārmodernajā dzīvoklī (Loisas gaume sliecās modernisma virzienā, viņai nepatika balkoni pār apburošiem veciem iekšējiem pagalmiņiem, un īri par dzīvokli viņa maksāja pati), stāstīja, cik ideāli mēs abi saderam kopā, un, stāstīšanā aizrāvusies, vārdu «seksuāli» pagarināja par dažām šokolādēs saldām «s» skaņām. Sākumā man nekas nebija pretī, ka viņa stāsta viesiem, cik saderīgi mēs esam. Tas j at glaimoja manai patmīlībai, jo kuram gan nepatiktu, ja viņa vārdu saistītu ar Loisas vārdu vai arī sabiedriskā vietā viņu nofotografētu kopā ar Loisu. Tā es kautrīgi smaidīju mazā viesu pulciņa vidū, kad Loisa stāstīja par mūsu ideālo saderību. Taču vēlāk tas mani sāka kaitināt.

Kamēr es Loisu uzskatīju par skaistu, tīksmīgu, atsaucīgu, smaržīgu un nenogurstošu mašīnu ēstgribas izraisīšanai un apmierināšanai (un Loisu tieši tādu es biju apprecējis), viss šķita kārtībā. Bet, tiklīdz saskatīju viņā cilvēku, sākās nedienas. Iespējams, ka nekāda vaina arī nebūtu, ja Loisa pubertātes laikā būtu zaudējusi valodu.

Tad neviens vīrietis nespētu viņai pretoties. Taču Loisa diemžēl nebija mēma, un, ja pat kāds priekšmets sāk runāt, jūs agri vai vēlu ieklausāties tā izdotajās skaņās un pretēji visām pārējām pazīmēm uzskatāt to par cilvēku. Jūs tam lūkojat pielāgot cilvēciskas normas, un pēkšņi atklātās cilvēciskās iezīmes samaitā nevainīgos paradīzes priekus, ko izbaudāt ar šo pievilcīgo, smaržīgo mašīnu. Es mīlēju Loisā mašīnu, kā dažkārt mēdz mīlēt maigu teļa fileju vai Grūzijas persiku, taču nepavisam nemīlēju Loisā cilvēku. Jo skaidrāk es galu galā aptvēru, ka mašīna Loisā pieder cilvēkam Loisā un ir ierocis tā rokās (vai vismaz tā piederēja priekšmetam, kam piemita spēja runāt), jo mašīna Loisā, ko nevainīgi biju mīlējis, manās acīs kļuva arvien līdzīgāka skaistam, smaržīgam moluskam atvērtā divpusējā gliemežvākā, kad tas pulsē necaurredzamā dziļumā, un es pats — sīka kripatiņa jūras organismā, ko šis molusks bez žēlastības rauj sev klāt. Lāgiem viņa šķita līdzīga vīna vātij, kurā tika noslīcināts hercogs, un es, bez šaubām, biju KJarensas hercogs^1. Vai arī rijīgai, vilinoši alkatīgai slīkšņai, kas, gurdeni, apmierināti nopūzdamās, aprij nakts pārsteigtu, nomaldījušos ceļinieku, tā ka rāva nožļerkst vien. Jā, šī alkatīgā, vilinošā slīkšņa ar pēdējo baudkāro nopūtu spētu aprīt svinīgus tempļus, krāšņas pilis, torņus, robotus cietokšņa mūrus, bibliotēkas, muzejus, būdiņas, slimnīcas, namus, pilsētas un visu citu, ko radījušas cilvēka rokas. Vismaz toreiz, kā es atceros, man tā šķita. Taču, lai cik paradoksāli tas liktos, kamēr Loisa palika tikai mašīna, kamēr viņa palika tikai labi apģērbts dzīvnieks, kamēr viņa bija tikai nevainīgās, cilvēka neskartās dabas daļa, kamēr es netiku pamanījis, ka skaņas, ko viņa izdod, ir vārdi, nekādu ļaunumu viņa nespēja nodarīt, tāpat kā nekādu ļaunumu nespēja nodarīt patiešām lieliskā viņas sniegtā bauda. Kad beidzot ievēroju, ka šī Loisa cieši saistīta ar otru Loisu, kurā apjaušamas zināmas cilvēciskas iezīmes, tikai tad es sajutu, ka slīkšņa var aprīt visu, ko radījušas cilvēka rokas. Tīkams paradokss, nudien.

Es, protams, nepieņēmu lēmumu, ka neļaušu sevi aprīt. Pašsaglabāšanās instinkts mīt dziļāk nekā jebkādi lēmumi. Iekritis upē, cilvēks nepieņem lēmumu peldēt. Viņš [47] sāk spirināties. Arī es sāku locīties, staipīties un spirināties. Pirmāk,- cik atceros, vainu meklēju Loisas draugos (neviens no maniem draugiem ne reizes netika spēris kāju pār lieliskā dzīvokļa slieksni, ja vien par draugiem varēja saukt cilvēkus, ar kuriem biju iepazinies darbā, krogos vai preses klubā). Mani pārņēma riebums pret Loisas draugiem. Nekas īpaši pretīgs viņos nebija. Gluži parasti kultivēti cilvēces atbirumi. Viņu vidū bija tādi, kurus Loisa, visai labi neorientēdamās sabiedriskos jautājumos, uzskatīja par cilvēkiem «ar stāvokli», taču tie nevarēja svaidīties ar naudu un labprāt par velti dzēra Loisas viskiju. Bija arī tādi, kuriem gan nebija «stāvokļa», toties naudas bija vairāk nekā Loisai, un tie zināja, ar kuru dakšiņu pie kura ēdiena ķerties. Bija arī tādi, kam nebija ne «stāvokļa», ne naudas, bet tie izmantoja kredītu labākajos apģērbu veikalos, un tos Loisa dīdīja pēc patikas. Visi viņi lasīja Vanity Fair, Harper's Bazaar (atkarībā no dzimuma, bet daži lasīja kā vienu, tā otru) vai Smart Set, varēja citēt Doroteju Pārķeru, un tie, kas savā mūžā nebija tikuši tālāk par Čikāgu, pielišķējās tiem, kas aizbraukuši līdz Ņujorkai, bet tie, kas nebija tikuši tālāk par Ņujorku, pielišķējās tiem, kas aizbraukuši līdz Parīzei. Nekā sevišķi pretīga, kā jau teicu, šais cilvēkos nebija, viens otrs šķita gluži patīkams un pat pievilcīgs. Vienīgais, kas man viņos derdza, cik noprotu, atskatīdamies pagātnē, — ka viņi bija Loisas draugi. Sākumā pret viņiem izturējos diezgan rezervēti, vēlāk mana attieksme, pēc Loisas izteiciena, kļuva šķebīga. Reiz, kad klaji izrādīju nepatiku, Loisa liedza man savus jaukumus.

Tā mums gāja ar Loisas draugiem. Taču bija vēl otra nelaime — Loisas dzīvoklis. Arī dzīvoklis man kļuva pretīgs. Sacīju Loisai, ka nevēlos vairs lajā mitināties. Ka vajadzētu noīrēt dzīvokli, par kuru es spētu samaksāt pats no savas algas. Sai jautājumā mums vairākkārt iznāca strīdiņi — strīdiņi, kuros necerēju gūt uzvaru. Un atkal man tika liegti Loisas jaukumi.

Tā mums gāja ar Loisas dzīvokli. Taču bija vēl trešā nelaime — mans apģērbs un tas, ko Loisai labpatika apzīmēt ar vārdiem «kopta āriene». Biju pieradis pie trīsdesmit dolāru uzvalkiem, kreklus mainīju reizi divās dienās, matus griezu vienreiz pa diviem mēnešiem, apavus vispār nespodrināju, cepures malas man bija izļodzījušās un noļukušas, nagi mūžam aplauzti un dažkārt netīri. Un cs uzskatīju, ka bikšu gludināšanai nekādā ziņā nav jākļūst cilvēkam par ieradumu. Sākumā, kad uz Loisu raudzījos tikai kā uz baudas mašīnu, atļāvu savā ārienē ieviest tikko jūtamas pārmaiņas. Bet, kad apjēdzu, ka viņas mutes izdotās skaņas līdzinās cilvēka valodai un ir kaut kas vairāk nekā rudimentāra prasība pēc barības un pārošanās vai arī pazīmes, kas liecina par apmierinājumu, manī sacēlās pretestība. Un, jo cpēcīgāks kļuva spiediens izdaiļot manu ārieni, jo stiprāka vērtās mana pretestība. Arvien biežāk un biežāk pazuda mani ierastie apģērba gabali un to vietā uzradās atklāti pasniegtas vai slepeni noliktas dāvanas. Sākumā šīs dāvanas izskaidroju kā nepareizi ievirzītu, taču no mīlošas sirds nākušu vēlēšanos mani iepriecināt. Beigās tomēr sapratu, ka ar manis iepriecināšanu šai rīcībai ir gaužām maz sakara. Lūzums iestājās tai brīdī, kad es ar jaunu kaklasaiti spodrināju kurpes. Sākās ķilda — pirmā no daudzajām ķildām, ko izraisīja nesaskaņa mūsu ieskatos par vīriešu galantēriju. Un ikreiz man tādēļ tika liegti Loisas jaukumi.

Sie jaukumi man tika liegti dažnedažādu iemeslu dēļ. Taču aizliegums nekad neieilga. Reizēm es padevos un lūdzu piedošanu. Sākumā piedošanu lūdzu bēdīgs un lāgiem pat no visas tiesas, kaut arī darīju to, daļēji pats sevi žēlodams. Vēlāk mana atvainošanās izvērtās ironijas šedevros, donble-entendre \ īstā teātrī, un es gulēju gultā, dvesdams atvainošanās vārdus, un jutu, kā seja man savaikstās pašapmierinātā viltības, sarūgtinājuma un pretīguma maskā. Taču ne jau es allaž pirmais meklēju izlīgumu, jo tīksmīgā mašīna Loisā dažkārt ņēma pārsvaru pār sauso, praktisko cilvēku. Viņa aicināja mani klusā, naida aizžņaugtā balsī un turpmākajā notikumu gaitā novērsa seju, vai arī, ja paskatījās manī, viņas acis zvīļoja kā vajātam zvēram. Ja Loisa mani tomēr neaicināja, viņa padevās kautiņā, kuru pret mani bija uzsākusi pavisam nopietni, bet kurš rādījās par daudz ciets rieksts sausajai, praktiskajai Loisai un kurā virsroku guva otra Loisa. Taču, lai būtu kā būdams, vai izlīgumu meklēja viņa vai es, — vārdos neizteikdami savstarpējo riebumu, ievainodami savu pašcieņu, mēs samudžinātajā gultā pierādījām, ka Loisai bijusi taisnība, kad viņa viesiem apliecināja mūsu seksuālo saderību. [48]

So saderību patiešām nevarēja noliegt.

Taču taisni šās ideālās saderības dēļ galu galā es, sevī dziļi iesakņotā pašsaglabāšanās instinkta vadīts, uzņēmu sakarus ar visparastākajām staigulēm. Strādāju tolaik vakara izdevumā un darbu beidzu ap diviem dienā. Iedzēris pāris glāzīšu, kādā kroģelī iekodis kaut ko vieglāku, pēcāk ieņēmis vēl pāris malku, preses klubā izspēlējis biljarda partiju, es apciemoju kādu no saviem draugiem. Pie pusdienu galda, ja man izdevās pārnākt mājās uz pusdienām, un arī vēlāk vakarā es klīniskā objektivitātē, it kā mistiski atdzimdams, pētīju Loisu. Tas aizgāja tik tālu, ka dažkārt, ja labi gribēju, varēju izraisīt sev optiskas ilūzijas. Paraudzījos uz Loisu ar īpašu skatienu, un viņa pēkšņi no manis attālinājās, visa istaba sāka stiepties garumā, līdz man šķita, ka lūkojos sievā caur otrādi apgrieztu binokli. No šās nodarbības guvu milzīgu gara spirdzinājumu. Beidzot šo metodi izstrādāju tik pilnīgi, ka tais vakaros, kad Loisa. nesēdēja saīgusi vien, bet noņēmās ar manis zākāšanu, dzirdēju viņas balsi nākam no liela tāluma, turklāt tā, it kā viņa nepavisam nerunātu ar mani.

Tad nāca pēdējā stadija — Lielās Gulēšanas stadija. Ik vakaru pēc pusdienām tūdaļ likos gultā un gulēju cietā miegā ar tīksmu sajūtu, ka grimstu arvien dziļāk brīnumainā tumsībā, līdz nākamajā rītā pienāca pēdējais brīdis celties augšā. Lāgiem es pat negaidīju pusdienas un nenodevos priekam vērot Loisu. Ņēmu tikai un likos gulēt. Uz vasaras pusi, cik atceros, man tas kļuva gandrīz vai par ieradumu. Pārnācis pēc dienas darīšanām, es guļamistabā nolaidu storas un likos gultā, un cauri storām spiedās liega gaisma, parkā blakus mūsu mājai čivināja un vīteroja putni, parka spēļu laukumā skanīgi čaloja bērni. Kad cilvēks vēlā pavasara pēcpusdienā vai krēslas stundā, šādas skaņas saklausījies, noliekas gulēt, viņš iemanto brīnumainu miera izjūtu, mieru, kādu droši vien vecumā sniedz labi nodzīvots mūžs.

Taču arī tur bez Loisas neiztika. Reizēm viņa ienāca manā guļamistabā — tolaik uz īsto izgulēšanos biju pārcēlies viesu istabā, — apsēdās uz gultas malas, gari un plaši sāka apcerēt manu personu un darīja to, jāatzīst, gaužām monotoni, jo Loisai nepiemita diez kādas lielās runas dāvanas un viņa allaž atgriezās pie trim vai četriem klasiskiem teicieniem. Reizēm, rokas dūrēs savilkusi,

viņa dauzīja mani. Mazās, baltās dūrītes viņa zibināja gaužām vārgi un sievišķīgi. Biju iemanījies gulēt, kamēr viņa nodevās savām apcerēm, un gandrīz nemanīju arī viņas dūrīšu sitienus pa sāniem vai muguru. Lāgiem viņa raudāja un deva vaļu pašnožēlai. Pāris reižu viņa pat ieritinājās man blakus gultā. Reizēm viņa atvēra manas durvis un dzīvojamā istabā uzgrieza fonogrāfu tā, ka visas sienas drebēja. Taču veltīgi. Es varēju gulēt, lai viņa darītu ko darīdama.

Tad pienāca rīts, kad, atvēris acis, sajutu pret sevi pavērsto likteņa pirkstu un zināju, ka tā stunda ir situsi. Piecēlos, sakravāju somu, izgāju pa durvīm, lai nekad vairs neatgrieztos. Neatgriezos ne lepnajā dzīvoklī, ne arī pie Loisas, kura bija tik skaista un ar kuru es tik ideāli saderēju kopā.

Nekad Loisu vairs neesmu redzējis, taču zinu, kāda viņa izskatās tagad, kad kokteiļi, konfektes, vēlās vakara stundas un turpat četrdesmit gadi padarījuši savu darāmo ar persiku sārtajiem vaigiem, pērļainajām, kuplajām, bet stingrajām krūtīm, lokano vidukli, kvēlajām, melnajām, samtaini miklajām acīm, pilnīgajām lūpām, krāšņajiem gurniem. Viņa sēž kaut kur uz dīvāna, daudzmaz vēl turēdamās formā ar masieres pūlēm un elastīgām saitēm, kurās viņa ievīstīta kā mūmija, un tomēr izplūdusi no visiem tiem labumiem, ko aprijusi, dvesdama ilgas, tīksmas

1 nopūtas. Izstiepusi roku ar asiem nagiem, kas ir tik sarkani, it kā viņa nule ar tiem alkatīgi būtu izritinājusi zarnas vēl dzīvai upurvistai, viņa no sudraba trauka paņem šokolādes gabaliņu. Kamēr šokolāde vēl kavējas gaisā, apakšlūpa atiežas, un aiz purpursarkanās, sīkām zvīniņām atlobījušās lūpu zīmuļa kārtiņas kļūst redzama miklā, bāli rožainā, gaidu pārņemtā mutes gļotāda un tumšajā, karstajā dobumā blāvi vizošs zelta zobs.

Paliec sveika, Loisa, es piedodu visu, ko esmu tev nodarījis.

Par Annas Stentones šai laikā noieto ceļu stāsts iznāk gaužām īss. Pēc divu gadu mācībām lepnajā meiteņu koledžā Virdžīnijā viņa atgriezās mājās. Ādams tolaik jau Austrumos studēja medicīnu. Veselu gadu Anna staigāja pa viesībām un tika saderināta. Taču nekas no visa tā neiznāca. Kaut arī viņš bija Annai piemērots, inteliģents

un veiksmīgs zēns. Pēc kāda laika Anna saderinājās otrreiz, bet atkal kaut kas atgadījās. Gubernators Stentons tobrīd jau bija k|uvis pavisam nevarīgs, un Ādams studēja ārzemēs. Uz viesībām Anna vairs negāja, reizēm tikai vasarā piedalījās kādās svinībās turpat Lendingā. Viņa dzīvoja mājās pie tēva, deva viņam zāles, sakārtoja spilvenus, palīdzēja kopējai, stundām lasīja viņam priekšā, turēdama tēva roku gan vasaras mijkrēslī, gan ziemas tumšajos vakaros, kad visa māja drebēja no jūras atpūstajās vētras brāzmās. Septiņi gadi pagāja, līdz Stentons spēja nomirt. Pēc tam kad gubernators izdzisa savā lielajā baldahīngultā, pār kuru nolīkuši dāvāja vesels bars augsti atalgotu medicīnas dižgaru, Anna Stentone palika mājā pie jūras viena pati ar krustmāti Sofonizbi, vārgu, mūžam sabozušos, tomēr runātnīgu nēģerieti, kurā labsirdība un atriebīga nežēlība iemita dīvainā sajaukumā, kas raksturīgs vienīgi vecām nēģerietēm, kuras visu mūžu nodzīvojušas, uzticīgi kalpodamas kungiem, allaž kaut ko noklausīdamās, lišķēdamas un kurnēdamas, lāgiem pēkšņi sadumpodamās, vienmēr slepenu izsmieklu sevī nesdamas, savu saimnieku vecās drānas novalkādamas. Tad nomira arī krustmāte Sofonizbe, un Ādams pārbrauca mājās no ārzemēm, mācības spēku uz.,lavu apbērts, fanātiski savai profesijai nodevies. Drīz pēc viņa pārbraukšanas Anna pārcēlās uz dzīvi galvaspilsētā, lai būtu tuvāk brālim. Tolaik viņai jau bija pie trīsdesmit.

Pilsētā Anna dzīvoja viena pati mazā dzīvoklītī. Laiku pa laikam viņa brokastoja kopā ar kādu savu jaunības draudzeni, kas nu jau sen dzīvoja gluži citā pasaulē. Laiku pa laikam viņa gāja viesībās, kas tika rīkotas vai nu pie šīm paziņām, vai arī ārpuspilsētas klubā. Anna saderinājās trešoreiz — ar cilvēku, kas bija septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus vecāks par viņu, atraitnis ar vairākiem bērniem, populārs advokāts, sabiedrības pīlārs. Viņš bija labs cilvēks. Arvien vēl spēcīgs un diezgan glīts. Viņam piemita pat humora izjūta. Taču Anna tomēr neapprecējās. Ar katru gadu viņa aizvien vairāk nodevās haotiskai lasīšanai — lasīja biogrāfijas (Daniela Būna vai Marijas Antuanetes), to, ko mēdz saukt par «labu daiļliteratūru», arī grāmatas par sociāliem jautājumiem, bez atlīdzības strādāja kādā labdarības iestādē un bāreņu patversmē. Anna vēl arvien izskatījās ļoti labi un kā agrāk rūpīgi izraudzījās korekti vienkāršus tērpus. Viņas smiekli lā-

ļļirin skanēja neīsti un skarbi, tos izraisīja drīzāk nervozitāte nekā jautrība vai labs garastāvoklis. Sad tad viņa pazaudēja sarunas pavedienu un it kā iegrima pati sevī, bet pēc tam, pašpārmetumu mocīta, nezināja, aiz kauna kur dēties. Sad tad viņa pacēla rokas pie deniņiem, pirkstu galiem viegli pieskardamās ādai vai atglauzdama matus, un šis žests liecināja par apjukumu. Annai nāca jau trīsdesmit piektais gads. Taču viņas sabiedrībā cilvēki vēl arvien jutās ļoti labi.

Tāda bija Anna Stentone, ko sev izraudzījās Vilijs Stārks un kas galu galā mani pievīla vai, pareizāk sakot, pievīla manu priekšstatu, kuram manā dzīvē bija daudz lielāka nozīme, nekā es pats to jebkad būtu varējis

iedomāties.

Šā iemesla dēļ arī sēdos automobilī un braucu uz Rietumiem, jo, ja cilvēkam netīk vairs palikt tur, kur ir viņa vieta, viņš allaž dodas uz Rietumiem. Mēs vienmēr esam devušies uz Rietumiem.

Šā iemesla dēļ es nogrimu Rietumos un izdzīvoju visu savu dzīvi kā ģimenes kinohroniku.

Šā iemesla dēļ es gulēju Longbīčas viesnīcā Kalifor-nijā, pēdējā dabas krāšņumu krastā. Jo Šeit cilvēks nonāk, pēc tam kad šķērsojis okeānus, grauzis sacietējušus sausiņus, četrdesmit dienas un naktis palikdams ieslodzīts vētras svaidītās žurku lamatās, pēc tam kad lējis sviedrus džungļos un klausījies mežonīgus rēcienus, pēc tam kad cēlis būdas, pilsētas un tiltus pār upēm, pēc tam kad gulējis ar sievietēm un izkaisījis bērnus kā labības graudus vējā, pēc tam kad sacerējis daiļskanīgus dokumentus, teicis cildenas runas un līdz elkoņiem mērcējis rokas asinīs, pēc tam kad to dumbrājos kratījusi malārija un augstkalnēs izpūtis ledains vējš. Tur cilvēks nonāk, lai viens pats gulētu viesnīcas gultā Longbičā, Kalifornijā. Tur nu es gulēju, bet aiz loga uzzibsnīja un dzisa neona reklāmā vienā ritmā ar manu sirdi — sistole un dias-tole, — mirdzinādama palsajā jūras miglā asinssarkanu atblāzmu.

Tur nu es gulēju, noslīcis Rietumos, un mans ķermenis nogrima remdējošās, šķīstījošās dūņās Vēstures jūras dibenā. Gulēdams tur, es domās pārlūkoju, kā man toreiz šķita, brīnumaino pats savas dzīves vēsturi un sapratu, ka meitene, ar kuru draudzējos tai tālajā vasarā, nepa-

visam nav bijusi ne skaista, ne pievilcīga, bet gan tikai glīta un veselīga, un, lai arī viņa dziedāja dziesmiņas putnēnam Džekijam, zēna galvu sev pie krūtīm piekjāvusi, zēnu viņa nebija mīlējusi, bet tikai asinīs sajutusi mistisku neatvairāmu tieksmi, un zēns gadījās pa rokai, un neatvairāmā tieksme iemantoja vārdu milestiba. Sapratu, ka viņu bija mocījusi šāda neatvairāma tieksme, ka viņa šaudījās starp šo tieksmi un bailēm un ka visu viņas atturību un vilcināšanos izraisīja nevis sapnis par «cēlu mīlestību» un vēlēšanās, lai arī es šo sapni izjustu, bet gan bailes, ko viņai jau šūpulī kā pasaku fejas pačukstējušas salikušās, svelpjošās, īdzīgās, gļēvulīgās večas no augstākajām aprindām, un ka viņas atturība un vilcināšanās ne par mata tiesu nav bijusi labāka par viskvēlāko atdošanos, nav bijusi ne labāka un ne ļaunāka par to atturību, ko gluži citādos nolūkos lika lietā Loisa. Un galu galā Annu Stentoni nevarēja atšķirt no Loisas Sīgeres, jo abas tās bija gluži vienādas, un, kaut gan neprātīgais dzejnieks Viljams Bleiks sarakstīja dzejoli, lai pastāstītu Sāncensim, kurš ir Šās Pasaules Valdnieks *, ka tam nemūžam neizdosies Keitu pārvērst Nenā, neprātīgais dzejnieks gauži maldījās, jo ikviens Keitu var pārvērst Nenā, un, ja Pasaules Valdniekam neizdevās Keitu pārvērst Nenā, tad tikai tāpēc, ka Keita un Nena caur un cauri bija vienādas, tikai ar to šķietamo atšķirību, ka tām bija dažādi vārdi, kam nav nekādas nozīmes, jo vārdiem nekad nav nozīmes, ne kristītajiem vārdiem, ne tiem vārdiem, ko cilvēki saka cits citam, ir vienīgi asins balss un nervi, kas raustās kā beigtas vardes kāja, kad eksperimentētājs tai laiž cauri elektrisko strāvu. Un tā, aizvērtām acīm gulēdams gultā Longbīčā, es pats savā iekšējā tumsība kā muklājā saskatīju bezgalīgu viļņošanos un neskaitāmus izkropļotus ķermeņus — miesām atrautus locekļus, sviedriem un varbūt pat no nedziedināmām brūcēm plūstošu asiņu klātus. Taču beidzot šis skats, ko varēju iztēloties, tiklīdz pievēru acis, mari šķita vairs tikai smieklīgs. Un es skaļi iesmējos.

Smējos skaļi un, krietnu brīdi noskatījies, kā neona reklāma ritmiski atblāzmojas jūras miglā, beidzot iemigu. [49]

Pamodies jutu, ka varu atkal griezties atpakaļ pie tā, no kā biju aizbraucis.

Pirms daudziem gadiem kāda jauna meitene kaila, aizvērtām acīm, rokas uz krūtīm sakrustojusi, bija gulējusi dzelzs gultā manā istabā, un mani tik spēcīgi satrieca viņas neviltotā padevība un uzticēšanās un pats šis brīdis, kas viņu tūdaļ iemetīs plašajā, tumšajā dzīves straumē, ka vilcinājos viņai pieskarties un, pats sevi neizprazdams, skaļi izrunāju viņas vārdu. Toreiz man pietrūka vārdu, lai izteiktu savas jūtas, un arī tagad man ir grūti tos atrast. Taču gultā viņa man atkal šķita tā pati mazā meitene, kas toreiz mūsu piknikā aizvērtām acīm bija gulējusi uz ūdens zem vīnogu sarkanajiem negaisa padebešiem, kur augstu, augstu gaisā lidinājās viena vienīga balta kaija. Kad es raudzījos uz viņu gultā, šī aina atausa manā atmiņā, un man pēkšņi gribējās izrunāt meitenes vārdu, kaut ko viņai teikt, taču pats nezināju, kas būtu sakāms. Viņa man uzticējās, bet varbūt šai vilcināšanās mirklī es neuzticējos pats sev un ielūkojos pagātnē kā lielā dārgumā, kas mums tūdaļ tiks nolaupīts, un izbijos nākotnes. Toreiz es nesapratu to, ko šobrīd, liekas, beidzot esmu sapratis: pagātni varam saglabāt, tikai iemantodami nākotni, jo abas tās uz mūžiem ir saistītas. Tādēļ man pietrūka paša galvenā — ticības dzīvei un sev. Laikam aizritot, Anna saprata šo manu kļūdu. Nezinu, vai viņa atrada vārdus, ar ko izteikt manu kļūdu. Vai ari viņa domāja parastajos, no citiem cilvēkiem aizgūtajos jēdzienos: gribēja atrast darbu, studēja tieslietas, ar kaut ko vajadzēja nodarboties.

Ceļi mūs, kā jau sacīju, aizveda katru uz savu pusi, bet man prātā allaž palika kāds tēls — maza meitene, īsts nevainības un uzticības simbols, uz ūdens zem negaisa padebešiem. Taču pienāca diena, kad šo tēlu man atņēma. Uzzināju, ka Anna Stentone kļuvusi Vilija Stārka mīļākā, ka es pats, kādas neizprotamas un nenovēršamas loģikas vadīts, esmu iedzinis viņu Vilija rokās. Drausmīgi grūti bija atzīt šo faktu, jo tas manai pagātnei atņēma kaut ko tādu, kas bija palīdzējis man dzīvot, lai gan pats to agrāk neapjēdzu.

Un tā nu es no šā fakta bēgu uz Rietumiem, uz Vēstures galapunktu, Pēdējais Cilvēks Pēdējā Krastā, un viesnīcas gultā redzēju sapni. Sapnis bija par to, ka visa mūsu dzīve ir vienīgi tumša asiņu balss un nervu raustī-

šanās. Kad cilvēks aizbēg tik tālu, cik vien tālu iespējams bēgt, viņš allaž sastop šādu sapni, jo tas ir mūsu laikmeta sapnis. Sākumā tas parasti šķiet murgains un briesmīgs, bet beigās pat kaut kā īpaši spēcina un uzmundrina. Vismaz man kādu laiku tā likās. Tas spēcināja kaut vai tādējādi, ka pēc šā sapņa Anna Stentone man savā ziņā vairs neeksistēja. Vārdi Anna Stentone palika tikai nosaukums kādam sevišķi sarežģītam mehānismam, kas neko vairs nenozīmēja Džekam Bērdenam, kurš savukārt nebija nekas cits kā otrs tāds pats visai sarežģīts mehānisms. Kad es pirmo reizi atklāju, ka spēju šādām acīm raudzīties uz notikumiem — patiešām atklāju to pats, nevis patapināju no grāmatām, — jutu, ka esmu atklājis slepenu spēka un izturības avotu. Ka sapnis atrisina visas problēmas.

Sākumā, kā jau teicu, tas spēcināja un uzmundrināja. Jo pēc šāda sapņa nav vairs nekā tāda, kas cilvēku kavētu atgriezties un atzīt faktu, no kura viņš bēdzis (pat ja šis fakts ir tāds, ka, izrakņājot no pagātnes patiesību, cilvēks uzzina — viņš pats Annu Stentoni iedzinis Vilija Stārka rokās), jo ikviena vieta, lai uz kurieni viņš pēc tam bēgtu, šķitīs tāda pati kā tā, no kuras viņš aizbēdzis, un viņš galu galā varēs atgriezties atpakaļ tur, kur ir viņa mājvieta, jo nekur nav vainojams ne viņš, ne ari kāds cits, jo viss allaž notiek tā, kā tam jānotiek. Un cilvēks var atgriezties ar mierīgu prātu, jo viņš ir iemantojis divas lielas patiesības. Pirmā — nevar pazaudēt to, kas nekad nav piedeiējis. Otrā — nevar būt vainīgs noziegumā, ko nekad nav pastrādājis. Tā Rietumi galu galā palīdz atgūt bezvainīgumu un drosmi jaunam sākumam.

Ja cilvēks tic sapnim, ko sapņojis Rietumos.

ASTOTĀ NODAĻA

TĀ izgulējies gultā Longbīčā, Kalifornijā, un redzējis to, ko sapnī redzēju, es piecēlos krietni atspirdzis, braucu atpakaļ, un rīta saule spīdēja man sejā. Pretī traucās ēnas, ko saules staros meta balli, sārti vai maigi zili vienstāva namiņi (spāņu misijas, mauru vai pliekanajā amerikāņu stilā), ēnas, ko meta pasaku piparkūku mājiņām, Annas Hetevejas^1 ērbeģim vai eskimosu sniega būdām līdzīgi benzīna iepildīšanas punkti, ēnas, ko meta pilis, kas augstprātīgu eikaliptu ielokā mirdzēja pauguros, ēnas, ko meta gluži kā lauvas mugura uzkumpuši kalni, ena, ko meta vientuļā dzelzceļa nozarojumā pamests preču vagons, un ēna, ko meta cilvēks, kurš nāca man pretim pa balto ceļu, kas vizēja tālumā kā kvarcs. Man

1 Anna Heteveja — Viljama Šekspīra dzīvesbiedre, Stratfordas apkaimes zemnieka meita. (Tulk )

pretī traucās visas pasaules mestā skaistā purpursarkanā ēna, bet es tikai pilnā sparā braucu uz priekšu, jo, kad cilvēks patiesi ir bijis Longbīčā, Kalifornijā, un viesnīcas gultā redzējis savu sapni, nekas vairs viņu neatturēs ar jaunu pašpaļāvību atgriezties tur, no kurienes viņš nācis, jo nu viņš ir iemantojis zināšanas, un zināšanas ir spēks.

Viņš var nospiest gāzes pedāli līdz grīdai, lai sešdesmit zirgspēku šausmonis gaudo kā aitu suns, saitē raustīdamies.

Pabraucu garām vīram, kas nāca man pretī, un tā seja aizvirpuļoja garām kā vētras nesta papīra strēmele vai kā zēna dienu cerības. Un es skaļi iesmējos.

Redzēju cilvēkus, kas pulcējas tirgus laukumā mazās pilsētiņās tuksneša vidū. Redzēju, kā restorānā viesu apkalpotāja, nevarīgi protestēdama, atgaiņā mušu un elektriskais ventilators vanda gaisu, kas ir tik plāns un svelmains kā domnas dvaša. Redzēju ceļojošu tirgoni, kas stāvēja man tieši deguna galā pie viesnīcas durvīm un sacīja: «Jūs saucat to par viesnīcu, draudziņ, bet es pieprasīju istabu ar vannu, taču tā man nav nodrošināta. Tīrais brīnums, ja šitādā pilsētelē būtu vanna.» Redzēju aitu ganu stāvam milzīgā plakankalnē. Redzēju indiānieti, kas melases melnām acīm lūkojās manī pāri kaudzē sakrautiem māla traukiem, ko rotāja viņas cilts dzīvības un auglības simboli un kas lepni bija paredzēti tirdzniecībai par pieciem vai desmit centiem gabalā. Raudzīdamies šais cilvēkos, es izjutu, cik liels ir manas slepenās zināšanas spēks.

Atcerējos, kā reiz ļoti sen, kad Vilijs Stārks vēl bija sīks gariņš, marionete un āmurgalva, tolaik, kad viņš vēl bija radagabals Vilijs no laukiem un pirmoreiz izvirzīja savu kandidatūru gubernatora vēlēšanās, es aizbraucu uz mušu apķēzīto štata rietumu daļu, lai sacerētu rakstu par mielastu un runu Aptonā. Braucu ar vietējo vilcienu, kas stundām ilgi tusnīdams vilkās cauri kokvilnas laukiem un vībotņu pļavām. Kad tas piestāja kādā mazā pilsētiņā, es, skatīdamies pa logu, domāju par to, ka sētas un stiepļu žogi ap dēļu namiņiem nekādi nespēj noturēt kumpainos vībotņu laukus, kas ik brīdi draud uzvelties virsū namiņiem un tos aprīt. Domāju par to, ka šie namiņi izskatās šeit nepiederīgi, ne no šā, ne no tā pēkšņi zemē nosviesti, un gaida, kad cilvēki tos pametīs, atstādami veļu izžautu uz auklas, jo neatliks laika savākt lupatas, kad beidzot tie apjēgs, ka jābēg projām, turklāt jābēg tūdaļ. Tā es domāju šo domu, bet, kad vilciens beidzot sakustējās, pa tuvējās mājiņas durvīm iznāca sieviete un izlēja no kastroļa ūdeni. Viņa izlēja ūdeni, uzmeta aizejošajam vilcienam ašu skatienu, tad nesteidzīgi iegāja atpakaļ namiņā. Viņa nekur nedzīrās bēgt. Viņa iegāja namiņā, it kā tur gaidītu kāds noslēpums, kaut kas viņai vien zināms. Un, kad vilciens uzņēma gaitu, man prātā iešāvās doma, ka bēdzējs esmu es un ka vajadzētu bēgt labi mudīgi, jo strauji nāk virsū tumsa. Domāju par sievieti, kurai ir savs noslēpums, kaut kas viņai vien zināms, un ap-skaudu šo sievieti. Es bieži apskaudu cilvēkus. Cilvēkus, ar kuriem biju sastapies tikai īsu bridi, un cilvēkus, ko pazinu ilgi, apskaudu vīru, kas aprīlī pāri melnam laukam dzen garu, taisnu vagu, un apskaudu Ādamu Sten-tonu. Dažkārt biju apskaudis cilvēkus, kuriem, manuprāt, bija kāda sava slepena zināšana.

Bet tagad, joņodams uz austrumie.n cauri tuksnesim, klinšu mestām ēnām, garām galda kalniem, cauri plato augstienēm un vērodams ļaudis šai lieliskajā, kailajā zemē, es domāju, ka nekad man vairs nevienu nevajadzēs apskaust, jo nu biju pārliecināts, ka esmu ieguvis savu slepeno zināšanu, un ar zināšanām cilvēks var drosmīgi stāties pretī, vienalga, kam, jo zināšanas ir spēks.

Kādā ciematā, ko sauca par Donhonu, Ņūmeksikas štatā, es aprunājos ar kādu viru, kas sēdēja, piespiedies pie benzīna iepildīšanas punkta sienas, izbaudīdams vienīgo ēnaino zemes ielāpiņu simtiem jūdžu attālumā. Sirmgalvis bija vismaz septiņdesmit piecus gadus večs, seja tam šķita kā saulē sasprēgājusi ģērēta āda un gaiši zilās acis blāvi spīdēja zem filca cepures, kura reiz bijusi melna. Vienīgais, kas piesaistīja večukam uzmanību, kad lūkojos viņa sasprēgājušajā sejas ādā, kura likās stīva un nedzīva kā ‘ mūmijai, bija kreisais vaigs, kas krampjaini raustījās pie pašas gaišzilās acs. Šķita, ka večuks teju, teju pamirkšķinās ar aci, bet viņš pat nedomāja mirkšķināt. Raustīklis bija gluži neatkarīga parādība, kam nebija ne mazākā sakara ne ar seju, ne ar to, kas slēpās aiz sejas, ne arī ar jebko citu visā lielajā parādību jūrā, kuru sauc par pasauli un kurā mēs visi esam nogrimuši. Raustīklis piesaistīja uzmanību šai sejai, tas dzīvoja savu mazo, patstāvīgo dzīvīti. Es pietupos vecajam blakus uz lupatu saiņa, no kura rēgojās vara kastroļa rokturis, un ieklau-sljos viņa valodā. Taču vārdi nebija dzīvi. Dzīvs bija tikai raustīklis, ko večuks pats sen jau vairs nemanīja.

Kad mana automobiļa benzīna tvertne bija piepildīta, es arvien vēl lūkojos raustīklī,' brīžiem slepus novērsdams skatienu no šosejas, jo mēs sēdējām blakus un traucāmies uz austrumiem. Arī viņš devās uz austrumiem, atgriezās mājās. Mājas večuks bija pametis tais dienās, kad putekļu viesuļi brāzās pār zemi un cilvēki kā satrakoti lemingi joza uz Rietumiem. Cilvēkiem pietrūka vienīgi lemingu cildenā neprāta. Viņi kā apsēsti veseliem bariem čumē-dami un mudžēdami nemetās peldus zilajos Klusā okeāna ūdeņos. Lai gan tā liktos visloģiskākā izeja — mesties peldus tētiņam un māmiņai, vectētiņam un vecmāmiņai un sārtvaidzei mazulītei ar pūžņojošu vāti uz zoda, ar visām panckām laisties ūdenī, lai putas vien nošķīst, un tik airēties uz priekšu. Taču kas to deva, viņi nebija nekādi lemingi, tādēļ apmetās uz dzīvi Kalifornijā un lēnām mira bada nāvē. Bet šis večuks negribēja mirt bada nāvē. Viņš devās atpakaļ uz ziemeļu Arkanzasu, lai mirtu badā tur, no kurienes bija nācis.

— Kalifornijā, — viņš teica, — nepavisam neiet labāk kā citur pasaulē, ja ne vēl čābiskāk.

— Jā, — es atbildēju, — tiesa gan.

— Vai esi tur bijis? — viņš jautāja.

Teicu, ka esmu bijis.

— Un tagad brauc atpakaļ uz mājām? — viņš jautāja.

Atbildēju, ka braucu mājās.

Izbraucām cauri Teksasai līdz Srīvportai Luiziānas štatā, kur viņš mani pameta, lai lūkotu nonākt ziemeļu Arkanzasā. Es večukam nevaicāju, vai viņš Kalifornijā atradis patiesību. Viņa seja vismaz bija to atradusi un zem kreisās acs nēsāja pēdīgās gudrības zīmi. Seja zināja, ka raustīklis ir dzīvs. Ka tas ir viss. Bet, kad biju atstājis Šo citādi neievērojamo vīru un ņēmos apcerēt viņa vienīgo izcilo īpatnību, man prātā pēkšņi iešāvās tāda doma, —ja raustīklis ir viss, kas gan spēj zināt, ka raustīklis ir viss? Vai beigtās vardes kāja laboratorijā zina, ka raustīklis, strāvai plūstot caur ķermeni, ir viss? Vai vecā vīra seja zināja, ka ir tāds raustīklis un ka tas ir viss? Un, ja es esmu viens vienīgs raustīklis, kā gan raustīklis, kas esmu es pats, var zināt, ka raustīklis ir viss? Ahā, es nospriedu,

Ic nu ir tas noslēpums. Te ir tā slepenā zināšana. Lai to saprastu, vajag braukt uz Kaliforniju un redzēt mistisku sapņu tēlu. Kur raustīklis var zināt, ka raustīklis ir viss. Un, to sapratis, redzēdams mistisko sapņu tēlu, cilvēks jūtas šķīstīts un atbrīvots. Viņš ir iemantojis saskaņu ar Lielo Raustīkli.

Un es traucos tālāk uz austrumiem un pēc krietna laika sprīža atgriezos mājās.

Pārbraucu vēlu naktī un tūdaļ likos gulēt. Nākamajā rītā ierados darbā labi atpūties un labi noskuvies un iegāju sasveicināties ar Bosu. Man ļoti gribējās viņu redzēt un cieši viņā ielūkoties, lai noskaidrotu, vai Bosa raksturā nav kaut kas tāds, ko agrāk es būtu palaidis garām nepamanītu. Vajadzēja ielūkoties ļoti cieši, jo nu viņš bija cilvēks, kam piederēja viss, bet man nepiederēja nekas. Vai, pareizāk sakot, es pats sev aizrādīju, viņam piederēja viss, nepiederēja vienīgi tas, kas piederēja man, kaut kas gaužām svarīgs, — noslēpums. Tādējādi, izteicis pats sev aizrādījumu, es svinīgi kā garīdznieks, kas ar maigu žēlsirdību noraugās ļaužu sviedros un pūliņos, iesoļoju gubernatora kancelejā, pagāju garām sekretārei un, nevērīgi pieklauvējis, devos iekšā kabinetā.

Boss sēdēja pie galda un nepavisam nebija pārvērties.

— Sveiks, Džek, — viņš sacīja, norausa no acīm matu šķipsnu, novāca kājas no galda un, roku izstiepis, nāca man pretim, — kur tu, draudziņ, jupis rāvis, biji pazudis?

— Rietumos, — es uzsvērti nevērīgi atbildēju un saņēmu pretī pastiepto roku. — Tāpat vien, aizbraucu uz Rietumiem. Viss te bija pagalam apriebies, tāpēc paņēmu nelielu atvaļinājumu.

— Vai labi izklaidējies?

— Brīnišķīgi, — es atbildēju.

— Tas ir lieliski, — viņš sacīja.

— Un kā tev sviežas? — es jautāju.

— Lieliski, — viņš sacīja, — viss ir lieliski.

Tā es biju atgriezies mājās, tur, kur viss ir lieliski. Viss bija tikpat lieliski kā pirms manas aizbraukšanas, vienīgi es tagad zināju noslēpumu. Un mana slepenā zināšana atšķīra mani no citiem. Zinādams noslēpumu, jūs vairs nekādi nespējat biedroties ar tiem, kam noslēpums nav zināms, tāpat kā nav iespējams biedroties ar trokšņainu, vitamīniem pārbarotu knauķi, kas rosās gar saviem spēļu klucīšiem vai skārda bungām. Un nevar taču aizvest kādu

sānis un izstāstīt savu noslēpumu. Ja jūs to arī darītu, cilvēks, kuram jūs lūkotu izstāstīt noslēpumu, vienalga, vīrietis vai sieviete, nodomātu, ka esat bēdu nomākts un gaidāt, nevis lai jūs apsveiktu, bet gan lai izteiktu jums līdzjūtību. Tāpēc ķēros pie dienišķā darba, ēdu dienišķo maizi, skatīju pazīstamas sejas un smaidīju žēlsirdīgi kā garīdznieks.

Bija jūnijs, un laiks turējās karsts. Retu reizi iegriezos kinoteātrī ar kondicionētu gaisu, bet pārējos vakarus pēc pusdienām devos uz savu istabu, izmetos kails līdz ādai, likos gultā, klausījos, kā, dunēdams manās smadzenēs, dūc elektriskais ventilators, un lasīju grāmatu tikām, līdz gandrīz pilnīgi apklusa pilsētas trokšņi un tālumā varēja saklausīt vienīgi vēl kāda vientuļa taksometra tauri vai nakts tramvaja neatlaidīgo šķindu. Tad es izstiepu roku, nodzēsu gaismu, apvēlos uz sāniem, bet ventilators tikai dūca un dunēja.

Jūnijā pāris reižu sastapu Ādamu. Viņš vēl vairāk bija ieracies darbā ar topošo medicīnas centru, pārslogoja sevi vēl trakāk un nežēlīgāk. Mācību gadam beidzoties, darbs universitātē, protams, uz laiku apsīka, toties iegūto brīvo laiku pārpārēm aizpildīja arvien pieaugošā privātā prakse un darbs klīnikā. Kad apciemoju Ādamu dzīvoklī, viņš sacīja, ka priecājoties, mani redzot, un varbūt tā arī bija taisnība, taču runāt viņš runāja maz un, kamēr es sēdēju viņam pretī, šķita aizvien dziļāk iegrimstam sevī, līdz man radās tāda sajūta, ka pūlos sarunāties ar cilvēku, kas nokāpis dziļā akā, un ka vajadzēs laist vaļā bļaujamo, ja gribu, lai mani sadzird. Tikai vienu vakaru redzēju Ādamu atdzīvojamies, kad viņš ieminējās par nākamajā rītā gaidāmo operāciju un es lūdzu, lai pastāsta par to mazliet sīkāk.

Ādams teica, ka pacients sirgstot ar katatonisku šizofrēniju.

— Tu gribi teikt, ka viņš ir ķerts? — es vaicāju.

Ādams greizi pasmaidīja un atzina, ka es neesot tālu

no patiesības.

— Nezināju, ka tu graizi ķertos, — es sacīju, — domāju, ka tu tiem tikai izdabā, nozīmē aukstas peldes, liec' no lūkiem pīt grozus un stāstīt sapņus.

— Nē, — viņš sacīja, — tos var arī graizīt. — Tad it kā atvainodamies piebilda: — Pieres daļas lobektomija.

— Ko tas nozīmē?

— Abās pusēs tiek izņemts pa smadzeņu daivas gabaliņam, — viņš sacīja.

Apjautājos, vai pacients paliek dzīvs. Viņš atbildēja, ka noteikti to nevarot apgalvot, taču, ja paliek dzīvs, kļūst pavisam cits cilvēks.

Vaicāju, ko nozīmē — cits cilvēks.

— Iemanto citu personību, — viņš atbildēja.

— Tāpat kā ar kristīšanu cilvēku pievērš ticībai?

— Nē, tādējādi nerodas cita personība, — viņš teica.

— Kad cilvēks tiek pievērsts ticībai, personība paliek tā pati. Viņš tikai visu sāk vērtēt no gluži cita viedokļa.

— Bet tavs pacients iegūs citu personību?

— Jā, — atbildēja Ādams..— Šobrīd viņš nedara neko citu, kā tikai sēž krēslā vai guļ augšpēdus gultā un raugās tukšumā. Piere viņam grumbu izvagota. Reizēm viņš klusu nokunkstas, reizēm skaļi iekliedzas. Šādos gadījumos mēs dažkārt konstatējam arī vajāšanas māniju. Taču allaž pacients izjūt stindzinošas, mokošas skumjas. Bet pēc operācijas viss pamazām kļūst citādi. Pacients jūtas atvieglots, ir atkal jautrs un laipns. Grumbas no pieres nozūd. Viņš labi guļ, labi ēd un, noliecies pār žogu, uzslavē kaimiņu, cik tam krietni paaugušās kreses un kāposti. Viņš jūtas pilnīgi laimīgs.

— Ja tu vari garantēt šādus rezultātus, — es sacīju,

— ķeries pie tirdzniecības ar gruntsgabaliem. Līdzko paklīdīs baumas par taviem panākumiem.

— Nekad neko nav iespējams garantēt, — teica Ādams.

— Un ja nu viss nenotiek pēc Hoila priekšrakstiem?

— Nu, — viņš sacīja, — ir bijuši gadījumi, — paldies dievam, man pagaidām vēl ne, — kad pacients, atbrīvojies no stinguma, kļūst ne tikai jautrs, bet turklāt vēl galīgi amorāls.

— Citiem vārdiem sakot, gaišā dienas laikā gāž slimnieku kopējas gar zemi?

— Apmēram tā, — piekrita Ādams. — Ja tikai viņam ļautu vaļu. Visas parastās aiztures pazūd.

— Nu, ja tavs zellis rīt iznāks tāds, sabiedrība patiešām būs ieguvusi jaunu vērtību.

Ādams sāji pasmaidīja un teica:

— Viņš nemaz nebūs ļaunāks par citiem, kam nekas nav griezts.

— Vai es drīkstētu noskatīties operāciju? — es jautāju. Pēkšņi jutu, ka man ta jāredz. Nekad nebiju redzējis nevienu operāciju. Savās avīžnieka gaitās biju redzējis, kā tiek pakārti trīs cilvēki un viens sodīts elektriskajā krēslā, taču tas bija pavisam kas cits. Kad cilvēku pakar, viņa personība netiek pārveidota. Viņam pārveido vienīgi kakla garumu un piešķir ērmīgu izteiksmi, bet elektriskajā krēslā izcep pamatīgu lēkājošas gaļas gabalu. Toties šai operācijai vajadzēja būt daudz radikālākai vēl par to, kas notika ar Zaulu ceļā uz Damasku. Tādēļ es jautāju, vai drīkstu noskatīties šo operāciju.

— Kāpēc? — pētīdams manu seju, apvaicājās Ādams.

Sacīju, ka aiz tīras ziņkārības.

Viņš piekrita, taču piebilda, lai diez kādu skaisto skatu es negaidot.

— Par kāršanu droši vien sliktāks nebūs, — es atbildēju.

Tad Ādams sāka man stāstīt par šo slimību. Zīmēja uz papīra un rādīja grāmatas. Viņš manāmi atdzīvojās un pierunāja man pilnas ausis. Man tas likās tik interesanti, ka pavisam aizmirsu viņam uzdot jautājumu, kas mūsu sarunas sākumā nodarbināja manu prātu. Ādams sacīja, ka tad, kad cilvēku pievērš ticībai, tā personība nepārveidojas, ka tas tikai visu sāk vērtēt no cita viedokļa. Man gribējās pavaicāt, — ja personība netiek pārveidota, kā gan cilvēks var visu vērtēt no gluži cita viedokļa. Taču tobrīd man tas izkrita no prāta.

Lai nu kā, operāciju es redzēju.

Ādams lika mani apģērbt tā, ka tūlīt varēju doties viņam līdzi operāciju zālē. Ienesa pacientu un nolika uz galda. Tas bija izdēdējis vīrs ar līku degunu un īgnu sejas izteiksmi, un, kaut arī galvu viņam sedza no steriliem dvieļiem savīts turbāns, viņš šķita mazliet līdzīgs Endrjū Džeksonam 1 vai kādam nomaļas evaņģēliskas draudzes mācītājam. Turbāns bezrūpīgi bija atbīdīts pakausī un pieres daļu neaizsedza. Tā bija noskūta. Viņam uzlika masku, un ar to pašu vīrs bija nokautēts. Tad Ādams paņēma skalpeli, izdarīja mazu, veiklu griezienu no galvas vidus uz abiem deniņiem un no kaula nolobīja kārtīgu ādas sloksni. Viņš rīkojās tik veikli, ka jebkurš drosmīgs komanču cilts indiānis viņam blakus izskatītos kā nemākulis, kam [50] pirmoreiz rokā pagadījies skalpelis. Citi pa to laiku susināja asinis, kas plūda straumēm.

Pēc tam Ādams ķērās pie īstā darba. Viņš paņēma kaut ko svārpstam vai svīķurbim līdzīgu. Ar to viņš katrā galvaskausa pusē izurba kādus piecus sešus caurumus — medicīnā tās saucot par trepanācijas atverēm. Tad viņš sāka rīkoties ar daiktu, ko es pēc viņa nostāstiem jau pazinu, — Ziglija zāģi, kas izskatījās gluži kā raupja stieple. Ar to viņš zāģēja kaulu, līdz paurim abās pusēs izveidojās tādi kā vārstuļi, kurus varēja atlocīt, lai tiktu klāt iekšējam mehānismam. Lai tam piekļūtu, vispirms vajadzēja pārgriezt bālgano plēvīti, ko sauc par smadzeņu plēvi.

Operācija ilga jau vairāk nekā stundu, vai vismaz man tā šķita, jo kājas sāka pagurt. Operāciju zālē bija ļoti karsti, taču pat asinis nespēja mani satriekt. Galvenokārt tāpēc, ka cilvēks uz galda nelikās reāls. Vispār aizmirsu, ka viņš ir cilvēks, un tikai vēroju augsti kvalificēto namdara darbu. Gandrīz nemaz nepievērsu uzmanību tām pazīmēm, kas liecināja, ka uz galda noliktais priekšmets ir cilvēks. Žēlsirdīgā māsa, piemēram, nemitīgi mērīja viņam asinsspiedienu un lāgiem rosījās gar pārlejamo aparātu, jo pacientam visu laiku tika sūknētas iekšā asinis no statīvā iekārtas pudeles ar cauruli.

Turējos braši, līdz viņi ķērās pie dedzināšanas. Jo, lai izņemtu smadzeņu gabalus, ārsti lieto elektrisku rīku, kas nav nekas cits kā mazs metāla stienītis rokturī ar elektrības auklu. Kopumā šī ietaise izskatās pēc elektriskajām matu sprogojamām šķērēm. Mani, jāatzīstas, ne mirkli nepameta satriecošā apziņa, ka visi šie dārgie aparāti ir tik loģiski, vienkārši un parasti un tik bezgala līdzīgi daiktiem, kas atrodami kurā katrā labi apgādātā mājsaimniecībā. Parakņājies virtuvē vai savas sievas tualetes galdā, ikviens no mums piecu minūšu laikā savāktu veselu maisu šādu ierīču un pats varētu ķerties pie darba.

Tātad elektrokaustikas procesā šis mazais stienītis izgriež vai, pareizāk sakot, izdedzina smadzeņu gabalu. Saceļas nelieli dūmi un pamatīga smaka. Vismaz man tā šķita pamatīga. Sākumā vēl nelikās tik ļauni, bet tad atcerējos, kur jau reiz esmu ostījis tādu smaku. Sen, vēl manā bērnībā, kādu nakti Lendingā nodega vecs iznomājams stallis, un visus zirgus neizdevās izvest. Cepto zirgu smaka ilgi turējās rēnajā, drēgnajā rudenīgās nakts gaisā, un es nespēju to aizmirst pat tad, kad sen jau vairs ausīs neskanēja spalgie zirgu zviedzieni. Tiklīdz atskārtu, ka degošas smadzenes ož tāpat kā degoši zirgi, man kļuva nelabi.

Taču arī to es izturēju. Beigas vēl nerādījās, operācija ieilga stundām, jo smadzenes var griezt tikai maziem gabaliņiem, ņemot arvien dziļākus un dziļākus slāņus. Izturēju, kamēr Ādams sašuva smadzeņu plēvi, atlika atpakaļ galvaskausā izzāģētos vārstuļus, savilka ādas sloksnes un sašņorēja tās pēc visiem likumiem.

Tad izgrieztos smadzeņu gabaliņus aizmeta pie citiem atkritumiem, lai tur tie klusībā izdomā savas sīkās domi-ņas, un tas, kas palika pāri izdēdējušā cilvēka apzāģētajā galvaskausā, tika atkal aizzieģelēts, lai izgudro gluži jaunu personību.

Kad izgājām no operāciju zāles, novilkām baltos naktskreklus un Ādams stājās pie roku mazgāšanas, es viņam sacīju:

— Tu taču aizmirsi viņu nokristīt.

— Nokristīt? — līzdams ārā no baitā naktskrekla, pārjautāja Ādams.

— Kā tad, — es teicu, — jo viņš ir no jauna piedzimis, tikai ne sievietes radīts. Kristīju tevi Lielā Raustīkļa, Mazā Raustīkļa un Svētā Gara vārdā, un arī Svētais Gars, bez šaubām, ir Raustīklis.

— Ko tu, velns parāvis, tur mels? — jautāja Ādams.

— Neko, — es atbildēju, — pūlējos izlikties asprātīgs.

Ādama sejai pārslīdēja vārgs, iecietīgs smaids, mani

vārdi viņam, šķiet, nelikās asprātīgi. Un, pametot skatienu pagātnē, arī man pašam tie vairs neliekas asprātīgi. Taču toreiz tie man šķita asprātīgi. Domāju, ka viņš smiesies, līdz zemei locīdamies. Tovasar no manas olimpiskās gudrības augstumiem daudz kas šķita smieklīgs, toties tagad man par to nemaz vairs smiekli nenāk.

Pēc operācijas krietnu laika sprīdi ar Ādamu nesastapos. Viņš aizbrauca uz Austrumiem darīšanās — droši vien sakarā ar slimnīcu. Drīz pēc viņa atgriešanās notika kaut kas tāds, ka Bosam gandrīz vajadzēja meklēt jaunu direktoru.

Notikums bija gaužām vienkāršs, un to jau iepriekš varēja paredzēt. Kādu vakaru Ādams un Anna, kopā paēduši vakariņas, kāpa augšā viņa dzīvoklī un kāpņu laukumiņā pie durvīm ieraudzīja garu, slaidu vīru baitā uzvalkā, ar

baltu platmali, kuras apēnots tieši tai vietā, kur vajadzēja atrasties mutei, kvēloja cigārs, izplatīdams dārgu smaržu, kas sacentās ar kāpostu dvaku. Vīrs noņēma balto platmali, nevērīgi pasita to padusē un apjautājās Ādamam, vai viņš varbūt esot doktors Stentons. Ādams sacīja, ka esot gan. Tad vīrs paziņoja, ka viņu saucot Kofijs (pilnā vārda 11jūberts Kofijs), un vaicāja, vai drīkstot uz brīdi ienākt.

Kad viņi iegāja dzīvoklī, Ādams jautāja svešajam, ko tas vēlas. Svešais stāvēja baltajā, labi izgludinātajā uzvalkā, divkrāsainām, sarežģītu nošuvumu rotātām un ar īpašiem ventilācijas caurumiņiem izraibinātām kurpēm kājās (jo, kā noskaidrojās, Hjūberts bija īsts modes āksts — divreiz dienā mainīja baltos uzvalkus, valkāja baltas zīda apakšbikses ar sarkanu monogrammu, vismaz ļaudis tā runāja, sarkanas zīda zeķes un ekstravagantas kurpes), kaut ko neskaidri vervelēja, vaibstīja punaino, garo, citrondzelteno ģīmi, piesardzīgi krekstināja, un brūnās acis (kuras gan pēc krāsas, gan spīduma atgādināja pārstrādātu autoeļļu) valbīdams, zīmīgi blenza Annā. Vēlāk Anna man stāstīja — viņa bija avots, no kura smēlos ziņas par šo gadījumu, — viņai šķitis, ka svešais ieradies pēc irsta palīdzības, tādēļ viņa atvainojusies un gājusi uz virtuvi ielikt elektriskajā ledus skapī saldējuma kārbiņu, ko nopirkusi turpat stūra aptiekā. Viņa bija iecerējusi divatā ar Ādamu pavadīt klusu vakaru. (Lai gan klusie vakari ar Ādamu diez vai tovasar spēja sniegt viņai mteru. Kādā apziņas nostūrī Annu droši vien allaž urdīja jautājums — kas notiks, ja Ādams uzzinās, kā viņa pavada citus vakarus. Vai varbūt viņa spēja noslēgt šo apziņas nostūri, kā reizēm aizslēdz kādu istabu lielā namā un apmetas mājīgā viesistabā, kas dažkārt nepavisam nav tik ļoti mājīga? Un vai, sēdēdama šai viesistabā, viņa neieklausījās, kā aizslēgtajās augšstāva istabās brīkšķ grīda un dip nerimu soļi?)

Nolikusi saldējumu, Anna izlietnē ieraudzīja veselu lēveni netīru trauku. Lai netraucētu abus vīriešus, kamēr tie istabā aprunājas, viņa ķērās pie trauku mazgāšanas. Kad darbs jau bija gandrīz pabeigts, neskaidrā balsu dūkoņa istabā pēkšņi apklusa. Viņa ievēroja tieši pēkšņo klusumu. Tad atskanēja sauss bunkšķis (tieši tā viņa to aprakstīja), un Ādams sacīja: «Vācieties!» Pēc tam Anna dzirdēja žiglu soļu troksni un dzīvokļa durvju aizciršanos.

Kad viņa iegāja pie Ādama, tas gluži nobālis stāvēja istabas vidū un, labās rokas plaukstu ar kreiso pie vēdera piespiedis, stīvi vērās durvīs. Annai ienākot, Ādams lēnām pagrieza pret viņu seju un sacīja:

— Es viņam iesitu. Negribēju sist. Nekad vēl nevienam neesmu sitis.

Viņš laikam gan bija iegāzis Hjūbertam it pamatīgi, jo pirkstu locītavas bija nobrāztas un sapampušas. Lai cik tievs, Ādams tomēr bija ļoti spēcīgs. Tā nu viņš tur stāvēja, taustīdams nobrāztās pirkstu locītavas, un viņa seja pauda galīgu neizpratni. Neizpratni, acīm redzot, par savu paša rīcību.

Anna pagalam satraukta vaicāja, kas noticis.

Un noticis, kā minēju, bija kaut kas pavisam vienkāršs un jau iepriekš paredzams. Lipīgais Larsons bija atsūtījis Hjūbertu Kofiju, ko tā balto uzvalku un monogrammām izrotāto zīda apakšbikšu dēļ uzskatīja par pašu smalkāko džentlmeni, kas ar veiklu diplomātiju spēs pārliecināt doktoru Stentonu, lai tas, likdams lietā visu savu ietekmi, piedabū Bosu medicīnas centra būves līgumu nodot Lar-sonam. Ādamam par to visu nebija ne jausmas, jo varam nešaubīties, ka sarunas biedra pētīšanas stadijā Hjūbertam pat ne prātā nenāca minēt, kā uzdevumā viņš ieradies. Toties man, tiklīdz izdzirdēju Kofija vārdu, uzreiz j bija skaidrs, ka aiz visa tā slēpjas Larsons. Tālāk par I sarunas biedra pētīšanas stadiju TljLiberts netika. Taču arī šai stadijā viņš, acīm redzot, izrunājās pārāk plaši. ļļ Sākumā Ādams nesaprata, uz ko viesis tēmē, un 11 jLiberts, ) droši vien nospriedis, ka šāda stulba auna dēļ nav vērts veltīgi šķērdēt savas izcilās viltnieka spējas, tūdaļ ķērās pie pašas saknes. Viņš paguva nonākt līdz domai, ka savs labumiņš atlēkšot arī Ādamam, taču ar to pašu bija pieskāries spridzekļa kontakta pogai, un nodārdēja sprādziens.

Vel arvien nespēdams atbrīvoties no neizpratnes, nejūtīgo roku taustīdams, Ādams stāvēja istabas vidū un svešādā balsī stāstīja Annai par notikušo. Pabeidzis stāstu, viņš noliecās un ar veselo labo roku pacēla cigāra galu, kas lēnām dedzināja caurumu vecajā, zaļajā paklājā. Ādams pārsoļoja pāri paklājam, turēdams smirdošo cigāra galu pieklājīgā atstatumā, tad iemeta to kamīnā, kur arvien vēl rēgojās (biju to ievērojis jau agrāk, apciemodams Ādamu) pēc pēdējas pagājušā pavasara kurināšanas pāri

p:iIikusic pelni, papīra driskās un vasarā apēsto apelsīnu ini/as. Tad viņš pa to pašu ceļu nāca atpakaļ un ar kālim nikni izberzēja gruzdošo caurumu, tādējādi, acīm irdzot, simboliski parādīdams savu niknumu. Vismaz tā šo ainu iztēlojos es.

Ādams piegāja pie rakstāmgalda, apsēdās, paņēma

paIvu un papīru un sāka rakstīt. Pabeidzis viņš pagriezās pret Annu un paziņoja, ka esot uzrakstījis atlūgumu. Viņa neko neatbildēja. Ne vārda. Anna zināja, tā viņa man vrlak stāstīja, ka nav nekādas jēgas brāli pārliecināt, pie-iadit, cik muļķīgi ir vainot gubernatoru Stārku vai, vēl muļķīgāk, darbu, ja pie viņa ieradies kāds blēdis, lai viņu piekukuļotu. Pēc brāļa sejas vien Anna saprata, ka nav nekādas nozīmes runāt. Citiem vārdiem sakot, Ādamu bija pārņēmusi instinktīva tieksme novērsties no visa, un šī tieksme izpaudās kā morāls sašutums un krasa rīcība, un tomēr tas bija gluži kas cits, daudz dziļāks, galu galā kaut kas iracionāls. Viņš piecēlās, paspēra dažus soļus, vel arvien stipri satraukts. Ādams izskatījās gandrīz līksms, stāstīja Anna, it kā tik tikko spētu atturēt smieklus. Viņš šķita laimīgs, ka viss beidzies tieši tā. Tad viņš paņēma vēstuli un uzlīmēja tai mārku.

Anna izbijās, ka brālis tūdaļ pat ies un nosūtīs vēstuli, jo viņš stāvēja istabas vidū un turēja vēstuli rokā, it kā prātodams, ko darīt. Taču nekur viņš negāja. Nolicis aploksni uz kamīna dzegas, vēl pāris reižu pārsoļoja istabu no viena gala līdz otram, bet tad metās pie klavierēm un sāka tās bungot. Vairāk nekā divas stundas viņš spēlēja šās jūlija nakts tveicē, un sviedri lija viņam par seju. Anna nobijusies sēdēja un, kā pati teica, nezināja, no kā bīstas.

Kad viņš beidza muzicēšanu un pievērsa Annai bālo, sviedriem pārplūdušo seju, viņa atnesa saldējumu, un abi jautri pavadīja atlikušo vakara daļu. Tad viņa gāja projām, iesēdās savā automobilī un brauca mājās.

Viņa man piezvanīja. Mēs tikāmies aptiekā, kas darbojās cauru nakti, un pie imitēta marmora galdiņa es viņu ieraudzīju pirmo reizi pēc tā maija rīta, kad viņa, sava dzīvokļa durvīs stāvēdama, izlasīja jautājumu manā sejā un, ne vārda neteikusi, pamāja ar galvu. Kad tonakt klausulē izdzirdēju Annas balsi, mana sirds tāpat kā agrāk salecas un viegli noplunkšķēja, kā varde ūdensliliju dīķī, un tai brīdī viss, kas bija noticis, it kā nemaz nebija noticis. Tomēr tas bija noticis, un vienīgais, kas man atlika, kad taksometrā traucos uz aptieku, kura darbojās visu nakti, bija skāņš un žultains apmierinājums, ka mani izsauc sevišķi svarīgā jautājumā, uz kuru tas otrs, acīm redzot, nespēj rast atbildi. Taču apmierinājums nebija vairs ne skāņš, ne žultains, bet k|uva par tīru apmierinājumu vien tai brīdī, kad izkāpu no taksometra un ieraudzīju Annu aiz aptiekas stikla durvīm — glītu, taisnu stāvu gaišzaļā, punktotā tērpā, ar baltu jaku, kas pārmesta pār kailo roku. Gribēju saskatīt viņas sejas izteiksmi, taču, pirms to paguvu, viņa ieraudzīja mani un pasmaidīja.

Tas bija taustīgs, samierinošs smaids, kas sacīja lūdzu un paldies un tomēr izteica arī nevainīgu un bezgalīgu ticību, ka labākais manī svinēs uzvaru. Pāri nokveldētajai ietvei devos pretim šim smaidam un za|i punktotā kleitā tērptajam stāvam, kas vīdēja aiz stikla kā skatlogā izlikts, lai to gan apbrīnotu, bet rokām neaizskartu. Pieliku roku pie durvju stikla, pagrūdu tās un no ielas, kur gaiss bija karsts un valkans kā turku pirtī un kur benzīna smaka sajaucās ar salkani sāļo upes rāmā ūdens smaržu, kas klusās vasaras naktīs ieplūda pilsētā, — iegāju gaišajā, svaigajā, antiseptiskajā, vēsaja pasaulē aiz stikla, kur mani gaidīja smaids, jo nav nekā gaišaka, svaigāka, antiseptiskaka un vēsāka kā tāda pirmšķirīga stūra aptieka tveicīgā vasaras naktī. Ja Anna Stentone stāv aiz durvīm, un ja darbojas gaisa kondicionēšanas iekārta.

Smaids bija veltīts man, acis raudzījās tieši manī, un viņa izstiepa roku. Es to saņēmu, nodomāju, cik tā auksta, maza un stingra, it kā tikai nule atklādams šo faktu, un dzirdēju Annu sakām:

— Vienmēr es tevi kaut kur saucu, Džek.

— Tas ir ļoti jauki, — es teicu un palaidu roku vaļā.

Tikai īsu brīdi mēs stāvējām, nerunādami ne vārda, bet

man šis brīdis likās ilgs un mokoši smags, it kā mēs nezinātu, ko viens otram sacīt, un tad viņa teica;

— Apsēdīsimies.

Pagāju dažus soļus. Ar acs kaktiņu manīju Annas kustību, it ka viņa grasītos paņemt mani zem rokas, bet tūliņ pat pārdomāja. Kad es to pamanīju, apmierinājums, kas tobrīd bija tīrs apmierinājums vien, pārvērtās atkal skāņā un žultainā apmierinājumā, ko izjutu, šurp braucot. Un tāds tas arī palika, kamēr mēs sēdējām pie galdiņa un es lūkojos sejā, kur bija nozudis smaids un palicis tikai sasprindzinājums, un man šķita, ka cieši pār gleznajiem kauliem pārvilktajā ādā saskatu gadus, kas pagājuši kopš las vasaras, kad sēdējām divvietīgajā automobilī, viņa dziedāja putnēnam Džekijam un solījās, ka nevienam nekad neļaus darīt pāri nabaga putnēnam Džekijam. Solījumu viņa patiešām bija turējusi, jo tai vasarā, pat rudeni nesagaidījis, putnēns Džekijs aizlaidās turp, kur ir labāks klimats, kur neviens tam nekad nedarīs pāri, un kopš tā laika vēl nav atgriezies. Vismaz es to ne reizi neesmu redzējis.

Tobrīd sēdējām pie galdiņa, dzērām kokakolu, un viņa stāstīja par notikumu Ādama dzīvoklī.

— Ko, pēc tavām domām, lai es daru? — jautāju, kad viņa bija stāstu beigusi.

— Tu zini, — viņa atbildēja.

— Tu gribi, lai es piespiežu viņu palikt.

— Jā, — viņa sacīja.

— Tas būs grūti.

Viņa pamāja ar galvu.

— Tas būs grūti, — es sacīju, — jo viņš rīkojas kā prātā jucis. Vienīgais, par ko varu Ādamu pārliecināt, — ja šis izdzimtenis Kofijs mēģināja viņu piekukuļot, tas norada, ka darbā viss noritēs godīgi, kamēr vien Ādams pats to gribēs. Vēl tas norāda, ka arī kāda augstākstāvoša persona ir atteikusies no kukuļa. Tas norāda pat, ka Mazulis Dafijs ir godavīrs. Vai arī, — es piebildu, — ka viņam nav izdevies panākt savu.

— Vai tu mēģināsi? — viņa jautāja.

— Pamēģināšu, — es atbildēju, — tikai pārāk daudz neceri. Varu pierādīt Ādamam vienīgi to, ko viņš pats saprastu, ja nebūtu prātā jucis. Viņu dīda pārlieku uzpū-liga augstprātība. Negrib rotaļāties ar prastiem puikām. Baidās, ka tie notašķīs viņa lorda Fauntleroja uzvalciņu.

— Tas nav godīgi, — viņai paspruka.

Es paraustīju plecus un sacīju:

— Nu labi, pamēģināšu.

— Ko tu darīsi?

— Ir tikai viena izeja. Došos pie gubernatora Stārka, panākšu, lai viņš piekristu arestēt Kofiju par mēģinājumu piekukuļot amatpersonu — Ādains, kā tu sapratīsi, šai gadījumā ir amatpersona, — un Ādams ar zvērestu tiesā lo apliecinās. Ja gribēs apliecināt. Tas viņam parādītu, kā viss ir īstenībā. Viņš redzētu, ka Boss viņu aizstāv. Un ... — līdz šim mirklim es domāju tikai par Ādamu, bet tad mans prāts sāka apsvērt iespējas, kas izrietētu no šādas situācijas, — ...Bosam nekāds ļaunums necelsies, ja Kofiju piespiedīs pie sienas. It sevišķi tad, ja viņš izpļāpās, kā uzdevumā rīkojies. Tā viņš iegāzīs Larsonu. Un, ja Larsons tiek izmests no spēles, Makmerfijs tikpat kā neko vairs nenozīmē. Jā, Kofijam var to piesiet, ja vien tu ... — Un es pēkšņi apklusu.

— Ja es? ... — jautāja Anna.

— Neko, — es sacīju, juzdamies kā cilvēks, kas priecīgu prātu brauc pāri paceļamam tiltam un pamana, ka tilta posms pamazām sāk slieties gaisā.

— Ko man vajadzētu darīt? — Anna neatlaidās.

Ielūkojos viņas mierīgajās acīs un pēc izslietā zoda

vien sapratu, ka labāk tomēr būs visu pateikt. Tapat viņa neliksies mierā, kamēr uzzinās. Un tā es pateicu.

— Ja tu nāktu par liecinieci, — es sacīju.

— Iešu, — ne mirkli nevilcinādamās, viņa atbildēja.

Es papurināju galvu.

— Nē, — es teicu.

— Iešu.

— Nē, nekas neiznāks.

— Kāpēc?

— Neiznāks, un cauri. Tu galu gala neko neesi redzējusi.

— Biju tur.

— Tu liecinātu to, ko esi dzirdējusi no otra cilvēka. Tieši tā. Un tādu liecību nevar ņemt vērā.

— Nezinu, — viņa teica. — Par tieslietām es nekā nezinu. Toties zinu kaut ko citu. Zinu, ka tas nav īstais iemesls, kas lika tev pārdomāt. Kāpēc tu pārdomāji?

— Tu nekad vēl neesi bijusi tiesā par liecinieci. Tu nezini, ko nozīmē zemisks, slipēts advokāts, kas tevi zāģēs, kamēr tev sviedri līs.

— Es tomēr iešu, — viņa sacīja.

— Nē.

— Man ir vienalga.

— Paklausies, — es sacīju un, aizvēris acis, metos leja pa tilta pacelto posmu, — ja tu domā, ka Kofija advokātam nebūs ar ko tev aizbāzt muti, tu esi tikpat jukusi ka Ādams. Viņš būs zemisks, viņš būs slīpēts, un viņā nebūs ne kripatiņas senā dienvidnieku bruņnieciskuma.

— Tu gribi teikt... — iesāka Anna, un pēc viņas sejas

sapratu, ka viņai ir skaidrs, ko es domāju.

- Tieši tā, — es sacīju. — Iespējams, ka šobrīd neviens vēl neko nezina, bet, kad tā jezga ies vaļā, viss nāks gaismā.

- Man ir vienalga, — viņa atkārtoja un paslēja zodu vel augstāk. Ieraudzīju sīkas krunciņas uz viņas kakla, visniecīgākās, sīkākās krunciņas, pēdas, ko pamazām at-

laj bezgala smalkais tīmekļa pavediens, kuru laiks kā bende diendienā met pat ap visdaiļāko kaklu, lai beigās ie sažņaugtu. Tīmeklis ir tik bezgala smalks, ka pārtrūkst katru dienu, bet pēdas paliek, un galu galā pienāk brīdis, kad tīmeklis vairs nepārtrūkst, un tās ir beigas. Kad Anna izslēja zodu, es skatījos šais pēdās un sapratu, ka nekad agrāk neesmu tās pamanījis, bet kopš šā brīža manīšu tās vienmēr. Pēkšņi jutos nelāgi — man kļuva slikti vārda vistiešākajā nozīmē, it kā būtu saņēmis belzienu pa vēderu vai arī kāds mani būtu nekrietni piekrāpis. Pirms atskārtu, kas ar mani notiek, nelabuma sajuta pārvērtās dusmās, un es vairs nevaldīju pār sevi.

— Kā tad, — es sacīju, — tev vienalga, taču vienu tu esi aizmirsusi. Aizmirsusi, ka arī Ādams sēdēs turpat un skatīsies savā mazajā māsiņā.

Seja Annai kļuva balta ka audekls.

Tad viņa nodūra galvu un skatījās uz savām rokām, kurās sažņaugtu turēja tukšo kokakolas glāzi. Galva bija noliekta tik zemu, ka acis nevarēju saskatīt, redzēju tikai nolaistos plakstus.

— Mīļā, mana mīļā, — es čukstēju. Satvēru viņas rokas, kas turēja glāzi sažņaugtu, un vārdi paši izlauzās pār lūpām:

— Ak, Anna, kādēļ tu to izdarīji?

Tas bija jautājums, ko nekad vēl nebiju uzdrošinājies izteikt.

Brīdi viņa klusēja. Tad, acis nepaceldama, klusām sacīja:

— Viņš nebija tāds kā citi. Nevienu citu tādu neesmu sastapusi. Un es viņu mīlu. Laikam gan mīlu. Un tādēļ laikam arī to izdarīju.

Sēdēju un domāju, ka esmu dabūjis, ko gribēju.

Viņa sacīja:

— Un vēl — tu pastāstīji... pastāstīji par manu tēvu.

Kāpēc lai es to nebūtu darījusi? Pēc tam kad tu visu izstāstīji.

Nodomāju, ka arī šo atbildi pats esmu gribējis saņemt.

Viņa sacīja:

— Viņš grib ar mani apprecēties.

— Un tu. arī gribi?

— Pagaidām vēl ne. Tas viņam var kaitēt. Viņam var kaitēt šķiršanās. Pagaidām vēl ne.

— Bet vispār?

— Droši vien. Vēlāk. Kad viņš būs iekļuvis senāta. Nākamgad.

Daļa manu domu steidzīgi reģistrēja: Nākamgad senāta. Tātad Skogenu viņš tur vairs nelaidis. Dīvaini, ka man viņš to nav teicis. Toties otra daļa, kas nebija iekārtota kā drošs, stiprs tērauda šķirsts ar alfabēta kārtībā saliktām kartītēm, mutuļoja kā darvas katls. No darvas pacēlās liels burbulis, pārplīsa, un tā bija mana balss, kas sacīja:

— Ceru, tu saproti, kas tevi gaida.

— Tu viņu nepazīsti, — sacīja Anna, un viņas balss skanēja vēl klusāk. — Visus šos gadus esi bijis ar viņu pazīstams un tomēr nepavisam viņu nepazīsti. — Tad viņa pacēla galvu un raudzījās man tieši acīs. — Es neko nenožēloju, — viņa ļoti skaidri sacīja. — Nenožēloju it neko.

Tveicīgajā tumsā gāju pa ielu zem krāšņajām trīsuļojošajām debesīm uz savu viesnīcu, ieelpodams dienas atstātos benzīna tvaikus un salkano, rāvaino izžuvušās upes smaržu, ko nakts iznēsāja pa ielām, un domāju — jā, es zinu, kādēļ viņa to izdarīja.

Atbilde bija rodama pagājušajos gados, visā, kas pa šiem gadiem noticis, un visā, kas Lajos gados nebija noticis.

Atbilde bija manī pašā, jo es pats viņai visu biju izstāstījis.

Stāstīju viņai tikai patiesību, es nikni sev sacīju, un viņa nevar mani nosodīt par patiesību!

Taču vai pašā dzīvē un manī bija kāda liktenīga nepieciešamība, kas tieši mani spieda izstāstīt viņai patiesību? Arī šo jautājumu man vajadzēja sev uzdot. Bet drošu atbildi nezināju. Gāju pa ielu, domās pārcilādams šo jau-f.ijurnu, līdz tas zaudēja nozīmi un izslīdēja man no prāta, I .1 no krietni notirpušiem pirkstiem izslīd smags nesamais. Es labprāt uzņemtos kā atbildību, tā arī vainu, kaut ludaļ uzņemtos, ja vien zinātu, ka esmu vainīgs. Taču Kurš gan to varētu pateikt?

Un tā es gāju tikai tālāk un pēc brīža atcerējos Annas vārdus par to, ka nekad neesmu viņu pazinis. Bet viņš bija Vilijs Stārks, ko es pazinu sengadus, kopš radagabals Vilijs no laukiem, zēns ar ziemsvētku kaklasaiti, ienāca Sleida dzertuves dibenistabā. Skaidrs, ka es pazinu viņu. Lasīju viņā kā grāmatā. Pazinu viņu jau ļoti sen.

Pārāk sen, es nodomāju, pārāk sen, lai viņu pazītu. Jo laiks, iespējams, bija aizmiglojis man acis, bet, kas zina, drīzāk gan es nebiju pamanījis laiku aizritam un radagabala Vilija seja nostājās starp mani un to otro seju, tā ka es šo otro seju nekad īsti nesaskatīju. Varbūt vienīgi lais brīžos, kad viņš noliecās pār pūli, matu šķipsna nokrita uz pieres, acis izspiedās, pūlis auroja un arī es sevī jutu kaut ko saviļņojamies, jutu, ka neesmu tālu no patiesības. Taču allaž atgriezās radagabala Vilija seja virs ziemsvētku kaklasaites.

Toties nu tā vairs neatgriezās. Es redzēju seju. Milzīgu. Lielāku par afišu dēli. Matu šķipsna sapinkājusies kā krēpes. Spēcīgs žoklis. Biezās lūpas saspiestas kopā kā ķieģeļi mūrī. Izvalbītās acis kvēlo varenā pašpārliecībā.

Dīvaini, ka nekad agrāk neesmu to redzējis. īsti redzējis.

Tonakt piezvanīju Bosam, pavēstīju par notikušo tieši lā, kā man bija stāstījusi Anna, un ieteicu izmantot ar zvērestu apliecinātu Ādama liecību pret Kofiju. Boss piekrita. Ļāva darīt visu, lai piespiestu Ādamu palikt savā postenī. Viesnīcā apgūlos gultā zem elektriskā ventilatora, hdz īsi pirms sešiem dežurants mani pamodināja. Ap pulksten septiņiem, vienai vienīgai Javas kafijas tasei skalojoties kuņģī, ar svaigu bārdas asmeņa skrambu uz zoda un miegu kā smiltīm acīs stāvēju pie Ādama durvīm.

Apstrādāju viņu pamatīgi. Taču viegli tas man nevedās. Vispirms vajadzēja panākt, lai Ādams nostājas taisnības pusē un nodod liecību pret Kofiju. Mana metode bija vienkārša, — pieņemot, ka Ādams alkst izdevības pienaglot Kofiju pie kauna staba, es viņu pārliecināju, ka Boss apsveiks Šādu cildenu varoņdarbu. Pēc tam man vajadzēja papūlēties, lai Ādams nonāktu pie secinājuma, nonāktu pāls, bez manas palīdzības, — ka tādā gadījumā Annai būs jādod liecība. Šai mirklī man vajadzēja izlikties par plānprātiņu un notēlot, ka tas man agrāk nav ienācis prātā. Ar tādu cilvēku kā Ādams šis gājiens bija bīstams, jo, aizrāvies ar domu par taisnības uzvaru, viņš varēja prasīt no Annas liecību, lai tur lūst vai plīst. Tieši tā gandrīz arī iznāca, taču es attēloju šaušalīgo ainu tiesā (protams, ne uz pusi tik šaušalīgu, kāda tā būtu bijusi īstenībā), atteicos piedalīties šai afērā, devu mājienu, ka Ādamam nepavisam nav brā|a sirds, un pašās beigas izteicu nenoteiktu domu par to, ka Kofijam vēlreiz var dot iespēju izdarīt tādu pašu mēģinājumu, — nenoteiktu domu, ka (aušu Kofijam šo joku izspēlēt ar mani. Izmetīšu viņam āķi un tā tālāk. Tā Ādams atteicās no domas par apsūdzību, toties jo cieši pieķērās galvenajai domai, ko es viņam biju iedvesis, proti, ka viņi abi ar Bosu rokrokā cīnīsies, lai slimnīcai nepieskartos neviena netīra roka.

Kad mēs jau grasījāmies iet ara pa durvīm, Ādams piegāja pie kamīna un paņēma no dzegas nosūtīšanai sagatavotās vēstules. Es jau biju noskatījis, ka virsējā aploksne adresēta Bosam. Tādēļ, kad viņš pagriezās, lai ietu, es izņēmu vēstuli viņam no rokas un, mīļi smaidīdams, sacīju:

— Kāda velna pēc tev gaišā dienas laikā jādara lādas muļķības? — un, pārplēsis vēstuli vidū pušu, iebāzu to kabatā.

Tad mēs izgājām uz ielas un iesēdāmies viņa automobilī. Pavadīju Ādamu līdz viņa darba vietai. Ja vien varētu, būtu līdz vakaram sēdējis Ādamam blakus, lai neizlaistu viņu no acīm. Lai nu kā, visu ceļu līdz pat centram mundri tērzēju, neļaudams Ādamam nokauties ar nevajadzīgām domām. Mana tērzēšana bija līksma un jestra ka putna treļļi.

Tā ritēja vasara, gausi piebriezdama kā sulīgs auglis, un viss palika tāpat, kā bijis. Gāju uz darbu. Atgriezos viesnīcā, dažkārt ēdu, dažkart neēdu, gulēju zem ventilatora un lasīju līdz vēlai naktij. Skatīju tās pašas sejas — Dafiju, Bosu, Sediju Bērku, — sejas, ko pazinu sen un redzēju tik bieži, ka nemanīju tanīs nekādas pārmaiņas. Toties Ādamu un Annu ilgi netiku redzējis. Sen nebiju redzējis arī Lūsiju Stārku. Toreiz viņa jau dzīvoja uz I.niķiem. Boss lāgiem pieklājības pēc viņu apciemoja un nofotografējās ar baltajām leghornas vistām. Reizēm viņam blakus stāvēja Toms Stārks, reizēm Lūsija ar bal-i.-ijam leghornietēm priekšplānā un stiepļu žogu aizmu-l.urē. Gubernators Vilijs Stārks ar ģimeni — bija rakstīts /em fotogrāfijām.

Ja, šīs fotogrāfijas Bosam lieti noderēja. Pusštatam bija zināms, ka Boss jau ilgus gadus dauzās apkārt kā runcis pavasarī, taču ģimenes fotogrāfijas ar baltajām leghornas vistiņām uzdvesa vēlētājiem omulīgu siltumu, ļāva tiem justies drošiem, spēcīgiem un tikumīgiem, izraisīja domas par piparkūkām, tīkamu, aukstu ķērnes pienu, un, ja arī kaut kur starp baltajiem spārniem pazibēja kāda melna dainu apakšveļas mežģīne un uzvējoja muskusa smarža, kas tur ļauns, jo: «Vai gan viņš vainīgs, ja pašas karas kaklā.» Tas nozīmēja, ka Boss visur gūst panākumus, latad pieder pie izredzētajiem augstākas šķiras ļaudīm. To pašu darīja arī vēlētājs, kad, pametis dienišķo darbu, iebrauca pilsētā uz mēbeļu tirgotāju konferenci un iespieda viesnīcas izsūtāmajam saujā pāris dolāru, lai atved numurā kādu skuķi. Vai arī, ja izlika bez liekas greznības, atbrauca ar cūku kravu un par diviem dolāriem izmeņģē-jas turpat kāda pažobelē. Lai nu ar greznību vai bez greznības, vēlētājs prata to novērtēt, viņam gribējās gan māmiņas cepto piparkūku, gan melno mežģīņu, un viņš neturēja uz Bosu ļaunu prātu, ja to visur gaida panākumi. Bet, ja Boss sadomātu šķirties, to gan viņš ņemtu ļaunā. Annai bija taisnība. Tas kaitētu pat Bosam. Tas būtu pavisam kas cits, jo vēlētājam tiktu atņemts pats dārgākais — tīksmais pašapmierinājuma siltums, kas glaimoja gan viņam, gan viņa resnajai vai tievajai sievai, kura stāv pie vistu kūts.

Taču, ja arī vēlētājs zināja, ka Boss jau ilgus gadus (lauzas apkart kā runcis pavasarī, un varēja saukt vārdā vai pusi no viņa izpriecās iejauktajām dāmām, par Annu Stentoni tomēr viņš nezināja neko. Sedija izokšķerēja visu, bet tas nebija nekāds brīnums. Ciktāl sniedzās mana saprašana, neviens cits neko nezināja, pat Dafijs ar visu savu šņākuļojoša ziloņa atjautu un glūnēšanu ne. Varbūt Cukuriņš zināja, toties uz to varēja paļauties. Cuku-riņš zināja visu. Cukuriņa klātbūtnē Boss atļāva runāt par visu vai, precīzāk izsakoties, — atļavas runāt par visu, ko viņam labpatika runāt. Turklāt krietnu tiesu atstāja neizrunātu. Reiz Boss bija uzaicinājis bibliotēkā kongres-meni Rendelu, mēs ar Cukuriņu soļojām šurp turp pa istabu, un Boss deva Rendelam sīkus un smalkus rīkojumus, ko tam darīt, kad kongresā tiks iesniegts Miltona-Broderika likumprojekts. Rīkojumi bija gaužām vaļsirdīgi, un kongresmenis brīžiem nervozi palūkojās uz Cukuriņu. Boss to pamanīja.

— Jupis rāvis, — viņš sacīja, — tu baidies, ka Cu-kuriņš kaut ko uzzinās? Tev taisnība, uzzinās gan. Nu, bet Cukuriņš jau daudz ir uzzinājis. Par šo štatu viņam zināms krietni vairāk nekā tev. Un viņam es uzticos tūkstoškārt mierīgāku prātu nekā tev. Tu taču esi mans draugs, vai nav tiesa, Cukuriņ?

Aiz prieka un mulsas seja Cukuriņam pietvīka tumši sarkana, lūpas sāka raustīties un siekalas šķīda, jo viņš grasījās runāt.

— Kā tad, Cukuriņš ir mans draugs, vai ne, Cukuriņ? — sacīja Boss, paplikšķināja Cukuriņam pa plecu un jau pagriezās pret kongresmeni, kad Cukuriņš beidzot izdabūja pār lūpām:

— Esmu t-t-t-tavs draugs... un... k-k-kluss kā k-k-kaps.

Jā, Cukuriņš droši vien zināja, bet uz viņu varēja paļauties.

Arī uz Sediju varēja paļauties. Man viņa gan izstāstīja, taču tas paspruka pirmajā dusmu uzplūdā, un es (tā klusībā nodomāju ar karātavu humoru) biju tikpat kā ģimenes loceklis. Nevienam citam viņa to nestāstīs. Sedijai Bērkai nebija tuvu draugu, jo viņa nevienam neuzticējās. Viņa negaidīja līdzjūtības, jo tai pasaulē, kur bija uzaugusi Sedija Bērka, līdzjūtība nav atrodama. Tā ka viņa noteikti turēs muti. Arī pacietības viņai netrūka. Sedija zināja, ka viņš atgriezīsies. Pagaidām viņa var to kaitināt līdz ārprātam vai vismaz izmēģināt spēkus šai nodarbībā, jo viegli tas nevedās, un arī pati sevi novest turpat vai ārprātā, bet no malas tā vien šķita, ka abi tūdaļ neprātā metīsies viens otram virsū, tā ka spalvas vien pajuks. Tomēr grūti bija pateikt, vai tas ir mīlestības vai naida neprāts, kas viņus saista. Lai kas arī būdams, tas viņus turēja kopā jau ilgus gadus. Melnās acis Sedijai kvēloja krīta baltajā, bakurētainajā sejā, melnie mati kā elektrizēti slējās stāvus un rokas mētājās pa gaisu, kā

I<;mt ko raudamas un plosīdamas. Kamēr viņa izlēja pār Bosu vārdu plūdus, viņš smagi, bet tikko manāmi šūpoja galvu un acīm sekoja ikvienai Sedijas kustībai, sākumā miegaini, pēc tam uzmanīgi, līdz beidzot deniņos uztūkušam dzīslām, labo dūri pacēlis, trūkās kājās. Tad, pacelto duri triekdams pret otras rokas plaukstu, viņš ierēcās:

— Jupis tevi rāvis, jupis rāvis, Sedij!

Reizēm vairākas nedēļas pagāja bez niķiem un stiķiem. Sedija izturējās pret Bosu ledaini pieklājīgi, satikās ar viņu, vienīgi kārtojot darba jautājumus, un stāvēja klusu, Kamēr viņš runāja. Viņa stāvēja un pētījoši lūkojās Bosā ar melnajām acīm, kurās kvēle jau šķita padzisusi. Lai cik arī žigla uz niķiem un stiķiem, Sedija tomēr prata gaidīt. To viņa bija iemācījusies jau sen. Viņai bija vajadzējis gaidīt it visu šai dzīvē.

Tā aizritēja vasara, un mēs dzīvojām kā prazdami. Arī tā bija sava veida dzīve, un, ja cilvēks kādu laiku dzīvojis zināma veida dzīvi, viņam aizmirstas, ka reiz bijusi savādāka dzīve un ka varbūt vēl pienāks pavisam citāda dzīve. Pat ja pārmaiņa notiek, sākumā tā viņam nemaz neliekas pārmaiņa, bet tās pašas iepriekšējās dzīves turpinājums un atkārtojums.

Parmaiņas atnesa Toms Stārks.

Zinot apstākļus, tās droši varēja jau iepriekš paredzēt. No vienas puses — Boss, no otras — Makmerfijs. Mak-merfijam nebija izvēles. Viņam vajadzēja turpināt cīņu ar Befeu, jo Boss negribēja ar viņu ielaisties nekādās darīšanās, un, ja (vairāk gan šķita kad nekā ja) Boss viņu sakaus Ceturtajā apgabalā, Maks būs pazudis cilvēks. Tā kā Makam nebija izvēles, viņš ķērās pie visa, kas pagadījās pa rokai.

Pa rokai viņam pagadījās kāds tips, vārdā Mārvins Prejs, pirms tam plašākām aprindām gluži nepazīstams cilvēks. Frejam bija meita, vārdā Sibila, arī plašākām aprindām nepazīstama persona, toties, kā apgalvoja misters Frejs, pazīstama Tomam Stārkam. Viss notika vienkārši, nekāda jauna pavērsiena sižetā, nekādu jaunu līniju scenārijā. Pārbaudīts mājas līdzeklis. Vienkāršs un derdzīgs.

Apvainotais tēvs kopā ar kādu draugu, izmantodams to, bez šaubām, par liecinieku un aizstāvi, ieradās pie Bosa un izstāstīja savu nelaimi. No kabineta viņš iznāca pagalam nobālis un acīm redzami satriekts, taču kājas kustināt vēl spēja. Garo ceļu pa grīdsegu no Bosa kabineta līdz gaitenim viņš pieveica, drauga nedrošās rokas balstīts, jo tam pašam kājas šķita zaudējušas stingrumu, un izgāja pa durvīm.

Tad uz mana galda spalgi iedžinkstējās zvans, iedegās sarkanā spuldzīte, kas nozīmēja «šefs izsauc», un, kad es ieslēdzu skaļruni, atskanēja Bosa balss: «Joz šurp, Džek, ko kājas nes.» Kad, ko kājas nes, iemetos kabinetā, viņš īsi un kodolīgi izstāstīja man notikušo un lika paveikt divus uzdevumus: pirmkārt, sadabūt rokā Tomu Stārku un, otrkārt, uzzināt par Mārvinu Freju visu iespējamo.

Pagaja vesela diena un lietā tika liktas vai visas satiksmes policijas pūles, iekams izdevās sadzīt pēdas Tomam Stārkam, ko atrada zvejnieku būdiņā pie Bigcrzbeja ar vairākiem draugiem, pāris skuķēm, veselu lērumu slapju glāžu un sausiem zvejas rīkiem. Viņu atveda ap pulksten sešiem. Tai brīdī, kad Toms ienāca, es sēdēju pieņemamā istabā.

— Ei, Džek, — viņš sacīja, — kas tad šim atkal lēcies? — Un viņš. pamāja ar galvu uz Bosa durvīm.

— To viņš pats tev pateiks, — es sacīju un noraudzījos, kā Toms iet uz durvju pusi, — labi noaudzis jauneklis sandalēm kājās, netīri baltās buru audekla biksēs, gaišzila zīda īspiedurkņu kreklā, kas cieši piekļāvās miklajiem krūšu muskuļiem un uz brūnajiem bicepsiem gandrīz vai plīsa pušu. Galva ar balto jūrnieka cepuri bija mazliet pastiepta uz priekšu un viegli šūpojās pie katra soļa, rokas, drusku saliektas, uz āru izvērstiem elkoņiem nokarājās gar sāniem. Raugoties šais gar sāniem nokārtajās rokas, radās iespaids, ka tās pagaidām vēl izskatās pēc makstī noglabāta ieroča, kas kuru katru brīdi var izlīst no savas slēptuves. Toms neklauvēja, bet taisnā ceļā spērās iekšā Bosa kabinetā. Es atgriezos savā istabā un nogaidīju, līdz gaiss atkal būs tīrs. Skaidrs, ka Toms jau nu nestāvēs, ļaudamies, lai viņu strostē, pat ja strostētājs ir Boss.

Pec pusstundas Toms iznāca no kabineta un aizcirta durvis ar tādu sparu, ka lielajā pieņemamajā telpā pie paneļu sienas piekārtie kādreizējo gubernatoru portreti smagos, zeltītos ietvaros nodrebēja ka rudens lapas vēja brāzmā. Viņš cēli izsoļoja cauri istabai, nepamezdams nevienu vienīgu skatienu manu atvērto durvju virzienā, un izgāja ārā. Sākumā, tā Boss man vēlāk stāstīja, Toms visu noliedzis. Pēc tam atzinies, bet raudzījies Bosam acīs tā, it kā teiktu, lai tas vācas uz elli. Dažas minūtes pēc loma aiziešanas Bosu ieraudzīju tādā stāvoklī, ka pēc laisnības viņu būtu vajadzējis sasiet. Bosam palika vēl pavisam niecīgs mierinājums — no tiesiskā viedokļa Toms, pēc viņa paša vārdiem, bijis tikai viens no Sibilas draugu varzas. Taču, ja atmeta tiesisko viedokli, tas, ka Toms bijis tikai viens no veselas varzas, saniknoja Bosu vēl trakāk. Šis fakts gan noderēs, ja vajadzēs noskaidrot gaidāmā Sibilas bērna tēvu, toties tas aizskāra Bosa lepnumu.

Biju uzmeklējis Tomu, atvedis to, tādējādi paveikdams pirmo uzdevumu. Otrais prasīja vairāk laika. Izzināt visu par Mārvinu Freju. Izrādījās, ka daudz tur nav ko izzināt. Frejs bija frizieris viduvēja lieluma pilsētiņas Dibuā-vilas vienīgajā viesnīcā, kaut kur Ceturtajā apgabalā. Viņš bija švītīgs frizieris, svītrainajām biksēm vīles izgludinātas asas kā naži, paretie mati rūpīgi ieziesti, rokas baltas ka ar gaisu piepūsti gumijas cimdi, bikšu kabatā zirgu skriešanas sacīkšu kalendārs, bezveidīgais deguns sīkām dzīsliņām kā purpura vītnēm izraibināts, elpa dveš salkanu sensena smaržu, acis sarkanas kā raudai. Frejs bija atraitnis, dzīvoja kopā ar divām meitām. Ko par tādu cilvēku daudz var. izzināt! Viss jau tāpat ir zināms. Skaidrs, ka viņam dota nemirstīga dvēsele, kas tā kunga acīs ir vienreizīga un nenovērtējama, viņš ir unikāls atomenerģijas aglomerāts, ko sauc par Mārvinu Freju, taču viss par viņu jau iepriekš zināms. Zināmi viņa joki, viņa glaimīgā šņākuļošana caur degunu, ar ko tiek ievadīti jociņi, zināms, kā, pabeidzis sakāmo, viņš ar pelēko mēli baudkāri aplaiza lūpas, zināms, kā viņš luncinās un lišķējas, locīdamies gar nekustīgu masu ar karstiem dvieļiem apliktu seju, ja šī masa ir kāds vietējais baņķieris, vietējais spēļu nama īpašnieks vai vietējais kongresmenis, zināms, kā viņš ķircinās ar viesnīcas padauzām, cenzdamies tas atrunāt no kārtējā darījuma, zināms, kā viņš iekuļas parādos, jo nav pratis likt uz pareizo zirgu un cietis neveiksmi kauliņu spēlē, zināms, kā viņš no rītiem pamostas, sēž uz gultas malas, basās pēdas pret auksto grīdu atspiedis, juzdams rīkles galā misiņa garšu un sirdī neizsakāmu bezcerību. Zināms, ka viņam — šādam nabadzības, baiļu un godkāres sajaukumam — paša likteņa lemts zaudēt pēdējo lepnumu un pēdējo kaunu un ļauties, lai viņu izmanto Makmerfijs. Vai arī kāds cits.

Taču viņš gadījās ceļā Makmerfijam. Pirmajā sarunā ar Mārvinu šis fakts neatklājās. Tas atklājās pēc dažām dienām. Bosam piezvanīja kāds no Makmerfija puišiem, sacīja, ka Makmerfijs dzirdējis par kādu cilvēku, vārdā Frejs, kam esot meita, vārdā Sibila, un tā perinot nelāgu nolūku pret Tomu Stārku, bet Makmerfijs allaž esot cienījis futbolu, viņam dikti patīkot Toma veiklība laukumā, un viņš gan negribētu, lai Toms iepinas kaut kādā ķezā. Frejs, tā šis cilvēks paziņoja, patlaban nonācis tādā noskaņojumā, ka nekādu saprātīgu rīcību no viņa gaidīt nevarot. Viņš gribot piespiest Tomu, lai tas apprec viņa meitu. (Sai mirklī vērts būtu bijis redzēt Bosa seju.) Taču Frejs dzīvojot Makmerfija rajonā, Makmerfijs viņu mazliet pazīstot un varbūt spētu Frejam iedzīt galvā cik necik saprāta. Lai to nokārtotu, vajadzēšot, bez šaubām, maksāt, toties iztikšot bez lieka trokšņa un Toms pagaidām palikšot vecpuisī.

Ko tas varēja maksāt? Protams, naudu Sibilai. Krietnu žūksnīti.

Taču tas nozīmē, ka Makmerfijs to visu dara, sirds-balss mudināts, aiz tīras cēlprātības.

Ko tas varēja maksāt? Makmerfijs, protams, domāja, ka vajadzētu izvirzīt viņa kandidatūru senātam.

Tātad te jāmeklē izskaidrojums.

Taču Boss, pēc Annas Stentones vārdiem, pats nodomājis iekļūt senātā. Senatora postenis viņam tikpat jau kā rokā. Viss štats viņam rokā. Vienīgi Makmerfijs ne. Makmerfijs un Mārvins Frejs. Un tomēr ar Makmerfiju nekādos darījumos viņš neielaidīsies. Darījumos neielaidīsies, bet kaut kā izlocīsies.

Bija kāds iemesls, kāpēc viņš varēja izlocīties. Ja Mār-vinam un Makmerfijam šī afēra nebūtu baltiem diegiem šūta un viņi Bosu varētu pazudināt, viņi to darītu, ne mirkli nevilcinādamies. Un pat nemēģinātu kaulēties. Kaut kādas kārtis viņi rokās turēja, taču tā nebija īstā kombinācija, un arī viņiem vajadzēja uzņemties risku. Vajadzēja gaidīt, kamēr Boss visu rūpīgi apdomā, un cerēt, ka viņš savukārt neizdomās kādu negantību.

Kamēr Boss visu rūpīgi apdomāja, es apciemoju Lūsiju Stārku. Viņa man atrakstīja un lūdza aizbraukt. Zināju, ko viņa grib. Viņa gribēja aprunāties par Tomu. No Toma paša viņai, acīm redzot, neko nav vedies izdibināt vai vismaz izdibināt to, ko viņa uzskatīja par patiesību un tikai

Uru patiesību, bet ar Bosu Lūsija par to nerunāja, jo jau-la jumos, kas skāra Tomu, viņi nekad nespēja saprasties. Tādēļ viņa nodomājusi izjautāt mani, un es sēdēšu un svīdīšu uz mīkstajiem sarkanā plīša polsteriem fermā, kur viņa tagad dzīvo. Taču neko nevarēju darīt. Reiz, pirms ilgiem gadiem, biju nolēmis, — ja Lūsija Stārka man kaut ko lūgs, es to katrā ziņā izdarīšu. Nevarētu teikt, ka es justos kā Lūsijas Stārkas parādnieks vai ka man vajadzētu kaut ko atlīdzināt vai izpirkt grēkus. Ja arī jutos kādam parādā, vismaz Lūsija Stārka tā nebija, un, ja arī man kaut kas būtu atlīdzināms, tad vismaz viņai jau nu ne. Ja man vispār bija kāds parāds, tad tikai mans parāds pašam sev. Un, ja man vajadzēja kādam kaut ko atlīdzināt, tad tikai pašam sev. Par grēku izpirkšanu varu teikt, ka tādu noziegumu neesmu pastrādājis, lai to vajadzētu izpirkt. Vienīgais mans noziegums, ka esmu cilvēks un dzīvoju šai cilvēku pasaulē, bet par to nekāda īpaša grēku izpirkšana netiek prasīta. Noziegums un grēku izpirkšana šai gadījumā pilnīgi sakrīt. Tie ir identiski.

Ja jums kādreiz gadījies būt Meksikas līča pusē, jūs šādas mājas noteikti esat redzējuši. Baltas sijas, kas sen jau zaudējušas spožumu. Viens st^vs, priekšpusē plaša veranda, kuras jumts balstās uz slaidām, virpotām kolonnām. Skārda jumtam salaidumu rievās vīd sarkani rūsas plankumi. Visa ēka būvēta uz augstiem ķieģeļu stabiem, un zem tās kā zem vēsām, zirnekļu tīkliem klātām velvēm, ko no priekšpuses aizsedz kupli ligustri un kannu dobes, uz sapulcēm sanāk vistas un peras putekļos, bet tveicīgās dienās elsodams guļ vecs ganu suns. Māja atrodas patālu no šosejas — zālājā, kas, rudenim tuvojoties, kļūst rēns un rūsgans. Abās pusēs betona celiņam, kas šai idillē šķiet gluži kā anahronisms un pēkšņi parādās pie vārtiem šosejas uzbēruma malā, kur zeme pastāvīgi turas mitra, vecās automobiļa riepās no meža zemes izveidotas puķu dobes. Žilbinošās saules staros mirdzēdamas, tajās zied košas cinijas, spurainas kā zvērēni. Katrā mājas galā aug pa ozolam, kas gan nevar lepoties ar īpašu krāšņumu. Aizmugurē pretī mājas galiem izvietotas nekrāsotas vistu kūtis un šķūņi. Taču pati šī baltā, paplukusī un tomēr rūpīgi apkoptā māja ar nodzeltējušo zālāju, glītajām puķu dobēm un lepno betona celiņu, ozoliem abās pusēs atvasaras novakara klusumā liekas bezgala līdzīga cienījamai pusmūža sievietei tīra, pelēkā svītrota kokvilnas auduma kleitā, baltām zeķēm un melnām smalkādas kurpēm kājās, mezglā saņemtiem iesirmiem matiem, kad tā, rokas klēpī sakrustojusi, sēž šūpuļkrēslā, atvilkdama elpu pēc dienas darbiem, jo vīri vēl strādā uz lauka un laika diezgan domāt par vakariņām un govju slaukšanu.

Uz betona ceļa uzkāpu piesardzīgi, it ka man vajadzētu soļot pa neskaitāmām olām, ko sadējušas vistu kūtī ieslodzītās baltās leghornietes.

Lūsija ieveda mani viesistabā, kura bija tieši tāda, kādu to iedomājos, — griezumiem rotātas melna valrieksta koka mēbeles ar sarkanu plīšu un dažiem vēl nenorautiem pušķiem, uz melnā valrieksta koka galda bībele, stereoskops un glīta kaudzītē saliktas bildītes, ko skatīt stereoskopā, puķaina grīdsega, uz kuras visvairāk izdilušajās vietās uzklāti no lupatām austi paklājiņi, pie sienas apzeltītos valrieksta ietvaros bargas, malārijas nomocītu kalvinistu sejas, kuru acis neraugās pretī diez cik labvēlīgi. Logi bija aizvērti, aizkari nolaisti, un mēs labu brīdi sēdējām šai ūdeņainajā puskrēslā, klusēdami !'ā bērēs. Delnu, ko biju nolicis uz atzveltnes, sausi dzeldināja plīšs.

Lūsija sēdēja tā, it kā manis šeit vispār nebūtu, un raudzījās nevis manī, bet grīdsegas puķainajā rakstā. Kuplie, tumšbrūnie mati, kurus toreiz, kad mēs iepazināmies Stārku mājās, bezdievīgi bija apcirpis un saondulējis frizieris Meisonsitijas skaistumkopšanas . alonā, sen jau bija paguvuši ataugt parastajā garuma. Varbūt mati vēl bija saglabājuši kastaņbrūno mirdzumu, taču tumšajā viesistabā es to nevarēju saskatīt. Toties jau pie durvīm pamanīju, ka tos skāris sirmums. Lūsija sēdēja man pretī smagajā, griezumiem rotātajā, ar sarkanu plīšu apvilktajā valrieksta koka krēslā, vēl arvien glītās kājas potītēs sakrustojusi, un turējās stalti, lai gan viduklis vairs nebija tik slaids un krūtis zem zilās vasaras kleitas šķita kļuvušas pilnīgākas, tomēr vēl nebija zaudējušas formu. Maigie, rāmie sejas vaibsti vairs nebija meitenīgi, kā toreiz, pirmaja vakarā vecā Stārka mājās, tajos jautās smagnē-jība, lēna, bet nenovēršama tuvošanās vecumam, — agrais lāsts un drošais gals, kas gaida šādas maigas, rāmas sejas, kuras īpaši jaunībā modina cilvēkos labsirdību un krietnumu un liek domāt par svētajām mātes jūtām. Jā, šāda seja noderētu Savienoto Valstu madonnai, ja kāds tikai to gribētu gleznot. Taču neviens to nedara, toties •VhIii seju pūlas attēlot tortu pusfabrikātu, patentētu nu linu un kviešu veselības maizes reklāmās — krietnu, godīgu, veselīgu, paļāvīgu, drosmīgu, maigu, ar jaunības sārtumu vaigos. Lūsijas Stārkas sejā jaunības sārtuma gan vairs nemanīja, bet, kad viņa pacēla skatienu, es redzēju, ka viņas lielās, tumšbrūnās acis gandrīz nemaz nav pārvērtušās. Laiks un rūpes tās bija padarījušas dziļākās, ievilkušas tanīs dažu labu ēnu, bet tas arī bija viss.

Viņa sacīja:

— Gribu parunāt par Tomu.

— Jā, — es noteicu.

Viņa sacīja:

— Zinu, kaut kas ir noticis.

Es pamāju.

Viņa sacīja:

— Pastāstiet!

Ieelpoju sauso gaisu un vieglo ilgi novēdinātai istabai raksturīgo mēbeļu politūras smaržu — šo pieklājības, kārtīguma un pieticīgu cerību smaržu — un pagrozījos sēdeklī, bet sarkanais plīšs kā nātre dzeldināja manu uz atzveltnes nolikto plaukstu.

Viņa sacīja:

— Džek, pastāstiet man patiesību. Man jāzina patiesība, Džek. Jūs pastāstīsiet patiesību. Jūs vienmēr esat bijis īsts draugs. Jūs bijāt Ts-ts draugs Vilijām un man... toreiz ... toreiz ... kad ...

Viņas balss apklusa.

Ta es viņai izstāstīju patiesību. Par Mārvina Freja apmeklējumu.

Kamēr es runāju, Lūsija žņaudzīja rokas klēpī, bet tad tās savilkās dūres un ta arī palika. Viņa sacīja:

— Tomam atliek tikai viens ceļš.

— Varbūt... kaut kā nokārtojas ... zināt, ka ...

Bet viņa mani pārtrauca.

— Atliek tikai viens godīgs ceļš, — viņa sacīja.

Es nogaidīju.

— Viņam... viņam tā jāapprec, — viņa sacīja un izslēja galvu.

Es mazliet pagrozījos un teicu:

— Nu, bet... nu, redzat... liekas ... liekas, tur varēja būt... vēl kādi citi... Sibilas draugi... kādi citi, kas . ..

— Ak dievs, — viņa izdvesa tik klusu, ka varbūt tā bija tikai nopūta, un es redzēju, ka rokas klēpī atkal sažņaudzas.

— Turklāt, — reiz pie vārda ticis, es turpināju, — ir vēl citi apstākļi. Te klāt pieplta arī politika. Redziet.., Makmerfijs grib ...

— Ak dievs, — viņa atkal izdvesa, pielēca kājās un pie-kļāva dūrēs savilktās rokas pie krūtīm. — Ak dievs, politika, — viņa čukstēja, izmisumā paspēra pāris soļu un atkal ierunājās: — Politika. — Tad viņa strauji pagriežas pret mani un skaļā balsī sacīja: — Ak dievs, arī te politika.

— Jā, — es pamāju, — tāpat kā gandrīz visur.

Viņa piegāja pie loga, muguru man uzgriezusi, palika tur stāvam un pa aizkaru spraugu lūkojās tveicīgajā, saules pielietajā pasaulē, kur notiek diezin kas.

Pēc brīža viņa atkal ierunājās:

— Turpiniet, izstāstiet visu, kas jums sakāms.

Pievērsis acis nevis Lūsijai pie loga, kur viņa stāvēja,

lūkodamās pasaulē, bet gan tukšajam krēslam, es izstāstīju gan par Makmerfija priekšlikumu, gan visu citu, ko zināju.

Es apklusu. Kādu brīdi nerunājām ne vārda. Tad no loga puses atskanēja viņas balss:

— Tā laikam vajadzēja notikt. Esmu pūlējusies darīt visu pēc labākās sirdsapziņas, taču tā tam laikam vajadzēja notikt. Ak, Džek ...

Dzirdēju nočaukstam drānas, Lūsija pagriezās, un, kad es paskatījos uz to pusi, viņa sacīja:

— Ak, Džek, pūlējos darīt visu pēc labākās sirdsapziņas. Mīlēju savu puisēnu un gribēju viņu izaudzināt par krietnu cilvēku. Mīlēju savu vīru un centos pildīt savus pienākumus. Un arī viņi mīl mani. Domāju, ka viņi mani mīl. Lai kas arī noticis. Varu tikai tā domāt, Džek. Tikai tā.

Sēdēju un svīdu uz sarkanā plīša, bet lielās, tumšbrūnās acis raudzījās manī gan lūgdamās, gan pārliecinādamas. Tad viņa pavisam klusu sacīja:

— Tikai tā varu domāt. Un vēl varu domāt, ka galu galā viss atkal būs labi.

— Paklausieties, — es teicu, — Boss pagaidām novilcina laiku, gan viņš kaut ko izdomās, un viss būs labi.

— Ak, to es negribēju teikt, es domāju ... — un viņa apklusa.

Taču es zināju, ko Lūsija bija gribējusi teikt, kaut arī viņas balss skanēja vēl klusāk, bet jau noteiktāk, it kā samierinādamās:

*— Jā, gan viņš kaut ko izdomās. Un viss būs labi.

Nebija nekādas jēgas vēl ilgāk uzkavēties. Piecēlos, pie-vacu savu veco platmali no griezumiem rotātā valrieksta koka galda, uz kura stāvēja bībele un stereoskops, piegāju Lusijai klāt, sniedzu roku un sacīju:

— Viss būs labi.

Lūsija paskatījās uz manu roku, it kā nesaprazdama, no kurienes ta šeit radusies. Tad viņa palūkojās manī.

— Pavisam mazs bērniņš, — viņa sacīja gandrīz čukstus. — Pavisam mazs bērniņš. Mazs bērniņš mātes klēpī. Viņš nav pat vēl piedzimis un nezina, kas notiek. Nezina, kas ir nauda, politika, nezina arī, ka dažam labam gribas iekļūt senātā. Viņš pat nezina... kā tas notiek... ko šī meitene darīja ... ne arī kāpēc ... kāpēc tēvs ... kāpēc viņš... — Viņa apklusa, un lielās, brūnās acis vērās manī gan lūgdamās, gan varbūt apvainodamas. Pēkšņi viņa sacīja: — Ak, Džek, viņš taču ir mazs bērniņš, kā gan viņš var būt kaut kur vainīgs?

Man teju, teju paspruka, ka es nu nepavisam neesmu vainīgs, taču savaldījos.

Tad Lūsija piebilda:

— Viņš būtu mans mazbērns. Mana dēla bērns.

Un vēl pēc brītiņa:

— Es viņu mīlētu.

Viņa lēnām palaida vaļā dūrēs savilktās un pie krūtīm piespiestās rokas un, elkoņus vēl arvien ķermenim pie-kļautus turēdama, izstiepa tās uz augšu pavērstām, mazliet ieliektām plaukstām — it kā kaut ko pazemīgi vai bezcerīgi gaidītu.

Pamanījusi, ka skatos uz viņas rokām, viņa tās aši nolaida.

— Uz redzēšanos! — es teicu un devos uz durvīm.

— Paldies, Džek, — viņa sacīja, bet līdzi nenāca. Es jutos gaužām apmierināts, jo tikko spēju rimties savā ādā.

Izgāju saules pielietajā pasaulē, pa lepno betona celiņu aizsoļoju lidz automobilim, iesēdos tanī un braucu atpakaļ uz pilsētu, kur, bez šaubām, bija mana īstā vieta.

Boss kaut ko bija izdomājis.

Pirmkārt, viņš domāja, ka vislabāk būtu uzņemt tiešus sakarus ar Mārvinu Freju, nesaistoties ar Makmerfiju, un tādējādi izlūkot stāvokli. Taču Makmerfijs nebija nekāds mazais bērns. Viņš neuzticējās ne Frejam, ne Bosam, un Mārvins pazuda tā, ka neviens nezināja pateikt, kur tas atrodams. Vēlāk tomēr noskaidrojās, ka Mārvins un Sibila aizvesti uz Arkanzasu, lai gan viņi droši vien nejuta ne mazāko vēlēšanos tur nokļūt, — kādā fermā Arkanzasā, kur vienīgie zirgi bija mūļi un visspožāko gaismu deva patentēta petrolejas lampa uz viesistabas galda, kur nebija automobiļu, kur cilvēki gāja gulēt pusdeviņos un cēlās līdz ar ausmu. Saprotams, ka viņi nebija atstāti bez sabiedrības un trijatā varēja spēlēt pokeru vai kunkenu, jo Makmerfijs aizsūtīja viņiem līdzi vienu no saviem puišiem, kurš, tā vismaz man stāstīja, automobiļa atslēgu dienu nēsāja kabatā, nakti turēja zem spilvena, un, ja Mārvinam vai Sibilai savajadzējās sevis pēc, katliņu uz vienas auss sašķiebis, atspiedās pret sausserža režģiem blakus būdiņai, lai izvairītos no jebkādiem stiķiem un niķiem, kaut vai no bēgšanas desmit jūdžu attālā dzelzceļa virzienā. Viņš arī pirmais izskatīja pastu, jo Mārvinam un Sibilai nekādi sūtījumi nevarēja būt gaidāmi. Neviens taču nevarēja zināt, kur viņi atrodas. Arī mēs to neuzzinājām. Tas nāca gaismā tikai pēc ilga laika.

Otrkārt, Boss domāja par tiesnesi Ervinu. Ja Makmer-fij'u vispār iespējams vest pie prāta, tad to var izdarīt vienīgi tiesnesis Ervins. Makmerfijs bija Ervinam daudz pateicības parādā, un viņa krēslam nemaz nebija palicis tik daudz kāju, lai atļautos vēl vienu zaudēt. Tāpēc, nodomāja Boss, jāķeras pie tiesneša Ervina.

Viņš pasauca mani un sacīja:

— Uzdevu tev ievākt ziņas par Ervinu. Vai esi kaut ko atradis?

— Kaut kas jau ir gan, — es atbildēju.

— Kas?

— Bos, — es sacīju, — došu Ervinam iespēju aizstāvēties. Ja viņš varēs pierādīt savu taisnību, es tev nekā neatklāšu.

— Jupis rāvis, — viņš iesāka, — es taču tev liku...

— Došu Ervinam iespēju aizstāvēties. Esmu to apsolījis diviem cilvēkiem.

— Kam?

— Nu, pirmām kārtām, sev. Un, kas ir otrs, — nav svarīgi.

— Ak apsolīji sev, ko? — Viņš bargi palūkojās manī.

— Jā, sev.

- Nu labi, — viņš sacīja. — Dari, kā gribi. Ja izdosies iedzīt viņu strupceļā, tu zini, kas man vajadzīgs. — Un, nomērījis mani ar īgnu skatienu, piebilda: — Labāk būtu,

ja iedzītu.

— Bos, — es teicu, — baidos, ka tā rrī notiks.

— Baidies? — viņš jautāja.

— Jā.

— Kā laba tu strādā? Viņa vai mana?

— Vienalga, tiesnesi Ervinu nomelnot nedomāju.

Boss vēl arvien pētīja mani.

— Paklausies, draudziņ, — viņš sacīja, — neesmu lūdzis, lai tu viņu nomelnotu. Nekad vēl neesmu tev licis kādu nomelnot. Vai varbūt esmu?

— Nē.

— Nekad neesmu tev licis kādu nomelnot. Un vai tu zini, kāpēc?

— Nē.

— Tāpēc, ka nav bijis vajadzīgs. Kāda jēga nomelnot, ja pilnīgi pietiek ar patiesību.

— Esi gan tu augstās domās par cilvēkiem! — es sacīju.

— Zini, draudziņ, tos laikus, kad cilvēki vēl turējās pie dieva vārda, es gāju presbiteriāņu svētdienas skolā un jau tur šo to apguvu. Un varu teikt, — viņš pēkšņi pasmīnēja, — tā bija laba mācība.

Tā mūsu saruna beidzās, es sēdos automobilī un braucu uz Bērdenslendingu.

Nākamajā rītā, viens pats pabrokastojis, jo Jaunais Administrators bija aizbraucis uz pilsētu un māte pirms pusdienlaika nemēdza celties, — izgāju pastaigāties pa liedagu. Rīts bija jauks, bet mazliet vēsāks nekā parasti. Pludmale šai agrajā stundā vēl bija tukša, vienīgi kādu ceturtdaļjūdzi attālu saulē mirguļojošā ūdens malā rotaļājās bērni, sīki bērneļi tievām dzērvju kājiņām. Kad gāju garām, viņi mirkli pierima, vairs nelēkāja, nešļakstījās un nekūleņoja, bet, iedegušās, slapjās sejas man pievērsuši, nolūkojās manī vienaldzīgu skatienu. Taču tas ilga pavisam īsu brītiņu, jo es, acīm redzot, piederēju pie tās garlaicīgās un trulās sugas, kas valkā kurpes un bikses, un kurš gan biksēs un kurpēm kājās ies lēkāt pa saules apmirdzēto sēkli! Un, ja vien varēs apmest likumu, arī pa smiltīm nestaigās, lai tās nesabirtu apavos. Taču es vismaz gāju pa smiltīm un Jāvu, lai birst kurpēs, cik uziet. Tam vēl neesmu par vecu, tā es apmierināts nodomāju un devos uz priežu, mimozu un miršu puduri pašā jūras krastā, kur pie lielā ozola atradās tenisa laukumi. Tur koku ēnā stāvēja daži soliņi, un līdzi es biju paņēmis vēl nelasīto rīta avīzi. Izlasīšu avīzi un pārdomāšu, kas pēcāk darāms. Pagaidām par to vēl nedomāju.

Atradu solu pie tukšā laukuma, aizdedzu cigareti un sāku lasīt. Pirmo lappusi cītīgi izlasīju vārdu pa vārdam, automātiski kā kato|u mācītājs, kas lasa lūgšanu grāmatu, un pat nedomāju par tiem jaunumiem, ko zināju es, bet kas nebija iekļuvuši pirmajā lappusē. Tikko iedziļinājos trešajā lappusē, izdzirdu balsis un, pacēlis acis, ieraudzīju divus jauniešus — zēnu un meiteni, kas nāca šurp no otras tenisa laukuma puses. Uzmetuši man nevērīgu skatienu, viņi nostājās attālākajā laukumā un sāka laiski mētāt balto bumbiņu, lai ievingrinātu muskuļus.

Jau ar pirmajiem sitieniem varēja pateikt, ka viņi zina, ko dara. Un arī to, ka viņu muskuļiem nav vajadzīga nekāda ievingrināšana. Zēns bija vidēja auguma, varbūt pat drusku mazāks f>ar vidēju, platām krūtīm, spēcīgam rokām, tievu vidukli. Rudie mati bija īsi apcirpti, uz krūtīm virs sporta krekliņa, ko viņš bija apvilcis krekla vieta, rēgojās rudas sprogas, gludo, bērnišķīgi sārto ādu uz sejas un pleciem vietām klāja prāvi, brūni vasaras raibumi. Starp vasaras raibumiem staroja baltzobu smaids un mirdzēja zilas acis. Meitene bija kustīga un brūna, — īsi tumšbrūni mati, kas plīvoja līdzi katram viņas pagriezienam, brūnas rokas un pleci virs balta' krūštura, bruņas kājas, kas zibināja baltās kurpes un zeķes, un mazs brūns, plakans vēderiņš starp baltajām biksītēm un balto krūšturi. Abi bija vēl pavisam jauni.

Jaunieši drīz vien uzsāka spēli, un es vēroju viņus pār laikraksta malu. Varbūt rudmatainais jauneklis nemetās cīņā ar pilnu sparu, taču meitene acīgi uztvēra ik bumbiņu un lika viņam krietni paskraidīt pa laukumu. Viņa pat uzvarēja dažas partijas. Meitenē bija tīkami noraudzīties — tik viegla, atsperīga, nopietna un zibenīga. Tomēr Annā Stentonē bija tīkamāk lūkoties, es nospriedu.

Fs pat iegrimu apcerē par baltiem svārciņiem, kas viļņo un plandās līdzi katrai spēlētājas kustībai — daudz skais-laki par šortiem. Taču arī šortiem nekādas vainas nebija. Kustīgajai, brūnajai meitenei šorti izskatījās labi. To vajadzēja atzīt.

Vajadzēja atzīt arī ko citu, — raudzīdamies spēlētājos, jutu kaklā iestrēdzam kamolu. Jo laukumā nebiju es. Un Anna Stentone. Tā bija briesmīga, nelabojama netaisnība, ka laukumā nebiju es. Ko tur dara šis īsi apcirptais sārtvaidzis puisis? Ko tur dara šī meitene? Pēkšņi tie abi man vairs nepatika. Gribējās iziet laukumā, pārtraukt spēli un sacīt: «Jūs varbūt domājat, ka mūžam spēlēsiet tenisu? Nu nē, nekas neiznāks.»

«Protams, ne,» atbildētu meitene, «mūžam nevarēs.»

«Skaidrs, ka ne,» sacītu zēns, «pēcpusdienā iesim peldēties un vakarā ...»

«Jūs mani pārpratāt,» es teiktu, «zinu, protams, ka iesiet peldēties, bet vakarā izbrauksiet un mājupceļā kaut kur apturēsiet automobili. Taču jums šķiet, ka tā tas paliks mūžam.»

«Skaidrs, ka ne,» sacītu zēns, «jaunnedēļ atgriezīšos koledžā.»

«Es braukšu uz skolu,» teiktu meitene, «bet Pateicības dienā mēs ar Elu atkal satiksimies, vai ne, E1 ... un tu mani vedīsi uz sacīkstēm ... vai ne, El?»

Ne velna viņi nesaprastu. Nav nekādas jēgas šķērdēt viņiem manas gudrības augļus. Nav nozīmes sniegt pat to lielo gudrības graudu, ko biju iemantojis braucienā uz Kaliforniju. Viņi nezina Lielā Raustīkļa gudrību, taču lai atrod vien to paši, jo stāstīt nav nekādas jēgas. Varbūt viņi pat pieklājīgi mani uzklausītu, bet neticētu ne vārdam. Un, vērodams, kā miršu un vizuļojošās jūras fonā šaudās brūnā meitene, īsu brīdi nezināju, vai arī pats tam ticu.

Un tomēr es ticēju, jo biju braucis uz Kaliforniju.

Pirmo setu nenoskatījos līdz galam. Rezultāts bija pieci pret divi, kad gāju projām, bet tā vien šķita, ka viņa panāks pieci pret trīs, jo apcirptais rudmatis tikai neuzkrītoši piespēlēja un, aiz vasaras raibumiem paslēpies, smīnēja, kad viņa ar skaļu paukšķi atsita bumbu.

Devos mājās, pārģērbos un gāju peldēties. Nodzīvoju ilgi ūdenī, peldēju pa līci, kas ir mazs stūrītis Meksikas

līcī, kurš savukārt ir mazs stūrītis milzīgajos, sāļajos, neizmērojamos pasaules ūdeņos, — un paspēju atgriezties mājās līdz otrajām brokastīm.

Māte brokastoja kopā ar mani. Viņa visvisādi nopūlējās uzzināt, kādēļ esmu atbraucis, bet es locījos kā mācēdams, līdz ķērāmies pie saldēdiena. Tad es apvaicājos, vai tiesnesis Ervins ir Lendingā. Līdz tam no šā jautājuma biju atturējies. Kaut gan varēju vaicāt jau iepriekšējā vakarā. Taču nevaicāju. Atliku to uz vēlāku laiku.

Tiesnesis esot gan Lendingā.

Abi ar māti izgājām sānu verandā, dzērām kafiju un smēķējām. Pēc brīža uzkāpu augšā nosnausties un sagremot brokastis. Nogulēju savā vecajā istabā turpat stundu. Tad nospriedu, ka laiks ķerties pie darba. Lēnām kāpu lejā un gribēju jau iet ārā.

Taču māte sēdēja dzīvojamā istabā un pasauca mani. Dīvaini, ka viņa šai laikā ir mājās, bet tā nu tas bija. Grib stāties man ceļā, es nospriedu. Iegāju dzīvojamā istabā, atspiedos pie sienas un gaidīju, ko viņa sacīs.

— Tu iesi pie tiesneša? — viņa jautāja.

Atbildēju, ka iešu.

Viņa bija pacēlusi labo roku ar plaukstas virspusi pret sevi un, pirkstus izpletusi, aplūkoja sarkani lakotos nagus. Tad, pieri raukdama, it kā apskate nebūtu viņu apmierinājusi, sacīja:

— Atkal politika, vai ne?

— Apmēram, — es atbildēju.

— Vai tu nevarētu iet vēlāk? — viņa jautāja. — Tiesnesim nepatīk, ka viņu šai laikā traucē.

— Nav tāda brīža ne dienā, ne naktī, kad viņam varētu patikt tas, ko es viņam sacīšu.

Viņa strauji pagriezās pret mani, un roka ar izplesta-^ jiem pirkstiem aizmirsta palika karājamies gaisā.

Tad viņa teica:

— Tiesnesis nejūtas vesels. Kādēļ tev viņu satraukt? Viņš nepavisam nejūtas vesels.

— Neko darīt, — es sacīju, juzdams mostamies spītību.

— Viņš nav vesels.

— Neko darīt.

— Vismaz līdz vakaram tu varētu pagaidīt.

— Nē, negaidīšu, — es teicu. Jutu, ka nespēju gaidīt. Vajadzēja iet un darīt, kas darāms. Šķērslis un pretestība mani vēl vairāk pārliecināja. Man jāuzzina. Tūdaļ.

— Neej, lūdzu, — viņa sacīja un nolaida roku, kas mūsu sarunas laika aizmirsta bija palikusi karājamies gaisa.

— Neko darīt.

— Neiepinies, lūdzu, kādās... kādās nepatikšanās, — viņa gaudas.

— Šais nepatikšanās es neesmu iepīts.

— Ko tas nozīmē?

— To es uzzināšu, kad būšu aprunājies ar Ervinu, — es teicu un izgāju no istabas, izgāju no mājas un devos pa ielu pie Ervina. Lai cik arā bija karsts, es gāju kājām, un tā vecajam sakārnim palika vēl mazliet atelpas, iekāms uzdevu viņam savu jautājumu. Viņš ir pelnījis šos dažus atelpas mirkļus, es nospriedu.

Vecais sakārnis gulēja augšstāva istabā.

To man paziņoja nēģeris baltos svārkos.

— Tiesnesis augšām guļ uz gultas, atpūšas, — viņš sacīja, domādams, ka tādējādi jau visu ir nokārtojis.

— Labi, — es teicu, — pagaidīšu, kamēr viņš nokāps lejā. — Un, neviena neaicināts, atgrūdu durvis, iegāju priekšnama tīksmi vēsajā nokrēslī kā laika bezgalībā, kur ledaini mirguļoja spoguļi un lielo lukturu stikli, klusu kā samts vai kā atmiņas atspulgodami manu attēlu.

— Tiesnesis, viņš... — melnais atkal raudzīja protestēt.

Aizšāvos nēģerim garām, sacīdams:

— Pasēdēšu bibliotēkā. Kamēr viņš nokāps lejā.

Pagāju garām acīm, kuru baltumi šķita kā nolobītas,

cieti vārītās olas, garām lielajai, skumīgajai mutei, kas nezināja, ko vēl varētu sacīt, un palika vaļā, rādīdama sārtās smaganas, un iegāju bibliotēkā — dziļajā nolaisto storu tumsā, kuru vēl dziļāku padarīja augstie griesti un gar sienām cieši cita pie citas kā ķieģeļi sakrautās grāmatas un kura gulēja uz tumšsarkanā turku paklāja kā milzīgs suns, kas miega tik tikko elpo. Apsēdos vienā no lielajiem ādas krēsliem, nometu turpat blakus zemē līdzpaņemto brūno aploksni un atlaidos atzveitenī. Man šķita, ka visas šīs grāmatas, neko neredzēdamas, noraugās manī kā skulptūru akmens acis muzeja. Sajutu vieglo siera smaržu, ko istabā, tapat kā agrāk, izplatīja teļādā iesietās juridiska satura grāmatas.

Pec brīža augšstāva kaut kas sarosījās un mājas otrā galā iedžinkstējās zvans. Nopratu, ka tiesnesis aicina nēģeri. Vēl pēc brīža priekšnamā klusi nodipēja kalpa soļi, un es zināju, ka viņš skrien augšā pa kāpnēm.

Tiesnesis nokāpa lejā pēc kādām desmit minūtēm. Viņa noteiktie soļi tuvojās bibliotēkai. Pie sliekšņa viņš mirkli apstājās, it kā lai aprastu ar tumsu, tad parādījās garā galva virs melnas, lentē sasietas kaklasaites un baltiem svārkiem, un, roku izstiepis, viņš nāca man klāt.

— Sveiks, Džek, — viņš sacīja man tik labi pazīstamajā balsī, — cik jauki, ka tu mani apciemo! Nezināju, ka esi Lendingā. Vai tikko iebrauci?

— Vakar vakarā, — es īsi atbildēju un piecēlos, lai atņemtu sveicienu.

Viņš cieši paspieda man roku un atkal apsēdināja krēslā.

— Cik jauki, ka tu mani apciemo, — viņš atkartoja, un pat šai pakrēslī es redzēju, ka viņa nogurušajai, rūsgani sarkanajai vanaga sejai pārslīd smaids. — Cik ilgi tu jau gaidi? Kāpēc tu neliki tam blēdim mani modināt, bet ļāvi, lai noguļu vai visu pēcpusdienu? Tik sen neesmu tevi redzējis, Džek.

— Jā, — es piekritu, — sen gan.

Patiešām sen nebijām tikušies. Pēdējo reizi viņš mani redzēja pusnaktī. Kopā ar Bosu. Un pēc klusuma, kas sekoja maniem vārdiem, es zināju, ka arī viņš to atceras. Viņš atcerējās, bet tikai pēc tam, kad pats ierunājās, cik sen nav mani redzējis. Taču es zināju, ka viņš atvaira šīs atmiņas. Zināju, ka viņš tās noraida.

— Jā, sen neesmu tevi redzējis, — viņš teica apsēzdamies, it kā neko nebūtu atminējies, — taču cerēsim, ka turpmāk vairs tā nebūs. Vai tad tev nav jāapciemo večuks? Mums, vecajiem, gribas sajust kaut drusku uzmanības.

Viņš pasmaidīja, un man nebija nekā, ar ko uz šo smaidu atbildēt.

— Velns parāvis, — viņš sacīja, pielēkdams no krēsla, un neviens loceklis viņam neiebrīkšķējās, — paraug, kā man aizmirsušies viesmīlības tikumi! Tu droši vien esi izkaltis kā Endija Džeksona pulveris. Kārtīgam dzērienam laikam gan vēl par agru, bet lāsīte džina ar sodu nekad nenāk par ļaunu. Vismaz tev m man jau nu noteikti ne. Mums nekas nevar kaitēt.

Viņš gandrīz vai parāva zvana auklu, iekāms paguvu atvērt muti.

— Nē, paldies, — es sacīju.

Viņš paskatījās manī, un viņa sejai pārlaidās viegla vilšanās ēna. Pēc tam atgriezās smaids — labsirdīgs, krietns, ilkņains, vīrišķīgs smaids, un viņš sacīja:

— Nu, neatsakies, ieņemsim pa malciņam. Šodien taču ir svētki. Un es gribu nosvinēt tavu apciemojumu.

Viņš paspēra vēl vienu soli uz zvana pusi, bet es atkal sacīju:

— Nē, paldies.

Brīdi viņš palika stāvam, roku pie auklas pacēlis, un raudzījās manī. Tad nolaida roku i.n atgriezās krēslā mazliet sadugušu stāvu — vai varbūt man tikai tā likās.

— Lai notiek, — sacīja tiesnesis, un tas, kas parādījās viņa sejā, nebija vairs nekāds smaids, — viens jau nu es nedzeršu. Mani pietiekami iedvesmos saruna ar tevi. Ko l’abu tu man pastāstīsi?

— Neko sevišķu, — es sacīju.

Skatījos uz tiesnesi istabas puskrēslā un nesapratu, kas viņa vecos plecus spēj noturēt taisnus un galvu paceltu. Jautāju sev, kas tas tāds varētu būt. Jautāju sev, vai tas, ko esmu uzracis, ir patiesība. Skatījos tiesnesī, un man gribējās, lai tā nebūtu patiesība. No visas sirds man gribējās, lai tā nebūtu patiesība. Un pēkšņi man prātā iešāvās doma, ka es varētu iedzert šo džinu ar sodu, parunāties ar tiesnesi, neteikt to, kas man bija sakāms, atgriezties pilsētā un paziņot Bosam, ka esmu pārliecinājies par savu kļūdu. Bosam vajadzētu vien uzķerties uz šā āķa. Viņš gan spļautu piķi un zēveli, labi zinādams, ka bez manas palīdzības tiekas neiznāks. Arī no mis Litlpo saņemto dokumentu es varētu iznīcināt. To es varētu izdarīt.

Taču man vajadzēja uzzināt. Pat tai brīdī, kad prātā iešāvās doma aiziet neko neuzzinājušam, es jau zināju, ka man tomēr jāuzzina patiesība. Jo patiesība ir šausmīga. Cilvēks iekāpj tanī kā peļķē, un izrādās — it nekā tur nav. Taču, ja pasper kaut soli tālāk, tā ierauj iekšā kā bēguma vilnis vai atvars. Sākumā velk lēni un vienmērīgi, tā ka grūti pat kaut ko samanīt, bet tad nāk rāviens, sagriežas traks virpulis un — kritiens tumsā. Jo arī patiesībai ir sava tumsa. Un stāsta, ka drausmīgi esot iekrist dieva žēlastībā. Tagad es jau spēju tam ticēt.

Tā nu es skatījos uz tiesnesi Ervinu, un viņš man pēkšņi patika tā, kā gadiem nebija paticis, — vecie pleci turējās tik taisni un ilkņainais smaids šķita tik patiess. Bet es zināju, ka man ir jāuzzina.

Arī viņš pētīja mani, jo mana seja tobrīd laikam gan prasījās lasāma kā grāmata, un mūsu skatieni sastapās.

— Sacīju, ka nav nekas sevišķs stāstāms, — es ierunājos. — Taču kaut kas tomēr ir.

— Klāj vaļā, — viņš teica.

— Tiesnesi, — es iesāku, — jūs zināt, kā labā es strādāju.

— Zinu, Džek, — viņš sacīja, — bet šobrīd pasēdēsim tāpat vien un aizmirsīsim to. Nevaru teikt, ka Stārku vērtēju diez cik augstu, taču neesmu arī tāds kā vairums mūsu draugu šeit, Lendingā. Protu cienīt cilvēku, un viņš ir cilvēks. Kādu laiku es gandrīz jau nostājos viņa pusē. Viņš izdauzīja logus un ielaida iekšā mazliet svaiga gaisa. Taču... — tiesnesis skumji pakratīja galvu un pasmaidīja, — ... man uzmācās bažas, ka, tā turpinādams, viņš izārdīs arī visu māju. Turklāt viena otra viņa metode. Un tā ... — Viņš nepabeidza teikumu, bet tikai viegli paraustīja plecus.

— Un tā, — es pabeidzu viņa vieta, — jūs sametāties kopā ar Makmerfiju.

— Džek, — viņš sacija, — politikā aizvien kaut kas ir jāizvēlas, un cilvēks reti kad pats nosaka šo izvēli. Un par izvēli aizvien ir jāsamaksā. Tu to zini. Tu esi izvēlējies un zini, ka tava izvēle nenāca par velti. Jāmaksā ir vienmēr.

— Jā, bet...

— Džek, es tevi nenosodu, — viņš teica. — Tev es uzticos. Laiks parādīs, kurš no mums ir kļūdījies. Bet pagaidām, Džek, neļausim tam nostaties starp mums. Ja tonakt zaudēju pašsavaldīšanos, lūdzu man piedot. No visas sirds. Man tas bija sāpīgi.

— Jūs sakāt, jums nepatīk Stārka metodes, — es sacīju. — Nu, tad es jums šo to pastāstīšu par Makmerfija metodēm. Paklausieties, uz ko Makmerfijs spējīgs... —-Un tad es sazvērojos un paspruku vaļā, kā tramvajs, kas ļodzīdamies un žvarkstēdams ar sabojātam bremzēm joņo no kalna lejā. Izstāstīju tiesnesim, uz ko Makmerfijs ir spējīgs.

Viņš sēdēja un vērīgi klausījās.

Es apjautājos:

— Vai tas ir glīti?

— Nē, — viņš sacīja un pakratīja galvu.

— Nav glīti, — es teicu. — Un jūs tam varat darīt galu.

— Es? — viņš iejautājās.

— Makmerfijs jūs uzklausīs. Viņam jūs jāuzklausa, jo jūs esat viens no nedaudzajiem draugiem, kas viņam vēl palikuši, un viņš jūt Bosa karsto elpu turpat jau pie sava spranda. Ja viņam padomā būtu kas vairāk nekā šādas blēņas, viņš mestos Bosam virsū un satriektu to bez jebkādas kaulēšanās. Taču Makmerfijs zina, ka viņam nav itin nekā. Un, ticiet man, ja tā jezga nonāks līdz tiesai, Boss jau nu klusu nestāvēs. Šī Sibila Freja ir īsta padauza, un mēs to pierādīsim kā nieku. Mēs aizvilksim uz tiesu visu futbola komandu plus visu vieglatlētikas komandu plus visus šoferus, kas ar saviem kravas automobiļiem brauc pa sešdesmit devīto šoseju garām Sibilas tētiņa mājai. Ja jūs vestu Makmerfiju pie prāta, varbūt vēl izdotos glābt viņa ādu, kamēr nav par vēlu. Tikai ievērojiet, es neko nevaru apsolīt. Vismaz pagaidām ne.

īsu brīdi bija tikai puskrēsla, klusums un tikko jaušama veca siera smarža, kamēr tas, ko biju sacījis, kā pa piltuvi ielija šai skaistajā, vecajā galvā. Tad tiesnesis lēnām pašūpoja galvu.

— Nē, — viņš sacīja.

— Paklausieties, — es teicu, — arī Sibilai, šai padauzai, no visa tā kaut kas atlēks. Mēs par to parūpēsimies, ja vien viņai nepiemetīsies kāds dullums. Saprotams, ka viņai vajadzēs parakstīt tādu nelielu paziņojumu. Neslēpšu jums, ka mušu puse nodrošināsies arī ar dažām notariāli apstiprinātām viņas draugu rakstveida liecībām, ko pataupīsim gadījumam, ja viņai atkal uznāktu nekaunības lēkme. Ja jums šķiet, ka Sibilai tiks nodarīts pāri, varu apgalvot — jūs gauži maldāties.

— Ne jau tāpēc, — viņš sacīja.

— Tiesnesi, — es teicu, saklausīdams pats savā balsī lūgumu, — kāda velna pēc tad?

— Tā ir Makmerfija darīšana. Varbūt viņš rīkojas aplam. Manuprāt, aplam gan. Taču tā ir viņa darīšana. Es šādās lietās nekad neiejaucos.

— Tiesnesi, — es lūdzos, — pārdomājiet. Jums pieliek laika to pārdomāt.

Viņš pakratīja galvu.

Es piecēlos.

— Man jāsteidzas, — es sacīju. — Pārdomājiet! Atnākšu rīt, un mēs par to vēl parunāsim. Tad arī jūs dosiet man atbildi.

Viņš pievērsa man savus dzeltenos ahātus un atkal pakratīja galvu.

— Atnāc rīt ciemos, Džek. Rīt un kad vien vēlies. Bet atbildi dodu tev jau tagad.

— Es lūdzu jūs, tiesnesi, dariet to manis dēļ. Pagaidiet līdz rītam un pārdomājiet!

— Tu runā tā, Džek, it kā es pats nezinātu savas domas. Tas laikam gan ir vienīgais, ko šais septiņdesmit gados esmu iemācījies. Zināt, kad es zinu pats savas domas. Taču atnāc vien rīt. Un nerunāsim vairs par politiku. — Viņš pēkšņi novēcināja roku, it kā noslaucīdams galda virsu. — Jods lai sasper politiku! — viņš jokodams iesaucās.

Es palūkojos tiesnesī, un, kaut arī sejā viņam vēl arvien kavējās jocīgā nepatikas izteiksme un roka it kā slaucīdama bija palikusi gaisā, es zināju, ka līdzēt vairs neko nespēju. Tā nebija peļķes pašļakstināšana ar kāju, ne lēna slīdēšana līdzi bēguma vilnim, ne ari peldēšana vērpetēs atvara tuvumā. Tas bija straujš lēciens pašā virpulī. Man jau iepriekš vajadzēja zināt, ka notiks tieši tā. Skatīdamies tiesnesī, es gandrīz čukstus sacīju:

— Es jūs lūdzu, tiesnesi. No visas sirds lūdzos, tiesnesi. Viņa sejai pārslīdēja neizpratnes ēna.

— Pūlējos, — es teicu. — Lūdzos jūs.

— Ko tu gribi? — viņš jautāja.

— Vai esat kaut ko dzirdējis, — es vaicāju vēl arvien * tikpat kā čukstus, — par cilvēku, vārdā Litlpo?

— Litlpo? — viņš domīgi sacīja un savilka pieri, lūko-dams atcerēties.

— Mortimers L. Litlpo, — es atkārtoju, — vai tiešām neatminaties?

Piere vēl vairāk savilkās, un starp biezajām, rūsganajām uzacīm kā greiza jautājuma zīme ievilkās dziļa krunka. ļ

— Nē, — viņš sacīja un papurināja galvu, — neatceros. Viņš patiesi neatcerējās. Biju pārliecināts, ka neatceras. Viņš neatcerējās pat Mortimeru L. Litlpo.

— Varbūt, — es turpināju, — jūs atceraties kompāniju American Electric Power?

— Protams. Kā gan to varētu aizmirst? Desmit gadus nostrādāju tur par juriskonsultu. — Un pat skropstas nenodrebēja.

— Vai atceraties, kā šo darbu dabūjāt?

— Ļauj padomāt... — viņš iesāka, un es zināju, ka viņš vēl neko neatceras, ka patiešām domās atgriežas pagātnē, pūlas atminēties. Tad, izsliedamies taisns, viņš sacīja: — Jā, kā tad, atceros. To nokārtoja kāds misters Seterfīlds.

Un tad skropstas nodrebēja. Āķis bija ieķēries miesā, un es to zināju.

Ilgi gaidīju, raudzīdamies tiesnesī, un viņš, krēslā ļoti taisns izslējies, skatījās man tieši acīs.

— Tiesnesi, — es klusu jautāju, — varbūt jūs tomēr pārdomāsiet? Par Makmerfiju.

— Es jau tev sacīju, — viņš atbildēja.

Tad es izdzirdu viņa elpu, un vairāk par visu mgn gribējās uzzināt, kas notiek viņa galvā, kādēļ viņš sēž tik taisns un skatās manī, ja āķis jau izrāvis gabaliņu dzīvas miesas.

Aizsoļoju līdz krēslam, kurā biju sēdējis, noliecos un pacēlu brūno aploksni, kas gulēja turpat blakus uz grīdas. Tad piegāju pie tiesneša krēsla un ieliku aploksni viņam klēpī.

Viņš paskatījās uz aploksni, bet nepieskārās tai. Tad viņš uzmeta ciešu skatienu man, un dzeltenajās acīs nemanīja ne mazākā jautājuma. Pēc tam, ne vārda neteicis, atvēra aploksni un izlasīja dokumentus. Apgaismojums bija vājš, bet viņš pat nepieliecās. Citu pēc cita viņš cēla papīrus pie acīm. Un lasīja tos ārkārtīgi lēni. Pašu pēdējo tikpat lēni nolaida klēpī.

— Litlpo, — viņš it kā pie sevis sacīja un apklusa. — Zini, — pēc tam viņš brīnīdamies ierunājās, — zini, es pat šo vārdu neatceros. Goda vārds, pat vārdu neatceros.

Un viņš atkal apklusa.

— Vai tev neliekas dīvaini, — viņš iejautājās, — ka es neatceros pat šo vārdu?

— Varbūt gan, — es atbildēju.

— Zini, — vēl arvien brīnīdamies, viņš turpināja, — nedēļām... dažkārt mēnešiem... es neatceros nekā

29 — 36

449

par... — ar lielo, spēcīgo labās lokas rādītāja pirkstu viņš viegli pieskārās dokumentiem, — ...par šo te.

Un, sevī iegrimis, tiesnesis apklusa.

Pēc tam atkal ierunājās:

— Zini, reizēm____diezgan ilgi... šķiet, ka tas nemaz

nav noticis. Vismaz ar mani ne. Varbūt ar kādu citu, bet ar mani ne. Tad es atceros un, pirmoreiz atcerēdamies, saku: «Nē, tas nevar būt noticis ar mani.»

Tad viņš ielūkojās man tieši acīs.

— Tomēr ir noticis.

— Jā, — es piekritu, — ir noticis.

— Jā, — viņš pamāja, — bet man grūti tam noticēt.

— Arī man, — es sacīju.

— Paldies kaut par to, Džek, — viņš teica un greizi pasmaidīja.

— Ceru, ka nākamais gājiens jums ir skaidrs, — es sacīju.

— Skaidrs gan. Tavs saimnieks mēģinās izdarīt uz mani spiedienu. Šantažēt.

— Spiediens ir tīkamāks vārds, — es noteicu.

— Tīkami vārdi man sen jau ir vienaldzīgi. Cilvēks ilgi dzīvo ar vārdiem. Tad pēkšņi viņš kļūst vecs, un pāri paliek tikai pati dzīve, bet vārdiem vairs nav nekādas nozīmes.

Es paraustīju plecus.

— Dariet, kā gribat, — es atbildēju, — sapratis vismaz jūs esat.

— Vai tad tu nezini... tavam saimniekam vajadzētu zināt, ja viņš sevi uzskata par juristu, ka šis te numurs,— viņš atkal ar rādītāja pirkstu uzsita pa dokumentiem, — neies cauri? Nevienu mirkli. Tiesā. Tas taču noticis turpat vai pirms divdesmit pieciem gadiem. Un arī lieciniekus jūs nesadabūsiet. Vienīgi šo večiņu Litlpo. Kuras vārdiem nebūs nekādas vērtības! Visi ir miruši.

— Jūs neesat miris, tiesnesi, — es sacīju.

— Tiesā tas neies cauri.

— Taču jūs nedzīvojat tiesā. Jūs neesat miris, dzīvojat šai pasaulē, un cilvēki par jums ir noteiktās domās. Jūs neesat tas cilvēks, tiesnesi, kas pacietīs, ja viņi domās savādāk.

— Viņi nevarēs domāt savādāk, — viņš iesaucās, paliekdamies uz priekšu. — Dievs mans liecinieks, viņiem nav nekādu tiesību tā domāt. Esmu rīkojies godīgi, pildījis savu pienākumu, es ...

Es nenolaidu skatienu no viņa sejas un pievērsos papīriem viņa klēpī. Viņš to pamanīja un arī paskatījās uz leju. Vārdi aprāvās, un viņa pirksti pieskārās papīriem, it kā taustīdami, it kā pārbaudīdami, vai tie patiešām eksistē. Tad viņš lēnām pacēla acis un atkal palūkojās manī.

— Tev taisnība, — viņš sacīja. — Arī to es esmu

darījis.

— Jā, — es piekritu, — esat.

— Vai Stārks to zina?

Raudzīju saprast, kas slēpjas aiz šā jautājuma, taču tas man neizdevās.

— Nē, viņš nezina, — es atbildēju. — Teicu, ka nesacīšu ne vārda, iekāms nebūšu ticies ar jums. Redziet, tiesnesi, man vajadzēja pārliecināties.

— Tu esi ārkārtīgi jūtīgs, — viņš sacīja. — Nevis tāds kā citi izspiedēji.

— Iztiksim bez lamu vārdiem. Vienīgais, ko es varu teikt — jūs mēģināt aizstāvēt izspiedēju.

— Nē, Džek, — viņš klusu sacīja, — es nemēģinu aizstāvēt Makmerfiju. Varbūt... — viņš mirkli vilcinājās, — ... mēģinu aizstāvēt pats sevi.

— Tādā gadījumā jūs zināt, kas darāms. Un es neteikšu Stārkam ne vārda.

— Varbūt tu tāpat viņam neko neteiksi.

To viņš pasacīja vēl klusākā balsī, un brīdi man šķita, ka viņš varbūt ķersies pie ieroča — rakstāmgalds atradās turpat blakus — vai metīsies man virsū. Lai arī vecs, viņš tomēr varēja droši stāties ikvienam pretī.

Tiesnesis laikam atminēja manu domu, jo papurināja galvu, pasmaidīja un teica:

— Nē, neuztraucies. Tev nav iemesla baidīties.

— Nu, vai zināt, — es nikni iesāku.

— Tev es pāri nedarīšu, — viņš sacīja. Tad domīgi piebilda: — Taču es varētu tevi aizķavēt.

— Aizkavējot Makmerfiju, — es teicu.

— Daudz vienkāršāk.

— Kā?

— Man tikai vajadzētu ... — viņš iesāka, — ... man tikai vajadzētu tev pateikt... — Viņš apklusa, pēkšņi

pielēca kajas, izkaisīdams papīrus pa grīdu. — Bet es neteikšu, — viņš jautri sacīja un uzsmaidīja man.

— Ko jūs neteiksiet?

— Met to no galvas laukā, — vēl arvien smaidīdams, viņš sacīja un pavēcināja roku, it kā līksmi noraidot mušu sarunas tematu.

Stāvēju un nezināju, ko darīt. Nesaskatīju viņa rīcībā nekādas jēgas. Kā gan viņš varēja palikt tik mundrs, pašpaļāvīgs un jautrs, ja apvainojošie dokumenti gulēja tepat pie kājām. Taču tā nu tas bija.

Es noliecos, lai paceltu papīrus, un viņš vēroja mani no saviem augstumiem.

— Tiesnesi, — es sacīju, — atnākšu rīt vēlreiz. Pārdomājiet visu un rīt pasakiet, ko esat izlēmis.

— Ir jau izlemts.

— Jūs...

— Nē, Džek.

Gāju uz priekšnama durvīm.

— Atnākšu rīt vēlreiz, — es sacīju.

— Protams, protams. Atnāc gan. Taču viss jau ir izlemts.

Neatsveicinājies devos cauri priekšnamam. Tikko biju pieskāries durvju rokturim, dzirdēju viņu saucam manu vārdu. Es pagriezos un spēru dažus soļus viņam pretī. ,! Viņš jau bija iznācis priekšnamā.

— Gribēju tev tikai pateikt, — viņš sacīja, — ka no | šiem interesantajiem dokumentiem uzzināju šo to jaunu. Uzzināju, ka mans vecais draugs gubernators Stentons ļ upurējis savu godu, lai aizstāvētu mani. Nezinu, vai par to vajadzētu priecāties vai bēdāties. Priecāties, ka viņš bijis tik labs draugs, vai bēdāties, ka tas viņam tik dārgi ) maksājis. Pats viņš man nekā nav teicis. Un tas viņa ! augstsirdībā ir pats cildenākais. To .acu nevar noliegt? ļ Pats viņš neteica ne vārda.

Es kaut ko nomurmināju apmēram tādā garā, ka tā tiešām ir augstsirdība.

— Gribēju tikai, lai tu zinātu, kāds bijis gubernators. Ka viņa vainas cēlonis meklējams viņa tikumā. Un šis tikums — mīlestība pret draugu.

Uz to es vairs pat nepūlējos murmināt atbildi.

— Gribēju tikai, lai tu zinātu to par gubernatoru, —

viņš sacīja. ;i

Labi, — es teicu un, juzdams viņa dzelteno acu skaliem! un rāmo smaidu, izgāju pa durvīm žilbinošajā

gaismā.

Kad es gāju mājās, cepināja vēl trakāk nekā peklē. Gudroju savā prātā, vai iet peldēties vai sēsties automobili un laist atpakaļ uz pilsētu, lai pateiktu Bosam, ka tiesnesis Ervins nedomā ne pirkstu pakustināt. Tomēr nospriedu, ka varu pagaidīt līdz nākamajai dienai. Varu pagaidīt, jo nekur nav sacīts, ka tiesnesis nepārdomās. Un nopeldēties iespējams arī vēlāk. Tobrīd bija pat pārāk karsts, lai peldētos. Pārnācis mājās, noskalošos zem dušas, mazliet pagulēšu, līdz kļūs vēsāks, un tad iešu peldēties.

Nomazgājies dušā, likos gulēt un aizmigu.

Pēkšņi pamodos un uzšāvos gultā sēdus. Miegs šķita kā ar roku atņemts. Troksnis, kas mani izrāva no snaudas, vēl arvien skanēja ausīs. Sapratu, ka tas bijis kliedziens. Tad tas noskanēja vēlreiz. Dzidrs, skaisti sidrabains soprāna kliedziens.

Izlēcu no gultas un metos uz durvīm, tad atjēdzos, ka esmu gluži kails, paķēru rītasvārkus un izskrēju ārā. Priekšnamā no mātes istabas puses skanēja kaut kas līdzīgs vaidiem. Durvis bija vaļā, un es skrēju pie viņas.

Māte rītakleitā sēdēja uz gultas malas, rokā sažņaugusi balto telefona aparātu, skatījās manī platām, neprātīgām acīm un bez mitas vaidēja. Es piegāju viņai klāt.

Ar skaļu blīkšķi viņa nometa telefona aparātu uz grīdas, izstiepa pret mani pirkstu un iesaucās:

— Tu to izdarīji, tu, tu viņu nogalināji!

— Ko? — es jautāju. — Ko?

— Tu viņu nogalināji!

— Ko esmu nogalinājis?

— Tu viņu nogalināji! — viņa sāka histēriski smieties.

Es saņēmu māti aiz pleciem, purināju, pūlējos apklusināt šos smieklus, bet viņa plosījās un grūda mani nost. Mirkli viņa pierima, lai ievilktu elpu, r.n es izdzirdu sausi klikšķošus signālus, kas vēstīja, ka telefona klausule nav nolikta savā vietā. Tad viņas smiekli atkal pārmāca šo skaņu.

— Apklusti, apklusti! — es pavēlēju, un viņa pēkšņi pavērās manī tā, it kā tikko pamanījusi, ka arī es te esmu.

Tad klusi, bet, vārdus uzsvērdama, viņa sacīja:

— Tu viņu nogalināji, tu viņu nogalināji.

— Ko esmu nogalinājis?

— Savu tēvu, — viņa teica, — savu tēvu, ak dievs, tu' viņu nogalināji.

Tā es to uzzināju. Pirmajā mirkli šī vēsts mani tikai stindzināja. Kad cilvēku trāpa lielkalibra lode, viņš varbūt gan griežas ap savu asi, bet nejūt it nekā. Vismaz sākumā ne. Es turklāt vēl biju aizņemts. Mātei bija |oti slikti. Tobrīd durvīs jau parādījās divas melnas sejas, pavārs un kalpone, un es lādēdamies uzbrēcu, lai izsauc doktoru Blendu un neglūn kā stulbeņi. Tad pagrābu no grīdas klikstošo telefona aparātu, tā ka viņi varēja zvanīt no apakšstāva, un, mirkli palaidis māti va]ā, aizcirtu durvis, lai šīs visuredzošās, visuzinošās acis neizokšķerētu pārāk daudz.

Starp vaidiem un smiekliem māte runāja. Viņa stāstīja, cik ļoti esot viņu mīlējusi, ka viņš bijis vienīgais cilvēks, ko viņa savā mūžā mīlējusi, ka es esmu viņu nogalinājis, nogalinājis pats savu tēvu, un vēl bez jēgas tādā pašā garā. Viņa nemitējās, līdz ieradās doktors Blonds un iešļircināja kaut ko nomierinošu. Stāvēdams pie gultas, kur pamazām pierima vaidi un murmināšana, viņš pievērsa man pelēko, sirmbārdaino pūces seju un sacīja:

— Es atsūtīšu žēlsirdīgo māsu, Džek. Ļoti uzticamu sievieti. Nevienu citu šeit iekšā nelaidiet. Vai jūs mani saprotat?

— Jā, — es atbildēju, jo sapratu viņu un sapratu arī, ka viņš it labi saprot, ko nozīmē manas mātes neprātīgā runāšana.

— Palieciet šeit, kamēr ieradīsies māsa, — viņš sacīja, — un nelaidiet nevienu iekšā. Arī māsa lai nevienu nelaiž iekšā, iekāms es pats nebūšu atnācis un pārliecinājies, ka jūsu mātei vairs nekas nekait. Nevienu pašu.

Es pamāju ar galvu un pavadīju viņu līdz istabas durvīm.

Kad viņš atsveicinājās, es vēl brīdi viņu aizkavēju.

— Doktor, — es jautāju, — kas noticis ar tiesnesi?

N«» mātes vārdiem neko īsti nesapratu. Vai viņu ķērusi h ieka?

- Nē, — viņš sacīja un cieši ielūkojās man sejā.

— Nu, bet kas tad?

— Viņš šopēcpusdien nošāvās, — atbildēja ārsts un vēl arvien cieši lūkojās man sejā. Bet tad lietišķi piebilda:

Runa, saprotams, var būt tikai par veselības stāvokli. I iesnesim ar katru dienu kļuva sliktāk. Tik rosīgs cilvēks ... sportisks ... ļoti bieži... — viņa vārdi skanēja arvien sausāk un oficiālāk, — ...ļoti bieži šādi cilvēki negrib samierināties ar to, ka pēdējos mūža gados nespēj vairs tik rosīgi darboties. Jā, esmu pārliecināts, ka viņš lo darīja tieši tādēļ.

Es neatbildēju.

— Uz redzēšanos, ser, — sacīja ārsts un, novērsis no manis skatienu, devās projām.

Viņš gandrīz jau bija pie kāpnēm, kad es iesaucos: «Doktor!» — un metos viņam pakaļ.

Piegāju viņam klāt un vaicāju:

— Doktor, kur viņš iešāva? Proti, kurā vietā? Taču

nc galvā?

— Tieši sirdī, — viņš sacīja. Un piebilda: — Ar automātisko 0,38 pistoli. Ļoti tīra brūce.

Tad viņš kāpa lejā. Es stāvēju un domāju, ka mirušais šāvis tieši sirdī, ļoti tīra brūce, un nevis galvā, kad ieroča stobru ieliek mutē, lode izskrien cauri mīkstajām aukslējām, noraudama galvaskausa virsmu kā olas čaumalu, un paveras šaušalīgs skats. Es stāvēju, domādams par glīto, tīro brūci, un jutu bezgalīgu atvieglojumu.

Iegāju savā istabā, pakampu kreklu un bikses, atgriezos pie mātes un aizslēdzu durvis. Saģērbos, apsēdos pie lielās, greznās baldahīngultas, kurā mežģīnēm apklātais augums šķita gluži sīks. Pamanīju, ka krūtis viņai ļenganas, vaigi iekrituši u-n pelēcīgi. Mute palikusi pusatvērta, elpa plūda smagi. Seju tikko varēja pazīt. Tā, protams, vairs nebija salātu zaļajā kleitā tērpušās zeltmates meitenes seja, kad viņa pirms četrdesmit gadiem stāvēja blakus druknam vīram melnā uzvalkā uz lauku veikala kāpnēm Arkanzasas mežstrādnieku pilsētiņā, kur zāģu kaucieni pieskanēja gaisu un atbalsojās galvā kā iztraucēts nervs un sarkanā, blāvi zaļām zāles skupsnām un celmiem klātā zeme garoja pavasara saulē. Tā nebija

vairs tā pati sārtā seja alkaini iekritušiem vaigiem, kas tolaik miršu alejā vai ēnainā priežu silā, vai istabā ar nolaistām žalūzijām dedzīgi un pārdroši lūkojās cilvēkā ar vanaga degunu un kvēlām acīm. Nē, tagad tā bija veca seja. Un man tās kļuva bezgala žēl. Es pasniedzos un saņēmu roku, kas nejutīga un šļaugana gulēja uz palaga.

Turēju roku un domāju, kā ievirzītos dzīve, ja uz mazo mežstrādnieku pilsētiņu Arkanzasā aizbraucis būtu nevis Mācītais Prokurors, bet gan viņa draugs. Nē, tam nebūtu diez kāda jēga, es nospriedu, atcerēdamies, ka Montijam Ervinam tolaik dzīva bija slimā sieva — pirmā sieva, kura nokrita no zirga, kļuva par kropli, vairākus gadus nogulēja uz gultas un klusi nomira, izgaisdama no Len-dingas sabiedrības acīm un domām. Montiju Ervinu, bez šaubām, atturētu pienākuma jūtas pret slimo sievu, — viņš nespētu no tās šķirties un apprecēt citu. Tieši tādēļ viņš, bez šaubām, neapprecēja meiteni ar alkaini iekritušajiem vaigiem, tādēļ negāja pie sava drauga Mācītā Prokurora un neteica: «Es mīlu tavu sievu,» — tādēļ neapprecēja to arī tad, kad vīrs uzzināja patiesību, jo patiesību viņš droši vien uzzināja, ja jau aizgāja no mājas un visus šos gadus mitinājās bēniņos kaut kur pilsētas nomalē. Toreiz tiesnesim vēl bija sieva, pie kuras tieši tās slimības dēļ viņu, acīm redzot, saistīja pārspīlētas goda jutās. Tad mana māte apprecējās otrreiz. Viņu attiecībās droši vien ielauzās rūgtums un niknus ķīviņus nomainīja slepenas aizrautīgas tikšanās. Pēc tam slimā rieva nomira. Kādēļ viņi tad neapprecējās? Mana māte laikam to negribēja, lai sodītu viņu par kādreizējo atraidījumu. Vai varbūt * dzīve bija ietecējuši tādā gultnē, ka viņi nespēja to gro- >■' zīt. Lai kā tas arī būtu, viņš apprecēja sievieti no Sava-nas, sievieti, kura neatnesa viņam itin neko — ne naudu, ne laimi — un kura drīz vien nomira. Kāpēc viņi tad neapprecējās?

Galu galā izmetu šo jautājumu no galvas. Varbūt vie-^ nīgā atbilde, es nodomāju, ir tāda, — kad mēs beidzot j saprotam, ko nozīmē dzīve, saprotam, kādu vietu tajā esam sev ierādījuši, ir jau par vēlu izrauties no šās ķezas.” Mēs nespējam izkļūt no priekšstata, ko esam sev radījuši paši par sevi, un mums jādzīvo šai priekšstatā kā cietumniekiem krātiņā, kurā nav iespējams ne gulēt, ne stāvēt ne sēdēt, bet tikai pēc tiesas sprieduma karāties pūļa acu

priekšā. Taču priekšstats, ko esam sev radījuši paši par sevi, esam mēs paši. Lai no tā izrautos, mums jārada jauns «es». Bet kā gan «es» lai radītu jaunu «es», ja šis «es» ir vienīgā viela, no kuras iespējams radīt jauno «es»? Vismaz toreiz es tā savā prātā apcerēju sensenos notikumus.

Kā jau teicu, galu galā izmetu šo jautājumu no galvas, izmetu atbildi, ko biju mēģinājis rast, un turēju gurdeno roku starp savām plaukstām, ieklausījos smagajā elpā, lūkojos sakritušajā sejā un domāju, ka spalgajā kliedzienā, kas mani izrāva no miega, bija ieskanējušās dzidras, skaistas, sidrabaini tīras jūtas. Tā bija, es nospriedu, patiesība, ko izkliedza dziļi noslēptā dvēsele, kura pēc ilgiem gadiem kaut īsu brīdi spējusi atkal sevi izteikt. Montiju Ervinu māte droši vien ir mīlējusi. Bet es domāju, ka viņa nekad nevienu nav mīlējusi. Tādēļ, turēdams viņas roku, es izjutu ne tikai žēlumu, bet arī kaut ko līdzīgu mīlestībai, jo viņa kādu tomēr bija mīlējusi.

Drīz ieradās žēlsirdīgā māsa, un es biju brīvs. Pēc tam māti apraudzīt atnāca misis Deniela — tiesneša Ervina kaimiņiene. Viņa bija zvanījusi un izstāstījusi mātei notikušo. Misis Deniela pēcpusdienā izdzirdusi šāvienu, bet nav domājusi nekā ļauna, līdz Ervina nama pagalmā izskrējis melnādainais un sācis nelabi bļaut. Kopā ar kalpu viņa iegājusi mājā un ieraudzījusi tiesnesi sēžam bibliotēkā lielajā ādas krēslā ar revolveri klēpī, — galva bijusi nolaista uz pleca, balto svārku kreisajā pusē sūkusies asins strūkliņa. Viņa runāja aizgūtnēm un sistemātiski apstaigāja visu ielu. Izsacījusi savu sakāmo, viņa bez panākumiem mēģināja kaut ko izokšķerēt par manu tāsdie-nas apmeklējumu tiesneša namā un par mātes neveselību (viņa, protams, bija dzirdējusi kliedzienus telefona klausulē), bet tad atvadījās un, neradusi avam stāstāmajam diez kādu būtisku papildinājumu, devās tālāk uz nākamo apmeklējuma vietu.

Jaunais Administrators pārradās mājās ap pulksten septiņiem. Par tiesneša Ervina nāvi viņš jau bija dzirdējis, man vajadzēja tikai piebilst, ka māte nejūtas labi. Bez jebkādiem izpušķojumiem skaidri un gaiši pateicu, ka mātes istabā viņam nav ko meklēt. Tad mēs izgājām sānu verandā un klusēdami iedzērām. Viņa klātbūtne man šķita tikpat vienaldzīga kā mana paša ēna.

Pēc dažām dienām tiesnesi Ervinu apbedīja kapsētā zem drūmiem, apsūnojušiem ozoliem. Pirms tam viņa mājās kopā ar visiem citiem biju nosoļojis garām zārkam un raudzījies nelaiķa sejā. Vanaga deguns šķita plāns kā papīrs un gandrīz caurspīdīgs. Veselīgais sārtums no sejas bija nozudis, un tikai vaigu galos vīdēja rožaini plankumi — apbedīšanas biroja mākslas darbs. Bet cietie, iesarkanie mati šķila vēl plānāki un kā elektrizēti stāvēja saslējušie^ uz augstā, kupolveidīgā galvaskausa. Cilvēki soļoja garām, raudzījās nelaiķī, cits citam kaut ko čukstēja un nostājās viesistabas galā aiz palmām, kas bija īpaši atvestas uz bērēm. Tādējādi fakts, ka tiesnesis ir miris, lēnām ieplūda Lendingas sabiedrības dzīvē, kā sīka krāsas pilīte izplūst tīra ūdens glāzē. Tā plešas plašākos un plašākos lokos, tālāk no bīstamās koncentrācijas, sajaukdamās ar ūdeni, kļūdama arvien gaišāka, atšķaidīdamās, līdz beidzot pati krāsa vairs nav saskatāma.

Pēc tam stāvēju kapsētā, kamēr bēru ceremonija beidzās un zeme — smilts un augsnes trūdvielu sajaukums — ar lāpstām tika sarausta bedrē, kurā gulēja tiesnesis Ervins. Domāju par to, kā viņš bija aizmirsis Mor-timera L. Litlpo vārdu, aizmirsis, ka tāds cilvēks vispār dzīvojis, bet kā Mortimers nekad netika viņu aizmirsis. Mortimers nomira vairāk nekā pirms divdesmit gadiem, bet tiesnesi Ervinu neaizmirsa. Atcerēdamies vēstuli māsas šķirstiņā, viņš bezmiesiski pasmīnēja, neskanīgi no-grudzināja un gaidīja. Tiesnesis Ervins bija nogalinājis Morlimeru L. Litlpo. Bet Mortimers beigu beigās nogalināja tiesnesi Ervinu. Vai viņu nogalināja Mortimers? Varbūt to izdarīju es. So notikumu varēja aplūkot arī no tāda redzes viedokļa. Pārcilāju šo domu vairākkārt un prātoju par savu atbildību. Pilnīgi iespējams sacīt, ka man nav nekādas atbildības, vismaz tā nav lielāka kā Mortimeram. Mortimers nogalināja tiesnesi Ervinu, tāpēc ka tiesnesis Ervins bija nogalinājis viņu, un es nogalināju tiesnesi Ervinu, tāpēc ka tiesnesis Ervins bija radījis mani, un, ja visu apskata šādā gaismā, var teikt, ka tiklab Mortimers, kā es esam bijuši vienīgi instruments tiesneša Ervina rokās, ar ko viņš lēnām, bet nenovēršami iznīcinājis pats sevi. Jo kā nogalināšana, tā radīšana var kļūt par noziegumu, kas sodāms ar nāvi, un nāvi allaž atnes noziedznieka paša roka, un ikviens cilvēks ir pašnāvnieks. Ja cilvēks zinātu, kā dzīvot, viņam nekad nevajadzētu mirt.

Bedri aizbēra, izveidoja glītu kopiņu, uz tās uzlika nešpetni zaļu mākslīgās zāles pārsegu, jo šeit, kapsētā, sūnu un koku zaru biezajā ēnā, zem nobirušo lapu klājiena dabiska zāle nemūžam neuzdīga. Tad, dodamies pakaļ cienījamo bērinieku pulciņam, es atstāju nelaiķi zem zaļās zāles, ko uzbūra apbedīšanas biroja fantāzija, aiztaupīdama jūtīgajām sirdīm netīkamo pārbaudījumu — skatīt miklu zemi, pasludinādama, ka vispār nekas nav noticis, un tādējādi aizplīvurodama pašas dzīvības un nāves nozīmi.

Tā es atstāju savu tēvu un devos pa ielu projām. Jau biju pieradis domāt par viņu kā par Lavu tēvu. Taču tas nozīmēja, ka esmu jau atradinājies domās par savu tēvu saukt cilvēku, kas reiz bija Mācītais Prokurors. Jutu kaut ko līdzīgu atvieglojumam, zinot, ka šis cilvēks nav mans tēvs. Allaž kā lāstu biju nesis sevī viņa vājumu vai, pareizāk sakot, to, ko uzskatīju par vājumu. Viņam bija skaista un dedzīga jauna sieva, bet kāds cits cilvēks viņam to atņēma un kļuva par viņa bērna tēvu, un viņam atlika vienīgi pamest mājas, atstāt sievai visu, kas viņam piederēja, ielīst nomales alā, gulēt tur kā ievainotam zvēram un ļaut, lai gaišais saprāts pārvēršas svētulīgā stulbumā un spēks — nevienam nevajadzīgā vājumā. Viņš bija arī krietns cilvēks. Bet viņa krietnums man iemācīja tikai vienu — ar krietnumu nav iespējams dzīvot. Toties mans jaunais tēvs nebija krietns cilvēks. Viņš uzlika draugam ragus, krāpa savu sievu, ņēma kukuļus, iedzina, lai arī neapzināti, kādu cilvēku nāvē. Toties viņš darīja krietnus darbus. Viņš bija taisnīgs tiesnesis. Un galvu viņš nesa augsti paceltu. Arī pēdējā sava mūža dienā. Viņš nesacīja: «Paklausies, Džek, tu to nedrīksti darīt... nedrīksti... jo zini... zini... esmu tavs tēvs.»

Jā, krietno, vājo tēvu biju apmainījis pret ļauno, stipro tēvu. Un nemaz nebiju nelaimīgs. Soļodams pa bulvāri jūras krastā, jutu žēlumu, ka tiesnesis ir miris, bet ar tēvu apmaiņu biju apmierināts. Tad es iedomājos otru veco vīru, kā tas piegružotajā bēniņu istabā noliecās pār plānprātīgo akrobātu un stiepa šokolādes gabaliņu pie asarām pārplūdušās sejas, un atcerējos puisēnu uz paklāja pie kamīna un druknu vīru melnā uzvalkā, kas noliecās pie zēna, sacīdams: «Še, dēls, tikai mazu kumosiņu pirms vakariņām.» Un tad vairs nebiju tik pārliecināts par savām izjūtām.

Tāpēc vairs arī nepūlējos izšķirties. Kāda jēga izdibināt savas jūtas, ja abus esmu zaudējis. Cilvēki palaikam zaudē vienu tēvu, taču mans stāvoklis izveidojās tik dīvaini, ka vienlaikus zaudēju divus tēvus. Biju uzracis patiesību, un patiesība allaž nogalina tēvu, vienalga, vai tas būtu krietns un vājš vai slikts un stiprs, un cilvēks paliek vienatnē ar sevi un patiesību un neko vairs nevar vaicāt tētiņam, kurš tāpat nekā nezina un ir beigts un nemūžam augšā necelsies.

Nākamajā dienā, tikko pārbraucu pilsētā, man piezvanīja no Lendingas. Zvanīja misters Petass, kurš, kā vēlāk izrādījās, bija tiesneša testamenta izpildītājs. Pēc viņa vārdiem iznāca, ka esmu vienīgais mantinieks, tikai kalpiem vēl novēlēta neliela summa. Kļuvu vienīgais mantinieks īpašumam, ko tiesnesis Ervins pirms daudziem gadiem bija izglābis ar savu pirmo un pēdējo negodīgo rīcību, un par šo viņa nodarījumu es kā šķīsts ierocis taisnības rokās pieliku pistoli viņam pie sirds.

Tas viss šķita tik ārprātīgi un tomēr tik loģiski, ka, pakāris klausuli, sāku skaļi smieties un nekādi nespēju aprimt. Taču, iekāms pārstāju smieties, sapratu, ka nepavisam nesmejos, bet raudu un vienā laidā atkārtoju: «Nabaga vecais čakārnis, nabaga vecais sakārnis.» It kā pēc ilgas ziemas būtu sakustējies ledus. Un ziema patiešam bija ilga.

DEVĪTĀ NODAĻ

PĒC smaga trieciena vai krīzes, pēc pirmā satricinājuma, kad nervi vairs nedīc un neraustas, cilvēks pamazām pierod pie jaunā stāvokļa un iedomājās, ka visas pārmaiņu iespējas jau ir galā. Viņš pielāgojas šim jaunajam stāvoklim un iemanto pārliecību, ka atkal atgūtais līdzsvars būs mūžīgs. Tā es jutos, kad pec tiesneša Ervina nāves atgriezos galvaspilsētā. Man šķita, ka ir beidzies kāds stāsts, ka ir izspēlēta pirms ilgiem gadiem iesākta spēle, ka citrons izspiests galīgi sauss. Taču, ja par kaut ko varam justies pārliecināti, tad tikai par to, ka neviens stāsts nekad nebeidzas, jo stāsts, ko esam uzskatījuši par pabeigtu, ir tikai nodaļa stāstā, kas nekad nebeigsies, un arī spēle nav beigusies, ir beigusies tikai viena kārta, un šai spēlei ir daudz vairāk nekā deviņas kārtas vien.

Spēle tiek pārtraukta vienīgi tādēļ, ka iestājas tumsa. Taču diena ir gara.

Spēlīte, ko uzsāka Boss, nebija beigusies. Toties es to • gandrīz jau biju aizmirsis. Biju aizmirsis, ka tiesneša Ervina stāsts, kas likās pilnīgi pabeigts, ir tikai nodaļa daudz garākajā Bosa stāstā, kurš vēl nebija beidzies un kurš savukārt bija vienīgi nodaļa kādā citā, daudz garākā stāstā.

Kad es iegāju Bosa kabinetā, viņš palūkojās manī pāri rakstāmgaldam un sacīja:

— Jupis rāvis, tā šis vecais sakārnis izslīdēja man no rokām.

Es neteicu ne vārda.

— Es tev neliku viņu nobiedēt līdz nāvei, liku vienīgi iebiedēt.

— Viņu nevarēja iebiedēt, — es atbildēju.

— Kāda velna pēc tad viņš to izdarīja?

— Jau toreiz, kad visa šī jezga sākās, es tev teicu, ka viņu neizdosies iebiedēt.

— Nu, bet kāpēc tad viņš to izdarīja?

— To es nevēlos apspriest.

— Nu, bet kāpēc viņš to izdarīja?

— Velns parāvis, — es sacīju, — es taču tev teicu, ka nevēlos to apspriest.

Viņš palūkojās manī mazliet pārsteigts, piecēlās no krēsla un apgāja apkārt galdam.

— Piedod, — viņš sacīja un uzlika smago roku man uz pleca.

Es atkāpos soli atpakaļ.

— Piedod, — viņš atkārtoja. — Tiesnesis kādreiz bija tavs draugs, vai ne?

— Jā, — es sacīju.

Viņš apsēdās uz galda, pacēla vareno ceļgalu un satvēra to ar abām rokām.

— Toties Makmerfijs vēl arvien ir dzīvs, — viņš domīgi noteica.

— Jā, Makmerfijs ir dzīvs, bet, ja tu atkal gribi uzsākt šantāžu, pameklē manā vietā kādu citu.

— Pat ja runa ir par Makmerfiju? — viņš ievaicājās it kā jokodamies, bet es likos nekādus jokus nemanām.

— Pat ja runa ir par Makmerfiju, — es atbildēju.

— Paklau, — viņš jautāja, — tu taču nedomā mani pamest?

Nē, domāju pamest tikai šādas tādas nodarbības.

— Nu, bet tā bija taisnība, ko?

— Kas?

— Ka tiesnesis bijis kaut kur iejaukts, jupis zina, kur.

To es nevarēju noliegt. Bija jāsaka «jā». Tāpēc pamāju

ar galvu un teicu: *

— Jā, bija iejaukts.

— Kur? — viņš jautāja.

— Viss, kas sakāms, ir jau pateikts.

Viņa acis zem pierei pārslīgušā cekula mani miegaini nopētīja.

— Draudziņ, — tad viņš prātīgi ierunājās, — mēs ilgi esam strādājuši abi kopā. Ceru, ka paliksim kopā līdz pašam galam. Esam taču iestiguši šai putrā līdz ausīm, abi divi, tu un es, draudziņ.

Es neatbildēju.

Viņš joprojām pētīja mani. Tad ierunājās:

— Nebēdā nenieka. Gan viss atkal būs labi.

— Jā, — es nīgri sacīju, — tu būsi senators.

— Par to es nerunāju. Varētu kļūt par senatoru kaut lūdaļ pat, ja tas būtu viss.

— Par ko tad tu runā?

Brīdi viņš neko neatbildēja, pat nepievērsa man skatienu, bet lūkojās pats uz savām rokām, kas bija sakļautas ap saliekto ceļgalu.

— Velns, — viņš negaidot ierunājās, — met to no galvas ārā! — Pēkšņi viņš palaida ceļgalu vaļā, kāja smagi nokrita uz grīdas, un viņš strauji piecēlās no galda. — Taču viņiem es ieteiktu neko no galvas neizmest... Mak-rnerfijam un visiem pārējiem ... atcerēties, ka es darīšu to, kas man darāms. Dievs ir mans liecinieks, visu izdarīšu, kaut arī kailām rokām vajadzētu tos miltos samalt.— Un viņš izstiepa rokas ar izplestiem pirkstiem, atsperīgi tos saliecis, it kā tūdaļ gribētu grābt kādu ciet.

Viņš atkal noslīga uz galda un, kā pats pie sevis vērsdamies, sacīja:

— Palicis vēl arī šis Frejs. Šis Frejs.

Pēc tam viņš iegrima draudīgā klusēšanā, un, ja to redzētu Frejs, tas justos laimīgs, ka atrodas kaut kur tālu Arkanzasas fermā, kuras adrese Bosam nav zināma.

Tā Bosa un Makmerfija stāsts, kurā tiesneša Ervina stāsts iekļāvās tikai kā atsevišķa nodaļa, turpinājās, bet es tanī vairs nepiedalījos. Atsāku savu sīko, dienišķo soli un sēdēju savā kabinetā, kamēr nemanāmi tuvojās rudens. Zeme griezās ap savu asi un pamazām aizvirzīja to vietu, ko biju aizņēmis es, tālāk no milzīgās Saules tiešajiem,, bangojošajiem, kristālspožajiem, liesmojošajiem stariem. Ozolu lapas sausi čaukstēja, kad vakaros sacēlās vēja pūsma, cukurniedru džungļainais mudžeklis laukos, kur izbeidzās betonētie ceļi un tramvaju sliedes, krita gar zemi, smagā naža cirsts, novakarēs pa izdangātajiem ceļiem čīkstēdami šūpojās ar salkani smirdīgo nastu augstu piekrauti rati, un tālāk pāri līdzenajiem, melnajiem tīrumiem, ko kailus bija nocirpis nazis, zem safrāndzeltenajām debesīm kāds melnādainais skumīgi dziedāja par darījumu, ko noslēdzis ar Jēzu. Universitātes sporta laukumā kāda garstilbaina, platplecaina puiša zibenīgā kāja aizgūtnēm būkšķināja ādas bumbu, un tālāk, saucienu un valdonīgu svilpienu pavadīts, celdamies un plakdams valstījās ķermeņu jūklis. Sestdienas vakaros spožajā gaismas jūrā stadions atbalsoja aurus: «Tom! ... Tom! ... Tom! ... Sarauj, Tom!» Jo Toms Stārks nesa bumbu, Toms Stārks izdarīja straujus pavērsienus, Toms Stārks rāvās pāri gala līnijai, un bija tikai Toms, Toms, Toms.

Avīzēs rakstīja, ka viņš spēlējot labāk nekā jebkad. Toties savam sencim viņš lika krietni pasvīst. Boss bija bargs kā atturībnieks skots, visa gubernatora kanceleja staigāja uz pirkstgaliem, stenogrāfistes, pierakstījušas Bosa diktētos materiālus, mirka asarās pār savām rakstāmmašīnām, un amatpersonas, iznākušas no Bosa kabineta, ar vienu roku spieda mutautiņu pie nobālušās pieres, ar otru taustīdamās meklēja ceļu pāri lielajai istabai, kur no zeltītajiem rāmjiem raudzījās mirušo gubernatoru uzkrāsotās acis. Vienīgi Sediju nekādas pārmaiņas neskāra. Viņa tikai koda zilbes citu pēc citas, kā šuvēja ar zobiem norauj diega galu, un vērās Bosā tumšu, neremdināmu skatienu, gluži kā nākamības gars, kas apcer cilvēka cerību spārnotos plānus.

Vienīgi tais dienās, kad notika spēle, Boss nokratīja no pleciem melno negaisa mākoni. Vairākkārt biju aizgājis viņam līdzi, un, kad Toms lika lietā visas savas spējas, Boss kļuva gluži cits cilvēks. Acis viņam aizrautīgi spīdēja, viņš sita man pa muguru un raustīja mani ka lācis. Šās sajūsmas atblāzma dažkārt parādījās vēl nākamajā rītā, kad Boss atvēra svētdienas sporta lappusi, taču visai nedēļai ar to nepietika. Un Toms pat pirkstu nepakustināja, lai kaut kādi atlīdzinātu vecajam par ne-palikšanām, ko tam sagādājis. Pāris reižu viņiem iznāca ska|āka vārdu maiņa, jo Toms izlocījās no treniņiem un kija sagājis ragos ar treneri Biliju Mārtiņu. «Kāda tev, pie velna, tur daļa?» Toms noprasīja tēvam, stāvēdams viesnīcas istabas vidū plati izliktām kājām, it kā uz vētras /vārota kuģa klāja, un ap viņa galvu vijās cigāra dūmu grīste. «Kāda tev, pie velna, tur daļa, vai kāda daļa Mār-linam, kamēr es varu viņiem iemasēt? Un es varu iemasēt, saproti? Vēl arvien varu viņiem iemasēt, un ko, pie velna, lu vēl gribi? Varu viņiem iemasēt, un tu vari staigāt apkārt, ar to plātīdamies. Un to taču tu gribi, vai ne?»

Izteicis šos vārdus, Toms Stārks izgāja no istabas un aizcirta durvis, un Boss palika gluži kā triekas ķerts, acīm redzot, no pēkšņā asiņu pieplūduma galvā.

— Vai re, ko viņš man pateica, — sacīja Boss, — dieva vārds, re, ko viņš pateica, un par to būtu vajadzējis velnam krietni sadot pa mizu. — Taču viņš jutās satriekts. To nu nepārprotami varēja redzēt.

Boss vēl arvien kārtoja Sibilas Frejas jautājumu. Es šai pasākumā, kā jau teicu, vairs nepiedalījos. Notikumi risinājās pavisam vienkārši, un tos varēja iepriekš paredzēt. Bija divi ceļi, kā piekļūt Makmerfijam, — tiesnesis Ervins un Lipīgais Larsons. Boss gribēja iebiedēt tiesnesi, bet cieta neveiksmi. Nu atlika uzpirkt Lipīgo. Lipīgo varēja uzpirkt, jo Lipīgais bija darījumu cilvēks. Viņu interesēja tikai darījumi. Par pienācīgu summu viņš pārdotu visu — gan pats savu nemirstīgo dvēseli, gan savas mātes svētos kaulus, un viņa sensenais draugs Makmerfijs nebija ne paša dvēsele, ne mātes kauli. Ja Lipīgais Makmerfijam sacītu, lai liekas mierā, tik un tā par senatoru tas netiks, Makmerfijs liktos mierā, jo bez Lipīgā Makmerfijs bija nulle.

Bosam neatlika izvēles. Viņam vajadzēja uzpirkt. Viņš varētu noslēgt darījumu tieši ar Makmerfiju pašu, ielaist Makmerfiju senātā, pataupot iespēju savus plānus realizēt līdz galam nākamajās senatoru vēlēšanās. Taču pret šādu iespēju radas divi iebildumi. Pirmkārt, par labu nenāktu zaudētais laiks. Tobrīd Bosam bija īstā reize izvirzīties. Vēlāk viņš būtu tikai viens no senatoriem, kam tuvojas piecdesmitie. Tobrīd viņš liktos brīnumbērns, no kura dveš piķis un zēvele. Cilvēks ar nākotni. Otrkārt, ja Makmerfijam ļautu atkal piekļūt pie treknā kumosa, dažs labs no tiem, kam tāda doma vien, ka vajadzētu šķērsot Bosam ce|u, pat paša buduāra vientulībā uz pieres izspieda aukstus sviedrus, nospriestu, ka var nogrūst Bosu pie malas un iziet sveikā. Tie sāktu pīties ar Makmerfija draugiem un apmainīties cigāriem. Varbūt tiem pat rastos pašiem savas domas. Taču bija vēl arī trešais iebildums pret tiešu darījumu ar Makmerfiju. Pareizāk sakot, nevis iebildums, bet gluži vienkāršs fakts. Fakts, ka Boss bija tāds, kāds viņš bija. Ja arī Makmeriijs viņu piespiestu ielaisties kompromisā, vismaz Makmerfijam no tā nekāds labums neatlēktu. Tādēļ viņš ielaidās darījumā ar Lipīgo Larsonu.

Maksa par šo darījumu nebija nekāda mazā. Ne jau kaut kādi sīkumi. Maksāt vajadzēja ar medicīnas centra izbūves līgumu, ar līgumu par visiem darbiem kopumā. Bija jārūpējas, lai līgums tiktu noslēgts ar Larsonu.

Man ar šiem darījumiem nebija nekāda sakara. Visu kārtoja Dafijs, kurš jau kopš sākta gala bija rūpējies par šādu iznākumu un droši vien zināja, ka saņems no Larsona prāvu atlīdzību dzīves saldināšanai. Ko tur teikt, es viņam to nenoskaužu. Viņš bija krietni nopūlējies. Bija locrjis muguru un svīdis, juzdams Bosa bīstami draudīgo skatienu ilgajā klusuma, kas sekoja viņa mēģinājumiem iedvest Bosam ideju par Lipīgo Larsonu. Vai gan Dafijs vainīgs, ja pēkšņs gadījums, nevis viņa uzcītīgās pūles beidzot šo pasākumu padarījis iespējamu. TādēJ es viņu par gaidamo atlīdzību neapskaudu.

Tas viss notika tepat man aiz muguras vai varbūt pat deguna galā, jo tolaik līdz ar rudens tuvošanos es jutos tā, it kā aizvien vairāk attālinātos no apkārtējās pasaules. Lai šie nolikumi iet savu ceļu, es iešu savējo. Pareizāk sakot, es ietu savu ceļu, ja vien zinājis, kāds ir šis ce|š. Tīksminājos ar domu par promiešanu, par to, ka pateikšu Bosam: «Bos, paliec nu sveiks, es vairs nekad te neatgriezīšos.» Domāju, ka varu to atļauties. Nu man vairs nevajadzēja pat pirkstu pakustināt, lai tiklu pie brokastu rauša un Javas kafijas tases. Varbūt no manis nekāds pārliecīgs bagātnieks neiznāks, toties kļūšu bagāts jaukajā, cildenajā dienvidnieku izpratnē par bagātību. Dienvidos neviens nekad nekāro kļūt pārliecīgi bagāts, jo tas, bez šaubām, ir rupji un vulgāri. Tādēļ es būšu tikai cildeni bagāts. Kolīdz tiks nokārtots jautājums par tiesneša īpašumiem. (Ja tas vispār kādreiz tiks nokārtots, jo ties-nesa mantiskais stāvoklis bija sarežģīts un tā atrisināšana prasīja ilgāku laiku.)

Es būšu cildeni bagāts, jo biju mantojis tiesneša nozieguma augļus, tāpat kā vienā jaukā dienā no mātes mantošu Mācītā Prokurora vājuma augļus, naudu, ko viņš atstāja, kad uzzināja patiesību un aizgāja projām. Liekot lietā ienākumus, ko dod tiesneša kādreiz pastrādātais noziegums, arī es varēšu aiziet projām un dzīvot jauku, šķīstu, nevainojamu dzīvi kādā vietā, kur sēdēšu pie marmora galdiņa zem svītrainas audekla nojumes, dzeršu vermutu, kanēļa liķieri un sodas ūdeni un nolūkošos izslavētajā ņirbošajā, virmojošajā, saules pielietajā jūras zilgmē. Taču nekur es neaizgāju. Tiesa gan, kopš brīža, kad zaudēju abus savus tēvus, es jutos tā, ka varētu viegli aizlidot kā gaisa balons, kad tam nogriezta aukla. Taču aizlidot vajadzētu ar naudu, kas mantota no tiesneša Ervina. Un tā pati nauda, kas deva iespēju aizlidot, lai cik paradoksāli tas liktos, tomēr turēja mani piesietu. Vai, iztēlojoties šo ainu mazliet citādu, tiesneša nauda bija kā enkura tauva, bet enkura ķetnas dziļi un neizkustināmi ieķērušās tālās pagātnes aļģēs un dūņās. Varbūt bija muļķīgi tādējādi izjust savu nelielo mantojumu. Varbūt tas ne ar ko neatšķīrās no jebkura mantojuma, ko saņem citi cilvēki. Varbūt valdniekam Vespasiānam bija taisnība, kad, šķindinādams džīnsu kabatās naudu, ko saņēma kā nodokļus par ateju lietošanu, viņš sacīja: Pecunia non olet.1

Es nekur neaizgāju, taču nespēju vairs iejusties notikumu gaitā un sēdēju savā kabinetā vai universitātes bibliotēkā un lasīju grāmatas un monogrāfijas par nodokļiem, jo mans jaunākais darba lauks bija jauks un tīrs — likumprojekts par nodokļiem. Par to, kas noris visapkārt, es rūpējos tik maz, ka vienošanās līdz manām ausīm nonāca tikai tad, kad tas jau bija noticis fakts.

Kādu vakaru ierados rezidencē ar piezīmēm un diagrammām piestūķētu mapi, lai apspriestos ar Bosu. Boss nebija viens. Bibliotēkā pie viņa bija sanākuši Mazulis Dafijs, Cukuriņš un, man par lielu pārsteigumu. Lipīgais Larsons. Cukuriņš, kūkumu uzmetis, sēdēja kaktā un ar abām rokām turēja glāzi, kā mēdz darīt bērni. Lāgu lāgiem viņš ieņēma no gāzes pa klīrīgam malciņam, pec katra malka paceldams galvu kā cālēns. Nekāds dzērājs Cukuriņš [51] nebija. Viņš sacīja, ka baidoties no dzeršanas kļūt «n-n-n-n-ner-ner-vozs». Tas nudien būtu briesmīgi, ja Cukuriņš kļūtu tik nervozs, ka nevarētu ar pirmo tēmējumu sašķaidīt gaisā uzmestu ievārījuma burciņu vai ar melnā kādi-, laka pakaļējo spārnu noslaucīt mūlim purslas. Dafijs, protams, bija dzērājs, taču tovakar viņš nedzēra. Viņam, acīm redzot, nebija dzeršanai vajadzīgās noskaņas, lai gan viņa acīs brīžiem varēja notvert pazibam triumfa dzirkstis, kurām piejaucās nepārprotams neapmierinājums par to, ka jāstāv klajā vietā pie lielās ādas kušetes. Neapmierinātību vismaz daļēji izraisīja arī fakts, ka Boss tobrīd dzēra uz nebēdu. Jo, kad Boss no tiesas dzēra, bremzējošie faktori, kas viņam skaidrā prātā vēl cik necik savaldīja mēli, galīgi vairs nedarbojās. Un tai brīdī viņš dzēra pilnā sparā. Izskatījās, it kā pēc trīs dienu vētras brāzmām, kad barometrs strauji krities, pēkšņi atmirdzētu sīka rīta blāzmiņa. Boss zvilnēja uz ādas kušetes, bet uz grīdas blakus sagumzītajiem svārkiem un nomestajām kurpēm stāvēja ūdens krūze, pudele un trauks ar ledu. Kad Boss tā īsti iekūlās ķezā, viņš allaž novilka kurpes. Tobrīd viņš bija nodzēries līdz zeķēm. Pudele bija gandrīz tukša.

Misters Larsons — drukns vidēja ruguma vīrs vidējos gados, pelēku seju, pelēkā uzvalkā — stāvēja kušetes kājgalī, un viņa izskatā nejautās ne mazākā iztēles spēja. Viņš nedzēra. Kādreiz viņš bijis spēļu nama īpašnieks un tad arī atklājis, ka dzert neatmaksājas. Lipīgais bija īsts darījumu cilvēks un nekad nedarīja to, kas neatmaksājas.

Kamēr es iegāju bibliotēkā un aptvēru situāciju, Boss pievērsa man apsarkušas acis, bet neteica ne vārda, iekams nebiju nonācis klajajā vietā pie kušetes. Tad viņš izstiepa- roku un norādīja uz Mazuli, kurš ar nobālušu smaidu taukainajā ģīmī stāvēja šās neaizsargātās vietas vidū.

— Paraugies! — radīdams uz Dafiju, sacīja Boss. — Viņš bija tas, kurš gribēja noslēgt darījumu ar Lar-sonu, un ko es viņam teicu? Teicu — ne velna nebūs. Ne velna nebūs, es viņam teicu, lai esmu kaut nolādēts. Un kas notika?

Uztvēru to kā retorisku jautājumu un neatbildēju. Sapratu, ka likumprojekts par nodokļiem tovakar netiks skarts, un sāniski virzījos atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru biju ienācis.

— Un kas notika! — man uzbauroja Boss.

— Kā lai es to zinu? — atjautāju, lai gan klātesošais tēlotāju sastāvs ļāva aptuveni nojaust drāmas raksturu.

Boss strauji pagrieza galvu uz Mazuļa pusi.

— Pastāsti Džekam! — viņš pavēlēja. — Pastāsti Dže-kam, pastāsti, kāds derdzīgs preteklis tu esi!

Mazulis neko nespēja pateikt. Vienīgais, ko viņš spēja,— izspiest nobālušu smaidiņu kā ziemas rītausmu pār tumšām debesīm, kuras aizstāja dārgais melnais uzvalks, balt-malotā veste un dimanta kaklasaites adata.

— Pastāsti!

Mazulis aplaizīja lupas un bikli kā līgava paraudzījās uz bezkaislīgo, pelēksejaino Larsonu, taču pateikt neko

nespēja.

— Labi, tad es pats tev pastāstīšu, — sacīja Boss. — Lipīgais Larsons cels manu slimnīcu, Mazulis nokārtoja visu, kā bija iecerējis, un visi jūtas laimīgi.

— Jauki, — es sacīju.

— Jā, visi jūtas laimīgi, — sacīja Boss. — Vienīgi es ne. Vienīgi es ne, — viņš atkārtoja un smagi iegāza sev pa krūtīm. — Jo es Mazulim sacīju — ne velna nebūs, ar Larsonu nekādās darīšanās neielaidīšos. Es nelaidu Larsonu šai istabā, kad Mazulis viņu atveda šurp. Man sen jau vajadzēja izdzīt viņu no šā štata. Un kur viņš tagad ir? Kur viņš ir tagad?

Es paskatījos uz Lipīgo Larsonu, kura pelēkajā sejā neko nevarēja izlasīt. Tais senajos laikos, kad es tikko iepazinos ar Lipīgo un kad viņam vēl piederēja spēļu nams, viņu pamatīgi bija piekāvuši policisti. Varbūt tāpēc, ka viņš vilcinājās izmaksāt tiem aizbildnības naudu. Seju viņi apstrādāja tikām, līdz tā izskatījās pēc vēl neizceptas kapātas šniceles. Taču brūces sadzija. Larsons zināja, ka brūces sadzīs, un pacieta pērienu pat neiepīkstēdamies, jo neiepīkstēšanās allaž atmaksājas. Galu galā tā viņam patiešām atmaksājās. Nu jau viņš bija bagāts būvuzņēmējs, nevis spēļu nama īpašnieks. Viņš bija bagāts būvuzņēmējs, jo beidzot iemanījās uzņemt pareizos sakarus pilsētas pārvaldē un zinaja, ka vajag turēt muti. Un nu viņš stāyēja pie kušetes un pacieta visu, ar ko Boss viņu apmētāja. Jo tas atmaksājās. Lipīgajam bija nemaldīgs darījumu cilvēka instinkts.

— Es tev pateikšu, kur viņš ir, — sacīja Boss. — Raugi, tepat. Sai pašā istabā. Re, kur stāv, palūkojies! Jauks

skats, vai ne? Zini, ko viņš nupat izdarīja? Pārdeva savu labāko draugu. Pārdeva Makmerfiju.

Larsona seja nepauda nekā, — tikpat labi viņš būtu varējis stāvēt baznīcā, gaidīdams svētību.

— Nu, bet tas taču ir tīrais nieks. Pēdīgais sīkums. Vismaz Lipīgajam.

Larsona sejā nepakustējās ne muskulītis.

— Vismaz Lipīgajam. Vienīgā starpība starp viņu un Jūdasu Iskariotu ir tāda, ka Lipīgais no saviem trīsdesmit sudraba grašiem iegūs vēl peļņu. Jā, Lipīgais ir ar mieru pārdot it visu. Viņš pārdeva savu labāko draugu, un man... un man... — Viņš nikni dauzīja sev pa krūtīm, un tās nobūkšķēja kā tukša muca. — ... un man ... man vajadzēja pirkt, tie bendesmaisi mani piespieda pirkt!

Boss apklusa, nikni paglūnēja uz Larsonu, tad sniedzās pēc pudeles. Viņš ielēja glāzē krietnu šļācienu un piegāza klāt ūdeni. Gar ledu Boss vairs nenopūlējās. Pietika ar pašu svarīgāko. Nepaies ilgs laiks, un arī ūdens vairs nebūs vajadzīgs.

Lipīgais no saviem skaidra prāta, uzvaras un tikumiskas pārliecības augstumiem, līdz pēdējam centam apzinādamies ikkatras lietas vērtību šai pasaulē, aplūkoja vareno stāvu uz kušetes un, kad krūze bija nolikta atpakaļ uz grīdas, sacīja:

— Ja esam vienojušies, gubernator, manuprāt, es varu iet.

— Jā, — teica Boss, — jā, — un nogrūda zeķēs ieautās kājas uz grīdas, — jā, esam vienojušies, jupis parāvis! Bet... — vienā rokā sagrābis glāzi, viņš piecēlās un nopurinājās kā liels suns, tā ka dzēriens izšļakstījās no glāzes, — ... liec aiz auss! — Galvu uz priekšu paliecis, vienās zeķēs viņš pa grīdsegu smagi slāja uz Larsona pusi.

Nevarētu teikt, ka Mazulis Dafijs stāvēja Bosam tieši ceļā, taču viņš nepaspēja atlēkt atpakaļ vai arī nekustējās pietiekami naski. Lai kā tas būtu, Boss, garām iedams, vai nu viņam pieskārās, vai arī gandrīz pieskārās. Tai mirklī, pat nepamezdams skatienu, kurp tēmē, Boss visu glāzes saturu iešļāca Dafijam sejā. Un ar to pašu vēzienu trieca glāzi pret grīdu. Tā palēkāja pa grīdsegu, bet nesaplīsa.

Redzēju Dafija seju brīdī, kad tanī iešļācās šķidrums, lielo pārsteigto pankūkas seju, kas atsauca man atmiņā to dienu pirms daudziem gadiem, kad Boss Aptonas mī-linā nobiedēja Dafiju no tribīnes un Dafijs pārkrita pār estrādes malu. Šoreiz pēc pirmā pārsteiguma sejā uzliesmoja dusmas, tad parādījās pazemīga sarūgtinājuma iz-Iciksme, un viņš pieglaimodamies iesmilkstējās:

— Kāpēc jums, Bos, tā vajadzēja darīt, kāpēc jutns tā vajadzēja darīt?

Un Boss, jau pagājis garām, atgriezās, paskatījās uz Dafiju un sacīja:

— Sen jau to vajadzēja izdarīt. Sen jau vajadzēja izdarīt.

Tad viņš piegāja klāt Larsonam, kurš, nelikdamies ne zinis gar notiekošo, bija paņēmis mēteli un cepuri un stāvēja, gaidīdams, kad nosēdīsies putekļi. Boss piegāja viņam cieši klāt, tā ka abu augumi gandrīz saskārās. Tad viņš sagrāba Larsonu aiz svārku atlokiem un piebāza savu sarkano seju pie Larsona pelēkās sejas.

— Vienojušies, — viņš teica, — jā, esam vienojušies, bet pielūko... pielūko, ja kaut vienu logu neiestiprināsi, kā pienākas, ja dzelzsbetonā pietrūks kaut niecīgākās tērauda stiegriņas, ja pieliksi kaut vienu lieku tējkaroti smilšu, atdauzīsi kaut mazāko marmora drumsliņu, dievs ir mans liecinieks... dievs ir mans liecinieks... es tev ādu pār acīm nomaukšu ... es ... — Un, arvien vēl ieķēries svārku atlokos, viņš izpleta rokas. Larsona svārku poga, kas jau bija aizpogāta, aizvirpuļoja pa gaisu un ar sīku klikšķi atsitās pret ķamīnu.

— Jo tā ir mana, — sacīja Boss, — tu dzirdi — tā ir mana slimnīca . .. mana!

Tad vairs nebija dzirdams nekas cits kā vienīgi Bosa

elpa.

Dafijs, joprojām dūrē sažņaudzis slapjo mutautu, ar ko bija slaucījies, noraudzījās šai ainā ar godbijīgu šausmu izteiksmi sejā. Cukuriņš notiekošajam neveltīja ne mazāko uzmanību.

Larsons stāvēja un pat aci nepamirkšķināja, lai gan Boss arvien vēl nelaida vaļā viņa svārku atlokus. Gods, kam gods pienākas, — Lipīgais pat nenodrebēja. Vēnās viņam ritēja ledus ūdens. Nekas viņu nespēja iekustināt — ne apvainojums, ne dusmas, ne vardarbība, ne viņa sejas pataisīšana par kapātu šniceli. Viņš bija īsts darījumu cilvēks. Viņš zināja vērtību it visam.

Larsons stāvēja pretī uzburbušajam, pietvīkušajam ģīmim, bez šaubām, sajuzdams karsto alkohola dvingu savā sejā, un gaidīja. Tad Boss atbrīvoja viņu no sava tvēriena. Viņš tikai atlaida dūres vajā, izpleta pirkstus un paspēra soli atpakaļ. Viņš uzgrieza Lipīgajam muguru un gāja projām, it kā tas būtu tukša vieta. Zeķēs autās kājas klusu slīdēja pa grīdu, galva pie katra soļa mazliet nošūpojās.

Boss apsēdās uz kušetes, paliecās uz priekšu, elkoņus pret izplestajiem ceļgaliem atspiedis, plaukstas nokāris, un blenza dziestošajās kamīna oglēs, it kā istabā atrastos pilnīgi viens.

Larsons, ne vārda nebilzdams, devās pie durvīm, atvēra tās un izgāja ārā, atstādams durvis pusvirus. Mazulis Dafijs dīvaini viegli — tik viegli, kā uzpūties slīkonis devītajā dienā lēnām uzpeld ūdens virspusē, — arī virzījās uz durvīm, — šādu viegluma izjūtu dažkārt izraisa resnu cilvēku gaita, kad tie iet uz pirkstgaliem. Ticis lidz durvīm, uzlicis plaukstu uz roktura, viņš atskatījās. Kad viņa acis apstājās pie Bosa, kas likās neko vairs nemanām, tajās atkal uzzibsnīja niknums, un tieši tai mirkli es nodomāju: dieva vārds, viņš taču ir gluži cilvēciska būtne. Viņš uztvēra manu skatienu, palūkojās manī ar tādu kā ciešanu izteiksmi sejā un mēmu lūgumu piedot viņam visu, saprast viņu, pažēlot, nedomāt neko ļaunu par Mazuli Dafiju, kurš darīja tikai to, kas pēc viņa saprašanas bija pats labākais, un kuram par to iešļāca dzērienu sejā. Vai viņam nebija nekādu tiesību? Vai nabaga vecajam Mazulim nebija nekādu jūtu?

Tad viņš devās pakaļ Larsonam āra tumsā. Durvis Mazulim izdevās aizvērt bez mazākā troksnīša.

Es paraudzījos Bosā, bet viņš pat nepakustējās.

— Priecājos, ka esmu ieradies uz pēdējo cēlienu, — es sacīju, — bet nu gan tecēšu projām. — Par nodokļu likumprojektu, saprotams, nevarēja būt ne runas.

— Pagaidi! — viņš teica.

Viņš pasniedzās pēc pudeles un ievilka krietnu malku. Nu jau viņš iztika ar pašu galveno vien.

— Es viņam sacīju, — teica Boss, nikni blenzdams manī, — es viņam sacīju, teicu, ja tu kaut vienu logu ne-ļ iestiprināsi, kā pienākas, es teicu, ja dzelzsbetonā piettūks kaut niecīgākās tērauda stiegriņas, es teicu, ja tu ...

— Jā, — es sacīju, — to jau es dzirdēju.

— ...ja tu pieliksi kaut vienu lieku tējkaroti smilšu* ja tu kaut mazāko sīkumu neizdarīsi, kā vajag, kaut mazāko sīkumu, es tev ādu pār acīm nomaukšu, es tev nomaukšu ādu! — Viņš piecēlās un nāca man klāt. Un nostājās pavisam cieši man blakus. — Es viņam ādu nomaukšu, — viņš, smagi elpodams, sacīja.

— Tā tu teici gan, — es piekritu.

— Teicu, ka nomaukšu, un nomaukšu arī. Lai tikai pamēģina kaut ko izdarīt pa roku galam.

— Pareizi.

— Tā kā tā nomaukšu ādu. Dieva vārds, — viņš plaši iepleta rokas, — tā kā tā nomaukšu viņam ādu. Visiem nomaukšu ādu. Visiem, kas būs tur pielikuši savas netīrās ķetnas. Lai tikai izdara visu, kas darāms, un, kad darbs būs pabeigts, es tiem nomaukšu ādu. Visiem. Nomaukšu ādu un ietriekšu zemē. Dieva vārds, visiem pēc kārtas. Bāž savas netīrās ķetnas. Jo viņi mani piespieda, viņi mani piespieda to izdarīt.

— Tomam Stārkam tur arī bija kāds sakars, — es sacīju.

Lai cik traki Boss bija aizrāvies, tas viņu apturēja. Viņš paskatījās manī tā, ka domāju, tūdaļ laidīs rokas darbā. Tad viņš novērsās un atkal piegāja pie kušetes. Taču neapsēdās. Viņš noliecās pēc pudeles, krietni vien to patukšoja, tad atkal pievērsa man neatlaidīgo skatienu un nomurmulēja:

— Toms vēl ir zēns.

Es neko neatbildēju. Viņš atkal iekampa no pudeles.

— Toms vēl ir zēns, — viņš truli atkārtoja.

— Lai būtu, — es piekritu.

— Bet tie citi, — viņš atkal ierēcās, rokas plaši izplezdams, — tie citi... tie mani piespieda to izdarīt... es viņiem ādu nomaukšu ... zemē ietriekšu!

Bosam netrūka, ko šādā pašā garā teikt, bet tad viņš atslīga uz kušetes. Nonācis tur, viņš vēl nopurpināja pāris piezīmju tai pašā garā un par Tomu, kas vēl bija zēns. Tad šī vienpusējā saruna apklusa un istabā dzirdēja vairs tikai viņa elpas smagos pūtienus.

Es stāvēju, skatījos Bosā un iedomājos to dienu, dievs zina pirms cik daudz gadiem, kad viņš pirmo reizi piedzērās manā Aptonas viesnīcas istabā un izgāja no jēgas. Kopš tā laika viņš bija nostaigājis garu ceļu. Un tā vairs nebija radagabala Vilija tuklā, bērnišķīgā seja, kurā es tobrīd noraudzījos. Viss bija pārvērties. Tik tiešām, kā dievs ir debesīs.

Cukuriņš, kurš visu laiku klusām bija sēdējis tumšā itūrī, īsajām kājelēm tik tikko aizsniegdams grīdu, piecēlās io krēsla un piegāja pie kušetes. Viņš paskatījās uz Bosu.

— Beigts kā muša, — es viņam sacīju.

Viņš pamāja ar galvu, vēl arvien lūkodamies druknajā stāvā. Boss gulēja augšpēdus. Viena kāja bija palikusi karājamies uz grīdas. Cukuriņš pieliecās, pacēla to un nolika uz kušetes. Tad viņš ieraudzīja zemē nomestos svārkus. Viņš pacēla arī tos un uzklāja Bosam uz zeķēs autajām kājām. Tad viņš paskatījās manī un kā atvainodamies paskaidroja:

— Viņš v-v-v-var s-s-s-sa-aukstēties.

Es pievācu savu mapi un mēteli un devos uz durvīm. Atgriezos, lai palūkotos uz asinspirts paliekām. Cukuriņš bija atgriezies savā vietā tumšajā stūrītī. Manā sejā laikam varēja manīt kaut ko līdzīgu jautājumam, jo viņš sacīja:

— Es pas-s-s-sēdēšu t-tepat, lai n-n-n-n-neviens viņu n-n-n-netraucē.

Tā es viņus atstāju divatā.

Braukdams pa naksnīgajām ielām mājup, es domāju, ko teiktu Ādams Stentons, ja uzzinātu, kā tiks celta slimnīca. Skaidri zināju, ko teiktu Boss, ja viņam uzdotu šādu jautājumu par Ādamu. Viņš sacītu: «Jupis rāvis, teicu, ka uzcelšu, un es to arī ceļu. Tas ir galvenais, es to ceļu. Lai viņš paliek malā un tur savas ķepiņas tīras un sterilas.» Tieši tā viņš arī man atbildēja, kad uzdevu šo jautājumu.

Braukdams pa naksnīgajām ielām, es domāju arī par to, ko teiktu Anna Stentone, ja būtu ienākusi šai istabā un ieraudzījusi Bosu piedzērušos līdz nemaņai augšpēdus uz kušetes. Sī doma izraisīja manī dzēlīgu prieku. Ja Anna bija ielaidušies ar viņu sakaros tāpēc, ka viņš ir tik liels un spēcīgs un zina, ko grib, un nemūžam neatsakās no tā, ko uzdomājis, viņai vajadzētu redzēt, kā viņš tur gul sabrucis, gluži kā pavadā sapinies bullis, kad tas nosligst uz ceļiem un nevar ne pakustēties, ne pat galvu pacelt, jo riņķis iegriezies degunā. To viņai vajadzētu redzēt.

Tad es nodomāju, ka varbūt tieši to viņa arī gribēja. Sievietes vairāk par visu mīl pļēgurus, uzdzīvotājus, lielībniekus un neģēļus. Viņas tos mīl tāpēc, ka ir līdzi- [52]

gas — sievietes, protams, — bitēm no Samsona līdzības bībelē: tām labpatīk savas medus kāres ierīkot lauvas maitā.

Lai no spēka rastos saldums.

Toms Stārks varbūt tiešām vēl bija tikai zēns, kā sacīja Boss, bet viņa rīcība krietni vien ietekmēja notikumu gaitu. Taču Boss savukārt, pēc manām domām, krietni vien ietekmēja Tomu, padarīdams puiku tādu, kāds viņš bija. Tādējādi izveidojās burvju loks, un dēls nebija nekas cits kā sava tēva turpinājums, un, kad viņi zibsnījošām acīm skatījās viens otrā, šķita, ka spogulis nolūkojas spogulī. Viņi patiešām bija ļoti līdzīgi, galva kā vienam, tā otram mazliet sāniski noliekta, dažkārt uz priekšu pastiepta, abiem tie paši negaidītie žesti. Toms bija labi trenēts, slīpēts, pašapzinīgs, friziera apstrādāts Bosa variants, tā Bosa, protams, kāds viņš bija pirms ilgiem gadiem, kad tikko iepazināmies. Un tomēr bija liela starpība. Boss tais senajas dienās, nedroši taustīdamies, neapzināti meklēja ceļu pretī sevis paša, sava talanta atklāsmei, gāja, ģērbies kombinezonā, kurš kā maiss nokārās gar dibenu, vai arī zilā sarža uzvalkā ar pārāk šauram, nospīdinātām biksēm, gāja, aklas un neapzinātas tieksmes dzīts, jo šī tieksme iemita viņā kā liktenis vai kā ļauna slimība. Toms neko nemeklēja, nedroši taustīdamies, un vismaz savai pašatklāsmei pretī negāja. Jo zināja, ka nav nekā tik satriecoša, tik neatvairāma kā viņš. Toms Stārks. Labākais futbolists visā Amerikā, un lai tikai kāds mēģina viņam kaut ko pārmest! Un nekādi kombinezoni nenokarājās no viņa lunkanajiem gurniem un spēcīgajiem ceļgaliem, ar kuriem varētu pāļus dzīt. Nē, Toms stāvēja istabas vidū, ieņēmis boksera stāju, — gumijzoļainās kurpes kājās, pelēki svītrotā sporta žakete pār plecu pārmesta, baltā, rupji austā krekla augšējā podziņa atpogāta, sarkanās vilnas kaklasaites milzīgais dūres lieluma mezgls sagriezies uz vienu pusi un nošļucis zem bronzas brūnā kakla, — un viņa pašapzinīgās acis lēni slīdēja mums citam pēc cita pāri un gludie, spēcīgie, brūnie žokļi laiski apstrādāja košļājamo gumiju. Jūs zināt, kā sportisti zelē košļājamo gumiju. Jā, viņš, bez šaubām, bija varonis un nemeklēja ceļu, nedroši taustīdamies. Viņš zināja, kas viņš ir.

Viņš zināja, ka ir nepārspējams. Tādē| pat nepūlējās ievērot kaut kādus noteikumus. Arī treniņu noteikumus ne. Viņš tāpat tiekot galā ar bumbu, tā Toms sacīja tēvam, tādēļ kāda velna pēc? Taču noteikumus viņš neievēroja pārāk bieži. Kādā sestdienas vakarā Toms, Teds Melons — rezerves uzbrucējs — un Gaps Losons — pamatsastāva aizsardzības spēlētājs — lepni uzdzīvoja kādā krodziņā šosejas malā. Viss beigtos bez lieka trokšņa, ja viņi nebūtu uzsākuši kautiņu ar dažiem lubrakiem, kuri no futbola vai nu nekā nesajēdza vai negribēja sajēgt un kuriem nepatika, ka piesienas viņu meitenēm. Gapu Losonu lubraki pietesa mīkstu, viņš nonāca slimnīcā un vairākas nedēļas izkrita no spēles. Toms un Teds izspruka cauri ar dažām dunkām, jo tad iejaucās pārējie kroga apmeklētāji. Taču noteikumu pārkāpums trenerim Bilijam Mārtiņam tika pasniegts gaužām dramatiskā formā. Tracis nonāca avīzē. Bilijs Mārtiņš uz laiku Tomu Stārku un Tedu Meloņu izslēdza no komandas. Tas stipri samazināja izredzes uzvarēt nākamās sestdienas mačā ar Džordžiju, jo Džordžija tagad spēlēja labi un Toms Stārks bija mūsu štata cerība.

Boss šo ziņu uzņēma kā īsts vīrs. Nekādas raustīšanās, ne bļaušanas — pat tad ne, kad Džordžija pirmo puslaiku beidza ar septiņi pret nulli savā labā. Līdzko noskanēja svilpe, viņš pielēca kājās. «Nāc, iesim!» viņš man sacīja, un es zināju, ka viņš dosies uz ģērbtuvēm. Aizgāju viņam līdzi, atspiedos pret stenderi un skatījos. Futbola laukumā orķestris spēlēja maršu. Orķestris droši vien soļo apkārt laukumam, un saule (šī bija pirmā spēle, kas notika dienā, jo laiks kļuva manāmi aukstāks) atspīdēja misiņa taurēs un diriģenta virpuļojošajā zelta takts zizlī. Tad - orķestris kaut kur tālumā ņēmās iegalvot Dārgajam Vecajam Statam, cik ļoti mēs to mīlam, kā mēs iziesim cīņā, cīņā par savu štatu, kā noliksim galvu par savu štatu un ka šis štats ir varoņu kalve. Tikām varoņi notraipījušies un aizkusuši saņēma mācību.

Sākumā Boss neteica ne vārda. Viņš tikai iegāja ģērbtuvē un lēnām pārlaida skatienu atslābušajiem muskuļiem. Atmosfēra bija kā morgā. Varētu dzirdēt adatu nokrītam. Ne mazākās skaņas, tikai vienreiz pret betonu noskrapstēja apkalts zābaks, jo kāds paslepus bija pakustinājis kāju, vienu vai divas reizes iečīkstējās aiz-sargbruņas, jo kāds bija pārmainījis pozu. Treneris Bilijs

A\cirlins, platmali līdz ausīm uzmaucis, stāvēja otrā telpas malā un saīdzis zelēja neaizdegtu cigāru. Boss pārlaida viņiem acis, citam pēc cita, bet oiķestris deva solījumus štatam, un skatītāji tribīnēs piecēlās kājās un spožajā rudens saulē turēja cepuri pie sirds piespiestu, juzdamies šķīsti un pacilāti.

Bosa acis apstājās pie Džimija Hārdviča, kas sēdēja uz sola. Džimijs bija rezerves malējais uzbrucējs. Viņu izlaida otrajā ceturksnī, jo pamatsastāva kreisais malējais spēlēja kā atraitne ar aizcietējušu vēderu. Džimijam pavērās lielā izdevība. Tā bija tikpat kā jau rokā. Viņš saņēma piespēli, bet pazaudēja bumbu. Kad nu Bosa acis apstājās pie Džimija, Džimijs drūmi paglūnēja Bosam pretī. Un, kad Bosa acis vēl joprojām kavējās pie viņa, Džimijs iekliedzās:

— Velns parāvis... velns parāvis... sakiet, kas jums

sakāms!

Taču Boss neteica, kas viņam bija sakāms. Viņš neteica nekā. Viņš tikai lēnām piegāja Džimijam klāt un apstājās blakus. Tad, nepavisam nesteigdamies, pastiepa labo roku un uzlika Džimijam uz pleca. Uzlika roku, kā dažkārt uzliek satrakotam zirgam, lai to nomierinātu.

Viņš uz Džimiju vairs nelūkojās, bet pārlaida skatienu pārējiem.

— Zēni, — viņš sacīja, — es atnācu tikai pateikt, ka zinu — jūs darījāt visu, ko spējāt.

Viņš stāvēja, uzlicis roku Džimijam uz pleca, un ļāva, lai šie vārdi nonāk puišiem līdz apziņai. Džimijs sāka raudāt.

Tad Boss sacīja:

— Un es zinu, ka ari turpmāk jūs darīsiet visu, ko spēsiet. Jo zinu, ka esat dūšīgi zēni.

Viņš atkal nogaidīja. Tad noņēma roku Džimijam no pleca, lēnām pagriežas un gāja uz durvīm. Tur viņš apstājās un atkal pārlaida skatienu ģērbtuvei.

— Gribu pateikt, ka es jūs neaizmirsīšu, — viņš sacīja un izgāja pa durvīm.

Nu Džimijs raudāja no visas tiesas.

Arī es līdzi Bošam izgāju ārā, kur orķestris patlaban grāva kādu aizraujošu maršu.

Kad sākās otrais puslaiks, zēni iznāca laukumā, sagatavojušies cīņai uz dzīvību un nāvi. Trešā ceturkšņa sakumā viņi piezemēja bumbu un ieguva punktu ar brlvsitienu. Boss, drūmi smaidīdams, izrādīja piekrišanu. Ceturtajā ceturksnī Džordžija izdarīja bīstamu spiedienu, tika atvairīta, bet tad iesita vārtus no laukuma. Tā arī spēle beidzās ar desmit pret septiņi.

Mums vēl palika iespēja izvirzīties savā līgā. Ja šai sezonā uzvarēsim visās spēlēs. Nākamajā sestdienā Toms Stārks tika izlaists laukumā. Viņš tika izlaists laukumā tāpēc, ka Boss sadeva Bilijam Mārtiņam sutu. Tikai tāpēc, Boss pats man to pastāstīja.

— Kā Mārtiņš to norija? — es jautāju.

— Negribēja jau rit, — atbildēja Boss, — es viņam to iestūķēju rīklē.

Es neko nesacīju un nezinu, vai pat sejā man pārmainījās kāds vaibsts. Bet Boss pastiepa galvu uz manu pusi un teica:

— Paklausies, es negribēju, ka viņš atstāj pēdējo izdevību neizmantotu. Mums vēl paliek iespēja uzvarēt savā līgā, un tas nejēga grib visu pazudināt.

Es vēl arvien neteicu nekā.

— Ne jau Toma dēļ, meistarsacīkšu dēļ, dieva vārds,— viņš sacīja. — Ne jau Toma dēļ. Ja runa būtu tikai par Tomu, es ne vārda nebilstu. Un, ja viņš atkal izlocīsies no treniņiem, es viņam galvu pret grīdu atdauzīšu. Pats savām rokām piekaušu. To es tev zvēru.

— Zēns ir liels un spēcīgs, — es piebildu.

Viņš vēlreiz nozvērējās, ka tomēr piekaušot.

Tā nākamajā sestdienā Toms Stārks atkal izgāja laukumā, nesa bumbu, darbojās kā balerīnas un lokomotīves krustojums, un tribīnes uzmundrinādamas sauca: «Sarauj, Tom, Tom, Tomi» — jo Toms bija visu mīlulis un rezultāts bija divdesmit pret nulli, un štatam atkal pavērās izredzes meistarsacīkstēs. Palikušas bija vēl divas spēles. Viena pavisam viegla, ar tehnoloģisko institūtu, un tad Pateicības dienā — noslēguma mačs.

Tehnologus pieveica viegli. Trešajā ceturksnī, kad universitāte jau bija nonākusi vadībā, treneris izlaida laukumā Tomu, lai drusku paskraida. Toms par godu tribīnēm sarīkoja nelielu izrādi. It kā tas būtu nieks, visu viņš darīja viegli, kā rotaļādamies. Bet, kad Toms bija izrāvies kādus septiņus jardus un viņu gar zemi nogāza pretinieku aizsardzības spēlētājs, viņš tūdaļ nespēja piecelties.

— Droši vien aizsita elpu, — sacīja Boss.

Un Mazulis Dafijs, kas sēdēja blakus mums gubernatora ložā, piebilda:

— Tas nu Tomam tīrais nieks.

— Skaidrs, jupis rāvis! — piekrita Boss.

Bet Toms vispār nepiecēlās. Viņu pacēla un aiznesa uz ģērbtuvēm.

— Skaidrs, ka trāpījuši pakrūtē, — sacīja Boss, it kā apspriezdams laika apstākļus. Tad piebilda: — Skaties, vietā nāk Ekstons. Ekstons arī spēlē gluži labi. Lai tikai norauj vēl vienu sezonu.

— Labi gan, taču Toms Stārks viņš nav. Toms Stārks — tas tik ir viens velna pulveris, — paziņoja Dafijs.

— Tūlīt piespēlēs, tā kā es te sēžu, — visgudri noteica Boss, lai gan visu laiku slepus nenolaida skatienu no procesijas, kas virzījās uz ģērbtuves pusi.

— Stārka vietā laukumā ierodas Ekstons, — pār tribīnēm nogranda skaļrunis, un Toma cienītāju barvedis aicināja uzgavilēt Stārkam. Un viss pūlis ieaurojās, un barvedis un barveža palīgi griezās riteniski, lēkāja un meta gaisā megafonus.

Bumba atkal tika ievadīta spēlē. Sekoja piespēle, tieši kā Boss bija paredzējis. Deviņi jardi un pirmais pieze-mējums.

— Pirmais piezemējums tehnologu divdesmit četru jardu līnijā, — paziņoja skaļrunis. Un piebilda: — Toms Stārks, kurš iepriekšējā ceturksni zaudēja samanu, pamazām atžirgst.

— Zaudējis samaņu, ko? — atbalsoja Mazulis Dafijs. Tad viņš uzsita Bosam pa plecu (Mazulis ar lielu prieku sita Bosam pa plecu publiskās vietās, lai parādītu, kādi viņi ir draugi) un sacīja: — Vai tad šie spēj mūsu Tomu notriekt nesamaņā, ko?

Bosa seja īsu mirkli sadrūma, bet viņš neteica nekā.

— Lika pagaidīt, — apgalvoja Dafijs. — Sitas zēns tiem drusku par sīkstu.

— Sīksts gan, — piekrita Boss. Tad viņš visu uzmanību veltīja spēlei.

Spēle bija garlaicīga, bet, jo garlaicīgāka tā kļuva, jo cītīgāk Boss tai sekoja un jo vairāk centās uzmundrināt zēnus. Universitāte guva punktu pēc punkta, kā gaļas mašīna laiž ārā šniceli pēc šniceles. Spēles gaita šķita tikpat aizrautīga, cik aizrautīgs būtu strīds par to, vai ūdens tek no kalna vai pret kalnu. Taču Boss uzgavilēja ik

reizi, kad mūsējie izrāvās uz priekšu kaut trīs jardus. Viņš tikko bija uzgavilējis kārtējai piespēlei, ar kuru universitāte aizsniedza sešu jardu līniju, kad pie mūsu ložas parādījās kāds vīrs, nocēla cepuri un sacīja:

— Gubernator Stārk ... Gubernator Stārk ...

— Jā? — vaicāja Boss.

— Ārsts ... ģērbtuvē... jautā, vai jūs uz mazu brīdi nevarētu tur iegriezties, — sacīja svešais.

— Paldies, — teica Boss, — pasakiet viņam, ka pēc mirkļa būšu klāt. Līdzko zēni tiks ar šo te galā. — Un viņš atkal visu uzmanību veltīja spēlei.

— Velns, — iesāka Mazulis, — skaidrs, ka tur nenieka nav. Kur tad mūsu Tomam, viņš ...

— Beidz! — pavēlēja Boss. — Vai tu neredzi, ka es skatos spēli.

Kad mūsējie piezemēja bumbu un ieguva punktu ar brīvsitienu, Boss pagriezās pret mani un sacīja:

— Te laikam gan vairs nav nekā, ko darīt. Lai Cuku-riņš tevi aizved uz kanceleju, un tur tu mani pagaidi. Gribu parunāt ar tevi un Svintonu, ja varēsi viņu sameklēt. Paņemšu taksometru. Varbūt vēl galā būšu pirmais. — Un viņš pārlēca pāri margām tieši zālājā un devās uz ģērbtuvēm. Pie sola viņš vēl mirkli apstājās, lai pajokotu ar zēniem. Tad, uzmaucis platmali lielajā, uz priekšu izvirzītajā galvā līdz ausīm, viņš turpināja ceļu uz ģērbtuvēm.

Mēs, pārējie ložā, negaidījām spēles beigu svilpi. Steidzāmies tikt ārā, iekāms nav sākusies īstā drūzma, un braucām uz pilsētu. Dafijs izkāpa pie sporta kluba, kur viņš trenēja savus elpošanas orgānus, pūzdams putas no alus un līkdams pār spēļu galdiem, bet es braucu uz Ka-pitolu.

Vēl neielicis atslēgu durvīs, es jau varēju pateikt, ka lielajā pieņemamā istabā gaisma ir izdzēsta. Kantoristes bija aizslēgušas bodīti un devušās mājās baudīt sestdienas vakaru — cita uz kinoteātri, cita uz bridža partiju, cita uz satikšanos vai pamieloties ar čurkstošu bifšteku no koka šķīvjiem šosejas malas krodziņā «Pie vecā ratu riteņa», vai arī uz dejām restorānā «Parīzes sapnis», kur līst zila gaisma un saksofoni kauc lēnīgi un saldi kā atraugādamies pēc sorgo sīrupa, devušās, lai atpūstos tērzēdamas, čivinādamas, irgādamās un čukstēdamas, lai darītu visu to, ko sauc par patīkamu laika pavadīšanu.

Kad es stāvēju lielajā, tumšajā istabā, kas šķita tik neparasti klusa, kādā prāta kaktiņā man atplaiksnīja ņirdzīga doma par to, kā meitenes patīkami pavadīs laiku, par vietām, kur viņas patīkami pavadīs laiku («Vecais ratu ritenis», «Parīzes sapnis», «Galvaspilsētas kinopils», kaut kur apstādināta automašīna, tumšs vestibils), un par cilvēkiem, ar kuriem viņas patīkami pavadīs laiku (pašpārliecināts studentiņš, kas gandrīz pat necenšas slēpt savu lēto piedzīvojumu kāri, aptiekas pārdevējs ar deviņsimt dolāru noguldījumu bankā un ar cerību nākamajā gadā tikt pašam pie sava veikala un nodomu sameklēt jauku meiteni un nodibināt ģimenes dzīvi, frants vidējos gados, ar retiem matiem pāri galvaskausam, kas izraibināts vēnām kā ahāts svēdriņām, prāvām, miklām, derdzīgi manikirētām rokām nevārīta cūkas speķa baltumā un lauruķiršu ūdens un piparmētru košļājamās gumijas smaku).

Kamēr es stāvēju uz sliekšņa, doma nosvērās citā virzienā. Taču ņirdzīgais izsmiekls palika plaiksnāmies prāta kaktiņā kā liesma, kas no viena stūra skrubina mitru papīru. Taču šoreiz tā vērsās pret mani pašu. Ar kādām tiesībām es ņirgājos par šīm meitenēm, es sev jautāju. Arī es savā laikā tāpat biju patīkami pavadījis laiku. Ja tai vakarā nepūlējos patīkami pavadīt laiku, tad ne jau tāpēc, ka būtu pacēlies tam visam pāri un iemantojis svētlaimi. Varbūt drīzāk gan biju kaut ko pazaudējis. Tikumība aiz nevarības. Atturība aiz pretīguma. Kad cilvēku ārstē no dzeršanas, alkoholiskajam dzērienam piejauc kaut ko tādu, kas liek laist pār mēli, un, kad viņš līdz apnikumam laidis pār mēli, dzēriens vairs neiet pie sirds. Cilvēks kļūst gluži vai par Pavlova suni, kam slienas sāk tecēt ik reizes, līdzko viņš izdzird zvaniņa šķindu. Tikai cilvēkam reflekss iedarbojas tādējādi, ka, tiklīdz viņš ierauj stiprāku malku vai pat iedomājas par to, kuņģis viņam sagriežas ačgārni. Kāds laikam kaut ko tamlīdzīgu bija piejaucis maniem patīkami pavadītajiem brīžiem, jo man nepavisam vairs negribējās patīkami pavadīt laiku. Vismaz tai reizē noteikti ne. Vajadzēja aizdzīt ņirdzīgo izsmieklu, kas ieplaiksnījās kādā mana prāta kaktiņā. Nebija ne mazākā iemesla lepoties ar to, ka mans kuņģis vairs nepanes patīkamu laika pavadīšanu.

Tāpēc nolēmu iegriezties savā kabinetā, kādu brītiņu pasēdēt tumsā, pēc tam uzdegt gaismu un ķerties pie saviem nodokļu rēķiniem. Par šiem rēķiniem domāju ar šķīstām atvieglojuma jūtam.

Taču, kad, domādams par saviem rēķiniem, es devos cauri lielajai pieņemamai istabai uz sava kabineta durvīm, viena no kabinetiem istabas otrā pusē izdzirdu troksni, vai vismaz man šķita, ka izdzirdu troksni. Nekur zem durvīm gaismu nemanīja. Tad es vēlreiz izdzirdu troksni. Neapšaubāmi reālu troksni. Nevienam — vismaz jau nu tumsā — tur nevajadzēja būt. Klusiem soļiem pa biezo paklāju pārgāju pāri pieņemamai istabai un atgrūdu durvis.

Kabinetā ieraudzīju Sediju Bērku. Viņa sēdēja krēslā pie sava galda (tātad biju izdzirdējis krēslu iečīkstamies), nolikusi rokas uz galda, un es sapratu, ka tieši tai mirklī viņa pacēlusi galvu. Nevarētu teikt, ka Sedija būtu raudājusi. Taču viņa šai sestdienas vakarā, kad visi citi kā mācēdami centās patīkami pavadīt laiku, viena pati sēdēja tumšajā, tukšajā kabinetā, galvu uz saliktajām rokām nolaidusi.

— Sveika, Sedij! — es sacīju.

Sedija uzmeta man strupu skatienu. Viņa sēdēja ar muguru pret gaismu, kas tikko spējcj izspraukties caur žalūzijām, tādēļ es nevarēju saskatīt viņas sejas izteiksmi, pretī spīdēja vienīgi acis. Tad viņa noprasīja:

— Ko tev vajag?

— Neko, — es atbildēju.

— Nu, tad nav vērts te uzkavēties.

Es pārgāju pāri istabai, apsēdos un palūkojos viņā.

— Tu dzirdēji, ko es teicu, — viņa dzēlīgi piebilda.

— Dzirdēju.

— Nu tad paklausies vēlreiz: nav vērts šeit uzkavēties.

— Jūtos te itin jauki, — es atbildēju, pat nedomādams piecelties. — Jo mums abiem, Sedij, ir daudz kas kopīgs. Tev un man.

— Ceru, ka tas nebija domāts kā kompliments, — viņa sacīja.

— Nē, tikai kā zinātnisks novērojums.

— Par Einšteinu tas tevi nepadara.

— Vai tāpēc, ka mans novērojums nav pareizs un mums nav nekā kopīga, vai arī tāpēc, ka mans novērojums ir pārāk skaidri acīm redzams un nav vajadzīgas Einšteina smadzenes, lai to saprastu?

— Tāpēc, ka man gar to nav ne silts, ne auksts, —-viņa pikti atcirta. IJn piebilda: — Un gar to arī man nav

ne silts, ne auksts, ka tu te esi atvilcies.

Es paliku sēžam un vēroju viņu.

— Sestdienas vakars, — es sacīju. — Kādēļ tu nevarētu mazliet izklaidēties?

— Velns lai visu parauj! — Viņa izmakarēja no galda cigareti un aizdedza to. Sērkociņa liesma izrāva viņas seju no tumsas. Ar sparīgu rokas kustību viņa nodzēsa sērkociņu un izlaida pirmo dūmu mutuli, pār pilnīgo, uzmesto apakšlūpu. Tad viņa pavērās manī un sacīja: — Un arī tevi lai parauj velns! — Viņa pārlaida satrakotu skatienu kabinetam, it kā tanī mudžētu cilvēku stāvi un sejas, iz-pūta pelēkos dūmus no plaušām un sacīja: — Un lai velns viņus visus parauj! Visu šo iestādi lai parauj velns!

Sedijas acis atkal atgriezās pie manis, un viņa teica:

— Es iešu projām no šejienes.

— No šejienes? — es pārjautāju.

— Projām no visas šās iestādes, — viņa apstiprināja un plaši novēcināja roku, tā ka cigarete šai straujajā kustībā iegailējās, — no šās iestādes, no šās pilsētas.

-- Nogaidi vēl mazliet un tiksi pie bagātības, — es sacīju.

— Sen jau būtu tikusi pie bagātības, — viņa teica, — mīcīdamās pa šiem mēsliem. Ja vien būtu gribējdsi.

Viņa nudien (o būtu varējusi. Taču nebija darījusi. Vismaz es neko tādu nezināju.

— Jā-a... — viņa nospieda cigareti pelnu traukā uz galda, — ...iešu projām no šejienes. — Viņa pacēla acis pret mani, it kā izaicinādama, lai es kaut ko sacītu.

Es neteicu nekā, tikai papurināju galvu.

— Tu domā, ka neaiziešu? — viņa ievaicājās.

— Domāju, ka neaiziesi.

— Es tev to pierādīšu, nolādēts.

— Nē, — es teicu un atkal papurināju galvu, — tu neaiziesi. Tev ir talants uz šādiem pasākumiem kā zivij uz peldēšanu. Un zivs nekad neatradināsies peldēt.

Viņa gribēja kaut ko piebilst, taču neteica nekā. Kādu brīdi mēs klusēdami sēdējām tumsā.

— Neblenz manī! — viņa pavēlēja. Tad piebilda: — Vai es neteicu, lai tu lasies projām? Kāpēc tu neej mājās?

— Gaidu Bosu, — es lietišķi atbildēju, — viņš... — Pēkšņi es atcerējos. — Tu nekā neesi dzirdējusi, kas noticis?

— Kas?

— Ar Tomu Stārku.

— Lai viņam kāds ietriec zobus rīklē!

— Kāds to izdarīja.

— Sen jau vajadzēja.

— Nu, vai zini, šodien zēnu pamatīgi apstrādāja. Pēdējais, ko dzirdēju, — viņš gu| bez samaņas. Bosu izsauca uz ģērbtuvēm.

— Vai stipri sasists? — viņa jautāja. — Stipri? — Viņa paliecās man pretim.

— Gulēja nesamaņā. Vairāk nekā nezinu. Domāju, ka būs aizvests uz slimnīcu.

— Vai tad neviens neteica, cik stipri viņš sasists? Arī Bosam nekā neteica? — vēl arvien liekdamās uz priekšu, viņa vaicāja.

— Kāda tev daļa? Pati taču teici, ka sen jau vajadzējis viņam ietriekt zobus rīklē, un nu rādās tā, it kā tu viņu tieši mīlētu.

— Hā, — viņa teica, — smiekli nāk.

Es palūkojos pulkstenī.

— Boss kavējas. Laikam būs aizvedis trīskāršo pretinieka draudu uz slimnīcu.

Mirkli viņa klusēja, raudzījās atkal galdā un kodīja lūpu/Tad pēkšņi piecēlās, piegāja pie drēbju pakaramā, uzvilka mēteli, uzmauca galvā cepuri un izgāja pa durvīm. Es pagriezos, lai palūkotos viņai pakaļ. Pie durvīm viņa apstājas un, gar slēdzeni grabinādamās, sacīja:

— Eju projām un gribu aizslēgt durvis. Nesaprotu, kādēļ tu nevarētu sēdēt savā kabinetā.

Es piecēlos un izgāju pieņemamā istabā. Viņa aizcirta durvis un, ne vārda man neteikdama, cauri pieņemamai telpai ašu soli izgāja gaitenī. Es paliku stāvam un ieklausījos, kā pamazām izgaist viņas papēžu naskie, strupie kliksti pa gaiteņa marmora grīdu.

Kad tie bija apklusuši, es iegāju savā kabinetā, apsēdos pie loga un skatījos, kā no upes plūstošā migla tausta namu jumtus.

Taču es sen vairs nenolūkojos miglas tītajā romantiski krēslainajā pilsētas ainavā, bet sēdēju zaļā abažūra gaismā, nolīcis pār jaukajiem, glītā kārtībā sarindotajiem, nomierinošajiem nodokļu rēķiniem, kad pēkšņi iedzinkstē-jās telefons. Zvanīja Sedija. Viņa teica, ka atrodoties universitātes slimnīcā un Toms Stārks vēl arvien guļot nesamaņā. Boss arī esot slimnīcā, taču viņa to neesot saslapusi. Bet viņai liekoties, ka Boss apvaicājies pēc manis.

Tātad Sedija bija aizbraukusi uz turieni. Lai slepus nīktu antiseptiskajā pakrēslī.

Pametu glīti sarindotos nodokļu rēķinus un izgāju ārā. Iekodu sviestmaizi ar kafiju un braucu uz slimnīcu. Boss viens pats sēdēja uzgaidāmajā telpā. Viņš izskatījās stipri sadrūmis. Es apvaicājos, kā klājas Tomam, un viņš atbildēja, ka Toms ievests rentgena kabinetā un pagaidām nekas vēl neesot skaidri zināms. Zēnu izmeklējot doktors Stentons, un vēl kāds speciālists ar īpašu lidmašīnu izlidojis no Baltimoras, lai sniegtu konsultāciju.

Tad viņš sacīja:

— Gribu, lai tu aizbrauc pēc Lūsijas. Viņai vajadzētu būt šeit klāt. Tur, uz laukiem, viņa avīzes droši vien vēl nav lasījusi.

Teicu, ka aizbraukšu, un devos uz durvīm.

— Džek! — viņš iesaucās, un es atgriezos. — Pasaki to viņai iespējami saudzīgi, — viņš teica. — Pats saproti ... sagatavo pamazām.

Teicu, ka pacentīšos, un aizgāju. Izklausījās gaužām nelāgi, ja jau Lūsiju vajadzēja īpaši sagatavot. Un, braukdams pa šoseju pretī sestdienas vakara nebeidzamajai automašīnu straumei, kas trauca uz pilsētu, domāju par to, cik gan daudz prieka man sagādās Lūsijas sagatavošana ļaunajai vēstij. Domāju par to pašu, arī iedams pa anahronisko betona celiņu uz blāvi apgaismotās baltās mājas pusi. Pēcāk, kad stāvēju viesistabā ar valrieksta mēbelēm, sarkanu plīšu, stereoskopa kartītēm un pastelī zīmētu malārijas slimnieka portretu uz molberta un sagatavoju Lūsiju ļaunajai vēstij, nekādu prieku patiešām nejutu.

Taču viņa izturēja. Vēsts trāpīja Lūsijai pašā sirdī, bet viņa izturēja.

— Ak dievs, — viņa klusu sacīja, — ak dievs. — Pēc tam sastingušu, bālu seju piebilda: — Pagaidiet! Paņemšu mēteli.

Iesēdāmies automobilī un braucām atpakaļ uz pilsētu. Nerunādami ne vārda. Tikai reiz es izdzirdu: «Ak dievs!» — taču tas nebija domāts man. Šķita, ka Lūsija lūdz dievu, jo bija mācījusies baptistu koledžā kaut kur sarkanajos kalnos, kur lūgšanām nekad laiks netiek taupīts, un varbūt šis ieradums vēl arvien saglabājies.

Nekādu prieku neizjutu arī vēlāk, kad ievedu Lūsiju uzgaidāmā telpā, kur sēdēja Boss. Viņš smagi pagrieza galvu uz augstās ar puķotu kokvilnas drānu pārvilktā polsterētā krēsla atzveltnes un palūkojas Lūsi jā kā svešiniecē. Lūsija stāvēja istabas vidū, negaja viņam klāt un jautāja:

— Kā viņš jūtas?

Līdzko viņa izteica šo jautājumu, Bosa acīs iezibējās spožums un viņš strauji pielēca kājās.

— Redzi, — viņš sacīja, — viss ir kārtībā... būs pavisam kārtībā. Vai tu saproti?

— Ka viņš jūtas?

— Es tev teicu ... teicu tev, ka viss būs kārtībā, — viņš neiecietīgi atbildēja.

— To saki tu, — viņa teica, — bet ko saka ārsti?

Asinis Bosam joņiem vien saplūda seja, un es izdzirdu,

kā viņš tver pēc elpas, iekāms spēja izteikt:

— Tu pati to gribēji. Teici, ka gribot. Teici, ka labāk redzētu viņu mirušu sev pie kājām. Tu pati to gribēji. Bet... — viņš paspēra soli sievai pretī, — ...viņš tevi apvedīs ap stūri. Viss būs kārtībā. Vai tu dzirdi? Viss atkal būs kārtībā.

— Lai dievs dotu, — viņa klusu sacīja.

— Dievs dotu, dievs dotu! — ierēcās Boss. — Viss ir kārtībā, jau tagad viss ir kārtībā. Zēns ir spēcīgs, visu pārcietīs.

Lūsija neko neatbildēja, tikai stāvēja un lūkojās Bosā, bet viņam asinis pamazām atplūda no sejas un augums šķita saplokam zem paša miesas svara. Tad viņa iejautajās:

— Vai es drīkstu viņu redzēt?

Neatbildējis Boss aizgāja atpakaļ savā vietā un atslīga krēslā. Tad viņš paskatījās manī.

— Aizved viņu uz trīssimt piekto istabu! — viņš pavēlēja. Boss runāja truli, likās, bez jebkādas intereses, kā dažkārt dzelzceļa stacijas uzgaidāmā istabā atbild uz citu pasažieru muļķīgajiem jautājumiem par vilcienu atiešanas laikiem.

Ievedu Lūsiju trīssimt piektajā istabā, kur zem balta palaga kā bluķis gulēja nekustīgs stāvs un no puspaver-tās mutes lauzās smaga elpa. Sākuma viņa negāja gultai klāt. Viņa slavēja pie durvīm un lūkojās nekustīgajā ķermenī. Domāju jau, ka Lūsija tūdaļ nokritīs gar zemi, un pastiepu roku, lai viņu atbalstītu, bet viņa stingri turējās uz kājām. Tad viņa piegāja pie gultas un bikli pastiepa [oku, pieskardamās Tomam. Viņa uzlika roku zēnam uz labās kājas, tieši virs potītes, un turēja tā labu brīdi, it kā ar šo pieskārienu spētu tam izvilināt vai iedvest cik necik spēka. Tikām žēlsirdīgā māsa, kas stāvēja otrpus gultas, noliecās un sāka slaucīt sviedru lāses, kas pacientam bija izspiedušās uz pieres. Lūsija Stārka paspēra pāris soļu gar gultas malu un, lūkodamās žēlsirdīgajā māsā, izstiepa roku. Žēlsirdīgā māsa ielika viņai saujā drāniņu. un Lūsija rūpīgi noslaucīja Tomam pieri un deniņus. Tad viņa atdeva drāniņu žēlsirdīgajai māsai. «Paldies,» viņa nočukstēja. Žēlsirdīgās māsas atklātajā, krietnajā, neizteiksmīgajā, vecišķajā sejā parādījās profesionālas līdzjūtības smaids, it kā mājīgā, bet nabadzīgā dzīvojamā istabā pēkšņi būtu uzdegusies gaisma.

Taču Lūsija raudzījās nevis šai sejā, bet gan lejup, kur cita seja ar noslīgušu apakšžokli smagi cīnījās pēc elpas. Nekāda gaisma tur neuzdegās. Pēc brīža, kad žēlsirdīgā masa mums pasacīja, ka doktors Stentons drīz būšot atpakaļ un viņa mūs tad pasaukšot, mēs atgriezāmies uzgaidāmajā istabā, kur Boss sēdēja, smago galvu pret puķoto rakstu atspiedis.

Lūsija sēdēja otrā ar puķotu drānu apvilktā krēslā (uzgaidāmā telpa bija iekārtota ļoti mājīgi un līksmi, ar puķu podiem uz palodzēm, puķotiem krēslu pārvalkiem, akvareļiem nekrāsota koka ietvaros pie sienas un kamīnu ar mākslīgām malkas šķilām), raudzījās pati sev klēpī, lāgu lāgiem uzmezdama skatienu Bosam, bet es sēdēju uz kušetes pie otras sienas un šķirstīju ilustrētos žurnālus, no kuriem uzzināju, ka pasaule ārpus mūsu mājīgā kaktiņa vēl arvien bija tā pati pasaule.

Ap pusdivpadsmitiem ienāca Ādams un pateica, ka ārsts, kas no Baltimoras izsaukts konsultācijai, miglas dēļ bijis spiests nolaisties un lidojumu turpināšot tūdaļ, līdzko laika apstākļi uzlabošoties.

— Migla! — iesaucās Boss un piecēlās no krēsla. — Migla! Zvaniet viņam... zvaniet viņam... un sakiet, lai lido šurp, vienalga, vai ir migla vai nav miglas.

— Lidmašīna miglā nevar pacelties, — sacīja Ādams.

— Zvaniet viņam... tas zēns tur... tas zēns tur... mans dēls... — Balss neizgaisa. Tā apklusa ar tādu skaņu, it kā milzīgs, smags mehānisms būtu griezies un malies un pēkšņi malšanās pārtrūkusi, un Boss blenza Ādamā Stentonā nikni un ar smagu apsūdzību skatienā.

— Doktors Bērnhams ieradīsies tūdaļ, līdzko būs iespējams, — vēsi sacīja Ādams. Pēc īsa brīža, izturējis nikno un apsūdzošo skatienu, viņš piebilda: — Man šķiet, gubernator, ka jums nenāktu par ļaunu atlikties, lai mazliet atpūstos.

— Nē, — aizsmacis atbildēja Boss, — nē.

— Nav nekāda labuma no ta, ka jūs neatguļaties. Tikai zaudēsiet spēkus. Nekāda labuma no tā nav.

— Labuma, — sacīja Boss, — labuma, — un sažņaudza rokas dūrēs, it kā pūlēdamies sagrābt kādu vielu, kas no viņa tvēriena sairusi un izšķīdusi gaisā.

— Es jums ieteiktu atpūsties, — klusi, gandriz maigi sacīja Ādams. Pēc tam viņš uzmeta Lūsijai vaicājošu skatienu.

Viņa pakratīja galvu.

— Nē, doktor, — viņa gandrīz čukstus teica. —- Es arī pagaidīšu.

Ādams kā piekrizdams nolieca galvu un izgāja no uzgaidāmās istabas. Es piecēlos un devos viņam līdzi.

Panācu Ādamu vestibilā.

— Kā rādās? — es jautāju.

— Slikti, — viņš atbildēja.

— Pavisam slikti?

— Viņš ir bez samaņas un paralizēts, — sacīja Ādams. — Locekļi pavisam slābani. Refleksi galīgi izzuduši. Kad saņem viņa roku, ta šķiet kā receklis. Rentgena uzņēmums — mēs nofotografējām galvaskausu un mugurkaulu — rāda piektā un sestā skriemeļa lūzumu un izmežģījumu.

— Kur, pie velna, tie atrodas?

Ādams pastiepa roku un uzlika divus pirkstus man uz skausta.

— Šeit, — viņš sacīja.

— Tu gribi teikt, ka viņam pārlauzts sprands?

— Jā.

— Es domāju, ka no tā cilvēks mirst.

— Parasti mirst, — viņš sacīja, — Nāve neizbēgama, ja lūzums ir mazliet augstāk.

— Vai viņam ir kādas izredzes?

— Jā.

— Tikai izdzīvot vai arī izveseļoties?

— Izveseļoties. Vai gandrīz izveseļoties. Bet tikai izredzes.

— Ko tu domā darīt?

Ādams palūkojās man tieši acīs, un es redzēju, ka viņa paša seja izskatās turpat vai tā, it kā viņam kāds būtu iekrāvis pa galvu. Tā bija bāla un sastingusi.

— Ļoti grūti izšķirties, — viņš teica. — Alan jāpa-domā. Pagaidām negribu vēl par to runāt.

Viņš novērsās, uzrāva plecus un aizgāja pāri vestibilam pa nospodrināto parketa grīdu, kas maigajā gaismā spīdēja kā brūns ledus.

Es atgriezos uzgaidāmajā istabā, kur starp raibajiem mēbeļu pārvalkiem, puķu podiem un akvareļiem pretī Bosam sēdēja Lūsija Stārka. Lāgu lāgiem viņa pacēla skatienu no klēpja, kurā bija nolaidusi kopā sakļautās rokas ar zilganajām vēnām, un ielūkojās vīram sejā. Viņš neatbildēja sievas skatienam, bet stīvi raudzījās kamīnā, kur auksti kvēloja mākslīgās malkas šķilas.

Pēc pulksten vieniem uzgaidāmajā telpā ienāca kāda māsa un pavēstīja, ka migla esot izklīdusi un doktora Bērnhama lidmašīna atkal pacēlusies gaisā. Tiklīdz viņš ieradīšoties, mums tūdaļ to paziņošot. Tad viņa aizgāja.

Boss labu brīdi klusēja, tad pievērsās man:

— Noej lejā un piezvani uz lidostu! Pajautā, kādi pie mums laika apstākļi! Lai viņi pasaka Cukuriņam, ka es liku nekavējoties braukt šurp. Mērfijam pasaki, ka es teicu nekavējoties, tātad lai arī būtu nekavējoties. Jupis rāvis! Jupis rāvis... — Un diezin kam domātais lāsts palika karājamies gaisā.

Aizgāju pa gaiteni 'un nokāpu piimajā stāvā pie telefona kabīnēm, lai nodotu nesakarīgos rīkojumus Cukuriņam un Mērfijam. Cukuriņš tā kā tā būtu braucis, kā nelabā trenkts, un Mērfijs — leitnants, kas pārzināja motorizēto eskortu, — saprata, ka nav norīkots velna dzīšanai. Tomēr es piezvanīju uz lidostu, uzzināju, ka migla izklīdusi, jo sacēlies vējš, un liku nodot pavēli Mērfijam.

Iznācis no telefona kabīnes, ieraudzīju Sediju. Viņa, acīm redzot, bija dirnējusi tepat foajē, sēdējusi kaut kur tumsā uz sola, jo, iekšā nākdams, viņu netiku pamanījis.

— Kādēļ tu vēl neiekliedzies un nepiebaidīji man kārtīgu sirds trieku, lai tad esmu beigts un pagalam? — es apvaicājos.

— Kā tur iet? — satvērusi mani aiz piedurknes, viņa ieja utājās.

— Slikti. Pārlauzts sprands.

— Vai ir kādas izredzes?

— Doktors Stentons teica, ka izredzes esot, taču ar smaidiem viņš nešķiedās.

— Ko viņi domā darīt? Operēt?

— No Džonsa Hopkinsa slimnīcas izlidojis vēl kāds slavens ārsts, lai sniegtu konsultāciju. Kad tas ieradīsies, viņi izmetīs piecu centu monētu un noskaidros, ko darīt.

— Vai izklausījās tā, ka ir nopietnas izredzes? — Viņas roka vēl arvien turēja satvertu manu piedurkni.

— Kā lai es to zinu? — Pēkšņi es saskaitos un izrāvu piedurkni no viņas tvēriena.

— Ja kaut ko uzzināsi... nu, kad ieradīsies ārsts... vai tu man pateiksi? — viņa pazemīgi iejautājās, jaudama rokai nokrist.

— Kāda velna pēc tu neej mājās, bet spokojies te pa tumsu?

Viņa papurināja galvu, arvien vēl pazemīgi.

— Tu gribēji, lai viņam ietriec zobus rīklē, bet tagad klimsti te apkārt, atraudama sev miegu. Kāpēc tu neej mājās?

Scdija lēnām papurināja galvu.

— Es pagaidīšu, — viņa teica.

— Tu esi muļķe, — es sacīju.

— Pasaki man, — viņa teica, — kad kaut ko uzzināsi.

Es neko neatbildēju, bet kapu augšā un piebiedrojos

pārējiem. Noskaņojums uzgaidāmajā istabā nebija mainījies.

Pēc brīža ienāca māsa un paziņoja, ka lidmašīnu gaida nolaižamies lidostā pēc kādām trīsdesmit vai četrdesmit minūtēm. Mazliet vēlāk viņa ienāca vēlreiz un pateica, ka mani aicinot pie telefona.

— Kas zvana? — es jautāju.

— Kāda dāma, — atbildēja māsa, — savu vārdu viņa nevēlējās nosaukt.

Aptvēru, kas ir zvanītāja, un, kad lejā paņēmu klausuli, izrādījās, ka man bijusi taisnība. Zvanīja Anna Stcn-tone. Viņa bija cietusies cik spēdama. Viņa negrāba mani aiz piedurknes, jo atradās vairāku jūdžu attālumā savā dzīvoklī, toties viņas balss darīja gandrīz to pašu. Izstāstīju visu, ko zināju, un atbildēju uz vairākkārt dzir-(Irtajiem jautājumiem. Viņa pateica paldies un atvainojās par traucējumu. Viņai vajadzējis to uzzināt, viņa sacīja. Visu vakaru esot zvanījusi man uz viesnīcu, cerēdama, ka atgriezīšos mājās, un pēc tam nolēmusi zvanīt uz slimnīcu. Neesot neviena cita, kam viņa varētu pavaicāt. Kad viņa piezvanījusi uz slimnīcu un apjaulajusies par Toma veselību, viņai atbildējuši izvairīgi.

— Tādēļ, saproti, — sacīja Anna, — tādēļ, saproti, man vajadzēja aicināt tevi.

Teicu, ka visu saprotu, pakāru klausuli un atgriezos uzgaidāmajā telpā. Nekas tur nebija mainījies. Un nekas nemajnījās gandrīz līdz pulksten četriem, kad Boss, kurš sēdēja ar puķoto drānu apvilktajā krēslā un stīvi raudzījās mākslīgajās malkas šķilās, pēkšņi pacēla galvu, kā snauda iegrimis suns, kas, gulēdams pie pavarda, izdzird kādu skaņu, kura nevienam citam nav saklausāma. Taču Boss nesnauda. Viņš nemitīgi gaidīja šo skaņu. Brīdi viņš palika, vērīgi galvu izslējis, tad pielēca kājās.

— Dzirdiet! — viņš griezīgi iesaucas. — Dzirdiet!

Tad arī es izdzirdēju, beidzot izdzirdēju tālu motorizētā eskorta sirēnas kaucienu.

Pēc mirkļa ienāca māsa un paziņoja, ka doktors Bērn-hams apspriežoties ar doktoru Stentonu. Viņa nezināja pateikt, pēc cik ilga laika abi varēšot dot savu slēdzienu.

Kopš pirmā sirēnas kauciena Boss vairs neapsēdās. Viņš stāvēja istabas vidū, galvu izslējis, klausījās, kā sirēnas iegaudojas un apklust, atkal iegaudojas un apklust, un gaidīja vestibilā atskanam soļus. Kopš tā brīža Boss vairs neapsēdās. Viņš sāka soļot pa istabu šurp un turp. Līdz logam, kur viņš atrāva kokvilnas aizkarus, lai palūkotos uz tumsā iegrimušo zālienu un pāri zālienam, kur droši vien miglā blāvi spīdēja vientuļa ielas spuldze. Tad atpakaļ līdz kamīnam, tur strauji pagriezās, papēžiem sagumzīdams paklāju. Rokas viņš bija salicis aiz muguras, galvu ar pierei pārslīgušo matu šķipsnu drūmi nodūris, un tā pie katra soļa viegli sašūpojās.

Es arvien vēl skatīju ilustrētos žurnālus, taču smagie soļi, satraukti un tomēr nesteidzīgi, kaut ko uzvandīja manā atmiņā. Jutu dīvainu uzbudinājumu, kā dažkārt mēdz būt, kad prātā grib mosties kāda atmiņa, bet cilvēks nevar un nevar attapties. Bet tad es beidzot atjautu. Tie bija soļi — šurp un turp, šurp un turp, — iesprostoti noma|ā provinces viesnīcā aiz ļodzīgām sienām. Jā, nu es atcerējos.

Viņš vēl arvien soļoja, kad no ārpuses kāds uzlika plaukstu uz durvju roktura. Uztvēris šo skaņu, pašu pirmo skaņu, kad plauksta piedūrās rokturim, viņš strauji pagrieza galvu pret durvīm un sastinga kā medību suns uz masta. Ādams ienāca istabā, iekrizdams Bosa skatienam tieši nagos.

Boss aplaizīja apakšlūpu, bet jautājumu tomēr neizteica.

Ādams aizvēra durvis un paspēra dažus soļus.

— Doktors Bērnhams izmeklēja pacientu, — viņš sacīja, — un apskatīja rentgena uzņēmumus. Viņa diagnoze pilnīgi saskan ar manējo. Jūs zināt, kāda tā ir. — Viņš apklusa, it kā gaidīdams atbildi.

Taču atbildes nebija, pat ne mazāko atbildes pazīmju, un neatlaidīgais skatiens aizvien vēl turēja Ādamu savos nagos.

— Iespējama divējāda ārstēšana, — sacīja Ādams. •— Vai nu konservatīva, vai radikāla. Konservatīva ārstēšana — izdarīt pacientam ekstensiju ar plašu ieģipsējumu un tad gaidīt rezultātus. Radikālā ārstēšana nozīmē tūlītēju operatīvu iejaukšanos. Gribu uzsvērt, ka šādu lēmumu pieņemt ir ļoti grūti, operācija ir ārkārtīgi specifiska. Tādēļ gribu, lai jūs stāvokli izprastu iespējami pilnīgi. — Viņš atkal apklusa, taču nekādu atbildes pazīmju nemanīja, un skatiens vēl arvien neatlaidās.

— Kā jums ir zināms, — atkal iesāka Ādams, un viņa balsī ieskanējās akadēmiska precizitāte, pasniedzēja tonis auditorijā, — rentgena uzņēmums sānskatā rāda piektā un sestā kakla skriemeļa lūzumu un izmežģījumu. Taču rentgena stari nespēj parādīt mīksto audu stāvokli. Tādēļ šobrīd mēs nevaram zināt, kādā stāvoklī atrodas pašas muguras smadzenes. To var noskaidrot tikai ar ķirurģisku iejaukšanos. Ja operācijas laikā atklājas, ka smadzenes ir bojātas, pacients līdz mūža galam paliek paralizēts, jo smadzenes nespēj atjaunoties. Taču iespējams, ka izmežģītais skriemelis tikai saspiež smadzenes. Tādā gadījumā, izdarot laminektomiju, mēs varam smadzenes atbrīvot no spiediena. Šāda ārstēšanas pasākuma rezultātus iepriekš nevaram noteikt. Iespējams, ka funkcijas izdodas atjaunot daļēji, iespējams, ka pilnīgi. Pārāk daudz mēs, protams, no operācijas nevaram gaidīt. Dažas muskuļu grupas var palikt paralizētas. Vai jūs saprotat?

Šoreiz Ādams nelikās gaidām atbildi un apklusa pavisam īsu mirkli.

— Viens apsvērums m'an īpaši jāizceļ. Operācija tiek izdarīta ļoti tuvu smadzenēm. Iespējams liktenīgs iznākums. Ja izšķiramies par operāciju, nav izslēgti arī' infek-t ijas draudi. Mēs ar doktoru Bērnhamu sīki apsvērām visas iespējas un esam vienojušies. Es pilnīgi uzņemos atbildību ieteikt operāciju. Taču gribu, lai jūs zinātu, ka tas ir radikāls pasākums. Riskants pasākums — pat ārkārtējs risks.

Klusumā, kas sekoja šiem vārdiem, divas trīs reizes skaļi nošvīkslēja Bosa elpa, viņš ieelpoja un izelpoja. Tad viņš skarbi sacīja:

— Rīkojieties!

Viņš bija izšķīries par visriskantāko pasākumu, ārkārtējo risku. Taču mani tas nepārsteidza.

Ādams jautājoši palūkojās uz Lūsiju Stārku, it kā gaidīdams, lai viņa apstiprina šo lēmumu. Viņa novērsa skatienu no Ādama un paraudzījās uz vīru, kurš bija piegājis pie loga un vērās tumšajā zālienā. Brīdi viņa vēroja Bosa uzkumpušos plecus, tad atkal pievērsās Ādamam. Viņa lēni pamāja ar galvu, bet rokas ciešāk sažņaudzās klēpī. Tad viņa nočukstēja:

— Jā ... jā.

— Operēsim tūlīt, — sacīja Ādams. — Liku jau visu sagatavot. Nav nepieciešams operēt tūlīt, bet, pēc manām domām, tā būs labāk.

— Rīkojieties! — pie loga noskanēja skarbā balsī. Taču Boss nepagriezās pat tad, kad Ādams Stentons aizvēra durvis.

Es ķēros atkal pie saviem ilustrētajiem žurnāliem, bet lappuses šķīru tik piesardzīgi, it kā nedrīkstētu radīt ne mazāko troksnīti šās telpas īpašajā, satriecošajā klusumā. Klusums turpinājās ilgi, bet es tikai aplūkoju bildes — meitenes peldkostīmos, sacīkšu zirgus, brīnišķīgus dabas skatus un garas rindās nostājušos staltus, glītus jaunekļus, kas, visvisādos kreklos tērpušies, turēja sveicienam paceltas rokas,- izpētīju sešos fotoattēlos risinātus detektīvstāslus ar gatavu atbildi nākamajā lappusē. Taču pārak daudz uzmanības es šīm bildēm neveltīju, jo tās visas šķita vienādas.

Tcid Lūsija Stārka piecēlās. Viņa piegāja pie loga, kur stāvēja Boss un raudzījās laukā. Viņa uzlika plaukstu viņam uz labās rokas. Boss atrāva roku, nemaz nepaskatīdamies sievā. Taču Lūsija saņēma Bosu aiz rokas, pavilka, un pēc īsas pretošanās viņš tai sekoja. Lūsija aizveda Bosu atpakaļ pie puķainu drānu apvilktā krēsla.

— Apsēdies, Vilij, — viņa ļoti klusu sacīja, — sēdi un atpūties.

Viņš ieslīga krēslā. Lūsija pagriezās un devās atpakaļ pie sava krēsla.

Boss skatījās sievā, nevis vairs mākslīgajās malkas šķilās. Beidzot viņš sacīja:

— Viss būs kārtībā.

— Lai dievs dod, — viņa atbildēja.

Brīdi viņš klusēja, vēl arvien lūkodamies sievā. Tad skaļi noteica:

— Būs kārtībā. Jābūt kārtībā.

— Lai dievs dod, — sacīja Lūsija un raudzījās viņā tik cieši, līdz viņš nolaida acis.

Beidzot man bija apnicis tur sēdēt. Es piecēlos, izgāju pa durvīm un devos pie dežurējošās māsas.

— Vai nebūtu iespējams dabūt kādas sviestmaizes un kafiju un aiznest gubernatoram un viņa sievai? — es jautāju.

Māsa teica, ka aiznesīšot, bet es lūdzu atstāt visu tepat uz galda, jo pats vēlāk aiznesīšu. Tad es nokāpu foajē. Sedija vēl arvien spokojās tumsā. Es pastāstīju par operāciju un atstāju viņu vienu. Slaistījos gar dežurējošās māsas galdu, līdz tika atnestas sviestmaizes, tad paņēmu paplāti un devos atpakaļ uzgaidāmajā istabā.

Ēdiens un kafija tomēr gaužām maz ietekmēja noskaņojumu. Noliku Lūsijai priekšā galdiņu ar sviestmaizi uz šķīvīša un kafiju. Viņa pateicās, nolauza sviestmaizei mazu gabaliņu un divas trīs reizes piecēla to pie mutes, bet es redzēju, ka kumosiņš mazāks nekļūst. Taču kādu malku kafijas viņa iedzēra. Noliku sviestmaizi un kafiju Bosam pa rokai. It kā neko nesaprazdams, viņš pacēla acis un sacīja:

— Paldies, Džek. — Taču pat nepūlējās izlikties ēdam. Brīdi viņš paturēja tasīti rokā, bet es nemanīju, ka būtu nodzēris kaut malciņu. Tikai turēja tasīti rokā.

Es apēdu sviestmaizi un izdzēru tasi kafijas. Lēju sev

otrreiz, kad Boss pasniedzās un nolika tasi uz galda, paršļakstīdams kafiju pāri malām.

— Lūsij, — viņš sacīja, — Lūsij!

— Ja? — viņa atsaucās.

— Zini... zini, ko es darīšu? — Viņš paliecās uz priekšu, gaidīdams atbildi. — Jauno slimnīcu nosaukšu viņa vārda. Toma vārdā. Nosaukšu to par Toma Stārka slimnīcu un medicīnas centru. Tā tiks nosaukta Toma vārdā, ta ...

Lūsija lēnām purināja galvu, un viņš apklusa.

— Tam nav nekādas nozīmes, — viņa teica. — Ak, Vi-iij, vai tiešām tu nesaproti? Tam nav nekādas nozīmes. Kāda cilvēka vārdu iekalt akmenī. Iespiest avīzē. Nekādas nozīmes. Ak, Vilij, viņš bija mans puisēns, viņš bija mūsu puisēns, un tam visam nav nekādas nozīmes, itin nekādas nozīmes, vai tiešām tu nesaproti?

Viņš atslīga atpakaļ krēslā, un istabā atkal iestājās klusums, it kā neviens to nebūtu iztraucējis. Bija kluss kā kapa, kad es nesu projām traukus un neaizskartās maizītes. Tādējādi radu iespēju izkļūt no turienes. Kad atnācu atpakaļ, pulkstenis rādīja bez divdesmit minūtēm seši.

Sešos ienāca Ādams. Seja viņam bija gluži pelēka un sastingusi. Boss piecēlās kājās un stāvēja, lūkodamies Ādamā, bet ne viņš, ne Lūsija nebilda ne vārda.

Ādams sacīja:

— Viņš dzīvos.

— Paldies dievam, — nopūtās Lūsija, bet Boss vēl arvien stīvi lūkojas Ādamam sejā.

, Ādams paskatījās pretī. Tad viņš sacīja:

— Smadzenes ir bojātas.

Izdzirdējis Lūsiju ieelsojamies un paskatījies viņā, ieraudzīju, ka galva viņai noslīgusi uz krūtīm.

Boss īsu mirkli pat nepakustējās. Tad viņš pacēla krūšu augstuma rokas ar izplestiem pirkstiem, it kā grasītos kaut ko grābt ciet.

— Ne! — viņš paziņoja. — Nē!

— Smadzenes ir bojātas, — sacīja Ādams. Un piebilda: — Man ļoti žēl, gubernator.

Tad viņš izgāja no istabas.

Boss skatijas aizvērtajās durvīs, pēc tam lēnām ieslīga atpakaļ krēsla. Viņš vēl arvien skatījās uz durvīm, acis izspiedās, un uz pieres parādījās sviedru lāses. Tad viņš

izslējās un pār lūpām viņam izlauzās dīvaina skaņa. Nesakarīga, sāpju pārmākta skaņa, kas izspruka tieši no krēslā ieslīgušā milzu stāva tumšajām, dzīvnieciskajām dzīlēm.

— Mm! — viņš sacīja. Tad atkārtoja: — Mm!

Lūsija Stārka raudzījās viņā pāri istabai. Viņš vēl arvien stīvi skatījās uz durvīm.

Tad atkal izlauzās skaņa:

— Mm!

Lūsija piecēlās un piegāja Bosam klāt. Viņa neteica nekā. Tikai nostājās pie krēsla un uzlika roku viņam uz pleca.

Atkal izlauzās dīvainā skaņa, taču nu jau pēdējo reizi. Viņš atslīga atpakaļ, arvien vēl skatīdamies durvīs, un smagi elpoja. Tā tas turpinājās vismaz trīs vai Četras minūtes. Tad Lūsija ierunājās:

— Vilij.

Viņš pirmoreiz pacēla uz viņu skatienu.

— Vilij, — viņa teica, — laiks iet.

Viņš piecēlās no krēsla, es paņēmu abu mēteļus no kušetes pie sienas. Palīdzēju Lūsijai uzvilkt mēteli, viņa savukārt palīdzēja Bosam apģērbties. Es neiejaucos.

Viņi gāja uz durvīm. Boss jau bija izslējies taisns un skatījās tieši uz priekšu, bet Lūsija bija satvērusi viņu aiz rokas, un, no malas raugoties, šķistu, ka viņa prasmīgi un smalkjūtīgi ved neredzīgo. Es atvēru durvis, pēc tam aizsteidzos viņiem pa priekšu, lai liktu Cukuriņam piebraukt automobili.

Stāvēju pie durvīm, kad Boss iesēdās kadilakā un Lūsija ierausās viņam līdzi. Tas mani mazliet pārsteidza, taču nejutos aizvainots, ja Lūsiju mājās ved Cukuriņš. Lai arī iedzēris kafiju, kuru katru brīdi varēju nolūzt.

Atgriezos slimnīcā un iegāju Ādama kabinetā. Viņš patlaban rīkojās uz aiziešanu.

— Kas tur īsti ir? — es jautāju.

— Tas, ko es sacīju, — atbildēja Ādams. — Bojātas muguras smadzenes. Tas nozīmē paralīzi. Prognoze ir tāda, ka locekļi kādu laiku būs galīgi nespēcīgi. Tad muskuļu tonuss atjaunosies. Taču ne kājas, ne rokas viņš nekad kustināt nevarēs. Ķermeņa funkcijas norisēs bez jebkādas kontroles. Viņš būs kā jaunpiedzimis bērns. Uz ādas radīsies izgulējumi. Viņš viegli inficēsies. Arī elpošana nebūs normāla. Iespējams plaušu karsonis. Tieši tas agri vai vēlu šādos gadījumos ir nāves cēlonis.

— Manuprāt, jo drīzāk, jo labāk, — es teicu un iedomājos Lūsiju Stārku.

— Varbūt, — noguris atbildēja Ādams. Viņš gandrīz līgojās. Viņš uzvilka mēteli un paņēma somu. — Vai varu

tevi aizvest?

— Nē, paldies, atbraucu savā automobilī, — es sacīju. Tad mans skatiens atdūrās pret telefona aparātu uz viņa galda. — Bet es labprāt piezvanītu, ja drīkst, — es teicu. — Durvis aizcirtišu.

— Labi, — viņš sacīja un gāja uz durvīm. — Ar labu nakti, — viņš piebilda un izgāja ārā.

Uzgriezu pilsētu, pēc tam Annas numuru un pastāstīju jaunumus. Viņa teica, ka tas esot briesmīgi. Viņa klusu, apmulsusi sacīja telefona klausulē: «Tas ir briesmīgi,» — trīs vai četras reizes. Tad viņa pateica paldies un nolika klausuli.

Es izgāju no kabineta. Man bija jāpaveic vēl viens uzdevums. Nokāpu foajē. Sedija vēl arvien sēdēja tur. Es viņai visu izstāstīju. Viņa teica, ka tas esot gaužām smagi. Es piekritu.

— Bosu tas trāpīs ļoti smagi, — viņa sacīja.

— Lūsiju trāpīs nesalīdzināmi smagāk, — es teicu, — jo viņai vajadzēs Tomu auklēt kā mazu bērnu. Neaizmirsti to, kad laidīsi darbā savus nepiespiestas līdzjūtības paraugus.

Vai nu Sedija bija pārlieku nogurusi, vai kāda cita iemesla dēļ nekāda dusmu lēkme viņai neuzbruka. Es apjautājos, vai neaizvest viņu uz pilsētu. Sedija atteicās, viņa esot atbraukusi pati ar savu automobili.

— Nu tad es braukšu mājās un likšos gulēt uz necelšanos, — es teicu un atstāju Sediju foajē vienu.

Kad piegāju pie automašīnas, debesis sakupa zilgā rītausmā.

Nelaime notika sestdienas pēcpusdienā. Operāciju izdarīja svētdien tieši pirms rītausmas. Lielā atmaksa nāca pirmdien. Tā bija pirmdiena pirms Pateicības dienas.

Tai dienā notikumi uzkrājās pamazam, pēc tam brāzās pretim noslēgumam, kā smaga krava lēni un ar grūtībām slīd lejup, līdz beidzot pārrauj pēdējo tauvu un ar troksni nogāžas. Dzīvodams līdzi tās dienas notikumiem, sākumā tajos vismaz brīžiem saskatīju kaut kādu loģiku, bet, kad, tuvojoties atrisinājumam, notikumi arvien vairāk sablīvējās, es tikai aptuveni spēju nojaust tanīs kaut kādu jēgu. Šis loģikas trūkums, apziņa, ka cilvēkus un notikumus virza impulsi, kurus es nespēju aptvert, visu padarīja nereālu kā sapni. Tikai pēc atrisinājuma, kad viss jau bija beidzies, atgriezās realitātes izjūta, bet tad jau bija pagājis krietns laiks un es biju savācis sarežģītās miklas detaļas un salicis tas kopā, lai redzētu, kā tas viss veidojies. Nekā pārsteidzoša tur nav, jo, ka zināms, realitāte ir nevis kāda notikuma funkcija pali par sevi, bet gan funkcija šā notikuma attieksmei pret notikumiem pagātnē un nākotnē. Un te rodas šķietams paradokss: kāda notikuma realitāti, lai gan tas pats. par sevi nav reāls, rada citi notikumi, kuri tāpat paši par sevi nav reāli. Taču tas tikai apliecina to, ko mums vajag apliecināt, proti — galvenais ir virziens. Un vienīgi tad, ja to apjēdzam, mēs dzīvojam, jo mūsu pašu esamība ir atkarīga no šā principa.

Pirmdienas rītā es jau agri biju gubernatora kancelejā. Visu svētdienu nogulēju, pieceldamies, tikai lai paēstu pusdienas, noskatītos muļķīgu filmu, un ap pusvienpa-dsmiticm jau atkal biju gultā. Darbā ierados ar garīgas šķīstības izjūtu, ko cilvēks parasti iemanto pēc kārtīgas izgulēša nās.

iegāju Bosa kabinetā. Viņš vēl nebija ieradies. Bet, kamēr es tur stāvēju, ienāca viena no kantoristēm un atnesa telegrammām piekrautu paplāti.

— Tās visas .sakarā ar viņa dēla savainošanu, — teica meitene, — un vēl arvien nāk un nāk klāt.

— Visu dienu nāks, — es sacīju.

Tā tam arī vajadzēja būt. Ikviens vēl pirmās pūkas nenometis politikānis, ikviens godkārīgs lišķis mūsu štatā, kurš nebija izlasījis par notikumu svētdienas avīzēs, atšķīris šā rīta laikrakstus, tūdaļ sūtīs telegrammu. Nosūtīt tādu telegrammu nozīmē to pašu, ko pielūgt dievu. Nav zināms, vai šada dievlugšana atnesīs kādu labumu, taču ļaunums no tās nekāda ziņā necelsies. Šīs telegrammas bija sistēmas sastavdaļa. Gluži tāpat kā kāzu dāvana politiķa meitai vai ziedi policista bērēs. Un arī tā bija sistēmas sastāvdaļa, ka šie ziedi, ja jau esam sākuši par to runāt, naca no Antonio Džusto puķu veikala. Veikala pārdevēja īpašā ailē ierakstīja visus pasūtījumus, kas ienākuši sakarā ar policista bērēm, bet Tonijs pēc bērēm pārskatīja šo aili un salīdzināja tanī ierakstītos vārdus ar lielo sarakstu, kurā bija ievesti uz mūžiem likteņa aplaupītie policista draugi, un, ja jūsu vārds atradās lielajā sarakstā, lai dievs tam dod tikt ierakstītam arī ailē par Merfija bērēm, jo runa te, protams, nebūt nav par kaut kādu puķu zirnīšu pušķīti. Tomijs bija labs draugs Mazulim Dafijam.

Mazulis Dafijs ienāca Bosa kabinetā, līdzko no turienes, svārkiem mulsinoši plīvojot, izdrāzās kantoriste. Viņš ieslīdēja kabinetā ar profesionālas līdzjūtības izteiksmi un apbedīšanas biroja darbinieka skumjām sejā, bet, uzzinājis, ka Boss vēl nav atnācis, kļuva mazliet mundrāks, pazibināja zobus un teica;

— Kā sviežas?

Atbildēju, ka sviežas itin labi.

— Vai tu esi saticis Bosu? — viņš jautāja.

IZs papurināju galvu.

— Ko tu neteiksi! — viņš sacīja, un kā pēc burvja mājiena viņa sejā atkal parādījās līdzjūtība un skumjas.— Ir gan nelaime. Tas, ko es vienmēr saucu par traģēdiju. Šitāds zēns. Krietns, veikls, godīgs zēns. Traģēdija, neapšaubāmi.

— Neesmu īstais, gar ko vingrināties.

— Bosam tas būs briesmīgs sitiens, — viņš teica un pakratīja galvu.

— Pataupi pulveri, kamēr viņš ieradīsies.

— Kur viņš ir?

— Nezinu.

— Mēģināju vakar viņu sadabūt, — teica Mazulis, — bet rezidencē viņa nebija. Tur man atbildēja, ka nezinot, kur viņš atrodas, mājās neesot bijis. Izrādījās, ka aiz-, braucis uz slimnīcu, bet tur man nelaimējās viņu sastapt. Ari viesnīcā viņa nebija.

— Tu esi krietni pūlējies, — es sacīju.

— Jā, — atsaucās Mazulis, — gribēju pateikt, cik ļoti mēs visi jūtam viņam līdzi.

Tad ienāca Kalvins Spēriings no Lauksaimniecības komisijas un vēl daži vīri. Arī tie bija uzlikuši sejai sēras, līdz ieraudzīja, ka Boss vēl nav atnācis. Saspringums uzreiz atslāba, un mēles viņiem atraisijas.

— Varbūt viņš nemaz neatnāks, — avas domas izteica Spērlings.

— Atnāks gan, — paziņoja Mazulis. — Tik viegli viņu nevar satriekt. Boss ir sīksts.

Ienāca vēl daži cilvēki, tad parādījās Morisijs, kas pirms laba laika uzņēmās virsprokurora amatu, pēc tam kad Hjū Milers bija iesniedzis atlūgumu. Cigāru dūmi kļuva arvien biezāki.

Reiz pie durvīm apstājās Sedija 3ērka un, roku pret stenderi atspiedusi, aplūkoja istabā sapulcējušos.

— Ei, Sedij! — viens no vīriem sacīja.

Sedija neatbildēja. Vēl brīdi viņa nolūkojās mūsu kompānijā, tad nosacīja: «Kungs Jēzu,» — un devās projām. Dzirdēju, kā noklaudzēja viņas kabineta durvis.

Es lēnām aizgāju pie loga aiz Bosa galda un paraudzījos parkā. Visu nakti bija lijis, un zāle, ozolu lapas un pat kokus apvijušās sūnas blāvi spīdēja palsās saules staros, un līkumoto ceļu un taciņu betonā atvizēja tik tikko jaušami atspulgi. Visa pasaule — kailie koki, kas jau paguvuši nomest lapas, namu jumti, pat debesis šķita bālas, nomazgātas un gaišas kā tāda cilvēka seja, kurš ilgi slimojis, bet nu jau jūtas labāk un cer beidzot izveseļoties.

Neapgalvoju, ka gluži tāda izskatījās Bosa seja, kad viņš ienāca kabinetā, bet aptuvenu priekšstatu šāda aina tomēr sniedz. Viņš nebija pārlieku bāls, tomēr bālāks nekā parasti, un āda gar žokļiem šķita mazliet noļukusi. Uz vaigiem bija redzamas dažas bārdas asmeņa atstātas skrambas. Zem acīm iegūluši pelēki loki, it kā miesa būtu sadauzīta, bet zilumi nule jau pagaisuši. Toties acis šķita pavisam skaidras.

Viņš bija izgājis cauri pieņemamai tēlpai, sperdams soļus pa biezo paklāju bez vismazākā trokšņa, un kādu brīdi stāvējis durvīs, iekāms kabinetā viņu pamanīja. Čalošana neapklusa, tā sastinga zilbes vidū. Tad sākās klusa rosība un neveikli mēģinājumi pielāgot sejai sēru masku, kas bija nolikta sāņus. Pēc tam kad seja bija savesta kārtībā, lai gan maska dažam labam nošķiebās greizi, visi sapulcējās apkārt Bosam un spieda viņam roku. Viņi sacīja, ka nezinot, kā lai izteic to, cik ļoti jūtot viņam līdzi.

— Jūs zināt, cik ļoti mēs visi jūtam jums līdzi, Bos, — viņi sacīja.

Boss atbildēja, jā, viņš zinot, teica to ļoti klusu. Jā, jā, viņš teica, un paldies jums.

Tad viņš piegāja pie galda, un vīri pašķīrās, kā pašķiras ūdens kuģa priekšgalā, kad tas atiet no krastmalas un dzenskrūve izdara pirmos apgriezienus. Viņš stāvēja pie galda, pārcilāja un apskatīja telegrammas un ļāva tām nokrist atpakaļ uz galda.

— Bos, — kāds ieminējās, — Bos... šīs telegrammas ... tās jums apliecina, ko izjūt tauta.

Viņš nekā neatbildēja.

Tieši tai brīdī ienāca kantoriste ar jaunu telegrammu žūksni. Viņa nolika paplati uz galda blakus'Bosam. Viņš stīvi paskatījās meitenē. Tad viņš uzlika plaukstu uz dzelteno papīru lēveņa, mazliet to pagrūstīja un rāmā, lietišķā balsī sacīja:

— Vāciet šos mēslus projām!

Meitene aizvāca mēslus.

Pirmais saviļņojums bija noplacis. Vīri palēnītēm izslīdēja no Bosa kabineta un apsēdās savos grozāmajos krēslos, kas torīt nebija pat iesildīti. Kad Mazulis grasījās nozust, Boss ierunājās:

— Pagaidi, Mazuli, man ar tevi jāaprunājas.

Mazulis atgriezās. Arī es virzījos uz durvju pusi, bet

Boss mani aizturēja.

— Gribu, lai arī tu paliec.

Tā nu es apsēdos vienā no krēsliem pie sienas. Mazulis apmetās lielā, zaļa ādas krēslā, kas stāvēja blakus galdam, sakrustoja kājas, tā ka saspringa ne tikai varenās ciskas, bet arī audums, kas tās sedza, ielika cigareti ga-raja iemutī, aizdedza to un gaidīja.

Boss nesteidzās. Domās iegrimis, viņš labu brīdi klusēja, līdz pievērsa acis Mazulim Dafij’am. Bet tad viņš naski ķeras vērsim pie ragiem.

— Nekāda līguma ar I.arsonu nebūs, — viņš sacīja.

Atguvis elpu, Mazulis izspieda:

— Bos ... Bos ... to jūs nedrīkstat, Bos.

— Drīkstu gan, — balsi nepaceldams, atbildēja Boss.

— Nedrīkstat, Bos. Viss taču ir izlemts, Bos.

— Nav par vēlu visu pārlemt, — sacīja Boss. — Vēl nav par vēlu.

— Bos... Bos... — Šis vārds skanēja kā vaimanas, un cigaretes pelni bira uz baltās, stīvinātas Dafija krekla krūtežas. — Jūs nedrīkstat lauzt vārdu, ko esat devis Larsonam. Viņš ir krietns cilvēks, un jūs to nedrīkstat darīt. Jūs esat godīgs cilvēks, Bos.

— Varu lauzt vārdu, ko esmu devis Larsonam, — teica Boss.

— Jūs nedrīkstat... nedrīkstat pārdomāt, Bos. Vairs nedrīkstat. Jūs vairs nedrīkstat pārdomāt.

Boss ļoti strauji pielēca kājās. Viņš cieši palūkojās Mazulim acīs un sacīja:

— Varu pārdomāt velns vien zina ko.

Klusumā, kas sekoja šiem vārdiem, Boss apgāja apkārt galdam.

— Tas ir viss, — viņš teica klusā, aizsmakušā balsī, gandrīz čukstus. — Un tu vari pateikt Larsonam, lai vācas uz elli.

Mazulis piecēlās. Viņš vairākkārt pavārstīja muti, aplaizīja lūpas un dzīrās kaut ko bilst, bet pelēcīgi nobālusī seja ikreiz atkal sakļāvās par dārgo zobu tiltiņu.

Boss piegāja viņam klāt.

— Pasaki Larsonam, — viņš teica, — Larsons taču ir tavs draugs, tu vari viņam pateikt. — Ar taisni izstiepto rādītāja pirkstu Boss iebadīja Mazulim krūtīs. — Ja, — viņš teica, — Larsons ir tavs draugs, un, kad tu to sacīsi, vari uzlikt viņam roku uz pleca. — Tad viņš pasmaidīja. Šādu smaidu es nebiju gaidījis. Tas bija stindzinošs, netīkams smaids. Ar šo smaidu Boss apzīmogoja visu, ko bija teicis.

Mazulis aizgāja, atpakaļ neskatīdamies. Viņš nepapūlē-jās aizvērt durvis un tikai gāja projām neapstādamies, uz garā, zaļā paklāja kļūdams arvien mazāks un mazāks. Beidzot viņš vairs nebija saskatāms.

Boss Mazuļa aiziešanai neveltīja ne mirkli uzmanības. Viņš nīgri blenza kailajā galdā. Pēc brīža viņš sacīja:

— Aizver durvis!

Es piecēlos un aizvēru durvis.

Es neapsēdos, bet stāvēju tukšajā laukumā starp galdu un durvīm, gaidīdams, kad Boss pateiks to, kas viņam sakams. Lai kas tas būtu, viņš neteica nekā. Viņš tikai palūkojas manī nevainīgi un vaicājoši un iejautājas:

— Nu?

Nezinu, ko viņš gribēja vai gaidīja mani sakām. Vēlāk daudzkārt esmu par to domājis. Toreiz bija pienācis īstais brīdis, lai pateiktu to, kas man bija sakāms Vilijām Stārkam, kurš reiz bija radagabals Vilijs no laukiem un kurš vēlāk tapa par Bosu. Taču es to nepateicu. Paraustīju plecus un sacīju:

— Nekas, lieks spēriens Mazulim par ļaunu nenāks. Viņš I im tieši kā radīts. Toties Larsons ir no gluži citas su-

gas. .

Boss vēl arvien raudzījās manī, un šķita, ka tūliņ viņš kaut ko sacīs, taču jautājums no viņa sejas nozuda. Tad viņš teica:

— Agri vai vēlu jā uzsāk.

— Kas jā uzsāk?

Mirkii viņš vērīgi nolūkojās manī, tad sacīja:

— Nekas.

Atgriezos savā kabinetā. Tā iesākās šī diena. Pārlūkoju aprēķinus un ķēros pie gala pārskata par nodokļu likumprojektu. Svintons, kas šo projektu virzīs tālāk senāta, pārskatu gribēja saņemt jau sestdien, taču es ar mājas darbu vēl nebiju ticis galā. Sai sakarā man sestdienas vakarā vajadzēja tikties ar Svintonu un Bosu, taču viss iegriezās pavisam citādi. Vēlāk tai pašā rītā es uzdūros kaut kādām neskaidrībām. Izgāju pieņemamā istabā un devos uz Bosa durvīm. Sekretāre man pateica, ka viņš iegājis Scdijas Bērkas kabinetā. Sedijas durvis bija aizvērtas. Dažas minūtes es paslaistījos pa pieņemamo istabu, gaidīdams, ka Boss iznāks ārā, taču durvis vēl arvien palika aizvērtas. Reiz Sedijas kabinetā ieskanējās skaļāka balss, bet tad arī tā apklusa.

Telefona iezvanīšanās lika man atgriezties pašam savā kabinetā. Zvanīja Svintons, viņš prasīja, kāda velna pēc es nenesot aprēķinus. Tā es savācu savus papīrus un gāju pie Svintona. Nosēdēju pie viņa kādas četrdesmit minūtes. Kad atgriezos savā kabinetā, Boss jau bija aizgājis.

— Viņš aizbrauca uz slimnīcu, — sacīja sekretāre. — Atgriezīsies pēc pusdienas.

Paskatījos uz Sedijas durvīm, domādams, ka varbūt viņa var palīdzēt man un Svintonain. Sekretāre pamanīja manu skatienu.

— A\is Bērka, — viņa teica, — arī aizgāja.

— Uz kurieni?

— Nezinu, — atbildēja meitene, — taču vienu, mister Bērden, varu jums droši teikt, — lai kurp mis Bērka gājusi, viņa noteikti jau ir pie mērķa, tik ātri viņa no šejienes izšāvās. — Tad viņa pasmaidīja daudznozīmīgi un pretīgi noslēpumaini, kā allaž smaida algotņi, izlikdamies, ka zina vairāk nekā saka, — un pacēla glīto, apaļo, balto rociņu ar sarkani lakotiem nadziņiem un pieglauda sprogu, kas bija atrisusi no patiešām skaistajiem zelta dzeltenajiem matiem. Pieglaudusi sprogu ar kustību, kas; pacēla viņas krūtis mistera Bērdena apskatei, meitene piebilda: — Ja var spriest pēc mis Bērkas sejas izteiksmes, kad viņa izmetās pa durvīm, lai kur arī viņa aizgāja, neviens viņu tur atplestām rokām negaidīs. — Tad sekretāre mīļi pasmaidīja, parādīdama, cik līksmi atplestām rokām visur sagaidītu viņu.

Atgriezos savā kabinetā un līdz otrajām brokastīm uzrakstīju dažas vēstules. Pēc tam iekodu sviestmaizi Ka-pitola pagrabstāva kafetērijā, kur ēšana vedās tik jautri kā higiēniskā, labiekārtotā, vienā marmorā mirdzošā morgā. Ieskrēju krūtīs Svintonam, brīdi pakulstījām sal-' mus, un, uzklausīdams viņa ierosinājumu, aizgāju uz senātu, kad tas pēc brokastīm atkal sapulcējās uz sēdi. Ap pulksten četriem pie manis pienāca kāds izsūtāmais un iedeva man papīra strēmelīti. Tā bija ziņa no Bosa kancelejas. «Zvanīja mis Stentone un lūdza jūs tūlīt braukt pie viņas uz dzīvokli. Ļoti steidzami.»

Es saburzīju zīmīti, nometu zemē un gāju uz savu kabinetu pēc mēteļa un cepures. Palūdzu, lai piezvana mis Stentonei un paziņo, ka esmu izbraucis. Izgājis ārā, ieraudzīju, ka sācis līt. Tīrā, palsā saules gaisma bija pazudusi.

Anna atvēra durvis tik ātri, ka man šķita — viņa stāvējusi turpat pie sliekšņa. Taču, kad durvis atvērās, es pirmajā acu uzmetienā laikam gan nebūtu pazinis seju, ja nezinātu, ka tur jābūt Annai Stentonei. Seja bija bāla, izmisusi un briesmīga, es sapratu, ka viņa tikko raudājusi.

Sapratu arī, kā viņa raudājusi: lēni ritošām, retām, ātri apspiestām asarām.

Abām rokām viņa ieķērās man piedurknē, it kā pūlēdamās atbalstīties.

— Džek, — viņa iesaucās, — Džek!

— Kas noticis? — es jautāju un atmuguriski aizgrūdu durvis ciet.

— Tev viņš jāuzmeklē... tev viņš jauzmeklē... jāuzmeklē un jāpasaka... — Viņa trīcēja kā drudzī.

— Kas jā uzmeklē?

— ... jāpasaka viņam, kā tas notika ... ak, tas nepavisam nebija tā ... nepavisam nebija tā, kā viņam stāstīts...

— Dieva dēj, kas stāstīja un ko stāstīja?

— ...viņam stāstīts, ka tas noticis manis dēj ... tā dēļ, ko esmu izdarījusi... tā dēj...

— Kurš stāstījis?

— ...ak, tev viņš jāuzmeklē, Džek... tev viņš jāuzmeklē, viss jāizstāsta un jāatved pie manis un...

Es cieši satvēru Annu aiz pleciem un sapurināju.

— Paklausies! — es teicu. — Nāc pie sajēgas! Kaut mirkli izbeidz šos nesakarīgos vārdu plūdus un nāc pie sajēgas!

Viņa apklusa, palika stāvam manu roku skāvienā un drebēdama pievērsa man bālo seju. Elpa viņai bija sekla, ātra un sausa.

Pec brīža es sacīju:

— Tagad pasaki, ko tu gribi — ko lai es uzmeklēju.

— Ādamu, — viņa teica. — Ādamu.

— Kāpēc man viņš jāuzmeklē? Kas noticis?

— Viņš bija atnācis un sacīja, ka tas viss esot manis dēļ. Tā dēļ, ko esmu izdarījusi.

— Kas noticis tā dēļ, ko tu esi izdarījusi?

— Manis dēļ viņš iecelts par direktoru. Tā viņš sacīja. Tā dēļ, ko es esot izdarījusi. Tā viņš sacīja. Un vēl viņš teica ... ak, Džek, viņš teica . ..

— Ko teica?

— Viņš teica, ka negribot būt pār uzpirktu savedēju savai māsai ielasmeitai... tā viņš sacīja. .. viņš sacīja (ā, Džek... man, Džek... un es gribēju pateikt... pateikt, kā tas viss bija... un viņš mani pagrūda, es nokritu uz grīdas, un viņš izskrēja ārā... aizskrēja, un tev viņš jāuzmeklē, Džek ... tev jāuzmeklē un ...

Un viņa atkal sāka kaut ko nesakarīgi vervelēt. Es viņu krietni sakratīju.

— Beidz! — es pavēlēju. — Beidz, vai es tev visus zobus izkratīšu.

Kad viņa atkal nomierinājās un palika bez spēka iekritusi manas rokās, es sacīju:

— Sāc tagad lēnām visu no sākuma un izstāsti, kas noticis. — Aizvedu Annu pie krēsla un stumšus iestūmu tajā. — Tagad stāsti, — es sacīju, — tikai neuztraucies!

Viņa bridi lūkojas manī, it kā baidīdamās sākt.

— Stāsti! — es sacīju.

— Viņš atnāca uz šejieni, — viņa iesāka. — Ap pulksten trim. Tikko viņš ienāca pa durvīm, es tūliņ sapratu, ka nolicis kaut kas briesmīgs... šodien jau es piedzīvoju kaut ko briesmīgu, bet zināju, ka tas arī būs. briesmīgi... un viņš sagrāba mani aiz rokas, skatījās acīs un neteica ne vārda. Man liekas, es bez mitas jautāju, kas noticis, bet viņš tikai spieda manu roku aizvien ciešāk un ciešāk.

Viņa atbīdīja piedurkni un parādīja zilumu uz kreisā delma.

— Es bez mitas jautāju, kas noti:is, un pēkšņi viņš sacīja: «Noticis, noticis, pali zini, kas noticis.» Tad viņš izstāstīja, ka viņam piezvanīts, kāds zvanījis... vīrietis... tā viņš sacīja... kāds zvanījis un pateicis... pateicis viņam par mani... par mani un ...

Viņa nespēja turpināt.

— Par tevi un gubernatoru Stārku, — es pabeidzu viņas vietā.

Viņa pamāja ar galvu.

— Tas bija briesmīgi, — viņa čukstēja, taču šie vārdi nebija domāti man, tos viņa aizmirsusies sacīja pati sev. Un atkārtoja: — Tas bija briesmīgi.

— Lai paliek, stāsti tālāk! — es pavēlēju un atkal viņu sapurināju.

Anna atjēdzās, paskatījās manī un sacīja:

— Sis vīrietis pastāstījis viņam par mani un teicis, ka tikai tādēļ Ādams iecelts par direktoru un tagad gubernators ‘gribot viņu atlaist... jo viņš, nemākulīgi operēdams, sakropļojis tā dēlu ... un ka arī no manis gubernators gribot tikt vaļā... padzīt mani... tas cilvēks tieši tā pa telefonu teicis ... padzīt mani... tāpēc ka Ādams sakropļojis viņa dēlu... un Ādams, to saklausījies, skrēja taisni šurp, jo viņš tam tic ... tic, ka es ... -

— Nu, — es nikni noteicu, — tā daļa par tevi vismaz taču ir taisnība, vai ne?

— Viņam vajadzēja jautāt man, — viņa teica un samulsusi žņaudzīja rokas, — viņam vajadzēja vispirms jautāt man, nevis ticēt visam, ko stāsta.

— Viņš taču nav nekāds plānprātiņš, — es sacīju, — un kas tur ko neticēt! Tev sasodīti laimējies, ka viņš nav uzzinājis jau sen, jo ...

Viņa satvēra mani aiz rokas, un pirksti iecirtās miesā.

— Ciet klusu, ciet klusu! — viņa sacīja. — Nerunā tā ... jo nekas nav tā, kā tu domā ... un arī tā ne, kā sacīja Ādams... ak, viņš sarunāja briesmīgus vārdus... viņš teica, ja arī viss esot neķītrs, cilvēkam tomēr nevaja-

.

got kļūt neķītram... ak, es pūlējos viņam pateikt patie-1 ibu ... ka nemaz nav tik ļauni, kā viņš domā ... bet viņš pagrūda mani tā, ka es nokritu zemē, un viņš teica, ka nekļūšot par uzpirktu savedēju savai māsai ielasmeitai un neviens viņu nekad par savedēju nevarēšot saukt... un tad viņš izskrēja pa durvīm, un tev viņš ir jāuzmeklē. Uzmeklē viņu un izstāsti visu, Džek! Izstāsti viņam, Džek!

— Ko lai es stāstu?

— Pastāsti, ka viss bija citādi, nekā viņš domā. Tev tas viņam jāizstāsta. Tu zini, kāpēc es to darīju, tu zini, kas notika. Ak, Džek... — un viņa atkal sagrāba manu piedurkni, — tas nepavisam nebija tā, kā viņš domā. Nebija tik pretīgi. Es centos nerīkoties pretīgi. Vai es biju pretīga, Džek? Biju pretīga? Saki, Džek!

Es palūkojos uz viņu.

— Nē, — es teicu, — tu nebiji pretīga.

— Taču tas ir noticis. Tas viss ir noticis. Un viņš aizgāja.

— Es viņu uzmeklēšu, — es sacīju un, atbrīvojies no Annas tvēriena, dzīros iet projām.

— Tas neko nelīdzēs.

— Viņš uzklausīs saprāta balsi, — es teicu.

— Ak, es nedomāju Ādamu. Domāju ...

— Stārku?

Anna pamaja ar galvu. Tad viņa sacīja:

— Jā. Es biju aizbraukusi tur... tur ārpus pilsētas, kur mēs arvien satikāmies. Viņš šodien mani lūdza aizbraukt. Es aizbraucu, un viņš man pateica. Ka atgriezīšoties pie sievas.

— Nu, velns ar ārā! — es sacīju.

Tad es saņēmos un devos uz durvīm.

— Iešu meklēt Ādamu, — es teicu.

— Uzmeklē viņu! — sacīja Anna. — Uzmeklē! Viņš ir vienīgais, kas man palicis.

Izgājis pa Annas mājas durvīm lietū, iedomājos, ka viņai palicis vēl arī Džeks Bērdens. Ja ne citādi, vismaz par izsūtāmo. Taču to es iedomājos bez rūgtuma, it kā tas neattiektos uz mani.

Uzmeklēt kādu pilsētā, ja pēc palīdzības nevar griezties pie kruķiem, ir gaužām sarežģīts pasākums. Par to daudzkārt esmu pārliecinājies jau agrāk, iedams reportiera gailās, — vajadzīga veiksme un laiks. Taču galvenais likums, kas vienmēr paliek spēkā, — vispirms ķerties pie acīm redzamā. Tādēļ es braucu uz Ādama dzīvokli. Kad pie parādes durvīm ieraudzīju viņa automobili, nospriedu, ka esmu trāpījis naglai uz galvas. Piebraucis ielas malā un pamanījis, ka Ādama auto durvis palikušas va|ā, tā ka tās var aizķert kāda garāmbraucoša kravas automašīna un priekšējais sēdeklis izmircis lietū, es, garām iedams, aizcirtu durvis un iegāju namā.

Sparīgi pieklaudzināju pie durvīm. Nekādas atbildes. Bet tas vēl neko nenozīmēja. Pat ja Ādams bija mājās, viņš šai situācijā varbūt nevēlējās nevienu sastapt un tādēļ neatbildēja. Paraustīju rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Nokāpu lejā, sadzenāju nēģeri sētnieku un samelsu viņam kaut kādu pasaciņu par mantām, ko esmu aizmirsis Ādama dzīvoklī. Sētnieks bieži bija redzējis mani kopā ar Ādamu, tādēļ ielaida dzīvoklī. Izložņāju visus kaktus, bet Ādama nebija. Tad es ieraudzīju telefonu. Piezvanīju uz viņa kabinetu, tad uz slimnīcu un medicīnas fakultāti, pēc tam vēl uz centrāli, kur ārsti atstāj savus telefona numurus, ja nav atrodami parastajās uzturēšanās vietās. Taču viss veltīgi. Neviens par Ādamu nekā nezināja. Pareizāk sakot, ikviens izteica kādu labu domu, kur viņš būtu meklējams, tomēr man no šīm labajām domām labāk nekļuva. Tā nu manā rīcībā palika visa plašā pilsēta.

Izgāju atkal uz ielas. Fakts, ka Ādama auto stāvēja pie mājas, man šķita dīvains. Tātad viņš to ir pametis. Kur, pie velna, cilvēks var likties kājām lietus laikā šādā dienas stundā! Vai, pareizāk sakot, vakara stundā, jo sāka jau krēslot.

Iedomājos bārus. Jo tā tas ierasts, ka, saņēmis krietnu triecienu, cilvēks dodas uz bāru, noliek kāju uz taburetes šķērša, pasūta uzreiz piecus tīrus viskijus, pieveic tos citu pēc cita, nesaprātīgām acīm blenzdams baltajā, izmocītajā sejā, kas lūkojas pretī no spoguļa, un uzsāk ar bārmeni sardonisku sarunu par Dzīvi. Ādamu es nespēju iztēloties šādā nodarbībā. Tomēr bārus apstaigāju.

Tas ir, apstaigāju krietnu tiesu bāru. Vesels mūžs būtu par īsu, lai apstaigātu visus mūsu pilsētas bārus. Iesāku ar Sleidu, tur man nelaimējās, lūdzu, lai Sleids mēģina aizkavēt doktoru Stentonu, ja tas gadījumā iegrieztos, pēc tam izvandījos pa citām iestādēm, kas lepojās ar hromu, stikla blokiem, sienu gleznojumiem, krāsainām gaisinām, mājīgiem veciem, ķirmju izgrauztiem angļu ozolkoka paneļiem, gravīrām, komiskām freskām un trīsvīru orķestriem. Ap pusastoņiem piezvanīju atkal uz Ādama kabinetu, pēc tam uz slimnīcu. Ne kabinetā, ne slimnīcā viņa nebija. Kad saņēmu šādu atbildi slimnīcā, teicu, ka zvanu gubernatora Stārka uzdevumā, jo gubernatora dēls ir doktora Sten toņa pacients, un lūdzu, vai nevarētu noskaidrot, kur lai meklēju Ādamu. Pēc brīža man paskaidroja, ka doktoru Stentonu gaidījuši jau pirms septiņiem, ka viņš uzaicinājis kādu citu ārstu, lai pārskatītu dažus rentgena uzņēmumus, taču neesot ieradies. Varbūt es gribot atstāt kādu ziņu doktoram Stentonam, kad viņš ieradīsies? Es teicu, jā, lai sazinās ar mani, cik ātri vien iespējams, jo tas ir ļoti svarīgi. Manā viesnīcā viņam pateiks, kur esmu atrodams.

Atgriezos viesnīcā, drusku iekodu turpat bufetē un lūdzu portjē mani pasaukt, ja kāds zvanīs. Taču neviens nezvanīja. Tā es noslaistījos pa foajē, lasīdams vakara avīzes. Laikrakstā «Chrotiicle» bija publicēt« garš ievadraksts, kurā tika cildināta drosme un veselais saprāts, ar ko senātā neliela cilvēku saujiņa cīnās pret pašreizējās administrācijas izvirzīto nodokļu likumprojektu, kas apspiestu rūpniecības un tirdzniecības pasākumus un saimniecisko iniciatīvu štatā. Blakus ievadrakstam bija iespiesta karikatūra. Tajā bija attēlots Boss vai, pareizāk sakot, stāvs ar Bosa galvu un lielu, uzpūstu vēderu, ieģērbts bērna uzvalciņā, kura īsās biksītes cieši apžņaudza resnās, spalvainas ciskas. Uz viena ceļgala izdzimtenis līdzsvarodams turēja milzu pudiņu ar caurumu pašā vidū, no kura tikko izvilcis sīku radījumu, kas tirinās viņam pirkstos. Pudiņam bija pielikts uzraksts Stats, bet radījumam, kas tirinājās izdzimteņa rokās, Darba cilvēks. No Bosa mutes ārā nāca balons ar vārdiem, tāds, kādu komiksu mākslinieki parasti izmanto, lai parādītu, ko runā viņu attēlotie personāži. Uz balona bija rakstīts: «Nu re, cik es prātīgs zēns!» Zem karikatūras paraksts; Mazais Džeks Homērs.*

Izlasīju visu ievadrakstu. Tajā bija teikts, ka mūsu [53] štats ir nabadzīgs štats un nespēj panest slogu, kas tam tik tirāniski uzkrauts. Tas nebija nekas jauns. Ikreiz, kad Boss sacēla kārtējo troksni — ar ienākumu nodokli, derīgo izrakteņu iegūšanas nodokli, alkoholisko dzērienu nodokli, — atkārtojās viens un tas pats. Trieciens pa naudas maku allaž ir vissāpīgākais. Cilvēks var aizmirst sava tēva nāvi, bet nekad neaizmirsīs dzimtas īpašuma zaudējumu — sacīja dzedrsejainais florencietis, mūsu jaunās pasaules pamatlicējs, un no viņa mutes nāca svēta patiesība.

Mūsu štats ir nabadzīgs — allaž brēca opozīcija. Bet Boss sacīja: «Nabadzīgu ļautiņu mūsu štatā ir vesels lērums, par to varam nešaubīties, bet štats nav nabadzīgs. Jautājums ir tikai, kurš pirmais ar priekškājām icsvem-pjas silē, kad pienāk ēdināšanas reize. Un man atliek vienīgi iedot pa dunkai un pagrūst dažu labu šņukuru pie malas.» Un, paliecies pretī pūlim, pār pieri noslīgušu matu šķipsnu, izvalbītām acīm, labo roku pacēlis, viņš jautāja pūlim un kvēlajām debesīm: «Vai jūs esat ar mani? Vai jūs esat ar mani?» Un atskanēja auri.

Arvien vairāk naudas aiziet kukuļošanai, allaž brēca opozīcija. «Saprotams,» teica Boss, laiski atspiezdamies pret tribīni, «saprotams, ka gadās arī iesmērēt, taču ne vairāk, lai riteņi grieztos nečīkstēdami. Un lieciet aiz auss! Nevienu mašīnu vēl cilvēks nav izgudrojis tādu, lai tā darbotos bez zināma enerģijas zuduma. Cik daudz enerģijas jūs izdabūjat no ogles gabala tvaikonī vai lokomotīvē, ja salīdzināt ar to enerģiju, ko īstenībā slēpj sevī ogle? Sasodīti maz. Nu, bet mēs strādājam rfesalī-dzināmi labāk nekā jebkurš tvaikonis vai lokomotīve. Saprotams, ka mums te apkārt slaistās visvisādi krāpnieki, taču tie ir pārāk gļēvulīgi, lai spētu diez ko nokrāpt. Es no viņiem acis nenolaižu. Un vai es štatam kaut ko dodu? Jupis rāvis, cik daudz es dodu!

Teorija par vēstures nosacītiem zaudējumiem — ari tā varētu teikt. Ikkatra pārmaiņa prasa savus zaudējumus. Zaudējumi jāaplēš salīdzinājumā ar guvumiem. Iespējams, ka mūsu štatā pārmaiņas varēja nākt tikai tādā veidā, kādā tās nāca, un pārmaiņu tiešām netrūka. Teorija par vēstures morālo neitralitāti — to varētu nosaukt arī tā. Process pats par sevi no morāles viedokļa nav ne labs, ne slikts. Spriež par rezultātiem, nevis par procesu. Tas, kas no morāles viedokļa ir slikts, var izdarīt kaut

I<o labu. Tas, kas no morāles viedokļa ir labs, var izdarīt kaut ko sliktu. Iespējams, ka cilvēkam jāpārdod sava dvēsele, lai iemantotu varu darīt labu.

7'eorija.par vēstures nosacītiem zaudējumiem. Teorija par vēstures morālo neitralitāti. Tas bija augsti vēsturisks skatījums no saltas kalnu gāles. Iespējams, ka jā-būt ģēnijam, lai to saskatītu. Lai patiešām to saskatītu. Iespējams, ka cilvēkam jātiek važās piekaltam pie augstas kalnu gāles, lai klijāni knābā viņa aknas un plaušas, un tikai tad viņš to saskatīs. Iespējams, ka jābūt ģēnijam, lai to saskatītu. Iespējams, ka jābūt varonim, lai pienācīgi rīkotos.

Taču, sēdēdams foajē un gaidīdams telefona sarunu, ko tā arī nesagaidīju, es negribēju nodoties šādiem prātojumiem. Atgriezos pie ievadraksta. Šis ievadraksts nudien bija ēnu bokss. Tas bija ēnu bokss tāpēc, ka tieši tai mirkli droši vien Kapitolā sākās balsošana, un tikai spārnoti debesu pulki spētu pagriezt balsošanu citā virzienā, nekā tai bija lemts iet, jo Makmerfija viri jau bija izteikuši savu sakāmo un līdz desmit bija izskaitīts.

Ap pulksten deviņiem mani aicināja pie telefona. Taču tas nebija Ādams. Zvanīja no Kapitola un sacīja, ka Boss vēloties, lai es braucu turp. Pateicu portjē, — ja zvana doktors Stcntons, lai palūdz viņu sazināties ar Kapitolu, jo komutatora dežurantei atstāšu zīmīti, kur esmu atrodams. Tad es piezvanīju Annai un pastāstīju, ko jaunu man izdevies noskaidrot vai, pareizāk sakot, nav izdevies noskaidrot. Viņas balss izklausījās mierīga un nogurusi, izgāju pie sava automobiļa. Atkal bija lijis, jo pa ielas noteku pludoja melna tērce, spuldžu gaismā spīguļodama ka eļļa. Taču tobrīd lietus bija pārstājis.

Iebraucis Kapitola parkā, ieraudzīju, ka viss nams ir spoži apgaismots. Lai ari bija vēla vakara stunda, tas mani nepārsteidza, jo likumdevēja sapulce bija sanākusi uz sesiju. Iegājis iekšā, nospriedu, ka šo namu par neapdzīvotu gan nevarētu saukt. Likumu taisītāji dienišķo darbu bija beiguši un mētājās pa gaiteņiem, īpaši pulcēdamies tais stratēģiskajos punktos, kur slavēja lielie misiņa spļaujamtrauki. Netrūka arī dažādu citu ļautiņu. Gūzmām reportieru un bariem skatītāju — cilvēki, kuri labprāt uzturas tur, kur risinās diži notikumi.

Izspraucos cauri ļaužu bariem līdz Bosa kabinetam. Tur man pateica, ka viņš ar kādu cilvēku aizgājis uz senātu.

— Vai ar nodokļu likumprojektu nekāda aizķeršanās neiznāca? — es apjautājos sekretārei.

— Nerunājiet muļķības! — atbildēja meitene.

Man gandrīz paspruka, ka darbojos šeit jau tad, kad viņa vēl, šūpulī gulēdama, sūkāja īkšķi, taču neteicu nekā. Toties lūdzu viņu parūpēties, lai es tieku pasaukts, ja zvanīs Ādams, un devos uz senātu.

Bosu man nelaimējās pamanīt tūdaļ. Pēcāk ieraudzīju viņu nomaļus stāvam ar dažiem senatoriem un Kalvinu Sperlingu, bet viņiem apkārt pieklājīgā attālumā slaistījās vel vairāki vīri — kaut kādi dīkdieņi, kam dižgaru spožuma vismaz rokas gribējās apsildīt. Blakus Bosam, pret marmora sienu atslējies, nīka Cukuriņš un, vaigus kārīgi ievilcis, zelēja cukura graudu, kas tobrīd, acīm redzot, ar svētlaimīgu saldini tecēja lejup pa barības vadu. Boss stāvēja, rokas uz muguras salicis, mazliet pieliecis galvu. Viņš klausījās, ko stāsta viens no senatoriem.

Es tuvojos grupai un nogaidīdams apstājos turpat netālu. īsu mirkli uztvēru Bosa skatienu un sapratu, ka viņš mani pamanījis. Tad es piegāju klāt Cukuriņam un sacīju:

— Sveiks!

Krietni papūlējies, Cukuriņš beidzot izdabūja atbildi pār lūpām. Tad viņš atkal pievērsās nodarbībai ar cukuru. Es atspiedos pret sienu blakus Cukuriņam un gaidīju.

Pagāja savas četras piecas minūtes, bet Boss, galvu nodūris, vēl arvien stāvēja un klausījās. Viņš varēja ilgi klausīties, nebilzdams ne pušplēsta vārda, ļaudams sarunas biedram izliet visu savu lejamo. Vārdi lija un lija, bet Boss gaidīja, lai redzētu, kas parādīsies spaiņa dibenā. Beidzot es redzēju, ka viņam pietiek. Viņš zināja, kas parādīsies spaiņa dibenā, vai arī zināja, ka spainī vispār nekā nav. Redzēju, ka viņam pietiek, jo viņš strauji pacēla galvu un palūkojās sarunu biedram tieši acīs. Tā bija droša zīme. Es vairs nebalstījos pret sienu. Zināju, ka Boss tūdaļ ies projām.

Viņš paskatījās senatorā un papurināja galvu.

— Tas nu ir par baltu velti, — viņš sacīja gluži draudzīgi. Balss skanēja pietiekami skaļi, lai es dzirdētu. Senators toties runāja klusu un ātri.

Tad Boss paskatījās uz mani un uzsauca:

— Džek!

Es piegāju viņam klāt.

— Iesim augšā, — viņš sacīja, — man tev kaut kas

sakāms,

— Lai notiek, — es piekritu un devos uz durvīm.

Boss atstāja sarunu biedrus un nāca man līdzi, apdzīdams mani durvīs. Cukuriņš ieņēma vietu viņam otrā pusē mazliet aiz muguras.

Gribēju apvaicāties Bosam, kā jūtas zēns, bet tad pārdomāju. Runa varēja būt tikai par to, cik slikti viņam klājas, tādēļ nebija nozīmes jautāt. Tā mēs pa gaiteni aizgājām līdz lielajam foajē, no kurienes uz Bosa kabinetu varējām braukt ar liftu. Vīri, kas slaistījās pa gaiteni, atkāpās sānis un sacīja: «Sveicināti, gubernator,» — vai arī: «Sveiks, Bos,» — bet Boss atbildēja uz sveicieniem tikai ar galvas mājienu. Citi, kuri neteica nekā, pagrieza galvu un nolūkojās Bosam pakaļ. Viss bija gluži tāpat kā parasti. Pa šo gaiteni viņš soļojis tūkstošiem reižu, un vīri viņu sveicinājuši vai arī nav teikuši ne vārda, tikai acīm sekojuši viņa soļiem pa vizuļojošo marmoru.

Iznācām lielajā foajē zem kupola, kur spilgta gaisma izlija pār valstsvīru statujām, kas cienīgi stāvēja uz pjedestāliem, apliecinādamas šās vietas diženumu un paceldamās pāri cilvēkiem, kas te lodāja šurp un turp. Mēs gājām gar austrumu sienu uz turieni, kur nišā bija ierīkoti lifti. Kad tuvojāmies ģenerāļa Mofata statujai (tas bija liels indiāņu apkarotājs, veiksmīgs gruntsgabalu spekulants, pirmais mūsu štata gubernators), es pamanīju kādu cilvēku atspiedušos pret pjedestālu.

Tas bija Ādams Stentons. Redzēju, ka apģērbs viņam caurcaurēm izmircis, bikses līdz puslielam dubļiem un netīrumiem notašķītas. Sapratu, kādēļ viņa automobilis bija pamests uz ielas. Viņš bija devies kājām lietū.

Tiklīdz ieraudzīju Ādamu, viņš paskatījās uz mums. Taču viņa acis bija pievērstas Bosam, nevis man.

— Ādam, — es sacīju, — Ādam!

Viņš paspēra soli mums pretī, taču vēl arvien neskatījās manī.

Tad Boss pagriezās pret viņu un pastiepa roku, lai sasveicinātos.

— Sveicināts, doktor, — viņš iesāka, turēdams roku izstieptu.

Brīdi Ādams palika nekustīgi stāvam, it kā nevēlēdamies saņemt roku, ko sniedza cilvēks, kurš gāja viņam klāt. Tad viņš izstiepa roku, un, to ieraudzījis, es izjutu manāmu atvieglojumu un nodomāju: Viņš sniedz Bosam roku, tātad viss ir kārtībā, viss ir kārtībā.

Bet tad es pamanīju, kas Ādamam rokā, un, pamanījis šo priekšmetu, taču iekāms mans prāts un nervi apjauta, ko tas viss nozīmē, ieraudzīju divas mazas, bāli oranžas liesmiņas izšļācamies no ieroča stobra.

Šāvienu nesadzirdēju, jo tas pazuda un noslāpa daudz skaļākā stakato rībienu sērijā, kas nodārdēja pa kreisi no manis. Labo roku vēl arvien izstiepis, Ādams grīļodamies paspēra soli atpakaļ, uzmeta man pārmetošu, sāpīgu skatienu un palika tā stāvam, līdz atskanēja nākamā šāvienu kārta un viņš nogāzās gar zemi.

Satraucošajā klusumā es metos pie Ādama. Tad foajē izdzirdu spalgi iekliedzamies kādu sievieti, pēc tam steidzīgus soļus un balsu murdoņu. Ādams noasiņoja. Lodes kā šūtin bija nošuvušas viņa krūtis. Viss krūšu kurvis bija iekrities. Ādams jau bija miris.

Pacēlis galvu, ieraudzīju Cukuriņu stāvam ar dūmojošo automātu, bet pa labi pie lifta rosījās dežurējošais satiksmes policists ar pistoli rokā.

Bosu es neredzēju. Un nodomāju: Nav trāpījis.

Taču biju maldījies. Vēl domādams šo domu, atskatījies ieraudzīju, ka Cukuriņš ar skaļu blīkšķi nomet automātu uz marmora grīdas un, aizžņaugti, dzīvnieciski iebrēkdamies, metas garām gubernatora Mofata statujai.

Nolaidu Ādama galvu uz marmora un apgāju apkārt statujai. Gāju, stumdīdams cilvēkus, kas drūzmējās ap Bosu. Kāds sauca: «Atkāpieties, atkāpieties, ļaujiet viņam elpot!» Bet cilvēki tikai drūzmējās, skriedami šurp no visām foajē malām un no gaiteņiem.

Kad beidzot izspraucos cauri pūlim, Boss, smagi elpodams, stīvi raudzīdamies sev priekšā, sēdēja uz grīdas. Abas rokas viņš bija piespiedis pie ķermeņa vidū zem krūtīm. Sākumā nemanīju ne mazākās ievainojuma pēdas. Tad ieraudzīju sīku asins strūkliņu sūcamies starp pirkstiem — gluži maziņu.

Cukuriņš bija noliecies pār Bosu, raudāja un šļakstīja siekalas, pūlēdamies kaut ko pasacīt. Beidzot viņš izdabūja pār lūpām:

— V-v-v-v-vai dikti s-s-s-sāp, Bos... vai s-s-s-sāp?

Boss nenomira vestibilā zem lielā kupola. Viņš nodzīvoja vēl krietnu brīdi un nomira tīrā, baltā, antiseptiskā gultā, izbaudīdams visu zinātnes sniegto palīdzību. Dažas dienas pat domāja, ka viņš vispār nemirs. Boss bija smagi ievainots — ķermenī ieurbušās divas 0,25 kalibra lodes, lodes no mazas rotaļu pistoles, ko Ādamam uzdāvināja bērnība mērķī šaušanai, taču Bosu varēja operēt, un viņš bija ļoti stiprs cilvēks.

Un atkal sākās nīkšana uzgaidāmajā telpā ar podu puķēm, akvareļiem un mākslīgajām malkas šķilām mājīgajā kamīnā. Operācijas rītā Lūsijai Stārkai līdzi atnāca viņas māsa. Vecais Stārks, Bosa tēvs, bija pārāk vārgs, lai atstātu Meisonsitiju. Tūdaļ varēja redzēt, ka Lūsijas māsa, krietni vecāka par Lūsiju, ģērbusies melnā, lauci-nieciskā tērpā, melnām, augsti aizsaitētāin smalkādas kurpēm kājas, ir enerģiska, saprātīga sieviete, kas pati pārdzīvojusi ne mazumu bēdu un zina, kā palīdzēt citiem bēdās. Skatoties uz viņas stūrainajām, apsārtušajām, raupjajām rokām ar stūraini apgrieztiem nagiem, varēja nešaubīties, ka viņa prot tās likt lietā. Kad viņa ienāca slimnīcas uzgaidāmajā telpā un pārlaida podu puķēm un mākslīgajām malkas šķilām pieredzējušu, kritisku, varbūt ne gluži nicīgu skatienu, likās, it kā pilots būtu iekāpis lidmašīnas kabīnē un ķēries pie vadības ierīcēm.

Taisna un barga viņa sēdēja krēslā, taču ne jau mīkstajā, ar puķotu kokvilnas drānu pārvilktajā. Viņa ir nedomāja ļaut jūtām vaļu, vismaz šai svešajā istabā un šai dienas laikā ne — laikā, kad parasti vajadzēja lūkot brokastis, rūpēties par bērniem un izvadīt vīru no mājas. Jūtam atradīsies vairāk piemērota vieta un laiks. Kad viss būs galā, Lūsija nogādāta mājās, viņa to noliks gulēt istabā ar nolaistiem aizkariem, uzklās tai uz pieres etiķī samitrinātu drāniņu, turēs māsas roku un sacīs: «Un tagad izraudies, bērniņ, ja raudiens nāk, kļūs labāk ap dūšu, un paguli mierīgi, es pasēdēšu blakus, nepametīšu tevi, bērniņ.» Taču tas būs vēlāk. Pagaidām Lūsija lāgiem pazagšus palūkojās māsas bargajā, krunku izvagotajā sejā. Nevarētu teikt, ka šī seja būtu simpātiska, toties tanī, acīm redzot, rodams tas, ko meklēja Lūsija.

Es sēdēju pretējā istabas pusē uz kušetes un pārlapoju tos pašus vecos ilustrētos žurnālus. Jutos šeit nepārprotami nevajadzīgs. Taču Lūsija lūdza mani atnākt.

— Viņš gribēs, lai jūs būtu tuvumā, — viņa sacīja.

— Pagaidīšu foajē, — es teicu.

Viņa papurināja galvu.

— Nāciet augšā! — viņa sacīja.

— Negribu maisīties pa kājām. Jūs taču teicāt, ka tur būs jūsu māsa.

— Gribu, lai jūs nākat līdzi, — viņa sacīja, un ta nu es tur sēdēju. Un labāk tā, es nospriedu, pat ja neesmu vajadzīgs, nekā sēdēt foajē, kur vandās reportieri, politikāņi un ziņkārīgo pūļi.

Pārāk ilgi nevajadzēja gaidīt. Drīz mums pateica, ka operācija izdevusies teicami. Kad žēlsirdīgā masa pazi-, ņoja šo vēsti, Lūsija smagi atkrita krēslā un sausi, īsi ieelsās. Lūsijas māsa, kas, izdzirdusi tādus vārdus, arī it kā mazliet uzelpoja, bargi paraudzījās uz Lūsiju.

— Lūsij, — viņa teica klusu, bet diezgan skarbi. — Lu-sij!

Lusija pacēla galvu un, uztvērusi māsas pārmetošo skatienu, paklausīgi nomurmināja:

— Piedod, Elij, piedod. Es tikai... es ...

— Mums jāpateicas dievam, — paziņoja Elija. Tad viņa žigli piecēlās, it kā tūdaļ gribētu rīkoties, iekāms no prata nav izslīdējusi doma par to, kas būtu darāms. Taču viņa tikai pievērsās žēlsirdīgajai māsai. — Kad misis Stārka drīkstēs ieiet pie vīra? — viņa jautāja.

— Pēc kāda laika, — atbildēja žēlsirdīgā māsa. — Nevaru pateikt, kad tieši, taču pēc kāda laika. Ja jūs šeit pagaidīsiet, es jums pasacīšu. — Viņa devās uz durvīm. Pie sliekšņa pagriezusies atpakaļ, viņa jautāja: — Varbūt kaut ko atnest? Limonādi? Kafiju?

— Ļoti laipni un uzmanīgi, — sacīja Lūsijas masa, — taču paldies jums, nav īstā reize.

Žēlsirdīgā māsa izgāja, es atvainojos un sekoju tai. Nokāpu lejā pie doktora Simonsa, kurš operēja Bosu. Biju ticies ar viņu jau agrāk. Doktoru Simonsu varētu saukt par Ādama draugu — ja Ādamam vispār bija draugi, jo viņš ne ar vienu nedraudzējās, pareizāk sakot, draudzējās tikai ar mani, un kāda man vispār nozīme, jo es taču biju viņa Jaunības Draugs. Ar doktoru Simonsu biju ticies jau agrāk. Mūs iepazīstināja Ādams.

Doktors Simonss, kalsns, garš, iesirms vīrietis, sēdēja pie rakstāmgalda un kaut ko rakstīja uz lielas kartes. Teicu, lai viņš pabeidz vien savu darbu. Viņš atbildēja, ka esot jau tikpat kā pabeidzis, sekretāre pievāca karti, ielika kartotēkas kastē, un ārsts pievērsās man. Es apjautājos, kā jūtas gubernators. Operācija esot izdevusies teicami, viņš atbildēja.

— Jūs gribat teikt, ka izvilkāt lodes? — es jautāju.

Viņš mazliet dzedri pasmaidīja un sacīja, ka gribējis

gan teikt drusku vairāk.

— Viņam ir izredzes atveseļoties, — sacīja āsts. —Viņš ir stiprs cilvēks.

— Stiprs gan, — es piekritu.

Doktors Simonss paņēma no galda mazu aploksnīti un izkratīja tās saturu savā saujā.

— Lai cik stiprs būtu cilvēks, šādu diētu diezgan grūti panest, — viņš sacīja un, atvēris plaukstu, parādīja man divas mazas lodītes. 0,25 kalibra lodes ir mazas, tas tiesa, taču šīs izskatījās vēl mazākas un nekaitīgākas, nekā es būtu varējis domāt.

Paņēmu vienu lodi un apbrīnoju to. Mazs, deformēts svina gabaliņš. Grozīdams lodi pirkstos, atcerējos, kā pirms daudziem gadiem Lendingā mēs abi ar Ādamu, vēl pavisam mazi puišeļi būdami, šāvām priežkoka dēlī un reizēm* pūlējāmies izurbināt lodes no mīkstā koka ar kabatas nazi. Dažkārt no dēļa izurbinātās lodes nemaz nebija vairāk deformētas kā šī, jo koks bija ļoti mīksts.

— Maita, — ne no šā, ne no tā noteica doktors Simonss.

Es atdevu viņam lodi un nokāpu foajē. Nu jau tur gaiss bija samērā tīrs. Politikāņi aizgājuši. Divi trīs avīžnieki vēl arvien slaistījās apkārt, gaidīdami turpmākos notikumus.

Todien nekas īpašs nenotika. Un arī nākamajā dienā ne. Šķita, ka Bosam kļūst labāk. Taču trešajā dienā nāca pavērsiens uz ļauno pusi. Bija sākusies infekcija. Tā strauji pletās plašumā. Lai gan doktors Simonss gandrīz neko nerunāja, pēc viņa sejas sapratu, ka dienas Bosam ir skaitītas.

Tovakar drīz pēc tam, kad atbraucu uz slimnīcu un uzkāpu uzgaidāmajā istabā, lai apraudzītu, kā klājas Lū-sijai, man pateica, ka Boss vēloties mani redzēt. Viņš jūtoties mazliet labāk, man sacīja.

Boss izskatījās pavisam nelāgi. Ada bija sašļukusi un nokarājas gar kauliem kā ļoti vecam cilvēkam. Boss likās līdzīgs vecajam Stārkam toreiz Meisonsitijā. Viņš bija balts kā krīts.

Pirmoreiz uzskatot viņu, man šķita, ka acis baltajā sejā ir aizmiglojušās, it kā neviena nepazītu. Bet, kad tuvojos gultai, acis pievērsās man un tajās parādījās blāvs spīdums. Mute mazliet pašķobījās, un es nodomāju, ka tā ir vārga smaida atblāzma.

Piegāju cieši klāt gultai.

— Sveiks, Bos, — es sacīju un izvaikstīju kaut ko līdzīgu smaidam.

Viņš pacēla labās rokas rādītāja pirkstu, pēc tam vēl otru pirkstu — roka nevarīgi gulēja uz palaga, — pirkstu pacelšana nozīmēja mēģinājumu apsveicināties, — un atkal tos nolaida. Muskuļu spēks, kas noturēja viņa muti sašķiebtu, arī atslāba, smaids pazuda no sejas, āda sašļuka.

Es stāvēju cieši pie gultas, lūkojos Bosā un pūlējos izdomāt, ko lai saku. Taču manas smadzenes šķita izžuvušas kā ilgi saulē nogulējis vecs sūklis.

Tad viņš gandrīz čukstus ierunājās:

— Gribēju tevi redzēt, Džek.

— Arī es gribēju tevi redzēt, Bos.

Mirkli viņš neteica nekā, bet acis lūkojās manī, un tajās vēl arvien kavējās blāvais spīdums. Tad viņš ierunājās:

— Kāpēc viņš to darīja?

— Ak, velns lai parauj, — es skaļi sacīju, — nezinu.

Žēlsirdīgā māsa brīdinoši paskatījās mani.

— Nekā viņam neesmu nodarījis, — viņš sacīja.

— Nē, neko tu neesi nodarījis.

Viņš atkal apklusa, un spīdums no acīm nozuda. Tad viņš sacīja:

— Viņš bija labs cilvēks. Doktors.

Es pamāju.

Stāvēju un gaidīju, bet šķita, ka vairak nekā Boss nesacīs. Acis bija pievērstas griestiem, un es pat nesapratu, vai viņš vēl elpo. Beidzot acis atkal pagriezās pret mani, griezās ļoti lēni, un man gandrīz šķita, ka sadzirdu redzokļus klusi un mokoši čīkstam dobuļos. Bet tad atkal parādījās spīdums. Boss sacīja:

— Viss varēja būt pavisam citādi, Džek.

Es atkal pamāju.

Boss vēl vairāk saņēmās. Likās pat, ka viņš pūlas pacelt galvu no spilvena.

— Tev tam jātic.

Māsa pienāca tuvāk un zīmīgi paskatījās manī.

— Jā, — es sacīju cilvēkam gultā.

— Jātic, — viņš vēlreiz sacīja. — Tev tam jātic.

— Noteikti.

Viņš paraudzījās manī, un īsu mirkli tas atkal bija vecais, bargais, pētījošais, pavēlošais skatiens. Taču, kad viņš ierunājās, balss skanēja gaužām vārgi.

— Vēl tagad viss varēja būt citādi, — viņš čukstēja. — Ja tas nebūtu noticis, viss varētu ,.. būtu bijis citādi... pat tagad vēl.

Pēdējos vārdus Boss izspieda ar mokām, tik vārgs viņš bija kļuvis.

Māsa deva man nepārprotamu mājienu.

Es pieliecos un saņēmu roku, kas gulēja uz palaga. Tā šķita gaužām nevarīga.

— Uz redzēšanos, Bos, — es teicu. — Atnākšu atkal. Viņš neatbildēja, un es nezinu sacīt, vai viņa acīs vairs

jautās apziņa, ka esmu šeit.

Pagriezos un izgāju pa durvīm.

Boss nomira nākamajā dienā ap rītausmu. Bēres tika rīkotas varen iespaidīgas. Pilsēta bija stāvgrūdām pārpildīta cilvēkiem — dažnedažādiem cilvēkiem, provinces municipalitāšu blēžiem, sarkansprandainiem iubrakiem un neaptēstiem laukiem, kas pirmoreiz mūžā uzkāpa uz ietves. Un visiem līdzi bija sievas. Pūlis piepildīja laukumu ap Kapitolu, mutuļodams izplūda pa apkārtējām ielām, bet no debesīm sūcās sīks lietutiņš un pie kokiem un stabiem piekārtie skaļruņi bauroja vārdus, no kuriem iekšas nelabumā sagriezās ačgārni.

Kad šķirsts bija nonests pa lielajām Kapitola kāpnēm un novietots uz katafalka, kad kruķi un jātnieku policisti bija iztīrījuši ceļu, procesija lēnītēm virzījās uz kapsētu. Pūlis vēlās nopakaļ. Kapsētā tas viļņodams un zvārodamies izplūda pa zāli, nomīdīja kapu kopiņas, aplauzīja krūmus. Pāris kapakmeņu tika apgāzti un sadauzīti. Tikai divas stundas pēc bēru ceremonijas policijai izdevās iztīrīt kapsētu.

Tās man bija otrās bēres tai nedēļā. Pirmās tika aizvadītas pavisam citādi. Tās bija Ādama Stentona bēres Bērdenslendingā.

DESMITĀ NODAĻA

PĒC tam kad Boss bija apglabāts zemē un brangie, gausie pilsētas policisti, svīzdami zilajos formas tērpos, kalsnie, manīgie, štata kartības sargi un jātnieku policija spodri izsukātos, dīžīgos zirgos, kuru kājas līdz vēzīšiem slīga puķu dobēs, drūmi klusēdami, bija izdzinuši pūli no kapsētas, taču ilgi pirms tam, kad nomīdītā zāle atkal pamazām pacēlas un kapu uzraugi ķērās pie apgazto pieminekļu labošanas, — es atstāju pilsētu un devos uz Lendingu. Braucu turp divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, pilsētā vairs nespēju palikt. Otrkārt, Lendingā bija Anna Stentone.

Viņa tur palika pēc Ādama bērēm. Lendingā Anna ieradās kopā ar brāļa mirstīgajām atliekām, pavadīdama spoži mirdzošos, dārgos līķratus apbedīšanas biroja limuzīnā kopā ar žēlsirdīgo māsu, kura, kā izrādījās, bija

gluži lieka, un savu draudzeni Ketiju Meinardi, kura tāpat, bez šaubām, bija gluži lieka. Es viņu neredzēju sēžam šai īrētajā limuzīnā, kas visu ceļu, turpat simt jūdzes, vilkās pieklājīgā mocītāja gaitā, lēni dīrādams no betona klājuma jūdzi pēc jūdzes, lēni un uzmanīgi, it kā no dzīvas miesas lobītu nost bezgalīgu ādas sloksni. Es neredzēju Annu, taču zinu, kā viņa tur sēdēja, — taisni izslējusies, baltu seju, kurā zem gludās ādas samanāmi gleznie kauli, rokas klēpī sažņaugtas. Jo tieši tādu es Annu ieraudzīju zem apsūnojušajiem kokiem, un viņa izskatījās pavisam vientuļa, lai gan turpat blakus pie kapa, kamēr lāpstas darīja savu darbu, stāvēja gan žēlsirdīgā māsa un Ketija Meinarde, gan citi cilvēki — ģimenes draugi, ziņkārīgie, kas ieradušies ļauni papriecāties un piebikstīt cits citam ar elkoni, gan arī avīžnieki un medicīnas dižgari no štata galvaspilsētas, Baltimoras un Filadelfijas.

Tāda Anna izskatījās, kad gāja ārā no kapsētas, gāja, neatbalstīdamās ne pret viena roku, un žēlsirdīgā māsa un Ketija Meinarde soļoja viņai nopakaļ samulsušas, ar mākslotu līdzjūtību sejā, kas allaž parādās tad, kad cilvēki paliek aci pret aci ar aizgājēja tuviniekiem.

Pat šai mirklī, kad Anna naca ārā pa kapsētas vārtiem un kāds reportieris, pavērsis pret viņu fotoaparātu, izdarīja uzņēmumu, — viņas sejas izteiksme nepavisam nepārvērtās.

Kad es pienācu pie vārtiem, reportieris vēl arvien stāvēja turpat, — iznirelis ar cepuri uz vienas acs, aparātu kaklā un ņirgām iznireļa ģīmī. Nodomāju, ka varbūt esmu to kaut kur pilsētā redzējis, bet varbūt arī ne, visi viņi izskatās vienādi, šie iznireļi, kas tiek štancēti žurnālistu skolā.

— Sveiks! — es sacīju.

Viņš atņēma sveicienu.

— Redzēju, ka jūs nofotografējāt šo dāmu, — es teicu.

Viņš sacīja «jā».

— Zini, dēls, — es teicu, — ja nodzīvosi pietiekami ilgi, tu sapratīsi, ka ir daža laba neliešu pasuga, pie kuras pat avīžniekam nav jācenšas piederēt.

Viņš atkal noteica «jā», un tad viņa iznireļa ģīmis pievērsās man. Viņš iejautājās:

— Jūs esat Bērdens?

Es pamāju ar galvu.

— Dievs debesis! — viņš iesaucās. — Strādā pie Stārka un vēl citus sauc par neliešiem!

Es tikai palūkojos viņā. Šādas sadursmes biju piedzīvojis jau agrāk. Piedzīvojis neskaitāmas reizes ar neskaitāmiem cilvēkiem. Viesnīcu vestibilos, pie pusdienu galda, automobiļos un ielu stūros, guļamistabās un benzīna iepildīšanas punktos. Dažkārt tas netika pateikts tieši tādiem vārdiem, dažkārt vispār nekas netika sacīts, bet saprotams bija tā kā tā. Oho, es pratu ar viņiem tikt galā pēc notīm. Zināju, kā izvairīties no belziena, un pratu gāzt pretī tieši pakrūtē. Kā gan lai nebūtu to mācējis, jo prakses man pietika atliku likām.

Taču ar laiku cilvēks nogurst. Tas viss savā ziņā pamazām padodas pārāk viegli un tāpēc vairs nesagādā ne mazākā prieka. Un tad pienāk bridis, kad pat niknums vairs nemostas, tik bieži šādas sadursmes jau pieredzētas. Tomēr tie nav īstie iemesli. Patiesībā iemesls ir tāds, ka šiem cilvēkiem, kas jums to saka vai arī nesaka, ir taisnība un arī nav taisnība. Ja viņiem būtu vai nu absolūta taisnība, vai arī absolūti nebūtu taisnība, nemaz par to nevajadzētu domāt, jūs pievērtu acis un zveltu pakrūtē. Taču nelaime tā, ka viņiem pa pusei ir taisnība un pa pusei nav taisnība, un tas jums galu galā atņem spēju darboties. Pūles nošķirt taisnību no netaisnības. Jūs to nevarat viņiem izskaidrot, jo nekad jau neatliek laika, turklāt viņu sejā allaž redzama šī izteiksme. Un tā nu beigu beigās pienāk brīdis, kad vairs pat negribas gāzt tieši pakrūtē. Jūs tikai palūkojaties viņos, un šķiet, ka tas ir vienīgi sapnis vai kādas senas atmiņas, vai varbūt šo cilvēku vispār nav.

Tā es tikai palūkojos šā iznireļa sejā.

Pie vārtiem stāvēja arī citi cilvēki. Tie vēroja mani. Gaidīja, ka es kaut ko sacīšu. Vai darīšu. Taču uz mani neiedarbojās pat viņu skatieni. Pat pretīgi man tie nelikās. Nejutu itin nekā, vienīgi iekšēju stingumu un sāpes, vairāk stingumu nekā sāpes. Stāvēju, skatījos šai iznirelī un gaidīju, kā dažkārt mēdz gaidīt sāpes pēc saņemta sitiena. Ja sāpes parādītos, es viņam būtu zvetējis. Taču tās neparādījās, un pāri palika tikai stingums. Tādēļ es pagriezos un devos projām. Uz mani neiedarbojās ne skatieni, kas mani pavadīja, ne arīdzan kādam pasprukuši smiekli, kuri tūdaļ tika aprauti, jo bija taču bēres.

Gāju projām pa ielu, nesdams sevī stingumu un sāpes.

Taču cēlonis tām nebūt nebija starpgadījums pie kapsētas vārtiem. Tās parādījās jau pirms braukšanas uz Len-dingu.

Gāju pa Krastmalas bulvāri uz Stentonu namu. Necerēju, ka Anna vēlēsies tobrīd mani ledzēl, taču gribēju pateikt, ka esmu apmeties viesnīcā tepat Lendingā un uzturēšos tur līdz vakaram. Ja, protams, ar Bosu kaut kas pēkšņi neatgadīsies.

Nonācis pie Stentoniem, uzzināju, ka Anna nevienu nepieņem. Ketija Meinarde un žēlsirdīgā māsa vairs nebija liekas. Jo, pārnākusi mājās, Anna iegājusi dzīvojamā istabā, apstājusies pie durvīm un lēni pārlaidusi skatienu visai telpai, klavierēm, mēbelēm, citai pēc citas, gleznai virs kamīna, kā namamāte aplūko istabu, pirms ķeras pie tās pārkārtošanas un izgreznošanas (tā vismaz man stāstīja Ketija Meinarde), un tad nokritusi. Viņa neesot pat ķērusies pie stenderes, ne arī sazvārojusies vai iekliegusies. Kad nu viss bija beidzies, viņa nokritusi zemē un palikusi uz grīdas nemaņā guļam.

Tādēļ, kad es tur ierados, žēlsirdīgā māsa augšstāvā noņēmās ar Annu, bet Ketija Meinarde izsauca ārstu un rūpējās par visu pārējo. Man nebija vairs ne mazākā iemesla palikt Lendingā. Sēdos automobili un braucu atpakaļ uz galvaspilsētu.

Taču nu arī Boss bija miris, un es atkal atgriezos Lendingā. Māte ar savu Teodoru bija devusies ceļojumā, un māja palika manā rīcībā. Tā bija tukša un klusa kā morgs. Un tomēr tā šķita mazliet līksmākā nekā slimnīcas un kapsētas, pa kurām es pēdējā laikā tik daudz biju mētājies. Tas, kas bija miris šai mājā, bija nomiris jau sen, un ar to es biju samierinājies. Pamazām samierinājos arī ar citām nāvēm. Zeme jau bija nobirusi pār tiesnesi Ervinu, Ādamu Stentonu un Bosu.

Taču daži no mums vēl bija palikuši dzīvi. Starp tiem bija Anna Stentone. Un es.

Tā nu, atkal atgriezušies Lendingā, mēs plecu pie pleca sēdējām verandā, kad spīdēja saule — bāli citrondzeltena vēla rudens saule, pēcpusdienā mezdama saīsinātu loku pār līča ūdeņiem, kas ņirbēja raibi kā onikss un aizsniedzās dienvidos līdz pat rudenīgā dūmakā tītajam apvārsnim. Vai arī, kad nespīdēja saule, vējš dzina viļņu vālus pret krastu turpat vai līdz šosejai un debesis vērtās viena vienīgā lietus gāzmā, mēs plecu pie pleca sēdējām dzīvojamā istabā. Vienalga, vai sēdējām verandā vai dzīvojamā istabā, tolaik mēs runājām gaužām maz, ne jau tāpēc, ka būtu trūcis, ko sacīt, bet drīzāk gan tāpēc, ka sakāmā bija pārlieku daudz, un, ja paļautu vārdiem vaļu, mēs varētu izjaukt tīkamo, bet riskanto tobrīd iegūto līdzsvaru. It kā mēs sēdētu uz viegli nobalansēta šūpoļu dēļa gala un zem tā plestos nevis spodrs spēļu laukumiņš, bet dievs vien zina kāda tumsas valstība, pār kuru dievs mums, bērneļiem, pakāris šūpoles. Un, ja mēs paliektos viens otram pretī, kaut niecīgāko sprīža daļiņu, līdzsvars tiktu izjaukts un mēs abi iekristu šai tumsas valstībā. Taču mēs piemuļķojām dievu un nerunājām ne vārda.

Mēs nerunājām ne vārda, bet dažkārt pēcpusdienās es lasīju Annai priekšā. Lasīju pirmo grāmatu, kurai biju pielicis roku tai dienā, kad sapratu — nav iespējams ilgāk sēdēt šai klusumā, kas tūka un brakšķēja no neizteiktajiem vārdiem. Pa rokai man pagadījās Antonija Tro lopa rakstu pirmais sējums. Tā bija droša lasāmviela Antonijs nekad un nekur nav izjaucis nekādu līdzsvaru

Šīs vēlā rudens dienas dīvainā kārtā atsauca man atmiņā to vasaru turpat vai pirms divdesmit gadiem, kad es iemīlējos Annā. To vasaru, kad mēs bijām pilnīgi vieni, pat ja visapkārt atradas cilvēki, vienīgie iedzīvotāji uz peldošas salas vai lidojoša paklāja, ko sauc par mīlestību. Arī tagad bijām divi vien, taču tā bija pavisam cita veida peldošā sala vai lidojošais paklājs. Tovasar mēs šķitam ierauti varenā, mirdzošā straumē, kas pati zināja savu laiku un savu gaitu un ko nevarēja steidzināt pat pretī laimei, kurp tā mūs droši nesa. Un tagad atkal mēs likāmies ierauti tādā pašā straumē un nespējām pakustināt ne pirkstu šai milzīgajā plūdumā, jo arī tā pati zināja savu laiku un savu gaitu. Taču, kurp tā mūs nesa, to mēs nezinājām. Es pat nevēlējos to uzzināt.

Toties šad tad man radās vēlēšanās uzzināt kaut ko citu. Dažkārt, kad sēdēju blakus Annai, lasīju viņai priekšā vai arī klusēju, reizēm arī kad viens pats brokastoju, staigāju pa Krastmalas bulvāri vai gulēju nomodā. Tas bija jautājums bez atbildes. Kad Anna man pastāstīja par pēdējo, briesmīgo Ādama apciemojumu viņas dzīvoklī — kā viņš iedrāzies istabā un teicis, ka nevēlas kļūt par savedēju savai māsai un tā tālāk, — viņa sacīja, ka Ādamam piezvanījis kāds cilvēks un izstāstījis par viņu un gubernatoru Stārku.

Kurš?

Pirmajās dienās pēc visa notikušā es to biju pavisam piemirsis, bet tad pēkšņi uzradās jautājums. Sākumā šis jautājums pat tais apstākļos man nelikās svarīgs. Jo nekas man nelikās īpaši svarīgs tai laikā, kad mani savā varā bija pārņēmis stingums un sāpes. Vai vismaz tam, kas tobrīd man šķita svarīgs, nebija nekāda sakara ar šo jautājumu. Svarīgs bija tas, kas noticis, nevis notikušā izraisītājs iemesls, ja vien šis iemesls nebija meklējams manī.

Taču jautājums uzpeldēja arvien no jauna. Pat tais brīžos, kad es par to nedomāju, dažkārt pēkšņi sajutu to kā peles zobus graužamies manas apziņas sienās.

Sakumā nespēju iedomāties, kā šo jautājumu varētu uzdot Annai. Par notikušo nedrīkstēju pat ieminēties. Uz mūžīgiem laikiem mums jāpaliek savas klusēšanas sazvērestības varā, mūžam sasaistītiem šai sazvērestībā, jo mēs apzinājāmies, ka, pašiem to negribot, esam jau paguvuši piedalīties citā sazvērestībā, savezdami kopā Ādamu Stentonu un Viliju Stārku un tādējādi iegrūzdami abus nāvē. (Ja lauztu klusēšanas sazvērestību, mums vajadzētu sadurties ar šo otru sazvērestību, palūkoties uz savām rokām un redzēt, ka tās aptraipītas asinīm.) Tāpēc es neteicu nekā.

Līdz pienāca diena, kad man vajadzēja to pateikt.

Es sacīju:

— Anna, gribu tev kaut ko jautāt. Par... par... to. Nekad vairs par to nebildīšu ne vārda, ja vien tu pati neierunāsies.

Anna paskatījās manī, neko neatbildēdama. Ieraudzīju viņas acīs pavīdam bailes un sāpes, taču viņa visiem spēkiem saņēmās.

Un tā es metos tālāk:

— Tu man sacīji... todien, kad aizbraucu pie tevis... ka Ādamam kāds esot zvanījis... izstāstījis viņam... izstāstījis par ...

— Par mani, — viņa teica, pabeigdama teikumu, pie kura es brīdi biju sastomījies. Viņa negaidīja, līdz nāks trieciens. Saņēmusi visus spēkus, viņa pati metās tam pretī.

Es pamāju.

— Nu un tad? — viņa jautāja.

— Vai Ādams sacīja, kas viņam zvanījis?

Anna mazliet padomāja. Šķita, it kā viņa šai mirki! paceltu pārklāju, atsegdama to brīdi, kad Ādams iebrāzās viņas istabā, — kā morgā uz marmora galda paceļ pārklāju līķim, lai ielūkotos tam sejā.

Tad viņa papurināja galvu.

— Nē, — viņa sacīja, — to Ādams neteica ... — Viņa mirkli vilcinājās. — ...Vienīgais, ko viņš sacīja, tas esot bijis vīrietis. Skaidri atceros, kā viņš teica — vīrietis.

Tā mēs atkal iegrimām klusēšanas sazvērestībā, iekārušies šūpolēs, kas līgojās un zvārojās virs draudīgā melnā tukšuma zem mūsu kājām.

Nākamajā dienā es atstāju Lendingu.

Pilsētā iebraucu vēlu pēcpusdienā un tūdaļ piezvanīju uz Sedijas Bērkas dzīvokli. Neviens neatbildēja. Mēģināju zvanīt uz Kapitolu, lai gan izredzes bija gaužām vājas, bet arī tur viņas numurs neatbildēja. Vakarā es vēl vairākkārt lūkoju sazvanīt viņu dzīvoklī, taču veltīgi. Nākamajā rītā nebraucu uz Kapitolu tikties ar Sediju, jo negribēju redzēt visu šo bandu. Vispār nevēlējos vairs to redzēt.

Tādēļ ķēros atkal pie zvanīšanas. Sedijas numurs neatbildēja. Lūdzu komutatora dežuranti, ja iespējams, noskaidrot, kur viņa atrodama. Pēc divām trim minūtēm balss atbildēja: «Viņas šeit nav. Viņa ir saslimusi. Vai tas, lūdzu, viss?» Iekāms paguvu atjēgties, izdzirdu klikšķi, un saruna bija pārtraukta.

Zvanīju vēlreiz.

— Šeit runā Džeks Bērdens, — es sacīju, — es labprāt gribētu ...

— Ak tā... misters Bērdens... — izvairīgi, varbūt pat jautājoši atbildēja komutatora dežurante.

Bija laiks, un šis laiks nemaz nav tik sen, kad vārds Džeks Bērdens vien šai namā izraisīja rosību. Taču šī balss, tās noskaņa skaidri pauda, ka šobrīd vārds Džeks Bērdens nenozīmē ne velna vairāk par tukšu skaņu.

Pirmajā mirklī drausmīgi pārskaitos. Bet tad atcerējos, ka viss ir mainījies.

Šai namā viss bija pārmainījies. Ja šādā vietā kaut kas pārmainās, tas mainās ātri un pamatīgi, un komutatora dežurantes balss, kad tā izrunā jūsu vārdu, iegūst pavisam citu skaņu. Cik daudz kas šeit ir mainījies! Un tad es vairs nedusmojos, jo man viss bija vienalga.

Toties es mīlīgi ierunājos:

— Vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu, kur var saslapt mis Bērku? Es būtu jums ļoti pateicīgs.

Tad es pāris minūšu pagaidīju, kamēr viņa noskaidro šo jautājumu.

— Mis Bērka ir Mileta sanatorijā, — atbildēja balss klausulē.

Kapsētas un slimnīcas, — esmu atkal ierauts notikumu gaitā, — es nodomāju.

Taču Mileta sanatorija nelikās līdzīga slimnīcai. Tā nepavisam nelikās līdzīga slimnīcai — tā es nospriedu, kad divdesmit piecas jūdzes aiz pilsētas nogriezos no šosejas un lēnām iebraucu alejā, kur virs galvas gadu simteņiem veci ozoli zariem savijās krāšņās velvēs, no kurām lejup slīga sūnu stalaktīti, radīdami ūdeņaini zaļu puskrēslu kā alā. Starp vienādā attālumā sarindotajiem ozoliem uz pjedestāliem stāvēja klasiskas marmora statujas — drānās tērptas un bez drānām, vīrieši un sievietes, lietus, vēja, lapu skābju un uzmācīgu ķērpju apstrādātas, it kā pašas gluži kā asni pamazītēm būtu no lipīgajām melni zaļajām zemes trūdvielām izdīgušas, — un blenza garāmgājējā bez jebkāda izbrīna, ar mazliet aizvainotu, miegainu govslopu vienaldzību. So marmora acu skatiens laikam gan bija pirmā stadija ārstēšanā, ko, ieradies sanatorijā, saņēma neirotiķis. Kā atvēsinoša laika ziede uz dvēseles kaistošajām pūtēm un kniestošās niezes.

Alejas galā neirotiķis nonāca pie sanatorijas, kas visžēlīgi solīja mieru zem baltajām kolonnām. Jo Mileta sanatorija bija tā sauktais atpūtas nams. Vairāk nekā pirms gadu simteņa aiz godkāres un lepnības to uzcēla kāds kokvilnas magnāts, kurš naudu kaisīja kā pelavas vējā un savai mājai sapirkās Parīzē turpat vai veselu kuģa kravu ampīra mēbeļu, alejai Romā — turpat veselu kuģa kravu mirdzošu marmora statuju, kuram seja droši vien izskatījās pēc rupji apcirsta ciedra kluča un visā ķermenī nevarēja atrast nevienu nervu, bet tagad cilvēki, kas vai nu bija cēlušies no šādiem vīriem, vai arī pratuši iegūt pietiekami daudz naudas (Grānta vai Kū-lidža 1 valdīšanas laikā), lai iestāstītu sev un citiem, ka ir cēlušies no šādiem vīriem, stiepa šurp savus raustīk-ļus, tikus, krampjus un pūžņojošās v.itis, atpūtās istabās [54] ar augstajiem griestiem, ēda vēžu zupu un guva mierinājumu, klausīdamies psihiatra rāmajā balsī un pamazām noslīkdami viņa platajās, nekustīgajās, brūnajās, miklajās, bezdibenīgajās acīs.

Arī es tikko nenoslīku šais acīs tai īsajā brītiņā, kamēr izprasīju atļauju tikties ar Sediju.

— Ļoti smags gadījums, — viņš sacīja.

Sedija zvilnēja guļamkrēslā pie loga, no kura pavērās skats uz zālienu pakalnā līdz pat pārpurvojušās upes attekai. Nevienādi apcirptie, melnie mati bija izjukuši, seja krīta baltumā, un vakara saules stari to vērta jo vairāk līdzīgu skrošu izraibinātai Medūzas ģipša maskai. Taču maska bija nomesta uz spilvena, un arī acis, kas raudzījās pretim, bija tikai maskas acis. Tās vairs nebija Sedijas Bērkas acis. Šais acīs .iekas vairs nedega.

— Sveika, Sedij, — es sacīju, — ceru, ka marts apciemojums tev nenāks par ļaunu.

Brīdi viņa mani vēroja ar apdzisušām acīm.

— Man nekas nekait, — viņa teica.

Tad es apsēdos, pievilku krēslu viņai tuvāk un aizdedzu cigareti.

— Kā tu jūties? — es jautāju.

Sedija pagrieza galvu un atkal ilgi mani nopētīja. Mirkli viņas acīs kaut kas uzzibsnīja, it kā vēja pūsmiņa būtu pārslīdējusi izplēnējošām oglēm.

— Paklausies, — viņa sacīja, — jūtos ļoti labi. Kāda joda pēc gan lai es nejustos labi?

— Tas ir brīnišķīgi, — es teicu.

— Nebraucu šurp tāpēc, ka man būtu kāda vaina. Braucu tādēļ, ka esmu nogurusi. Gribēju atpūsties. To arī pateicu tam dieva nepieņemtajam dakterim. Es viņam sacīju: «Ierados šeit, lai atpūstos, jo esmu nogurusi, un negribu, ka jūs slaistāties man apkārt, pūlaties dalīties kaut kādos noslēpumos un izzināt, vai man sapnī dažkārt nerādās sarkana ugunsdzēsēju mašīna.» Un vēl es viņam sacīju: «Ja es sāktu dalīties ar jums noslēpumos, tad jums ausis apsviltu, taču esmu ieradusies šeit, lai atpūstos, un nevēlos, ka jūs man krītat uz nerviem.» Vēl es viņam pateicu: «No daudz kā esmu nogurusi, un šaušalīgi esmu nogurusi no cilvēkiem, un tas attiecas arī uz jums, dakter.»

Viņa atbalstījās uz viena elkoņa un paraudzījās manī. Pēc tam sacīja:

J

— Un tas attiecas arī uz tevi, Džek Bērden.

Es neko neatbildēju un pat nepakustējos. Viņa atkal

atslīga krēslā un iegrima sevī.

Ļāvu cigaretei pirkstos izdegt, aizdedzu nākamo un

sacīju:

— Saprotu, Sedij, kā tu jūties, un nepavisam negribu uzvandīt to, kas bijis, taču ...

— Nenieka tu nesaproti un nezini, kā es jūtos, — viņa

teica.

— Savs priekšstats ... varbūt man tomēr ir, — es teicu,

— Bet šurp atbraucu, lai kaut ko tev pajautātu.

— Un es jau domāju, ka esi atbraucis tāpēc, ka trakoti mani mīli.

— Tiesa kas tiesa, — es sacīju. — Mīlu arī. Tik ilgi esam turējušies kopā un allaž labi sapratušies. Taču tas nav ...

— Kā tad, — viņa mani pārtrauca un atkal atbalstījās uz viena elkoņa, — mēs visi visos jautājumos tik burvīgi sapratāmies. Ak dievs, cik burvīgi!

Es pagaidīju, kamēr viņa atkal atslīga guļus un, novērsusi skatienu no manis, paraudzījās zālienā, kas aizstiepās līdz upes attekai. Attekas viņā krastā pāri izplui-nītajām ciprešu galotnēm skaidrajās debesīs lidoja vārna. Kad vārna pazuda skatienam, es sacīju:

— Ādams Stentons nogalināja Bosu, taču šī doma viņam neradās pašam no sevis. Kāds viņu sakūdīja. Kāds, kurš pazina Ādamu Stentonu un zināja, kāpēc viņš uzņēmās darbu medicīnas centrā, un zināja arī...

Sedija šķita manī neklausāmies. Viņa lūkojās skaidrajās debesīs virs izpluinītajām cipresēm, kurp bija aizlidojusi vārna. Bridi vilcinājos, tad, vērodams viņas seju, turpināju:

— ... un zināja par Bosu un Annu Stentoni.

Atkal nogaidīju un, pasniedzis Sedijai šos vārdus, vēroju viņas seju, taču sejā nepakustējās ne vaibsts. Tā izskatījās tikai nogurusi, nogurusi un vienaldzīga pret visu pasauli.

— Kaut ko man tomēr izdevās uzzināt, — es turpināju.

— Tai dienā Ādamam piezvanījis kāds cilvēks un pastāstījis par Bosu un Ādama māsu. Un vēl šo to. Pati zini, ko. Ādams pārskaities. Aizgājis pie māsas, meties viņai virsū, un viņa neko arī nav noliegusi. Viņa nepieder pie tiem cilvēkiem, kas spēj noliegt patiesību. Man šķiet, viņai sen jau bija apriebusies šī slēpšanās un viņa gandrīz vai priecājās, ka vairs ilgāk nav jāslēpjas un ...

— Jā, jā, — sacīja Sedija, nepagriezdamās uz manu pusi, — plāj tik vaļā, cik cēla un cildena ir Anna Sten-tone.

— Piedod, — es teicu un jutu asinis ieplūstam sejā.

— Laikam būšu novirzījies no temata.

— Laikam gan.

Brīdi klusēju. Pēc tam sacīju:

— Sis cilvēks, kas piezvanīja Ādamam, — vai tev ir kāda nojausma, kurš tas varētu būt?

Sita, ka viņa prātā apsver manu jautājumu. Ja bija to saklausījusi, lai gan es nejutos par to pārliecināts.

— Vai tev ir kada nojausma? — es jautāju.

— Man nav nekādas nojausmas, — viņa atbildēja.

— Nav?

— Nē, — viņa sacīja, vel arvien manī neskatīdamās,

— un nekāda nojausma arī nav vajadzīga. Jo, redzi, es zinu, kurš tas ir.

— Kurš? — es vaicāju. — Kurš? — Un pielēcu kājās.

— Dafijs, — viņa sacīja.

— Es jau to zināju! — es iesaucos. — Man to vajadzēja zināt! Tam ta vajadzēja būt.

— Ja tu to zināji, — teica Sedija, — kāda velna pēc brauci šurp un bāzies man virsū?

— Man vajadzēja pārliecināties. Vajadzēja zināt. Nepārprotami zināt. Es... — Apklusu un stāvēju guļam-krēsla kājgalī un raudzījos no manis* novērstajā sejā, ko apspīdēja vakara saules stari.

— Tātad tu zini, ka tas bija Dafijs. Kā tu to zini?

— Velns tevi rāvis, Džek Bērden, velns tevi pārāvis,—■ viņa sacīja nogurušā balsī un pagrieza galvu, lai pavērtos manī. Tad, vērdamās manī, viņa izslējās sēdus un ierunājās balsī, kas skanēja nevis vairs nogurusi, bet gan nikni un neiecietīgi: — Velns tevi rāvis, Džek Bērden, kas tevi šurp attrenca? Kas tevi allaž dīda visur iejaukties? Kāpēc tu neliec mani mierā? Kāpēc neliec miera? Kāpēc?

Ieskatījos viņai acīs, tās zvērodamas kvēloja aiz sāpēm savaikstītaja sejā.

— Kā tu to zini? — es maigi jautāju.

— Velns tevi rāvis, Džek Bērden, velns tevi pārāvis,—-viņa skandēja kā lūgšanu.

— Kā tu to zini? — es jautāju vēl maigāk — nu jau gandrīz čukstus — un pieliecos viņai tuvāk.

— Velns tevi rāvis, Džek Bērden, — viņa sacīja.

— Kā tu to zini?

— Zinu tādēļ, ka ... — viņa iesāka, tad apklusa un izmisumā nogurusi atmeta galvu, kā spilvenos svaidās drudža mocīts bērns.

— Tādēļ, ka? — es neatlaidos.

— Tādēļ, ka, — viņa teica un atslīga atpakaļ guļam-krēslā, — es pati viņam to liku. Liku to izdarīt.

Redz, kā. Redzi, kā, un es pat to nespēju iedomāties. Mani ceļgali lēnītēm salika, gluži kā pneimatisks domkrats, kad tas nolaiž automobili pie zemes, un es atkal apsēdos krēslā. Te nu es sēdēju, un te sēdēja Sedija Bērka, un es lūkojos viņā tā, it kā nekad agrāk viņu nebūtu redzējis.

Pēc brīža viņa sacīja:

— Neskaties manī! — Taču šais vārdos nemanīju ne mazākās kvēles.

Es laikam vēl joprojām raudzījos Sedijā, jo viņa vēlreiz sacīja:

— Neskaties manī!

Tad izdzirdu pār savām lūpām atskanam vārdus, it kā es runātu pats ar sevi:

— Tu viņu nogalināji.

— Jā, — viņa teica, — jā, es viņu nogalināju. Viņš mani pameta. Pavisam. Zināju, ka viņš mani pamet pavisam. Sās Lūsijas dēļ. Pēc visa, ko esmu pūlējusies. Padarījusi viņu par to, kas viņš bija. Sacīju, ka viņš vēl mani pieminēs, bet viņš tikai apveltīja mani ar šo savu jauno, derdzīgo smaidu, it kā izmēģinādams Jēzus lomu, saņēma manas rokas savās plaukstās un lūdza, lai es saprotot... saprotot — kungs apžēlojies! — un tai mirklī kā zibsnis pār mani nāca doma, ka es viņu nogalināšu.

— Tu nogalināji Ādamu Stentonu, — es teicu.

— Ak dievs, — viņa izdvesa, — ak dievs.

— Tu nogalināji Ādamu, — es atkārtoju.

— Ak, — viņa dvesa, — un es nogalināju Viliju. Es viņu nogalināju.

— Jā, — es piekritu un pamāju ar galvu.

— Ak dievs, — viņa sacīja un gulēja, lūkodamās

griestos..

Biju uzzinājis to, kā dēļ braucu šurp. Taču vēl arvien paliku sēžam. Pat cigareti neaizdedzu.

34*

53 i

Pēc brīža viņa sacīja:

— Nāc tuvāk! Pabīdi krēslu šurp! ļ

Piestūmu savu krēslu tuvāk guļamkrēslam un gaidīju.

Viņa neskatījās manī, tikai nedroši pastiepa roku uz manu pusi. Es to satvēru, bet viņa vēl arvien stīvi lūkojās griestos, un vakara saule nežēlīgi apspīdēja viņas seju.

— Džek, — beidzot viņa ierunājās, joprojām manī neskatīdamās.

— Jā?

— Priecājos, ka esmu tev visu izstāstījusi, — viņa teica. — Zināju, ka man kādam tas jāpastāsta. Agri vai vēlu. Zināju, ka šis brīdis pienāks, bet nebija neviena, kam varētu pastāstīt. Kamēr ieradies tu. Tāpēc tava ierašanās man bija tik nepatīkama. Līdzko tu ienāci pa durvīm, es zināju, ka man vajadzēs tev to izstāstīt. Taču priecājos, ka esmu izstāstījusi. Man ir vienalga, kam vēl tas kļūs zināms. Varbūt neesmu tik cēla un cildena kā šī Anna Stentone, tomēr priecājos, ka esmu izstāstījusi.

Man pietrūka vārdu, ko viņai atbildēt. Tā es vēl krietnu brīdi nosēdēju, turēdams Sedijas roku mēmā klusumā, kurš viņai, acīm redzot, šķita tīkams, raudzīdamies pāri guļamkrēslam uz upes atteku, kas aizvijās zem apsūnojušajām, izpluinītajām cipresēm otrā krastā, raudzīdamies aļģēm izraibinātajā ūdenī, kas smagi dvakoja pēc dumbrājiem, džungļiem un tumsas viņpus plašā, apcirptā zāliena.

Biju uzzinājis, ka Mazulis Dafijs, kas nule kļuvis par štata gubernatoru, nogalinājis Viliju Stārku tikpat neapšaubāmi, it kā viņa paša roka būtu turējusi revolveri. Biju uzzinājis arī to, ka Sedija Bērka ielikusi ieroci Mazulim rokā un notēmējusi to Mazuļa vietā, ,ka arī viņa ir nogalinājusi Viliju Stārku. Un Ādamu Stcntonu. Taču tas, ko izdarīja viņa, tika darīts dusmu karstumā. Toties tas, ko izdarīja Dafijs, tika darīts ar aukstu aprēķinu. Tādēļ Sedijas Bērkas rīcība galu galā it kā pagaisa. Tā mani vairs neinteresēja.

Pārj palika Dafijs. Tātad to izdarījis Dafijs. Un dīvaini, šī doma viesa manī lielu prieku un atvieglojumu. To bija izdarījis Dafijs, un viss kļuva skaidrs un gaišs kā saltas ziemas saules staros. Tur kaut kur bija Mazulis Dafijs ar dimanta gredzenu pirkstā, un šeit bija Džeks Bērdens. Es jutos atbrīvots un šķīsts, kā cilvēks, kas, nezināšanas un apņēmības trūkuma stindzināts, pēkšņi apjauš, ka spēj rīkoties. Jutu, ka tūdaļ pat spēšu rīkoties.

Taču nezināju, kā lai es rīkojos..

Kad atkal aizbraucu pie Sedijas — pati viņa lūdza mani atbraukt vēl, — nepaguvu par šo jautājumu ierunāties ne vārda, kad viņa apsolīja uzrakstīt paziņojumu, ja vien es to vēlētos. Teicu, ka tas būtu brīnišķīgi, un arī domāju, ka tas būtu brīnišķīgi, jo arvien vēl jutos šķīsts un atbrīvots, tūdaļ pat spējīgs rīkoties, un viņa ielika man rokās ieroci. Es viņai pateicu paldies.

— Nesaki man paldies, — viņa teica, — daru to pati sevis dēļ. Dafijs ... Dafijs ... — Sedija piecēlās guļam-krēslā sēdus, un viņas acīs iezibējās senais spožums. •— ... Vai zini, ko viņš izdarīja?

Nepaguvu atbildēt, kad viņa metās tālāk:

— Pēc tam ... pēc šā notikuma ... es nejutu itin nekā. Itin nekā. To pašu nakti jau uzzināju, kas noticis, taču nejutu itin nekā. Nākamajā rītā pie manis atnāca Dafijs ... smīkņādams un tusnīdams ... un sacīja: «Zini, sku-ķen, cepuri tavā priekšā nost, goda vārds, cepuri nost!» Vēl joprojām es nejutu itin neko, pat tad vēl ne, kad ielūkojos viņam sejā. Bet tad viņš aplika man roku ap pleciem, plikšķināja un glaudīja manu muguru starp lāpstiņām un sacīja: «Zini, skuķēn, tu viņam piežmiedzi dziesmu, un es tevi neaizmirsīšu, un zini, skuķēn, tu un es, mēs abi itin jauki varētu turēties kopā.» Un tad tas notika. Tas notika tieši tai mirklī. It kā viss būtu noticis tai brīdī manu acu priekšā, nevis Kapitolā. Es ielaidu nagus viņam miesā un metos projām. Izskrēju uz ielas. Un pēc trim dienām, kad Vilijs nomira, atbraucu uz šejieni. Tā bija vienīgā vieta, kurp man atlika doties.

— Nu paldies tev, — es teicu. — Domāju, ka varēsim piežmiegt Dafiju.

— Tiesā nekas nesanāks, — viņa sacīja. ^

— Nemaz nedomāju, ka sanāks. Lai ko tu būtu teikusi viņam vai viņš tev, tas neko nepierāda. Taču ir vēl citas iespējas.

Viņa brīdi padomāja. Tad sacīja:

— Dari ko darīdams, ar tiesu vai bez tiesas, ceru — tev ir skaidrs, ka iejaukta tiks šī... — Viņa apklusa, nespēdama izsacīt vārdu, ko gribēja teikt, tad saņēmās: — ... iejaukta tiks Anna Stentone.

— Viņa neatteiksies, — es apliecināju. — Zinu, ka viņa neatteiksies.

Sedija paraustīja plecus.

— Paši zināt, ko gribat, — viņa teica, — jūs visi.

— Gribu piemiegt Dafiju.

— Man nekas nav pretim, — viņa sacīja un atkal paraustīja plecus. — Man nekas nav pretim, — viņa atkārtoja, — taču visa pasaule ir pilna ar Dafijiem. Tā vien šķiet, ka visu mūžu Dafijus vien esmu pazinusi.

— Patlaban domāju tikai par vienu, — es paziņoju.

Vēl pēc nedēļas domāju tikai par šo vienu Dafiju (tobrīd man šķita, ka vajadzētu rīkoties, aicinot talkā štata administrācijai nelabvēlīgu avīzi), kad pēkšņi saņēmu no viņa zīmīti. Vai man nebūtu nekas pretim ierasties pie viņa, bija rakstīts zīmītē. Man izdevīgā laikā.

Izdevīgs laiks man atradās tūliņ, un es ieraudzīju Dafiju cūciskā lieliskumā ar savām miesām piepildām uzvalku un lielo ādas kušeti rezidences bibliotēkā, kur agrāk allaž sēdēja Boss. Dafija kurpju āda čīkstēja, kad viņš slāja man pretim, lai sasveicinātos, un viņa ķermenis līgojās tādā uzpūstā vieglumā kā slīkonis, kas beidzot izrāvies no upes dibena duļķēm un, lepni šūpodamies, uzpeld ūdens virspusē. Mēs sarokojāmies, un viņš pasmaidīja. Viņš norādīja man uz krēslu, un kušete iebrikšķējās, uzņemdama viņa miesas.

Nēģeris baltos svārkos atnesa dzeramo. Glāzi paņēmu, bet no cigāra atteicos un gaidīju.

Viņš sacīja, ka ļoti skumstot par Bosa nāvi. Es pamāju ar galvu.

Viņš sacīja, ka zēniem stipri pietrūkstot Bosa. Es atkal pamāju.

Viņš sacīja, ka darbu tomēr vajagot turpināt. Tieši tā, kā būtu vēlējies Boss. Es atkal pamāju.

Viņš sacīja, cik stipri viņiem nudien pietrūkstot Bosa. Es atkal pamāju.

Viņš sacīja:

— Džek, zēniem pietrūkst arī tevis, nudien.

Es kautrīgi pamāju un teicu, ka ari man nudien pietrūkst zēnu.

— Jā, — viņš sacīja, — nupat viendien teicu pats sev,— līdzko tā īsti iejūgšos darbā, meklēšu rokā Džeku. Kā tad, Džeks ir īstais vīrs, ar ko es gribētu sastrādāt. Boss viņu augstu vērtēja, un, kas labi derēja Bosam, tikpat labi derēs arī vecajam Mazulim. Jā, es sev teicu, meklēšu ciet veco zēnu Džeku. Tieši tāds palīgs man ir vajadzīgs. Godavīrs. Cilvēks, uz ko var paļauties. Kas saka taisnību acīs bez bailēm un lišķības. Kas zina, ko nozīmē — vīrs un vārds.

— Vai tu to par mani runā? — es jautāju.

— Skaidrs, ka par tevi, — viņš atbildēja. — Un gribu tev izteikt priekšlikumu. īsti nezinu, kāda bija tava vienošanās ar Bosu, bet pasaki man to skaidri un gaiši, un es pielikšu vēl desmit procentus.

— Par savu algu nekad neesmu sūdzējies, — es sacīju.

— Nu, tā ir baltā cilvēka cienīga valoda, Džek, — viņš sacīja un nopietni piebilda: — Taču saproti mani pareizi, es zinu, ka jūs abi ar Bosu turējāties tā. — Viņš pacēla divus resnus, baltus, spīdīgus pirkstus, kā bīskaps dodams svētību. — Tā, — viņš atkārtoja. — Un saproti mani pareizi, es nedomāju kritizēt Bosu. Gribu tikai pierādīt, ka māku tevi novērtēt.

— Paldies, — es teicu, un manai balsij pietrūka siltuma.

Siltuma, acīm redzot, pietrūka tik manāmi, ka Dafijs mazliet paliecas uz priekšu un sacīja:

— Pielikšu divdesmit procentus, Džek.

— Pārāk maz, — es sacīju.

— Tev taisnība, Džek, — viņš piekrita. — Pārāk maz. Divdesmit piecus procentus.

Hs papurināju galvu.

Dafijs jutās drusku neomulīgi, kušete nokrakšķēja, bet tad viņš saņemas un pasmaidīja.

— Džek, — viņš glaimīgi ierunājās, • pasaki, cik pēc tavam domām vajadzētu, un es paraudzīšu, kā mēs varētu salīgt. Pasaki tikai, cik tu gribētu.

— Nekā es negribu, — es sacīju.

— Ko?

— Paklausies, — es teicu, — vai tu nupat nesacīji, ka es esmu cilvēks, kurš zina, ko nozīmē vīrs un vārds?

— Jā, Džek.

— Tātad tu man ticēsi, ja es tev kaut ko sacīšu.

— Nu, protams, Džek.

— Labi, tad es tev arī pateikšu — par tevi pretīgāku cūku nevarētu atrast visā šai dieva pasaulē.

Izbaudīju klusuma brīdi, kas sekoja šiem vārdiem, tad metos tālāk:

— Un tu domā, ka vari mani nopirkt. Taču man ir skaidrs, kāpēc tu to gribi. Tu nezini, cik daudz es zinu un ko zinu. Biju Bosam tuvs cilvēks un zinu pietiekami daudz. Esmu džokers kāršu kavā. Bet, kaut tikai kārts, neesmu ar pliku roku ņemams un arī abas acis man vēl vaļā. Tu gribi izmest mani galdā no pašas kavas apakšas. Taču nekas neiznāks, Mazuli, nekas neiznāks. Tavs stāvoklis, Mazuli, ir sasodīti čābisks. Un vai zini, kāpēc?

— Paklausies! — viņš svarīgi iesāka. — Paklausies, neiedrošinies ...

— Čābisks tāpēc, ka es kaut ko zinu. Zinu diezgan daudz. Zinu, ka tu nogalināji Bosu.

— Meli! — viņš iesaucās un saslējās kušetē, tā ka tā nobrīkšķēja vien.

— Nav meli. Un nav arī minējums. Lai gan man pašam vajadzēja to uzminēt. Sedija Bērka man pastāstīja. Viņa...

— Viņa pati tur iejaukta, viņa pati ir tur iejaukta!

— Viņa bija iejaukta, — es izlaboju, — bet tagad vairs nav. Un viņa izstāstīs kaut visai pasaulei. Viņai ir vienalga, kas to uzzina. Viņa ne no kā nebaidās.

— Lai tikai nebaidās. Es viņu ...

— Viņa nebaidās, jo ir nogurusi. Viņa ir nogurusi no visa kā, un viņa ir nogurusi arī no tevis.

— Es viņu nogalināšu, — viņš sacīja, un uz pieres viņam sīkām lāsītēm izspiedās sviedri.

— Nevienu tu nenogalināsi, — es teicu, — un šoreiz vairs nav neviena, kas to darītu tavā vietā. Jo tu baidies. Tu baidījies nogalināt Bosu un baidījies arī nenogalināt, bet talkā tev naca akla laime. Un tu mazu drusciņu piebikstīji laimei, Mazuli, un, goda vārds, par to es tevi varu cienīt. Tas man atvēra acis. Redzi, Mazuli, visus šos gadus es tevi vispār neņēmu par pilnu. Tu man šķiti tikai karikatūra no humora lappuses. Ar savu dimanta gredzenu. Tu biji treniņu bumbieris, kur Bosam vingrināt dūri, un, saņemdams sitienus, smaidīji greizu smaidiņu. Tu biji kā tas pūdelis tai stāstā. Vai esi kādreiz dzirdējis par šo pūdeli?

Es nedevu Dafijam iespēju atbildēt. Pagaidīju, kamēr viņš atver muti, un turpināju:

— Kādam dzērājam bijis pūdelis, un viņš to vazājis visur līdzi, no bāra uz bāru. Un vai zini, kāpēc? Varbūt aiz mīlestības? Ne aiz kādas mīlestības. Pūdeli viņš vazājis

līdzi tāpēc, lai būtu uz ko nospļauties un nevajadzētu apķēzīt grīdu. Nu, un šāds pūdelis tu biji Bosam. Un tev tas patika. Tev patika, ka uz tevi nospļaujas. Tu nebiji cilvēks. Tevi nevarēja ņemt par pilnu. Tā es visu laiku domāju. Taču esmu maldījies, Mazuli. Kaut kur tevī iemita kaut kas tāds, kas tevi padarīja par cilvēku. Tev apriebās, ka uz tevi spļauj. Pat par naudu.

Es piecēlos, turēdams rokā pusizdzerto glāzi.

— Un nu, Mazuli, — es teicu, — kad zinu, ka tu tomēr esi ņemams par pilnu, man tevis sava ziņā kļūst žēl. Tu esi smieklīgs, vecs, resns vīrs, Mazuli, un sirds tev vairs nepumpē, kā nākas, aknas izburbušas, pār seju plūst sviedri, prātu urda nelāgas domas, un liela tumsība ceļas tevī kā ūdens pagrabā, un man gandrīz kļūst tevis žēl, taču, ja tu bildīsi vēl kaut vārdu, man var tevis vairs nebūt žēl. Tādēļ izdzeršu tavu viskiju, iespļaušu glāzē un iešu projām.

Tā es izdzēru viskiju, nometu glāzi uz grīdas (pret mīksto paklāju tā nesaplīsa) un devos uz durvīm. Biju jau turpat vai pie pašām durvīm, kad no kušetes izdzirdēju atskanam ķērcienu. Es atskatījos.

— Nekā ... — viņš ķērca, — tiesā nekā tu nepanāksi!

Es papurināju galvu.

— Nē, — es teicu, — nepanākšu. Bet tev jau tāpat pietiks, par ko galvu lauzīt.

Es atvēru durvis, izgāju ārā, atstādams tās atvērtas, izsoļoju cauri garajam vestibilam zern lielās, mirdzošās lustras un izgāju spirdzinošajā naktī.

Dziļi ieelpoju dzestro gaisu un caur koku zariem palūkojos tālajās zvaigznēs. Jutos pasakaini. Ak, kā biju nospēlējis šo ainu! Trāpījis visvārīgākajā vietā. Aiz prieka nezināju, kur dēties. Aiz lepnuma viss manī kvēloja. Biju varonis. Biju svētais Jurģis ar pūķi, biju Edvīns Būts^1 uz rampas gāzes lampu gaismā, biju Jēzus Kristus ar pātagu dievnamā.

Es biju ko vērts.

Un pēkšņi zem zvaigznēm es kļuvu par cilvēku, kas pamielojies ar pašu labāko no zupas 1»dz liekstiem un Ko-rona-Korona cigāriem un jūtas pasakaini savā šķīstībā, bet pēkšņi paliek pāri tikai dzeltenīgā, skāņā garša, kas uzradusies mutē no vecā, nolietotā kuņģa.

1 Edvīns Būts — izcils XIX gs. amerikāņu traģēdiju aktieris.

f

\

Pēc trim dienām no Sedijas Bērkas saņēmu ierakstītu vēstuli. Viņa rakstīja:

«Mīļais Džek!

Lai Tu nedomātu, ka gribu izvairīties no atbildības par saviem vārdiem, nosūtu Tev apsolīto paziņojumu. Tas ir liecinieku apliecināts, pie notāra apstiprināts un nodrošināts pret visām varbūtībām, un Tu vari ar to darīt, ko gribi, jo tas pieder Tev. Un nevienam citam. Tagad tas, kā jau teicu, tiek nodots Tavā rīcībā.

Es braucu projām no šejienes. Ne jau tikai no šā nespējnieku patversmes un trako nama krustojuma, bet arī no šās pilsētas un no šā štata. Palikt šeit vairs nespēju, tādēļ laižos projām. Braukšu tālu un braukšu uz ilgu laiku, un varbūt kaut kur atradīšu labāku klimatu. Taču mana māsīca (misis Sila Lārkina, Ruso avēnijā 2331), kura ir mana tuvākā radiniece, pēcāk saņems manu adresi, un, ja Tev kādreiz iegribēsies ar mani sazināties, varēsi viņai pajautāt, kur esmu atrodama. Lai kur es arī būtu, darīšu visu, ko Tu teiksi. Ja teiksi, lai braucu, es braukšu. Negribu, lai Tu domātu, ka izvairos no atbildības. Man ir gluži vienalga, ko par mani kāds uzzina. Darīšu visu, ko Tu man sakarā ar šo pasākumu liksi darīt.

i

Bet, ja Tu gribi uzklausīt manu padomu par šo pasākumu, tad liecies mierā. Ne jau tāpēc, ka es mīlētu Da-fiju. Ceru, ka Tu pateiksi kādu biezu vārdu tā, lai viņam bikses tiek pilnas. Taču mans padoms ir likties mierā. Pirmkārt, tiesas ceļā Tu neko nepanāksi. Otrkārt, ja Tu to izmantosi politiskiem nolūkiem, vienīgais, kas Tev izdosies — Dafiju neievēlēs otrreiz, bet Tu zini tikpat labi kā es, ka neviens pat viņa kandidatūru nedomā izvirzīt. Puiši viņu nemūžam neizvirzīs, jo pat viņu līmenim Dafijs ir tīrā nulle. Kaut kas tāds, kas piederējis Bosam. Patiesības atklāšana šai bandai par ļaunu nenāks. Tā tikai dos viņiem iemeslu atbrīvoties no Dafija. Ja Tu gribi, lai banda uzraujas, ļauj pašiem izrakt sev bedri, un, kad Bosa vairs nav, ilgi uz to nevajadzēs gaidīt. Un, treškārt, ja Tu visu plāsi vaļā, tai Tavai Stentonu dāmai arī diez cik labi ap dūšu nebūs. Varbūt viņa ir tik cēla un cildena, kā Tu man stāstīji, un gribēs, lai Tu ķeries vērsim pie ragiem, toties Tu, to darīdams, būsi īsts koka pauris. Viņai, manuprāt, pietiekami daudz jau vajadzējis pārciest, un Tu patiešām būtu koka pauris, ja uzgrūstu viņai

ļaunas mocības tikai tāpēc vien, ka Tevi pārņēmusi lieluma mānija un Tu iedomājies sevi par ērgļa skautu un viņu par 2annu d’Arku. Tu būtu koka pauris, pat to visu viņai stāstīdams. Ja vien Tava nesaturīgā mute jau nav izpļāpājusies. To no Tevis var sagaidīt. Neņemos apgalvot, ka viņa ir mana labākā draudzene, taču viņai, kā jau teicu, diezgan bijis savu rūpju, un Tu kādu mirkli varētu atstāt viņu mierā.

Liec aiz auss, ka es neizvairos no atbildības. Dodu Tev tikai padomu.

Turies kā vīrs.

Patiesi Tava

Sedija Bērka.»

Izlasīju Sedijas paziņojumu. Tur bija pateikts viss, ko vajadzēja, un ik lappuse bija parakstīta un apliecināta. Tad es to salocīju. Man tas vairs nebija vajadzīgs. Ne jau Sedijas dotā padoma dēļ. Vēstulē viss, bez šaubām, bija pateikts saprātīgi. Vismaz tai daļā par Dafiju un viņa bandu. Taču kaut kas bija noticis. Lai vācas visi uz elli, es nodomāju. Līdz kaklam apriebies.

Es vēlreiz paskatījos uz vēstuli. Tātad Sedija nosaukusi mani par ērgļa skautu. Taču arī tas nebija nekas jauns. Tovakar pēc tikšanās ar Dafiju, kad soļoju pa ielu zem zvaigžņotajām debesīm, es pats sevi biju apsaukājis daudz nelāgākiem vārdiem. Taču Sedijas teiktais trāpīja mani vārīgā vietā, un tā iesūrstējās. Tā sūrstēja vē! jo vairāk tāpēc, ka nu es zināju — mana vārīgā vieta nav nekāds noslēpums. Sedija jau bija zinājusi, ka man ir tada vieta. Viņa bija redzējusi man cauri. Viņa lasīja manī kā grāmatā.

Šais domās radu vienu vienīgu apšaubāmu mierinājumu. Vismaz man nevajadzēja gaidīt, lai viņa mani izlasītu. Es pats sevi biju izlasījis kā grāmatu tai vakarā, kad aiz prieka nezināju, kur dēties, kad jutos kā ērgļa skauts un kad mutē pēkšņi uzradās dzeltenīgā, skāņā garša.

Ko es sevī biju izlasījis? To varētu izteikt apmēram tā: uzzinājis, ka Dafijs nogalinājis Bosu un Ādamu, es jutos šķists un tīrs un, sadevis Dafijam pa ādu, jutos pasakaini, jo domāju, ka man pašam nav nekādas vainas. Dafijs bija ļaundaris, es — atriebējs varonis. Sadevu Dafi-ļam pa ādu un piepūtos lepnumā kā pūslis. Tad negaidot kaut kas notika, un man mutē uzradās dzeltenīgā garša.

Kas bija noticis? Pēkšņi es pats sev apjautājos, kādēļ Dafijs jutās tik pārliecināts, ka iešu pie viņa strādāt. Un pēkšņi es ieraudzīju pie kapsētas vārtiem sev pievērstās mazā iznireja reportiera acis un visas pārējās acis, kas tieši tāpat manī lūkojās, un pēkšņi sapratu, ka esmu pūlējies Dafiju padarīt par grēkāzi, ko upurēt manā vietā, pacelt sevi pāri Dafijain, un mana lieliskā varonības maltīte sāka dedzināt rīkli kā dzeltenas grēmas, un es jutos notverts, sasaistīts, sapinies un iestidzis, kā vērsis grimdams muklājā vai kā kaķis piclipdams pie mušpapīra. Tas vēl būtu labi, ja es sevi ieraudzītu tikai kā līdzdalībnieku tai sazvērestībā ar Annu Stentoni, kas saveda kopā Viliju Stārku un Ādamu Stentonu, iedzīdama abus nāvē. Tas vēl nebūtu nekas. Jutos tā, it kā es būtu iejaukts vēl drausmīgākā sazvērestībā, kuras nozīmi pats nespēju izdibināt. Jutos tā,- it kā aina, ko tikko iztēlē skatīju, būtu bijusi drausmīga komiska pantomīma, nospēlēta nolūkā, kas man nav aptverams, publikai, kura man nav saskatāma, lai gan zinu, ka tā turpat uzglūn no tumsas. Jutos tā, it kā šās ainas vidū Mazulis Dafijs lēnām un brālīgi būtu pamirkšķinājis man ar savu austeres aci un es būtu sapratis šaušalīgo patiesību, un proti — mēs abi esam dvīņi, kas sasaistīti kopā daudz ciešāk un postošāk nekā tie nabaga kopā saaugušie izdzimumi, kurus saista tikai parasts miesas un skrimšļu krikslītis un abiem cauri plūstošas asinis. Mēs bijām sasaistīti uz mūžiem, un es nekad nevaru ienīst viņu, neienīzdams pats sevi, ne arī mīlēt sevi, nemīlēdams viņu. Mūžības visuredzošās acs priekšā mēs bijām sasaistīti caur mūsu dieva — Lielā Raustikļa bezgalīgo žēlastību.

Un es mētājos un locījos kā vērsis vai kaķis, un grēmas dedzināja manu rīkli, un es nezināju, kur dēties, un es ienīdu visu un visus, un sevi, un Mazuli Dafiju, un Viliju Stārku, un Ādamu Stentonu. Lai viņi visi vācas uz elli, es, it kā no malas raudzīdamies, sacīju zem zvaigžņotajām debesīm. Man viņi visi šķita vienādi. Un es šķitu līdzīgs viņiem.

Tāda sajūta mani neatstāja krietnu laiku.

Es nebraucu atpakaļ uz Lendingu. Negribēju redzēt Annu Stentoni. Neatplēsu pat viņas atsūtīto vēstuli. Tā gulēja uz mana rakstāmgalda, kur to ik rītu atkal ieraudzīju. Negribēju redzēt nevienu no saviem paziņām. Klimtu pa pilsētu, nīku savā istabā ai slaistījos pa bā-

Īriem, kur agrāk biju rets viesis, sēdēju kinoteātra pirmajā rindā, kur varēju apjūsmot milzīgās, izkropļotās ēnas, kas žestikulēja un kāvās, apkampās un pieglaudās cita citai un runāja svinīgus vārdus, atsaukdamas manā atmiņā visu, ko vien varēju atcerēties. Un es stundām ilgi sēdēju publiskās bibliotēkas laikrakstu lasītavā, jo tāda bibliotēka, tāpat kā dzelzceja stacija, labdarības iestāde vai publiska ateja ir vieta, kur sanāk aizdusas nomocīti večuki un klaidoņi un sēž, apsmulēdami avīzes, kas stāsta par pasauli, kurā viņi nodzīvojuši zināmu gadu skaitu, vai arī sēž tāpat vien, gārdzoši vilkdami elpu un blenzdami pelēkajās lietus straumēs, kas plūst pār lielajām logu rūtīm virs galvas.

Tieši bibliotēkas laikrakstu lasītavā kādudien ieraudzīju Cukuriņu. Sastapt šai vietā Cukuriņu šķita tik neiespējami, ka pirmajā mirklī gandrīz negribēju noticēt savām acīm. Taču tas patiešām bija viņš. Palielā galva bija nokārta, it kā būtu pārāk smaga tievajam kakla stiebriņam, un es redzēju plāno, kā zīdainim rožaino ādu uz paura tais vietās, kur aizlaikus izkrituši mati. īsās roķeles saņurcītā zilā sarža piedurknēs simetriski gulēja viņam priekšā uz galda, kā pāris krietni piebāztu lauku desu uz miesnieka letes. Bālās, tuklās delnas nevainīgi knibinājās gar lakoto, dzelteno ozolkoka galdvirsu. Viņš šķirstīja kādu ilustrētu žurnālu.

Tad viena roka — labā — ar ašu, ņirbīgu kustību, ko es tik skaidri atcerējos, paslīdēja zem galda, — ielīzdama, acīm redzot, svārku sānkabatā, — un atgriezās ar cukura graudu, ko viņš iemeta mutē. Ņirbīgā rokas kustība kaut ko atsauca man atmiņā, un es iedomājos, diez vai viņš vēl arvien nēsā līdzi šaujamo. Palūkojos uz viņa kreisajiem sāniem pie paduses, taču neko nevarēju samanīt. Zilais sarža uzvalks Cukuriņam allaž bija krietni par lielu.

Tas, bez šaubām, bija Cukuriņš, un man negribējās ar viņu sastapties. Ja viņš paceltu galvu, viņa skatiens pievērstos tieši man. Kamēr viņš šķita iegrimis ilustrētajā žurnālā, es lūkoju aizlavīties līdz durvīm. Virzījos gar pašu telpas malu un gandrīz jau biju izkļuvis no Cuku-riņa redzes loka, kad viņš pacēla galvu un mūsu acis sastapās. Viņš piecēlās un nāca man pretim.

Es nenoteikti palocīju galvu, un tas varēja nozīmēt gan sveicienu, diezgan dzedru, ne pārāk laipnu sveicienu, gan arī mājienu sekot man gaitenī, kur mums pavērtos iespēja aprunāties. Cukuriņš uztvēra to par mājienu un devās man līdzi. Es negaidīju pie durvīm, bet steigšus pa gaiteni gāju uz kāpnēm (laikrakstu lasītavas publiskajās bibliotēkās parasti iekārtotas puspagraba stāvā, blakus vīriešu atejai), pa kurām varēja nonākt galvenajā vestibilā. Varbūt viņš manu steigu sapratīs pareizi. Taču Cukuriņš nesaprata. Viņš tikai steberēja man pakaļ, un zilās sarža bikses kā maiss nokarājās viņam gar zemo stakli un staras sačokurojošās slīga pār melnajām, mīkstajām, strup-purnu kurpēm.

— K-k-k... — Cukuriņš iesāka, seja viņam sašķobījās sāpīgā, piedošanu lūdzošā vaibstā, un siekalas pašķīda uz visām pusēm.

— Tāpat vien kuļos pa dzīvi, — es atbildēju. — Kā tev

sviežas?

— T-t-t-tīri labi.

Mēs stāvējām publiskās bibliotēkas pustumšajā, vāji apgaismotajā pagraba gaitenī, uz cementa grīdas visapkārt mētājās cigarešu gali, aiz muguras atradās vīriešu atejas durvis, un gaiss oda pēc izkaltuša papīra, putekļiem un dezinfekcijas līdzekļiem. Pulkstenis rādīja pusdiv-padsmit dienā, un pelēkās debesis nemitīgi pilēja kā piemirkusi veca audekla nojume. Mēs paskatījāmies viens otrā. Abi zinājām, ka glābjamies šeit no lietus, jo nekur citur mums nav kur iet.

Viņš pašļūkāja kāju pa grīdu, paraudzījās lejup, pēc tam atkal manī.

— E-s-es varēju d-d-dabūt d-d-darbu, — viņš nopietni paziņoja.

— Protams, — es bez sevišķas intereses piekritu.

— Bet e-e-es vēl n-n-n-negribu. P-pagaidām, — viņš sacīja. — Pagaidām nav ne-ne-ne-kādas p-patikšanas.

— Protams, — es atkārtoju.

— E-e-esmu iekrājis d-d-drusku naudas, — viņš kā atvainodamies sacīja.

— Protams.

Tad viņš pētījoši palūkojās manī.

— V-v-v-vai jums jau ir d-darbs?

Papurināju galvu un, sevi attaisnodams, gandrīz jau pasacīju to, ko tikko bija teicis viņš, — ka darbu būtu dabūjis, ja vien gribētu. Varētu sēdēt glītā kabinetā blakus Mazuļa Dafija kabinetam, kājas uz sarkankoka rakstāmgalda saslējis. Ja vien būtu gribējis. Un, kad šī doma iešāvās man prātā, noplaiksnīdama ar skumju pašiz-smieklu, pēkšņi kā zibens uzliesmojumā, kad nogrand pērkona spēriens, ieraudzīju, ko tas kungs ieliek man tieši rokās. Dafijs, es nodomāju, Dafijs.

Un Cukuriņš stāvēja man blakus.

— Paklausies, — es teicu un pieliecos viņam klāt tukšajā gaitenī, — paklausies, vai tu zini, kas nogalināja Bosu?

Lielā galva tievā kakla stiebriņa galā mazliet sazvēlās uz vieniem sāniem, Cukuriņš palūkojās manī, un seja viņam sāka mokoši raustīties.

— Jā, — viņš sacīja, — jā... tas m-m-m-maita, un e-e-es viņu noš-šāvu.

— Jā, — es teicu, — tu nošāvi Stentonu ... — Un pēkšņās sāpēs es iedomājos Ādamu Stentonu, kas vēl nesen bija dzīvs, bet nu jau ir miris, un mani sagrāba naids pret šo kroplīgo, nožēlojamo radījumu, kurš stāvēja man blakus. — ... Jā, tu viņu nošāvi.

Galva atkal kā nogurusi lēnām sazvēlās uz kakla, un viņš atkārtoja:

— E-e-es viņu nošāvu.

— Bet ja nu tu nezini, — es teicu, pieliekdamies viņam klāt, — ja tu nezini, ka aiz Stentona muguras stāvējis kāds cits, kāds, kas viņu uzkūdīja.

Ļāvu, lai šie vārdi Cukuriņam iespiežas apziņā, un vēroju, kā raustās viņa seja, kamēr viņš nebilst ne skaņas.

— Ja nu, — es turpināju, — ja nu es varētu tev pateikt, kurš tas bija ... ja pat varētu pierādīt... ko tad tu darītu?

Pēkšņi viņa seja vairs neraustījās. Tā bija gluda kā zīdainim un pavisam mierīga, taču šis miers šķita radies no spraiguma, kas dažkārt īsu mirkli spēj padarīt seju mierīgu un šķīstu.

— Ko tu darītu? — es vaicāju.

— Nogalinātu to maitu, — viņš atbildēja. Un nepavisam nesastostījās.

— Tevi pakārtu, — es sacīju.

— Es viņu n-n-n-nogalinātu. Mani nevarētu p-p-p-pa-kārt, iekams es nebūtu viņu n-nogalinājis.

— Paturi prātā, — es čukstēju, liekdamies viņam tuvāk, — tevi pakārtu.

Viņš pacēla acis, pētījoši ielūkodamies man sejā.

— K-k-kurš tas ir?

— Tevi pakārtu. Vai esi pārliecināts, ka tomēr viņu nogalinātu?

— K-k-kurš... — viņš iesāka. Tad viņš sagrāba mani aiz svārkiem. — J-j-jūs zināt... — viņš sacīja, — j-j-jQs kaut ko zināt un n-n-n-negribat man teikt.

Varēju viņam visu izstāstīt. Varēju pateikt, lai atnāk šurp pulksten trijos, un es viņam kaut ko parādīšu. Varēju atnest Sedijas paziņojumu, šo dokumentu, kas gulēja manā istabā galda atvilktnē, un viņam vajadzētu tikai paskatīties. Tikai paskatīties. Un ar to pašu gailis gandrīz jau būtu nospiests.

Cukuriņa rokas, ieķērušās manos svārkos, nebeidza tos raustīt.

— P-p-pasakiet! — viņš teica.

Tikai paskatīties. Un nekādas vainas. Varēju sastapties

ar viņu šeit pēcpusdienā. Mēs ieietu atejā, viņš tikai paskatītos, un es varētu doties mājās un sadedzināt dokumentu. Kāda velna pēc dedzināt? Ko es tādu būtu izdarījis? Pat brīdināju nabaga nelaimīgo, ka viņu pakārs. Man neko nevar pārmest.

Viņš vēl arvien neatlaidīgi un vārgi raustīja mani, sacīdams:

— P-p-pasakiet, labāk tūdaļ p-p-pasakiet!

Cik tas būtu viegli! Un nekādas vainas. Šādas rīcības

nevainojamā matemātiskā ironija — Dafija gājiena nevainojams atdarinājums — pārsteidza mani tā, ka es gandrīz

iesmējos.

— Paklausies! — es teicu Cukuriņam. — Neķersties gar mani, paklausies, un es tev ...

Viņš vairs neķerstījās gar mani un stavēja pavisam mierīgs.

Viņš to izdarīs, zināju, ka izdarīs. Un tas būtu tāds joks, ko izspēlēt ar Dafiju, ka es gandrīz vai skaļi iesmējos. Līdzko man prātā iešāvās Dafija vārds, ieraudzīju Dafija seju, lielu, apaļu kā mēness un taukainu, tā māja man, it kā slepus brālīgi novērtēdama šo joku, un es jau pavēru lūpas, lai pa zilbēm izrunātu Dafija vārdu, bet tad viņš man pamirkšķināja. Viņš pamirkšķināja man gluži kā brālim.

Stāvēju, kā zemē iemiets.

Cukuriņa seja atkal sāka raustīties. Viņš atkal gribēja man jautāt to pašu. Paskatījos viņā.

— Es tikai pajokoju, — sacīju.

Viņa seja pauda absolūtu tukšumu, pēc tam tajā parādījās absolūta iznīcināšanas kāre. Sejā nemanīja ne mazākās dusmu atblāzmas. Bija tikai salta, nevainīga, iznīcinoša pārliecība. It kā seja pēkšņi vienā acumirklī būtu sastingusi šai pārliecībā, un nu tā izskatījās pēc tāda cilvēka sejas, kurš iekritis lamatās un palicis sniegā aprakts sensenā pagātnē, pirms daudziem gadsimtiem — varbūt pat ledus laikmetā, — un š|ūdonis gadu simteņiem sprīdi pa sprīdim kusis, līdz pēkšņi seja pirmatnējā šķīstībā un nāves miega nevainībā raugās jums pretī cauri pēdējai konservējošai ledus glazūrai.

Tā es stāvēju, kā man pašam šķita, veselu mūžību. Nespēju pakustēties. Nešaubījos, ka esmu pazudis.

Tad negaidot ledus sejas vairs nebija. Bija tikai Cuku-riņa seja, kaklam pārāk lielā galva, un šī seja sacīja:

— D-d-daudz netrūka, un e-e-es ...

Es pārlaidu mēli pār apkaltušajām lūpām.

— Zinu, — es sacīju.

— N-ne-nevajadzēja man t-t-to nod-darīt, — viņš pazemīgi gaudās.

— Piedod!

— J-j-jūs zināt, c-c-cik man ir grūti, un n-ne-nevajadzēja man t-t-to nodarīt.

— Zinu, cik tev ir grūti, — es teicu. — Piedod! Lūdzu,

piedod.

— L-l-lai nu paliek, — viņš sacīja. Viņš stāvēja, izskatīdamies mazāks nekā parasti, sakrities un nožēlojams, kā lupatu lelle, kurai izbirusi daļa zāģu skaidu.

Es viņu nopētīju. Tad es teicu, kā man likās — tiklab

viņam, kā sev:

— Tu laikam to būtu izdarījis gan.

— Tas t-t-taču bija B-b-boss, — viņš sacīja.

— Pat ja tevi pakārtu.

— N-ne-neviens cits nav bijis t-t-tāds kā B-b-boss. Un viņi to n-n-nogalināja. Ņ-ņ-ņēma un n-n-nogalināja.

Viņš pašļūkāja pēdas pa cementa grīdu un palūkojās uz tām.

— Viņš t-t-tik smuki r-r-runāja, — viņš stostīdamies nomurmināja. — B-b-boss to p-p-prata. N-ne-neviens tā n-neprata runāt k-k-kā viņš. Kad viņš t-t-teica runu un v-v-visi a-a-auroja, likās, k-k-kaut kas t-tur iekšā p-p-pār-sprāgs. — Viņš pieskārās ar roku pie krūtīm, lai parādītu,

kur kaut kas iekšā draudējis pārsprāgt. Tad viņš jautājoši pavērās manī.

— Tiesa, — es piekritu, — viņš bija liels runātājs.

Mēs pastāvējām vēl kādu brīdi, un mums vairs nebija

nekā, ko sacīt. Viņš palūkojās uz mani, tad lejup uz savām kājām. Pēc tam pievērsās atkal man un teica:

— L-l-labi, es tad n-nu 1-1-laikam iešu.

Viņš sniedza man roku, es to satvēru un paspiedu.

— Lai tev labi klājas! — es sacīju.

Un Cukuriņš devās augšā pa kāpnēm, pie katra soļa krietni saliekdams ceļus, jo kājas viņam bija pavisam īsas. Kad Cukuriņš vēl brauca ar lielo, melno kadilaku, viņš allaž vadāja līdzi pāris plakanu spilvenu — tādus parasti izmanto piknikos un kanu laivā — un lika tos sev aiz muguras, lai kārtīgi varētu darboties ar sajūga un bremzes pedāļiem.

Tā es pēdējo reizi tikos ar Cukuriņu. Cukuriņš piedzima īru priekšpilsētā. Viņš bija punduris, ko lielie zēni pieņēma, tikai lai aizpildītu tukšu vietu. Pārējie spēlēja beisbolu, bet viņš spēlei nederēja. «Ei, Struņķi,» tie sacīja, «aiztec pēc nūjas!» Vai arī: «Ei, Struņķi, aiztec pēc ko-kakolas!» Un viņš skraidīja gan pēc nūjas, gan pēc koka-kolas. Vai arī tie sacīja: «Zini, aizveries,•stostīkli, uzraksti labāk uz papīra!» Un viņš aizvērās. Taču kaut kad un kaut kā viņš uzzināja, ka ir kaut kam derīgs. Sīs strupās roķeles prata grozīt stūri tā, ka automobilis joņoja tikpat veikli, kā čurkstes šaudās ap kūts pakšķiem. Sīs blāvi zilās acis, kurām pietrūka dziļuma, prata lūkoties gar automātiskās pistoles stobru un saskatīt, vienā sastingušā, apokaliptiskā mirklī īsti saskatīt, kas notiek kaut kur priekšā. Tā kādā jaukā dienā viņš pēkšņi atradās lielajā, melnajā kadilakā un vairākas tonnas dārgu mehānismu pulsēja zem viņa pirkstiem, un zilgā tērauda 0,38 pistole zem viņa kreisās paduses tūka kā augonis. Un blakus sēdēja Boss, kas tik smuki prata runāt.

«Lai tev labi klājas,» es viņam sacīju, kaut gan zināju, cik labi viņam var klāties. Kādu rītu atšķiršu avīzi un izlasīšu, ka zināms Roberts (vai varbūt Rodžers?) O’Šīens gājis bojā automobiļu katastrofā. Vai arī ka viņu līdz nāvei sašāvuši nezināmi uzbrucēji, kad viņš vakara no-krēslī sēdējis automobilī uz šosejas pie sava darba devēja kroga un spēļu elles «Mīl — nemīl» durvīm. Vai arī tai pašā rītā, neviena neatbalstīts, kāpis ešafotā tikai tāpēc

vien, ka pistoli izrāvis naskāk nekā policists, kura vārds, bez šaubām, ir Mērfijs. Bet varbūt tas bija pārlieku romantiski. Varbūt viņš dzīvos saules mūžu, pārdzīvos visus citus, tikai nervi saniķosies (alkohols, narkotikas vai tāpat vien laika ritums), un, kamēr pelēkās ziemas lietus šaltis šļāksies gār augstajiem logiem, ik rītu sēdēs publiskās bibliotēkas laikrakstu lasītavā — pār ilustrētiem žurnāliem nolīcis sīks, izģindis, plikpauris večuks nosušķētās, kankarainās drānās.

Tādēļ varbūt es galu galā biju izdarījis Cukuriņam lāča pakalpojumu, nepastāstīdams par Dafija lomu Bosa liktenī un nedodams viņam iespēju triekties tieši pretī mērķim un, ieurbjoties šai mērķī, beigt dzīvi kā lodei. Varbūt es atņēmu Cukuriņam vienīgo, ko viņš nopelnījis sava mūža gados, vienīgo, kas patiesi atbilda viņa būtībai, un kopš šā brīža, lai nāktu kas nākdams, viss būs lieks un nenozīmīgs, skāņi smirdīgas patiesības mieles, kaut kas apmēram tāds kā žurga, ko, atgriezies pēc sešu nedēļu atvaļinājuma, cilvēks atrod ledusskapī aizmirstā pusiztuk-šotā piena pudelē.

Vai varbūt Cukuriņam bija kaut kas tāds, ko neviens viņam nespēja atņemt.

Kad Cukuriņš aizgāja, paliku stāvam bibliotēkas gaitenī un, ieelpodams vecu papīru un dezinfekcijas līdzekļu smaku, prātā apsvēru šo domu. Pēc tam atgriezos laikrakstu lasītavā, apsēdos un noliecos pār ilustrētu žurnālu.

Cukuriņu bibliotēkā sastapu februārī. Turpināju to pašu dzīves veidu, vēl arvien kā seģenē tīstīdamies bezmerķība un nenoteiktībā. Kaut kas tomēr bija mainījies mana apziņā, lai gan dzīves apstākļi palika tādi paši. Un beidzot pēc vairākiem mēnešiem — bija jau pienācis maijs, — pārmaiņa, ko manā apziņā ienesa tikšanās ar Cukuriņu, aizveda mani pie Lūsijas Stārkas. Vismaz šobrīd man šķiet, ka tas notika tieši tāpēc.

Piezvanīju uz fermu, kur Lūsija vēl joprojām dzīvoja. Telefona klausulē viņas balss skanēja gluži mundra. Un viņa uzaicināja mani ciemos.

Tā nu es atkal sēdēju mazās baltās mājiņās viesistabā starp sarkanu plīšu apvilktajām melnā valrieksta mēbelēm un lūkojos paklāja ziedu rakstā. Sai telpā sen nekas

nebija pārmainījies un droši vien ilgi vēl nemainīsies. Toties Lūsija bija mazliet pārmainījusies. Kļuvusi drusku tuklāka, matos vairāk sameties sirmums. Viņa likās vēl līdzīgāka tai sievietei, ko pirmā apciemojuma reizē manā iztēlē radīja šī māja, — cienījama pusmūža sieviete tīrā, pelēkā svītrota kokvilnas auduma kleitā, baltām zeķēm un melnām smalkādas kurpēm kājās, rokas klēpī sakrustojusi, sēž šūpuļkrēslā uz lieveņa, atvilkdama elpu pēc dienas darbiem, jo vīri vēl strādā uz lauka un laika ir gana domāt par vakariņām un govju slaukšanu. Vēl Lūsija nebija gluži tāda kā šī sieviete, bet paies savi seši vai septiņi gadi, un viņa noteikti tāda kļūs.

Sēdēju, pievērsis acis ziedu rakstam paklājā, vai arī brīžiem paraudzījos Lūsi jā un atkal nodūru galvu un pētīju ziedus, un arī viņas skatiens klīda pāri istabai, kā dažkārt rūpīga namamāte palūkojas visapkārt, lai putekļa krikslīti pieķertu tieši nozieguma vietā. Mēs visu laiku par kaut ko runājām, taču vārdi skanēja saspringti, smagi, un saruna iznāca gaužām tukša.

Aizbraucis atvaļinājumā, jūs iepazīstaties ar kādu cilvēku jūras krastā un kopā ar viņu brīnišķīgi pavadāt laiku. Vai arī viesībās, kad visapkārt šķind glāzes un kāds bungo klavieres, jūs kādā kaktiņā sarunājaties ar svešinieku, kura prāts šķiet uztrinam un spodrinām jūsu prātu, un kopā ar šo cilvēku jums paveras brīnumainas jaunu ideju perspektīvas. Vai arī, dalīdamies ar kādu spēcīgos vai mokošos pārdzīvojumos, jūs atklājat dziļu domu saskaņu. Pēcāk jūs esat pārliecināts, ka tad, kad atkal sastapsieties ar šiem cilvēkiem, jautrais sarunu biedrs viesīs jūsos seno jautrību, izcilais svešinieks izkustinās jūsu prātu no stinguma, līdzjūtīgais draugs iepriecinās jūs ar seno garīgo saskaņu. Taču kaut kas notiek vai gandrīz vienmēr notiek gan ar jautrību, gan izcilo prātu, gan garīgo saskaņu. Jūs atceraties atsevišķus vārdus no tās senās valodas, kurā kādreiz abi esat runājuši, taču gramatika jums ir piemirsušies. Jūs atceraties dejas soļus, bet mūzika vairs nespēlē. Un beigta balle.

Tā mēs kādu mirkli sēdējām, un minūtes cita pēc citas līgodamās bira pār mums kā lapas rāmā rudens gaisā. Tad pēc krietna klusuma brīža Lūsija atvainojās un atstāja mani vienu vērojam lejup planējošās lapas.

Tomēr viņa atgriezās, nesdama paplāti ar ledū atdzesētas tējas krūku, divām glāzēm, kurās bija ielikti piparmētru zariņi, un lielu, melnu, kārtainu šokolādes torti. Šādu cienastu allaž viesiem pasniedz mazā, baltā fermeru namiņā, — ledū atdzesētu tēju un melno šokolādes torti. Lūsija, acīm redzot, torti bija cepusi to pašu ritu, gatavodamās manam apciemojumam.

Arī labi, ēdīsim torti, un būs vismaz kaut kas, ko darīt. Neviens negaida, lai cilvēks runā tad, kad viņam mute piebāzta ar torti.

Beidzot Lūsija tomēr kaut ko pateica. Varbūt tāpēc, ka blakus viņai uz galda stāvēja torte, ka viņa redzēja kādu ēdam šo torti, zināja, cik torte ir garda, un atcerējās, kā cilvēki šai pašā istabā jau daudzus gadus svētdienas pēcpusdienās tāpat ēduši torti, viņa pēkšņi spēja kaut ko pateikt.

Viņa sacīja:

— Jūs zināt, Toms nomira.

Viņa to pateica ļoti lietišķi, un es izjutu atvieglojumu.

— Jā, — es atbildēju, — zinu.

So vēsti biju izlasījis avīzē jau februārī. Uz bērēm nebraucu. Nospriedu, ka esmu pietiekami nobērējies. Un arī vēstuli Lūsijai neaizrakstīju. Nevarēju uzrakstīt piemērotu vēstuli ar līdzjūtības apliecinājumiem, un nevarēju uzrakstīt piemērotu vēstuli, apsveikdams viņu.

— Ar plaušu karsoni, — viņa sacīja.

Atcerējos, ko bija teicis Ādams, — šādi gadījumi visbiežāk beidzoties tieši tā.

— Viņš nomira ļoti ātri, — viņa turpināja. — Trīs dienu laikā.

— Jā, — es sacīju.

Mirkli viņa klusēja, tad atkal ierunājās:

— Nu jau esmu samierinājusies. Esmu ar visu samierinājusies, Džek. Pienāk brīdis, kad cilvēkam liekas, — vēl viena nelaime, un viņš to vairs nespēs pārdzīvot, taču nelaime nāk, un izrādās, ka tomēr var to pārdzīvot. Nu jau esmu samierinājusies, ar dieva palīgu.

Es neko neatbildēju.

— Pēc tam kad biju samierinājusies, dievs sūtīja man kaut ko tādu, kas dod spēku atkal dzīvot.

Es nobuldurēju kaut ko nesakarīgu.

Tad Lūsija strauji piecēlās, un, nospriedis, ka tieku raidīts projām, arī es slējos kājās un it kā atvadīdamies pūlējos kaut ko pateikt. Man ļoti gribējās drīzāk tikt no šejienes ārā. Biju rīkojies muļķīgi, braukdams šurp. Taču viņa pieskārās manai piedurknei un sacīja;

— Es jums kaut ko parādīšu. — Viņa gāja uz durvīm. — Nāciet, iesim! — viņa teica.

Izgāju viņai līdzi mazajā priekšnamā, un no turienes devāmies kādā istabā. Viņa ašu soli šķērsoja istabu. Sākumā nekā sevišķa nemanīju, bet tad pie loga ieraudzīju mazbērna gultiņu, un gultiņā gulēja bērns.

Lūsija stāvēja viņpus gultas un paskatījās manī tieši tobrīd, kad es beidzot īsti ieraudzīju, kas tur guļ. Varu iedomāties, ka manā sejā patiešām bija vērts nolūkoties. Lai kā tas būtu, viņa sacīja:

— Tas ir Toma bērniņš. Mans mazbērniņš. Toma bērns.

Lūsija noliecās pār gultiņu, pieskardamās bērnam gan

šur, gan tur, kā jau sievietes to palaikam dara. Tad Viņa paņēma mazuli rokās, aizlika vienu plaukstu tam aiz pakauša, lai atbalstītu galviņu. Ucinādama bērnu, viņa raudzījās tam sejiņā. Mazuļa mutīte pavērās žāvājoties, acis sagriezās šķieliski un atkal atgriezās īstajā vietā, un tad, ucināšanas un klukstēšanas izvilināts, parādījās mikls, rožains bezzobu smaids, gluži kā reklāmā. Lūsijas Stār-kas sejas izteiksme man šķita tieši tāda, kādu varēja gaidīt, un šajā izteiksmē bija pasacīts viss, kas par šo tematu sakāms.

Viņa nāca apkārt gultiņai, turēdama bērnu tā, lai es to varētu aplūkot.

— Glīts bērniņš, — es teicu un pastiepu rādītāja pirkstu, ko mazulim sakampt, jo tā jau pieņemts darīt.

— Līdzīgs Tomam, — viņa sacīja. — Vai nav tiesa?

Iekāms es paguvu izgudrot atbildi, kas neizklausītos

pēc pārāk briesmīgiem meliem, Lūsija turpināja:

— Muļķīgi, protams, jums kaut ko tādu jautāt. Jūs taču to nevarat zināt. Gribēju teikt, ka mazais izskatās līdzīgs Tomam, kad viņš vēl bija mazs. — Viņa apklusa un vēlreiz nopētīja mazo. — Tik līdzīgs Tomam, — viņa sacīja drīzāk sev nekā man. Tad viņa paskatījās man tieši sejā. — Zinu, ka tas ir Toma bērns, — viņa man dedzīgi apgalvoja, — tam jābūt Toma bērnam, jo viņš ir tik līdzīgs Tomam.

Es kritiski aplūkoju mazo un pamāju ar galvu.

— Patiešām, līdzīgs gan, — es piekritu.

— Iedomājieties, — viņa teica, — bija laiks, kad es lūdzu dievu, lai tas nebūtu Toma bērns. Lai Toms nebūtu tik negodīgi rīkojies. — Bērnelis mazliet salēcās viņai rokās. Nudien spēcīgs un glīts bērns. Lūsija uzmundrinādama to vēl mazliet pašūpoja un tad pagriezās pret mani.

— Un pēcāk es lūdzu dievu, lai tas būtu Toma bērns. Un tagad jūtu, ka tā tas arī ir.

Es pamāju.

— Es to jūtu savā sirdī, — viņa sacīja. — Turklāt, kā jūs domājat, vai šī nabaga meitene ... bērniņa māte ... viņu man atdotu, ja nezinātu, ka tas ir Toma bērns? Nav svarīgi, ko šī meitene darījusi... pat tas, ko par viņu stāsta ... vai jūs domājat, ka māte to varētu nejust? Viņai noteikti jājūt.

— Jā, — es teicu.

— Bet arī es to jūtu. Savā sirdī... Tādēļ aizrakstīju viņai vēstuli. Aizbraucu pie viņas un ieraudzīju mazo. Ak, tai brīdī es sajutu vēl daudz ko vairāk. Tiklīdz ieraudzīju mazo un paņēmu rokās. Un tad es pārliecināju meiteni, lai Jauj man bērnu adoptēt.

— Vai adopciju jūs nokārtojāt tiesiski? — es ievaicājos.

— Lai viņa nevarētu... — es apklusu, nespēdams tūdaļ turpināt, — gadiem ilgi no jums izspiest naudu.

— Jā gan, — viņa atbildēja, acīm redzami neizprazdama manu domu gaitu. — Sarunāju advokātu, kas aizbrauca pie viņas un visu nokārtoja. Iedevu viņai arī mazliet naudas. Nabaga meitene gribēja doties uz Kaliforniju, lai tiktu no šejienes projām. Vilijs man atstāja diezgan maz naudas... viņš iztērēja gandrīz visu, ko nopelnīja... bet es devu viņai, cik varēju. Iedevu seštūkstoš dolāru.

Tātad Sibila galu galā tomēr pratusi no tā izsist krietnu labumu, es savā prātā nodomāju.

— Vai gribat viņu paņemt rokās? — augstsirdības uzplūdos piedāvāja Lūsija, sniegdama man pretī savu dārgumu.

— Kā nu ne, — es sacīju, paņēmu mazo un pasvārstīju, cik saudzīgi vien yarēdams, lai tas neizjuktu man rokās.

— Cik viņš sver? — es jautāju un pēkšņi atskārtu, ka runāju kā cilvēks, kas nodomājis kaut ko pirkt.

— Piecpadsmit mārciņas un trīs unces, — mundri atbildēja Lūsija un piebilda: — Ļoti labs svars trīs mēnešu vecumā.

— Tiesa gan, — es piekritu, — pamatīgi.

Viņa atbrīvoja mani no bērna, aši piekļāva to sev pie krūtīm, nolieca galvu pār mazo sejiņu un tad nolika bērnu atpaka] gultiņā.

— Kā viņu sauc? — es jautāju.

Lūsija izslējās un gar gultiņas galu pārnāca tai pusē, kur stāvēju es.

— Sākumā, — viņa teica, — gribēju saukt par Tomu. Krietnu brīdi neatlaidos no šās domas. Bet tad izlēmu citādi. Saukšu mazo par Viliju. Viņa vārds ir Vilijs... Vilijs Stārks.

Man pa priekšu viņa izgāja mazajā priekšnamā. Apstājāmies pie galda, uz kura gulēja mana cepure. Tad viņa pagriezās pret mani un vērīgi ielūkojās man sejā, it kā priekšnamā nepietiktu gaismas.

— Zināt, — viņa sacīja, — mazo es nosaucu par Viliju tāpēc...

Viņa vēl arvien vērīgi lūkojās man sejā.

— ...tāpēc, — viņa turpināja, — tāpēc, ka Vilijs bija dižs cilvēks.

Es, šķiet, pamāju ar galvu.

— Ak, es zinu, viņam gadījās arī kļūdīties, — viņa sacīja un izslēja zodu, it kā izaicinādama kādu, — nelāgi kļūdīties. Varbūt viņš, kā stāsta, patiešām dažreiz rīkojās nelāgi. Taču īstenībā... šeit, sirds dziļumos... — Viņa piespieda roku pie krūtīm, — ...viņš bija dižs cilvēks.

Lūsija vairs nelikās ne zinis gar manu seju, nepūlējās izpētīt tās izteiksmi. Tai brīdī viņa gar mani nelikās ne zinis. It kā manis nemaz tur nebūtu.

— Viņš bija dižs cilvēks, — viņa vēlreiz apgalvoja, gandrīz čukstus. Tad viņa atkal paraudzījās manī, nu jau gluži mierīgi.

— Redziet, Džek, — viņa sacīja, — man vajag tam ticēt.

Jā, Lūsij, jums vajag tam ticēt. Jums vajag ticēt, lai spētu dzīvot. Zinu, ka jums vajag tam ticēt. Un.es negribētu, lai jūs neticat. Tā tam jābūt, un es to saprotu. Jo zināt, Lūsij, arī man vajag tam ticēt. Man vajag ticēt, ka Vilijs Stārks ir bijis dižs cilvēks. Kas notika ar viņa diženumu — par to tagad nav runas. Varbūt viņam tas izlija zemē, kā izlīst šķidrums, kad rokā saplīsusi pudele. Varbūt viņš sakrāva savu diženumu kaudzē un spožām liesmām aizdedzināja to tumsā kā ugunskuru klajā laukā, un pāri palika tikai tumsa un kvēlojoši pelni. Varbūt viņš savu diženumu neprata atšķirt no. sava niecīguma un sa-mistroja abus tā, ka sajaukumam galu galā vairs nebija nekādas vērtības. Taču diženums viņā bija. Man vajag tam ticēt.

Tāpēc, kad beidzot nonācu pie šās ticības, atgriezos Bēr-denslendingā. Nonācu pie šās ticības nevis tobrīd, kad vēroju Cukuriņu svempjamies augšā pa kāpnēm no publiskās bibliotēkas pagrabstāva gaiteņa, ne arī tad, kad Lūsija Stārka stāvēja man pretī mazās, aplupušās baltās lauku mājas priekšnamā. Taču kā šie, tā arī dažādi citi notikumi mani galu galā noveda pie šās ticības. Un, ticēdams, ka Vilijs Stārks bijis dižs cilvēks, es spēju domāt labāk gan par citiem cilvēkiem, gan pats par sevi. Turklāt spēju daudz noteiktāk arī sevi nosodīt.

Bērdenslendingā atgriezos vasaras sākumā, savas mātes aicināts. Kādu vakaru viņa man piezvanīja un sacīja:

— Dēls, atbrauc, lūdzu! Cik drīz vien iespējams. Vai rīt tu varētu?

Kad es apjautājos, ko viņa vēlas, jo vēl arvien negribēju turp atgriezties, viņa izvairījās no tiešas atbildes. Pateica tikai, ka visu izstāstīšot, kad būšu atbraucis.

Un es aizbraucu.

Kad vēlu pēcpusdienā piebraucu pie mājas, viņa gaidīja mani verandā. Apgājām mājai apkārt, apsēdāmies moskītu sietiem segtajā sānu verandā un drusku iedzērām. Māte runāja maz, un es viņu nesteidzināju.

Kad pulkstenis rādīja turpat septiņi un Jauno Administratoru vēl nemanīja, es apjautājos, vai viņš uz pusdienām ieradīsies.

Viņa papurināja galvu.

— Kur viņš ir? — es jautāju.

Viņa pagrozīja izdzerto glāzi rokā, tā ka pāri palikušie ledus gabaliņi liegi noklindzēja. Tad viņa sacīja:

— Nezinu.

— Kaut kur izbraucis?

— Jā, — viņa atbildēja, klindzinādama ledu. Tad viņa pagriezās pret mani. — Viņš aizbrauca pirms piecām dienām, — viņa sacīja. — Un neatgriezīsies, iekāms es nebūšu aizbraukusi. Redzi... — viņa nolika glāzi sev blakus uz galda tā, ka es sapratu — man atliek tikai klusēt, — ... es viņu atstāju.

— Ko tu neteiksi, — es nosēcos, — velns parāvis!

Viņa joprojām raudzījās manī, it kā kaut ko gaidīdama. Ko viņa gaidīja, es nezinu.

— Velns parāvis! — es atkārtoju, vēl arvien prātā valstīdams faktu, ko viņa man tikko bija pasniegusi.

— Vai tu esi pārsteigts? — viņa vaicāja, krēslā mazliet paliekdamās uz manu pusi.

— Kā lai es nebūtu pārsteigts!

Māte pētīgi nolūkojās manī, un es uztvēru viņas sejā dīvainas jūtu mijas un maiņas atblāzmu, pārāk ņirbīgu < un neskaidru, lai apjaustu, kādas ir šīs jūtas.

— Kā lai es nebūtu pārsteigts! — es atkārtoju.

— Ak, — viņa sacīja un atslīga krēslā, ieslīga tanī kā cilvēks, kas, iekritis dziļā ūdenī, ķeras pie virves, satver ‘ to, turas kādu brīdi, palaiž vaļā un atkal pūlas satvert,' taču veltīgi, līdz beidzot saprot, ka nav vairs vērts pūlēties. Un tad sejā nebija vairs nekā neskaidra. Tā pauda ļ tieši to, ko es tikko teicu. Viņa bija palaidusi virvi vaļā.

Māte novērsās no manis un pagrieza seju pret līci, it kā nevēlēdamās, lai es redzu tās izteiksmi. Tad viņa sa- I cīj a:

— Domāju ... domāju, ka tevi tas nepārsteigs.

Nespēju viņai pateikt, kādēļ tas mani vai arī kādu citu

varētu pārsteigt. Nespēju viņai pateikt, — ja sievietei vi- j ņas vecumā izdodas noķert uz āķa vīrieti, kam tikai mazliet pāri par četrdesmit un kas vēl nebūt nav dusuļa pie- i beigts, patiešām liekas pārsteidzoši, kāpēc viņa to netur ciet. Pat ja šai sievietei ir nauda un vīrietis ir tāds mur-mūlis kā Jaunais Administrators. Nespēju viņai to pateikt un tāpēc nesacīju nekā.

Viņa vēl aizvien raudzījās uz līci.

— Domāju, — viņa sacīja, brīdi vilcinājās un tikai tad turpināja, — domāju, ka tu to varbūt sapratīsi, Džek.

— Nesaprotu gan, — es atbildēju.

Viņa atkal saminstinājās, pirms spēja iesākt.

— Tas notika pagājušajā gadā. Es tūdaļ zināju, ka tas ir noticis. Ak, es zināju, ka tā tam jābūt.

— Kas notika?

— Kad tu ... kad tu ... — viņa apklusa un pārdomāja, kā savu domu izteikt citādi. — Kad Montijs ... nomira.

Māte strauji atkal pievērsās man, un viņas seja pauda kvēlu lūgumu. Viņa vēlreiz pūlējās satvert virves galu.

— Ak, Džek, — viņa sacīja, — Džek, Montijs... vai tad tu nesaproti? ... Montijs.

Man šķita, ka es saprotu, un es viņai tā arī pateicu. Atcerējos sidrabaini dzidro kliedzienu, kas mani rautin izrāva priekšnamā todien, kad nomira tiesnesis Ervins, un mātes seju, kad viņa vēlāk gulēja guitā un ļaunā vēsts pamazām iespiedās viņas apziņā.

— Montijs, — viņa sacīja. — Vienmēr bijis Montijs. Tikai es to īsti nesapratu. Sen jau nekas... nekas starp mums nav bijis. Taču vienmēr ir bijis Montijs. Es to sapratu tad, kad viņš nomira. Negribēju to saprast, tomēr sapratu. Un nespēju vairs tā turpināt. Ir pienācis brīdis, kad vairs nespēju tā turpināt. Nespēju.

Māte strauji pielēca kājās, it kā viņu kāds būtu parāvis aiz auklas.

— Nespēju, — viņa sacīja. — Tādēļ, ka viss bija viens vienīgs pārpratums. Kopš sākta gala viss bijis viens vienīgs pārpratums. — Rokas burzīja un plucināja mutautiņu, ko viņa turēja pie vidukļa piespiestu. — Ak, Džek,— viņa iesaucās, — kopš sākta gala viens vienīgs pārpratums!

Viņa nometa sadriskāto mutautiņu zemē un izskrēja no verandas. Dzirdēju papēžus noklaudzam pa istabas grīdu, taču tie vairs nebija senie, jautrie, mundrie kliksti. Tā bija bezcerīga, neveikla dipoņa, ko pēkšņi apklusināja paklājs.

Brīdi pagaidīju verandā, tad devos uz virtuvi.

— Māte nejūtas labi, — pateicu virējai. — Vai nu jūs, vai Džo Bela vēlāk uzkāpiet augšā un apvaicājieties, vai viņa nevēlas buljonu ar olu vai kaut ko tamlīdzīgu.

Pēc tam es atgriezos ēdamistabā, sveču gaismā apsēdos pie galda, gaidīju, līdz pasniedza maltīti, un mazliet to iebaudīju.

Pēc pusdienām Džo Bela ienāca man pateikt, ka uznesusi mātes istabā paplāti, bet viņa no ēdiena atteikusies. Pat durvis pēc klauvējiena neesot atvērusi. Tikai uzsaukusi, ka nekā nevēlas.

Es ilgi sēdēju verandā, līdz virtuvē apklusa pēdējais troksnis. Tad nodzisa arī gaisma. Zaļais četrstūris mel-' najā tumsā, kur gaisma no loga krita uz zāli, arī pēkšņi kļuva melns.

Pēc brīža uzkāpu augšā un pastāvēju pie mātes istabas durvīm. Vienu vai divas reizes jau gandrīz pieklauvēju. Taču nospriedu, — ja arī ieiešu, man nebūs nekā, ko viņai

teikt. Nav taču nekā, ko teikt cilvēkam, kurš uzzinājis par sevi patiesību, vienalga, vai šī patiesība ir laba vai jauna.

Tādē| nokāpu atkal lejā un apstājos dārzā starp tumšajiem magnoliju un miršu krūmiem un domāju par to, kā, nonāvēdams savu tēvu, esmu izglābis mātes dvēseli. Pēc tam nodomāju, ka varbūt esmu izglābis.arī sava tēva dvēseli. Abi viņi uzzināja to, ko viņiem vajadzēja uzzināt, lai tiktu izglābti. Tad es vēl nodomāju, ka ikviena kaut cik vērtīga zināšana laikam gan tiek samaksāta ar asinīm. Varbūt tas arī ir vienīgais, kā iespējams noteikt, vai kāda zināšana ir kaut cik vērtīga, — ja tā iegūstama par asinīm.

Māte aizbrauca nakamaja dienā. Vispirms viņa devās uz Rēno. Es aizvedu viņu līdz stacijai, uz cementa perona kārtīgi sarindoju visas viņas glītās, lieliski saskaņotās ceļasomas, čemodānus, rokas somiņas un cepuru kārbas, un mēs sākām gaidīt vilcienu. Diena bija karsta un skaidra, cements zem mūsu kājām bija karsts un raupjš, un mēs stāvējām, sajuzdami galvā tukšumu, kas tik raksturīgs brīdim pirms atvadīšanās dzelzceļa stacijā.

Stāvējām krietni ilgi, raudzīdamies uz sliedēm un gaidīdami, kad aiz piejūras zemienes un priežu puduriem pie tveicē virmojošā apvāršņa parādīsies pirmais dūmu plankumiņš. Pēkšņi māte ierunājās:

— Džek, gribu tev kaut ko sacīt.

— Jā?

— Māju es atstāšu Teodoram.

Tas mani pārsteidza tik pamatīgi, ka nespēju izrunāt ne vārda: Iedomājos visus šos gadus, kad māte bija stū-ķējusi māju pilnu ar mēbelēm, sudrabu un kristālu, līdz tā kļuva par muzeju un viņa pati — par dieva dāvanu Jaunorleānas, Ņujorkas un Londonas antikvāriem. Jutos pārsteigts, ka viņa kaut kā dēļ spēj no visa tā atteikties.

— Redzi, — viņa sacīja, pārpratusi manu klusēšanu un cenzdamās visu izskaidrot, — Teodors galu galā nekur nav vainīgs, un tu zini, cik traki viņš pieķēries šim namam, kā viņam patīk dzīvot Krastmalas bulvārī un tā talak. Un es domāju, ka tu nemaz šo māju negribēsi. Redzi... es domāju... domāju, ka tev pieder Montija māja un, ja tu vispār kādreiz dzīvosi Lendingā, droši vien apmetīsies tur, jo... jo...

— Jo viņš bija mans tēvs, — es mazliet īdzīgi pabeidzu viņas vietā.

— Jā, — viņa naivi piekrita. — Jo viņš bija tavs tēvs. Tādēļ es nolēmu ...

— Pie velna, — man paspruka, — tā ir tava māja, un tu vari ar to darīt, ko vien vēlies. Es to nemaz negribu. Līdzko šodien pat izvākšu savu ceļasomu, kāju vairs nemūžam tur nesperšu, tas nu ir skaidrs kā diena. Man tā nav vajadzīga, un man ir gluži vienalga, ko tu darīsi ar to un ar savu naudu. Arī tava nauda man nav vajadzīga. To es vienmēr esmu tev teicis.

— Naudas nebūs tik daudz, lai par to raizētos, — viņa sacīja. — Tu zini, kā mums pēdējos sešus vai septiņus gadus gājis.

— Vai tev ir kādas grūtības? — es vaicāju. — Paklausies, ja tev radušās naudas grūtības, es ...

— Nav nekādu naudas grūtību, — viņa atbildēja. — Iztikšanai pilnīgi pietiek. Ja apmetīšos kādā klusā vietā un dzīvošu taupīgi. Sākumā biju domājusi, ka varbūt vajadzētu aizbraukt uz Eiropu, bet tad ...

— No Eiropas labāk turies tālāk, — es sacīju. — Tur ies vaļā īsta elle, un uz to nemaz ilgi nebūs jāgaida.

— Ak nē, es nebraukšu. Uzmeklēšu kādu klusu, lētu vietiņu. Pagaidām nezinu, kur. Vajadzēs padomāt.

— Zini, — es teicu, — par mani un māju neraizējies. Vari būt pilnīgi droša, ka savu kāju tur vairs nesperšu.

Viņa pievērsa skatienu sliedēm, kur austrumu pusē aiz priedēm un piekrastes zemienes vēl nemanīja ne mazākā diīmu mākulīša. Tad, it kā uztverdama manis teiktos vārdus, sacīja:

— Nevajadzēja man tur kāju spert. Es apprecējos, atbraucu šurp, un viņš bija krietns cilvēks. Un tomēr man vajadzēja palikt tur, kur es dzīvoju. Nevajadzēja braukt šurp.

Es nespēju apstrīdēt šo domu ne viņai par labu, ne par ļaunu un tādēļ klusēju.

Taču, stāvēdama šai ieilgušajā klusumā, viņa šķita apstrīdam pati sevi, jo pēkšņi pacēla galvu, paskatījās man tieši acīs un sacīja:

— Nu labi, es to izdarīju. Un tagad zinu. — Un viņa atlieca glītos plecus zem glītā, zilā linaudekla tērpa un pacēla seju tāpat kā agrāk, it kā tā )ūtu sasodīti dārga

dāvana, ko viņa pasniedz pasaulei, un lai tikai kāds mēģina to nenovērtēt.

Tātad nu viņa zināja. Un, saules žilbā stāvēdama uz sakarsušā cementa, viņa šķita apceram to, ko bija uzzinājusi.

Tomēr izrādījās, ka viņa apcer to, ko vēl nezina. Jo pēc brīža viņa pievērsās man un sacīja:

— Dēls, atbildi uz kādu jautājumu.

— Lūdzu?

— Man šī atbilde ir ļoti svarīga.

— Lūdzu, jautā.

— Kad... kad tas notika... kad tu aizgāji pie Mon-tija ...

Tā gan. Zināju, ka tas nāks. Un, stāvēdams saules žilbā uz tveicē vizuļojošā cementa, es kļiivu auksts kā ledus un mani nervi aiz aukstuma sarāvās čokurā.

— ...vai viņš... bija... — Nu jau māte vairs nelūkojās manī.

— Tu gribi teikt, — es sacīju, — vai viņš bija iekūlies kādā ķezā un vai tāpēc viņam vajadzēja nošauties? Vai esmu sapratis pareizi?

Viņa pamāja ar galvu, tad paskatījās man tieši acīs un gaidīja, kas būs.

Es pētīdams palūkojos viņai sejā. Gaisma nebija tai pārāk labvēlīga. Gaisma nekad vairs nebūs tai labvēlīga. Taču viņa turēja galvu paceltu, raudzījās man tieši acīs un gaidīja.

— Nē, — es teicu, — viņš nebija iekūlies nekādā ķezā. Mums iznāca neliela ķilda par politiku. Nekas nopietns. Toties viņš stāstīja par savu veselību. Sacīja, ka jūtoties slikti. Tāda bija mūsu saruna. Viņš pateica man ardievas. Tagad saprotu, ka viņš atvadījās uz mūžiem. Tas arī viss.

Māte mazliet saduga. Nebija vairs iemesla turēties tik stalti.

— Vai tā ir taisnība? — viņa jautāja.

— Jā, — es teicu. — Zvēru pie dieva, ka tā ir taisnība.

— Ak, — viņa klusu sacīja, izdvesdama elpu gandrīz nedzirdamā nopūtā.

Un mēs atkal gaidījām. Nebija vairs nekā, ko sacīt. Beidzot, pēdējā mirklī, viņa jautāja man to, ko visu laiku bija vēlējusies jautāt un tomēr nebija uzdrošinājusies jautāt.

Vēl pēc brīža pie apvāršņa parādījās dūmi. Mēs ieraudzījām, kā melnie dūmi no tālienes gar dzidrā ūdens malu virzās uz mūsu pusi. Tad šņākdama un krākdama, svilpdama un tusnīdama, tvaika grīstes šķiezdama, mums garām aizbrāzās lokomotīve un apstājās. Baltos svārkos ģērbies nesējs savāca lieliski saskaņotās ceļasomas un cepuru kārbas.

Māte pagriezās pret mani un saņēma mani aiz rokas.

— Uz redzēšanos, dēls! — viņa sacīja.

— Uz redzēšanos! — es sacīju.

Viņa paspēra soli tuvāk, un es ar vienu roku viņu apskāvu.

— Raksti man, dēls! — viņa sacīja. — Raksti! Tu esi vienīgais, kas man palicis.

Es pamāju.

— Dari man zināmu, kā tev klājas, — es sacīju.

— Jā, — viņa sacīja, — jā.

Uz atvadām noskūpstīju māti, un tai pašā brīdī ieraudzīju, ka viņai aiz muguras vagona pavadonis ielūkojas pulkstenī un iemet to kabatā ar nicīgo kustību, kas tik raksturīga pirmās klases vagona pavadoņiem, kad beidzies deviņdesmit sekunžu stāvēšanas laiks nomaļā pilsētelē. Zināju, ka tūdaļ pat viņš izsauksies: «Iekāpt!» Taču šis mirklis likās ieilgstam. Gluži tā pati sajūta, kā, lūkojoties uz cilvēku plašas ielejas viņā malā, ieraudzīt dūmu mutulīti paceļamies no viņa šautenes stobra un gaidīt dievs vien zina cik ilgi, kamēr atskanēs sīkais pliukšķis, vai arī, kā, ieraugot tālumā zibeni, gaidīt pērkona spērienu. Stāvēju, ar vienu roku apskāvis mātes plecus, viņas vaigs bija piekļauts pie manējā (jutu, ka viņas vaigs ir mikls), un gaidīju, kad pavadonis izsauksies: «Iekāpt!»

Beidzot šis sauciens nāca, māte atstāja mani, iekāpa vagonā, pagriezās, lai man pamātu, bet vilciens uzņēma gaitu, un pavadonis aizcirta vagona durvis.

Es lūkojos tālē izgaistošajā vilcienā, kas aizveda prom manu māti, līdz rietumu pamalē saskatāms palika vienīgi tumšs dūmu plankumiņš, un iedomājos, kā biju viņai melojis. Nu, bet šos melus es taču pasniedzu viņai kā atvadu dāvanu. Vai arī kā sava veida kāzu dāvanu, es nodomāju.

Pēc tam iedomājos, ka varbūt meloju tāpēc, lai noslēptu savu vainu.

— Nolādēts, — es nikumā ska|i ierunājos, — nemeloju sevis dēļ, sevis dēļ es nemeloju.

Un tā bija patiesība. Tīra patiesība.

Pasniedzu mātei dāvanu, un šī dāvana bija meli. Viņa savukārt pasniedza dāvanu man, un viņas dāvana bija

patiesība. Viņa parādīja sevi gluži citādā gaismā, un tādējādi es galu galā visu pasauli ieraudzīju citādā gaismā. Vai, pareizāk sakot, šai jaunajā gaismā skatīta, viņa aizpildīja tukšumu, kas varbūt bija pats galvenais pamats tai jaunā gaismā ieraudzītajā pasaulē, ko man bija pavēruši daudzi cilvēki — Sedija Bērka, Lūsija Stārka, Vilijs Stārks, Cukuriņš, Ādams Stentons. Un tādējādi māte bija atdevusi man pagātni. Kopš tā brīža es spēju samierināties ar pagātni, kas līdz šim man bija šķitusi netīra un atbaidoša. Spēju samierināties ar pagātni, jo nu es spēju samierināties ar māti un gūt izlīdzinājumu gan ar viņu, gan arī pats ar sevi.

Gadiem ilgi biju nosodījis viņu, uzskatījis par bezsir-dīgu sievieti, kurai vajadzīga tikai vara pār vīriešiem un acumirklīgs godkārības vai juteklības apmierinājums, ko tie viņai spēj sniegt, kura dzīvoja, dīvaini, bezjūtīgi svārstīdamās starp aprēķinu un instinktu. Un māte, sajuzdama šo nosodījumu, taču laikam gan neizprazdama tā cēloni, darīja visu, ko vien spēja, lai noturētu mani savā varā un apspiestu nosodījumu. Vienīgais, ko viņa varēja ar mani izdarīt, — izmantot to spēku, kuru lika lietā attieksmēs ar citiem vīriešiem. Es turējos pretī, sirdījos, kaut gan gribēju, lai viņa mani mīlētu, un mani pievilka viņas spēks, jo viņa bija vitāla un skaista sieviete, kura mani pievilka un atbaidīja, kuru es nosodīju un ar kuru lepojos. Taču tad nāca pārvērtība.

Pirmā tās pazīme bija spalgais, sidrabainais kliedziens, kas izšāvās cauri vļsai mājai tai brīdī, kad tika saņemta ziņa par tiesneša Ervina nāvi. Šis kliedziens mēnešiem ilgi skanēja man ausīs, bet tobrīd, kad māte mani ataicināja uz Bērdenslendingu, lai pateiktu, ka brauc projām, tas bija jau pagaisis, iestidzis pagātnē un pagātnes notikumu dubļos. Tomēr es zināju, ka māte saka taisnību. Un es guvu izlīdzinājumu gan ar viņu, gan arī pats ar sevi.

Nejautāju sev, kādēļ, ne tai brīdī, kad viņa man to pateica, ne nākamajā dienā, kad mēs stāvējām uz perona cementa un gaidījām vilcienu, pat tad ne, kad paliku stāvam viens un vēroju pēdējo dūmu plankumiņu pagaistam rietumu pamalē. Nejautāju ari tad, kad viens pats naktī sēdēju tai mājā, kas reiz bija tiesneša Ervina māja, bet tagad kļuvusi manējā. Todien aizslēdzu savas mātes māju, pabāzu atslēgu verandā zem pītā paklāja un aizgāju uz neatgriešanos.

Tiesneša Ervina mājā oda pēc putekļiem un neapdzīvotām, ilgi nevēdinātām telpām. Pievakarē atvēru visus logus un atstāju tos vaļā, bet pats devos uz Lendingu vakariņās. Kad atgriezos un iededzu gaismu, nams jau šķita līdzīgāks tam namam, kas man palicis atmiņā. Taču, sēdēdams kabinetā, kur pa logiem iekšā plūda miklais, saldi smagais nakts gaiss, es sev nejautāju, kādēļ esmu guvis tik pilnīgu izlīdzinājumu ar sevi. Domāju par māti un izjutu mieru un atvieglojumu un gluži citādi uztvēru pasauli.

Pēc kāda brīža piecēlos, izgāju no mājas un devos projām pa Krastmalas bulvāri. Nakts bija rāma un skaidra, ūdens tik tikko dzirdami šļakstinājās pret pludmales oļiem, un līcī spoži atmirdzēja zvaigznes. Gāju gar krastmalu, līdz nonācu pie Stentonu nama. Mazajā viesistabā dega gaisma, pavisam blāva gaismiņa, it kā to mestu galda lampa. Mirkli noraudzījies namā, iegāju pa vārtiem un devos pa celiņu uz durvīm.

Verandas sietdurvis bija aizslēgtas. Taču parādes durvis, kas no verandas veda priekšnamā, bija atvērtas, un, skatīdamies pāri verandai, es pamanīju uz priekšnama grīdas pa atvērtajām mazās viesistabas durvīm krītam gaismas taisnstūri. Pieklauvēju pie sietdurvju rāmja un gaidīju. Priekšnama gaismas plankumā tūdaļ parādījās Anna Stentone.

— Kas tur ir? — viņa sauca.

— Tas esmu es, — es atsaucos.

Viņa nāca pie manis cauri priekšnamam, pāri verandai. Tad viņa stāvēja aiz durvīm — slaiks, balti ģērbts stāvs pakrēslī aiz moskītu sieta. Gribēju jau sacīt «sveika!», taču nesacīju nekā. Arī viņa, taustīdamās gar aizšaujamo, neteica ne vārda. Tad durvis atvērās un es iegāju verandā.

Tikko pārkāpis slieksni, sajutu vieglu viņas smaržu dvesmu, un salta roka sažņaudza man sirdi.

— Nezināju, vai tu mani laidīsi iekšā, — es teicu, pūlēdamies, lai šie vārdi izskanētu kā joks, pūlēdamies pustumsā saskatīt viņas seju. Taču saskatīju tumsā vienīgi viņas bālumu un mirdzošās acis.

— Laidīšu iekšā, kā gan citādi, — viņa sacīja.

— Nebiju pārliecināts, — es teicu un izspiedu kaut ko smiekliem līdzīgu.

— Kādēļ?

— Nepratu pienācīgi uzvesties.

Mēs izgājām cauri verandai un apsēdāmies uz šūpuļsola. Ķēdes iečīkstējās, bet mēs sēdējām tik mierīgi, ka sols pat ne par mata tiesu nesašūpojās.

— Ko tu esi izdarījis? — viņa jautāja.

Es pagrābstījos pa kabatu, atradu cigareti un aizsmēķēju. Sērkociņu nodzēsu, neielūkodamies viņai sejā.

— Ko esmu izdarījis? — es pārvaicāju. — Labāk būtu teikt — ko neesmu izdarījis. Neatbildēju uz tavu vēstuli.

— Nieki, — viņa sacija. Tad domīgi, it kā runādama pati ar sevi, piebilda: — Tas bija tik sen.

— Tas bija sen, pirms sešiem vai pat septiņiem mēnešiem. Taču, ja nebūtu uz vēstuli atbildējis vien, — es teicu. — Vēl ļaunāk — es to pat neizlasīju. Uzliku uz rakstāmgalda un pat neatplēsu.

Viņa klusēja. Es ievilku pāris cigarešu dūmu un gaidīju, bet viņa nebilda ne vārda.

— Tā pienāca nelaikā, — es beidzot ierunājos. — Tā pienāca tieši tobrīd, kad it viss un it visi — pat Anna Stentone — man šķita gluži vienādi un man ne gar ko nebija ne silts, ne auksts. Tu saproti, par ko es runāju?

— Jā, — viņa atbildēja.

— Ne velna nesaproti, — es teicu.

— Varbūt saprotu, — viņa klusu sacīja.

— Ja arī saproti, tad visu tomēr ne. Kā gan lai tu saprastu?

— Varbūt.

— Jā, patiešām, tā nu tas bija. It viss un it visi man šķita gluži vienādi. Man neviena pat žēl nebija. Pat sevis paša man nebija žēl.

— Nekad neesmu tevi lūgusi, lai tu mani žēlotu, — viņa skarbi sacīja. — Ne vēstulē, ne arī kā citādi.

— Nē, — es lēni atbildēju, — laikam gan neesi lūgusi.

— Nekad to neesmu tev lūgusi.

— Zinu, — es piekritu un brīdi apklusu. Tad sacīju:

— Atnācu tev pateikt, ka tagad tas vairs tā nav. Man vajadzēja to kādam pateikt — vajadzēja pateikt skaļi, lai pārliecinātos, ka tas ir tiesa. Un tas ir tiesa.

Es brīdi pagaidīju, taču klusums palika neiztraucēts, līdz es pats atkal ierunājos.

— Mātes dēļ, — es sacīju. — Tu zini, kādas mums bija attiecības. Kā mēs nespējām saprasties. Kā es domāju, ka viņa ...

— Ciet klusu! — iesaucās Anna. — Ciet klusu! Nevēlos uzklausīt šādas runas. Kas tevī rada tādu rūgtumu? Kādēļ tu tā runā? Tava māte, Džek, un šis nabaga vecais vīrs, tavs tēvs!

— Viņš nav mans tēvs, — es sacīju.

— Nav tavs tēvs!

— Nē, — es teicu un, sēdēdams uz nekustīgā šūpuļsola tumšajā verandā, izstāstīju viņai visu, kas vien bija stāstāms par gaišmataino meiteni ar alkainajām bedrītēm vaigos, kura bija atbraukusi no Arkanzasas, un pūlējos izstāstīt arī to, ko māte beidzot bija man atdevusi atpakaļ. Pulējos viņai izstāstīt, — ja cilvēks nespēj samierināties ar pagātni un uzņemties tās slogu, viņam nav arī nākotnes, jo bez pagātnes nav iespējama nākotne, un, ja. cilvēks samierinās ar pagātni, viņš var cerēt uz nākotni, jo nākotni var radīt vienīgi no pagātnes.

Pulējos viņai to iestāstīt.

Pēc ilga klusuma viņa beidzot ierunājās:

— Domāju tieši tāpat, jo, nenonākot pie šās domas, es vairs nebūtu spējusi dzīvot.

Pēc tam mēs apklusām. Sēdēdams uz šūpuļsola tumsā, ko apņēma smagais, miklais un gandrīz pliekani saldais vasaras gaiss, un pūlēdamies klusumā saklausīt viņas elpu, es izsmēķēju vēl puskārbiņu cigarešu. Pēc krietni ilga laika es beidzot novēlēju viņai labunakti un pa Krastmalas bulvāri devos uz sava tēva māju.

Tāds ir stāsts par Viliju Stārku, taču tas ir stāsts arī par mani pašu. Jo arī man ir savs dzīves stāsts. Stāsts par cilvēku, kas dzīvoja pasaulē un aplūkoja pasauli ar noteiktu skatienu, bet pēc tam aplūkoja to ar gluži citādu skatienu. Parmaiņa nenāca uzreiz. Nāca dažādi notikumi, un šis cilvēks nezināja, kad viņam par tiem jāuzņemas atbildība un kad nav jāuzņemas atbildība. Bija pat laiks, kad viņš jau noticēja, ka nevienam ne par ko nav jāuzņemas atbildība un ka ir tikai viens dievs — Lielais Raus« tīklis.

Sākumā šī doma, it kā nejaušu apstākļu uzmākta, viņam šķita briesmīga, jo tā atņēma pagātnes atmiņas, ar kurām viņš, pats to neapzinādamies, bija dzīvojis; taču pēc kāda laika šī doma sniedza viņam mierinājumu, jo pārliecināja, ka viņš ne par ko nav vainojams — ne par to, ka izšķērdējis laimi, ne par to, ka nogalinājis savu tēvu, ne par to, ka savedis kopā divus savus draugus, iegrūzdams abus nāvē.

Taču vēlāk, daudz vēlāk viņš kādu rītu pamodās un atklāja, ka vairs netic Lielajam Raustīklim. Viņš tam neticēja vairs tālab, ka bija redzējis pārāk daudz cilvēku dzīvojam un mirstam. Viņš bija redzējis, kā dzīvo Lūsija Stārka un Cukuriņš, un Mācītais Prokurors, un Sedija Bērka, un Anna Stentone, un šo cilvēku dzīvei nebija nekāda sakara ar Lielo Raustīkli. Viņš bija redzējis mirstam savu tēvu. Viņš bija redzējis mirstam savu draugu Ādamu Stentonu. Viņš bija redzējis mirstam savu draugu Viliju Stārku un dzirdējis, ka tas līdz ar pēdējo nopūtu saka: «Viss varēja būt pavisam citādi, Džek. Tev tam jā tic.»

Viņš bija redzējis dzīvojam un mirstam abus savus draugus — Viliju Stārku un Ādamu Stentonu. Viņi nogalināja viens otru. Viņi bija viens otra liktenis. Būdams vēstures pētnieks, Džeks Bērdens saprata, ka Ādamam Stentonam, ko viņš vēlāk nosauca par idejas cilvēku, un Vilijām Stārkam, kuru viņš vēlāk nosauca par fakta cilvēku, bijis lemts vienam otru iznīcināt, tāpat kā viņiem bija lemts izmantot vienam otru, tiekties vienam pēc otra un pūlēties kļūt vienam par otru, jo neviens no viņiem nebija pilnīgs sava laikmeta briesmīgās sašķeltības dēļ. Taču, saprazdams, ka abu viņa draugu liktenis bijis iepriekš izlemts, Džeks Bērdens tomēr saprata, ka šim liktenim nav ne mazākā sakara ar viņa dievības Lielā Raus-tīkļa lēmumu. Viņu liktenis bija izlemts, bet viņi dzīvoja, ciezdami mokas sava gribas spēka dēļ. Kā reiz sacīja Hjū Milers (kādreizējais virsprokurors Vilija Stārka valdīšanas laikā, bet krietni vēlāk Džeka Bērdena draugs), kad abi pārsprieda vēstures morālās neitralitātes teoriju: «Vēsture ir akla, toties cilvēks nav akls.» (Tā vien šķiet, ka Hjū atkal atgriezīsies politikā, un, kad tas būs noticis, es viņam labprāt pasniegšu mēteli. Šai ziņā esmu uzkrājis vērtīgu pieredzi.)

Tā nu es, Džeks Bērdens, tagad dzīvoju sava tēva mājā. Tas, ka man šeit jādzīvo, savā ziņā oķiet dīvaini, jo, atklājis reiz patiesību, es pazaudēju pagātni un nogalināju savu tēvu. Taču patiesība galu galā man atkal atdeva pagātni. Tā nu es dzīvoju mājā, ko man novēlējis mans tēvs. Kopā ar mani šeit dzīvo mana sieva Anna Stentone un vecais vīrs, kas reiz bija apprecējies ar manu māti. Kad pirms pāris mēnešiem atradu viņu slimu istabā virs meksikāņu restorāna, kas cits man atlika kā vest viņu sev līdzi? (Vai viņš tic, ka esmu viņa dēls? Neņemos to apgalvot. Taču, man šķiet, tam nav nekādas nozīmes, jo ikviens no mums ir miljoniem tēvu dēls.)

Večuks ir gaužām vārgs. Lāgu lāgiem viņam pietiek spēka izspēlēt šaha partļju, kā reiz viņš bija spēlējis ar savu draugu Montegjū Ervinu garajā, baltajā namā pie jūras. Kādreiz viņš bija sevišķi labs šahists, bet tagad kļuvis ļoti izklaidīgs. Jaukā laikā viņš sēž piesaulē. Lāgiem mazliet palasa bībeli. Spēka viņam vairs nepietiek, lai rakstītu, toties dažkārt viņš man /ai Annai diktē pa rindkopai no sava jaunākā traktāta.

Vakar viņš man nodiktēja šādus vārdus:

«Radīdams cilvēku, ko Savā gaišredzībā zināja jau grēkam nolemtu, Dievs tādējādi apliecināja savu Visvarenību. Jo Pilnībai tīrais sīkums un nieks būtu radīt jaunu pilnību. Tā, patiesību sakot, nebūtu nekāda radīšana, bet tikai pavairošana un izplatīšana. Atšķirība ir identitāte, un vienīgais veids, kā Dievs varēja radīt — patiesi radīt cilvēku, bija darināt viņu atšķirīgu no Dieva Paša, un atšķirties no Dieva nozīmē būt grēcīgam. Tālabad ļaunuma radīšana ir Dieva slavas un Viņa spēka apliecinājums. Tam vajadzēja tā notikt, lai labā radīšana savukārt taptu par cilvēka slavas un spēka apliecinājumu. Bet ar Dieva palīgu. Ar Viņa palīgu un Viņa gudrībā.»

Izteicis pēdējo vārdu, viņš pievērsās man, paraudzījās man acīs un sacīja:

— Vai esi to uzrakstījis?

— Jā, — es atbildēju.

Raudzīdamies man acīs, viņš negaidīti strauji sacīja:

— Tā ir taisnība. Zinu, ka tā ir taisnība. Vai tu to zini?

Es pamāju ar galvu un teicu, ka zinu. (Teicu to, lai nesatrauktu viņa prātu, bet pēcāk neņemtos vairs droši apgalvot — varbūt sava ziņā patiesi ticēju tam, ko viņš sacīja.)

Arī pēc šiem vārdiem viņš joprojām lūkojās man acīs un tad klusu teica:

— Kopš man prātā ienākusi šī doma, mana dvēsele jūtas mierīga. Trīs dienas es to nēsāju savā prātā. Trīs dienas es šo domu paturēju prātā, lai savā dvēselē to droši pārbaudītu, iekāms izsaku vārdos.

Traktātu viņš nekad nepabeigs. Jo dienas jo spēki viņam arvien vairāk izsīkst. Ārsts domā, ka ziemu viņš vairs nesagaidīšot.

Ap to laiku, kad viņš nomirs, būšu jau sagatavojies atstāt šo māju. Kaut vai tāpēc, ka šī maja ir smagi apkrauta hipotēkām. Kad tiesnesis Ervins nomira, viņa mantiskais stāvoklis bija gaužām neskaidrs, un galu galā atklājās, ka viņš bijis nevis bagāts, bet gan nabags. Reiz jau — gandrīz pirms divdesmit pieciem gadiem māja tikusi ar ļoti bargiem noteikumiem ieķīlāta. Taču toreiz to izglāba ar noziegumu. Kāds krietns cilvēks pastrādāja noziegumu, lai māju izglābtu. Man nav ne mazākā iemesla pašapmierinātībai tādēļ, ka nedomāju pastrādāt noziegumu, lai izglābtu māju. Iespējams, ka mana nevēlēšanās pastrādāt noziegumu, lai glābtu māju (pieņemot, ka man rastos šāda izdevība, kaut gan tas šķiet apšaubāmi), ir tikai cits veids, ka pateikt to, ka es nemīlu māju tik stipri, cik stipri to mīlēja tiesnesis Ervins, un ka cilvēka tikums dažkārt ir vienīgi vēlēšanās trūkums, tāpat kā viņa noziegums dažkārt ir vienīgi viņa tikuma izpausme.

Man nav ne mazākā iemesla pašapmierinātībai arī tādēļ, ka esmu vairāk vai mazāk pūlējies izpirkt sava tēva pastrādāto noziegumu. Lai cik niecīga ir naudas summa, ko saņemšu par tēva īpašumu, tai, manuprāt, jānonāk mis Litlpo rokās viņas netīrajā, pēc lapsām smirdošajā istabā Memfisā. Tādēļ aizbraucu uz Memfisu. Taču tur uzzināju, ka viņa ir mirusi. Tā man tapa liegta iespēja tik lēti apmierināt savu dziņu pēc tikumiskas skaidrības. Ja man izdosies šo dziņu apmierināt, acīm redzot, vajadzēs par to dārgāk samaksāt.

Taču naudas man vēl pietiek, un es to tērēju, kamēr rakstu grāmatu, ko iesāku pirms daudziem gadiem, — grāmatu par Kesu Māsternu, kuru reiz es nespēju saprast, bet tagad varbūt sapratīšu. Man liekas — var saskatīt zināmu humoru faktā, ka, jakstīdams par Kesa Mās-terna dzīvi, es mitinos tiesneša Ervina mājā un ēdu maizi, kas pirkta par viņa naudu. Jo tiesnesis Ervins un Kess Māsterns nav diez cik līdzīgi. (Ja tiesnesis Ervins līdzinās kādam no Māsterniem, tad tikai Gilbertam, Kesa gra-nītgalvainajam brālim.) Taču man šķiet, ka humors šai situācijā nav sevišķi smieklīgs. Šī situācija ir pārāk stipri līdzīga tai pasaulei, kurā mēs dzīvojam no dzimšanas līdz nāvei, un humors atkārtodamies pamazām kļūst banāls. Turklāt tiesnesis Ervins bija mans tēvs, viņš pret mani izturējās labi, savģ ziņā bija cilvēks, un es viņu mīlēju.

Kad večuks nomirs un grāmata būs pabeigta, nodošu māju pirmās un trešās nacionālās bankas pārziņā, un man ir gluži vienalga, kas tanī dzīvos, jo kopš tās dienas nams manā uztverē būs tikai labi sakrauta ķieģeļu un kokmateriālu kaudze. Mēs ar Annu šeit vairs nekad nedzīvosim — ne šai namā, ne Lendingā vispār. (Viņa, tāpat kā es, neparko vairs nevēlas šeit dzīvot. Savu māju viņa atdevusi bērnu namam, par kuru agrāk rūpējās, un, manuprāt, tajā tiks iekārtota sanatorijai līdzīga iestāde._ Anna nejūt sevišķu apmierinājumu par savu rīcību. Kopš Ādama nāves māja viņai vairs nesagādāja prieku, bet vienīgi mokas, un šī dāvana īstenībā it kā bija dāvana Ādama garam, maza, pazemīgi pasniegta dāvana, kā sauja kviešu graudu vai apgleznots pods kapenē, lai remdētu mirušā garu tālajā ceļā un tas vairs neapgrūtinātu dzīvajos.)

Tātad šajā tūkstoš deviņsimt trīsdesmit devītā gada vasarā mēs atstāsim Bērdenslendingu.

Mēs, bez šaubām, kādreiz atgriezīsimies, lai pastaigātos pa Krastmalas bulvāri, nolūkotos jaunajos cilvēkos tenisa laukumā pie mimozu pudura, lai pastaigātos pa liedagu gar līci, kur maigajā saules gaismā uz ūdens līgojas lecamie plosti, un aizstaigātu līdz priežu audzei, kur skujas zemē sabirušas tik biezā segā, ka mūsu soļi kļūs nedzirdami un mēs slīdēsim starp kokiem klusu kā dūmi. Taču līdz tam vēl aizritēs krietns laika sprīdis, bet drīz mēs atstāsim savas mājas un dosimies nemierīgajā pasaulē, no viena dzīves posma ieiesim nākamajā un bijīgi uzņemsimies atbildību Laika priekšā.

PĒCVĀRDS

Šobrīd, kad nav vairs Folknera un Hemingveja, par pašu ievērojamāko Amerikas Savienoto Valstu rakstnieku amerikāņu kritiķi vienprātīgi pasludinājuši Robertu Peņu Vorenu. So uzskatu diez vai var apstrīdēt. Tas izskaidrojams ne tikai ar rakstnieka — izcila prozaiķa, dzejnieka, dramaturga un kritiķa talanta daudzpusību. Un pat ne ar to, ka Vorens ir viens no nedaudzajiem amerikāņu rakstniekiem, kas divreiz ieguvuši Pulicera prēmiju, — par romānu «Visā ķēniņa zemē neviens...» (1946) un par dzejoju krājumu. Galvenais ir tas, ka, tāpat kā viņa vecākie laikabiedri, divdesmito un trīsdesmito gadu «milži», R. P. Vorens atsaucas uz pašām aktuālākajām laikmeta prasībām. Kā rakstnieks Vorens ieņem vidēju pozīciju starp divām literātu paaudzēm. Tāpat kā Folkners un Hemingvejs, viņš savā redzes lokā ietver laikmeta pamatproblēmas, bet, iztirzādams tās, jau pieskaras daudzām tēmām, kas satrauc viņa jaunākos laikabiedrus, kuri amerikāņu literatūrā ienākuši piecdesmitajos un sešdesmitajos gados.

Vorens pieder pie rakstnieku dienvidnieku grupas — tā Amerikā dēvē tos, kuri dzimuši un dzīvo dienvidu štatos. Sī grupa devusi daudzus ievērojamus rakstniekus, kuri ar saviem darbiem tālu pārsnieguši parasto «dienvidu» tematiku — patriarhālo Dienvidu pretstatījumu industriālajiem Ziemeļiem — un kļuvuši pazīstami visā pasaulē. Viņu vidū (nemaz nerunājot par Viljamu Folkneru) minams izcilais divdesmito gadu rakstnieks Tomass Vulfs un viņa vecākā Jaikabiedre Elena Glazgova. No rakstnieku dienvidnieku jaunākās paaudzes plaši pazīstami ir Trūmens Kapote, Karsoņa Makkalersa un Hārpera Lī. Viņu daiļrade pauž nepārprotamu protestu pret cietsirdības un pašlabuma pasauli. R. P. Vorens šai grupā ieņem īpašu goda vietu. Tāpat kā Folkners, viņš dziļā filozofiskā «plānā» apcer tēmu par cilvēka tikumiskajiem centieniem, par krietnuma un patiesības apliecinājumu.

Jaunībā Roberts P. Vorens domāja par ķīmiķa specialitāti. Taču dzīve ievirzījās citādi. Viņš kļuva par dzejnieku. Garīgais vadonis «Nešvilas bēgļu» grupai, pie kuras piederēja arī jaunais Vorens, bija angļu dzejnieks Tomass Eljots. Eljotam raksturīgā noskaņa — drūms naids pret «trūdošo», «tuksnesīgo», «neauglīgo» buržuāzisko pasauli, nāves tēls — allaž jūtama Vorena dzejā. Pabeidzis universitāti, pēc divu gadu papildināšanās Oksfordā R. P. Vorens sāk mācīt literatūru ASV dienvidos, Luiziānā, tieši tai laikā, kad štata gubernators reakcionārs Hjū Longs atrodas varas augstumos. Longu 1936. gadā nogalina doktors Kāris Veiss, kura radinieks, kritis visspēcīgā gubernatora nežēlastībā, tika pakļauts ostrakismam. Longa krišana, tāpat kā viņa galvu reibinoša karjera, piesaistīja vairāku amerikāņu rakstnieku uzmanību. Viņš ir galvenā varoņa prototips Sinklera Lūisa romānā «Pie mums tas nav iespējams», Džona Dos-Pasosa — «Pirmais numurs», Adrijas Lenglijas — «Lauva ielās» un R. P. Vo-rena — «Visā ķēniņa zemē neviens...». Taču Lūiss un Dos-Pasoss savus darbus raksta, tā sakot, uz karstām pēdām notikumiem, bet Vorens savu tēmu lolo veselus desmit gadus. Vajadzīgs ilgs laiks pārdomām un to filozofisko un sociāli ētisko problēmu izstrādei, kas ieinteresējušas Vorenu, līdz Hjū Longs lasītājam tiek parādīts bez-principiāla pragmatiķa Vilija Stārka personā.

1939. gadā Vorens aizbrauc uz Romu, kur kļūst par liecinieku «akla spēka trakošanai» — šādiem vārdiem viņš nosauca fašismu — lā klasiskajā formā.

Stāvoklis Eiropā daudz spilgtākā gaismā liek ieraudzīt nesenos notikumus tālaja Luiziānā. Turpat Itālijā Vorens raksta drāmu «Lepnās asinis», kur diktatora Talosa tēlā atdzimst baismais Hjū Longs.

Ar lugu Vorens nebija apmierināts. Viņam nebija izdevies pietiekami pārliecinoši sasaistīt aktuālos notikumus ar problēmu, kas viņu tik ļoti saviļņoja — proti, mūsdienu cilvēka atbildība par savu dzīvi un rīcību. Pirmajos divos romānos — «Nakts jātnieks» (1939) un «Pie debesu vārtiem» (1943), kā arī «Balādē par Biliju Potsu» Vorens šo problēmu aplūko kā pagātnes un tagadnes attiecību cilvēka dzīvē. Ja cilvēks grib apjaust savas esamības jēgu, ja viņš cenšas kļūt labāks, viņam katrā ziņā jāizprot un jānosoda savas agrākās kļūdas, lai tās pēcāk neatkārtotu.

R. P. Vorena daiļrades procesā izveidojušās domas par to, kādam jābūt modernam romānam. Savu literāro kredo viņš izklāsta daudzos kritikas darbos. «Ikvienam romānam, vienalga, vai tas ir labs vai slikts, gribot negribot jāstāsta par valsts vēsturi, socioloģiju un politiku,» viņš saka rakstā «Pieredzes avots». Un tomēr Vorens allaž tiecas būt arī rakstnieks filozofs. D. Konrāda romāna «Nostromo» priekšvārdā viņš šo domu paskaidro: «Par filozofu var saukt tikai tādu rakstnieku vai dzejnieku, kurš dokumentālo vēstījumu par apkārtējo pasauli cenšas pacelt līdz galveno dzīves vērtību filozofiskam vispārinājumam; tādu rakstnieku, kura tēls tuvojas simbolam, kurš savus tēlus vienmēr aptver dialektiskā attīstībā, kuram notikums, lai cik stipri tas viņu arī aizrautu un saistītu viņa iztēli, pirmām kārtām ir svarīgs ar savu jēgu un nozīmi.»

Trešajā, vispopulārākajā romānā «Visā ķēniņa zemē neviens...» Vorens realizēja savu senloloto ieceri — radīt filozofisku darbu, kas balstās uz patiesiem notikumiem un tomēr pauž dziļu simbolisku jēgu.

Vorens neslēpj, no kurienes «ņemts» Vilijs Stārks. Viņš tam piešķir Longa biogrāfiju — fermeris, kas dažos mēnešos pabeidzis juridisko koledžu un strādājis par advokātu. No laukiem iebraukušais radagabals Vilijs ar zilsvītrotu ziemsvētku kaklasaiti drīz vien pārvēršas nekautrīgi veiklā politikānī, — arī tas diezgan precīzi atveido visas Longa karjeras peripetijas. Komentēdams politisko

zemtekstu dzejolim «Vajāšana», ko viņš arī sacerēja Itālijā, Vorens raksta: «Nacisms, fašisms ir varmācības un nāves slavinašana, galvenais ir «praktiski» panākumi, mehāniska pielāgošanas, «racionāla» valdīšana... Bet zābaku rībinašana pa Pjacas vai Vilhelma laukuma bruģi skan kā atbalss tiem pašiem impulsiem un tieksmēm viņpus Atlantijas okeāna, kas ir tās pašas pasaules, tā paša laikmeta daļa.»

Amerikāņu karjeristā un demagogā R. Vorens nekļūdīgi saskatīja «radniecisku» līdzību. Taču galvenais Vorenam šķiet tas, ka šādi hjū longi, tāpat kā visi citi fašistiskā parauga diktatori, nav nejaušība, tie rodas kā likumsakarīgs sava laikmeta produkts. Uzkrādams bagātīgus novērojumus Eiropa un Amerikā, Vorens savā galvenajā romānā apliecina šādu domu: egoisms, mietpilsoniska aprobežotība, principialitātes trūkums, gara tumsība, masu zemisko instinktu uzkurināšana — tāda ir barotne fašismam, lai kur tas arī uzrastos. Hjū Longs, tāpat kā Vilijs, nebūtu varējis taisīt karjeru, ja nesaņemtu vēlētāju atbalstu. Vēlētāji viņam ticēja un palīdzēja, jo Hjū Longs (gluži tāpat kā Vilijs) varmācības un šantāžas politiku prasmīgi apvienoja ar demagoģisku uzticību vienkāršās tautas interesēm. Viņš mīdīja kājām demokrātijas pamatus, taču būvēja jaunus ceļus un «spaidīja resnvēderus» no savu politisko sāncenšu vidus.

Longs bija komplicēta personība. Pēc viņa nāves progresīvajā žurnālā «Mainstream» parādījās raksts, ka Longam būtu «bijusi potenciāla iespēja kļūt par dižu demokrātu», taču neierobežotā vara un patvaļa, nevēlēšanās ievērot taisnīguma un likumības normas viņu demoralizēja. Viņš kļuva par tautas viltus draugu, viņš nodeva tās intereses, lai tiktu pie «autoritārās varas» labumiem, un «vecās valdošās virsotnes vietā mēģināja radīt jaunu virsotni no saviem cilvēkiem».

Arī Vilijs Stārks nekādā ziņā nav vienkārša personība. Pārdzīvojis briesmīgu vilšanos, zaudējis politisko nevainību, viņš kļūst par paša ļaunākā — makiavelliskā tipa demagogu. Pēc viņa domām, mērķa sasniegšanai visi līdzekļi ir labi. Savās interesēs viņš izmanto gan Sediju Bērku, kas krietni iemanījusies intrigās un ļaunprātībās, gan godīgo Hjū Mileru — «Harvarda universitātes Juridiskā fakultāte, Lafajeta eskadriļa, Croix de Guerre, tīras rokas, šķīsta sirds un nekādas politiskas pagātnes». Par pareizu un likumīgu Stārks atzīst tikai to, kas atbilst attiecīga brīža praktiskajai vajadzībai, bet savu nepievilcīgo rīcību pamato ar teoriju par «vēstures nosacītiem zaudējumiem». Viņa galvenais princips ir šāds: nav nekā cita kā vienīgi ļaunums, un smieklīgi ir runāt par godīgumu pasaulē, kur viss ir «mēsli», kur cilvēks savu gaitu uzsāk «no smirdīgām zīdaiņa drāniņām un nobeidz ar smakojošu līķautu».

No vienkārša Linkolna tipa jaunekļa izveidojies demagogs un fašists. Mūsdienu reālistiskajā ASV literatūrā politiskās korupcijas un pseidodemokrātijas kritika jau kļuvusi par tradīciju. Savu artavu Amerikas politiskās korupcijas atmaskošanā ziedojis arī R. P. Vorens. Viņš izklīdina mītu par «vienādām iespējām visiem», par to, ka «ikviens zābaku spodrinātājs var kļūt par prezidentu», parādot, ka ceļš no malkas cirtēja līdz prezidentam nebūt nav taisns, ari tas pašreizējās Amerikas dzīves īstenības ietekmē «transformējies» un nesaskan ar pašiem «amerikāniskā ideāla» pamatiem — sapņiem par demokrātiskajām brīvībām, taisnīgumu un patiesu vienlīdzību.

Un tomēr radagabals Vilijs no laukiem, kurš lāgiem spēj cienīt citu krietnumu un nesavtību, arvien vēl mitinās kādā dvēseles kak-ti 1,1 ā makiavellistam, kas atteicies no jebkādām ētiskajām normām. Viņš neieredz Mazuli Dafiju, jo saskata tanī drausmīgi apvienojušos pats savus netikumus. Viņš nikni pretojas Mazuļa intrigām, kad tas «Vilija Stārka slimnīcas» būvi grib padarīt par netīru finansiālu afēru, — šāda Vilija Stārka rīcība šķiet pat it kā neloģiska cilvēkam, kurš sludina principu, ka «labo vajagot radīt no ļaunā, jo neesot jau nekā cita, no kā to vārētu radit».

Cenzdamies ikvienu tēlu «dialektiski» apspēlēt, parādīt katra notikuma jēgu, paceļot tos līdz filozofiska vispārinājumā līmenim, Vo-rens, pēc viņa paša vārdiem, ķeras pie simbolikas arsenāla. Simbolisks jau ir pats romāna nosaukums. Tas aizgūts no angļu bērnu dziesmiņas par resnīti-ķiparu (Humpty Dumpty).

Sēdēja uz sienas ķipariņš mazs.

Novēlās no sienas un saplīsa tas.

Visā ķēniņa zemē neviens

Nezin, ka to lai kopā sien* \

Gabaliņos «saplīsušā» ķipara tēls vijas cauri visam romānam.

Tas mānāms gan Vilijā Stārkā, kas, kļūdams par gubernatoru, zaudējis dabas doto viengabalainību, gan Džekā Bērdena, otrā romāna varonī, ko tāpat plosa pretrunas, gan arī visā mūsdienu antagonistiskajā sabiedrībā. «Briesmīgā sašķeltība» — tipiska laikmeta iezīme, izsakot paša autora domas, atzīst Džeks Bērdens, kam

ir nosliece uz filozofiskām pārdomām. So «šausmīgo disharmoniju» simbolizēt aicināti Vilijs Stārks un Džeks Bērdens. īstenībā viņi

abi kopā ir viens dubultvaronis. Abu evolūcija līdz zināmam brīdim ir pilnīgi vienāda. Ka viens, tā otrs iziet cauri dažādām stadijām — «miegam», «neziņai», iluzoriskam, izkropļotam priekšstatam par sevi, par savām iespējām un dzīvi vispār.

Romāns «Visā ķēniņa zemē neviens...», tāpat kā daudzi modernie amerikāņu romāni, sākas «ceļā». Melns limuzīns traucas pa šoseju, ko plata josla pārdala divās daļās. Automobilī sēž Vilijs Stārks, viņa sieva Lūsija, viņu dēls Toms, šoferis un Stārka miesassargs Cukuriņš un Džeks Bērdens. Vilijs Stārks brauc uz fermu, kurā viņš piedzimis. Vorena mantotais «Home coming» (atgriešanās mājās) motīvs ir viens no pašiem tradicionālākajiem motīviem 20.—30. gadu amerikāņu literatūrā. «Paraugies atpakaļ uz mājām, eņģeli,» — tā ievērojamais rakstnieks Tomass Vulfs savā romānā mudina laikabiedru amerikāni, kurš cenšas galīgi atrauties no tradīcijām, no «saknes». «Vienmēr var atgriezties atpakaļ,» sacīja E. Hemingvejs, noraudzīdamies Āfrikas zaļajos pakalnos, bet domādams par nīsto un tomēr mīļo Ameriku. R. Vorenam varoņa tikšanās ar mājām, ar pagātni palīdz uzzināt, par ko cilvēks kļuvis tagadnē. Katra Džeka Bērdena atgriešanās dzimtajā mājā Bērdens-lendingā liek viņam nodarboties ar pašanalīzi. Kamēr Vilijs pamazām veidojas par veiksmīgu politikāni, Džeks paliek «līdz galam pārliecināts Ideālists», kas viņa izpratnē nozīmē aizvērt acis pret visu, ko «negribas zināt». Viņš izstrādā «Lielās Gulēšanas» taktiku. Bērdens stūrgalvīgi ignorē apkārtējo ļaunumu un netic, ka tas var viņu aptraipīt. Viņš grib zināt tikai «tagadni». Veikdams netīros Stārka uzdevumus, viņš nejūt nekādu vainas apziņu — viņš taču izpilda tikai tā gribu, kas viņu sūtījis, un vai vispār iespējama kaut kāda vaina, ja Džeks dažkārt nav pārliecināts pat par savu esamību, ja viņš pats sev nešķiet «reāls»? Bet, ja viņa it kā «nernaz nav», nav arī vainas, un tādējādi nav arī nekādas atbildības. Varētu likties, ka Džeks Bērdens tikai apmierina savas nepiepildāmas alkas rakties papīros un uzzināt «faktus», taču dienas gaismu ierauga Kesa Māsterna dzīves stāsts, tiesnesis Ervins beidz dzīvi pašnāvībā, un Anna Stentone iekrīt Stārka apkampienos. Notikumu spiests, Džeks Bērdens maina agrāko «gulēšanas» filozofiju, taču vēl arvien ietiepjas un nevēlas uzņemties atbildību par saviem nodarījumiem. Un viņš rada «Lielā Raustīkļa» filozofiju — principiālas bezatbildības un vienaldzības filozofiju. Un tad jau viņam «vieta, no kurienes cilvēks bēg, ne ar ko neatšķiras no tās, kurp tas atgriežas».

«Lielā Raustīkļa» filozofijai — «mašinizētā» XX gs. produktam, pēc autora domām, jāraksturo šā gadsimta antihumānie spēki. «Mašīna» Vorena romānā (tapat kā, starp citu, Dž. Selindžera darbā «Uz kraujas rudzu laukā») ir buržuāziskās civilizācijas, dzīves un cilvēcības sapostīšanas simbols. Meisonsitiju padarījuši neglītu «zāģētavas un šaursliežu dzelzceļi», kas iznīcinājuši tās priežu mežus, Stārka dēls ir skaista, nejūtīga mašīna, kas nodarbojas ar sportu. Loisa — Bērdena pirmā sieva — skaista, «smaržīga» mašīna, kuras galvenais darbības veids ir sekss. Vilijs Stārks pakļāvis sevi netīrai politiskai «mašīnai» un !īdz zināmam laikam tikpat apbrīnojami atbilst tās garam, tikpat lieliski to vada, kā slepkava Cukuriņš vada melno limuzīnu. Sī politiskā «mašīna» izkropļojusi Vilija Stārka raksturu, tā ir viņa degradācijas cēlonis. Pēc nelaimes ar Tomu viņš grib atgriezties pie zaudētajām vērtībām, taču ir jau par vēlu: Stārka paša iedarbināta, šī «mašīna» viņu pazudina. Autors it kā grib sacīt, ka cilvēks nedrīkst pakļauties «mašīnas» varai, automātiski paklausīt, «mehāniski pielāgoties» pastāvošajai kārtībai, tam, ko Vorens uzskata par raksturīgu fašisma iezīmi.

Pēc Stārka nāves, viņa pēdējo vārdu satriekts («Viss varēja būt pavisam citādi, Džekl»), Bērdens «pamostas» jaunai dzīves izpratnei. Viņš vēlreiz pārdomā arī traģisko Kesa Māsterna dzīves stāstu, kuru kādreiz izvēlējies savam disertācijas darbam. Toreiz Māsterna šausmas par savu nodarījumu Bērdens nebija sapratis. Tagad, atkārtojis Māsterna noziegumu — Džeks Bērdens ir vainīgs sava labākā drauga tiesneša Ervina nāvē (Ervins turklāt vēl, kā izrādās, ir viņa tēvs), — viņš pārliecinās, ka nedrīkst radīt ļaunumu un subjektīvi palikt tīrs, «ka viss dzīvē ir savstarpēji saistīts... ka šī pasaule ir kā tāds milzīgs zirnekļa tīkls, pietiek kaut pavisam viegli pieskarties tam jebkurā vietā, un svārstības jau aizņirbēs līdz vistālākajam stūrītim. . .». Bērdens saprot patiesību, ka cilvēks nedrīkst noņemt no sevis morālu atbildību par savu dzīvi un par savu rīcību, nedrīkst neko «aizmirst». Nekas nepaliek nepamanīts, par visu jāatbild.

Vilijs Stārks šo patiesību neiemācās. Visu mūžu viņš atsacījies no atbildības: lai no tās izvairītos, viņš pat izdomā savu ļaunuma «teoriju». Taču no atbildības viņam neizdodas izvairīties. Ādama Stentona lode tomēr viņu panāk. Ķipars cietis katastrofu, un «visā ķēniņa zemē neviens ...» — neviens no tiem, kas palīdzēja Vilijām sasniegt gandrīz neierobežotu, patiesi «ķēnišķīgu» politisku varu, nespēj to glābt no bojā ejas. Vēl Jaunāk, likteņa ironija liek «ķēniņa» tuvākajiem kalpiem — Sedijai Bērkai un Mazulim Dafijam kļūt par vaininiekiem viņa nāvē.

Dzīves izmācīts, Džeks Bērdens uzņemas pagātnes «slogu» un «tagadnes» un «nākotnes» uzlikto «atbildību».

Ta R. P. Vorens risina romāna un visas savas daiļrades galveno tēmu, mūsu laikmeta galveno tēmu — cilvēks neapstrīdami ir atbildīgs par savu dzīvi un rīcību laika un sevis paša priekšā.

Tāpat kā Folkners, R. P. Vorens pastāvīgi cenšas noskaidrot «laika sakarību» cilvēka pagātnē, tagadnē un nākotnē, jo_1 nezinādams šo sakarību, cilvēks ir akls un neaizsargāts. Plašākā nozīmē runa ir par rakstnieka centieniem viņa spēku un iespēju robežās atvērt cilvēkam acis, lai viņš saskatītu mūsu laikmeta raksturīgās iezīmes, sociālās esamības likumsakarības.

Ar diža rakstnieka tālredzību un godīgumu Roberts Pens Vorens tiesā laiku, kurā viņš dzīvo, un sabiedrību, ar kuru viņš saaudzis,

AI. Tuguleva

Роберт Пен Уорен

вся королевская РАТЬ

Издательство ЦК ВЛКСМ «Молодая гвардия» Москва 1968

На латышском языке Издательство «Лиесма» Рига 1972 Художник Гунвалд Элер Переводчик Руте Рунце

Roberts P. Vorens

VISA ĶĒNIŅA ZEME NEVIENS.,.

Redaktore V. Poikāne. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore I. Klotiņa. Korektore A. Pavlovska.

Nodota salikšanai 1972. g. 10. Janvārī. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 31. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 18 fiz. iespiedi.; 30,24 uzsk. iespiedi.; 34,55 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 87 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju buiv. 24. Izdevn. Nr. 25072/D-251. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt, Nr. 36.

1

Bārnijs Oldjilds — populārs amerikāņu sacīkšu braucējs.

2

Ieroču kalibrs visur dots collās. (Tulk.)

3

Svētais Kristaps tiek uzskatīts par ceļinieku aizgādni.

4

A'ataris B. Porests — konfederātu armijas ģenerālis, kas iemantoja slavu ar pārdrošiem kavalērijas reidiem ziemeļnieku aizmugurē.

5

— 30

6

Kembelieši, kristieši jeb reformēti — amerikāņu reliģiska sekta (oficiāli «Kristus mācekli»). Nosaukumu ieguvusi pēc sava vadoņa Aleksandra Kembela (1788—1866) vārda. (Tulk.)

7

Sēkšana, (Franc.)

8

- 3G

9

Prezidenta Linkolna runa nacionālo brāļu kapu atklāšanā Ge-tisbergā 1863. gada 19 novembri.

10

Kara krusts — franču ordenis.

11

Epvorta līga — reliģiska jauno metodistu organizācija.

12

Vercingetorikss — gailu vadonis. Vadīja gailu nacionālo sacelšanos pret Jūliju Cēzaru 52. un 51. gadā pirms mušu ēras.

13

Ferdinands Fošs — franču maršals. 1917. gadā ģenerālštāba priekšnieks, kopš 1918. gada marta — Antantes bruņoto spēku virspavēlnieks.

14

Džons Pēršings — amerikāņu ģenerālis. No 1917. līdz 1919. gadam amerikāņu ekspedīcijas karaspēka virspavēlnieks Eiiopā.

15

Sers Duglass Heigs — angļu maršals, angļu ekspedīcijas armijas virspavēlnieks Francijā no 1915. līdz 1918. gadam.

16

Kritognats — Vercingetoriksa cīņu biedrs.

17

Kasivelauns — dienvidaustrumu Britānijas vadonis Cēzara iebrukuma laikā (55. un 53. gadā pirms mūsu ēras).

18

Kritis Lūdendorfs — vācu ģenerālis. No 1914. līdz 1916. gadam

19

armijas štaba priekšnieks. Kopš 1916. gada — štaba virskvartir-meistars.

Edīte Keivela — angļu Sarkanā Krusta darbiniece. Pirmā pasaules kara laika bija vecākā māsa Sarkanā Krusta kara slimnīcā Briselē 1915. gada oktobri vācieši Keivelu nošāva, jo viņa bija sniegusi palīdzību kara gūstekņiem.

20

Džefersons Deiviss — amerikāņu valstsvīrs. Pilsoņu kara laikā (1861 —1865) — dienvidu štatu konfederācijas prezidents.

21

... un, virzoties projām, tai sārtums spīgoja kaklā;

Piepeši brīnišķu smaržu ambrosijā svaidītie mati

Dvesa no galvas, un krokojās drēbes līdz papēžu galiem.

Atklājas patiesa dieve tās staltajā gaitā.

(Vergīlijs, «Encīda», Rīgā, «Liesma», 1970., 36. Ipp. tulk. A. Ģie-zēns.)

22

Kauja pie Sailo (1862. gada 6. un 7. aprīlī) — viena no visasiņainākajām pilsoņu kara kaujām.

23

Kauja pie Cikamogas upes (1863. gada 19. un 20. septembrī) un Catanūgas pilsētas (1863 gada 26.—29. oktobrī) — vislielākās pilsoņu kara kaujas. Ģenerālis Brakstons Brags šais kaujās komandēja konfederātu karaspēku.

24

Runā ir par lā saukto Atlantas kampaņu (1864. gada maijs — septembris). Ģenerālis Džozefs Džonstons, kas Tenesi armijas virspavēlnieka posteni nomainīja Bragu, izvairījās no izšķirošām kaujām, lai glābtu armiju no sagrāves un aizkavētu skaitliski pārāko šēr-mana spēku virzīšanos no Catanūgas uz Atlantu,

25

Jonatāns — ķēniņa Zaula dēls un Dāvida draugs. Damons — filozofs pitagorietis no Sirakūzām. Apmēram 3G0. gadā pirms mūsu ēras, kad Damona draugam tika piespriests nāves sods un viņš lūdza atlikt soda izpildīšanu, lai mājās nokārtotu kādas steidzamas darīšanas, Damons palika viņa vietā par ķīlnieku.

26

Manti|a. (Spāri.)

27

Cigaretes? (Spān.)

28

8 Kādu šķirni? (Spān.)

29

Vai vecais ir augšā? (Spān.)

30

6 Kas to zina? Nāk un iet. (Spān.)

31

Viņa? (Spān.)

32

Jā, kungs. (Spān.)

33

Viņš ir kā svētais. (Spān.)

34

Viņš ir plānprātiņš. (Spān )

35

Labvakar. (Spān.)

36

Ņemiet par labu! (Spāri.)

37

Eleonora Gvina •— XVII gs. angļu aktrise, karaļa Čārlza II mīļākā.

38

Svengalijs — mūziķis, hipnotizētājs — DŽ. Djumorjē romāna cTrilbijs» personāžs.

39

Els Džolsons — amerikāņu estrādes dziedonis.

40

Džeimss Ogltorps — angļu ģenerālis, filantrops. Džordžijas štata dibinātājs. 1733. gadā dibināja Savanu (pilsēta Džordžijā).

41

Ņemts no angļu dzejnieka Alfrēda Tenisona (1809—1892) poēmas «Moda» (Mciud):

Uz saplaisājušas sienas

ziediņš mazs,

No plaisas noplūkts —

nu man rokā tas.

Ar visu saknīti sīvu

nu man rokā tas.

Mazais zieds, — bet, ja man saprast

reiz būtu lemts,

Kas esi — saknīte un viss pārējais, kopā ņemts,

Es uzzinātu, kas cilvēks ir un

kas dievs.*

* Ar zvaigznīti atzīmētās vārsmas atdzejojusi Olga Lisovska.

42

Kubla-hans (Kubla Khati) — angļu dzejnieka Semjuela Tcilora Kolridža (1772—1834) nepabeigta poēma.

43

Kedmons — pirmais kristīgais angļu dzejnieks (VII gs.).

44

Pierādījums, kas pamatots nevis uz objektīviem datiem, bet uz pārliecināmā cilvēka jūtām. (Tulk.)

45

Rindas no angļu dzejnieka Alfrēda Edvarda Hausmena (1859— 193G). dzejoļa grāmatā «Šropšīras zēns».

46

Eduards Gibons (1737—1794) — angļu XVHI gs. vēsturnieks. Sarakstījis «Romas impērijas pagrimšana un sabrukums» (Decline and Vali of the Roman Empire, 1776). (Tulk.)

47

Klarensas hercogs — Anglijas karaļa Edvarda IV brālis. Leģendā stāstīts, ka viņš 1478. gadā ticis noslīcināts vīna vātī.

48

Divējādi saprast. (Franc.)

49

Autors te, acīm redzot, runā par angju dzejnieka un mākslinieka Viljama Bleika (1757—1827) darbu «Paradīzes vārti» (The Galē of Paradise).

50

Endrjū Džcksons — amerikāņu ģenerālis, otrā neatkarības kara (1812—1814) varonis. No 1829. līdz 1837. gadam — ASV prezidents.

51

Nauda nesmird. (Latiņ )

52

53

Mazais Džeks Horners — angļu bērnu dziesmiņa,

Mazais Džeks Horners Kakla viens sēd.

Ziemsvētku pīrāgu ēd.

Iedur laja pirkstiņu iekšā,

Un skaties — jau plūme tam riekšā «Nu re. cik es prātīgs zēns!» *

54

Uliss Grants — ASV prezidents no 1868. līdz 1876. gadam. Kalvīns Kūlidžs — ASV prezidents no 1923. līdz 1929. gadam.

Content

Vorens Roberts R Visā ķēniņa zemē neviens

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻ

DESMITĀ NODAĻA

PĒCVĀRDS

1