Zeltiņš Teodors

Antiņš Amerikā meklē līgavu

Teodors Zeltiņš

Antiņš Amerikā meklē līgavu

PIRMĀ NODAĻA

TĀTAD, šī nu bija daudzinātā pasaules Bābele, un Antiņš Jērs, no Pensilvēnijas stacijas ielā uzkāpis, satvēra ciešāk abas ar sviedriem vaigā nesamās mantu lādītes, uz kurām vēl rēgojās Vācijā uzkrāsotā Amerikas farmera adrese. Par Ņujorku taču bija dzirdētas gaužām nelabas lietas, ka te pat gaišā dienas laikā izraujot cilvēkam no kabatas maku ar naudu, un pilsētā esot rajoni, kur nakti jāsargās iespert kāju, jo tad var palikt uz ielas guļot bez dzivibas. Un tādā nāvē — kā Antiņš to uzzināja no allaž lidz pēdējai rindai izlasītē latviešu laikraksta, Ņujorkā bija jau miris viņa skolas biedrs Konstantīns Briedums. Kā šodien Antiņš atcerējās Konča jautrās un bezbēdīgās izdarības ģimnāzijā, vienmēr rosības un izdomas pilnu, bet Ņujorkā kādu nakti policija viņu atradusi uz ielas aplaupitu un nogalinātu.

Visu to atceroties. Antiņš Jērs nolika abas mantu lē-dites cieši pie kājām uz ietves un bažīgs aptaustīja kabatas, vai tur vēl bija, farmē taupigi dzivojot, iekrātie dolāri. Lielās stacijas pazemē viņš bija no vilciena izkāpis stipri krēslainā tuneli un tad pa šaurām kāpnitēm milzīgā cilvēku drūzmā, kas viņam spiedās virsū tik uzmācīgi, ka draudēja atraut no pleciem rokas, uzstūmies skaistajā hallē ar milzigo stikla jumtu. Burzma tur bija tāda pati un cilvēki viens gar otru šaudījās kā nemierīgas lidakas pabiezā gaisa ūdeni, taču gaišajā telpā zaglis nepamanīts nebūtu varējis piezagties. Vienigi šaurajās kēpnitēs, no patumšā perona augšup spiežoties, kad pašam abas rokas nepakustināmas bija piespiestas pie sāniem.

Paldies Dievam, ar adatu aizspraustajā svārku oderes kabatā vēl bija sataustāms aploksnē ielocītais naudas kunkulis, un Antiņš Jērs atvieglots noslaucīja no pieres sviedrus, sākdams meklēties pa citu kabatu, kur bija ne mazāk rūpīgi noglabāta papīra strēmele ar adresi. Ja nebūtu tās, viņš miljonu pilsētā justos pazudis.

Uz Bronksu, vispirms ir jātiek uz Bronksu, — Antiņš izlasīja zīmītē. Bet kā? Tur gan bija arī norādīts, ar kādu pazemi viņam jābrauc, bet kur te varēja būt tas caurums, pa kuru ietikt jaunā pazemē, kad tikko no vienas bija izrāpies? Uz gludajām asfalta ietvēm kaut ko līdzīgu pagraba lūkām nevarēja ieraudzīt. Arī pa paplato ielu automobiļi skrēja tādā nepārtrauktā straumē un tik tuvu viens otram, ka likās, tie būtu sasieti kopā vienā dūcot slīdošā lentē, kas brīžiem pēkšņi visa apstājās, tad atkal joņoja tālāk. Bet mēle mutē bija, turklāt pa pāris gadiem laukos angļu valodā diezgan ielauzīta, lai varētu kādam paprasīt. Patlaban viņam tuvojās smaržīga dāma dzeltenā kostīmā ar košu puķu kurvi uz galvas. Tik jocīgas cepures Jērs nekad vēl nebija redzējis un tāpēc laikam sastostījās: „Ma-ma-madam — varbūt jūs lūdzu...”

Dzeltenā dāma ar puķu kurvi uz galvas pameta Antiņā īsu, pelēcīgi asu skatu un tikai nicīgi savieba muti, kas kvēloja spilgti sarkana, it kā nupat būtu bijusi iemērkta brūkleņu ievārījuma podā. Kā bilde izkrāšļotā gūižu gorītāja neapstādamās pagāja garām saņurcītajam cilvēkam ar abiem kāju stilbiem piespiestām, zemē noliktām koka kastēm.

Par laimi, Ņujorkā tomēr netrūka laipnu cilvēku, un Jēram neaicināts pienāca klāt krietni apdilis vīrelis, kā likās, ar augšup uzslieto svārku apkakli lūkodams aizsegt savalkāto netīro kreklu. Viņš pastūma augstāk pierē žokejnīcu un uzsmaidīja Antiņam tik mīlīgi, ka baltie ilgāku laiku neskūtie bārdas rugāji uz viņa apaļīgi sārtenajiem vaigiem spīdēt spīdēja aiz laipnības: „Kā liekas, tad laikam būsit ārzemnieks? Un pirmoreiz Ņujorkā, vai ne?”

Stipri iztrūcinātajam Antiņam šī cilvēka mīlīgā laipnība drīzāk šķita negaidot uzbrukusi nelaime, no kuras pēc iespējas ātrāk jāatkratās. Viņš cieši abās rokās sa-

tvēra savas mantu lādītes un grasījās steigties projām, kaut īsti nezināja, uz kuru pusi būtu jāiet. „Nē, es neesmu ārzemnieks,” liedzās Jērs, jo atcerējās lasījis, ka tieši ārzemniekus Ņujorkas šaubīgie elementi visbezdievīgāk paraduši apstrādāt. Un šis te noteikti bija tāds šaubīgs elements. Ja arī ne īsts rūdīts bandīts, tad noteikti vismaz kāds bams. „Iebraucu — tepat no laukiem.”

„No Pensilvēnijas?"

„Kā jūs to zināt?” vēl vairāk sabaiļojies, jautāja savukārt Jērs. tūliņ gan atcerēdamies, ka viņa bijušā saimnieka adrese ar melniem, skaidri salasāmiem burtiem uzrakstīta uz kastēm.

Pēc vienas no tām jau sniedzās laipnā roka: „Dodiet, es palīdzēšu panest. Vai skatāties apkārt pēc viesnīcas, kur apmesties? Es varētu jums ieteikt tepat netālu ap stūri. Tur daudzi laucinieki, Ņujorkā papriecāties iebraukdami, parasti apmetas. Lēti un labi.”

Skaidrs kā diena, kas netīrajam, bet blēdībās slīpētajam bamam prātā. Ievilinās neaptēsto laucinieku kādā gangsteru midzeni, sasies rokas un kājas, aizbāzīs ar lupatu muti, lai nevar pakliegt, tad ņems un aptīrīs. Vai nav par tādām lietām laikrakstos diezgan lasīts? Un Antiņš juta, ka viņam pagalam nepatīkami sākusi kutēt pakrūte, un tāpēc ievilka dziļu elpu, lai runājot balsī nebūtu samanāmas kādas baiļu pazīmes: „Šīs kastes nemaz nav smagas, es varu tās ļoti labi panest. Un arī pēc viesnīcas neskatos. Man Bronksā paziņas, ko esmu iebraucis apciemot."

„Jums jātiek uz Bronksu?” baltajos bārdas rugājos ieaugušā seja, par spīti strupajai atbildei, turpināja mīlīgi smaidīt.

„Jā."

„Tad jums ir jāiet uz pazemja piestātni."

„Uz turieni arī eju.”

„Neejat vis.”

Jērs ar stingri savilktu seju un sarauktām uzacīm, lai slēptu apmulsumu un izliktos nevēlami apgrūtināts, paskatījās pielipušajā līdznācējā, bet nejaudāja sagudrot, ko tagad teikt. Viņš taču nezināja, kur te ir tuvākā pazemja piestātne. Tieši pēc tās bija gribējis kādam apjautāties.

„Tad mums ir jāiet atpakaļ. Es jūs aizvedīšu."

„Tikai parādiet, gan pats tad atradīšu." Antiņš Jērs izmisis lūkoja atkratīties no pārliecīgi laipnā pavadoņa. Kas zina, kādi te ir tie pazemji. Varbūt, būs jānokāpj stipri patumšā pazemes gaņģī, kur bārdainais bams viņam no mugurpuses iezvels pa pakausi, aplaupīs un atstās, kad citu cilvēku nebūs tuvumā. „Lūdzu, tikai parādiet, kur ir tuvākā pazemja stacija."

„Man laika diezgan, es pats jūs aizvedīšu. Tik skaistā pavasara dienā, kāda ir šodien, maza pastaiga katram ir veselīga. Es tomēr jums palīdzēšu panest vienu nesamo, jo jūs aiz piepūles jau esat sācis svīst," un neatvairāmi laipnais cilvēks sniedzās pēc vienas Jēra mantu lādītes.

Antiņš nepaguva ne atjēgties, ne ciešāk sakrampēt pirkstus ap rokturi, kad nešļava jau karājās pie bārdaiņa rokas. Bija uzspīdējušas zaļās ugunis ielas otrā pusē, kur pēri tiem it kē vajagot tikt, un nelūgtais pavadonis metās iekšā automobiļu upē, ar visu lādīti. Šķita, ka mašīnas zaglim (par to vairs Antiņam nebija šaubu) uzskries virsū, nogāzīs gar zemi un sabrauks, bet notika brīnums. Visa slīdošā mašīnu lente pēkšņi pārtrūka vidū pušu, kā ar nazi pārgriezta, atverot ielas šķērsotājiem kājniekiem ceļu.

Antiņš apņēmīgi sazvērojās un metās bēglim pakaļ, bažīgi vērodams zaļo uguns aci ielas otrā pusē, kas likās tik tāla un neaizsniedzama. Ja piepeši ugunis mainītos, uzspīdētu sarkanā, un viņš vēl nebūtu ticis pāri ielai, ko tad? Neredzamas rokas apstādinātais automobiļu vilnis sāktu atkal velties un, ja arī nesabrauktu, piespiestu palikt uz vietas.

Tad — ardievu lādīte ar krekliem un apakšbiksēm, ar svētdienas uzvalku! Vai cilvēku burzmā manīgu blēdi vairs varētu atrast? Vēl kā par nelaimi vējš no galvas nopūta platmali. To Antiņš nupat kā bija nopircis, uz Ņujorku braukt posdamies, un neievalkāta tā lāgā neturējās galvā, varbūt, bija arī drusku par lielu.

Ko tagad lai dara? Ķert zagli vai cepuri? Tur nebija divu domu, ka lādīte ir vērtīgāka par cepuri, nopirks jaunu, lai paliek uz ielas.

Antiņš jau gribēja neapstādamies steigties tālāk, kad negaidot atskanēja spēcīgs automobiļa taures pūtiens, un sadurstījies viņš atskatījās.

Pa kādas mašīnas vaļējo logu izspraudās laukā enerģiska roka un rādīja uz zemē nokritušo cepuri: „Cepuri, kungs, jūs pazaudējāt savu cepuri! Tur tā gul!"

Un Jēram likās, ka visu braucēju acis apstādinātajā automobiļu rindā skatās uz viņu. Nē, viņš tagad nekādi vairs nevarēja aizbēgt no savas cepures, atstāt to pamestu ielas vidū. Ar satraukti pukstošu sirdi griezās atpakaļ, pakampa cepuri un, to vairs galvā neuzlicis, cik kājas nesa, steidzās tālāk, ar izbailēm pamanīdams, ka zaļo uguns aci jau nomainījusi sarkanā un neapstā-dinātie auto motori sākuši ducināt itin skaļi un draudīgi.

Tak pāri viņš tika, kaut arī, tā šķita, par mata platumu izglābdamies no nāves. Tai pašā mirklī, kad aizelsies uzlēca uz ietves, aiz viņa muguras pilnā gaitā jau joņoja mašīnas.

To varētu saukt par laimi, ja klaidonis nebūtu pazudis ar viņa mantām. Nu taču vairs nebija nekādu cerību bezgodim sadzīt pēdas. Un Antiņš Jērs sadrūmis sāka skatīties apkārt, vai garām viļņojošā galvu straumē tomēr kaut kur neieraudzīs pelēko žokejnīcu ar netīru pirkstu nolekšķēto nagu.

Piepeši viņš juta, ka kāds no mugurpuses parausta viņu pie piedurknes, un atskatījās. Tepat tā bija — sār-teni apaļā seja iesirmi spīdošajos bārdas rugājos.

„Kungs, jums nevajadzēja tik traki skriet. Tīšā prātā kājniekus sabraukt braucējiem neatmaksājas. Tad bankrotētu apdrošināšanas sabiedrības."

„Es domāju, ka esat..."

„Sakiet atklāti: domājāt, ka esmu aizmucis ar visu jūsu kasti," smaidīja par zagli noturētais. „Lūdzu, te tā ir! Par savām nelabajām aizdomām jums nemaz nav jāatvainojas, bet es nepiederu pie tādas sugas. Tik daudz man nevajaga, lai būtu jānopūlē sevi ar strādāšanu vai zagšanu. Jo kā tai dziesmiņā sacīts, visas labākās lietas pasaulē Dievs dod cilvēkam par brīvu. Man pietiek ar to, ko palūdzis dabūju no laipniem cilvēkiem, tādiem kā jūs. Ja iedosit pāris niķeļus par šitā te smaguma pa

li

nešanu, tasītei karstas kafijas iznāks, ko sasildīt dvēseli. Varbūt, vēl kādai sviestmaizei."

Antiņš saoda un nojauta gan, ka ne jau kafijai dīkdienis diedelē naudu. Tā bija nepārprotama riebīgā degvīna dvinga, kas pludoja laukā no bama mutes. Pārliecinātam atturībniekam, kādreizējam Latvijas pretalkohola kustības dalībniekam nekādi neklājās veicināt dzeršanas postu, bet Jērs šo pārkāpumu šoreiz atļāvās pat ar priecīgu prātu, ka laimīgi atguvis jau zaudējumos norakstīto mantu lādīti. „Vai pietiks ar divdesmit pieciem centiem?"

„Paldies par tādu devīgu roku!" lūdzējs paklanīdamies pacēla cepuri, bet pazemīgi tūdaļ piebilda: „Tā kaste nemaz tik viegla nav, kā jūs man mēģinājāt iegalvot. Iznāca diezgan pakrietni nostiepties."

Protams, ka Antiņš Jērs šo mājienu saprata, viņš pievienoja jau iedotajam vēl vienu ceturtdaļdolara gabalu, no savas puses pieteikdams, vairāk gan paša sirdsapziņas nomierināšanai, jo tomēr bija tik saprātīgs, ka necerēja ar teikto saulesbrāli nopietni ietekmēt: „Tikai nenodzeriet vien. Alkohols ir inde. Cilvēki nesaprotamā kārtā tomēr ir tik negurdi, ka izdod lielu naudu par pastāvīgu sevis saindēšanu."

„Negudri gan, jums taisnība, kungs. Bet kāda vajadzība būt gudram? Gudrībai kādreiz nāk līdz vēl lielākas nelaimes — tā saindē visu pasauli, piemēram, ar atombumbām. Sakiet, vai tā tas nav, ka tieši gudrie izgudro cilvēkam visbriesmīgākos nāves veidus? Tāpēc es labāk palieku muļķis un saīsinu dzīvi patīkami un pamazām ar mazāk nāvīgu indi. Paldies par naudiņu, kungs. Lai jums nekad tās netrūktu, ko iedot arī tādiem ģeķiem kā man."

Antiņam Jēram pret tādu posta valodu spēcīgs sakāmais jau bija mēles galā, bet gudrības ienaidniekam nemaz vairs nebija vaļas klausīties. Viņš jutās tik izslāpis, ka teciņiem steidzās projām, kur sarkanīgā neona gaismā spīdēja krogus durvis. Par laimi Antiņš vēl laikus atcerējās un paguva iesaukties: „Klausieties, cilvēk, jūs taču man aizmirsāt parādīt, kur te ir pazemja piestātne."

Izslāpušais tik pasvieda gaisā roku (protams, ne to, kas turēja naudu) un neapstājies atkliedza: „Tepat tā ir, paskatieties apkārt, tad ieraudzīsit."

Jērs nu pamani ja četrstūrainu stikla un čuguna sētiņu ar garkātainiem lukturiem stūros. Tai viena mala bija atstāta vaļā, kur cilvēkiem ieiet, lai tieši no ietves pa kāpnēm tad nokāptu pazemē. Viņš sekoja citiem, par viņu daudz steidzīgākiem gājējiem un nokļuva diezgan pagaišā gaiteni, kam sienas spīdēja noklātas baltiem podiņiem, gluži kā agrākā viņa saimnieka vannas istabai. Netīrāka un neglītāka gaiteņa galā izskatījās pati pazemja piestātne. Uz tumši pelēkajām sienām un griestiem kādreizējo krāsojumu klāja putekļu un kvēpu kārta, vietām izraibināta mitruma plankumiem. Kailo, neaizsegto spuldžu gaisma telpu padarīja vēl nemīlīgāku, tiešām liekot nojaust pazemi. Dārdēdami pa pa-dziļu, netīru sliežu dobi atjoņoja, apstājās un atkal aizjoņoja vilcieni. Ielaižot braucējus, nokūpējušo vagonu durvis atrāvās pašas no sevis, tad atkal visas reizē aiz-grūdās ciet. Tās pašiem iekopējiem nebija ne aiztaisāmas, ne attaisāmas, tās spokaini kustējās pēc kāda neredzama pavēlētāja komandas. Tā taču kāds cilvēks varēja pagadīties durvju starpā tieši to aizkrišanas brīdī. Un tas tad neglābjami paliktu tur iespiests. Jēram šermuļi pārskrēja pār kauliem, iedomājoties, ka tāda nelaime varētu piemeklēt viņu, jo šķita, ka Ņujorkā visādas likstas tam liptin liptu klāt.

Dārdošos pazemjus apbrīnodams un citu mugurām sekodams, viņš nemanot bija pienācis klāt savādam koka krustam, kas guleniski bija piestiprināts resnai dzelzs kājai un griezās apkārt kā sudmaliņas. Lai tiktu uz platformas, kur pienāca pazemes vilcieni, cilvēki iestūma rumpjus vienā no krusta staklēm un spiedās uz priekšu. Savādi noklakšķējis, krusts tad pagriezās un ielaida braukt gribētājus. Par tādu jocīgu, nekad vēl neredzētu ierīci Antiņam gandrīz vai uznāca smiekli. Ko visu tie dīvainie amerikāņi sev par acīm redzamu uzjautrinājumu neizgudro. Bet viņam pēc īsa brīža nemaz vairs smiekli nenāca.

Droši un pašapzinīgi (gluži tāpat kā visi citi) vienā no krusta staklēm ķermeni iestūmis, viņš paliku tur iesprū-

dis un netika tālāk. Apjucis un pārsteigts Antiņš iemur-minājās citiem nesaprotamā svešā valodā un atkal bel-zās ar vēderu pret krustu, belzās tik stingri un spēcīgi, ka skaidri sajuta iesāpamies pakrūti. Taču niķīgais krusts kā negriezās, tā negriezās, tieši Antiņa rumpja priekšā pazaudējis spēju kustēties.

Pasargi Dievs, kas tā par nepatīkamu ķezu! Aiz muguras jau bija sastājusies pagara rinda cilvēku, kas stipri nepacietīgi viens caur otru kaut ko saukāja. Antiņam šķita, ka tie ir uzmudinājumi saņemt visus spēkus un lauzties uz priekšu. Tāpēc viņš vēlreiz savilka iespējami stingrus vēdera muskuļus un pietvīcis triecās no jauna spītīgajā krustā. Atkal nekā! Atkal bez kādiem redzamiem panākumiem sadauzīja vienīgi pats savu pakrūti.

,,Tokinu! Tokinu!" kāds amerikānis aiz muguras neatlaidīgi kā papagailis atkārtoja Antiņam Jēram pagalam nesaprotamu vārdu.

,,Kas par tokinu? Jūs paši redzat, ka šitas tokins nemaz vairs negrib kustēties, droši vien, būs pēkšņi samaitājies," izmisis, bet lielā apjukumā skaisti pietvīcis, sauca Antiņš Jērs. „Es taču neesmu vainīgs, ka tāpēc nevaru tikt uz priekšu."

Nepacietīgais padoma devējs nu pacēla gaisā starp diviem pirkstiem iespraustu metalla ripiņu ar caurumu vidū un mēģināja nesaprašām ieskaidrot, kas par lietu: „Lūk, ejiet un nopērciet šādu tokinu pie kases tai zaļajā būdā. Tad iemetiet tokinu, redziet, šo mazo metalla ripiņu, šinī šķirbā." Pamācītājs izteiksmīgi norādīja uz spraugu lielajā kastē blakus krustam.

Antiņam Jēram beidzot atausa gaisma, ka tādā aplam spocīgā veidā Ņujorkā nokārtojama samaksa par braucienu pazemi. Viņš enerģiski stūmās ar savām kastelēm atpakaļ, cauri nepacietīgi ņurdošajam pūlim, kas viņa neveiksmīgās cīņas laikā ar ērmīgajām krusta sudmalām te bija sablīvējies itin paprāvs.

Lai atkal neiekultos kādā jaunā ķezā, tokinu pērkot, cilvēkam zaļajā kases būdā Jērs vēl drošības pēc apjautājās: „Vai es no šejienes varu tikt uz Bronksu?"

„Cik tālu jums jābrauc?"

,,Līdz Fordama ceļam.”

,,Tad kāpjiet D vilcienā, tādā, kam logā redzēsit lielu D burtu.”

,,Vai tas ir tālu?” vēl gribēja zināt Antiņš, jo viņam ienāca prātā, ka varētu notikt arī tāda nelaime, ka aizbrauc vajadzīgai piestātnei garām.

,.Labas pusstundas brauciens.”

Tas Antiņu manāmi nomierināja, ka nevajadzēs tūliņ pēc iekāpšanas pazemi ar saspriegtu uzmanību vērot piestātņu nosaukumus. Varēs uz brīdi atlaisties sēdeklī un atpūtināt nervus no pirmajiem pārsteigumiem, ko Ņujorka viņam jau bija paspējusi sagādāt.

Tā viņš arī darīja, kad bija pats pirmais iesteidzies vagonā, lai nepaliktu iesprūdis durvīs, kas pašas, iekā-pēju nepakustināmas, ne tikai atvērās, bet arī aizvērās.

Dārdoša tumsa sāka skriet gar vagona logiem, kurā laiku pa laikam iepeldēja apgaismotas pazemes salas ar vannas istabu podiņu sienām, kur vilcienu sagaidīja jauni iekāpēju bari. To beigās sanāca tik daudz, ka daļai braucēju, kājās stāvot, vajadzēja iekārties pie vagona griestiem piestiprinātās spožās metalla cilpās. Citādi, vienam spēcīgāk sazvārojoties, visi stāvētāji droši vien sagāztos vienā ņudzelīgā kaudzē.

Antiņam Jēram bija palaimējies iespraukties brīvā vietā uz viena no sarkanajiem soliem, kas stiepās pa-zemja vagonam gar abām pusēm. Ar lielāko lādīti pabāztu zem kājām, ar mazāko klēpī viņš sēdēja un domāja.

Tā. Tas tagad nu bija noticis. Viņš bija Ņujorkā, lai sāktu jaunu, daudz nozīmīgāku dzīves posmu. Uz laukiem stipri atpalikušajā putnu farmā nodzīvotos gadus nemaz vairs negribējās atcerēties. Tie bija zemē nomesti gadi, svītrojami no viņa mūža. Lai krietni jau pavecā, vīriešu kārā Matilde tur tagad raujas viena pati, kopā ar pakurlo tēvu. Par velti nabadzīte visādi pūlējās viņu sev pielabināt. Taisni šī mieskārīgā Matildes uzmācība viņam tur derdzās visvairāk.

t

Kad vientuļajā vistu farmā no Eiropas atbraukušo izpalīgu Matilde apmēram pāris nedēļu ziņkārīga bija novērojusi, sāka, tā sakot, pamazām ieēdināt. Ar bekonu saceptās, uz šķīvja kaudzē sakrautās olas nekad viņš

brokastīs nejaudāja apēst, par spīti saimnieces mīlīgajam aicinājumam nekautrēties, jo nabaga bēglītis tak esot tik novājējis, ka tagad ar steigu vajagot atbaroties, lai tiktu pie kārtīga vīra miesām. Un pusdienās, ko cilvēki šinī zemē pēc Antiņa domām gluži nepareizi ēda vakariņu laikā, Matilde ar tādu pašu nepārspējamu devību krāva uz viņa šķīvja gaļas, sakņu un salātu kaudzes. Tam visam vēl sekoja neizbēgamā ābolkūka ar pienu. Tā dažu vakaru pēc pabeigtās maltītes viņš sirsnīgi nopūtās, sajuzdams sevi tik smagu kā akmeni.

Šķita, ka arī Matildes pakurlo tēvu šāda ēdienu pārbagātība dienišķajās maltītēs mocīt moka. Piemēram, nekādi viņš nevarēja samierināties, ka meita piepeši nez no kā kļuvusi tik izšķērdīga ar olām. Tās taču daudz prātīgāk bija pārdot nekā aplamā negausībā aprīt. Agrāk nekad tik izšķērdīgi viņi neesot bijuši.

Matilde zināja, ko atbildēt. Olas patlaban tik ļoti kritušās cenā, ka jāaizdodot projām gandrīz par velti. Tad labāk tās apēst pašiem. Ko? Ko tu teici? Pakurlais vecis tādās reizēs palaikam mēdza pārprasīt, līdz meitai apnika skaidroties un viņa saīgusi atmeta ar roku. Tai pašā brīdī pagriezdama tuklu un šķelmīgu smaidu pret Jēru, kas pārēdies grūši pūta.

Antiņš pūta un mīlīgā saimniece smaidīja no dienas dienā ar jestrāku spožumu acīs un visādi citādi žirgtāka. Viņa vairs nestaigāja nevīžīgi noļukušās drānās kā agrāk, bet sāka valkāt tik cieši piegulošas kleitas, ka viņas raženā auguma apaļumi noteikti būtu saskatāmi pat pusaklām acīm. Bet tā kā Antiņš tos nelikās redzam, tad viņai arvien biežāk pagadījās tā, ka jāpārliecas kautrīgajam ēdējam tieši pār plecu, lai uzliktu galdā vēl kādu pilnu šķīvi vai paņemtu tukšo.

Tie Antiņam bija tik ļoti satraucēji brīži, ka dažreiz (ar kumosu mutē) viņš tikko neaizrijās un allažiņ pietvīka līdz ausu galiem. Ar steigu paēdis, viņš tūliņ manījās aizlavīties uz savu istabu.

Matildi, protams, tas skumdināja, ka nabaga bēglis netiek un netiek vaļā no savas vajāta cilvēka bailības. Tās noteikti bija kāda nelāga diktātūras režīma (par kādiem reizēm laikrakstos izlasīja) vai briesmīgā kara sekas. Un tāpēc, lai Jēru beidzot iedrošinātu īsti vīrišķīgai uzņēmībai, Matilde kādu vakaru, kad bija pārliekusies pār viņa plecu tik uzgulīgi kā vēl nekad, iedvesa viņam ausī: „Es vakaros ilgi nevaru aizmigt. Jūs varētu ienākt pie manis papļāpāties. Nāciet droši, jo tēvs jūs nedzirdēs, pat marša taktī soļojot. Guļot viņš ir vēl kurlāks nekā nomodā. Es gaidīšu un atstāšu durvis vaļā."

Tirpas Antiņam pārskrēja pār visu mugurkaulu un kutēdamas ietriecās pakausī. Paldies Dievam, ka kurlais večuks, pelēcīgās ūsas braucīdams, vēl sēdēja pie galda un čāpstinājās gar ābolkūkas atliekām. Citādi būtu varējis vēl notikt, ka Matilde paved viņu uz līdzenas vietas. Nē, tādēļ uz Ameriku viņš nebija braucis, lai kristu vīriešu izsalkušas amerikānietes apkampienos. Vienīgi latviešu meitene — ja beidzot atradīs tādu, kādu joprojām meklēja un nebija vēl atradis — būs tā, kurai viņš uzmauks pirkstā zelta laulības gredzenu. Kaut kādus citādākus sakarus ar sievietēm viņš vienmēr sašutumā bija noraidījis, pat vieglprātīgās jauneklības gados, kad staigāja nosities neglītām pūtītēm un draugi bezgoži deva bezkaunīgus padomus, kā varot no pinnēm atbrīvoties. Viņš stingri turējās pie principa, ka sievietes un vīrieša kaut kāda miesīga saskare tikai izpriecas dēļ ir gauži nemorāliska, ja tai nav nopietnāka nolūka. Tāds viņš bija, un tāpēc savai istabai tonakt no iekšpuses aizslēdza durvis...

Varbūt, tā bija Matilde, kas īsi pirms pusnakts gar tām grabinājās, varbūt, vecais dzeltenspalvainais suns, kas reizēm naktīs mēdza ielīst viņa istabā un gulēt pie gultas uz mīkstā paklāja, to Antiņš palika neuzzinājis, bet kurlais saimnieks jau nākamā rītā varēja priecāties, ka meita atgriezusies pie prāta un kļuvusi tik taupīga ar olām, gaļu un ābolkūku...

Toties ģeķīgajam kalpam ar cietsirdīgajiem principiem darba nu netrūka no agra rīta līdz vēlai vakara tumsai. Šķita, ka Matilde sirdīgi pūlētos, lai allaž sagudrotu kaut ko vēl darāmu. Viņa kaut kur pat bija sazinājusi tādu žurku indi, kas lika tdm nobeigties lēnā un pretīgā nāvē, pamazām izšķīdinot asinis. Dzelteno pulveri saēdušās, žurkas pusdzīvas līda no alām laukā un vilkās uz vēdera ar pelēksirmu izpūrušu spalvu pa vistu kūts mitrumu uzsūcējiem pakaišiem. Vistas kā negudras cēla traci, kladzinādamas lidoja pa gaisu un izbiedētas triecās pret kūts sienām. Viņam ar lāpstu rokā nu vajadzēja iet un pusdzivās žurkas nosist, lai nenosistos vistas. Matilde ar savādu prieku tad nāca un skatījās, kā, nelabi viebdamies un galvu sāņus aizgriezis, viņš strādāja nejauko žurku bendes darbu.

Paldies Dievam, tagad viņš bija Ņujorkā, un Antiņš Jērs tramīgs sāka staipit kaklu, lai izlasītu pa vagona logiem ne vienmēr lāgā saskatāmos uzrakstus uz piestātņu sienām. Fordama ceļam viņš nedrīkstēja pabraukt garām, lai tiktu pie sava kādreizējā skolotāja Kārļa Liepiņa. Ar Liepiņu Antiņš jau bija sarakstījies ilgāku laiku un uzzinājis, ka Ņujorkā liela daļa latviešu itin izdevīgi iekārtojušies kā namziņi. Šis amats latviešu iebraucējos kādreiz pat bijis tik populārs, ka Ņujorkā nodibināta īpaša namziņu augstskola. Akadēmiskos grādus beidzējiem gan laikam nekādus nepiešķīra, bet namzinātņu studentus sagatavoja vispusīgi, lai viņi godam varētu veikt pienākumus, kas bija nesalīdzināmi komplicētāki nekā Rīgas sētniekiem, kam dažkārt pietika zināt, kā noslaukāma iela. Diemžēl, namziņu augstskola (vai nu piemērotu mācības spēku vai studentu trūkuma dēļ) bija beigusi darboties, bet Antiņš par to sevišķi nenoskuma, jo viņa skolotājs solīja šai amatā apmācīt īsā laikā. Tas ir, ja skolniekam būšot pietiekami gaiša galva.

Antiņš zināja skaidri, ka viņam par savu vienmēr skaidro galvu nav jābažījas, drīzāk gan tagad vajadzēja manīties, lai tiktu laukā no pazemja. Vagona durvis pie Fordama piestātnes strauji atgrūdās vaļā, bet tikpat aši tās varēja atkal aizšauties ciet, atstājot iekšpusē ar visiem nesamiem. Par laimi, citu izkāpēju nebija, un viens viņš palika stāvam tukšajā piestātnē, kad pazemis aizdārdēja tālāk, pazuda tumšajā tunelī, kur mirguļoja sīkas krāsainas spuldzītes.

Uz virszemi tālāk gaitenī veda paplatas akmens kāpnes. Bet, lai tiktu līdz tām, atkal vajadzēja izspiesties cauri jocīgajām krusta sudmalām. Vai būtu vēl bijis vajadzīgs kāds tokins? Un kur to varēja dabūt? Šai pusē neredzēja nevienas kases būdas. Sasodīta būšana! Jērs pārlaida ātru skatu galīgi tukšajai piestātnes telpai, tad atkāpās pāris soļus atpakaļ un triecās kā auns ar visu ķermeņa svaru krusta staklē. Vai tiešām tā būs, ka neizdosies ērmigās sudmalas pakustināt bez metalla ripiņas iemešanas? Bet — tik tikko viņš sajaudāja noturēties kājās, nenogāzies gar zemi visā auguma garumā. Šoreiz bez mazākās pretestības krusts bija labprātīgi pagriezies un izlaidis viņu cauri. Par tādu negaidītu blēdību Jēram pret spocīgo ierīci gandrīz vai gribējās novicināt dūri un pateikt ko spēcigu, bet dārdēdams piestātnei jau atkal tuvojās kāds pazemis un nomierinājies viņš uzkāpa virszemē.

Atkal tā pati nepārskatāmā cilvēku burzma un automobiļu straumes. Kur te lai sameklē vajadzīgo autobusu, ar kuru vēl dažas šķērsielas jābraucot tālāk? Un Antiņam Jēram šķita, ka prātigāk būtu atļauties nobraukt to mazo, vēl atlikušo gabaliņu ar taksometru. Tad atkritīs lieka taujāšana un meklēšana — kāda no dzeltenajām kulbām, kas veikli šaudījās pa vidu citiem automobiļiem, pievedis pie vajadzīgā nama durvīm.

Tā arī notika, un Antiņš pēc nepilnām desmit minūtēm jau spieda ilgi neredzētā skolotāja roku. Kā likās, tad ņudzīgajā un trauksmainajā Ņujorkā nodzīvotie gadi viņu nemaz nebija pārvērtuši, ja neieskaita par kādu nozimīgu pārmaiņu drusku druknāku augumu vai dažu sirmāku matu. Citādi Kārlis Liepiņš turējās stalti, izrunāja katru vārdu nesteigdamies, skaidri un pareizi akcentētu, kā īsti to prot tikai latviešu skolotāji. Viņš runāja tā, lai klausītājam nekas no sacītā nesadzirdēts nepaslīdētu gar ausīm un iespiestos atmiņā. Un Antiņš atzina, kad nākamajā dienā pakāpeniski sāka iepazīties ar daudzajiem un dažādajiem namziņa pienākumiem, ka labāku skolotāju viņš nebūtu varējis atrast.

No paša rīta jau agri skolotājs noveda namzinības skolnieku sešstāvu nama pagrabā un teica: ,,Te ir dam-veiteri. Tie jānovelk lejā, kamēr vēl cilvēki nav aizgājuši darbā."

„Damveiteri?" nedroši ieminējās Jērs, jo atkal dzirdēja pavisam nepazīstamu vārdu. „Kas tie tādi ir?"

„Latviešu valodā, burtiski tulkojot no angļu valodas, tos varētu saukt par mēmajiem sulaiņiem. Jā, sulaiņiem un nevis viesmīļiem, jo viesmīļa vārds šīm ierīcēm manuprāt lāgā nepiederētos. Par mīlēt spējīgām mēs parasti mēdzam dēvēt dzīvas butes," paskaidroja Lie-piņš.

„Un ko šīs nedzīvās ierīces apkalpo, ja iesauktas par sulaiņiem, turklāt vēl mēmiem?" ziņkārīgi centīgs jautāja Antiņš.

,,To tūdaļ redzēsim, kad sāksim šos sulaiņus kalpināt," un kādreizējais skolotājs, tagadējais Ņujorkas namzinis piegāja pie šaurām durtiņām pagraba sienā.

Kad viņš tās atvēra, no iedobes, kur varēja saskatīt tādu kā skapīti ar plauktiņiem, izvēlās laukā paresnas virves kriņģelis. Liepiņš ieķērās kriņģelī un sāka vienu tā malu vilkt uz leju, tai pašā brīdī plauktiņi uzskrēja gaisā, pazuzdami tumšajā sienas skurstenī, kas, šķita, sniedzās lidz pašam jumtam. Skolotājs vilka un vilka resno virvi, kura, slaidu līkumu apmetusi, gar putekļainā skursteņa otru malu slidēja pati augšup. Viņš lika cimdos ieģērbtās rokas vienu pār otru, it kā nomērītos vienādos attālumos un laikam skaitīja vilcienus, jo citādi nebūtu varējis zināt, ka plauktiņotais skapītis ar divās pretējās pusēs vaļējiem sāniem uzvilkts līdz augšai. Bet Liepiņš to zināja, citādi nebūtu varējis nešaubīdamies teikt: ,,Td. Tagad mēs esam uzvilkuši mēmo sulaini līdz pašam augšējam stāvam un apstādinājuši taisni pretī tādām pašām durtiņām kā šīs, kas tūdaļ atvērsies sestā stāva dzivokļa virtuves sienā, lai namamāte varētu nodot mēmajam sulainim, tas ir, ielikt plauktiņos ārā metamos atkritumus."

„Bet — bet — kā jūs to varat zināt, ka mēmais skapītis apstādināts tieši sestajā stāvā?" brīnījās māceklis.

„Es skaitu vilcienus. Līdz sestajam stāvam manā mājā ir taisni četrdesmit astoņi vilcieni. Lūk, to vajaga ielāgot, lai nebūtu pašam jāskatās šachtā. Tad kādreiz var gadīties, ka uzkrīt kaut kas uz galvas. Ja tās ir kartupeļu mizas, tad vēl nekas. Bet dabūt pa pieri ar pudeli nav patikama lieta."

„Tad jau — tā kādreiz var cilvēku nopietni ievainot. Tas ir — es domāju — piemēram — ja pudele uz pieres saplīst," stipri domīgs ieminējās namzinības māceklis Jērs.

„Jā, ir nokritušas zemē arī pudeles un saplīsušas," apstiprināja Kārlis Liepiņš. „Tāpēc es teicu, ka uzmanīties vajaga, bet nav gan dzirdēts, ka, damveiterus velkot, kāds būtu nosists. Kas tālāk mums jādara? Tagad mums jāpiespiež poga, pie kuras ir cipars seši, lai iedarbinātu virtuves zvanu sestajā stāvā un attiecīgā namamāte zinātu, ka damveiteris piebraukts un gaida. Tātad piespiedīsim. Lūk, tā."

Antiņš nu ievēroja, ka pagraba sienā blakus damvei-tera durtiņām ir sešas metalla pogas, ar cipariem apzīmētas, no lejas sākot ar vienu un augšā beidzot ar seši. Tiklīdz ko namzinis augšējo bija nospiedis, no liela tāluma, augstu virs viņu galvām atskanēja tāda kā kapā runāta sievietes balss, kas pateica labrītu un tad, ka viss ir kārtībā.

„Tagad es damveiteri nolaidīšu lejā līdz piektajam stāvam, paļaudams virvei uzslīdēt augšup astoņus roku pieķēriena posmus. Tas jāpatur prātā: no stāva līdz stāvam ir astoņi vilcieni, atkarībā no tā, vai damveiteris velkams uz augšu vai laižams uz leju. Tā. Un tagad mēs atkal piezvanīsim."

No stāva uz stāvu, pie sešām virtuvēm uz brīdi apstādamies, ceļoja damveiteris, namziņa lietpratīgo roku vadīts. Sešu neredzamu sievu labrīti, un kaste ar plauktiņiem bija lejā, piekrauta pudelēm, veciem laikrakstiem un dažāda lieluma tūtās sabāztiem atkritumiem. Tos vajadzēja pārvietot lielā, uz ratiņiem pārvadājamā skārda tvertnē, un Antiņš nevilcinādamies metās palīdzēt, grābdams visu, kas bija uz plauktiņiem salikts.

„Pagaidiet, pagaidiet, jaunais cilvēk, ne tik strauji!" apturēja Jēru apmācītājs amatā. „Ne viss ir sasviežams mucā izvešanai uz ielas. Avīzes ir jāatliek atsevišķi. Tās sakrātas par labu naudu var pārdot papīra uzpircējiem. Un lieki pārdesmit dolāri ir kabatā. Tāpat ir jāsašķiro pudeles, lai neaizmestu projām tās, par kurām veikalos maksā naudu, bet īrnieki vienkārši ir par slinku, lai aiznestu tās atpakaļ."

Antiņš šo padomu iegaumēja, lai liktu lietā, kad pats kļūs pilntiesīgs namzinis. Ka tas būs drīz, par to tam nebija ne mazāko šaubu, jo pārējie namziņa pienākumi par damveiteru stumdīšanu no stāva uz stāvu diez ko sarežģītāki nevarēja būt, ko viņš jau zināja un saprata, un tā ari pateica laipnajam Liepiņām.

,,Nu, nu, vai tā nu būs, ka amats jau būtu rokā?” smaidīja Liepiņš un pieveda mācekli pie nākamā damveitera durtiņām. „Tūliņ to redzēsim, cik daudz jūs skatoties esat iemācījies. Šo damveiteri šoreiz novilksit jūs un es būšu skatītājs."

,,Ar lielāko prieku!” atsaucās Antiņš, kā vīrs, kas tādu izdevību ir tikai gaidījis, lai parādītu savu prasmi. Viņš atvēra durtiņas, atpogāja svārkus un droši satvēra virvi, sākdams to vilkt.

Liepiņš skatījās, skatījās, tad kā jau skolotājs sāka Jēru eksāminēt: „Cik vilcienu ir lidz sestajam stāvam? Vai atceraties, cik es jums teicu?"

Antiņš pavīpsnāja — tas skolotājiem ir tāds niķis, citus mūžīgi eksāminēt — un nevilcinādamies atbildēja: „Četrdesmit astoņi."

„Pareizi,” Liepiņš ar atbildi likās apmierināts un gribēja kaut ko vēl jautāt, bet viņu uz pagraba otru galu negaidot aizsauca kāds lejā nokāpis irnieks, un sarunādamies abi aizgāja.

Labi, lai iet, gan viņš ar šādu nieka darbu tiks galā viens pats, un Antiņš pašapzinīgi turpināja skaitīt: „...Četrdesmit seši, četrdesmit septiņi, četrdesmit astoņi." Tad piespieda vajadzīgo zvana pogu, stāvēja un gaidija.

Kā jau bija sagaidāms, sešstāvu augstumā atsaucās sievietes balss, bet savādā kārtā neteica labritu, tā vietā paskaļi saukdama: „Augstāk, augstāk, uzvelciet damveiteri augstāk! Es nevaru ieraudzīt, kur šodien tas palicis."

Vai skaitot viņš būtu kļūdijies? Un Antiņš iztrūcies aši vēl pāris reizes spēcīgi parāva virvi uz leju.

„Pietiek, pietiek! Apturiet karieti! Apturiet, kad es jums saku. Nekā. Nupat jūs iebraucāt bēniņos. Kārli, kas jums šodien noticis? Vai vakar jums bijusi balle?” augstās balss neredzamā īpašniece, kā varēja manīt, bija jau sākusi ignoties.

„Piedodiet, kundze,” izdvesa Jērs un steigšus nolaida damveiteri zemāk. „Tūliņ būs kārtībā, kundze."

,,Nav un nebūs. Kā varētu but, ja tagad jūs esat daudz par zemu."

„Pagaidiet kundze, vēl vienu brītiņu pagaidiet. Man sajuka rēķini," stenēja, ar damveitera virvi izmisis žonglēdams, Antiņš Jērs.

,,Ko jūs tur lejā šorit buraties? Bez tam, Kārli, man liekas, tā taču nemaz nav jūsu balss?

,,Nē — nav," apstiprināja Jērs.

,,Jūs! Kas jūs tāds isti esat?" nu stipri aizdomīga iesaucās neapmierinātā īrniece augstu gaisā.

,,Jērs."

,,Kas par Jēru?"

„Antiņš Jērs. Es esmu Liepiņa kunga vietā," tik famil-jāri, kā to darija svešā irniece — saukt savu bijušo skolotāju par Kārli — Antiņš neatļāvās uzvesties.

„Tad klausieties, Antīnius: ko jūs tur drivelējaties uz augšu, uz leju! Apstādiniet beidzot damveiteri pie manas lūkas. Man šorīt nemaz nav vaļas ar jums amizēties."

Pasargi, Dievs, ko tā ragana tur augšā iedomājusies! Viņš lai amizētos ar pilnigi svešu, turklāt nezināma izskata sievieti. Varbūt, ka viņa ir ista vellene, tāda pati kā Matilde. Bet Antiņš patlaban nebija situācijā, lai sašutis un, bez šaubām, nepelniti apvainots, drīkstētu atcirst piemērotu atbildi. Vispirms kaut kā bija jālūko tikt galā ar niķigo damveiteri. Bet kā? Ar virves pavil-cienu skaitīšanu neko vairs nevarēja saglābt. Vienīgi, ja damveiteri nolaistu tukšu lidz pašai apakšai un uzvilktu tad atkal augšā ar kārtigi saskaitītiem četrdesmit astoņiem vilcieniem.

Bet tādu kaunu zem vīzdegunīgās amerikānietes acim viņš negribēja piedzīvot. Tad drizāk riskēt ar savu pieri, varonīgi iebāžot galvu tumšajā, putekļainajā skurstenī, lai varētu saskatit, uz kuru pusi un par cik ir kastīte pavelkama.

Aši izdomājis, ka tā ir vienigā viņa goda saglābšanas iespēja, Antiņš saliecās trejos likumos kā vijoles sāns un iestūma galvu damveitera šachtā. Pirmajā bridi viņš piesardzīgi aizturēja pat elpu, lai neieelpotu plaušās kopā ar putekļaino tumsu kaut ko nelabu, un piemiedza acis, vairoties šiko gružu, kas bira sejā.

Augstu, ļoti augstu, tāda kā bezgaligi gara, stāvus gaisā uzslieta gaiteņa galā. sarāvies izskatā ne lielāks par sērkociņu kārbiņu, karājās mēmais sulainis. Turpat zem tā, stateniskā gaiteņa samelnējušo ķieģeļu sienā spidēja četrstūrains gaismas plankums. Tani kā neaizsniedzama princese pilstorņa logā grozijās nepacietīgās irnieces ķermeņa augšdaļa. Tātad pavisam nedaudz jānolaiž damveiteris lejup. Nieka lieta, ja tas nav jādara pilnigi aklam, vadoties no kaut kādas parāvienu skaitīšanas sistēmas.

„Beidzot!” kailas sievietes rokas iebidija plauktiņos brangu papira vīstokli un iekrāva vēl kaut ko. „Klausieties, jūs tur — An... An... vai kā jūs sauca, velciet lēnām un uzmanigi, ka neizgāžat laukā vīna pudeli. Mans virs ir nopircis pārāk saldu un kokteiļiem tas neder. Jūs varat to paņemt sev un izdzert, jo Kārlis, cik zinu, nav stiprāku dzērienu cienītājs."

„Kundze, man nevajaga jūsu viņa, es to neņemšu, jo esmu pilnigs atturībnieks," mēģināja uzsviest balsi augšā lidz sestajam stāvam Antiņš Jērs, bet, diemžēl, palika nesadzirdēts.

Durtiņas sestajā stāvā noblaukšķēdamas aizcirtās ciet, un nodzisa augstais četrstūrainais gaismas plankums.

Nebūtu damveiterī ielikta tā sasoditā viņa pudele, varētu to kā nieku noslidināt tagad lejup lidz piektajam stāvam, kaut vai no ārpuses astoņus vilcienus noskaitot. Nu Antiņš neriskēja izrauties laukā no tumšā skursteņa, kur vārga gaismiņa tomēr iespīdēja pa apputējušu stikla rūti jumtā. Viņš palika izliecies kā vijoles sāns un spridi pa spridim laida lejup virvi, lidz damveiteris bez mazākā satricinājuma nonāca pie durtiņām piektajā stāvā.

Priekšzimigs darbs, gribējās uzslavēt pašam sevi. Vēl tikai vajadzēja atrociski, drošibas dēļ neizlaižot no acīm mēmo sulaini, atrast un iedarbināt pareizo signālzvanu Likāks nekā jau bija sašķiebās nabaga Jērs un atšāva atpakaļ roku, izliektu darbigā aizmugures āķi, kas nekļūdīgi ari atrada isto pogu, lai zinigi nospiestu, bet...

Piepeši Antiņš juta, ka dikti neērti izliektajam ķermenim nav vairs lidzsvara un — lai neglābjami nebūtu jākrīt — atspiedās ar visu plaukstu pret pagraba sienu. Tai pašā bridi vienlaicigi atskanēja seši zvani sešās virtuvēs sešos stāvos.

Par tādu negaiditu kļūmi satraucies. Antiņš kā sadzelts atrāva roku no pagraba sienas un no sirds sāka dusmoties par alkoholizētajiem amerikāņiem. Ja sestajā stāvā izlaidīgā kokteiļu dzērāja nebūtu iegrūdusi dam-veiterī pudeli saldā viņa. tad viņam tik sūri te nebūtu jāmokās, kustinot mēmo sulaini tik uzmanīgi kā jēlu olu. Viņš bija jau pirmajā dienā pamanījis, ka Ņujorkā uz katra ielas stūra ir krogs. Kā redzams, tad plenci-gajiem ņujorkiešiem ar to vēl nepietika un viņi pat savus dzīvokļus pārvērta par krogiem, turēdami mājās apreibinātājus dzērienus, kurus droši vien, lietoja katru dienu. Lai ari cik grūti tas būtu, kad pats būs kļuvis par pilntiesīgu namzini, viņš mēģinās atradināt vismaz savus irniekus no tāda postiga netikuma. Taisni ar to viņš iesāks Amerikas modināšanu cēlākai, ideālisma apgarotai dzivei, un viņam nebija šaubu par sekmēm, tagad tikai vajadzēja saturēties, lai tiktu puslidz pa godam galā ar sešām sievietēm reizē.

Varbūt, varbūt — un Antiņš turējās ne tikai pie paresnās virves, bet ari pie gaužām trausla cerības salmiņa — varbūt, ka viņa netišām piespiestie trauksmes signāli nemaz nav sadzirdēti visās virtuvēs. Ka tā var notikt, to Liepiņš bija jau teicis, un attiecīgā dzīvokļa pogu tad vajagot nospiest vēlreiz, jo ne jau visas madāmas dežūrēdamas stāvot virtuvē. Tak laikam šorīt, lai padaritu Jēra mācekļa likteni tiešām neapskaužamu, viņas tur bija stāvējušas un it kā taisni gaidījušas atskanam zvanu.

Tumšajā damveitera gaņģī — no apakšas līdz pašai augšai — atsprāga vaļā sešas durtiņas un sešos dzeltenīgas gaismas plankumos parādījās sešas sieviešu galvas. Tās izskatījās tik spocīgas, ka Jērs par tām būtu smējies pilnā kaklā, ja nejustos pats tik neērti, apmēram kā striķa galā pakāries kaķis. Damveiteri pie savām gaišajām lūkām neatradušas, uz viņu lejā nu raudzījās vairākas izbrīnētas sejas. Viena mironīgi balta, noķe-pināta ar tādu kā krītainu miklu, kurā neaizsegti blisinājās tikai divi acu caurumi un vārstījās bālgana nenokrāsota mute. Otrai virs eļļaini spīdošās pieres stiri-nājās ērmīgas stiepļu caurulītes, iepiņķerētas kuprainā matu kalnā. Trešo viņš skaidri nevarēja saskatit, jo nelaimīgā kārtā acī iekrita kāds kodīgs gruzis, ko vajadzēja ar steigu izslaucīt.

Antiņš berzēja aci (tāpat ar kailu netiru roku, jo nebija laika meklēties kabatā pēc drāniņas) un sauca ar aizmiegtu aci: ,.Piedodiet, cienitās dāmas, man misējās, ļoti nelaimīgi misējās piespiest jums visām reizē. Lūdzu, pagaidiet, tikai mazu britiņu esiet pacietīgas ar mani, tūliņ jūs apkalpošu visas pēc kārtas."

Bet dāmas skursteni, kas daža nupat bija izkāpusi no gultas, tik pacietīgas negribēja būt, it īpaši vēl pēc tam, kad uzzināja, ka apakšā tas negudrais virves raustītājs un pogu spaidītājs nemaz nav viņu namzinis.

,,Pēc kārtas — tad jums pēc kārtas arī vajadzēja mums piezvanīt, ne izsaukt visas uz reizi. Cik ilgi lai es te stāvu, kad neesmu vēl paguvusi pat seju sakopt un izskatos pēc..."

Tā bija krītainā maska, kas tur tik īgna rājās un kļuva vēl īgnāka, kad viņai virs galvas pa ceturtā stāva durtiņām izliecās smīnīga, izpūrusi galva un iesmējās: „Jūs esat patlaban savā vislabākajā izskatā Zilberšteina kundze. Daudz vairāk jums vajadzētu uztraukties, rādoties cilvēkiem bez maskas."

,,Nu, par manu izskatu. Potomaka kundze, tik daudz jums nebūtu jāraizējas kā pašai par savu. Es savu vīru ar savu izskatu no sevis vēl neesmu aizbaidījusi, jūsējais gan ir aizmucis," baltmaska ne mazāk dzēlīga cirta pretī.

„Es esmu šķīrusies tikpat legāli, cik legāli biju apprecējusies, bet savējo līdz baznīcai jūs vēl neesat varējusi aizvilkt."

Šķita, ka Potomaka kundzes mute tik viegli nebūs apklusināma, un tāpēc Antiņš centās aizvilkt tai priekšā atkritumu skapīti, ar skubu laizdams to lejā no piektā stāva, kur tas bija stāvējis. Bet — ne mazāk steidzīgi to vajadzēja uzraut atkal atpakaļ augšā, jo galva piektajā stāvā sauca: „Ko jūs darāt? Jūs esat aizvilcis projām damveiteri! Man tur vēl ieliekama viena tūte."

,.Piedodiet, kundze," Antiņam atkal nu vajadzēja atvainoties, „es vilku lejā, jo domāju, ka esat savas atliekas mēmajā sulaini jau ielikusi."

„Vai es jums teicu, ka esmu kārtībā?"

,,Nē, jūs neteicāt, bet es domāju...

„Tad citreiz domājiet mazāk, bet vairāk klausaities, ko jums saka."

Cauri Zilberšteina un Potomaka kundzes asajai vārdu divkaujai Jērs tik tikko sadzirdēja prātīgo padomu un paklausīgi atsaucās: „Es jau velku, kundze, velku dam-veiteri atpakaļ, tūliņ tas būs pie jūsu durtiņām."

Tak kādas citas durtiņas šai brīdī aizcirtās ciet, kā pielikdamas punktu nelaipniem, pār viņa galvu nomestiem vārdiem: „Jūs laikam šorīt tūļāsities līdz pašam mūžības galam. Es nevaru neapģērbusies kreklā vēl ilgāk te stāvēt. Man nav nekādas patikas jūsu neveiklības dēļ iedzīvoties iesnās. Kad būsit beidzot ticis līdz pirmajam stāvam, piezvaniet vēlreiz."

Visu neapmierināto balsu juceklī Antiņš gandrīz jau sāka justies kā pazudis cilvēks, kad piepeši pamanīja uz pleca uzliktu stingru roku.

Viņš atskatījās un priecīgs uzsmaidīja Kārlim Liepiņām kā glābējam īstā brīdī.

,,Nu, kā sviežas? Liekas, it kā jūs būtu sācis diriģēt tādu kā sieviešu kori."

„Jā, tik muļķīgi iznāca," pagalam nokaunējies, atzinās Antiņš Jērs. „Dabūju uz galvas reizē visas dāmas, un nu vairs netieku ar viņām galā."

,,Kā tad iznāca — tādi joki?" jautāja Liepiņš.

„Paslīdēja kāja, dikti nejauki paslīdēja, un tāpēc gaužām nelaimīgi uzspiedos ar roku visām signālu pogām."

„Tik vien tās nelaimes? Es steidzos un domāju, ka notikusi kāda daudz lielāka ķibele. Bet — kāja var paslīdēt katram. Amatu mācoties, visādi atgadās. Par to nav tūdaļ jāzaudē galva. Sieviešiem tas dikti patīk — panerrot vīriešus bez galvas. Tādās reizēs tikai ar mieru un atķērīgu prātu," Kārlis Liepiņš izņēma no apjukušā mācekļa rokām virvi.

Kaut ko viņš asprātīgu pateica te vienai, te otrai īrnie-cei, tā ka Antiņš nevarēja vien nobrīnīties, kā viņš to prot, vecpuisis būdams. Pamazām apklusa satrauktās balsis skurstenī, no stāva uz stāvu bez kādiem sarežģījumiem gludi staigāja mēmais sulainis, līdz nonāca lejā, piekrauts ar dažādām tūtām un vecu avīžu kaudzēm.

,,Tagad, kā jums jau rādīju, noliksim laikrakstus atsevišķi, pudeles atsevišķi un atkritumus aulminija mucā,” veikli turpināja rīkoties namzinis.

Tas Antiņam nebija divreiz jāsaka un viņš cik spēja palīdzēja sašķirot lejā novilkto kravu. Šo darbu viņš bija jau iemanījies un prata lieliski. Tikai ar puspilno vīna pudeli viņš nezināja ko iesākt un tāpēc prasīja padomu: ,,Ko ar šito dziru? Nolikt pie derīgajām pudelēm vai atkritumu tvertnē?”

„Tas taču vīns. Kas jums to iedeva?"

„Kundze sestajā stāvā.”

„Tad nolieciet īpašā vietā, lai vēlāk neaizmirstam paņemt līdzi,” pamācīja neprašu namzinis.

Bet Antiņš ar pudeli rokā sastinga un skatījās skumjām acīm. Tātad par velti viņš bija izpriecājies par sestā stāva īrnieces atklājumu, ka Liepiņš neesot stiprāka malka cienītājs. Un būtu, varbūt, tā stāvējis labu brīdi, ja skolotājs lietišķi nepiebilstu: „Būs ko iedot gārbidžas vīriem. Ar tiem mums jābūt pa draugam. Citādi tie plānās, iztukšotās aluminija tvertnes nomet uz ielas tik nevērīgi, ka izsit neglītus robus.”

Ar tādu izskaidrojumu pilnīgi apmierināts, Antiņš cītīgi turpināja darboties gar vecajām avīzēm, kraudams tās glītā kaudzītē. Pēc brīža viņš tomēr par jaunu atlieca muguru un atkal skatījās Liepiņā: „Vai Ņujorkā visām mājām ir šitādi damveiteri? Man labāk patiktos būt par namzini, kur tādu nav."

„Ko, vai dūša jau saskrējusi papēžos?” Liepiņš atlieca muguru un smaidīja. „Kas tas par vīru, kas grib pēc pirmās neveiksmes mest plinti krūmos? Ņujorkas namzi-ņiem ir jātiek galā ar daudzām vēl grūtākām lietām. Damveiteru novilkšana, salīdzinot ar tām, ir tīrais nieks. Jūs pats to redzēsit, kad turpināsit vingrināties. Brauciet ar lielo tvertni pie nākamajām durtiņām."

„Man liekas — es domāju — varbūt būs labāk, ja es vēl kādas reizes tikai paskatīšos..." Antiņš lēnā, negribīgā soli vilkās skolotājam pakaļ.

,,Ar skatīšanos vien pie kārtīga darba prasmes neviens vēl nav ticis. Vai jūs neatceraties, ko es jums skolā allažiņ teicu un atgādināju, ka atkārtošana ir visu mācību māte." Pie trešā damveitera durtiņām citā pagraba sienā piegājis, Kārlis Liepiņš tās atrāva vaļā un ielika Jēra rokā jaunu virves kriņģeli.

Antiņam nebija dūšas pretoties, vispār viņš nevarēja iedomāties, ka drīkstētu nepakļausit savam bijušajam skolotājam. Toreizējā Latvijas skolā par nepaklausību skolniekus bez sevišķas prātošanas vienkārši ielika kaktā, un jāklausa bija, gribi vai negribi. Tas noteikti bija kāds šādos apstākļos radies komplekss, kas viņam nu lika ķerties atkal pie virves un vilkt.

Antiņš skaitija atkal vilcienus un atkal vilka. Ar katru nākamo damveiteri — pašam par patīkamu pārsteigumu — veiklāk un precīzāk. Priecājās skolotājs, laiku pa laikam pamācigi atgādinādams: ,,Atkārtošana ir visu mācibu māte."

Nedēļas laikā vēl daudzas citas, kārtīgam namzinim nepieciešamas zināšanas tādā veidā pie Kārļa Liepiņa piesavinājās Antiņš Jērs: kā salabojami elektrības slēdži, apmaināmas blīves pilošiem ūdens krāniem, lai tie vairs nepilētu, ieliekamas augšup un lejup stumjamos logos (tādus viņš Eiropā nebija redzējis) jaunas ķēdes, kur tās bija pārtrūkušas, un iztīrāmas izlietņu aizsērējušās caurules, darbinot lokanu tērauda čūsku. Ar vareno centrālās apkures katlu, zem kura rūkdamas šaudījās dzeltensarkanu liesmu pātagas kā milzīgā Ķinas pūķa riklē, Antiņu iepazīstināja, tā sakot, vairāk teorētiski, jo Liepiņa mājas pagrabā milzeni karsēja, dedzinot eļļu. Turpretim pirmajā darba vietā, tepat netālu Bronksā, ko centīgajam skolniekam skolotājs jau bija paguvis saklaušināt, vajadzēšot katlu kurināt ar oglēm.

„Tas nebūs vis viegli," nopietni sacīja Liepiņš. „Bet pagaidām labāku namu — ar eļļas apkuri — Ņujorkā nevarēsit dabūt, jo esat bez vajadzīgās pieredzes. Es arī sāku ar oglēm, lidz tiku pie eļļas. Un daudzi latvieši joprojām vēl mokās ar oglēm. Citādi, man liekas, vieta būs laba. Tas latviešu namzinis, kas tagad no turienes aiziet labākā darbā, tur sabijis vairākus gadus. Sliktā vietā tik ilgi nebūtu dzīvojis. Un māju viņš turējis tik priekšzīmīgā kārtībā, ka saimniece par namzini grib atkal latvieti, kaut ari tam nebūtu īstas sētnieka pieredzes. Tāpēc tai vietā jūs tagad tiekat. Mums — latviešu namziņiem — Ņujorkā ir laba slava, un būtu ļoti patīkami, ja tāda tā varētu palikt ari turpmāk..."

Virtuves galda pretējā pusē Liepiņš pār tējas glāzi pacēla pret Antiņu Jēru tik nepārprotamu skatienu, ka pietvīcis (varbūt no tējas) viņš jutās aicināts atsaukties: ,,Par mani jums nevajadzēs bažīties ne mazākā mērā. Es centīgi un apzinīgi vairošu latviešu namziņu slavu — ar oglēm vai eļļu, vienalga."

„Ticēsim un cerēsim, ka tā tas būs," namzinis, nodzēris krietnu malku no glāzes, kur tējā peldēja skaisti dzeltena citrona šķēle, turpināja: „Ja apradīsit ar darbu un iejutīsities jaunajos apstākļos, pamazām sāksit atskārst, ka namzinis var iekārtoties itin labi un arī nopelnīt ne mazāk kā citos daudz smagākos darbos. Par dzīvokli, apgaismošanu un tālruni nav jāmaksā. Tas viss nāk klāt par brīvu pie algas. Un — lūk — šīs mēbeles, tās visas arī dabūtas par brīvu, no bagātiem īrniekiem."

„Vai tiešām? Tik skaistas mēbeles pilnīgi par brīvu?" pārsteigts iesaucās Antiņš, jo bija jau apbrīnojis daiļiem kokgriezumiem izrotātās, smagnējās namziņa dzīvokļa mēbeles.

„Jā, jo lietotām mantām šai zemē nav cenas. Tās dārgāk izmaksā aizgādāt projām nekā atdot kādam par brīvu. Un tāpēc Pestīšanas armijas noliktavas te ir pilnas ar lietotiem mēbeļu gabaliem. Par lētu naudu tur katrs var iegādāties vai veselas dzīvokļu iekārtas."

Jocīga zeme, tiešām jocīga zeme, — neticīgi nogrozīja galvu Antiņš. Mēbeles taču nav drānas, kas novalkātas (ja negribi staigāt ar pliku dibenu) laiku pa laikam metamas projām. Dzimtenē pat vairākas latviešu paaudzes iztika ar kādreiz apgādātām, no stipra kaltēta koka tēvu un vectēvu darinātām mēbelēm. Bet Jēru namziņa dzīves praktiskie labumi sevišķi neinteresēja, ne tādēļ viņš bija dzinies uz Ņujorku: „Par materiālo iztikšanu es nebēdāju. Kā redzu, tad tā būs laba. Bez tam kaut ko arī esmu iekrājis. Man ir tikai bažas, vai atliks diezgan laika, lai varētu mesties, tā sakot, ar pilnu krūti latviešu sabiedriskajā dzīvē. Ka tāda te ir, par to es laikrakstos esmu lasījis. Diemžēl, ne tikai labu vien. Latvieši Ņujorkā vairāk dzenoties pēc pašu mājām, lepniem automobiļiem, ledus skapjiem un televīzijas aparātiem nekā pēc gara, amerikāņu materiālās kultūras pagalam samulsināti. Visas šīs nomaldījušās avis ir jāatgriež uz pareizā ceļa. Es varētu kaut ko te līdzēt, jo vientuļajā lauku klusumā starp vistām un gaiļiem es daudz esmu nodarbojies ar domāšanu."

Liepiņš smaidīja un (kā likās) ar redzamu labpatiku dzēra tēju: ,,Tad jums ir jātiek pie sievas."

,,Pie sievas?"

„Jā, pie sievas."

„Kāds sievai sakars ar sabiedrisko dzīvi?" Antiņš nespēja saprast un domāja, ka skolotājs ar viņu bezkaunīgi jokojas.

Bet Liepiņš turpināja neapšaubāmi nopietnā balsī: ,,Ne tik daudz ar sabiedrisko dzīvi kā kārtīgu namziņa pienākumu veikšanu. Vienam allažiņ jābūt mājās. Kaut kas var negaidot notikt — pārsprāgt ūdens caurule, aizsprostoties kanālizācijas vadi, — tad, ja namzinis vai kāds viņa vietā atstātais nav sadzenams rokā, ir nelaba ķeza. Un nelaime, kā zināsit, nekad nenāk brēkdama. Pavisam nesen tā kļūmīgi pārsteigusi kādu gados jaunāku tautieti. Aizgājis puisietis sestdienas vakarā paballēties un pārnācis mājās uz rīta pusi. Iebridis pats savā pagraba dzīvoklī līdz ceļiem slapjumā un nevarējis saprast, kur īsti atmaldījies. Ezers ne ezers, dīķis ne dīķis, bet saodis nelāgu smaku... Tai pašā dienā saimnieks ballenieku atlaidis. Lūk, tāpēc namzinim, kas dedzīgi grib nodoties sabiedriskai dzīvei, ir nepieciešama mājās sēdētāja sieva."

„Bet — jums jau arī nav sievas," iebilda Jērs.

„Es dzīvoju kopā ar māsu."

Nabaga Antiņam nebija ne brāļu, ne māsu, un tādēļ viņš sabēdinājies padrūmi iemurminājās: „Sieva! Kā lai es tieku ar rāvienu tagad pie sievas, ja neesmu to varējis atrast visus šos gadus?"

„Kas vainas, ka nevarat? Puisis kā briedis."

„Man pašam nav vainu nekādu. Bet viņām ir visādas vainas."

„Ne jau visām," teica Liepiņš.

,,Es ari tā domāju, ka vajadzētu tādu reiz atrast — bez vainas. Bet ne jau tik drīzi. Tas neizdosies tik ātri," atzinās Jērs.

,,Kādu tad isti jūs meklējat?" manāmi sajautrinātā balsi iejautājās skolotājs.

„Nu — tādu kā mana māte.”

„Tik vecu?"

„Ne jau tik vecu! Pasargi Dievs! Bet visādi citādi tādu."

„īsti kādu?"

„Tādu, kas pati prot izcept īstu latviešu maizi, darbdienās rupjo, svētdienās balto. Šai zemē tak maize nemaz nav maize — ar gaisu piepūsta vate. Var kukuli saspiest saujā tik mazu kā putna kumosu."

„Ir Ņujorkas veikalos visādas maizes, vajaga tikai veikalos paskatīties un pameklēt," piebilda Liepiņš, bet Jērs, kad runāja, nemēdza citos klausīties.

„Tātad viņai jābūt spējīgai cept man kārtīgu latviešu maizi, lai, vati ēdot, trimdā es nepaliktu bez zobiem. Un jāprot visu ko vārīt, kā to tik lieliski prata mana māte, pat no pusplikiem vērša kauliņiem celdama galdā visgaršīgāko sakņu viru vai klimpas pienā. Ak, kā garšoja — tās klimpas pienā, piekožot pašceptu rudzu maizi ar svaigu un vēsu biezpienu. To visu es gribu atkal baudīt no paša sievas. Un viņai būs jābūt vēl tādai, kas neap-ziež seju ar visādām ērmigām ziedēm un nekrāso lūpas. Tikai ar ūdeni, dzidru un ledaini aukstu avota ūdeni godīgai meitai pieklājas uzziedināt vaigu košumu, tā mana māte allažiņ teica. Bez tam — es gribu vēl sievu ar bizi, skaistu latviešu sievietes bizi, nevis kaut kādu puikgalvīti īsiem matiņiem, kam jāuzvelk kājās tikai bikses, un netieci vairs gudrs — puisis vai meita."

„Grūti būs atrast, tādu patiesi grūti būs atrast — ledus ūdenī nomazgātu maizes cepēju ar bizi," kā likās, tad skolotājs beidzot sāka atskārst, cik grūti Antiņam būs tikt pie sievas, tādas sievas.

„Sakiet, dodiet man padomu, kur tādu lai meklēju?" brīdi apklusis sēdēdams, pēkšņi ievaicājās Jērs.

„Arī Ņujorkā jaunieši pa laikam mēdz satikties un sapazīties ballēs, tāpat kā kādreiz Latvijā."

„Lai Dievs mani pasarga no balleniecēm!" iztrūcies sauca Antiņš. ,,Es esmu par šejienes tautiešu ballēm jau dzirdējis."

„Nu, ko tad sevišķu?" brīnījās Liepiņš."

„Tur latviešu jaunatne ķēmojoties pakaļ amerikāņiem — sākusi dejot viņu pustrakās kratīkļu dejas. Un kādas tās ir, es farmā reiz noskatījos saimnieka televīzijas kastē. Rādīja kaut kādu padsmitnieku padancošanās vakaru. Un arī bija ko redzēt! Man mati uz galvas sagriezās sprogās. Skuķi ar tādām kā zirgu astēm pakausī, kas kratoties lēkāja pa gaisu limpatu lampatu, un stīv-ģīmīgi puikas zvārstījās stilbiem uzmauktās tievās tūtiņu biksās kā stārki, kas pazaudējuši spārnus. Kā viņi tur kratījās, gorīja un tricināja dibenus — kauns bija skatīties! Kas tās par meitenēm, kas tā var drebelēt rumpi puikiem pie pašām acīm kā dzīvsudrabu ierijušas? Un danča mūzikanti laikam bija galīgi apdzērušies, jo pūta tik neciešami ķērcošus meldiņus, ka likās, tiem spocīgi ķeburainajās taurēs kāds sabāzis trakus kaķus pārdurtām rīklēm."

„Tik traki te Ņujorkā latvieši vēl nedejo, kaut arī pagadās pa vidu kādreiz kāds aušīgāks trīceklis," Liepiņš lūkoja nomierināt Antiņa satraukto prātu. „Bet ja nu uz ballēm prāts jums nenesas, tad varētu padomāt par kori. Tur kādreiz kāds pāris sadziedās kopā uz visu mūžu."

„Jā, dziedātāja sieva nebūtu slikta. Ceptu maizi dziedādama. Nelaime tā, ka es neprotu noturēt meldiņu. Vai mani tādu diriģents ņems pretī?"

„Neņems gan."

„Tā jau es domāju."

„Bēdīgi, tad tiešām ir bēdīgi," arī Antiņa skolotājs vairs nezināja padoma un skubināja Jēru doties pie miera: „Ejiet nu gulēt un izgulieties krietni, lai rītu jums būtu skaidra galva, kad iesit uz interviju ar savu nākamo saimnieci."

„Galva man vienmēr ir skaidra, par savu galvu man nav ko bēdāt," droši apgalvoja Antiņš Jērs, vairs ne tik droši piebilzdams klusākā balsī: „ja tikai kaut kā man laimētos tikt pie mājās sēdošas labas sievas."

Par to viņš ilgi domāja arī gultā, uz muguras gulēdams un tumšajā istabā griestos skatīdamies. Pagriezās

uz vieniem sāniem, tad atkal uz otriem, bet arīdzan tā neko nevarēja izdomāt. Galvā jau plandījās grūti atvairāma miega migla, kad beidzot aiz sajūsmas tik tikko aplam skaļi neietaurējās: vēl taču ir baznīca, kur latvieši svētdienās satiekas! Un — kur citur tik labi varētu noskatīties sev tādu sievu, kādu meklēja, stingru latviskos tikumos, ar gaišu un cēlu dvēseli?

Apmierināts un priecīgs par savu laimīgo atklāsmi, viņš tūdaļ saldi aizmiga.

OTRA NODAĻA

AR abām koka lādītēm pie rokas (jo citas laicīgas mantas viņam nebija) Antiņš Lieldienu sestdienā ienāca viņa pārzināšanai un aprūpei uzticētajā ires namā. Par to viņš bija tik lepns, ka nenoskuma ne mazākā mērā, ja tāpēc nu vajadzēja nokāpt un dzivot diezgan patumšā pagrabā. Kā tagad atklājās, tad Kārlis Liepiņš bija viens no nedaudzajiem namziņiem, kas varēja dzivot saulainā otrā stāva miteklī. Citi viņa amata brāļi. Ņujorkā pa lielākai daļai mitinājās pagraba dzīvokļos, kādu katram aprūpējamā namā laimējās atrast. Un dažam tā bija laimējies tikt pie itin palielām telpām, piemēram, kā uzņēmīgajam čelliniekam Dzidrim Trei-manim. Viņš savā pagraba rezidencē kopā ar uzņēmigo sievu Gitu pat bija varējis iekārtot mākslas salonu, kur laiku pa laikam izstādījās ari jaunie latviešu gleznotāji. Un kādu no viņu izstādēm Antiņš noteikti bija nolēmis apskatīt, jo bija dzirdējis par tām jo trakas lietas. Daži — tā dēvētie abstraktisti — tur karinot pie sienām tik juceklīgus audeklus, ka to, kas tajos uzgleznots, nespējot saprast pat augstskolā izglitoti cilvēki.

Taču patlaban Antiņam kaut kā vajadzēja iekārtoties pašam savā namziņa miteklī. Viņš nolika uz gridas visu savu rokās lidzi atnesto iedzīvi un palika stāvam tukšās istabas vidū. Patiesibu sakot, tā gluži tukša tomēr nebija, jo vienā istabas kaktā neaizvākta vēl bija palikusi dzelzs gultiņa, bet kailās tapešotās sienas, uz kurām šur tur bija palikuši gaišāki četrstūraini plankumi no kādreiz tur piekārtām, bet tagad noņemtām bildēm, iedvesa Atiņā savādu atstātības sajūtu. Milzīgajā, dažādu dvēseļu miljoniem apdzīvotajā Ņujorkā viņš nu stāvēja gluži viens, atstāts no paša izmaņas atkarīga likteņa ziņā. Te neziņas brīdī nebūs blakus laipni izpalīdzīgā Liepiņa, kam paprasīt padomu. Pašam vien ar visu būs jātiek galā. Bet — paldies Dievam, viņam tak bija gaiša un vienmēr skaidra galva. Šīs atziņas patīkami iedrošināts, Antiņš izslējās taisnāks un pārvarēja īso noskumes brīdi.

Pats savu soļu vientulīgi skaļajās atbalsīs vīrišķīgi klausoties, viņš piegāja pie matrača un lietpratīgi to aptaustīja. Nebija vairs pirmā svaiguma (vai citādi kāds viņam to atstātu?), tomēr bez kaulus lauzējiem puniem un bīstamām bedrēm, kas varētu deformēt tam virsū gulošo cilvēka ķermeni. Tātad par labu izgulēšanos nebija ko bēdāt. Kaut tikai tikpat labi veiktos ar citiem darbiem, no kuru izveicīgas paveiksmes būs atkarīga visa viņa namziņa karjēra. Un sevišķas raizes viņam sagādāja pie Liepiņa neiepazītā ogļu apkures technika. Tāpēc ar lielu nepacietību (gultu ar pelēko segu apklājis un pats uz tās atsēdies) sāka gaidīt šo namu nūle atstājušo latviešu namzini, kas solījās šovakar atnākt un ierādīt pēctecim darbus, jo ne jau visas mājas bija pilnīgi vienādas un katrā kaut kas savādāk darāms.

Krietnā pievakarē, kad krēslainajā pagraba istabā jau vajadzēja iededzināt gaismu, lai tumsā savādie nama trokšņi (gan tvaika cauruļu pēkšņā ieīdēšanās, gan lejup krītošā šalkoņa sienās) neliktos pārāk baigi, beidzot atnāca Pātarnieks kopā ar Nikolaju Kalniņu.

,,Kā klājas manam pēctecim?” jautāja Pātarnieks, stiegrains liela auguma vīrs ar spēcīgām muskuļotām rokām.

„Pagaidām esmu paguvis apklāt tikai gultu, jo nezināju, ko īsti lai dara. Vairījos laukā rādīties, lai nejauši nesaskrietos ar kādu īrnieku man pilnīgi svešā mājā. Viņš varētu kaut ko man uzprasīt, un es tad nezinātu, ko atbildēt...”

„Kārtīgam namzinim vienmēr ir jāprot atbildēt — vienalga, zini vai nezini. Tāpat ir kādreiz jāizliekas, ka proti to, ko neproti. īrniekiem nedrīkst ierādīt, ka neesi gudrāks par viņiem, tad tevi apcels kā nabagu,” pamācīja Jēru Pātarnieks. „Tagad vispirms iesim apskatīt krāsni, par kuru tev allaž jābūt nomodā, lai tā neizdzistu. Ja ielaidisi tanī melno cūku, tad īrnieki tev sacels tādu koncertu, ka nevarēsi aizklausīties.”

,.Melno cūku?” brīnījās Antiņš, jo nebija dzirdējis, ka amerikāņu pagrabos mitinātos cūkas. Suņus gan te dā-miņas vadāja pa ielām, vienu par otru spocīgāk izcirptus, kaunigas stāvēja ietves malā, kad četrkājainais mīlulis pie laternas staba pacēla kāju. Bet amerikāņi bija tā saukto praktisko joku mīļotāji, tāpēc — kas var zināt...

„Ko, tu nezini, kas ir melnā cūka? Tad jau — par ogļu apkuri laikam nenieka nezini?"

Kaut ari Pātarnieks familjāri uzrunāja viņu ar tu, Antiņš sev tādu vaļibu neatļāvās, viņš nebija tā audzināts. „Nē, Pātarnieka kungs. Nē, tani mājā, kur mani par namzini mācija, bija eļļas apkure."

„Tad krāsnkuriba tev būs jāpiemācās klāt. Piemēram, kā krāsns nobeņķojama naktij. Patlaban vēl ir par agru — līdz desmitiem vakarā īrniekiem jādod siltums. Krāsni var sāk nobeņķot tikai pēc tam.”

Jēra sejā laikam bija izlasāms tikpat skaidri kā atvērtā grāmatā, ka viņš no Pātarnieka teiktā nekā nav sapratis, jo Nikolajs Kalniņš nu steidzās paskaidrot, kas „nobeņķošana” tāda ir. Viņš kādreiz ari esot kurinājis krāsnis un tautietim labprāt šo mākslu ierādīšot. Pātar-niekam uz būvēm bijusi grūta diena, būšot piekusis.

Antiņš Jērs skatījās Nikolaja Kalniņa samērīgi veidotajā sejā, no kuras izlīdzinātajiem, gludenajiem vaibstiem dvesa gandrīz vai tāds kā zēnisks godīgums un atklātība, un klausījās viņa sirsnīgi draudzīgajā balsī. Antiņam nu vajadzēja atzīties, ka Nikolajs Kalniņš ir sašķobījis visus līdzšinējos priekšstatus par rakstniekiem. Nekad viņš dzivu rakstnieku vēl nebija redzējis (kur nu vēl runājis!), un viņu sejas apbrīnojis vienīgi laikrakstu un žurnālu lappusēs. Šie gara darbinieki Antiņam šķita kā kādas nepieejamas būtes, kurām jātuvojas ar lielu godbijību. Un nu — pazīstams jaunatnes rakstnieks soļoja viņam blakus tik sirsnīgi labestīgs, it kā abi būtu bijuši seni draugi.

Šis pēkšņās draudzības jūtas Jēram pret Nikolaju Kalniņu vēl augtin pieauga, kad viņi abi bija iegājuši pagraba telpā, kur melnas spīdēja ogļu kaudzes un tvanīgu siltuma versmi izdvesa milzīgais centrālās apkures katls, iemūrēts asbesta javā kā biezā pelēkā kažokā.

Pātarnieks atrāva kurtuves durtiņas, un viņa seja krēslainajā pagrabā (to apgaismoja sīka spuldzīte pie griestiem) iespīdējās sarkana kvēlojošo ogļu atblāzmā. „Antiņ, ķeries pie lāpstas un ķerras, ir krietna kaudzīte jāuzsviež virsū, lai, krāsni tīrot, paliktu pietiekami daudz dzīvu ogļu, ko nobeņķot. Citādi rītā atradīsi iekšā melno cūku — visas ogles būs melnas un aukstas. Lai iekurinātu krāsni, tad viss ir jāsāk no gala. Jāizgrābj visas ogles un jātiek pie jaunas uguns vispirms ar malciņu, pamazām piekaisot ogles. Bet kamēr tu ķēpājies, īrnieki dauza pa rorēm un taviem nerviem, ka liekas, pasaules gals ir klāt. Tāpēc par visu vairāk sargies no melnās cūkas.”

„Es sargāšos no melnās cūkas,” atsaucās Antiņš.

„Un tagad uzber ogles!”

Jērs kā vaļā palaista atspere jau gribēja piesviesties pie dzelzs vienriča, bet rakstnieks izpalīdzīgs baltā kreklā (svārkus pie sienas pakāris) aizsteidzās viņam priekšā: „Es parādīšu, kā mēs to darām.”

Nebēdādams, ka varētu noputēt baltais krekls, Kalniņš veikli aizstūma grabošo ķerru uz pagraba otru galu un sparīgi trieca lāpstu ogļu kaudzē. Tad viņš ar piekrauto ķerru atdzinās līdz katlam un sāka slaidiem lāpstas vēzieniem mest ogles kurtuvē: „Skatieties, kā es to daru. Ir kārtīgi jāatvēzējas, lai ogles iemestas puslīdz vienmērīgi izsētos pa visu kurtuvi līdz pašam dibenam.”

Rakstnieks pietvīcis strādāja smagu darbu, kas patiesībā tagad būtu darāms jaunajam namzinim. Un Antiņš, neērti juzdamies, gribēja viņam atņemt lāpstu. Kalniņš neļāvās: „Šoreiz paskatāties, gan dabūsit izvicināt roku pēc sirds patikas.”

Tāds cilvēks bija Nikolajs Kalniņš, pats būdams līdzīgs tiem krietnajiem, centīgajiem un izpalīdzīgajiem zēniem, kādus viņš tēloja savos jaunatnes stāstos.

Antiņam pret rakstnieku radās tik liela uzticība, ka viņš šai brīdī izlēma viņam vaļsirdīgi atzīties savās līdzšinājās neveiksmēs, ideālu sievu meklējot. Kad Pā-tarnieks aizgāja pēc alus (jo citādi līdz desmitai stundai, kad beņķojama krāsns, nekā prātīgāka nebūšot ko darīt), atsēdās Kalniņam blakus uz kādas lielākas kastes un izstāstīja savu bēdu, gluži tāpat kā jau bija stāstījis Liepiņām.

„Jā, ir labi, ir dikti labi, kad namzinim ir sieva," pacietīgi, ar tikko samanāmu smaidiņu lūpu kaktiņos noklausījies Jēra stāstu, sacīja rakstnieks. „Bet tādu, kas varētu kaut cik atbilst jūsu prasibām, es zinu tikai vienu."

„Man vairākas nevajaga — tikai vienu vienīgu!" satraukts atsaucās Jērs. „Vai tāda tiešām Ņujorkā ir atrodama? Es biju gandrīz jau sācis atmest visas cerības..."

„Dzejniece Zenta Liepa."

„Ko? Dzejniece?" un Antiņam apreiba galva, no iedomas vien, ka viņš varētu apprecēt īstu dzejnieci.

„Viņa valkā skaistu, ap galvu gredzenā apliektu bizi un prot ne tikai maizi cept, bet ir tās cepšanu arī apdze-jojusi jaukā dzejolī. Vai neesat to lasījis — Zentas Liepas dzejoli Maizes cepēja?"

„Nē," kaunīgi atzinās Jērs.

„Tad paklausieties. Nupat pie Štāla nopirku Liepas jauno dzejoļu grāmatu „Dzintara meklētāja" un varu jums Maizes cepēju nolasīt."

„Lūdzu, lasiet!" nepacietīgs trinās Antiņš uz skabargainās kastes. Dzejolis par maizes cepšanu! Tā kaut ko no sirds viņš kāroja dzirdēt, kaut arī neapēdamu, tomēr maizi.

Rakstnieks atšķīra grāmatu un lasīja:

„Medus trauks zaļgani dzidrs.

Rauga dvēsele klusa un laipna.

Brūna un skumja sāls vācele sena.

Ziemas vēls vakars. Dārgu ciemiņu stunda.

Sijājas atmiņu milti Viegli un smalki,

Miltu kupenas baltas

Aug augstas, kā senajā godā.

Medus urdziņa spoža Tek zeltaina zaļajā bļodā,

Krīt šķipsna asaru sāls.

Paceļas linu drāna,

Saulē izbalināta,

Izplešas krusta zīme,

Rokas bijīgas spiesta un klusas, — Rauga dvēsele mostas No dziņas un svētītas dusas,

Kāpj mīkla kupla pār malām.

Piebriest kukuļi plati.

Kā pakalni gaiši,

Blāzmainā mutē krāsnij Steidzīgi, priecīgi šaujas.

Uz kvēlošiem akmeņiem sagruzd Iemestās miltu saujas.

Rauga dvēsele karsta izspurdz.

Rauga dvēsele karsta izspurdz, Karsta un aizkususi —

Mīklā jaunā migt, mosties No jauna. Snauž maize brūna Un laipna uz galda,

Trauslu garozu, viegla kā dūna. Silta elpa pa palodām staigā.

Siltas maizes smaržīgā stundā Nāc, viesi, tuvais un tālais,

Nāc, viesi, no ziemeļu ciema — Ceļus baltus jau izloka ziema.

Nāc, tēvs un māte, nāc, brāli,

Nāc, veli, no Aizsaules ciema Veļu putenī ieputināta.

Nāciet lēnām, sēdieties lēnām, Ņemiet maizi, pārlauziet lēnām, Garšojiet lēnām, kā izgaršo mūžu — Medus saldumu, raugu un sāli, Brūnas garozas rūgtumu maigu.

Nāc, tēvs un māte, nāc, brāli,

Nāc, veli, no Aizsaules ciema.

Medus trauks zaļgani dzidrs.

Rauga dvēsele klusa un laipna.

Brūna un skumja sāls vācele sena.

Ziemas vēls vakars. Dārgu ciemiņu stunda."

Elpot aizmirsis, sēdēja Antiņš un viņam šķita, ka svešas zemes svešā pagrabā cauri ogļu putekļiem sajustu siltas Latvijas maizes smaržu. „Vai viņa — dzejniece Zenta Liepa tiešām prot tik brīnišķīgu maizi ari izcept?"

,,Mēs vienu viņas, no Zviedrijas atbraukušajam viesim Andrejam Eglītim par godu izcepto klaipiņu apēdām gardu muti. Bijām sapulcējušies — gan jaunie, gan vecie dzejnieki — pie Kadiļiem apsveikt tālo viesi. Bet Zentas šim svinigajam gadījumam izcepto maizi vajadzēja apēst pašiem, jo Andrejs Eglītis negaidot bija cietis auto katastrofā, no nēģeru rajona Harlemas uz Bruklinu braucot, un nevarēja viņam rikotajā mielastā ierasties."

„Vai es — vai būtu iespējams — es nezinu — varbūt, ka varētu..." stostijās Jērs.

Un Nikolajs Kalniņš pacietīgi gaidija, līdz Antiņš beidzot sadūšojās un izteica savu pārdrošo vēlēšanos: „... iepazīties ar dzejnieci."

,,To jūs noteikti varēsit — kādā rakstnieku rītā vai vakarā, kādi pa laikam Ņujorkā notiek. Bet..." un rakstnieks pasmaidīja: „viņa ir precējusies — ar gleznotāju Edmundu Liepiņu."

Antiņš acīm redzami saguma un, kā likās, pat nedzirdēja, ko tagad teica ar alus kanniņām atnākušais Pātarnieks: „Jā, Edmunds ar Zentu apprecējās, un taisni te, manā dzīvoklī. Tad dzejniece tikko kā bija atbraukusi no Amerikas vidienes, un viņiem nebija mājas vietas, līdz arī izdevās sameklēt kādu namziņa vietiņu. Tā bija stipri bēdīga māja un saimnieks briesmīgs izdzinējs. Tagad viņi ir pārcēlušies uz labāku vietu Long-ailendā. Un — es domāju — mums arī vajadzētu tagad pārcelties — no ogļu pagraba uz dzīvokli. Tur, kad mēbeles esam jau izvākuši, gan diezko mīlīgi vairs nav, tak nelidis nāsīs ogļu putekļi."

Viņi pievāca katrs pa kastei un pārcēlās uz vienu no tukšajām istabām. Pātarnieks pārdūra pāris alus kanniņas un sniedza vienu ari Antiņam. Kad atturībnieks gandrīz vai sašutis stūma to atpakaļ, tālāk projām no sevis, viņš tikai savādi pagrozīja galvu un pagriezās pret Kalniņu, kas ari sēdēja uz kastes istabas vidū: ,,Ienākot dzirdēju, ka tu te lasīji kādu dzejoli."

„Jā, Zentas Liepas."

„Tu laikam domā," turpināja Pātarnieks, „ka mēs, nagliņu sitēji, dzejoļus nemākam. Tūliņ es arī jums noskaitīšu vienu dzejoli — Teodora Zeltiņa Vecuma zīmes, ko esmu iemācījies no galvas."

„Vai tādi dzejoļi ir jāmācās no galvas?" neiecietīgi paskarbā balsi iesaucās Antiņš Jērs. Tādus vispār nevajadzētu laikrakstos iespiest. Vai neatceraties, ka kāds mācītājs „Laika" vēstulniekā tieši par šo dzejoli sašutuma pilns bija rakstījis, ka tas esot caur un cauri bezdievīgs."

Pātarnieks uzstūma uzacis tik augstu pierē, ka tā sakrunkojās kā plēšenes, un jautāja: „Vai esat šo dzejoli lasījis?"

„Nē," godīgi atzinās Jērs.

„Nu ko tad runājat. Es nekā bezdievīga tur neatrodu. Un es, ja gribat zināt, esmu kārtīgs baznīcā gājējs. Arī rīt no rīta agrajā Lieldienu dievkalpojumā būšu klāt kā nagla. Kā cilvēks ar tādu uzvārdu, kāds ir man, vispār var neiet baznīcā. Es turos visnotaļ sava vārda cienīgs. To Zeltiņa dzejoli tūliņ jums noskaitīšu, tad pasakiet pats, kur jūs to bezdievību redzat."

„Vecuma zimes," Pātarnieks vēlreiz nosauca dzejoļa virsrakstu, tad sāka skandēt pazemā krūšu balsī:

„Ja stundas skaitīt sāc pie dzīru galda,

No draugiem atvadies pirms saule lec,

Prāts tavu skurbumu kā sieva valda —

Tad laiks ir iztrūkties — tu kļūsti vecs.

Ja sāc būt baznīcā ik pārsvētdienas,

Nav solā pirmajā vairs sēdēt kauns.

Ja velnam apkārt ej, lai nepiesienas —

Tad laiks jau pieminēt — reiz bijis jauns.

Ja bīsties samērcēt tu lietū kājas Un krusti iesāpas vai kādreiz plecs,

Vismīļāk pieturies pie siltas mājas,

Nekā vairs neceri — tu kļūsti vecs.

Tad izej piesaulē ap novakari Un saņem pieticīgs, ko vakars ļauj —

Ar lielu dzidrumu krit rieta stari Un skaidrās līnijās ik lietu skauj."

,,Tā tas ir — aizdomīgs dzejolis, stipri aizdomīgs dzejolis," domigs murmināja Antiņš.

Pātarnieks saskaities sita alus kanniņu pret grīdu un sauca: „Tad pasaki skaidri un gaiši, kas tur tik aizdomīgs ir?"

,,Kā nu nav — lai ari nav gluži skaidri pateikts — var saprast, ka dzejnieks tikai vecumā sācis iet apkārt velnam ar likumu. Un tā kā viņš to piemin tādā kā lielas nožēlas balsi, tad ļoti pamatots iemesls pieņemt, ka jaunībā ar velnu viņš labprāt brāļojies."

„Kāpēc brāļojies? Kas tevi tā pavedina domāt. Antiņ? Varbūt, ka gluži otrādi — nikni cīkstējies!" krietnu malku no kanniņas nodzēries, taurēja Pātarnieks.

„Pavedina domāt tas," Jērs tik viegli nebija nobiedējams un nemēdza bļauru priekšā atkāpties no savas vīra pārliecības, „ka Zeltiņa dzejoļu grāmatā „Nakts uguņi" dvēsele pieminēta tik reti, ka attiecīgās vietas viegli saskaitāmas uz vienas rokas pirkstiem."

„Tātad tu domā, ka tāpēc pa pasauli viņš staigā apkārt bez dvēseles," iespurdzās Pātarnieks. „Paldies Dievam, es viņu pazīstu un zinu, lai kāda, dvēsele viņam tomēr ir. Kārtīgs jūrnieka dēls būdams, Ņujorkā iebraucis, viņš to kādreiz kā kuģi gan palaiž peldēt — pa alus un vīna ezeriņu, bet citādi..."

„Vai, vaī — to arī viņš vēl dara?" sašutis iesaucās Jērs. „Tad man ar viņu vajadzētu ļoti nopietni izrunāties, varbūt, kaut cik es varētu apskaidrot viņa tik bīstamās straumēs iepeldējušo nedvēseli..."

„Varbūt, ka tādus kā tevi viņš tikai gaida, lai apskautu bezgalīgi lielā mīlestībā kā brāli," Pātarnieks smaidīja omulīgu alus smaidu.

„Jā, bet kur es viņu varētu satikt," nopietns taujāja

Jērs.

„Elles ķēķī."

„Elles ķēķi? Kas tā par nevietu?"

Laikam bažīdamies, ka Antiņš Jērs nenogāžas no kastes, Kalniņš lietišķi paskaidroja: „Par Elles ķēķi Ņujorkā iedēvēts kāds atpalicis, stipri nabadzīgs rajons, tuvu centram un ostai. Es ari tur kādreiz dzīvoju, pirms pārcelšanās uz Bronksu. Un tur joprojām vēl mitinās vairāki latviešu mākslinieki un dzejnieks Linards Tauns. Pie viņa laiku pa laikam iebrauc ciemoties Gunārs Saliņš un Teodors Zeltiņš. Tādās reizēs tur sapulcējamies ari mēs citi rakstu brāļi, ņujorkieši."

„Tad temperātura tur kādreiz sakāpj itin augsta. Es esmu tur bijis pie Fridricha Milta un zinu," piebilda Pātarnieks.

Antiņa acis iespīdējās īstā dvēseļu modinātāja spožumā: „Tad arī mani jums vajadzētu uz turieni aizvest!"

„To jau var, kad laikus sarunā," labdabīgi pasmaidīja Nikolajs Kalniņš, paskatījās rokas pulkstenī un iztrūkās: „Ko? Jau ir tik vēls?"

Antiņam arī bija pulkstenis: „Tik tiešām — cik nemanot aizskrējis laiks — drīz būs desmit."

Rakstnieks nevaļīgs piecēlās: „Tad varam nobeņķot krāsni. Gribētos — kā jau svētvakarā — vismaz pirms pusnakts tikt mājās."

Vēl steigšus alus kanniņu pie mutes piesviedis, cēlās arī Pātarnieks, un viņi visi nu gāja atpakaļ uz apkures katla un ogļu pagrabu.

Kalniņš atlocīja baltā krekla piedurknes, atrāva vaļā kurtuves durtiņas, pa kurām nu vērsmēja laukā sārtens karstums, tāds, ka izrāva viņam uz pieres sviedrus, un satvēra rokās lāpstu. „Visas dzīvās, kvēlojošās ogles, lai neizgrābtu tās laukā kopā ar izdedžiem, vispirms ir jāsarauš uz vienu pusi."

To pateikt bija daudz vieglāk nekā izdarīt. Jo grābējam, lai aizsniegtos līdz pašam krāsns dibenam, vajadzēja pieliekties tik tuvu klāt durtiņām, ka drīz uz baltā krekla parādījās lieli patumši mitruma plankumi. Bet Kalniņš par kreklu nebēdāja un strādāja ar īstu briv-prātīga talcinieka aizrautību. ,,Tā, tagad no vienas puses mēs varam izgrābt izdedžus."

Pdtarnieks pa tam bij atnesis un nolicis pie krāsns mutes paprāvu skārda tvertni. Kad tā bija piebērta pilna karstiem, vēl kūpošiem izdedžiem, viņš uzsauca Jēram: „Ķeries nu klāt un stiep projām, lai varam tās vietā nolikt jaunu kannu."

Antiņam tas nebija divreiz jāsaka. Viņš veicīgi pieķērās pie tvertnes stiprajām metalla osāfčT un būtu ar to steidzies projām kā deviņš, ja varējis pacelt. Bet izdedžiem pilnā kanna bija tik smaga, ka ceļot gar acīm novirpuļoja zaļi ripuļi.

•„Nu, kas ir? Pakaļa par vieglu?" nošķaudīja Pdtarnieks.

„Nē, nav vis," mudīgi atelsa Antiņš Jērs, lai zobgalis tiešām nesāktu domāt, ka dibens viņam par vieglu, un stiepa izdedžus uz pagraba gaiteni, kur rindiņā jau stāvēja citas — atkritumu tvertnes. Laimīgi galā tika. Bet otra kanna jau šķita smagāka, tik smaga, ka nenoturama slīdēja lejup. Antiņam, lai varētu kaut kā tomēr paiet, vajadzēja kājas sviest uz priekšu ar tādu sānisku līkumu, ka likās — viņš mēģina uzrāpties stāvus izslieta zirga mugurā, bet netiek un netiek tam sedlos.

Par nelaimi to atkal pamanīja Pātarnieks: „Ko tu tur ērmojies kā suns ap mietu. Pacel to bleķa toverīti augstāk, lai nezvantējas pašam pa kājstarpi. Tā tu vēl pārlūzīsi vidū pušu kā kriņģelis."

„Tūlītās," izdvesa Jērs un smagi elsddams nolika zemē smago izdedžu kannu. „Es tikai atvilkšu elpu."

Kā negaidīts glābējs (un Antiņš par to no sirds viņu slavēja) šai kritiskajā brīdī ierunājās labdaris rakstnieks: „Ko tu to cilvēku moki, Pātarniek? Tev taču ir ritentiņi, ar kuriem tu kannas rītos izved uz ielas."

„Tik tālu tās tagad nav jāstiepj. Un tāpēc, tīrīdams krāsni, ar ritentiņiem nekad es neķēpājos. Sagrābju tikai pilno kannu rokās un nolieku kur vajaga," lielījās bijušais namzinis.

„Tev ir daudz stiprākas rokas nekā Jēra kungam," paskaidroja lielībniekam Nikolajs Kalniņš.

„Lai neatsakās ieņemt stiprāku malku, kad pašam stipruma pamazāk — tas tādās reizēs palīdz. Es pats par to esmu pārliecinājies, būdams kādreiz tik noguris, ka vairs nav spēka pār lūpu pārspļaut," teica Pātarnieks un iedzēra no līdzi paņemtās alus kanniņas krietnu malku.

Antiņš zināja, ka šāda vieglprātīga apdullināšanās ar alkoholu uz īsu brīdi cilvēku gan it kā sasparo, bet tam tad seko divreiz smagāks varmācīgi pārpūlētā ķermeņa atslābums. Ne viens vien jau tā ir nelaikā sevi sabeidzis, un Antiņš noteikti apņēmās neapzinigajam cilvēkam to kādreiz pateikt, kad tam būs skaidra galva. Ar jau iereibušu nebija nozīmes runāt. Varbūt, ka viņu patlaban spētu ietekmēt vienīgi spirtā iekonservētas dzērāju aknas, kādas Latvijā palaikam rādīja pretalkohola biedrības priekšlasījumos. Melnas un sačervelējušas stikla burkā tās izskatījās tik atbaidošas, ka efektīvi atjaunoja visos nedzērājos pārliecību par alkohola kaitīgumu. Tās noteikti ietekmētu ari dzērājus, ja tie uz šādiem svētīgiem priekšlasījumiem nebūtu kaunējušies nākt. Bet pagāni nenāca, tikai pa retam iemaldījās kāds grūtu paģiru mocītais. Antiņam, diemžēl, nebija tādu preparētu žūpas aknu, ko parādīt kā neapšaubāmu baidekli tagad Pātarniekam, un tādēļ viņš klusēja. Vispār, dzeršanas posta izskaidrošana trimdā bija atstāta galīgā novārtā, te taču nebija nodibināta ne viena vieniga pretalkohola biedrība, kaut visādas citādas biedrības rosījās viena pār otru krustus un šķērsus, pastmarku krājēju klubus ieskaitot.

Ar ceribām, ka varēs šai lietā nākotnē kaut ko darīt, Antiņš nopūties jau gribēja ķerties atkal pie nejaukā smaguma, kad rakstnieks atstūma vedamo riku, ar kādu jau bija iepazinies pie Liepiņa. Tas atgādināja paplatu līmenisku lāpstu ar sānos piestiprinātiem maziem ritentiņiem. To varēja ērti saturēt un stumt pie diviem kopā savienotiem metalla turekļiem. Tos stāvus izslējis, Kalniņš pabāza lāpstu zem vedamās tvertnes un sagāza turekļus, ar veikli tiem uzguldināto kannu, slīpi: „Vediet nu!"

Tā tagad nu bija gandrīz vai bērnu spēlīte aizvest un novietot vajadzīgā vietā smagās izdedžu kannas. To viņš jau prata, bija pavisam labi iemācījies savā apmācības nedēļā. Tagad tikai uzmanīgi vajadzēja vērot, kā Kalniņš nobeņķo krāsni, lai labi to iegaumētu, jo nākamā reizē šo atbildīgo darbu vajadzēs paveikt vienam pašam bez palīgiem. Un ja tas neizdosies, tad melnā cūka būs klāt kā likts.

Izgrābis no krāsns visus izdedžus un atstājis tur tikai sarkanās, karsti kvēlojošās ogles, rakstnieks tām bēra virsū svaigi melnās, uzbēra tik biezu un vienmērīgi līdzenu kārtu, ka tikai retā vietā vairs redzēja spiežamies cauri vārgi zilganas liesmu mēlītes. Tad viņš noregulēja velkmi, lai tā nebūtu tik liela, ka varētu jaunās ogles ātri iekvēlināt, tai pašā laikā tomēr neļaujot dzīvajām apakšā noslāpt.

,,Tā, tagad jums krāsns noturēsies dzīva līdz rītam, kad piecēlies uzbērsit ogles un palaidīsit to vaļā kurēties pilnā sparā," lietišķi ziņoja Nikolajs Kalniņš.

„Paldies par laipno palīdzību, ļoti liels paldies. Man tiešām ir neērti, ka manis dēļ jūs esat tik smagi pūlējies," atsaucās Antiņš Jērs un viņam patiesi bija žēl rakstnieka baltā krekla, kas tagad nu bija kļuvis stipri pelēcīgs un sviedros izmircis.

„Man patīk palīdzēt, it īpaši tautiešiem, kas ienāk Ņujorkā no citurienes vai iebrauc no Eiropas. Tāpat man pašam ir palīdzējuši citi, kurus, Ņujorkā ieradies, atradu te priekšā. Tā mēs savstarpēji mēdzam izpalīdzēties, kopīgi pārvarēdami grūtības, kas dažnedažādas rodas, sākot dzīvi šai pasaules Bābelē. Es kādreiz vēl atnākšu apskatīties, kā jums klājas, un arī Pātarnieks jums neliegs savu padomu, kad tā jums pašam kādreiz pietrūks. Bet tagad es iešu, jo mājinieki būs jau olas nokrāsojuši."

Kalniņš aizgāja, bet Pātarnieks palika, lai jaunajam namzinim vēl parādītu, kur un kas šai namā atrodams. Un abi reizē viņi izložņāja visus putekļainos pagraba kaktus, izkāpelēja bēniņus un izstaigāja jumtu.

Visur bija kaut kas (vairāk vai mazāk svarīgs), ar ko Antiņam Jēram patstāvīgi pārzināmā ēkā vajadzēja iepazīties. Pagrabā ar daudzajām aukstā un karstā ūdens caurulēm, lai nekļūdīgi varētu sataustīt īstās, kad kāda bojājuma izlabošanai pēkšņi rastos nepieciešamība noslēgt ūdeni vienā vai otrā ēkas spārnā. Izskatīdamās stipri līdzīga resnai brūnai neglītai čūskai, zemē ielo-rijās aprūsējusī kanalizācijas caurule. Vajadzēja zināt, kur tā atvāžama, lai laiku pa laikam iztīrītu aizsērē-jumus ar ļoti garu un lunkanu metalla stīpu, kas, ritulī satīta, kā milža gredzens gulēja uz pagraba grīdas. Protams, bija jāzina arī vēl tas, kur atrodamas elektrības drošinātāju kastītes, damveiteru durtiņas, un jāredz, vai koka redeļu krātiņos, kur glabājās īrnieku mantas, nav lieku, viegli aizdedzināmu lūžņu kaudzes. Ja pilsētas ugunsdzēsības inspektori tādas kaut kur atrada. nolaidīgajam namzinim draudēja sods. Uz jumta, blakus skursteņiem, rēgojās dīvaini skapīši ar apputējuša stikla jumtiem. Tur iekšā griezās damveiteru riteņi, celdami augšup un laizdami lejup resnās virves. Ja kādreiz virves no riteņiem nomuka vai pārtrūka, vajadzēja zināt, kā paša spēkiem šo mechanismu atkal savest kārtibā. Starp dūmeņiem izvilktajās virvēs te ņujorkie-tes žāva ari veļu, un bieži saulainās dienās pār Ņujorkas namu jumtiem plivinājās baltu karogu meži. Bet namzinim vajadzēja skatīties, lai virves pa nakti uz jumta netiktu atstātas. Ja kāda žāvēja tās kādreiz aizmirsa noņemt, namzinim vajadzēja nākt un auklas novākt.

Tik daudz un dažādi pienākumi bija uzlikti Ņujorkas namzinim, ka Antiņš Jērs, naktī uz jumta stāvēdams, sāka justies kā īsts nama kapteinis. Visapkārt nepārskatāmā tālumā mirguļoja logu ugunis kā fantastiskā milzu ostā, kur, sabraukuši viens pie otra, taisnās rindās noenkuroti, stāvēja tūkstošiem kuģu. Kē slaida bāka, kas laiku pa laikam nozibināja spožu starmeti, tiem visiem augstu pāri pacēlās slavenais Impērijas debesskrāpis. Un Antiņš tā būtu varējis stāvēt un skatīties stundām ilgi, ja Pātarnieks neaicinājis tālākā nama apgaitā. Viņš parādija Jēram dažas dzīvokļu durvis, pa kurām bez irnieku atļaujas nedrīkstēja ieiet. Bija daži tādi ērmi, kas negribēja, ka sētnieks ienāk viņu dzīvoklī, kad pašu nav mājās. Pārējie to laipni bija atļāvuši, ja sētniekam kādreiz rastos vajadzība viņu mitekli paveikt kādu remontu.

,,Šai atslēgu buntē,” jaunā namziņa priekštecis pažva-dzināja gredzenā samauktu atslēgu čemuru, „ir visu dzivokļu atslēgas un ari meistara atslēga, kas slēdz

katras durvis. Bet — ja kādreiz tev rodas vajadzība ieiet kādā dzivoklī, un skaidri nezini, vai īrnieki ir mājās, vispirms pie durvim pieklauvē un britiņu pagaidi. Citādi var gadīties, ka uzskrieni virsū kādai īrniecei gluži plikai. Man tā reiz notika. Lai noliktu kādas vecmeitas dzīvokli pastnieka atnestu paciņu, nevaļīgs iedrāzos bez parastās pieklauvēšanas un sastingu kā sālsstabs. Priekšnama gaiteniša otrā galā — taisni preti, vannas istabas durvis stāvēja lidz galam vaļā, un tur pie spoguļa grozījās kails balts sievietes augums ar mugurpusi pret mani. Velns, cik šī no mugurpuses ir tomēr glīta, kas to gan būtu domājis — man nācās atzīt, un es uz pirkstgaliem klusu jau gribēju izzagties no dzīvokļa atkal laukā. Bet pēkšņi viņa pagriezās pret mani ar visu savu ievisko priekšpusi un, protams, ieraudzīja, ka esmu nepamanīts ienācis un lūkojies viņas svešām acīm slēptajā kailumā. Tu nevari iedomāties, kas tas bija par brēcienu — laikam tāpēc, ka vecās meitas priekšpuse ar stipri jau noļukušajām krūtīm tik glīta nebija kā mugurpuse. Pa galvu, pa kaklu es metos laukā un tikai vēl dzirdēju, ka vīt sākusī Ieva no iekšpuses steigšus aizslēdza durvis. Vēl labu laiku pēc tam, kad kādreiz mums gadījās gaitenī nejauši sastapties, ieraudzījusi mani, viņa kaunīgi nodūra acis un piesarka kā biete. Es nebūtu ticējis, ja neredzētu pats savām acim, ka arī vecmeitas prot tā nosarkt..."

Antiņš klausoties un laikam iedomājoties, ka līdzīga kļūme būtu varējusi piemeklēt arī viņu, manāmi piesarcis, jestri iesaucās: „Tad nu gan ir traki, ka tādas lietas namziņiem var gadīties pilnīgi nevainīgā un negribētā kārtā..."

„Var notikt vēl trakākas lietas," apgalvoja stāstītājs un mīklaini pasmaidīja, it kā kaut ko vēl kutelīgāku pats būtu piedzīvojis, bet par to viņš tagad laikam negribēja stāstit, jo tikai lietišķi piebilda: „Tāpēc — kā es tev teicu — katru reizi, kad atslēdz kāda dzīvokļa durvis, vispirms pieklauvē, ja negribi neaicināts uzskriet virsū elpu aizrāvējiem brīnumiem. Bet — varbūt tev tādi joki taisni patiktos?"

„Pasargi Dievs! Ko jūs par mani domājat?" atsaucās Antiņš, vēl stiprāk piesarcis. Nē, es nekad to neaizmir-

mišu, ka durvis nedrīkst atslēgt bez iepriekšējas pieklauvēšanas."

Kad beidzot Pātarniekam šķita, ka savam pēctecim tr izrādijis visu, kas rādāms, viņš paskatījās rokas pulksteni un iesaucās brinumus redzētāja balsī: ,,Ko, vai tiešām es esmu ar tevi te nojēdzies pāri pusnaktij? Drīz bus divi."

Antiņš piepeši sajutās tik dikti vainigs, ka sāka gandrīz vai stostīties: „Jums nevajadzēja — man — šoreiz visu uz reizes — varējāt citu reizi — atnākt, parādit un pastāstīt..."

„Nekādas citas reizes šai lietā nebūs. Ko esmu šonakt tev parādījis un stāstījis, to iekaltu paturi savā paurī. Man visām citām reizēm labu laiku uz priekšu ir paredzēti visādi citādi darbi. Jā, bet ko nu tagad mēs iesāksim?" ar ļoti nopietnu vaigu domāja Pātarnieks un velti meklēja atrast starp pārdurtajām tukšajām alus kanniņām vēl kādu pilnu.

„Es domāju — tad jau — mēs varētu..." minstinājās Jērs.

„Ja esi izdomājis ko mazāk vai vairāk jautru, tad saki skaidri un gaiši. Man nav nekādas patikas šai netīrajā pagrabā notupēt visu nakti."

„Man arī. Tāpēc es domāju — mēs abi varētu — jūs un es — doties pie miera."

„Pie miera? Pāri pusnaktij?"

„Jā. Likties uz auss un krietni izgulēties. Vaļsirdīgi sakot, es jūtos stipri noguris," un Antiņš Jērs ilgu pilnām acīm paskatījās uz savu, ar pelēku segu glīti pārklāto gultu.

„Vai es lai tevis dēļ par bezdievīgu pagānu kļūstu, ko?" negaidot un pagalam nesaprotamā kārtā tapis sirdīgs, iesaucās Pātarnieks.

„Kā tā? Kāpēc tūliņ par pagānu?" Antiņš palika ar vaļā muti, nekādi nejaudādams apjēgt, ar ko Pātar-nieku nokaitinājis. Taču ne ar vaļsirdīgo aicinājumu doties pie miera? Godīga gulēšana pēc krietni padarīta darba nekad nav saukta par grēku. Gluži otrādi — tautā pat pazīstams izteiciens: kas guļ, tas negrēko. Vai Pātarniekam par gulēšanu būtu citādi ieskati?

Jā, tādi viņam bija, un taisni par šo nakti. „Ja es tik vēlu kā tagad aiziešu gulēt un aizmigšu, sešos no rīta augšā netikšu, palikšu gultā kā nomizots baļķis."

„Tad jau labi, ka jums tik ciņts miegs. Tāds esot ļoti veselīgs," izteica savas veselīgās domas Antiņš, bet Pātarniekam tas nemaz nebija pa prātam.

„Kaut kādas laicīgas veselības dēļ es lai nogulētu Lieldienu rita agro dievkalpojumu? Tas manā mūžā nekad nav noticis,un nenotiks ari šoreiz! Kopš bērnu dienām esmu gājis mātei līdzi Lieldienās baznīcā. Šie gājieni man saistās ar daudziem skaistiem jaunības gadiem, ar dzimtenē atstāto mūža daļu. Vēl tagad, kad es tos atceros, acu priekšā rēgojas ar baltu mirdzošu galdautu apklāts brokastu galds, kas bagātīgs mūs vienmēr sagaidīja pēc atspirdzinoši agrīnā dievkalpojuma. Ak, kā tad garšoja — pēc tādas agras pastaigas — koši izkrāsotas olas, sakrautas groziņā blakus zaļai māla krūzei ar pūpoliem. Cik garda šķita aukstā gaļa ar mārrutkiem, sinepēm un etiķi. Un vienīgi šinī rītā tēvs tik agrā stundā atļāvās uzlikt galdā brīnumdzidro pudeli, kur it kā bija ieliets vistīrākais avota ūdens, un mazās īkšķa lieluma glāzītes..." Pātarnieks brīdi tupēja uz kastes klusēdams, tad sparīgi uzsita ar plaukstu celim: „Mēs šonakt vispār gulēt neiesim, lai neaizgulētos un tiktu laikā uz baznīcu!"

,,Es... man tomēr labāk patiktos... murmināja Antiņš Jērs, slepus atkal paskatīdamies uz savu gultu tukšajā istabā.

,,Ko tu tur purpini? Ja es tev saku, ka šonakt gulēt neiesim, tad tā arī notiks! Tu nāksi man līdz uz manu māju, un mēs tur sagaidīsim saulītes uzlēkšanu. Man skapi noglabātas pāris blašķes baltā, poļu desa un pudele vīna. Ja neesi stiprāka malciņa cienītājs, varēsi ieninnāt saldeno sieviešu dzērienu."

„Es nedzeru — arī vīnu, es esmu pilnīgs atturībnieks!" spraigā balsī iesaucās Antiņš, slepenā cerībā, ka stipro malku mīlētājs atzīs viņu par galīgi nederīgu glāzītes biedru.

Tak Pātarniekam nenāca ne prātā nonīkt nakti vienam: „Bet kā ar ūdeni? Ūdeni taču tu dzēri? Pat zvirbulis nevar iztikt bez lāsītes ūdens."

..Jā. ūdeni es dzeru," godīgi atzinās Antiņš. To viņš nekādi nevarēja noliegt, tā būtu atklāta blēžošanās.

,,Nu, tad tu pie galda man sēdēsi pretī un dzersi ūdeni. Man dzerot vienmēr vajadzīgs kāds, kas pieskandina. Tikai alkoholiķi dzer vienatnē, slepus bez kompānijās. Un tā ka es neesmu alkoholiķis, tu sēdēsi ar savu glāzi man pretī. Es būšu tik tolerants, ka nemēģināšu ne mazākā mērā aizvainot tavas pretalkoholiskās jūtas: tev ūdens nebūs jādzer no šņabja, tu varēsi ar tiru sirdsapziņu dzert no tējas glāzēm, tikai — glāzi pret glāzi!"

Glāzi pret glāzi! Bet kādu samēru? Un Antiņam notirpa vēders, tikai iedomājoties vien, cik pilnu dzersmi-nieks viņu var pieliet ar tiru šķīstu ūdeni. Bet tas vēl nebija nekas. Jērs ar skaidru nedzērāja prātu aptvēra un saprata, ka Pātarnieks ap agrā dievkalpojuma laiku noteikti būs piesūcies kā zeķe. Kā kopā ar tādu lai rādās baznīcā, jo latviešu draudzē neviens vēl jauniebraucēju nepazina. Skaidra lieta — noturēs par tādu pašu skur-beli. Šādā godā Antiņš negribēja iedzīvoties nekādā gadījumā. Tādēļ no sagaidāmās nepatīkamās situācijas kaut kā bija jārauga izkļūt. Bet kā? Pātarnieks viņa labā tik daudz ir darījis, ka atteikšanās iet līdzi būtu vislielākā nepateicība. Un — kā Antiņš to tūdaļ piedzīvoja — praktiski nemaz nebūtu bijusi iespējama.

Pātarnieks stingriem knīpstangas pirkstiem sagrāba viņa elkoni un vilka sev līdz. Labi, ka patapa vēl uzraut mugurā mēteli, citādi saltu kā suns, jo Lieldienas šogad bija agras un aukstas. Vēlīnie gājēji jau stipri patukšajās ielās steidzās viņiem garām, kaklus saceltajās apkaklēs ierāvuši.

Antiņam biezajā pašaustas vadmalas mēteli nesala, bet arī viņš sacēla apkakli, kā likās, vairāk tādēļ, lai paslēptos ar savām šobrīd ne sevišķi godīgajām domām no labā omā esošā blakus gājēja, kas iedams dungoja jautras dziesmiņas meldiju. Antiņš pats to skaidri apzinājās, ka viņš ar savām domām nokļuvis uz briesmīgi negodīga ceļa un viņam par to būtu vajadzējis kaunēties. Bet — nekā cita nesajaudāja izgudrot, kā būtu novēršama Pātarnieka ierašanās baznīcā ar degvīna apskurbinātu galvu. Vienkārši vajadzēja viņu piedzirdīt, tā piedzirdīt, ka nokritis vairs neceļas. Velnišķīgs plāns, kāds tas tiešām bija īpaši tāpēc, ka izgudrots zvērināta atturībnieka galvā. Taču Antiņš to bija nolēmis īstenot par katru cenu, jo viņam šobrīd šķita, ka citādi varētu notikt lietas, kas izskatītos stipri neglītākas par melnām sapiepējušām dzērāju aknām.

Nenieka par velnišķo Antiņa plānu nenojauzdams, Pātarneks labsirdīgā viesmīlībā atslēdza sava jaunā dzīvokļa durvis sestajā stāvā: „Gan tu kādreiz pats sapratīsi, ka itin patīkami var būt uzkāpt tik augstu, kad pagrabā nodzīvoti vairāki gadi.”

Antiņš apbrīnoja dzīvokļa skaistās, modernās mēbeles, un viņam neviļus izspruka: „Jūs laikam tīri labi varat nopelnīt?”

„Bet tad ir arī jāstrādā,” un Pātarnieks pagrieza uz augšu cietās dzeltenīgi biezādainās plaukstas. „Tās kādreiz bija vienās tulznās, kas gāja pušu, un strādājot sākumā man vajadzēja ievīstīt rokas lupatās. Tomēr es izturēju, ne tā kā daži citi, kas būves uzdeva. Turklāt pa vakariem vēl sakopu māju, kur īstenā namzine bija mana sieva. Bet īrētu dzīvokli, kas Ņujorkā ir stipri padārgi, nevarējām atļauties, jo bija skolojami bērni."

Sieva? Pātarniekam bija sieva un bērni? Antiņš tramīgs sāka skatīties apkārt un ieminējās piesardzīgi apslāpētā balsī: „Tad jau — man tomēr nevajadzēja nākt — mēs varam iztraucēt, uzcelt no miega jūsu ģimeni.”

„Nepīksti kā maisā iebāzta pele — mēs esam te šonakt gluži vieni un varēsim, ja patiks, pat uzdziedēt. Sieva ar bērniem pa svētkiem aizbrauca uz Pensilvē-niju pie radiem.” Pātarnieks cilāja baltajā virtuves skapītī pudeles. „Vai tomēr tu labāk negribētu — glāzīti pavisam maiga vīna?”

„Galīgi izslēgts!" Antiņš nebija ietekmējams un skatījās, kā galdā uzrodas sviesta ciba, kukulis tumši pelēkas maizes, poļu desa un pudele degvīna.

„Labi, tad varēsi sūknēt iekšā ūdeni. Tā arī man netrūkst." Pātarnieks virs baltās izlietnes bļodas atgrieza vaļā spoži niķelētu ūdens krānu un pielaida pilnu prāvu stikla krūzi. Nolicis to uz galda, viņš atsēdās pats un aicināja ciemiņu pie vēlē nakts mielasta: „Jūties kā mājās un dzerdams neaizmirsti desas luņķi, jo citādi — bez kārtīgas uzkodas — tu piedzersies ātrāk par mani.”

Tā bija neapšaubāma ironija, kas tagad ieskanējās Pātarnieka balsī, bet Jērs šķietamā vienaldzībā izlikās to nedzirdam un sniedzās pēc desas. Viņš tiešām bija izsalcis, jo nebija ēdis ne pusdienas, ne vakariņas.

„Priekā!" virtuves galda otrā pusē gaisā pacēlās maza glāzīte.

„Priekā!" atsaucās ūdens dzērājs, kaut nebija priecīgs itin nemaz. Par ko lai priecātos, ja aukstais ūdens pie taukainās desas garšoja tik nelādzīgi. Bet pirmo glāzi vajadzēja izdzert visu, jo Pātarnieks vēroja viņu sminīgi piemiegtām acim un atgādināja norunu.

Antiņam pat sāka likties, ka zobgalim var izrādīties taisnība, un ūdens tiešām viņu pirmo nogāzis gar zemi. Tāpēc nākamās glāzes pielēja tikai lidz pusei. Pātarnieks, kā likās, to neredzēja un bija pilnigi apmierināts, ka galda biedrs katru reizi nolika uz galda tukšu glāzi. Nu Antiņš sadūšojies pats sāka kāpināt dzeršanas tempu (saskaņā ar savu velnišķo plānu) un visu laiku uzmanigi pētīja, vai pretimsēdētāja sejā beidzot neparādīsies trulie, neizteiksmīgie, negliti izļodzītie galīgi piedzēruša cilvēka vaibsti.

Bet nekā. Pātarnieks gan kļuva runīgāks, taču nekādas piedzēruša cilvēka pazīmes neizrādīja. Viņš norija glāziti pēc glāzites, uzkoda poļu desu un stāstīja: „Ir tiesa, daži būvnieki kļuvuši stipri turigi, uzbūvējuši sev mājas ar lepniem kārniņiem un tādām istabām, kur rikotas pat privātu operu izrādes, un viens no viņiem jau paspējis iedzīvoties latviešu miljonāra slavā. Skauģu, protams, netrūkst. Tomēr nevajadzētu aizmirst, par kādu cenu ši turība — dažam ari saimnieciskā neatkarība — iegūta. Tagad tik ļoti daudzinātais lielais Jānis, kam pieder īpašumi vairāku miljonu dolāru vērtībā, šai zemē iebrauca tikpat pliks kā citi dīpiši. Bet tad ari sāka atvēzēties kā pats nelabais — strādāja, sviedrus no pieres nenoslaucidams (tas būtu lieks laika patēriņš) un stundas neskaitīdams, bet tikai dolārus. Kad vakaros tumsā nevarēja vairs saredzēt, kur sitama nagla, iekoda zobos kabatas spuldzīti un sita tālāk. Amerikāņi par tādiem zvērīgiem darba plēsējiem sākumā tikai brīnījās un grozīja galvas, tad sāka dikti uztraukties — un arodbiedrības cēla traci, ka latvieši neievērojot normēto darba laiku. Amerikāņi nespēja apjēgt, ka mēs cenšamies atgūt laiku, ko piespiedu bezdarbībā jūtamies pazaudējuši — vairākus darba gadus.”

Antiņš nekāds materiālās turības censoņu apbrīnotājs nebija un tāpēc stipri vienaldzīgs pacēla puspielieto ūdens glāzi, skubinādams stāstītāju atkal iedzert:

„Priekā!” atsaucās Pātarnieks un sāka skaļi brīnīties: „Tik priecīgu ūdens dzērāju, nudien, es neesmu redzējis. Tu tikai negribi atzīties — ka sevī varmācīgi turi apspiestu dziļbūtiska dzērāja dvēseli."

„Jogas arī dzer ūdeni — vairākus litrus dienā. Tas dikti nākot par labu veselībai — šķīstot un skalojot iekšas," apgalvoja Antiņš un pats sev par pārsteigumu no-žegojās, kļūdams aizdomīgs, jo žegošanās galu galā nebija nekāda veselības pazīme.

„Tā vien skaties, ka neizskalo no sevis laukā pēdējās prāta atliekas. Kāds latviešu joga tik tālu jau esot ticis un — lai iekratītu galvā kaut ko atkal iekšā, katru rītu stāvot veselu stundu uz galvas.”

„Priekā!" par spīti savādajai sajūtai kuņģī, Jērs atkal pacēla ūdens glāzi. Vai viņa pretimsēdētājs, kas lēja sevī iekšā gan daudz mazākus mēriņus, bet stipri augst-gradīgāka dzēriena, beidzot nebūs pieveikts? Pātarnieks sēdēja kā sēdējis stingrs un taisns kā miets. Viņš pat nešļupstēja (to Antiņš ieskatīja par vienu no raksturīgākām dzēruma pazīmēm) un runāja joprojām skaidri un sakarīgi, ar jautrā smīnā sakrokotiem acu un lūpu kaktiņiem. „Priekā! Vai tiešām tu domā, ka es tev nespēšu turēties līdzi, ūdens dzērāj? Tad ļoti maldies! Tikai uzmanies, ka tevi nepiemeklē jūras slimība. Kad celsies kūjās, pielējies pilns kā toveris, sašūposi sevī ieņemtā ūdens līmeni un sāksi reibt kā nabags."

Antiņš tikai pašapzinīgi pasmaidīja par tādu dzērāja zobgalību (viņš pat okeanam bija pārbraucis pāri bez sliktas dūšas) un turējās tālāk braši, līdz pienāca rīta stunda, kad abiem vajadzēja celties, lai dotos uz agro dievkalpojumu. No virtuves loga jau bija atkāpusies nakts tumsa, pūr namu jumtiem blīvoja pelēcīga krēsla.

Pātarnieks novāca galdu un rosījās veikli, noteikti un droši, it kā ne nieka nebūtu dzēris. Jērs par to būtu gauži brīnījies, ja nebūtu tagad jābrīnās pašam par sevi.

Kājās piecēlies, viņš sajuta nelādzīgu spiedienu pakrūtē un savādu miglainu tukšumu galvā. Šķita, ka arī kājas butu kļuvušas tādas kā nedrošas un lāgā negribēja klausīt. Nē, tas nevarēja būt dzēruma noreibums. Nebija taču dzirdēts, ka kāds no ūdens būtu piedzēries. Droši vien, vainīga bija negulētā, pilnīgi bez miega aizvadītā nakts. Kārtīgs un veselīgs gulētājs būdams, pie tādas nīkšanas vienkārši nebija pieradis. Gan laukā vēsais rīta gaiss atspirdzinās, un Antiņš tikko manāmi grīļodamies vilka mugurā mēteli.

Pātarnieks stalts kā briedis veikli nocilpoja lejā pa kāpnēm un palika atvērtajās nama durvīs stāvam: „Kas tad nu, vai nevari kājām pakāpienus sataustīt, ka tikko kusti uz priekšu? Mums ir krietni jāpasteidzas, lai laikus tiktu baznīcā."

„Te taču nav pietiekami gaismas saskatīt kāpņu pakāpienus. Es tikai uzmanos, lai nenoliktu garām kāju," taisnojās Antiņš.

„Tev pašam būs samiglojušās acis, ka nevari redzēt, kur speries. Vai es tev neteicu, ka tu no ūdens piedzersies ātrāk nekā es no brandavīna? Ar tevi, saproti, nav labi. Tu būsi ūdens maniaks."

Ko gan tas zobgalis atkal izgudrojis? Un Antiņš saņēmies dūšīgi cirta pretī: „Lūdzu, neturiet mani par muļķi, kam varat iestāstīt visādus niekus. Es gan esmu, tā sakot, iebraucis no laukiem, bet zemnieku ķērāji lai klāt man neķeras."

„Man nenāk ne prātā nerrot tādu godīgu cilvēku, kāds tu esi. Tad jau es būtu gatavais ragu lops. Es tikai saku, ko pats savām acīm angļu laika lapās esmu lasījis, kad nebiju uz šejieni atbraucis un dzīvoju britu miglas salā," Pātarnieks sāka stāstīt ļoti nopietnā balsī, kad abi bija iznākuši uz ielas. „Tur ūdens dzērāji dakteriem radījuši jaunu nopietnu problēmu. Pamazām pieradinādamies iedzert ūdeni lielos daudzumos, daži slāpju dzesētāji atklājuši, ka ūdens iedarbojas līdzīgi alkoholam — patīkami apreibina. Nu tik sākuši tempt — gandrīz vai spaiņiem. Tā radusies jauna dzērāju suga, kuru varētu dēvēt par akvaholiķiem. Atradināt viņus no negausīgas ūdens dzeršanas esot vēl grūtāk nekā izārstēt izburbušus alkoholiķus. Tāpēc, ūdeni bez jēgas iekšās

sūknēdams, uzmanies, ka ari tu nekļūsti par tādu akva-holiķi. Ar zaļo pūķi čikstoties, tad būsi kritis pats par upuri ūdens sērgai. Visi dzērāji smiesies apaļos alus vēderus turēdami."

Kā likās, Pātarnieks Antiņu tomēr galigi samulsinājis nebija, viņš citigi tecēja blakus plato soļu spērējam, laiku pa laikam ieskatīdamies viņa sejā, it kā pētot, vai tur nav atkal samanāms zobgalīgais sminiņš. Ļoti varēja būt, ka Pātarnieks bija nojautis viņa ļaunprātigo nodomu — piedzirdīt baznīcā gājēju, un tagad atspēlējās. Taču šķita, ka vēju un saules nobrūninātā būvnieka seja bija nopietna. Tāpēc piebilda ne mazāk nopietni: ,,Tad jau tie ir slimi cilvēki.”

,.Tāpat kā visi, kas atļaujas trakām pārmērībām. Kā šņabis, tā ūdens jādzer ar mēru."

Ar mēru? Šis esot dzēris ar mēru — glāzīti pēc glāzītes? Antiņš pārsteigts tik tikko skaļi neizsaucās. Bet — to viņš nevarēja noliegt, ka Pātarnieks turējās uz kājām stingri, daudz stingrāk par viņu pašu pēc negulētās nakts. Pātarniekam laikam bija krama aknas. Nekā tur nevarēja darīt.

Diemžēl, Antiņam tādu aknu nebija, un tādēļ viņu joprojām mocīja nelāgā dūša. Galva gan bija kļuvusi drusku skaidrāka, aukstā rīta gaisa atspirdzināta, bet sajuta savādu smagumu, kas vilka visu ķermeni lejup un darija locekļus gurdus, tik gurdus, ka tikai ar lielu piepūli spēja turēties līdzi Pātarniekam. Brīžiem pat likās, ka sadzirdētu sevī klunkstienus, tādus kā šķidrumam pustukšā mucā skalojoties. Un Jērs tad bažīgs paskatījās blakus gājējā. Taču laikam no ārpuses nekas aizdomīgs nebija saklausāms, citādi smīnētājs uz karstām pēdām kaut ko būtu teicis. Paldies Dievam, arī žegas vairs nemocīja, tad baznīcā nevarētu tverties, nepievēršot sev blaķussēdētāju uzmanību.

Baznīca vairs nebija tālu, to varēja manīt no mundrās rosības ielā. Gan pulciņos, gan pa vienam ļaudis uzkāpa ietvē no pazemes, ar skaļām balsīm kāpa laukā no automobiļiem. Un tā kā amerikāņi tik agrā stundā vēl gulēja, visapkārt dzirdēja vienīgi latviešu valodu. Turklāt tik skaidru un skaļu, ka pat pa lielu gabalu varēja dzirdēt, ko sievas runā ar vīriem un mātes stāsta meitām

Turpretī pēc apģērba neviens gan laikam nevarētu pateikt, ka baznicēni ir latvieši. Amerikāņi kas amerikāņi, istas dāmas un īsti kungi.

Baznīcā ieiedams, Antiņš nopūtās — ne tik daudz savas nelāgās dūšas dēļ kā par to, ka nebija varējis ieraudzīt kādas sievietes galvā lakatiņu. Ar tādu baznīcā bija gājusi viņa māte un tādus redzēja galvās no baznīcas laukā nākošajām latviešu sievām slavenajā Jāņa Rozentāla gleznā. Modēm pakaļ skrienošā Amerika nu arī visām latvietēm bija uzmaukusi galvā cepures, dažu pat itin spocīgu. Tas Antiņu tik ļoti noskum-dināja, ka viņš tik tikko pamanīja, ka viņu kāds rausta aiz piedurknes.

Pātarnieks nepacietīgs dvesa viņam ausī: „Nestāvi kā mūlāps citiem pa kājām, nāc un sēdi! Paliksim tepat pie durvīm pēdējā solā. Dievam neklājas tīšu prātu acīs bāzties, gan viņš, ja gribēs, ieraudzīs mūs arī te. Tāpat, ka esam bijuši baznīcā, uzzinās arī mācītājs, kam garām nevarēsi paiet. Mūsējie noskatījušies no amerikāņiem un arī stāv pēc pātariem pie durvīm, visiem rokas spiezdami. Man gan galva šorīt būs jāgriež sāņus, lai nesaož elpu..."

Tātad Amerikas ieražu ietekme manāma pat baznīcā

— atkal vajadzēja atzīt Antiņam, bet jau pēc brīža viņš par to vairs nedomāja, ar skaļu balsi pievienodamies latviešu valodā dziedātai dziesmai. Kur tas laiks, kad bija varējis dziedāt tādā lielā dziedātāju pulkā un tāpēc dziedāja tik sirsnīgi, ka viena otra galva no priekšējiem soliem atgriezās atpakaļ un viņā paskatījās ieziņkāro-tas acis. Bet dziedātāja pacilāto dvēseli neizdevās saplacināt pat Pātarniekam, kas iedunkāja sānos un čukstēja: „Nebrauc tik traki nost no meldiņa, klausies, ko spēlē ērģeles!"

Tak dziesmu grāmatā virs dziedamās dziesmas skaidri un gaiši bija rakstīts: „savā meldiņā", un Antiņam šķita, ka tāpēc neviens viņam nevar liegt tā arī dziedāt

— savā meldiņā. Un kamēr viņš dziedāja savā meldiņā, bija labi, jutās pilnīgi atžirdzis. Bet mācītājs pa vidu dziesmām arī runāja — skaistus vārdus skaistā balsī, ko visi ar uzmanību klausījās. Siltā baznīca, mācītāja balss pamazām un neatvairāmi atkal ietina viņa galvu neiz-

gulētās nakts miega mākonī. Un laikam kādu brisniņu bij aizkrituši acu plaksti, jo pēkšņi tik tikko neuzlēca stāvus no spēciga iebadijiena sānos.

„Neguli, cilvēki sāks vēl domāt, ka esi piedzēries!"

Kungs un Dievs, Pātarnieks atļāvās teikt tādu bezkaunibu — viņam zvērinātam nedzērājam, pats piedzēries būdams. Un tā ka daži baznicēni (laikam Pātarnieka paskalo čukstu izdzirduši un tam noticēdami) sminigi atskatījās, Antiņš nosvida un nosarka līdz matu saknēm. Viņš visiem spēkiem nu pūlējās turēt acis vaļā kā divas apaļas zilenes, un viņam tas izdevās lidz pašām dievkalpojuma beigām, kad Pātarnieks, no baznīcas laukā ejot, vēl vairāk viņu atžirdzināja, stāstidams: ,,Vai tu to jaunekli ievēroji, kas baznīcas labajā pusē ar šķivi savāca kollekti?"

„Jā, es ievēroju un brīnījos, kur draudze dabūjusi tik jaunu pērminderi. Latvijas baznicās tie bija sirmām galvām, sirmām bārdām vai sirmām ūsām," atzinās Jērs.

„Šis jauneklis ļoti labi zina, ko dara. Ar naudas šķivi rokā gar baznīcēnu soliem staigādams un meiteņu acis skatidamies, meklē sev sievu," stāstija Pātarnieks. „Lūk, viņam ir tāda pati nelaime kā tev — dikti izvēlīgs jaunskungs. Grib par sievu tādu, kas būtu ne tikai laba mājas kopēja, bet tikpat labi spēlētu klavieres, turklāt vēl skaista, tai pašā reizē arī gudra. Tādu sievu, cik zinu, ir laimējies dabūt tikai kādam dzejniekam."

„Kuram?" jestri iejautājās Antiņš.

„Ko tas tev palīdzēs, ja tu to zināsi? Tev nav ne mazāko izredžu viņam to atņemt," smējās Pātarnieks.

„Pasargi Dievs, par ko jūs mani turat?” dziļi aizvainots Antiņš izdvesa. Bet jau pēc brīža pats skaļi domāja: „Tā tiešām ir apskaužami atjautīga ideja — kļūt par pērminderi, lai tiktu pie krietnas, visādi tikumīgas un dievbijīgas sievas."

Antiņš par to turpināja domāt visu ceļu līdz savam namziņa dzīvoklim tukšajā pagrabā, kuram kā ēst vajadzēja sievas. Domāja savā ar pelēku segu pārklātajā gultā atsēdies, lidz nemanot atzvila garšļaukus un aizvēra acis, piemirsis apskatīt krāsni, vai tai nav uzsviežamas ogles. Pagalam pārguris, pats pret savu gribu

Jērs aizsnaudās un sapņoja. Sapņoja skaistu un krāsainu sapni, kādi sapņu vēsturē ir ļoti reti.

Viņš atkal bija baznīcā. Skaisti un vareni dūca ērģeles, un viņš ar spožu misiņa šķīvi staigāja gar solu rindām, kur sēdēja sievietes, tikai sievietes, viena par otru skaistāka. Ja tas nebūtu bijis sapnis, tad Antiņš noteikti brīnītos, kā tas var būt, ka baznīcā sanākušas tikai sievietes. Bet tā kā tas bija sapnis un sapnī var notikt visādi brīnumi, tad viņš — kaut arī pats nezinādams, ka tas ir tikai sapnis — tomēr nebrīnījās un staigāja ar savu spožo šķīvi pa varenās ērģeļu mūzikas viļņiem. Un visa baznīca ap viņu ziedēja kā brīnišķīgs puķu dārzs, jo sievietēm cepuru vietā galvās bija krāsaini lakatiņi, katrai citādas krāsas — gan zili, gan dzelteni, gan balti, gan zaļi, gan sarkani, gan puķaini, gan rūtaini. No lakatiņu apkrēslotajām pierēm pret viņu pacēlās aicinātāju acu skatieni. Bet viņš tik gāja tālāk, jo neatlaidīgi lūkoja uzminēt, zem kura lakatiņa varētu slēpties bize, īsta latviešu sievietes bize. Tad — it kā pati atsaukdamās viņa pētītājam skatienam — kāda stalta jaunava atsedza galvu, un Antiņš ieraudzīja tai apvīto bizes gredzenu, kas spīdēja viršu medus krāsā. „Tu esi tā, ko meklēju!” pār Antiņa lūpām jau lauzās neaizturami vārdi, bet pēkšņi notika kaut kas tik nejauki briesmīgs, ka viņam aiz satraukuma sāka šķindēt galva, it kā tā nebūtu galva, bet čuguna pods, pa kuru kāds nežēlīgi dauza. Staltajai jaunavai blakus sēdēja pavecāka sieviete, melnām smīnīgi spīdošām acīm. Viņa smiedamās pastiepa roku un noņēma jaunavai no galvas bizi. Tā bija bijusi ne pašas matu. Tik satriekts stāvēja Antiņš, ka klaudzieni viņa galvā kā nikni dauzītā čuguna podā atskanēja skaļāki un skaļāki. Tie beidzot kļuva tik neizturami, ka izmisis viņš atrāva vaļā acu plakstus un samulsis brīdi nespēja atģist, kur īsti atrodas. Tad noņemto bilžu gaišākie plankumi uz tukšās sienas tapetēm viņu galīgi atskurbināja. Paldies Dievam, viņš bija tikai sasapņojies. Bet — kas tie bija par dīvainiem trokšņiem?

Antiņš pietrūkās gultā sēdus (ar mēteli mugurā, kā bija gulējis) un sāka klausīties, no kurienes savādie trokšņi varētu nākt. Tās bija centrālās apkures caurules,

kas stiepās gar pagraba dzīvokļa griestiem un tagad skaļi šķindēja vienā gabalā. Kaut kur augšā īrnieki pret tām dauzīja cietus priekšmetus, un itin nikni. Tas bija dīvains, gluži nepatīkams koncerts, likdams acumirkli atcerēties to, ko Pātarnieks vakar bija teicis. īrnieki dzīvokļos sala un protestēdami dauzīja radiātorus. Tad jau — Antiņam uztraukumā sāka kutēt acu plaksti — krāsnī ir melnā cūka. Ko nu lai dara? Kā viņš tik nepiedodami bija varējis aizmigt, kad bija gribējis tikai brīdi atsēsties gultā, lai tūdaļ celtos un ķertos pie namziņa pienākumu pildīšanas.

Jērs norāva no muguras mēteli un skrēja skatīties krāsni, vēl izmisis turēdamies pie vārga cerības salmiņa, ka kurtuvē zem izdedžiem varbūt būs palikušas vismaz dažas dzivas ogles. Un skriedams (tagad bez mēteļa) pats sāka ar izbailēm sajust, cik māja kļuvusi auksta.

Ar drebošu sirdi Antiņš atrāva kurtuves durtiņas un skatījās bezcerīgi melnā tumsā. Tad paķēra lāpstu un sāka vandīt izdedžus, bet uzvandīja tikai tumsu, vienīgi piķa melnu tumsu. Melnā cūka! Tā bija melnā cūka! Tavu briesmīgu nelaimi!

Taču bezpalīdzīgi stāvēt un skatīties nedrīkstēja, to nepārtraukti atgādināja nepatīkamā cauruļu šķindēšana. Varbūt, ka daži īrnieki jau zvanījuši arī saimniecei? Tad viņu varētu uz vietas atlaist. Un Antiņš elsā-dams sāka lielā steigā grābt laukā izdedžus. To šķita tik daudz, ka svīzdams grāba un grāba, nespēdams ar lāpstu sataustīt čuguna redeles kurtuves pamatnē.

Beidzot! Beidzot nosvīdis un noputējis pelēks varēja atvilkt elpu. Ar izdedžiem piebērto tvertni pagaidām atstāja krāsns priekšā neaizvāktu (tam tagad neatlika laika) un sāka veicīgi pa pagraba kaktiem vākt kopā dažādu koka lūžņu, kas gadījās pa ķērienam. Rāpus nometies, iebāza kurtuvē krietnu avižpapīra žūksni, tad sakrāva tam virsū salasīto grabažu un lūkoja aizdedzināt. Nodzisa vairāki sērkociņi, diezgan spēcīgās krāsns velkmes nopūsti, līdz izdevās pielaist avizei uguni. Tā uzliesmoja ar spēcīgu un strauju liesmu, bet velti sapriecināja Antiņu, jo tūdaļ atkal nodzisa, nepieķērusies glītā kaudzītē sakrautiem koka gabaliem.

Jēra izvāca visu rūpīgo sakrāvumu no kurtuves laukā un skrēja pēc naža, lai saplēstu kādu dēļa galu plānos skaliņos. Salika sasmalcināto malciņu atkal virsū jaunam saņurcītam avīžpapīram, un šoreiz sprakšķēdama aizdegās arī tā. Antiņš priecīgs rikšoja ar ķerru uz pagraba otru galu pēc oglēm. Atvedis uzbēra pāris pus-pilnas lāpstas ar skaistu mundru liesmu degošajai malkai. Bet — ak vai! — laikam tomēr drusku par daudz. Sarkanā uguntiņa vēl kādu laiku spīdēja zem melnās ogļu kaudzītes, tad pamazām izdzisa, un krāsnī atkal gulēja melnā cūka.

Ko nu lai dara? īrnieki kā negudri dauzīja pa radiā-toriem, klaudzēja un šķindēja visas pagraba tvaika caurules, kas tagad bija aukstas. Dullie, vai viņi nevarēja brīdi rimties un saprast, ka galīgi izdzisusi krāsns tik ātri nav iekurināma par jaunu. Bet īrnieki nepazina žēlastības, it kā tiem cita darba Lieldienu svētdienā nebūtu kā tikai skandināt apkures ierīci, lai tā plosītu viņa nervus. Antiņš izmisis žņaudzīja rokas un juta, ka acīs neatturami sāk spiesties asaras. Taču raudāt nebija nekādas nozīmes, ar raudāšanu te nekā nevarēja līdzēt. Krāsnij nebija sirds, ko varētu iežēlināt izmisuša namziņa asaras, bet tikai mēmi plata melnā mute, kurā par katru cenu vajadzēja iekvēlināt sarkano uguns mēli.

Antiņš nometās ceļos un iebāza abas rokas līdz pleciem kurtuvē, grābdams laukā ogles un apdegušos koka klučus, kas daži vēl bija karsti un apsvilināja viņam pirkstus. Nebija šaubu, ka ogles sakarstu un sāktu kvēlot, ja nebūtu uzbērtas virsū pārāk biezā kārtā. Nu bija jāmēģina iekurināt malkas ugunskuru vēlreiz. Bet vai izdosies? Noderīgi koka gabali pagrabā tik viegli nemaz nebija atrodami. Gandrīz vai visus kaut cik kurināšanai noderīgos bija jau savācis un iebāzis kurtuvē. Ko tad, ja krāsni neizdotos iekurināt? Kaujoties ar tādām drūmi bezcerīgām domām, Antiņš tik tikko spēja noticēt savām ausīm. Aiz muguras viņam atskanēja it kā no debesīm negaidot pagrabā nokrituša glābēja eņģeļa balss. Nē, tā nebija dzirdes halucinācija. Aši apsviedies apkārt, viņš ieraudzīja Nikolaju Kalniņu.

Rakstnieks stāvēja saģērbies svētku drānās: paplatā mīksta auduma mētelī ar zīda lakatu ap kaklu un platmali galvā. Viņa aceņu stikli aiz tīras laipnības gaiši spīdēja: „Tātad melnā cūka."

„Jā," nopūtās Antiņš un piecēlies gribēja sniegt rakstniekam roku, bet laimīgi laikus pats attapās, ka delna melna kā īstam ogļracim. „Un nevaru vairs iekurināt. Izdzisa jau otru reizi. Bet īrnieki dauza pa rorēm kā negudri."

,,Es jums iekurināšu," bez kādām liekām runām, ne brīdi nevilcinādamies, solīja Kalniņš un sāka skatīties, kur kādā tīrākā vietā varētu nolikt drānas.

Pagrabā tādu vietu nebija, un Antiņš atkal parādīja savas gaišās galvas atjautību: „Jūs varat nolikt mēteli un svārkus manā gultā, tai sega tīra — šurpbraucot izmazgāju un saulē izžāvēju."

Jēra gultā blakus novilktajām drānām rakstnieks vēl nolika palielu brūnu tūtu, kuru viņš atrotīja vaļā, kad abi atkal atgriezās namziņa dzīvoklī pēc beidzot sekmīgi iekurinātās krāsns un bija nomazgājuši rokas. „Mana sieva kaut ko te ielika, lai atnesot jums, citādi vienam pašam tukšajā pagrabā nebūšot nekā no svētkiem."

„Man? Es taču esmu jums pilnīgi svešs cilvēks!" aizkustināts iesaucās Antiņš.

,,K6 latvietis latvieti svešumā var uzskatīt par svešinieku? Ja mēs tā sāksim justies, tad velti sauksim sevi par kopīga likteņa brāļiem." Rakstnieks izvilka no tūtas skaisti nokrāsotas olas, dzeltenus pīrāgus brūnganām mugurām un pāri pūpolzaru.

Antiņš apdāvināts turēja pie krūtīm piespiestas pilnās rokas un laimīgs smaidīja: „Jā, nupat es sāku manīt, ka tagad man arī būs Lieldienas. Nupat vēl jutos tā, ka netikšu mūžam vaļā no savas vismelnākās piektdienas."

„Kam tāda nav kādreiz bijusi," draudzīgi atsmaidīja rakstnieks un, no tūtas izņēmis, nometa gultā dažus laikrakstus. „Kā liekas, latviešu avīzi vēl nebūsit paspējis pasūtināt. Tad nu atnesu jums jaunākos numurus ko palasīties."

„Liels paldies! Dikti liels paldies!" tencināja Antiņš.

Ar mēteli mugurā un platmali jau galvā, Nikolajs Kalniņš. projām ejot, vēl atgriezās un, it kā kādas pēkšņas domas uzjautrināts, omuligs novipsnāja: ,,Mēs mājās pārrunājām ari jūsu neveiksmes — sev piemērotu sievu meklējot."

,,Un? Vai jums būtu kada zināma, ko jūs gribētu un varētu man ieteikt," moži atsaucās Antiņš.

Rakstnieks bija tik ļoti labā omā, ka smaidija reizē ar muti un aceņu stikliem: „Diemžēl, jūsu augstajām prasibām atbilstošas mums patlaban nevienas nav padomā. Bet — mēs pārspriedām dažādus vientuļi dzīvojošu cilvēku iepazišanās veidus. Un tad mēs atcerējāmies, ka dažreiz itin labi rezultāti bijuši laikrakstu starpniecībai..."

„Jūs domājat precibu sludinājumus, kādi palaikam parādās latviešu avizē? Man vienmēr tie likušies..." Antiņš iebilda stipri aizdomīgā balsī.

„Es zinu, lielumlielā tautiešu daļa par tādu iepazišanās veidu parasti mēdz pavīpsnāt. Bet ir bijuši gadījumi, kad tā noslēgtas ilgstošas un skaistas mūža draudzības. Piemēram, dzejnieks Fricis Bārda ar dzejnieci Paulinu Bārdu iepazinušies, tā sakot, caur avizēm."

„Tiešām?" brinijās Jērs.

„Ja viņu dēls Zigurds Bārda tagad nedzīvotu Austrālijā, jūs pats varētu viņam apjautāties un pārliecināties, ka es jums nestāstu jokus," teica rakstnieks un atvadījās. „Tagad gan man jāsteidzas, jo esam ielūgti ciemos un gribēju ieskriet pie jums tikai uz isu brītiņu..."

Antiņš domigs palika stāvot tukšās istabas vidū ar pūpolu zariem azotē un turēja vienā saujā pirāgus, otrā koši krāsotās olas.

TREŠĀ NODAĻA

ANTIŅŠ Jērs gulēja gultā, kreklos izmeties, un lasija avizi. Visa māja bija atkal silta, un īrnieki pa tvaika caurulēm vairs nedauzīja. Par ļoti nepatikamo cīniņu ar melno cūku bija palikušas tikai atmiņas, kas pamazām sāka attālināties un izbālēt. ,,Lai dzivotu, ir jāaizmirst, no mirkļa mirkli jāaizmirst,'' bija rakstijis kāds no jaunajiem modernistiem, laikam Gunārs Saliņš. Un Jērs šīs jaungaitnieka rindas izņēmuma kārtā atzina kā tādas, kas tiešām izsaka lielu dzives gudribu. Citādi viņš par jaunajiem modernajiem dzejniekiem sevišķi augstās domās nebija, jo tie pēc viņa ieskata sacerēja tikai tādas krāsainas un raibas vārdu mežģīnes, kas prātīgiem cilvēkiem ar veseligu un skaidru saprātu vienkārši nebija saprotamas.

Antiņš patlaban gultā jutās ērti un labi, un tādēļ par moderno latviešu dzeju izvairījās tālāk domāt, lai nesamaitātu savu lieldienīgo omu. Uz elkoņa atspiedies, viņš labu laiku apmierināta cilvēka labpatikā skatījās pūpolu zaros, kurus bija iespraudis ar ūdeni pielietā piena pudelē un nolicis gultai blakus uz krēsla, turpat, kur olas un pirāgus. Jā, olas ari bija skaistas, bet tās viņa prātu darija drusku sērīgu. Mājās, dzimtenē, Lieldienās viņi ar krāsotajām olām mēdza sisties un viņam vai vienmēr laimējās paņemt sev visstiprāko olu, kas sasita visas citas. Kā tagad lai viens pats ņem un sit kopā savas olas? Cita lieta, ja būtu bijusi sieva... Tad labāk lai paliek neapēstas, acu priekam.

Antiņš iekoda pirāgā un pievērsās atkal avīzei, uzšķirdams sludinājumu lappusi. Kad labi apdomāja, Ni-

kolaja Kalniņa ierosinājums nemaz nebija smādējams. Ja jau Fricis Bārda ir varējis... Vajadzētu tikai tagad nopietni papētīt, kā tādus precību sludinājums raksta. Vienkārši tīras ziņkārības pēc, ne jau tādēļ, lai no tiem kaut kā ietekmētos. Viņš savu precību sludinājumu sacerēs pavisam īpatnēju, gluži vienreizēju, uz kuru nekavējoties atsauksies visas tās, kam dvēseles kaut cik radniecīgas viņa dvēselei.

Atradis atšķirtajā laikraksta numurā dažus tādus sludinājumus, Jērs sāka lasīt: „Tautiete! Ar tevi vēlas iepazīties latvju zēns, ar patiesu vēlēšanos atrast sev latviešu meiteni par dzīves draugu. Ja negribi ilgāk vairs būt viena, atraksti.”

Te viss bija izteikts pārāk vienkārši, pārāk proziski, nebija samanāmas nekādas dziļākas dvēseliskas jūtas. „Meklēju saticīgu un mīļu sievu, kurai nekas nebūtu pretī turpināt pārtraukto dzīvi.” Nē, arī tāds sludinājuma paraugs viņam nederēja, viņš neko ar kādas pārtrauktas dzīves dzīvotāju negribēja atsākt. „Latvietes! Es vienmēr vēl ticu, ka ir kāda ko liktenis satikt man lēmis, ar ko dzīvojot varētu teikt: dzīve, cik skaista tu! Nekautrējies, nebaidies — raksti! Klusēšana goda lieta.” Tas jau bija stipri labāks teksts, kas lika nojaust, ar kādu kaislīgu dzīšanos vientuļa vīrieša sirds dzinās pēc sievietes maiguma apskāvieniem. Gandrīz varētu kādu teikumu izmantot savā sludinājumā. Tomēr ne — tas jāsacer pašam pilnīgi patstāvīgi, ieliekot katrā vārdā savas dvēseles intīmākās vibrācijas.

Antiņš Jērs zeķēs izkāpa no gultas un atslēdza mantu lādīti, kur bija noglabāti viņa krekli, apakšbikses un rakstāmie piederumi. Likt tintes pudelīti otrā lādītē blakus svētdienas uzvalkam bija baidījies. Pudelīte nejauši varēja saplīst, un tad dārgais uzvalks pagalam. Pagaidām tinte Antiņam nebija vajadzīga, jo sludinājuma pirmuzmetumu nolēma rakstīt ar zīmuli, lai vēlāk visu sacerējumu rūpīgi pārrakstītu.

Antiņš iezvēlās atpakaļ gultā, atspieda pabiezu papes gabalu ar virsū uzlikto burtnīcu (kopš skolas gadiem viņš mīlēja rakstīt burtnīcās) pret augšup izslietajiem ceļgaliem un saslapināja mutē zīmuļa galu. Šo tikumu kaut kādā veidā viņš bija mantojis no tēva un turpināja kā savas dzimtas tradiciju. Kad zīmuļa grafits pietiekami samitrināts spoži spīdēja, Antiņš jau bija izdomājis, ka ari sludinājums jāsāk ar spožu virsrakstu, kas tūdaļ savaldzina lasītāju. Visi citi rakstīja gaužām vienkārši: Tautiete! vai Latviete! Bet tā jau bija tīrā gara nabadzības apliecība, uzrunājot sievieti tikpat vienaldzīgi kā sētas mietu. Vai latviešu valodā trūka mīlināmo vārdu? Ar tiem tā godam varēja lepoties citu valodu vidū, kas daža to pārspēja vienīgi ar stiprākiem lamu vārdiem. Un Antiņš nopietni sāka pūlēties, lai atcerētos labi mīļus milināmos vārdus, kādus kādreiz kaut kur bija dzirdējis: zeltenīte, sirdspuķīte, mīlulīte, drostaliņa, spulgacīte, čabulite, actiņa, mūžiņa, zeltgalvīte, sirsniņa, daiļkājite, cielaviņa, dailulīte, irbite, čiepa... Skaisti, jauki vārdi, bet isti neviens precibu sludinājuma virsrakstam tomēr nederēja.

Antiņš iebāza mutē zīmuļa otru galu un gribēja sākt to košļāt, kā bija paradis skolas gados, kad ātri vajadzēja izdomāt kaut ko atjautīgu, bet tūdaļ saviebās — sajutis starp zobiem tādu kā bērna gumijas knupīti. Sasodītie amerikāņi, viņi pat godigu zimuli iznerroja pa savai modei, pielipinot tam klāt dzēšamās gumijas struņķīti. Saerrojies, Antiņš neko dzejisku vairs nejaudāja izdomāt. Šķita, ka tomēr vajadzēs palikt pie paša nule noniecinātās prozas, pasakot bez kādiem puķainiem aplinkiem skaidri un gaiši: meklēju meiteni ar bizi, kas prastu cept latvisku maizi.

Jērs uz papīra lapas to bija jau uzrakstījis (lieliem un rūpīgi uzvilktiem burtiem), kad pēkšņi atcerējās savu savādo sapni. Tanī redzētai jaunavai zeltaino bizes gredzenu dikti neglītā veidā no galvas bija nocēlusi blakus sēdētāja vecene, it kā gribēdama viņam rādīt, ka ne jau visas bizes ir īstas, tāpat kā daudzas citas sieviešu rotas, ar kurām tās bagātīgi mēdza greznoties. Šis sapnis noteikti pelnīja, lai tagad tam veltītu brītiņu ļoti nopietnu pārdomu.

Antiņam nebija ne mazāko šaubu, ka viņa Lieldienu svētdienā nosapņotajā sapnī slēpās kāds aizredzīgs vēstījums. To tikai vajadzēja prast ar gaišu galvu (kāda viņam, bez šaubām, bija) tagad pareizi iztulkot. Tik ļoti skaistā bize galu galā bija izrādījusies neista. Kā viņš to būtu varējis uzzināt un pateikt? Ne mūžam! Tad jau vai nevarētu notikt ari īstajā nomoda dzīvē, ka labā ticībā sievu ar bizi precēdams, tikai kāzu nakti uzzinātu bizes nav. Sievietes, lai tiktu pie krietna vīra (kāds viņš noteikti būs), nekaunīgi prata visādi blēdīties. Galu galā uz bizi varēja skatīties arī tā, ka tā ir tikai tāds ārpusīga latviskuma piemineklis, kas ne vienmēr ir arī īsti šķīstas un latviskas dvēseles zieģelis. Gluži tāpat par vienīgajiem īstajiem latviešiem tad būtu uzskatāmi tikai tie, kas parastās kaklasaites vietā valkā latviskiem rakstiem izaustu prievīti. Un ko tas nozīmētu? To, ka tautisku tautiešu trimdā nav vairāk par pāris dučiem, jo tādu prievītes valkātāju ikdienā nav daudz.

Jūtami pacilāts par savu pēkšņo atklāsmi, kas viņu nu bija piemeklējusi pareizi iztulkotas sapņa simbolikas rezultātā. Antiņš ķērās atkal pie zīmuļa un dedzīgi rakstīja:

,,Latvju meiča — ar bizi vai bez tās, tas nav tik svarīgi — ja tikai Tu esi pratusi svešumā saglabāt pati savu un latviešu maizes rauga dvēseli kādā savas abras kaktiņā un būtu ar mieru likt tai piebriest siltos kukuļos manā krāsnī, atsaucies, Tu esi tā, ko es jau gadiem meklēju, bet vēl neesmu atradis. Ja mūsu dvēseles sapratīsies, tad ģimenes pavarda jaukajā siltumā pakārsim šūpuli mūsu bērniem, lai latviešu maizei nekad netrūktu ēdēju. Klusu ciešana goda lieta. Par sevi varu sacīt, ka Tev būšu tik krietns vīrs, kādu katra tikusi latviešu jaunava varētu vēlēties. Kāds draugs par mani, protams, draudzīgi pajokodamies, kādreiz teica: Tavs vienīgais netikums ir tas, ka Tev nav nekādu netikumu. Jā, tā tas ir. Ne es dzeru, ne smēķēju, ne arī prieka pēc eju pie sievietēm. Kur otru tādu vīru Tu vēl atradīsi? Tāpēc raksti nekavējoties Tikumam šīs avīzes kantorī."

Antiņš apmierināts smaidīja. Visu to viņš bija uzgrūdis vienā nepārtrauktā vārdu lēverē, gandrīz kā dzejnieks, spēcīgu jūtu skaistā pacilājuma brīdī. Tagad sludinājuma teksta pirmuzmetumu tikai vēl vajadzēja nogludināt un glīši pārrakstīt, lai avīzes burtliči tanī neielaistu kļūdas, bet kāds pie durvīm spēcīgi un nepacietīgi piezvanīja.

Cik tas gan nejauki, ka kāds ir iedomājies viņu

traucēt taisni šādā iedve^mes bridi. Sludinājumu pārrakstot, droši vien, būtu vēl atradis kādu jauku izteicienu. Bet nu vajadzēja celties un iet, viņš nedrīkstēja izlikties, ka nav patlaban mājās, — tāds bija namziņa neapskaužamais liktenis.

Antiņš saīdzis atvēra durvis un ieraudzīja patuklu viru ar īsi apcirptiem stāviem matiem kā sirmu ezi. ,,Ko jūs vēlaties?" viņš savaldijies pieklājīgi jautāja sirmajam ezim.

,,Vai jūs esat mūsu jaunais supers?"

,,Jā, tas es tiešām esmu."

„Man jau šķita, ka vecais ir aizgājis, kad šorīt mūs visus gribēja sasaldēt par ledus gabaliem. Kunga Pātar-nieka laikā tāda lieta vispār nebij iedomājama. Viņš bija kārtigs cilvēks un savu amatu prata."

Ak tā, šim stāvmatainajam vecim viņš tik kārtīgs cilvēks laikam neizskatījās. Bet Antiņš tomēr piespiedās pazemīgi atvainoties: ..Es ļoti atvainojos — man notika nelaime ar krāsni — melnā cūka. Un es tik ātri nevarēju to atkal iekurināt. Saprotiet, tvaika katls ir milzīgi liels, lai tas no jauna sakarstu, vajadzīgs zināms laiks.”

Sirmais ezis ir nedomāja parādit kaut kādu cilvēcīgu līdzjūtību jaunajam namzinim: „Atliek vienīgi cerēt, ka jums ar manas virtuves izlietni veiksies labāk nekā ar krāsns kurināšanu."

„Kas noticis jūsu izlietnei?"

„Galīgi aizsprūdusi. Stāv lidz malām pilna ar netīru ūdeni, kas neiet lejā. Es zinu, ka šodien ir Lieldienu svētdiena un man jūs nevajadzētu traucēt, jo supers galu galā ari ir cilvēks, bet izlietni tādu pa nakti nevar atstāt, jo no rīta pārbrauks mana sieva, un tad būs sākusi smirdēt visa virtuve. Tas, kā zināt, nav higiēniski. Par to es varētu ziņot sanitārajai pārvaldei..."

Paskaties, kas par biedētāju, klusībā savā dvēselē īgņojās Antiņš, bet nadzīgi atsaucās: „Tūliņ es iešu! No kura dzīvokļa jūs esat?"

Ezis pateica sava dzīvokļa numuru, un Jērs steidzās uz rīku kambari, sabozies visu laiku kā tītars pie sevis klukstēdams: „Kas tā par dzīvi, kas tas par likteni? Pat godīga saimnieka suns svētkos var gulēt pagaldē un mierīgi skrubināt cilvēku notiesāta cepeša kaulu. Kas

tādu laimi dos namzinim? Man nav ne tik daudz pašam sava privāta laika, lai netraucēts godīgi varētu uzrakstīt pāris rindiņas. Skrieni nu un ķēpājies pa nevīžīgu īrnieku izlietnēm. Kas zin, cik liela tā nelaime? la jātaisa vaļā notekas caurule un jāgrūž iekšā čūska, pamatīga nostrādāšanās kā likts.

Antiņš atslēdza vaļā rīku noliktavu un apkrāvās dažādiem daiktiem kā īsts džungļu ekspedīcijas dalībnieks. Visam kam vajadzēja būt pie rokas, lai neiznāktu lieka noskraidīšanās augšā, lejā, jo aizsprostotās izlietnes īrnieks dzīvoja trešajā stāvā.

„Es nevaru saprast, kur visi tie nejaukie netīrumi radušies? Būs saskrējuši manā izlietnē no kāda cita dzīvokļa,” prātoja sirmais ezis. Antiņu virtuvē ievezdams, bet droši vien pats bija vainīgs, aizsērinādams caurules ar visādiem taukainiem ēdienu biezumiem.

Jērs savilka ļoti dziļdomīgu seju un brīdi zinātniskā nopietnībā vēroja duļķaino ūdeni izlietnē, kas tiešām diezgan nelādzīgi smakoja. Liepiņš vairākkārt bija aizrādījis, ka īrnieku klātienē vienmēr jāizturas tā, it kā pārzinātu savu amatu visos sīkumos, un Antiņš šo padomu tagad ievēroja. Tad paņēma garam koka kātam piestiprinātu melnu gumijas zvanu (to angliski sauca par plandžeri) un iegremdēja pārplūdušās izlietnes vidū, tēmēdams apmēram tai vietā, kur vajadzētu būt notekas caurules galam ar atkritumu uztvērēju sietiņu. Ar abām rokām cieši satvēris plandžera kātu, viņš spēcigi grūda to lejup, palaida uz augšu, grūda vēlreiz, turpinādams tādā veidā stampāties. Ūdens izlietnē šļakstēja, viļņojās, guldzēja un burbuļoja, uzvandījās augšā vēl vairāk duļķu, bet līmenis kā nekritās, tā nekritās.

Antiņš pārstāja stampāt plandžeri un atkal ar nopietnu pētnieka skatu vēroja netiro ūdeni. Bridi padomājis, atlocija līdz elkoņiem rokas un iebāza izlietnē. Varbūt, ka zvanveidīgais gumijas sūknis nav uztrā-pījies tieši virsū caurules galam. Tomēr bija. Nu atlika mēģināt vēlreiz. Acim redzamā piepūlē šņākdams, Antiņš bakstījās ar plandžeri, šļakstināja un burbulināja ūdeni, bet uzviļņoja izlietnē tikai daudz jaunu melnu duļķu. Limenis stāvēja, kur stāvējis, spītīgi negribēdams nokristies kaut par vienu inci.

Kā par nelaimi, dzīvokļa saimnieks stāvēja neveiksmīgajam namzinim blakus kā pielīmēts un nedomāja atstāties ar savām aizdomām par viņa nemākulību: „Vai jūs maz skaidri zināt, kas jums ir jādara, lai izlietni dabūtu pieklājīgā lietošanas kārtībā?"

„Jūs taču redzat, — es daru, ko varu." Un Antiņš atkal lidz elkoņiem iegremdēja rokas netīrajā ūdenī.

Taču ežmatis turpināja šaubīties par viņa zināšanām un amata prasmi. „Jūsu ūdens šļanckāšanai nav ne mazāko panākumu. Gluži otrādi — tas kļuvis vēl netīrāks un arī daudz stiprāk smako."

Antiņš pa tam laimīgā kārtā bija sataustījis, ka novadcaurules galā nav aizsargsietiņa, kam noteikti bija tur jābūt. To sirmais ezis, traukus mazgādams, laikam bija izņēmis. Nu tu, putniņ, vairs tik vīzdegunīgā meldiņā man nedziedāsi. Antiņa gaišās galvas apķērīgais prāts ne brīdi nevilcinājās izmantot lielisko atklājumu izlietnes dibenā, lai nabaga namzinis, tā sakot, varētu ierāpties situācijas kunga sedlos. „Klausieties, jūs esat izņēmis sietiņu! Jūs taču zināt, ka tam ir izlietnes dibenā jābūt, lai caurulē neiekristu kāds lielāks klumzaks. Tur noteikti tagad būs ieskalota jūsu trauku lupata vai diezin kas, ko citādi man nav iespējams ārā dabūt kā tikai ar čūsku. Vai jūs maz saprotat, ka esat ar šādu neattaisnojamu rīcību sagādājis nama superintendentam lielu un nepatīkamu darbu, turklāt taisni svētkos. Un jūs vēl stāvat un brīnāties, ka es ar plandžeri nekā te nevaru izdarīt?"

„Es... es laikam nebūšu ievērojis — biju piemirsis, ka vakar, izlietni mazgādams, sietiņu izņēmu. Parasti to dara mana sieva, bet tā kā viņa ir izbraukusi..."

„Ko, jūsu sieva arī mēdz nelikumīgi izņemt izlietnes sietiņu?"

„Nē, tā es nedomāju. Lūdzu, nesakiet to manai sievai..." īrnieks drusku apjucis braucīja balto eža pakausi. Kā daudzi amerikāņu vīri arī viņš, acīm redzot, kungs un valdnieks pats savā mājā nebija.

Antiņš to ievēroja un turpināja rāties itin pastingrā balsī: „Sakiet pats, vai tagad man nebūtu jāziņo sanitārajai pārvaldei, jo par tīšu netīrības celšanu dzīvoklī ir atbildīgi īrnieki paši."

„Es jums jau teicu, ka man tas gadījies netīšām..."

„Tīša vai netīša — nolaidība paliek nolaidība."

„Es par šo ekstra darbu jums samaksāšu."

„Lai nu paliek maksāšana — svētkus cilvēkam ar naudu nevar samaksāt," atturīgā cienībā teica Antiņš Jērs, ar skumjām atcerēdamies pārtraukto darbošanos gar precību sludinājumu.

„Var gan. Amerikā mēs varam cilvēkiem samaksāt arī par strādāšanu svētkos un svētdienās — tad mēs maksājam dubulti."

„Es neesmu amerikānis."

„Tas jums nemaz nav jāsaka. To katrs var redzēt."

„Šaubos gan, vai tas man būtu taisni uz pieres rakstīts."

„Jūs nododat sevi ar katru soli, katru kustību, katru domu, katru vārdu un sevišķi ar akcentu."

„Varbūt ar akcentu, bet citādi..."

„Jā, vēl ar to, ka visa emigrantu nostāja pret amerikāņu dzīves veidu sākumā ir tiešām citāda — arī pret mūsu dolāru — nekā vēlāk, kad paši sākat skriet tam pakaļ daudz negausīgāk par mums. Es zinu ne vienu vien iebraucēju, kas jau pēc pāris Amerikā nodzīvotiem gadiem brauc lepnākā un spožākā mašīnā nekā es kādreiz esmu braucis."

„Redziet, es pie tādas sugas emigrantiem nepiederu, kas braukuši šurp tikai ar vienu vienīgu nolūku — saraust bagātību. Es esmu trimdinieks," gandrīz vai svinīgā balsī paziņoja Antiņš.

„Vienalga, par ko jūs sevi uzskatāt — tāpat kā visi citi esat kārojis iekļūt Amerikā, zemē ar augstāko dzīves standartu pasaulē. Jūs taču to negribēsit noliegt? Katru gadu tūkstošiem īru, itāliešu, grieķu, ķīniešu, portori-kāņu un daudz citu tautību piederīgo laužas iekšā Savienotajās Valstīs. Un mums nav noslēpums — kāpēc. Lai tiktu pie labākas dzīves, labāk samaksāta darba! Te par vienas dienas algu jūs taču varat nopirkt vairāk nekā savā dzimtajā zemē sūri strādādams veselu mēnesi."

„Mani uz šejieni neatvilinātu nekādi zelta kalni, ja tikai es būtu varējis palikt un dzīvot kā brīvs cilvēks savā zemē. Mēs bijām tur tikuši pie tādas bagātības.

kāda ir reti kādai citai tautai — sirds bagātības, varēdami pēc ilgiem nebrīvības gadiem izcelt gaismā un apgreznot savu dzivi ar gadsimtos sakrāto senču gara mantojumu."

Amerikānis acīm redzamā neizpratnē paraustīja plecus: ,,Tad es tiešām nesaprotu. Ja jums tur bija tik labi, kāpēc dzināties šurp?"

Antiņš bridi domādams skatījās baltā eža pašapmierinātajā sejā un it kā gribēja kaut ko teikt, tad laikam atzina, ka tā būtu veltīga mutes vēdināšana un veicīgi noliecās pie līdzatnestās mantu kaudzes, ko bija nokrāvis blakus izlietnei uz grīdas, paņēma spaini un tukšu skārda bundžu, kādā amerikāņi pārdeva kafiju. Prātīgi namziņi dažas tādas allaž pataupīja neaizmestas projām, jo tās varēja noderēt dažnedažādām vajadzībām. Piemēram, Jērs ar to tagad varēja smelt no izlietnes laukā netīro ūdeni un liet spainī.

Kad spainis bija līdz malām pilns, to vajadzēja stiept projām uz vannas istabu, lai izlietu labierīcības podā. Bet tā kā vannas istaba bija ar skaistu mīkstu paklāju izklāta gaitenīša otrā galā, Antiņam radās negaidīts palīgs. Sirmais ezis, ar acīm redzamām bažām vērodams, cik droši un nevērīgi namzinis šļanckājās ar netīro ūdeni, laikam baidījās, ka kāda lāsīte no pilnā spaiņa varētu nopilēt uz paklāja, un tad no sievas būtu brāziens. ,.Pagaidiet, pagaidiet..." viņš sauca, „neceliet tik strauji un nevērīgi pilno spaini! Es to aiznesīšu! Es jums palīdzēšu!"

„Lūdzu, ja tas jums dara prieku," Antiņš labsirdīgi atļāva, atsēdās kā kungs krēslā pie baltā virtuves galdiņa, pārmeta kājas vienu pār otru un smaidīdams skatījās, kā večuks stiepa spaini. Viņš tecēja sīkiem solīšiem un visu laiku nenolaida acis no pilnā spaiņa. Tā. Jēram skola nu bija rokā, kā jāapietas ar īrniekiem. Nemaz vairs neatgādinādams samulsušu lauku jaunekli, viņš uzsauca dzīvokļa saimniekam ar atpakaļ atnesto tukšo spaini: „Nolieciet tuvāk izlietnei, vēl tuvāk, lai man ar smeļamo ķobi tik tālu nav jāliecas. Tā — nu būs labi."

Jērs smēla un sirmais ezis stiepa spaiņus, līdz izlietne bija izsmelta tukša un rēgojās itin neglīta, no vienas

vietas noklāta ar melnu glumīgu duļķu kārtu. Melna taisna svītra, kas stiepās gar platās bļodas balto malu, skaidri rādīja, cik augstu sniedzies netīrais ūdens.

Antiņš iesvieda kafijas bundžu tukšajā spainī, iesprieda rokas sānos un skaļi domāja (viņš tagad to varēja atļauties), kas tālāk darāms: „Lai iztīrītu cauruli, ko droši vien aizblivējusi jūsu tur nevērīgi iemestā trauku lupata vai ziepju gabals, man tā ir pamatīgi jāizurbj ar čūsku. Un vienigā vieta, pa kuru čūsku varētu ielaist, ir tur apakšā, kur novadcaurule veido tādu kā poļu desas likumu. Ši likuma pašā apakšā redzamais uzgrieznis mums jāatgriež vaļā."

Ar lielu nopietnību vaigā pārcilājis un rokās pasvārstījis līdzi paņemtās atslēgas, Jērs nogūlās zemē uz vēdera un lietpratīgi parāpoja zem izlietnes. Pielaikojis atslēgas tērauda knābi sešstrūrainā uzgriežņa platumam, viņš spēcigi nosēcās, lai sirmais ezis dzirdētu, cik viņam nu grūti jāpūlās. Taisnību sakot, nemaz tik viegli nebija. Uzgriežņa vitnes, stipri ierūsējušas, negribēja padoties, un atslēga vairākas reizes nomuka nost. Ja Antiņš nebūtu bijis labi audzināts cilvēks, viņš noteikti sašutis lamātos, kā līdzīgos gadijumos to mēdza darīt amerikāņi. Bet tagad tikai palūdza dzīvokļa saimnieku: „Lūdzu, padodiet man to spožāko atslēgu ar krokodila zobiem. Tā labāk turēsies virsū uzgrieznim. Dikti nelādzigi, ka jāstrādā gandriz vai atrociski."

Dabūjis prasito atslēgu, Antiņš atkal spēcīgi nosēcās un — iztrūcies pats tūliņ parāvās sāņus. No vaļā atgrieztās saurules ar neaizturamu joni izšļācās laukā melna netīrumu strūkla.

„Vai, vai, ko nu jūs esat izdarijis?" vaimanāja amerikānis. „Kāda nu izskatās grida!"

Pār gaišo linoleju izlijusi dubļu peļķe tiešām neizskatījās glita, un Antiņš Jērs instinktīvi juta, ka atkal bīstami apdraudēta viņa namziņa reputācija. To vajadzēja saglābt pašu pirmo, un tādēļ viņš steidzās lietišķi paskaidrot. sniedzoties pēc līdzi atnestajām lupatām saslaucīt gridu. „Tā šādās reizēs ir nenovēršama nelaime. Mēs ūdeni varējām izsmelt tikai no izlietnes, caurulē neaizsniedzams tas bija vēl palicis. Tagad tam ārā ir jānāk, ar pliku sauju es nevarēju to aizturēt."

Vāverītes, Jērs pūta baltajam ezim vāverītes, jo grīda būtu palikusi neaptašķīta, ja laikus atcerējies un pabāzis zem caurules izliekuma tukšo kafijas bundžu. Ka tā ir jādara, to Liepiņš bija teicis un rādījis. Nu ne visai godīgi mēģināja izlocīties un saslaucīt grīdu.

Kā likās, tad viņam izdevās kā viens, tā otrs — dzīvokļa saimnieks nomierinājies aizkūpināja cigareti: „Jā, nelaime laikam tik liela nebūs. Es pēcāk ar tīru lupatu vēl pārbraukšu jūsu slaucītajai vietai pāri, būs kārtībā, un sieva arī nekā nepamanīs."

Antiņš atstāja netīrās lupatas turpat zem vaļā atvērtās caurules līkuma (varēja notikt, ka vēl kaut kas melns un piķīgs izpil laukā) un aizrāpoja pēc ritulī satītās čūskas. Tā bija atsperīgi lokana, vītņota stieple, daļēji līdzīga nenormāli garam un tievam svārpstam. To vajadzēja atritināt vaļā, atsienot rituli saturētājas aukliņas. Un Jērs patlaban bija jau ticis pie pēdējā mezgla (ar nagiem pacietīgi raisīdams to vaļā), kad čūska gluži kā dzīva izspruka no viņa rokām. Spalgas metalliskas šķindoņas pavadīti, abi atsperīgās stieples gali joņoja pa gaisu katrs uz savu pusi, līdz nokrita uz grīdas — viens ietriecies emaljētās gāzes plītiņas sānos, otrs atsities pret virtuves galdiņa niķelētajām kājām, kur sēdēja sirmais ezis.

Viņš iztrūcies pielēca kājās un tikko neaizrijās ar smēķētās cigaretes dūmiem: „Cilvēk, jūs gribat mani nosist?"

,,Es... es... man pašam..."

„Cik tur trūka, ka jūsu negantais tērauda pīķis būtu ieurbies manā zābakā? Kas tie par briesmīgiem nāves rīkiem, ko jūs te laižat vaļā? Tīrais neprāts un nepiedodama vieglprātība, ka tādus uztic muļķa ārzemniekam," dzīvokļa saimnieks aiz dusmām, kā šķita, pat bija piesarcis un viņa statenisko matu gali drebēja.

Antiņš nejutās lāgā, tādas negaidītas likstas pats pārsteigts: „Izspruka! Man pašam pilnīgi negaidot čūska izspruka no rokām."

„Kā var izsprukt? Kā tādas dzīvību apdraudētājas lietas var notikt?"

„Laikam centrbēdzes spēks, ar ko es nebiju rēķinā-

jios..." Jērs lūkoja kaut ko samuldēt, kas izklausītos puslīdz zinātniski.

,,Kas par centrbēdzes spēku?" amerikānis atkal apsēdās pie virtuves galdiņa.

„Redzat, laikam, Pātarnieks ar savām ļoti spēcīgajām rokām būs čūsku satinis pārāk mazā rituli. Un tad nu tanī iesprostotais čūskas atsperīgums nenoturams spruka vaļā ar lielu joni," paskaidroja Antiņš.

„Var jau būt, ka tāpēc tas tā notika, bet Pātarniekam tā kaut kas nekad neatgadījās. Viņš visu vienmēr izdarīja ātri, kārtigi un pareizi."

„Vai viņš jums ari tīrīja izlietni pašā pirmajā dienā, kad te bija ievācies?" jautāja Jērs.

„Nē. Laikam gan ne. Ko lai dara — tā jau būs, ka katrā jaunā darbā pieredze iegūstama tikai ar laiku," dzīvokļa saimnieks tomēr bija sapratis, ko Antiņš diplomātiski gribēja pateikt.

Tas jaunajam namzinim atkal atdeva pašapziņu, un tikpat lietpratīgi viņš turpināja darboties tālāk. Ar ipašu uzmavas ierici čūsku varēja reizē stumt uz priekšu un virpināt kā svārpstu. Ceļos nometies, lēni un pacietīgi spridi pa sprīdim Antiņš to nu dzina iekšā caurulē pa vaļā atvāzto caurumu.

„Vai esat kārtibā? Vai tagad es varu atgriezt ūdens krānus?" jautāja sirmais ezis, kad Jērs stenēdams un atspēries bija izvilcis netīrumos gluži melnu noķepējušo čūsku no caurules un aizskrūvējis ciet tās apaļo vitņoto lūku.

„Kārtibā!"

Karstais un aukstais ūdens divās spēcīgās, lidz galam atgrieztās strūklās šņākdams skrēja izlietnē, un Antiņš bažigs vēroja, vai tas, tur ietecējis, tecēs arī tālāk — pa cauruli lejā. Citādi būtu jāsāk visa čūskošanās atkal no gala. Paldies Dievam, ūdens pazuda burbuļodams un kūpēdams.

„Tā, šis darbiņš nu būtu padarīts," Jērs apmierināts pašapzinīgi teica un sāka vākt kopā daudzos darba rikus. Ar tiem sanāca pilnas abas rokas un paduses, tā ka tikai pagrabā varēja apskatīties, kas isti viņam kabatā iebāzts. Tas bija dolārs, pirmā dzeramnauda.

CETURTĀ NODAĻA

IZŅĒMIS no pasta kastītes avīzi, Antiņš Jērs steigšus pāršķirstīja paladzīgi platās lapas, gandrīz tikpat satraukts kā iesācējs dzejnieks, kas traucas atrast iespiestu redakcijai nosūtītu dzejoli. Jā, šai numurā bija iespiests — viņa precību sludinājums. Antiņš turpat uz vietas nama priekštelpā to pārlasīja, pēc tam vēl vairākas reizes, kad bija atsēdies savā ar pelēku segu pārsegtajā gultā. Diezgan pagarais slejas struņķītis sludinājumu lappusē izskatītos tīri gliši, ja nebūtu iezagusies viņa tik rūpīgi pārrakstītajā tekstā stipri nepatīkama drukas kļūda. Skaistajā teikumā, kur vajadzēja būt „tad ģimenes pavarda jaukajā siltumā pakārsim šūpuli”, šūpulis nelaimīgā kārtā bija pārvērties par „pūpuli”. Paldies Dievam, ka burtliču aplam saliktajā vārdā uz burta „ū” nebija pazudusi garuma zīme. Citādi aiz kauna būtu jāielien stāvus zemē un gaidīto mīlestības vēstuļu vietā viņš droši saņemtu bezkaunīgas zobgalības. Tagad puslīdz apķērīga sieviete bez īpašas galvas lauzīšanas tomēr varēja nojaust, ko sludinājuma autors īstenībā domājis un ka ir noticis tikai nelādzīgs misēklis. Neapķērīgās lai domā ko grib — tādas viņu neinteresēja. No šī viedokļa drukas kļūdu apcerēdams, Antiņš beigās vēl atzina, ka ir varbūt labi, ka tāda viņa sludinājumā ieviesusies.

Nu tikai ik rītus jāuzmana pastnieks, varbūt pēc pāris dienām jau sāks pienākt pirmās atbildes, uz viņa adresi pārsūtītas. Pats tik ļoti delikātā lietā laikraksta kantorī nebija gribējis rādīties. Tur noteikti strādāja arī sievieši, un tie tad viņu ar lielu ziņkārību noskatītu no galvas līdz kājām.

Jā. dikti jocīgi tas būs — saņemt pilnīgi svešu meiteņu viņam rakstītas vēstules, — manāmi satraucies domāja Antiņš, un viņa pa istabu apkārt klīstošais skatiens atdūrās pret gaišākajiem sienas plankumiem, kur kādreiz bija karājušās Pātarnieka gleznas. Šie plankumi neiz-skatijās glīti, tur nebija divu domu. Tie atstātu sliktu iespaidu uz katru precību kandidāti, ko viņš te tuvākas iepazīšanās nolūkā atvestu. Pāris mīkstu krēslu un tumši pulierētu galdiņu no kāda īrnieka jau bija laimējies dabūt, bet istabas izdaiļošanai vēl noteikti vajadzēja iegādāties dažas bildes. Tām katrā ziņā jābūt latviešu mākslinieku gleznām — ar dzimtenes skatiem — par to Antiņam nebija šaubu. Bet kur lai tādas uz ātru roku izrauj? Varbūt, ka avīzē kāds piedāvā pārdot lietotu gleznu — vajadzēja apskatīties. Lietotai gleznai tak nevarēja būt nekādas lielas vainas. Bilde nav mēbele, kas nodeldējama ar bikšu dibeniem vai sapostāma ar taukainu pakausi. Rāmim atlupušu vai apsūbējušu krāsu viegli var atjaunot. Var pat uzlikt pilnīgi jaunu rāmi.

Jērs sāka atkal pārlapot laikrakstu, un viņam laimējās. Palielā fotogrāfijā (gandrīz vai pilnīgi ierakts apgleznotu audeklu kaudzē) sēdēja gleznotājs Frīdrichs Milts. No blakus iespiestā raksta Antiņš uzzināja, ka māksliniekam no savas līdzšinējās studijas jāpārvācas uz citu. Šī iemesla dēļ Milta cienītājiem nu esot iespēja par pieņemamu cenu iegādāties vērtīgus darbus, patlaban izstādītus Gitas Treimanes mākslas un daiļamatniecības salonā. Tātad izstāde un reizē tāds kā tirdziņš, turklāt vēl ērti sasniedzamā tuvumā. Šādu izdevību noteikti derētu izmantot, un Antiņš sāka lasīt rakstu, lai uzzinātu kaut ko par mākslinieku, kura gleznas nebija redzējis un tāpēc nespēja iedomāties, kādas tās īsti varētu izskatīties. Galīgi nesaprotamus krāsu sapickā-jumus viņam nenāca ne prātā kārt pie savas istabas sienām:

Tīrais trakums! Kas tad tas? Viņu manāmi satrauca pati pirmā rindkopa: „Par studiju pārvērstais pagrabs gleznotājam Frīdricham Miltam allaž bijis pieblīvēts sievietēm — gan apģērbtām, gan pusapģērbtām, gan pilnīgi plikām. Un pliko miesas tur redzamas visdažādākās krāsās — gan zaļas, gan zilas, gan ķieģelīgi pa-sarkanas, brūnas kā kafija vai ziedošu magnoliju krāsā." Kaut kas tamlidzigs bija iedomājams vienīgi sultāna harēmā, ne godiga latviešu mākslinieka darbnīcā. Par laimi nelabās aizdomas lasītājam tūdaļ izkliedēja nākamais teikums: ,,Tik varavīkšņaini spilgts Mil-tam viņa gleznās ir mūžigās sievišķības pārdzīvojums." Nu varēja nojaust, kā isti krāsainās sievietes mākslinieka pagrabā saprotamas. Bet — kāpēc tik ēverģēlīgi vajadzēja iesākt rakstu? Un Jērs apskatījās, kas ir tā autors. Nu kā tad — Zeltiņš. Viņš laiku pa laikam mēdza palaist tādus vieglprātīgus jokus. Prātīgi redaktori būtu darījuši gudri, tos nosvitrodami.

Antiņš nomierinājies lasīja tālāk: „Jā, Fridricham

Miltam patikas redzēt sievieti ar savu pilnīgi personīgo aci. Bet — vai kādai no pagrabā redzamām kailulēm pieder viņa visintimākd milestība — par to ir jāšaubās, jo meistars bez mazākās greizsirdības tās rāda draugiem. Augšā, mākslinieka dzivokli ir kāda cita sieviete, kas blakus istabā ir dažkārt gan dzirdama, bet paliek palaikam neredzēta. Es reiz tai istabā netīšām iemaldījos un satikos vaigu vaigā ar Milta kundzes Ērikas īpato vaibstu pievilcību, kas savādā kārtā man šķita kaut kur redzēta. Un tad es atcerējos kur — Francisko Goijas gleznās. Vaicāju Frīdim, vai fantastiski pārdabīgā kārtā — pāri laikiem un telpai — viņš nav nozadzis Goijam modeli.

„Nē, es Rīgā apprecēju pats savu modeli," atzinās mākslinieks un pasmaidīja ar glīti apcirpto musketiera Ūsiņu, vezdams mani ar pilno kafijas kanniņu atpakaļ uz pagrabu.

Milta studijā ieejot, jūs brīdi apņems akla tumsa, jo tai nav logu, tikai divējas durvis, vienas pat dzelzu, kas mākslinieku kā mūku cellē noslēdz no ārpasaules. Bet — jūs neesat vēl sācis brīnīties, kā tādā pekles tum-sībā var gleznot un sataustīt otas, kad uzšķiļas silti zeltaina spuldžu gaisma. Krēsla kā iztrūcināta šur tur vēl jaudā paslēpties vienīgi pagraba kaktos, kas piekrauti apgleznotiem vai arī vēl pilnīgi baltiem audekliem.

„Tie ir tie skaistākie," piezīmē mākslinieks. „Tie sevī vēl slēpj tik daudzas nepiepildītas ieceres un iespējas, ka reizēm ir žēl likt pirmo otas vilcienu."

Tak jūs daudz vairāk saista audekli, kurus katru ar savu ipatu krāsu burvību ir aizkvēlinājusi Milta palete. Daži audekli vēl ir pilnīgi svaigi, citi atklājas skatam kā veci paziņas, redzēti kādreiz agrāk, jo Milts ir piedalījies ne tikai Ņujorkas latviešu mākslinieku grupas gadskārtējās izstādēs, bet viņam bijusi arī patstāvīga skate Ņujorkā un kādā amerikāņu kūrvietā, kuras laikraksta recenzents rakstījis, ka Milta puķes rādot tādu dekorātīvu spožumu, ko tikai reti gleznotāji kādreiz sasnieguši. Kā interesanta Milta gleznošanas raksturība pasvītrota arī viņa dažādā pieeja dažādiem tematiem. Piemēram, puķes gleznotas intensīvi un tieši, sievietes tvertas klusināti liriskās, bet bagātās krāsu harmonijās.

Nē, sievieti kārt pie sienas gan nebūs nekādas jēgas, lai cik bagātās krāsu harmonijās tā gleznota, atļāvās iestarpināt savas personīgās domas Antiņš Jērs un pasmaidījis noglāstīja virs gultas segas uzlikto balto spilvenu. Vīram savā dzīvoklī to daudz patīkamāk atrast citur... Bet koši gleznotas puķes padarītu viņa patumšo pagraba istabu ja ne gaišāku, tad katrā ziņā piemīlīgāku. Tādas varētu pirkt, atzina Antiņš un lasīja tālāk: „Runājot par moderno glezniecību, Frīdrichs Milts domā, ka mums nevajadzētu palikt aiz sava laika meklējumiem mākslā. Māksliniekam dzīve jātver, jāredz un jāpārdzīvo, izejot no sava laika. Milts pats to arī dara, kā liecina daudzie audekli, kur pamaz vairs samanāma kāda līdzība ar meistara Latvijas laika darbiem. Turklāt tie — arī neaizmirstamie, liriski trauslie pasteļi — visi palikuši Rīgā. Trimdā Milts iegājis jaunā attīstības posmā, ar jauniem meklējumiem, jauniem sniegumiem. Tie dažkārt skatītājam var likties izaicinoši, jo mākslinieks glezniecisku nolūku dēļ atkāpjas no parastās ārējo formu samērības, rādīdams tās abstraktākā tvē-rumā. Taču vai tādēļ tā būtu uzskatāma kā attālināšanās no dabas, no šķietamās reālitātes?"

Jērs (šai rindkopai acis pārlaidis) nogrozīja galvu. Te nu bija pieminētas stipri aizdomīgas lietas. Vai tikai arī Milts galu galā nepieder tiem dikti modernajiem abstraktistiem, par kuru izstādēm laiku pa laikam smējās pat avīzes. Piemēram, pirmā godalga tur reiz piešķirta gleznai, ko, kā vēlāk atklājies, uztriepis mērkaķis ar asti. Un laikrakstu redakcijās taču nesēdēja kaut kādi Antiņ... Tūliņ gan Antiņš pats attapās, ka (kaut ari tikai domās) pieminējis savu vārdu tam ļoti nepiedienīgā sakarā un tāpēc nolēma ari ar savu spriedumu par Miltu nepārsteigties, līdz nebūs izlasījis visu rakstu.

Zeltiņš rakstīja: „Frīdricha Milta pagrabā kūpēdamas smaržoja kafijas tases. Domu ekskursijā uz brīdi citur aizmaldījušies, mēs atkal pamanām ap sevi putekļiem nokūpējušās pagraba sienas, pie griestiem dīvaini samezglotu cauruļu pinekli. Jā, arī tā, kas te, vai tā maz būtu tik viegli saprotama un pieņemama reālitāte? Un tomēr tā jāpieņem un jāsaprot, ka izcils latviešu mākslinieks nokāpis pagrabā bez logiem, pats ar savu gaismu.

,,Šis pagrabs ir vienīgais, ko būtu gribējies paturēt, atstājot vairākus gadus strādāto sētnieka darbu šai namā,” domīgi saka Milts un pieliecies paglauda meln-raibo runci Fricīti, kam ari par glezniecību jau radusies tik liela sajēga, ka svaigi uzgleznotiem audekliem viņš staigā apkārt ar līkumu. „Kādreiz, kad Fricītis sāka te dzīvot,” stāsta mākslinieks „un viņu te ienesu, izvilktu no atkritumu tvertnes, viņš mīlēja uzkāpt un pasēdēt uz paletes, bet — ķepas pēc tam tik viegli nebija notīrāmas. Tāpēc viņš tagad kļuvis gudrāks. Mēs pieradām viens pie otra un sava pagraba, no kura nu abiem būs jāpārceļas — uz citu pagrabu.”

Vai vispār projām no šī Ņujorkas rajona? Tas Elles ķēķa mākslinieku bohēmai būtu fundamentāls zaudējums.

Bet Frīdricham Miltam pagaidām tik satriecēju plānu nav: ,,Nē, no Elles ķēķa es nedomāju aiziet, jo esmu, tā sakot, te ielaidis saknes. Te mani zin atrast tie, kas kādreiz nāk nopirkt kādu gleznu. Un tas ir svarīgi, jo turpmāk esmu nodomājis pārtikt tikai no glezniecības. Tā jau nu būs gan tāda staigāšana pa ļoti plānu ledu, bet pamēģināšu noturēties virs ūdens...”

Uzzinājis, ka arī Milts ilgāku laiku bijis namzinis, Antiņš ar skubu cēlās un posās, lai ietu uz izstādi. Viņā pret mākslinieku pēkšņi bija radušās tādas kā amata

brāļa jūtas. Vai tā nu tīri būs, ka visas bildes šim tik pārāk modernas un galīgi nepieņemamas normāla cilvēka gaumei. Gan kādu savam dzīvoklim un mākslinieciskai izjūtai piemērotu atradīs. Raugi, Milts taču nedzīvoja bēniņos, kur parasti pavieglus pindzelmaņus mēdza rādīt filmās, un tāpēc galīgs gaisa grābeklis nevarēja būt. Tādi kā kurmji nelīdīs zemē un neturēsies tuvu namu pamatiem. Pie istabas durvīm Antiņš brīdi apstājās un atskatījās uz gaišajiem plankumiem tapešotajās sienās. Būtu labi, ja izdotos nopirkt bildi, kas kādu no tiem pilnīgi aizsegtu. Gan vēlāk iegādātos citas, pārējiem plankumiem piemērotas gleznas. Bet tā kā acumēram diezko uzticēties nevarēja, Jērs izvilka no kabatas aukliņu un, mezglus iesiedams, izmērīja nesatum-sušo tapešu četrstūri uz sienas iepretī gultai. To derētu apsegt pašu pirmo, lai guļot būtu kur skatīties — kādā idilliskā ainavā vai ziedošā puķē.

Vēl pirms aiziešanas no mājas Antiņš laimīgā kārtā atcerējās, ka jāapskata ari krāsns. Tūliņ aizsteidzās un uzbēra krietnu kārtu melnu ogļu virsū sarkanajām. Kaut arī būs projām labi ja kādu stundiņu, vajadzēja tomēr nodrošināties, lai nenotiktu tāda pati nelaime kā Lieldienās. Pasargi, Dievs, no jaunas melnās cūkas, tad viņš aiz kauna nezinātu, kur dēties.

Namu, kur vajadzēja būt mākslas un daiļamatniecības salonam, atrada ātri. Jērs jau bija iemanījies Bron-ksā orientēties. Varbūt, ka nebūtu vienīgi zinājis, kā nokļūt īstajā pagrabā. Bet pie pirmā stāva lifta durvīm (Antiņa mājā tik lepnas ierīces nebija) stāvēja divi viri, kas skaļi sarunājās latviski.

,,Man jau mājās ir divi Milti," lielīgi teica viens. „Varbūt, ka šodien tikšu pie trešā."

„Kas tev gan nekait, ka vari ar naudu tā šķiesties. Man līdz šim nav iznācis..." nopūtās otrs.

„Pat kādu grāmatu nopirkt?"

„Gandrīz tā ir.”

„Tad tiešām labi, ka arī man nav pašam savas mājas. Tad droši būtu tikpat nabags kā tu..."

„Tev viegli smieties, kad īres nama dzīvoklī tik vien ir bēdu kā reizi mēnesī samaksāt īri. Tev pašam par to nav galva jālauza, kā salāpīt jumtu, kad lietus virtuvē sāk pilēt putras bļodā. Kur skaties, kur pagriezies — remonts remonta galā. Tiklīdz ko pasauc amatnieku, tā jārauj no kabatas laukā balta nauda. Dažs amerikāņu amatnieks ir vēl dārgāks par dakteri, piemēram, plam-beris. Un tu jau zini, cik Amerikā dakteri pelna..."

,,Tad mācies par plamberi, un varēsi dzivot tikpat lepni kā dakteris — dzīvoklī pilnā gleznām."

„Dēls jau mācās..."

„Par plamberi?"

„Nē, par dakteri."

Atvērās lifta durvis un saruna pārtrūka, kas bija jau sākusi sašķobīt Antiņa lidzšinējos uzskatus par tautiešiem namu īpašniekiem. Viņš būtu labprāt kaut ko vēl dzirdējis par viņu sūro likteni, bet lifts tik zibenīgi noskrēja pagrabā, ka runātāji nepaguva pat mutes atvērt.

Tīri izbalsinātā, apakšpusē pelēcīgi zilganu eļļas krāsu izkrāsotā gaitenī stāvēja sieviete dzeltenās biksēs un viņiem uzsmaidīja. Antiņam nenaca ne prātā atsmaidīt pretī. Gluži otrādi, viņš sašķieba seju stipri kritiskā vieplī. Pēc viņa domām, tā nebija latvietei piedienīga stāja — staigāt augumam piegulīgās biksēs. Pilnīgi pretdabiska lieta. Sievietei nav jdizliekas par to, kas viņa nav — par vīrieti. Lai tādā vīzē ērmojas dīkdienes amerikānietes, kas bērnu vietā pa ielām vadā sunīšus. Latvietei pieklājas valkāt brunčus, kur pieturēties bērnu pulciņam.

Triju Miltu īpašnieks pa tam jau bija pacēlis platmali un sveicināja sievieti dzeltenajās biksēs: „Labdien, Treimaņa kundze! Kā klājas mūsu dzidrā čellinieka mūzai un raženajai piecu bērnu mātei? Dzirdētas jaunas priecīgas ziņas. Nu — vai piektais beidzot ir puika?"

„Jā, pēc četrām meitām beidot sagaidījām arī dēlu," apstiprināja Treimaņa kundze, bet pati izskatījās tik jauna un sprigana, ka grūti nācās noticēt, ka viņa runātu taisnību...

Laikam tāpēc (un vēl it īpaši dzelteno bikšu dēļ) Antiņš iesaucās: „Tas nevar būt!" Un viņa balss gaitenī atbalsojās tik skaļa un arī drusku jocīga, ka abi vīrieši un piecu māte visi reizē iesmējās.

N6, Antiņš līdzi nesmējās, bet tikai apjucis piesarka, jo bija pats ne mazāk pārsteigts par savu negribēti skaļo izbrēcienu.

Tikusi galā ar saviem sirsnīgajiem smiekliem, Trei-maņa kundze lūkoja pieklusināt skaļos ienācējus: „Klusāk, kungi, drusku klusāk! Vēl turpinās priekšnesumi."

„Koncerts ari vēl? Tas tiešām būtu interesants jauninājums — daiļmālderu izstādes atklāt ar mūziku," triju Miltu īpašnieks, kas, kā likās, te nebija pirmo reizi, atzinīgi teica.

„Jā, patlaban spēlē Dzidris. Pirms viņa Elles ķēķa dzejnieki, Milta draugi, lasīja savus dzejoļus, un laikam kāds vēl lasīs. Kā redzat, esat nokavējušies."

Lai nenokavētu ari to, kas būs vēl dzirdams, Antiņš Jērs uz pirkstgaliem steidzās pa gaiteni tai virzienā, kur redzēja pie kādas istabas vaļā atstātajām durvīm pielipušu krietnu cilvēku pūlīti. Tam klāt piestājies, viņš sāka staipīt kaklu, lai pāri citu galvām jaudātu saskatīt, kas ļaužu pārpildītajā istabā īsti notiek.

Slaids, vēl ļoti jauneklīga izskata vīrietis spēlēja čellu. Tas tad nu bija salona īpašnieces vīrs un viņas piecu bērnu tēvs, čellinieks Dzidris Treimanis. Antiņš jau gribēja sākt klausīties itin tīkamajās skaņās, kas plūda laukā no lielās starp spēlmaņa kājām iežņaug-tās dižvijoles tumši brūnajām krūtīm un brīžiem atgādināja pat tādas kā padobjas cilvēku balsis, kad čells beidza dziedāt. Neredzamu roku plaukšķienu vilnis uztriecās līdz mazās istabiņas griestiem un negribēja rimties, likdams čelliniekam paklanīties vairākas reizes un smaidīt.

Kad plaukšķināšana aprima, iekšā varēja sadzirdēt savādas, apspiestas balsis. Tās kādu laikam nepacietīgi mudināja, sauca, aicināja, bet aicinātais bikli turējās pretī, līdz beidzot pieveikts padevās un piecēlās kājās.

„Linards Tauns! Tas ir Linards Tauns!" izdvesa kāda meitene un atskanēja jauni spēcīgi aplausi.

Sveču gaismā aplaudētā dzejnieka seja Antiņam šķita kaut kā līdzīga Bēthovena pēcnāves maskai, bet balss gan Bēthovenam tāda noteikti nebūs bijusi — paklusa un drusku dreboša — kādā Tauns nu iesāka lasīt no trīcošas papīra lapiņas:

„ŠĶĪBĀ SIEVIETE.

Fndricham Miltam.

Sieviete miesām no krāsas,

Kālab gan jābūt tev šķibai?

Vai tā tevi patikās redzēt Meistara milestibai?

Manas astrālās iekāres saisti,

Kad skaties no logata rūtim,

Kaut šķiba, tu šķība skaisti,

Bet ai, varbūt, šķiba tu tāpēc.

Ka savā iztēlē kārā

Tevi meistars spiedis pie krūtim?

Un tā — viņa milestibā —

Tas, ko es neredzētu,

Tagad man acis lec —

Tavas kairās rokas un plecs.

Ar galēju izmisibu

Vēl ieskatos tavos plakstos,

Bet ari tos redzu šķībus,

Šķibus lidz krūtij plikai.

Ā, zinu, — tu ornaments tikai Meistara rakstos.”

Visi atkal plaukšķināja, un Antiņam Jēram bija neērti stāvēt ar stīvām rokām gar sāniem. Viņš pāris reizes pieklājības pēc sasita plaukstas, tad meta mieru, jo citādi tā būtu liekuliga māžošanā. Nekādu lielo sajūsmu Tauna dzejolis viņā nebija radījis. Kā vispār varēja ap-dzejot šķibas lietas, turklāt vēl saukt par skaistu šķību sievieti, it kā pasaulē trūktu taisnu, smuidri noaugušu daiļavu? Tak laikam Milts tādas šķibās gleznoja. Tātad tāda, lūk, būtu avizē pieminētā mākslinieka atkāpšanās no ārējo formu samēribas, ko lāgā nebija spējis saprast, rakstu lasot.

Kā šķita, ar Linarda Tauna dzejoli šīsdienas programma noslēdzās. Cilvēki svecēm apgaismotajā istabā sāka cilāties, virs viņu galvām iedegās spožā elektriskā gaisma, un Antiņam vajadzēja paiet sāņus, lai neaizsprostotu ceļu tiem, kas tagad spiedās laukā no ļaužu pārblīvētās telpas. Svešas sejas, visas pilnīgi svešas

«ejas, viņš nevarēja saskatīt itin nevienas pazīstamas un jutās kā svešinieks, kam citur nav kur piestāties kā tikai pie daudzajām gleznām, kas bija izkārtas

gaitenī.

Tad nu Antiņš Jērs sāka tās apskatīt — visas pēc kārtas un ļoti nopietni: piegāja katrai bildei vispirms tuvu klāt, tad atmuguriski atkāpās atpakaļ, kā redzēja darām citus lietpratīgus skatītājus. Nekas, nekas, iztikt varēja, kaut arī Antiņam šķita, ka mākslinieks dažu gleznu uzkrāsojis tādā kā lielā steigā, vienu krāsu uztriepdams stipri pabiezu, citu turpretī tik plānu, ka tā ne visur apsedza audeklu, kas grubuļaini pelēcīgs spiedās cauri. Atskaitot šo acīm redzamo paviršību, citas nekādas vainas gaitenī izkārtajām ainavām nebija. Tīri labi varēja saprast, kas ir koks, krūms vai upe. Tās šķībās bildes laikam bija izkarinātas spožāk apgaismotajās istabās. Antiņš vienā no tām iegāja, iejukdams cilvēku ņudzeklī.

Jā, te tās bija. Jau pati pirmā lika viņam apstāties un brīnīties. Ar melnu ogli uzzīmētā sieviete (māksliniekam laikam bija pietrūcis krāsu) turēja lūdzot saņemtas tik lielas un resnas rokas kā plosta baļķus.

Dāma melnā plīša mētelī, spožus zelta auskarus mīkstajās ausu ļipiņās šūpodama, pagalam neatzinīga izsaucās: „Kā šitā kāds cilvēks var zīmēt — rokas lielākas par kājām? Pat mans septiņgadīgais skuķis jums tūliņ pateiktu, ka tas nav pareizi."

,,Un tomēr es esmu tā juties," lēni sacīja vīrs, kas tāds kā neizgulējies, tāds kā saburzīts stāvēja blakus plīša kažokam.

Zelta auskari jautri pasviedās sāņus, dāmai pagriežot galvu: „Ko? Jūs esat juties — tik nepareizi uzzīmēts?"

„Mani pavisam pareizi taisni tādu varētu uzzīmēt, kāda ir Milta zīmētā bēgle. Rokas — es viss te esmu vienīgi rokas, lielas, smagas un tulznainas. Kas kādreiz biju, šai zemē nevienam vairs neesmu vajadzīgs. Kaut ko kāds maksā tikai par manām rokām — cik stundu tās cilā lāpstu vai lauzni. Kad vakaros sēžu ar kopā saliktām rokām, tad bieži liekas, ka pats aiz tām es pazustu, sarautos sīks un nenozīmīgs, līdzīgs pelēkam plankumam bez nosaukuma."

Dāma plīša kažokā savādām acīm paskatījās runātājā, it kā baidīdamās, ka varētu ieraudzīt arī viņam neglītas, nenormāli lielas rokas, tad paraustīja plecus un aizgāja tālāk.

Jērs samulsis palika stāvot pie Milta Bēgles, un pēkšņi viņam šķita, ka tā uz viņu runātu savādu, vārdos neizsakāmu valodu. Tā bija tāda jociga, pašam neizprotama sajūta. Antiņš tomēr pilnīgi tai negribēja padoties un lūkoja sev iegalvot, ka viņu droši vien vairāk par bildi būs ietekmējusi svešā cilvēka runa. Jā, farmā dzivodams, arī viņš pats kādreiz tik bezcerīgi bija juties, sajutis pats savu roku nepanesamo smagumu.

Bet — vai kāda pasmaga roka ari tagad nespiedās viņam uz pleca? Un Antiņš atskatījās.

,,Es jau tā domāju, ka tas esi tu. Kam citam vēl varētu būt tik stūrains pakausis?" smējās pasmagās rokas uz-licējs Pātarnieks.

„No sirds priecājos tagad jūs te satikt!" izsaucās Antiņš un tā patiesi arī domāja. ,,Es neviena te nepazīstu, un tāpēc kļuva gandriz vai sērīgi."

„Tūliņ es tevi iepazīstināšu — ja gribi, ar visiem pēc kārtas."

„Kur nu ar visiem..."

„Nāc man lidz," vedināja Pātarnieks.

„Uz kurieni?"

„Uz virtuvi, kur daži darba darītāji patlaban iestiprinājās."

„Iestiprinājās — ar ko?" Jērs kā nejēga nesaprata.

„Ne jau ar ūdeni. Bet ja tu gribēsi, to atkal varēsi dabūt."

Antiņš vēl labi atcerējās nelāgo sajūtu Lieldienu ritā, kad bija gājis ar klunkstošu kuņģi uz baznicu, un iztrūcies iesaucās: „Nē, man nav nekādas patikas atkal pielieties ar ūdeni."

„Tad varēsi nogaršot boli. Dzidris to prot sagatavot ar istu meistara vērienu."

„Kas tas par savādu dzērienu? Arī droši vien kāds no alkoholiskajiem, kam amerikāņi sagudrojuši jocīgus nosaukumus."

„Kad es tev saku — tīra limonāde, vairāk nekas."

Tas tiešām tā varēja būt, domāja Antiņš, kad abi

bija iegājuši virtuvē un viņš uz baltā galda ieraudzīja milzīgu stikla bļodu, pielietu pilnu skaisti sarkanīga dzēriena. īsti kārdinošas tanī peldēja apelsīnu šķēlītes, pāršķeltas zemenes, ananasu klucīši un dzeltenas citrona ripas.

„Klausieties, Gita, ielejiet šitam zellim glāzīti limonādes,” Pātarnieks palūdza Treimaņa kundzei, kas savās dzeltenajās biksēs stāvēja blakus boles traukam un tērzēja ar jautrajiem, visapkārt galdam sēdošajiem viesiem.

Ieraudzījusi Jēru, it kā kaut ko jocīgu atcerēdamās, piecu bērnu māte iesmējās: „Vai viņš tavs draugs?”

,,Jā, un zvērināts limonādes dzērājs,” atsaucās Pātarnieks un piemiedza aci, likdams viņai kaut ko neizpaužamu saprast.

Antiņš, protams, to neredzēja, tomēr, stikla ķipīti ar dzērienu saņēmis, drošības pēc vēl pārjautāja: „Vai tikai te klāt nav alkohols?"

Gita atkal iesmējās: „Lūdzu, nogaršojiet! Varbūt, tad varēsit pateikt pats — ir vai nav?"

Antiņš pacēla pie mutes ķipīti un uzmanīgi ieņēma mazu, pavisam mazu malciņu. Nē, nekā aizdomīga nevarēja sagaršot. Patīkami vēsajam dzērienam nebija ne vismazākās alkohola piegaršas, citādi noteikti sajustu kaut ko no nejaukā sīvuma. Un Jērs ar baudu iztukšoja trauciņu līdz pusei.

„Dzeriet droši, es ieliešu vēl,” sirsnīgā laipnībā solīja namamāte.

„Paldies — kaut ko tik garšīgu vēl nebiju dzēris," atzinās Antiņš un pasniedza viņai tukšo mēriņu uzpildīšanai par jaunu.

„Tā, un tagad es tevi sākšu iepazīstināt ar diviem te esošiem Elles ķēķa uguns bikstītājiem. Pārējie ir noklīduši kaut kur citur — viņus mēs atradīsim vēlāk. Linard, esi pazīstams ar Jēru!" teica Pātarnieks.

„Es mīlu visus pasaules jērus, kuslus kazlēnus un slapjus suņus!" iesaucās jūsmīgā balsī dzejnieks un uzsvieda gaisā abas rokas. Jā, patiesi, no Linarda Tauna izstaroja tāda tik liela mīlība, ka kuru katru brīdi viņš varētu apskaut visu pasauli, ja tikai tā nebūtu drusku par lielu.

,,Un tas ir Zeltiņš," atvēzēja vēl tālāk atpakaļ roku Pātarnieks — pret Taunam blakus redzamo seju ar lielu šķautnainu degunu kā sašķiebtu piķi.

Likās, ka Zeltiņš sašķiebtu piķi (kopā ar sminošo muti) vēl greizāku: ,,Jērs? Vai tiešām, Pātarniek, tu teici, ka viņš ir jērs? Tad tā ir tīrā likteņa sodība, ka man pat Ņujorkā nav vēlēts ne bridi aizmirst kūti."

,,Vai — vai — un — es jums to atgādinātu?” samulsis stostījās Antiņš.

,,Ar savu vārdu."

,,Piedodiet, es gan domāju, ka manā vārdā nav nekā piedauzīga,” sadūšojies atcirta pretī Antiņš un, sajuzdams muti sausu, ieņēma atkal krietnu malku no stikla ķipīša.

,,Tāpat kā maniem jēriem, gluži tāpat kā maniem jēriem. Šorīt es viņus visus atstāju ganībās — baltus sprogainus vilnas kamoliņus, kad vakar biju tiem uzmaucis uz astēm melnus gumijas gredzenus."

Gredzenus jēriem uz astēm? Antiņš kaut ko tik ērmīgu nebija vēl dzirdējis un ļoti aizdomīgs skatījās stāstītājā. Vai tikai viņu atkal negribēja bezkaunīgi izjokot?

„Klausieties — jūs, lēr ar lielo burtu — labāk piesēdiet te man blakus, uz sola gala," laipnīgs aicināja Antiņu Linards Tauns. „Kad Teodors ir sācis stāstīt par jēriem, tad beigas tik drīz nebūs sagaidāmas. Mēs visi šos stāstus jau sen zinām no galvas, bet veltas pūles būtu mēģināt viņu pārtraukt. Teodors priecīgā prātā ir neapklusināms runāšanas maratonists."

Un laikam tā bija, kā Tauns teica — par Zeltiņa prie-cigo prātu un runāšanu. Balādnieks pats sev ielēja no tumšbrūnas pudeles (tur noteikti bija nejaukā dvēseļu inde viskijs), izdzēra mazo glāzīti un steigšus turpināja stāstit: „Ko jūs brīnāties? Tas ir jauns humāns paņēmiens, kā jērus atbrīvot no astēm. Kad sāku savas aitu gana gaitas, šis izgudrojums manam saimniekam vēl nebija zināms. Un tad mums vajadzēja jēriem astes noļurkāt ar grieznēm. Baigi riebīga nodarbošanās — jēri mēles trīcinādami brēca un es tik tikko noturējos, lai nebrēktu viņiem līdz..."

„Kāda velna pēc tad jums tās astes jēriem jāgriež?

Vai paši skrienat viņiem pakaļ, dzenādami nost mušas ar vēdekļiem?" brīnījās Pātarnieks.

,,Lai jēri būtu higiēniski. Jums taču katram būs zināms, kurā galā daba astes dzīvniekiem piekārusi? Lūk, šī ļoti neizdevīgā astes novietojuma dēļ var notikt un notiek, ka aste aplīp ar sakaltušiem mēsliem. Lai jēri būtu pasargāti no tādas nehigiēniskas organisma iekārtas, mēs viņus katru gadu atbrivojam no astēm. Nu, vai tagad jūs saprotat — kāpēc?"

Antiņu pakrūtē tik stipri kutināja smiekliņš, ka nevarēja noturēties un sirsnīgi smējās citiem līdzi. Vispār, savādā kārtā viņš bija sācis justies brīnumlabi, pēc katra izdzertā boles kausiņa kļūdams tāds kā vieglāks, un šķita, ka kādas neredzamas rokas viņu vīstītu patīkami siltā un mīkstā vatē. Cik labi, ka tāda jauka sajūta varēja rasties no pilnīgi bezalkoholiska dzēriena, jo boles trauciņam nekādā ziņā viņš nebūtu pieskāries, ja sagaršotu tanī visniecīgāko alkohola piegaršu.

,,Bet tagad mēs rīkojamies stipri humānāk," Zeltiņš turpināja stāstīt. „Uzmaucam jēram uz astes gumijas gredzenu, un tas to tur tik cieši sažņaugtu, ka aste pati no sevis pamirst, tirinājās un plivinājās kādu laiku kā nedzīva lupatiņa, tad nokrīt nost. Un tā bez kādām sāpēm un ciešanām jērs ir ticis vaļā no astes. Gaiļu kastrēšana gan joprojām man šķebina dūšu. Vai jūs kāds zināt, kā to te dara?"

Protams, tas bija Antiņš, kas gribēja par dzejnieka pieredzi šai nozarē kaut ko dzirdēt, viņš pats taču bija strādājis putnu farmā. Citi šo stāstu laikam jau bija dzirdējuši vairākkārt, jo abi vistkopības jautājumu apspriedēji pārsteigti pēc kāda laika pamanīja, ka palikuši virtuvē vieni.

„Seski, novākuši no galda visas pudeles un aizstiepuši līdz pat lielo boles trauku," sūrojās Zeltiņš.

Jā, garšīgās boles, kurā tik skaisti peldēja apelsīnu šķēlītes, ananasu ķieģelīši, rožainās zemenes un dzeltenie citrona riteņi, arī Antiņam bija žēl. Viņš grozīja rokās tukšo stikla kausiņu un domāja, ka būtu dzēris vēl.

„Ņem savu ķipīti un nāc! Gan mēs bolei, blakšu ūdenim un konjakam sadzīsim pēdas — es zinu, uz kurieni viņi visi ir aizlavījušies," balādnieks veikli uzbalansēja

paplāno rumpi uz taisni izstieptām kājām, kas viņam diezko stingras vairs nebija, un apkampa Jēru kā brāli, „Tā jau ir — es zinu — ka esmu sācis draugiem apnikt ar saviem jēru stāstiem. Bet ko lai dara — katrs pa laikam mēdz izpurināt no dvēseles, ar ko te esam aplipuši: ar aitu spalvām, vistu kūts mēsliem, ogļu un pagrabu putekļiem, paša sviedriem vai ari šis zemes augstskolu gudrībām. Tās arī dažam labam kolledžu beigušajam neaizturamas kratās laukā. Un nedod Dievs, ja kāds no tiem ir pagadījies rakstnieks — tad viņa grāmatās neizbēgsi no lappusēm gariem profesoru lekciju atstāstījumiem. Tās lasot, rodas gandrīz vai prieks, ka pašam lielu daļu augstskolas gudrību laimējies aizmirst. Jo, raugi, pat septiņu profesoru lekcijās dažkārt neatradīsi tik daudz īstas un siltas dzīvības, cik viena paša jēra dvēselē...”

Arīdzan Antiņu (pašam gauži nesaprotamā kārtā) nu bija pārņēmis tik liels labestības jūtu uzplūdums, ka līdzīgi Linardam Taunam būtu varējis apkampt vai visu pasauli. Bet tā ka pa rokai bija tikai Zeltiņš, tad apkampa viņu: „Ziniet, saprotiet — es uz jums nekad neesmu turējis labu prātu. Tāpēc — saprotiet — tāpēc, ka jūsu dzejoļos gandrīz nemaz nav pieminēta dvēsele. Es domāju... Un nu — un nu — un nu." Antiņam aizķērās valoda kā bojātai skaņu platei, „nupat tik skaisti jūs runājāt par jēra dvēseli..."

„Es nemēdzu staigāt apkārt ar dvēseli mēles galā. Un man pret tiem, kas to mīl darīt, allaž ir bijušas aizdomas, ka viņiem arī no mēles gala tā ir jau nokritusi..." balādnieks brīdi smīnēja ar greizu muti, tad jestri iesaucās: „Dzirdiet, tur tanī gaiteņa galā viņi jau sākuši dziedāt."

Abi kā brāļi apkampušies ļoti svinīgā gaitā gāja uz to pusi. no kurienes atskanēja dziesma:

„Ja uz Medinu vai Meku,

Allah, tu man staigāt liec,

Rītu došos turpu ceļā,

Tikai sirdi nesatriec."

„Ko, vai tur ir sanākuši muhamedāņi?" Antiņš bija tik labā omā, ka gribēja pateikt kaut ko asprātīgu.

„Jērgalva, vai tiešām tu nezini, kas šos pantus sacerējis?” dzejnieks bez kādām ceremonijām bija pārgājis uz „tu".

„Tie būtu jūsu?” nedroši ieminējās Jērs un gribēja piemetināt: „Jūs jau tādus jocīgus dzejoļus rakstāt — pat par pilnīgi svešiem ķīniešiem, kas iekrīt no laivas upē,” bet par laimi nebija vēl tik apskurbis, lai izteiktu to skaļi.

„Ģeķi, tas ir Pāvila Rozīša dzejolis, un mums ir kļuvis par rituālu katrā priecīgā pasēdē neatlaidīgi bikstīt Vitautu Kalvi, lai viņš šo dziesmu vada, svinīgi kājās piecēlies un pats priekšā dziedādams. Kad Vitauts beidzot pie tā ir piedabūts, tad tā ir droša zīme, ka vispārējai dvēseļu līksmībai vārti oficiāli atvērti,” to pateicis. Zeltiņš ne no šā, ne no tā skaļā balsī sāka skaitīt:

„Pielejiet pilnu man dzēriena trauku,

Mute kā tuksnesis kaltusi žūst,

Putas no lūpām lai elkonī slauku,

Dvēsele atkal reiz pļāpīga kļūst.

Diezgan starp aitām es klusējis esmu,

Turot tās pulkā un gūstīdams cirpt,

Apņemts ar izmītas ganības dvesmu,

Mirt licis vārdiem, līdz mēle sāk tirpt.

Gaisma pār pleciem bez drānām un vilnas Maiga kā dzintara ūdeņi līst,

Vijoļu krūtis ir meldiju pilnas,

Smiekli kā kristalla pokāli plīst.

Pielejiet pilnas man asinis prieka,

Piere līdz pakausim sniedzas, bet jauns Esmu vēl sirdī, līdz kādudien trieka Uzbruks tai slepus kā niķu pilns auns.”

Aitu gans ar dzejoli tomēr laikam bija ticis līdz pēdējam pantam, kad gaitenī viņa priekšā iznira slaids atvē-zīgs augums: „Klausies, dzejniek, programma ir beigusies, un tagad mēs neizstādām tevi, bet Frīža bildes.

„Vai es tām stāvu priekšā? Mēs taču turamies pašā gaiteņa vidū,” atcirta Zeltiņš.

„Turklāt vēl braši, abi divi kā priecīgi brālīši. Tikai tava aurīgā balss, Teodor, izstādes apmeklētājiem liek aizgriezties projām no bildēm un skatīties atpakaļ. Tā es varu pazaudēt dažu labu pircēju.”

Antiņš runātāja sejā samatīja tā paša cilvēka vaibstus, kas bija spēlējis dižo vijoli, un atraisījās no balād-nieka rokas āķa: „Es arī gribētu — tāpēc esmu te atnācis — nopirkt kādu gleznu..."

„Vai esat jau noskatījis?" jautāja Dzidris Treimanis.

„Tikai pavirši, tikai pavirši, un ne visas," Antiņš domāja, ka gleznu pircējam ar naudu kabatā jārunā iespējami cienīgā balsī. „Bet — es būtu mierā paņemt šito pašu, kas te, gaitenī pakārta pie sienas — melnraibo runci. Cik tas maksā?"

Dzidris sarauca pieri un bridi izlikās domājot: „Es tiešām nezinu. Šai gleznai Frīdis cenu nav uzdevis. Lai-migā kārtā par to jūs varēsit tagad aprunāties ar mākslinieku pašu. Tur viņš nāk!"

Pa durvim gaiteņa galā, aiz kurām vēl skanēja dziesma, taisnā gaitā, ar taisnu augumu, solidā tumšā uzvalkā iznāca nokopies kungs. Antiņš mākslinieku tādu nebija cerējis ieraudzit. Romānos rakstnieki gleznotājus palaikam tēloja samta žaketēs, izpūrušus, bārdas rugājiem noaugušus un krāsas plankumiem noziestās biksēs. Milts turpretim gludi sasukātos matus bija pāršķīris ar nevainojami taisnu celiņu un tikpat nevainojami baltās krekla apkaklītes priekšā plivināja glīti sasietu tauriņu.

Čellinieks pagājās pāris soļus viņam pretī un jautāja: „Frīdi, cik maksā tavs Fricītis? Te tam ir viens pircējs."

„Fricītis nav pārdodams,” ļoti nopietns atbildēja Milts.

„Žēl," nopūtās Antiņš, „man viņš patīk."

„Man arī — tāpēc es nepārdodu."

„Klausies, Frīdi, tu pats šodien izskaties pēc Fricīša — ar svītrainu tauriņu pakaklē. Goda vārds, es tevi tik tikko pazinu," smējās balādnieks.

„Izstāde, draugs, citādi nevar," Milts rādījās skops vārdos.

Bet ne jau Zeltiņš: „Zini, Frīdi, tu mani uzvedini uz ļoti nopietnām domām. Izstāžu atklāšanās vajadzētu ierasties visiem frakās, tāpat kā operu pirmizrādēs, ko

ari mūsu valstī pēc citu zemju parauga raudzījām ieviest. Gar vienu otru izstādi nebūt nav strādāts mazāk kā gar operu, un jaunas svaigu krāsu meldijas kādreiz ir mākslinieciski nozimigākas par dažu jau stipri nolietotu skaņu paleti. Apmeklētāju arī tev sanācis tik daudz, ka varētu aizpildīt mērenu teātra zāliti...'

„Paldies, tu biji ierakstījis avīzē labu rakstu. Par to esi godam nopelnījis labu bildi, ko dabūsi vēlāk. Tagad ej pie citiem draugiem, tie tevi jau gaida. Tikai nesāciet dziedāt pārāk skaļi, saproti, izstāde..."

Frīdrichs Milts un Dzidris Treimanis svarīgi nopietnām sejām aizgāja, iesprūzdami izstādes apmeklētāju biezenī. Zeltiņš atkal apkampa Jēru un vilka viņu uz durvju pusi, kur izskanēja dziesmas beigu vārsma:

„Divkārt kopšu vīna dārzu,

Katrs zars būs slava Tev,

Tikai saldos mīlas glāstus,

Allah, tagad lūdzos Tev."

Kad otrā rītā Antiņš Jērs atmodās, viņš iztrūcies berzēja acis un nespēja saprast, kas tie par ērmiem. No istabas tapešotās sienas, pretī gultai, viņā raudzījās plika sieviete. Viņš steigšus pārvilka segu pāri galvai, it kā lūkodams no kailās paslēpties, un brīdi satraukts elpoja tumsā. Varbūt, ka ir tikai samurgojis un acis rāda neesošas lietas? Vispār kaut kas dīvains un galīgi nesaprotams vakar ar viņu bija noticis, tā ka nejaudāja atģist, vai nav tikai visu sasapņojis. Sapņi kādreiz var būt tik dzivi un spilgti, ka pirmajā brīdī mostoties tos grūti atšķirt no istenibas.

Laiciņu tumsā atžirdzinājies, Antiņš lēnām un uzmanīgi atkal izbāza galvu laukā no segas apakšas, klusā cerībā, ka plikā sieviete no sienas būs pazudusi. Nē, nekā. Tā tur karājās, savādi pastūrainiem locekļiem un visa tāda kā dūmos nokūpējusi zilgani pelēciga. Nevarēja arī saprast, kur gulētāja savu bezkaunīgi atsegto plikumu īsti izgorījusi — uz ielas, gultā vai dārzā? Košas milzīgas saulespuķes, pasarkanas namu sienas un zila debesu svītra mulsināja skatītāju. Antiņš skatījās, skatījās un sāka atcerēties, ka ir šo savādo sievieti kaut kur jau agrāk redzējis. Nu kā tad — tā bija viena no

Milta šķībajām, redzēta vakardienas izstādē. Be kā tā bija te tikusi? Antiņš neatcerējās gleznu pircis. Varbūt, ka tomēr — kādā no jocīgajiem apziņas pagaisuma brīžiem, ko agrāk nekad nebija piedzīvojis.

Jā, kas īsti vakar ar viņu bija noticis? Un Antiņš svīzdams lūkoja atcerēties visu pēc kārtas. Nobrauca ar liftu Treimaņa pagraba salonā, pārstaigāja vēlreiz garo gaiteni un iegriezās Milta gleznām piekārtajās istabās. Bez kādām sevišķām grūtībām tika arī līdz boles traukam virtuvē un pat vēl tālāk — iegāja palielā, paskopi apgaismotā un dažādiem krāmiem pieblīvētā noliktavas telpā, kur draudzīgā bariņā sēdēja priecīgi cilvēki. Šķita, ka tie kā gaiļi sakāpuši dažāda augstuma laktās, cits uz mucas, cits lielākas, cits mazākas kastes, krāģīša vai ķebļa, daži par saviem sēdekļiem bija izvēlējušies uz klona noklātas avīzes. Un te nu atklājās, ka amerikāņu laikrakstiem bija arī sava nenoliedzama lietderība — tie bija tik biezi, ka nelaida cauri cementa vēsumu, kas citādi būtu varējis apsaldēt sēdētāju dibenus. Arī viņu bez kādām ceremonijām Zeltiņš norāva zemē uz avīzes. Un tāda sēžamvieta nemaz nebija smādējama, ja bija kur atspiest muguru un izstiept kājas. Bez tam, turpat pa rokai stāvēja nolikts boles trauks, nodzerts tikai līdz pusei. Kā skaidri varēja noģist, tad šinī sabiedrībā garšīgajai limonādītei trūka cienītāju, un tāpēc bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem viņš bija atļāvies ar savu ķipīti izsmelt no dižā trauka visas tur vēl atlikušās zemenes, apelsīnu šķēlītes un ananasu kripatas (kopā ar sārteno sulu tās garšoja lieliski!), atstādams trauka dibenā vienīgi dzeltenās citrona ripas. Tad arī pār viņu nāca dvēseli līdz debesu augstumiem pacēlējs dziesmu gars. Pavisam neiedomājamā kārtā ellesķēķinieki, kas rakstīja tik netautiskus dzejoļus, izrādījās gluži vai apbrīnojami tautas dziesmu zinātāji un mīlētāji. Likās, ka Gunaram Saliņam dziesmu pūra pietiks visai naktij. Bet — pietika vai nepietika, palika neuzzinājis, jo nebija spējis diezcik ilgi turēt līdzi, un kādas nedzirdētas dainas meldijā lidodams, bija ietriecies ar galvu acis aizsedzējā mākonī.

Kaut kas tik neizskaidrojams ar viņu vēl nebija noticis, un Antiņš izmisis ievaidējās. Zināja, bija lasījis, ka

līdzīgas nelaimes kādreiz piemeklējot negausīgus dzērājus, kas tad, galigi atjūgušies no skaidras saprašanas, pastrādājot lietas, par kurām pašiem vēlāk esot lielie brinumi. Nu bija jābrīnās arī viņam, kaut nebija dzēris ne lāsītes alkohola — par Milta pliko sievieti pie sienas. Šā vai tā pie gleznas taču bija ticis, turklāt vēl atstiepis mājās un pakāris pie sienas. Un visu to izdarījis, pašam nekā neatjēdzot! Vai būtu piepeši saslimis ar atmiņas zaudēšanas slimību, ko veikli rakstnieki dažkārt mīlēja izmantot, sacerot traki raibus dēku stāstus? — Tad jau — pašam nezinot, varēja būt izdarījis lietas, par ko aiz kauna stāvus jāielien zemē. Varbūt ir izdota visa ilgi un cītīgi krātā nauda par bildi, kas pirkta bez paša ziņas un miņas?

Antiņš atsvieda sāņus segu un izlēca kā dzelts no gultas. Kur viņa svārki, kuru oderes kabatā (allaž ar adatu rūpīgi aizspraustā) glabāja savu ietaupījumu? Izejot naudu mājās nekad nemēdza atstāt, jo vai diezgan nebija dzirdēts, cik veikli un pārdroši Ņujorkā strādā zagļi. No viņu garnadzīgajiem pirkstiem nauda nebija droša pat banku seifos. Bez tam varēja izcelties ugunsgrēks. Ka arī Ņujorkā tie nebija retums, vai katru dienu atgādināja ugunsdzēsēju mašīnas, kas gaudodamas joņoja pa ielām kā sarkani posta vēstneši.

Ieraudzījis svārkus glīti uzkabinātus krēsla atzveltnei, Antiņš Jērs atkal brīdi nobrīnījās, jo vispār neatcerējās, ka būtu tos no muguras novilcis un izģērbies, tad pie-klupa ar joni oderes kabatai. Lielā saspraužamā adata iedūrās pirkstā, kur tūdaļ izsprāga sarkana asins pilīte, bet viņš to nemanīja un neievēroja, sniegdamies pēc maka, kas nelikās kļuvis plānāks.

Baltās apakšbiksēs un baltā kreklā Antiņš atsēdās uz gultas malas un sāka pārskaitīt zaļganās naudas zīmes. Paldies Dievam, bija visas. Bet tad jau — kā tad citādi viņš būtu varējis tikt pie gleznas? Nozadzis?

Jērs juta, ka asinis viņa galvā sāk sasalt, pārvēršot tievās smadzeņu dzīsliņas asi dūrējās ledus adatās. Kaut kas nejaukāks vispār nebija iedomājams. Varbūt, varbūt — gleznotājs gleznu viņam uzdāvinājis? Nē, pilnīgi svešiem cilvēkiem mākslinieki savus darbus par

velti projām neaizdeva. Ari šāda iespēja, kā būtu varējis tikt pie gleznas, bija galīgi izslēgta.

Antiņš neapģērbies sāka staigāt pa istabu un bija tik satraukts, ka atstāja gultā pakaisītas no maka laukā izrautās naudas zīmes, ko parasti neatļāvās. Bet viņu patlaban nodarbināja par naudu daudz svarīgākas domas, par katru cenu visiem spēkiem pūloties sev izskaidrot ar prātu neaptveramu mistēriju. Viņš tikpat vienaldzīgi ar kailo kājas pēdu būtu paspēris sāņus uz grīdas nokritušu papīra lapeli, ja savādais nepazīstamais rokraksts neliktu samulsušam apstāties.

Kailpēdis aši noliecās, pacēla lapeli un sāka lasīt: „Dārgais jērgalva, tu esi..."

Antiņš piesarka tik pilnīgi, ka viņam nosārtojās pat ausu ļipiņas. Kā viņu kāds iedrošinājās nosaukt tādā vārdā? Zināja, bija dzirdējis, ka tas esot atrodams arī nerātnajās dainās — tātad tautas gara manta — bet labi audzināti cilvēki tik nešķīstu vārdu mutē neņēma un dzirdēdami izlikās nedzirdējuši. Valodnieki šī vārda aizstāšanai bija izgudrojuši jaunus, kas gan, varbūt, nebija tik spēkskanīgi, bet katrā ziņā pieklājīgāki gan. Antiņš pārsvieda skatienu uz raksta pakaļgalu un lūkoja atšifrēt rakstītāja parakstu. No visām jērastīgajām zīmuļa cilpām beidzot saburtoja Zeltiņa vārdu. Brīdi palika mēms, bet tad (par jaunu iztrūcinājies) sāka domāt, ka viņš varbūt tik tiešām kaut ko ir izdarījis tādu, ka ir šo vārdu pelnījis, un steidzās lasīt tālāk:

„Atstiepām abi ar Pātarnieku Tevi mājās šķību un greizu, jo pats nekādi nejaudāji iztaisnot sevi tik taisnu, lai varētu ejot noturēties līdzsvarā. Brālīt baltais, tik nesaturīgi Tu sāki ļodzīties tūliņ pēc tam, kad biji norunājis savu diženo runu un sitis ar katru vārdu kā smagu ozolkoka āmuru visiem pa pierēm. Mēs, rakstnieki un mākslinieki, nedrīkstot šķiebties sašķiebtai dzīvei līdzi — ne uz vienu, ne otru pusi. Mums visu, ko dzīvē saskatām greizu, vajagot tūdaļ izstiept taisnu kā šautenes stobru. Citādi mēs paši kļūšot par bisēm ar greiziem un visādi ērmoti izlocītiem stobriem, no kuriem izšauta, lode nespējot sasniegt mērķi. Zaķim tēmēdami, visas skrotis salaidīšot paši savās biksēs. Tad nu, Tavas varenās runas aizkustināti, ieāķējām tevi savos elkoņos,

lai, mājup vedot, visu ceļu noturētu tik taisnu kā sveci! Izģērbām baltu un tādu ari noguldijām kā īstu brālīti balto. Pēc tam uzbērām melnas ogles, tā sacīt, kārtīgi nobeņķojām Tavu krāsni, lai īrnieki Tevi no rīta nemodinātu ar bezkaunīgu cauruļu koncertu. Kā Pātar-nieks stāstīja, viņi Tavas ausu bungādiņas tā jau reiz esot lūkojuši pārbaudīt. Dusi nu saldi un pārlieku neno-skumdinies, ka esi pret paša gribu nolikts gar zemi, Dzidris ar savu boli ne vienu vien ir piemānījis. Kādreiz asi un stipri iecirtieni — kuņģī, pierē vai sirdī, vienalga — šai dzīvītē ir mazāk bīstami par saldiem un mīlīgiem glāstiem, zem kuriem neslēpjas mazāka inde..."

Tas bija tik satriecējs atklājums, ka Antiņš citos apstākļos, galīgi satriekts, vairs nespētu tālāk palasīt un tūdaļ sāktu šaust sevi ar nežēlīgu pašpārmetumu pātagu par atturībniekam nepiedodamu piedzeršanos, ja nebūtu jāuzzina kaut kas vēl briesmīgāks, kā īsti ticis pie plikās sievietes?

Jā, par to arī bija rakstīts: „Tāpat no rīta mozdamies, pārāk neiztrūcinies, kad ieraudzīsi pie sienas ne tikai pliku, bet arī skaisti pašķību sievieti. Nē, tik tālu Tu netiki, lai piedotu šķībumu citiem. Taču cerībā, ka būsi pret mūsu visu šķībumu tikpat iecietīgs kā mēs pret Tavu taisnumu, it īpaši tagad, kad esam abi ar Pātar-nieku tev palīdzējuši turēties taisnam, atstāju Milta bildi pagaidām pie Tevis. Mēģinot otru turēt taisnu, arī pašam tas izdodas vieglāk. Tāpēc, nebūdams drošs, vai varēšu arī pats sevi tikpat gludi aizvest līdz stipri patālajām mājām, bīstos, ka plikā kaut kur no manis nenoklīst un neaiziet pati savu ceļu. To es nespētu pārdzīvot. Esmu vilcienos un pazemjos pametis vairākas beretes un pāris reizes portfeli. Tu svēti solījies visā drīzumā ierasties Elles ķēķī, lai apgaismotu ar savu spoži degošo gara sveci mūsu samežģītos prātus, tad varēsi bildi uz turieni aiznest. Kad atkal iebraukšu, padošu ziņu. Pagaidām dusi saldi un sapņo par taisnām, godīgām un pieklājīgi apģērbtām sievietēm."

Antiņš manīja, ka kājas kļuvušas savādi nespēcīgas un atsēdās uz gultas malas. Ko visu viņš vakar nebija sadarījis? Galīgi piedzēries. Uzvedies tik piedauzīgi, skaļi un ģeķīgi kā īsts plencis. Viņa vainas apziņu ne-

spēja mazināt pat tas apstāklis, ka bija ar nevainīgi garšojošo boli nelaimigi piekrāpies, alkoholizējies pats pret savu gribu. Ar īstu atturībnieku, turklāt vēl tādu, kas citiem lasijis lekcijas par dzeršanas postu, tādas lietas nedrīkstēja notikt. Tā bija briesmīga blamāža. Ar kādām tiesibām lai tagad strostē citus par plencīgu un izlaidīgu dzivi, kad pats ne par matu nebija labāks? Antiņš pacēla acis uz šķibo sievieti un savādā kārtā tās šķībums viņam nu šķita gandrīz vai patīkams. Tas nelika justies pašam tik greizam, kāds tagad te sēdēja. Nē, tāds viņš nebūs un nepaliks, kāds vienā naktī kļūmīgi bija sašķiebies! Iztaisnos sevi atkal taisnu un cīnīsies pret alkohola postu vēl dedzīgāk nekā līdz šim. Tagad viņš pats bija piedzīvojis, par kādu nožēlojamu nerru alkohols var pārvērst viskrietnāko cilvēku. Bet — vai visi šķibie un pagreizie raksturi būtu tik nicināmi? Antiņam negaidot iešāvās galvā savāda doma, kas agrāk nekad nebija viņu apgrūtinājusi. Viņš vienmēr bez kādām sevišķām grūtibām cilvēkus bija varējis sadalīt avīs un āžos, labos visus vienā barā, nelabos otrā. Zināja skaidri, kur katram viņa īstā vieta, kas slavējams, kas nopeļams. Un nu? Vai nebija noticis tā, ka divi, pēc viņa līdzšinējā ieskata, itin pagreizi vīri viņu, taisno, bija atveduši mājās, noguldījuši kā miesīgu brāli un nobeņķojuši krāsni, lai izdzisusi tā nesagādātu viņam atkal nejaukus brīžus. Tas bija tik mīļi, tik sirsnīgi darīts, ka Jērs sāka kaunēties savu agrāko domu par viņiem. Kas viss gan būtu varējis notikt, pametot viņu piedzērušu savam liktenim uz ielas? Sametās tīri baigi, par to domājot.

Paskatījies pulkstenī, Antiņš ar skubu iemauca kājas biksēs un uzrāva mugurā svārkus. Vajadzēja pasteigties, lai iznestu laukā un noliktu rindiņā uz ietves pilnās atkritumu tvertnes. Kad dārdošā atkritumu savācēja kulba, kas katru otru rītu izbrauca pa viņa ielu, būs pabraukusi garām, paliks ar pilnām kannām. Neatliekamie namziņa pienākumi sauca kārtējā dienas darbā, pārdomas par paša sašķiebto dvēseli vajadzēja atstāt uz citu reizi.

PIEKTĀ NODAĻA

PARASTI Antiņa Jēra pasta kastīte nama priekštelpā stāvēja tukša. Vienigi divreiz nedēļā atrada tur ielikto latviešu laikrakstu. Nebija šai zemē itin neviena drauga vai paziņas, kas viņam rakstitu. Tāpēc tani rītā, kad atvēris ieraudzija kastitē astoņas vēstules, jutās priecīgi pārsteigts. Tās visas bija atbildes uz viņa precību sludinājumu.

Antiņš vairākas reizes pārcilāja un aptaustija katru aploksni, vienu pat apostija — jā, no tās plūda laukā pasaldena smarža. Astoņas nepazīstamas un nezināma izskata sievietes bija atsaukušās viņa aicinājumam. Ko isti tās rakstīja? Tūliņ viņš uzzinās un varēs spriest pēc vairāk vai mazāk dzejiskām rindiņām par katras raksturu un gaumi, arī intelliģenci. Tā viņam šodien būs vienreizēji skaista nodarbošanās, priecājās Antiņš un aizslēdza pasta kastiti, lai nekavējoties steigtos atpakaļ uz savu mitekli.

Viņš pagraba gaitenī ļoti neuzmanīgs uzskrēja virsū dūšīgajai atraitnei Hāzenfūsa kundzei, atvainojās un gribēja jau aizslīdēt garām viņas visādi cienīgajam augumam, bet netika tālāk par pāris soļiem.

„Klausieties, super, es taisni jūs meklēju!” sauca Hāzenfūsa kundze skaļā seržanta balsī.

„Mani? Kas par lietu? Antiņam tik ļoti negribējās apstāties, kad neatvērtās vēstuļu aploksnes kņudēt kņudēja pirkstos, bet vajadzēja pakļausities, kas uzstājīgajai īrniecei uz sirds.

„Nāciet salabot manu tualetes podu!"

„Kas par vainu?”

„Vaina tāda, ka ūdens šņākdams skalojas podā un nav vairs apstādināms,” teica Hāzenfūsa kundze.

„Labi, pēc britiņa es pie jums uziešu,” solījās Antiņš un saidzis nolādēja visus pasaules tualetes podus. Taisni tagad viņam jāiet un jānodarbojas ar tādām pro-ziskām lietām, kad bija patlaban noskaņojies skaistas poēzijas pilnam pārdzivojumam.

„Netūļājieties un nekavējieties pārāk ilgi, lieta ir dikti svarīga,” piekodināja viņam Hāzenfūsa kundze.

„Es nākšu, cik ātri vien varēšu," atsaucās Antiņš un aizjoza kā paša Amora bultas caurdurts. Ar vēstulēm rokā iedrāzies savā dzīvoklī, nolika dzīvojamā istabā uz galda visas astoņas aploksnes glitā rindiņā. Viena bija itin pabieza, un to viņš nolika kā pēdējo. Šķita, ka rakstītāja tur būs uzrakstījusi vai visu savu dzīves stāstu. Tā izlasīšana noteikti aizņemtu krietni daudz laika, bet viņš ar laiku patlaban varēja šķiesties vismazāk, tāpēc nolēma vispapriekšu ķerties klāt pie plānākajām vēstulēm.

Jērs pēc ļoti nopietna pārdomu brīža izcēla no rindas un atkal apostīja saldeni sasmaržoto zilgano aploksni. Tā viņu kārdināja un intriģēja visvairāk. Kā būtu, ja to viņš atvērtu pašu pirmo un tūliņ izlasītu? Tik ilgi Hāzenfūsa kundze ar savu tualetes podu var pagaidīt. Domāts, darīts. Jērs drusku drebošiem pirkstiem atvēra zilgano aploksni un sāka lasīt. Bet sasmaržinātajam papīram smalkā glītā rokrakstā uzmestās rindas lasītāju manāmi pievīla. Tas bija redzams no viņa sejas, kas lasot pietvīka un sāka dīvaini šķobīties. Nekā tur nebija no gaidītās saldeni dvēselīgās romantikas. Smaržmīle rakstīja:

„Man patīk jautri un asprātīgi puiši, kam talants sacerēt tik jokainus precību sludinājumus. Es parasti tos nelasu, bet šoreiz kaut kā uzdūros dažām Tavām lieliskajām rindām. Esmu laba humora mīlētāja un tāpēc sirsnīgi smējos, ka Tu meklē latvju meiču, kas „pratusi svešumā saglabāt pati savu un latviešu maizes rauga dvēseli kādā savas abras kaktiņā un būtu ar mieru likt tai piebriest siltos kukuļos manā krāsnī..." Tu piedāvā sevi kā karstu maizes krāsni. Kas tā par varenu pašapziņu! Tas taču nozīmē, ka Tu turi sevi par apkārt

Klaigājošu uguns bumbu! Man patīk pašapzinīgi vīrieši, un bērnībā mīlēju sildīties tēva mājās uz siltā krāsns mūrīša ar runci klēpī, kas snauzdams jauki murrāja. Tāpēc ar lielu interesi tagad Tev rakstu, gribēdama reiz satikt tādu viru, kas negrabina tikai tukšus vārdus kā aukstus ledus gabalus viskija glāzē. Tik kuplu kā abru es sevi gan Tev nevaru piedāvāt. Neesmu tomēr tik tieva kā slēpe un ir man arī šur tur savs kukulitis, kā jau kārtigai latviešu meičai, taču dvēsele man allaž bijusi rūgstoša un visādu jautru dēku kāra, no latviešu maizes rauga vai kaut kā cita — es isti nezinu. Pat bīt-ņiki man tagad ir galigi apnikuši un gaužām garlaiko, būdami pa savai modei tikpat vienmuļi kā visi citi, valkājot svārkus ar oderi uz ārpusi. Un tagad Tu nāc un piedāvā sevi kā varenu latviešu maizes krāsni. No mūžīgajiem ledus gabaliem garo dzērienu glāzēs sasalusi, es laižu Tev tagad ziņu, ka te es esmu — tas kukulitis, kas labprāt vēlētos pacepties Tavā krāsnī. Uzdodu Tev savu tālruņa numuru, lai Tu man kādu vakaru varētu piezvanīt. Tad norunāsim satikšanos. Uz redzi, mana uguns bumba!”

Antiņam šķita, ka kāds viņu būtu apsvilinājis nātrēm. Neiedomājami traks sievišķis, kas iedrošinājies rakstīt viņam — pilnigi svešam cilvēkam — šitādu vēstuli. Turklāt vēl visu laiku uzrunājot viņu par „tu", it kā viņi abi kādreiz būtu kopā ganījuši cūkas. Galīga pa-laistuve, Zodomas un Gomorras izdzimums, kas — kā varēja noprast — ne tikai milēja pati saskandināt ledus gabalus viskija glāzēs, bet pinās vēl ar bitņikiem. Skaidra lieta — ar amerikāņu padibenēm, ar ko gan citu, jo latviešiem, paldies Dievam, pašiem savu bitņiku vēl nebija un bija jācer, ka tādu nekad arī nebūs.

Antiņš jau gribēja svētās dusmās izlaidīgiem vārdiem pilno vēstuli saburzīt un iemest pa roku galam papīru kurvi, tomēr savaldījies pārspēja pats sevi un nolika vēstuli atpakaļ uz galda. Viņš pēkšņi atskārta, ka tā galu galā bija vērtigs un tāpēc neiznīcināms dokuments, kas skaidri liecināja, cik nožēlojami kāda latviešu sieviete ar abām kājām līdz pašam viduklim iebridusi svešuma bīstamajā pagrimšanas purvā. Antiņš pacēla acis uz kailo šķibo sievieti pie sienas un

viņam sāka likties, ka tāda varētu izskatīties vēstules rakstītāja, tikai lidz viduklim, varbūt lidz krūtim jau iestigusi melnā purvā un augstu paceltajā rokā kā visas pasaules posta karogu vicinādama viskija glāzi. Pats savas iztēles sašausmināts. Antiņš nodrebinājās un izstiepa roku pēc jaunas vēstules. Viņš atcerējās, zināja, ka viņu gaida Hāzenfūsa kundze ar savu sabojāto tualetes podu, bet bija nolēmis aši izlasit vēl vienu vēstuli, lai nebūtu jāaiziet ar nelabām jūtām sirdī pret visu sievišķību. Pa melnai avij gadijās katrā ganāmpulkā, un citas vēstules tādas nebūs — tās noteikti būs rakstījušas ja nu ne gluži baltas, tad katrā ziņā stipri baltākas avis.

Antiņš uz labu laimi izvēlējās vienkāršu baltu aploksni, rūpīgi atgrieza vajā ar kabatas nazīti un sāka lasit:

,.Domāju, ka Jūs mani sapratīsit un neuzskatīsit par vieglprātīgu sievieti, ka esmu uzdrošinājusies Jums rakstit — pilnigi svešam cilvēkam. Šāds iepazīšanās veids man nekad nav licies diezcik simpātisks. Bet tagad, diemžēl, ir tādi apstākļi, ka vienam otram latvietim un arī latvietei pret pašas gribu maizes darba dēļ jādzivo piespiedu vientulībā, nošķirtai no pārējiem tautiešiem. Tad nu — tā kā ari Jūs pats esat bijis spiests izvēlēties šādu iepazīšanās veidu un no Jūsu sludinājuma man dvesa preti sirsniga latviešu cilvēka sirds elpa. saņēmos Jums atbildēt. Jūs esat aicinājis atsaukties — latvju meiču ar bizi vai bez bizes. Tātad rakstot Jūs noteikti esat domājis par kaut ko latviešu sievietes izskatā, kam mūsu laikos tikai retais vairs piegriež vē-rību. Tāpēc Jums vispirms ari atbildēšu — es esmu ar bizi. Nezinu, varbūt tas liks Jums mani iedomāties kā stipri vecmodīgu. Bet kaut kā — Jūsu visādi neparasto sludinājumu lasot — man radās nojauta, ka taisni tāda es Jums, varbūt, varētu patikt. Nu, tad atrakstiet man atklāti, vai esmu uzminējusi pareizi?"

„Jā, Jūs esat uzminējusi! Trāpījusi taisni naglai pa galvu!" aplam priecīgs gribēja iesaukties Antiņš Jērs, bet gaviļu izsauciena vietā saīdzis saviebās — taisni tagad, kad vēl bija izlasāmas pāris ar noteiktu intelli-ģentu rokrakstu rakstitas lappuses, pie durvīm kādam vajadzēja klauvēt.

„Kas tur ir?" iebrēcās Jērs.

„Super, kur jūs paliekat? Es gaidu un nevaru sa-gaidit," ne mazāk saigusi sauca pretī Hāzenfūsa kundze.

„Nav taču tik traka steiga, ka man pa galvu, pa kaklu butu jāskrien — tualetes pods taču nav nekāds ugunsgrēks."

„Bet man var rasties vajadzība, ka jāskrien. Tas ir — es domāju — tualetes podu lietot. Kā var kāds cilvēks uz tāda apsēsties, kad ūdens šļakstēdams visu laiku šķiežas uz augšu. Man nav nekādas patikas sēdēt aukstā Niagaras ūdenskritumā..." Hāzenfūsa kundze bija tani vecumā, ka varēja bez bēdām atļauties diezgan spēcigu valodu, un to palaikam nekautrējās darīt.

Antiņš nopūties nolika neizlasīto vēstuli un atsaucās: „Es jau eju, man tikai vēl jāpaņem vajadzīgie rīki."

,,Es labāk pagaidišu jūs tepat, ka atkal man augšā nav jāgaida velti," neatlaidīgā īrniece palika stāvam aiz durvīm un sagaidīja namzini ar zaļo, rīkiem piekrauto kasti.

Antiņš par tādu uzmācību patiesi bija noskaities un uzskrēja ceturtajā stāvā tik lieliem lēcieniem, ka Hāzen-fūsiene netika viņam līdz un mūdījās vēl pa otro stāvu, kad viņš jau bija ceturtajā. Par laimi īrnieces dzīvokļa durvis bija atstātas vaļā, viņš netraucēts taisnā ceļā varēja doties uz vannas istabu. Jā, Hāzenfūsienei bija bijusi taisnība, tualetes pods tiešām šņāca kā ūdenskritums. Cik labi, ka Liepiņš viņam jau bija parādījis, kas tādās reizēs jādara — jāieliek jauna diafragma nodilušās vietā. Un to — nedaudz uz vienu pusi koniski saliekto ādas ausi bija tālredzīgi ielicis riku kastē.

Antiņš ar atslēgu rokā sāka veikli līkņāties gar caurulēm, cerēdams kaut ko padarīt, kamēr uzvamzīsies augšā Hāzenfūsa kundze. Ļoti varēja būt, ka viņa pieder tam īrnieku tipam, kas, namzinim strādājot, vienmēr mēdz stāvēt blakus un traucēt darbā ar muļķīgām runām. Tādus īrniekus Antiņš necieta ne acu galā, un tāpēc steidzās. Noslēdza vispirms ūdens vadu, lai podā ūdens vairs nevarētu ietecēt, tad atvēra niķelēto bunduli, kur atradās mechanisms, kas darbināja skalošanas ierīci. Izņēma veco diafragmu, pagalam izmirkušu un saļukušu un ielika tās vietā jaunu. Nu vajadzēja visu

būšanu tikai atkal aizkrūvēt ciet un atslēgt vaļā ūdens vadu, kad tusnīdama ienāca Hāzenfūsa kundze un nostājās viņam aiz muguras. Piepeši kaut kā vairs neveicās, un atslēga vairākas reizes pēc kārtas nomuka no uzgriežņa.

,,Vai esat jau salabojis? Tā Niagara gan vairs nešņāc, bet arī ūdens vairs nav nemaz.”

,,Gan tecēs, kad būšu atkal atgriezis vaļā pievada cauruli, ko strādājot man vajadzēja noslēgt,” negribīgi atrūca Antiņš.

,,Kad jūs to atgriezīsit? Vai man vēl ilgi būs jāgaida?" nepacietīgi dīdījās īrniece, it kā viņai patiesi grūti nāktos gaidīt.

„Ir jau gatavs," pēc maza brīža lepni paziņoja Antiņš un nospieda niķelēto kloķi. Ūdens šņākdams ievir-puļoja podā. Tā tam arī vajadzēja būt. Bet — tam tā nemaz vairs nevajadzēja būt, ka neapstājies ūdens turpināja šņākt un mutuļot. Antiņš sarāvās — kaut kas te nebija pareizi. Ko nu? Hāzenfūsa kundze stāvēja vannas istabas durvīs un nepacietīga mīņājās.

„Klausieties, super, jūs taču nekā te neesat izdarījis!"

„Esmu gan. Jūs pati redzējāt, ka strādāju vaiga sviedros. Es ieliku jaunu ausi."

„Ausi tualetes podā?"

„Tas ir — es gribēju teikt — jaunu diafragmu vecās vietā," Antiņš parādīja Hāzenfūsa kundzei pagalam sadilušo un izmirkušo ādas ripu.

„Ko jūs man stāstāt un rādāt? Ko es no tādām lietām saprotu? Es tikai redzu, ka ūdens neapstādamies podā šņāc un mutuļo vēl trakāk nekā agrāk."

„Varbūt, ka jaunā auss — diafragma ir defektīva. Tūliņ es pārbaudīšu," Antiņš lietpratīgi skanošā balsī lūkoja izskaidrot nepatīkamo situāciju un ķērās atkal pie atslēgas, lai vēlreiz noslēgtu ūdens vadu.

Hāzenfūsa kundze nepacietīgi mīņājās un mudināja namzini: „Tad dariet, kas jums ir darāms, veicīgi un ilgi netūļājieties!"

„Jūs pati redzat, cik ļoti es steidzos," atstenēja pretī Jērs, bet taisni tai brīdī atslēga atkal nomuka no uzgriežņa. „Jūs mani traucējat, kundze! Es varētu strādāt

daudz ātrāk un precīzāk, ja jūs man visu laiku nestāvētu klāt un neskatītos uz pirkstiem."

,,Ak tā!? Man laikam nebūs tiesības pašai savā dzīvokli zināt, ko jūs te isti darāt? Vai jūs maz šādu tualetes ierīci kādreiz agrāk esat redzējis? Varbūt, ka zemē no kuras nākat, kaut cik civilizētas labierīcības vispār nav pazīstamas?"

Antiņš jau bija uzzinājis, kas par vainu, ka skalošanas ierīces mēchanisms darbojas nepareizi (ādas ausi atrada ieliktu otrādi nekā vajadzēja) un tūdaļ atžirga: „Jā. uz laukiem vecās mājās iztikām ari bez šādām smalkām būšanām. Un — es teikšu — itin veselīgi."

„Šausmas! Tādu nekultūru — un jūs to vēl saucat veselīgu — pēc tam, kad esat redzējis, kā civilizēti cilvēki dzīvo," pagalam pārsteigta brīnījās Hāzenfūsa kundze.

„Kā tad jūs dzīvojat?" kāds velniņš dīdīt dīdija Antiņu palaist muti. „Katru brivu brītiņu nosēžat pie savām televīzijas kastēm, kur cilvēki vienā laidā vicina pista Ies un šauj viens otru nost. Vai tas ir veselīgāk? Tā skatoties, nudien sāk likties, ka visa pasaule ir istq slepkavu bedre."

„Vai jums pašiem maz televīzija ir?"

„Nav un negribu tādas posta kastes! Tad patiesi — kā jau es teicu — daudz veselīgāka bija pasēdēšana mūsu mazajās mājiņās ar durvis izzāģētu skaistu sir sniņu. It ipaši ziemā, kad aukstums tūdaļ tik veikli piemānījās atplicinātai miesai, ka lika pēc īsa brītiņa mundrām kājām pa sniegu teciņiem vien iecilpot atpakaļ siltajā istabā. Kā tādi vajadzības izskrējieni atsvaidzināja galvu, sevišķi tad, kad steigā bija piemirsta cepure! Vai jūs siltajos un mīkstajos krēslos pie televīzijas bilžu lodziņiem sēdēdami, pie tādas — tik skaidras galvas kādreiz esat varējuši tikt?"

„Kā redzu, tad būtu liela ģeķiba cerēt un sagaidīt no jums citādāku valodu. Vai esat beidzis?"

,,Es varētu jums vēl pastāstīt..."

,,Es nedomāju jūsu runāšanu, bet gauso tūļāšanos gai tualetes podu," stipri pietvīkusi (no dusmām vai kā cita) strupi uzsauca namzinim Hāzenfūsa kundze.

Antiņš nospieda niķelēto kloķi — spēcīgi iešalcās ūdens, iztecēdams nogurguļoja un apklusa. Kārtībā, kundze."

„"Beidzot!" Hāzenfūsa kundze saknieba lūpas un acīm redzot gaidīja, lai viņš vāktos laukā no vannas istabas.

Jēram vairs nebija nekādas vajadzības, ne arī patikas te vēl ilgāk uzkavēties, un viņš ar grabošo rīku kasti aizgāja pa gaiteni svilpodams. Jā, viņš jutās tik ļoti labā omā, ka svilpoja, kaut nebija šoreiz saņēmis pat ne melna centa dzeramnaudas. Un pats viņš svilpodams īsti nezināja, kas viņu ir padarījis tik priecīgu: vai tas, ka bija nokaitinājis Hāzenfūsa kundzi, vai arī tas, ka varēs tūdaļ atgriezties pie neizlasītajām vēstulēm.

Jocīgi — Antiņam arvien vēl bija prātā sieviete, kuras zilgani sasmaržināto vēstuli izlasīja kā pirmo. To būtu vajadzējis aizmirst un vairs par palaidnieci netērēt domas un laiku, bet savādā kārtā netika vaļā. Kaut kas vēstulē bija bijis tāds, kas vedināja domāt, ka rakstītāja nevarētu būt galīgi slikts cilvēks. Varbūt tās bija rindas, kur viņa stāstīja, ka mīlējusi tēva mājās sildīties uz mūrīša ar ņurrājošu kaķi klēpī. Tā bija tik mīlīgi jauka aina, ka Antiņš tanī skatījās kā skaistas pasakas ļappusē.

Uz galda noliktā aplokšņu rinda Jēram šķita ne mazāk skaista, kad viņš, savā pagraba dzīvoklī atgriezies un rokas nomazgājis, atkal varēja sākt tās pārcilāt. Vispirms pabeidza lasīt aizsākto vēstuli, kur sieviete ar bizi par sevi vēl pastāstīja to, ka īsinot vientuļās dzīves dienas, izšūdama skaistiem tautiskiem rakstiem spilventiņus. To viņai jau esot saradies tik daudz, ka visiem uz dīvāna neiznākot vietas. Tādēļ ar tiem nu apkraujot arī krēslus, lai tie tur skaisti sēž cilvēku vietā, jo tuvākajā apkārtnē neesot neviena latvieša, kas varētu atnākt ciemos, un ar amerikāņiem viņai neesot patikas saieties.

Tautiskiem rakstiem izšūti spilventiņi! Tie jauki izdaiļotu viņa pustukšo dzīvokli. Antiņš pārlaida lēnu un garu skatienu istabai, it kā lūkodams iztēloties, kāda tā izskatītos, koši izrakstītiem spilventiņiem piekrauta. Pats par sevi saprotams, ka tiem līdzi nāktu arī dīvāns, kā nu bez tā. Prātīga sieviete, pie vīra iziedama, neatstās savu mantu svešiem cilvēkiem. Turklāt viņai bija ari bize, tāpēc ar lielu prieku atbildēs pašai pirmajai. Tikai — Antiņš nekur nevarēja atrast, ka visādi nopietnā pre-cibu kandidāte kaut kur būtu pieminējusi savus gadus. Droši vien piemirsusi, to varēs noskaidrot vēlāk.

Jērs pasniedzās pēc jaunas aploksnes un sāka lasīt stipri ķeburīgiem burtiem apšvīkātu papīra lapu. Šķita, ka rakstītājai rakstāmais rīks lāgā nebūtu turējies rokā, un viņa pati tūliņ arī vaļsirdīgi atzinās:

„Neesmu nekāda liela rakstītāja un man tas daiks ko neesmu ilgi rokā ņēmusi negrib turēties pirkstos bet es tev sieva būšu laba. Abi ar vīru strādājām melnās miesās lai tiktu pie mājas māja palika bet vīrs nomira. Atnāc paskatīties varbūt tev derēs viņa drēbes. Bija liela auguma vīrs kad bija un nu vairs nau. Viens ancuks tiko nopirkts ja tev derēs būtu labi tikai reizi uz baznicu uzvilkts mugurā žēl projām par pus velti aizmest te par lietotu drēbi ka zini nekā nedod. Nāc un apskaties ko darīs māja bez vīra iet postā man no bizes gan tikai tāda peles astīte palikusi bet maizi cept un klimpas vārīt protu jumts mums abiem būs uz galvas. Vīrs salāpīja vairs netek cauri. Esmu dūšīga strādātāja un ja tu tāpat gribēsi rauties kā mans vīrs kas nomira un ne tikai gultā gulēt kā mans pirmais vīrs kas palika Latvijā un nenomira aiz slinkuma taisies un atnāc uz-provēt ancukus tad redzēsim..."

Antiņš būtu varbūt samierinājies, ka sieva iztika bez kommatiem, bet viņam nenāca ne prātā acīm redzamai vīru izdzinējai būt par trešo vīru. Pasargi Dievs! Un uzvalks labu labais, ko uzvilkt svētkos un svētdienās, bija pašam. Mājas dēļ ieprecēties tādās ziepēs varētu tikai galīgs neprātis. Tāds viņš nebija un tāpēc saņurcījis aizsvieda projām vēstuli ar visu aploksni.

Nākamā precību kandidāte rakstīja reizē dzejiski un lietišķi, apvienodama abas šīs ļoti teicamās īpašības (kā Antiņam likās) pašas izgudrotā tautas dziesmas pantiņā:

„Nāc pie manis, tautu dēls,

Tu labākas nedabūsi.

Tu labākas meklēdams,

Pats gar plīti krāmēsies.

Esmu nopietni domājoša sieviete, bet reizē arī skaistuma mīlētāja, tāpēc lūdzu Jūs atsūtīt man savu ģīmetni, pirms sākam tuvāku iepazīšanos nopietnā nolūkā, jo, kā Jums teicu, esmu nopietna sieviete. Jūsu ģīmetni saņēmusi, ja tā man patiks, nosūtīšu tūliņ Jums pretī savējo. Mana adrese..."

Tā tiešām bija prātīga doma — vispirms apmainīties ģīmetnēm, atzina Antiņš. Tāda piesardzīga rīcība aiztaupītu abām pusēm nepatīkamu pārsteigumu, kāds varētu rasties, bez mazākās nojausmas par otra izskatu personīgi tiekoties. Ka viņš kādai varētu nepatikt, par to Antiņam nebija ne mazāko bažu. Otru tik stalti noaugušu jaunekli kā viņš varēja pameklēt. Ne par velti māte allažiņ bija teikusi, ka visu meitu acis, uz viņu skatoties, spīdot kā kaķenēm. Viņš pats tik nebija gribējis viņām būt par kaut kādu izpriecas runci... Ar savu ģīmetni viņš neapšaubāmi iekārdinātu katru precību kandidāti, bet nelaimīgā kārtā viņam nebija neviena puslīdz pieklājīga uzņēmuma, ja neskaita īkšķa lieluma dokumentu bildītes, steigā sadabūtas, kur izskatījās pēc miglā peldoša ērma. Jā, noteikti vajadzētu aiziet pie kāda laba latviešu fotogrāfā noģīmēties visā augumā. Bet pie kura? To izdomās vēlāk, tagad vēl vajadzēja izlasīt četras atlikušās vēstules.

Asais kabatas nazītis atgrieza jaunu aploksni, kurā bija stingriem, taisniem, gandrīz vai četrstūrainiem burtiem rakstīta vēstule:

„Es neesmu nekāda jūsmotāja, bet praktiskas dabas sieviete, kas domā, ka katram vīrietim, vēloties nodibināt ģimenes dzīvi, ir jāstāv uz stingra materiāla pamata. Ja es Jums rakstu, tad tikai tāpēc, ka esat savā sludinājumā sevi rekomendējis kā sātīga un atturīga dzīves veida cienītāju. Tādi cilvēki parasti nav vieglprātīgi izšķērdētāji un apzinās materiālo vērtību, sevišķi naudas, lielo nozīmi. Bet, lai būtu pilnīgi droša, ka Jūs simtprocentīgi atbilstat vīrieša tipam, ar ko man būtu vērts runāt par sekmes un labklājību sološu kopdzīvi, vispirms es gribu zināt, cik lieli ir Jūsu ietaupījumi, kādos īpašumos vai uzņēmumos esat tos jau ieguldījis vai plānojat ieguldīt. Daži, kas bīstas naudu ieguldīt vērtīgās akcijās, tur to bankās. Ceru, ka neesat tik vieglprātīgs kā viens otrs tautietis, kas pēc vecu vecā tēvu ieraduma glabā naudu zeķē, neuzticoties šīs zemes bankām. Tā ir muļķība, jo visi noguldījumi Amerikas bankās ir apdrošināti, bet maku veikli zagļi var izzagt pat no pagalvja. Es esmu daļu savu līdzekļu ieguldījusi drošās un ienesīgās akcijās un varētu dot Jums padomu..."

Antiņš, līdz galam neizlasītu, sašutis aizsvieda projām vēstuli, Tā tak nebija vīra, bet dulla naudas med-niece! Pirmā numura materiāliste, kas bija pelnījusi ne tikai viņa, bet katra godīga ideālista visdziļāko nicināšanu. Kas par neiedomājami bezkaunīgu uzdrīkstēšanos — bez kādiem aplinkiem bāzt degunu viņa svārku oderes ar adatu aizspraustajā kabatā... Pat aizšujot to visstiprākiem diegiem, tur viņa naudiņa no tāda sievišķa nekad nebūtu droša, ņemtu un aizmestu visu projām kaut kādās štrunta akcijās, kas vienudien cēlās, citudien atkal krita. Tā tak nebija sieviete, bet tīrā biržas māklere. Pie velna ar tādu!

Abas nākamās rakstītājas šķita priecīgas meitenes, kas labprāt vēlējās iepazīties ar jautras dabas puisieti. Viena interesējās, vai viņš esot labs dejotājs, un otra gribēja zināt, vai viņam esot auto un kāda gada modelis. Antiņam nebija ne auto, ne veiklu dancotāju kāju. Abas vēstules vienaldzīgs ielidināja papīru kurvī, lai ķertos pie pēdējās, visbiezākās.

Tā bija tik bieza, ka Jērs, lai to ar pienācīgu iedziļināšanos izlasītu, atsēdās savā visiemīļotākajā vietā gultā. (Visām pārējām vēstulēm viņš steidzīgs bija pārlaidis acis, turpat pie galdiņa kājās stāvot.)

Svešās sievietes rokraksta burti likās tādi kā satraukti, atgādinādami trauksmainus skrējējus, kas grūdās viens otram virsū. Šur un tur daži vārdi bija pārsvītroti (vairākām svītrām un tik pamatīgi, lai lasītājs tos nevarētu atburtot). Acīm redzot, vēstule bija rakstīta vai nu lielā steigā vai stiprā jūtu saviļņojumā.

„Mīļais... Nē, tā taču nedrīkst uzrunāt pilnigi svešu cilvēku, kaut gan esam paraduši ar šo vārdu iesākt katru vēstuli, arī tādiem cilvēkiem, pret kuriem mums nav ne kripatiņas mīlestības vai īstas cienības.

Ak, cik daudzi vārdi kļuvuši par sausām un nedzīvām etiķetes formulām, kurās kā galīgi novalkātās drānās mēs bieži vien vienaldzīgā liekulībā ieģērbjam savas domas, lai citiem it kā vēstītu par mūsu siltajām jūtām, kas īstenībā dažkārt ir auksti miruši ķermeņi. Mēs barojam paši sevi un citus ar rutinētas liekulības reveransiem. Tāpēc man Jūsu sludinājums patika, tāpēc tam atsaucos, ka esat lūkojis izvairīties no gluži novalkātiem vārdiem, lai pateiktu to, ko parasti mēdz izdvest ar nepanesami banālām klišejām.

Tā. Tas tad nu būtu pateikts, tā sakot, ievada vietā, un nu mēs varētu sākt iepazīties, jo vaļsirdīgā (kāda es gribu būt) sarunā palikt svešiem būtu tas pats, kas maldīties miglā — mēs staigātu abi viens otram garām, būdami varbūt daudz tuvāki nekā paši domājam. Nu — ja tādi mēs neesam, tad labāk zināt to tūliņ.

Un tagad es sākšu — pastāstīt Jums kaut ko par sevi, cerībā saņemt no Jums līdzīgu vaļsirdīgu „pašportretu". Šī vaļsirdības apmaiņa vēlāk mums varētu aiztaupīt stipri nepatīkamākas vilšanās, kādas jau esmu piedzīvojusi pietiekami daudz un tik smagas, ka turpmāk no tām noteikti gribētu izvairīties. Katra cilvēka iecietībai, pacietībai un izturībai ir robežas. Jā — arī mīlestībai! Par to es tagad stāstīšu.

Es biju jauna (neesmu diezko veca arī tagad — vēl nav trīsdesmit) un ļaudis mani sauca par skaistu, ko gan nevajadzētu pašai tagad pieminēt, respektējot bik-lības tikumu, bet tā kā esmu nolēmusi būt vaļsirdīga, tad atzīšos, ka es tam labprāt noticēju un tas man patika. Ka ļaudīm varētu būt taisnība, lika domāt vēl tas, ka tā saukto pielūdzēju man netrūka. Nopietni, pusno-pietni, nenopietni, paveci un pajauni jaunekļi tinās apkārt, lai kur es gāju. Vecāki, radi un draugi, visi, kas teicās norūpējušies par manu nākotnes labklājību un laimi (sevišķi radiem tas allažiņ bija iemīļots temats), ieteica man izšķirties par kādu prātīgu un visādi nosvērtu puisi, kas solījās apprecējis nēsāt mani uz rokām un gādāt, lai man nekad nekā netrūktu. Bet viņam pašam trūka (tā toreiz man šķita) skaistu vārdu un sapņu. To vietā viņš runāja par tiltiem, ceļu būvēm un citām tik ļoti neromantiskdm lietām, ka bieži, sēdēdama viņam blakus, nedzirdēju ne nieka no tā, ko viņš man stāsta, sekoju ar acīm zilajās debesīs augstu peldošajiem mākoņiem un domāju par kādu citu, kas dzīvoja tik debe-sigi augstam skaistumam kā mūzika. Ne tikai klavieres viņš spēlēja skaisti, bet prata ne mazāk skaisti arī runāt — par mākslām un garīgi pilnvērtīgāku, viscēlākās dvēseles ilgas piepildītāju dzīvi. Kā apskurbuši mēs staigājām pa teātriem, jūsmojām par slavenu dziedoņu dvēseli tirpinātājām balsīm, un es neiztrūku nevienā orķestra koncertā, kurā viņš spēlēja līdz. Mēs nolēmām dzīvot skaistumam — abi kopā, par spīti mūsu neiz-pratēju vecāku un radu iebildumiem, jo Aivars mīlēja iedzert. Es biju noteikti pārliecināta, ka patīkama norei-buma glāzes pieder pie skaistuma un mākslinieku dzīves. Bet pamazām tur noslīka — mūsu pašu dzīve. Arvien biežāk alkohola izķēmotajā Aivara vaigā es skatījos kā pilnīgi svešā cilvēkā. Likās, tas nebūtu vairs viņš, kas trakoja sarkanām acīm, un, ja es ko iebildu, apbēra mani ar neglītu vārdu lēveņiem. Tas bija kāds cits, velnišķīgi negants Aivars, kas dzērumā ālējās viņā un dzina mani no sevis projām.

Es tomēr nevarēju aiziet, paliku noticēdama viņa ikreizējiem zvērestiem, ar kuriem pēc skurbuma izgulētajām naktīm viņš allaž man tuvojās pazemīgs, nožēlojams un nelaimīgs. Un viņam tad atkal netrūka skaistu vārdu, laipnības un mīļas uzmanības pret mani. Šķita, ka pasaulē nav jaukāka un cēlsirdīgāka cilvēka. Bet — tikai līdz katrai nākamai reizei, kas sāka atkārtoties biežāk un biežāk, beidzot tik bieži, ka viņa visskaistākie, atskurbuma brīžos man teiktie vārdi sāka skanēt tik neciešami kā aplam nodeldēta skaņu plate. Tiem nepiemita vairs ne mazākās pievilcības, un tikpat nožēlojami bija sākušas skanēt viņa klavieres, ka bija jāsāk staigāt no vietas uz vietu, kur pulcējas mazāk prasīga publika... Kaut kā lai dzīvotu, es pati biju sākusi strādāt. Un tad, kad nejauši vēl uzzināju, ka neesmu viņam vienīgā sieviete, jo dzērājiem bieži ir gluži vienalga, kam skurbumā krīt ap kaklu, es kādu nakti Aivaram durvis vairs neatvēru. Un kopš tās nakts viņš vairs pie tām nav nācis klauvēt...

Lūk, tāpēc es tagad neticu pagalam nodeldētiem skaistiem vārdiem un laikam nekad vairs nespēšu īsti ticēt. Dzirdēdama vairāk vai mazāk priecīgi saskandinātas vīna glāzes, es tagad katru reizi saraujos, it kā tās būtu baigi kapa zvani. Kādai dzīvei par tādiem tās kļuva. Vai vienai vienigai? Par to es, viena būdama, bieži domāju un nolādu visus apskurbuma dziras darinātājus. Tāpēc nebrīnāties, ka esmu Jums rakstījusi. No manis šāda izdarība nebūtu sagaidāma un, par to uzzinājuši, mani paziņas smietos kā par dīvainu acumirkļa untumu. Bet — mani Jūsu rakstītajās rindās savaldzināja kāda — ja varētu teikt — primitīva naīvitāte. To varētu gandrīz vai dēvēt par varonību — atklātu atzīšanos, ka esat un gribat palikt netikumu neaptraipīts. Mūsdienu cilvēkiem daudz labāk patik dižoties, ka viņi — nedod Dievs! — tādi nav, lai tikai viņus tāpēc kāds nesāktu uzskatīt par vientiesīgiem Antiņiem. Viens no mūsu civilizācijas paradoksiem: teorētiski skaistiem

vārdiem mīlam cildināt šķistsiržus, bet paši it kā kau-nāmies citiem par tādiem atklāties. Lūk, Jūs nu pēkšņi esat parādījies tāds kā gluži anachronisks izņēmums, ar kuru man uzradusies vēlēšanās iepazīties. Atklāti sakot, kārojas arī zināt, kāds Jūs īsti izskatāties. Ar lielu ziņkāri ieskatītos Jūsu ģīmetnē, ja tāda atbildes vēstulei būtu pievienota. Tas ir, ja vispār gribēsit man rakstīt.

Jūsu Lelde.

P. S. Ja tomēr Jūs man rakstāt un paliekat atbildes nesaņēmis, lūdzu neapvainoties. Varbūt, ka tā tas ir, kā cilvēki par mani runā. Kopš dzīvoju no Aivara šķirta, esmu kļuvusi garīgi un fiziski nestabila. Dažreiz, it kā spītēdama visai pasaulei un sev, izdaru lietas, ko vēlāk nožēloju un pati nespēju saprast. Tas tā varētu notikt arī ar šo manu vaļsirdīgo vēstuli, ka rīt es to vairs negribēšu atcerēties."

Ar izlasīto vēstuli rokā Antiņš ilgi sēdēja savādi samulsis. Pretrunīgu domu un pretrunīgu jūtu viesulis mutuļoja viņam cauri, tā ka brīdi pat sāka likties, viņa allaž skaidrajā galvā nav nekādas skaidrības. No vienas puses, it kā vajadzētu priecāties, ka radusies negaidīta sabiedrotā, kuras dzīvi sagandējis bezrakstura alkoholiķis, liekot kļūt par kaislīgu dzērāju nīdēju. No otras puses, šķirtenes vārds viņa ausīs vienmēr bija skanējis ar ļoti nelādzīgu pieskaņu. Jā, tā viņa taču rakstīja, ka dzīvojot tagad no vīra šķirta. Lai nu ko un kā, Antiņam nekad nebija ienācis prātā, ka kādreiz viņš varētu nopietni interesēties par kādu šķirteni. Bet — kaut kas šīs sievietes liktenī un pārdzīvojumos bija tāds, kas neļāva viņu iedalīt parastajā šķirteņu katēgorijā. Viņa tak bija cietusies un pacietusi cik varēdama... Vai viņa bija darāma atbildīga par to, ka apprecējusi vīru, kas vēlāk kļuvis par nelabojamu alkoholiķi. Viņai tagad bija nepieciešams sapratējas sirds mierinājums un stingra drauga (varbūt pat jauna vīra) uzmundrinātājs atbalsts.

Antiņš tik ilgi un nopietni domāja, ka beigās sāka pats sevi tiesāt. Galu galā, vai viņš nebija liels pašmīlis, vispirmā kārtā domājot tikai par sevi, arī pēc sievas lūkojoties. Vai katrā ziņā tai vajadzēja būt tik labai un krietnai, ka visā pilnībā ir viņa cienīga? Vai viņam kā stiprākajam neklājās pacelt kaut kur un kaut kā nelaimīgi pakritušu vai iztaisnot kļūmīga likteņa sašķiebtu būti? Nūle bija skaļi sludinājis (pats par to gan tikai uzzinādams otrā rītā), ka tāds ir arī katra rakstnieka un mākslinieka pienākums. Vai viņam pašam šai virzienā nebūtu drusku vairāk jāpapūlas? Protams, tikai tādos gadījumos, kur aiz visādi nobružātās čaulas jūtams vesels un nesamaitāts kodols. Tāds noteikti bija Leldei un varēja būt bitņiku draudzenei, kas kādreiz tēva mājās uz mūrīša auklējusi kaķi. Aizrakstis vienai un piezvanīs otrai, tāpat kā atbildēs vientuļajai spilvenu izšuvējai un pantiņa sacerētājai. Tagad tikai vajadzēja parūpēties par pieklājīgu ģīmetni, ko pielikt klāt atbildes vēstulēm. Pātarnieks noteikti zinās ieteikt kādu labu fotogrāfu, vakarā viņam piezvanīs. Un Antiņš aizgāja uzbērt krāsnij ogles.

SESTĀ NODAĻA

/NTIŅAM Jēram tik ļoti apžilba acis, ka viņš Taim-skvērā, no pazemes izkāpis, ilgāku laiku palika uz vietas, stāvēja un brinījās. Cilvēki, kas biezā un nepārtrauktā straumē, kā neredzamu zagli ķerdami, steidzās garām, gribēja viņu ar elkoņiem nostumt no ietves nost, bet Antiņš neļāvās. Viņš droši atspērās uz savām stiprajām kājām un stāvēja ļaužu šļūdoņa pašā vidū kā nepakustināma klints.

„Ārprāts! Tādu izšķērdību!” viņš atļāvās domāt skaļā balsi (jo viņā neviens tik vai tā neapstātos klausīties), kad bija pārlaidis nopietnu vērtētāju skatienu Brodveja un 42. ielas burzmigajam stūrim. Vēl taču bija itin gaiša un saulaina pēcpusdiena, kad citas gaismas nevajadzēja, bet abas ielas mirguļot mirguļoja nesaskaitāmu elektrības spuldzīšu ugunīs. Pa netālas mājas fasādi skrēja spoži burti un veidoja teikumu pēc teikuma, gluži kā kāda gaisā pakārta uguns avīze.

Antiņš sāka lasīt un pārliecinājās, ka tās tik tiešām bija jaunākās ziņas.

Citam namam pusi sienas apklāja milzīga vīrieša galva ar vaļā atvāztu melnu, nokūpējušu mutes caurumu, no kura laiku pa laikam izmutuļoja laukā dūmu gredzeni, tik skaisti apaļi, ka tos kā barankas varētu uzvērt pirkstā.

Uz kāda jumta milzīgs ugunsputns tik spēcīgi saplivi-nāja spārnus, ka šķita — tūliņ, tūliņ tas pacelsies gaisā, bet pēkšņi putns nodzisis pazuda un citas košas krāsas uguns burti aicināja pirkt alu.

Vienas ēkas siena laistījās kā zelta tāfele, pa kuru lēkāja melni ķēmīgi ķiņķēziņi un arī laikam kaut ko sludināja

Taču visspožāk spīdēja daudzo kinoteātru durvis, virs kurām mirguļoja tādi kā apuguņoti balkoni, karādamies tālu pāri ietvēm un apšļākdami apakšā gājēju galvas ar īstām krāsu orģijām.

Cik spēkstacijām te nebija jāstrādā ar pilnu jaudu, lai saražotu tādus, turklāt gluži nevajadzīgus mākslīgas gaismas lēveņus? Antiņš ļoti neatzinīgi nogrozīja galvu par tādu bezdievīgu izšķērdību un beidzot sāka ļauties, lai ļaužu straume viņu stumj un nes pa 42. ielu uz to pusi, kur (kā Pātarnieks bija teicis) esot Elles ķēķis un dzīvojot arī fotogrāfs Bruno Rozītis.

Te arī bija vienas kino durvis pie otrām, un Antiņam gandrīz vai sāka likties, ka amerikāņi savā brīvajā laikā laikam cita nekā nedara kā tikai skatās kino un televīziju. Bet ko? Uz milzu reklāmas bildēm rēgojās pusplikas sievietes, daža tādā pavisam trūcīgā krekliņā, it kā nupat būtu izmeņģēta laukā no gultas. Pa starpu puspliknēm nikni izvalbītām acīm vīriešu sugas tēviņi (taisni tādi Antiņam tie šķita) vicināja dunčus un pistoles.

Ak pasaule, ak tikumi — skumji nopūtās Jērs un nekļuva neko priecīgāks, kad krāšņās kino fasādes no ielas malām pazuda, jo viņu vietā stājās krogi, aplam daudz krogu. Cik miljoniem glāžu vieglprātīgi cilvēki tur nesalej rīklēs visnešpetnākos posta dzērienus, padarīdamies dulli un truli? Un Antiņš nespēja iedomāties, ka Amerika kādreiz būtu bijusi galīgi sausa atturības zeme. Kur visi šie dzērāju leģioni, kas tagad te dirnēja krogos uz katra ielas stūra, varējuši rasties, dzemdināti no atturīgām mātēm un atturīgiem tēviem? Kā tas var būt, ka labi tikumi ir tik nepastāvīgi un nolīst no cilvēka tūdaļ nost kā pīlei ūdens, tiklīdz ko rodas iespēja tikt no tiem vaļā? Antiņš par cilvēka dabu patlaban bija tik nelabās domās, ka īgns atgaiņāja no sevis nost piedzērušu klaidoni, kas diedelēja no garāmgājējiem mīlestības ārtavas. Kam gan citam kā glāzei sātana dziras! Pret tādām vājībām Antiņš nejuta ne mazākās līdzjūtības.

Viņš apstājās pie kāda pamaza grāmatu veikaliņa, jo ieraudzīja pa līdz galam vaļā atvērtajām durvīm iekšā krietnu cilvēku drūzmu. Varbūt tur bija kāda izpārdošana, ka cilvēki spiestin spiedās gar grāmatu un žurnālu galdiem? Derētu arī viņam par lētu naudu nopirkt labu grāmatu. Lasīšanu atzina par itin svētīgu palīglīdzekli labākai angļu valodas apgūšanai.

Tālab Jērs ar zinātnisku nopietnību vaigā iegāja veikalā un sāka apņēmīgi spiesties iekšā prāvākajā vīriešu murskulī, kas bija liptin aplipis pagaram galdam. Ko viņi tik dedzīgi skatījās un meklēja, ka bija pastumjami sāņus tikai ar varu? Antiņam spēka netrūka, lai beidzot izstumtos citiem priekšā, bet... Nosarcis viņš tūdaļ gribēja rauties atpakaļ, taču aiz muguras jau bija sablīvējušies citu vīriešu rumpji, tik ātri projām netika un gribot negribot vajadzēja skatīties...

Uz galda, rindiņā saliktas, stāvēja garas kastes ar sieviešu bildēm. Bet kādām? Jā, bet kādām?! Antiņš nespēja apjēgt, ka vispār pasaulē var atrast tik daudz — veseliem simtiem — neiedomājami nekautrīgu sieviešu, kas atļāvušās sevi fotografēt galīgi plikas vai tikai ar zeķēm kājās un tādās nekaunīgi valšķīgās pozēs, ka skatoties mati cēlās stāvus. Tur taču pavisam skaidri bija saredzamas arī viņu sejas, kas virs plikajiem ķermeņiem smaidīja tik priecīgas, it kā tas būtu nevainīgi brangs joks — šāda publiska atplicināšanās no galvas līdz kājām. Ja nu kāds te vienu otru ieraudzījis pazītu, protams, pēc sejas, jo godīgu cilvēku sabiedrībā tās visas noteikti staigāja pieklājīgi apģērbtas un dažai varbūt pat bija līgavainis vai vīrs, ko tad? Antiņš domādams šausminājās, bet plikās uz bildēm smaidīja...

Viens otru neiecietīgi grūstīdami, jau stipri paveci vīri un zaļi pusaudži cilāja fotogrāfijās, kas bija saliktas plānās, ar caurspīdīgu papīru aptītās paciņās un katra maksāja dolāru. Daži (paši mazliet gan tā kā nokaunējušies) pirka, citi tikai neapnikuši rakājās pa kastēm. Tos aiz galda stāvošais tirgotājs, kā varēja manīt, lāgā neieredzēja un dzina projām: „Vai beidzot kaut ko jūs pirksit vai nepirksit? Gar manām bildēm gramstāties jau veselu stundu. Tās nav domātas acu izmielo-

Aanai par velti! Tādus diedelniekus kā jūs es pazistu — staigā tikai apkārt un skatās, bet pirkt nepērk. Vācieties beidzot projām, lai klāt tiek citi!"

Nūle sarātais jauneklis negribīgi stūmās projām, un Antiņš ar skubu viņam sekoja, priecīgs par negaidot atbrīvoto ceļu, bet veikalnieks aplam nekaunīgi nu uzbrēca arī viņam: ,,Ej, jūs tur, nemēģiniet aizmānīties projām nesamaksājis par bildēm! Ei, jūs tur, es domāju taisni jūs!"

Antiņš apstājies atskatijās.

,,Jūs laikam domājat, ka esmu akls un neredzu, kas te slepus ielaiž kabatā pa ducītim bilžu?"

Antiņš tik negaidītu apvainojumu savu mūžu ne no viena vēl nebija dzirdējis un pietvīka sarkans kā biete: ,,Es lai apdraņķotu savas tīrās rokas ar jūsu nešķīstajām bildēm? Kas jums nāk prātā? Es ar sašutumu esmu turējies un vienmēr turēšos no tām pa krietnu gabalu!"

,,Parādiet kabatas! Parādiet savas kabatas!" neatlaidās veikalnieks.

Tas nu galīgi gāja pāri Antiņa pacietības mēram, it īpaši vēl tādēļ, ka visi apkārtstāvētāji, aizdomīgi smīnēdami, sāka viņā skatīties. Nē, viņš vairs Amerikā nebija pirmās dienas iebraucējs, lai ļautu kādam sevi bezkaunīgi apcelt. „Es jums parādīšu gan, bet tikai šito!" Un tā patiesi bija dūre, ko Antiņš saniknots tik sparīgi pacēla gaisā, ka tuvāk stāvošie ļautiņi piesardzīgi kāpās atpakaļ. ,,Ja jūs kaut ko man tādu vēl teiksit, es pats tūlītās pasaukšu policiju! Tad redzēsim, kas notiks. Tādus pornografus kā jūs visus dez žēlastības vajadzētu salikt aiz restēm!"

„Kuš! Kuš! Ko jūs tur bļaustāties? Varbūt, ka esmu pārskatījies. Tāpēc tūliņ nav jāceļ tracis," veikalnieks vicināja pa gaisu rokas, mādams viņam, lai iet no veikala ārā.

Antiņš bez liekas vilcināšanās to arī darīja, jo juta, ka pats no savas negaidītās varonības ir manāmi nosvīdis. Viņš neapstājies pagāja garām vēl pāris līdzīgiem veikaliņiem, jo tagad zināja, ap ko tur cilvēki drūzmējas...

Viņš steidzās naski tālāk pa ielu, kur reklāmu ugunis vairs nespīdēja un nami sāka rādīt pelēcīgi noplukušas vai sarkanīgi netīras sejas, kā mēmu snaudošu nabagu

rinda. Šur tur kāds klaidonis sēdēja uz namu kāpnēm ar tukšu pudeli blakus, bet pie Pestīšanas armijas mitekļa durvīm to drūzmējās vesela rinda — pelēku, saburzītu, nogurušu dzērvju rinda, kas pēc dienas izlido-juma pievakarē atgriezāj mājās...

Paskumjo 42. ielas šīgala ainavu kā priecīgs svaiga sviesta krāsas plankums pēkšņi atdzīvināja moderna jaunceltne — lepna lidosta, pie kuras platajām, spožajām stikla durvīm piebrauca, apstājās un atkal aizbrauca dzeltenas taksometru vaboles. Cienīgi aizgro-zījās garām viens otrs turīgu ļaužu limuzīns. Izkāpējus sagaidīja uniformēts šveicars un pakalpīgi saiņu nesēji.

Aiz šīs, it kā no citas pasaules nabadzīgā pelēcībā iemestās salas bija nams, kur dzīvoja Elles ķēķa latvieši. Antiņš pārgāja pāri ielai un patumšā gaitenī sameklēja ar divām atslēgām aizslēgtās Rozīša durvis. Viņš klauvēja spēcīgi un neatlaidīgi, bet viņu neviens nenāca ielaist.

Ko tagad lai dara? Acīm redzot, fotogrāfs nebija mājās. Antiņš izlēma, ka būtu jāuzkavējas tepat kaut kur tuvumā, jo bija braucis diezgan patālu ceļa gabalu. Varbūt — viņš turpināja domāt — varētu ieiet pie kāda tautieša? Tepat tak dzīvoja Linards Tauns. Bet dzejnieks pa dienu strādājot Viļa Štāla spiestuvē. Ar Frīdrichu Miltu bija jau ticies un diezkā netikās māksliniekam acīs rādīties, kad skaidri nezināja, ko viņa izstādes atklāšanas naktī īsti samuldējis, piebolējies pilns ar boli kā muļķis. Vēl Antiņš atcerējās, ka šinī pašā ēku blokā dzīvojot arī Latvijas ģerboņa autors, mākslinieks Vilhelms Krūmiņš. Viņa caurcaurēm latviskos zīmējumus un daudzos dziesmu svētku plakātus bija apbrīnojis un sprieda, ka mākslinieka darbu klāstā noteikti atrastu kaut ko piedienīgu savai gaumei. Viņš taču vēlējās pagraba dzīvokli izdaiļot skaistiem latviskas mākslas darbiem. Bet pagaidām tur karājās vienīgi Milta šķībā sieviete, bez tam, tā arī nemaz nebija viņa īpašums. Par mitekļa izdaiļošanu vajadzēja sākt rūpēties itin mudīgi, jo ļoti varēja notikt, ka visā drīzumā būs tur jāieved kāda no precību kandidātēm. Tās visas, kurām bija atbildējis, kā likās, cienīja mākslu.

Antiņš domāja un izdomāja, ka mākslinieks nevarētu ņemt ļaunā apciemojumu nopietnā nolūkā. Un tāds, bez šaubām, bija vēlēšanās pirkt kādu bildi. Viņš apņēmīgi sameklēja īstās kāpnes, kuru priekštelpā virs misiņa vēstuļu kastītēm atrada Vilhelma Krūmiņa vārdu, un sāka kāpt. Kāpa, kāpa, pa šaurām stāvām, ne visai tīrām un sapelējuša gaisa pilnām kāpnēm, iznāca krietni vien ko nokāpties, jo Krūmiņš dzīvoja pašā visaugstākajā — piektajā stāvā.

Durvis atvēra pamaza auguma sakaltis vīriņš un stipri aizdomīgs skatījās.

„Krūmiņa kungs, mākslinieka kungs, vai tikai es jūs neiztraucēju?” minstinājās Antiņš.

Vīriņš turpināja skatīties tikpat aizdomīgi: „Redziet, ar traucēšanu un netraucēšanu ir tā, ka to var pateikt tikai tad, ja pazīstat cilvēku, kas sadomājis pieklauvēt pie jūsu durvīm. Ir tādi, kuru klātiene vienmēr traucē. Pēc viņu aiziešanas es atveru logu un izvēdinu istabu... Un atkal ir tādi, kurus gaidu kā mīļus ciemiņus. Kas jūs esat un ko no manis gribat?"

Tas neskanēja pārāk laipni un drusku pat tā kā dzēlīgi, bet Antiņš tomēr pateica, ko grib, kad bija nosaucis savu vārdu un pieminējis, kas viņam par mākslinieku kaut ko stāstījuši.

Krūmiņš pasmaidīja, sakrokojis savu patumši pelēcīgo seju tūkstoš sīkās rieviņās: „Pie manis cilvēki nāk tik reti, ka es vispirms tos tagad apskatu kā ilgi neredzētus Dieviņa radījumus. Bet nāciet iekšā — būsit, tik augstu kāpjot, aizkusis.”

„Nē, es neesmu aizkusis, man plaušas un sirds ir labas," nevajadzīgi lielīgi apgalvoja Antiņš.

„Es par sevi, diemžēl, to nevaru teikt. Man kāpjot kāpnēs ir vairākas reizes jāapstājas un jāatpūšas, līdz tieku augšā. Tik vien no manis vairs palicis pāri, kā kailai dvēselei pārvilkta āda. Pirms dažiem gadiem man izgrieza daļu kuņģa un nupat kā pārcietu smagu plaušu operāciju,” stāstīja mākslinieks, un Antiņam bija jābrīnās, kā viņš vēl var tik mundri kustēties.

„Jums derētu pameklēt dzīvokli zemākā stāvā," domāja Antiņš.

,,Tur tie ir dārgāki, labi, ja varu samaksāt šo pašu kaktu. Neko jau lielu vairs nevaru nopelnīt, tomēr kaut kā iztieku — ar kafiju un cigaretēm. Kaimiņš Vilis Osītis mākslas miļotājs un sirsnigs cilvēks — kādreiz ienes kādu bļodiņu viras, kaut ko nopērku pats — kas nu es vairs par lielo ēdēju. Iztieku. Nāciet tālāk, te ir mana darba istaba.”

Tā bija aizsniedzama ar vienu soli un nebija diezko lielāka par mazo virtuviti, kur divi cilvēki tik tikko varēja paiet viens otram garām. Tādā kabatas lieluma dzīvoklīti slims un vientuligs dzivoja mākslinieks, kas bija Latvijas ģerboņa pirmraditājs.

Antiņš sāka apskatit gleznām un zimējumiem nokārtās sienas, lai ieraudzītu ģerboni pašu, jo tam tak ari noteikti vajadzēja rotāt šo mitekli, zimei, kas greznojusi pilis un staltas valdības ēkas. Bet viņa acis vispirms uzdūrās citiem — agrāk nekur neredzētiem ģerboņiem. ,,Vai tie būtu hercogu?...”

,,Nē, tie ir sieviešu korporāciju vapeņi. Es esmu tos zimējis gandriz vai visām studenšu korporācijām,” stāstija Krūmiņš. ,,Tādi pasutinājuma darbi dod iespēju tikt pie lieka dolārā kafijai un cigaretēm

Antiņš bijīgs atsēdās uz pazema ķebliša un, kā likās, vēl ierāva galvu plecos, lai ar to necienīgi neaizsegtu bruņnieciskos vapeņus: ,,Es esmu dzirdējis, ka jūs esat istais Latvijas valsts ģerboņa autors.”

„Jā, tur tas ir,” Krūmiņš parādija augstu pie sienas pakārto, rūpigi zem stikla ielogoto ģerboni. „Bet manā godalgotajā metā tas gluži tāds neizskatījās. Sacensību izsludināja 1921. gadā. Tanī piedalījās daudzi ievērojami latviešu mākslinieki, bet pirmo godalgu piešķiro man par metu, kas, tikai nedaudz pārveidots, kļuva par mūsu neatkarīgās valsts ģerboni. Redziet, tur virs vairoga — triju zvaigžņu vietā man bija tautu meitas vainadziņš. Draugi par to mani toreiz pazoboja — es laikam esot monarchists, ka milot kroņus... Tāpat Latvijas karoga krāsu lente, kas ozola zaros sasieta mezglos, man bija izkārtota citādāk. Tie tad ari ir visi profesora Richarda Zarriņa mana godalgotā meta pārlabojumi. Heraldisko zīmju simboliku es daļēji esmu pārņēmis no vecajiem novadu ģerboņiem. Vai zināt, ko reprezentē lauva?"

„No," atzinās Antiņš.

„Kurzemi un Zemgali.”

„Un otrs zvērs?"

„Greifs?"

„Jā, greifs," Antiņš teica pavirši vienaldzīgā balsi, it kā otra dīvainā zvēra, kam uz muguras bija tādi kā eņģeļa spārni, vārdu viņš būtu zinājis pats.

„Vidzemi un Latgali," paskaidroja Krūmiņš, pārgriezdams ar skujamo asmeniti divi lidzīgās daļās cigareti, tad iemaukdams pusi kaula iemutē un aizdedzinādams.

Antiņš bija redzējis, ka daži smēķmaņi tik taupīgi apgājās ar cigaretēm Vācijas nometņu laikos, kad katram vajadzēja iztikt no stipri pamazās devas. Te, Amerikā cigarešu netrūka un daudzi tās meta projām, nosmēķētas labi ja pusē. Tātad mākslinieks to darīja citu iemeslu dēļ, ko Antiņš saprata un tāpēc tūliņ iejautājās: „Cik jūs gribat par šo — senlatviešu kareivi?" Tas bija paliels, zilgani pelēcīgiem kātiņiem darināts zīmējums. ,,Es labprāt gribētu to nopirkt."

„Bet es — dikti nelabprāt pārdot."

„Tad, varbūt to upi..,"

„Tā ir Daugava pie Lindes muižas un ari man pašam mīļa. Bet — es varētu kaut ko jums uzzīmēt. Tikai ne pārāk drīz. Es nemēdzu strādāt tik pavirši kā mūsu jaunie mākslinieki, kas uzvelk pāris šādas tādas svītras un — lūdzu! — portrets jums gatavs. Profesors Tillbergs, ko es joprojām uzskatu par vienu no lielākajiem latviešu gleznotājiem, mūs tā nemācīja. Vēl šodien atceros, ar kādu lielu nopietnību un darba mīlestību viņš gleznoja Raini. Vai esat redzējis Tillberga gleznu, kur Rainis redzams uz akmens Daugavas malā, pret spieķi atbalstītām rokām, ar melnu mēteli plecos?"

„Jā," apliecināja Antiņš un nemeloja, jo bija šo gleznu redzējis mūzejā, ar skolas ekskursiju Rīgā iebraucis.

„Šīs gleznas tapšanā sastapās un sapratās divi lieli meistari. Rainis bija tik ideāls modelis, ka nenokavēja un neizlaida nevienu seansu, vienmēr ierazdamies precīzi laikā kā pulkstenis. Siltas atsaucības pilns dzejnieks dzīvoja līdzi gleznotāja darbam, pēc katra seansa izteikdams savu prieku un apmierinājumu par paveikto. Pēc mana prāta, šī modeļa un meistara savstarpējā saskaņa

atstājusi savas pēdas arī gleznā — tā piestrāvota ar tādu vienreizēju noskaņojumu, ka neaizmirstas," teica Vilhelms Krūmiņš un cauri kūpošās cigaretes dūmiem, pāri Ņujorkas namu jumtiem, kas snaicījās aiz loga, it kā skatījās kaut kur aiz apvāršņiem paslēptā tālumā.

Šai bridi mākslinieka patumšais siluets loga gaišajā četrstūri Antiņam šķita tik vientulīgs un atstāts, ka neviļus skaļi izteica: ,,Vientulis miljonu pilsētā. Savādi, ka kādreiz tā aizmirstam neaizmirstamu darbu veicējus."

Krūmiņš saslēja taisnāku plāno, sažuvušo augumu: ,,Nē, gluži aizmirsts es neesmu. Pilsētā iebraucis, mani palaikam apciemo gleznotājs Maksimiliāns Mitrevics un mākslas kritiķis Jānis Krastiņš. Stipri retāka viešņa ir dzejniece Velta Toma no Kanadas. Pa starpām viņa tomēr mani atceras ar vēstulēm, skaistām un ļoti gaidītām. Brinos, ka atceras, jo kas es viņai, staltai un lepnai — tāds Kvazimodo, vairāk nekas."

Kvazimodo, Kvazimodo — Antiņš lūkoja atcerēties un viņam tas arī izdevās. Tā sauca pagalam neglīto, kupraino zvaniķi Igo romānā par Parizes dievmātes katedrāli. Nē — pasargi Dievs! — Latvijas ģerboņa meistars tāds neizskatījās, ne uz to pusi. Viņš briesmīgi pārspīlēja savu slimības novārdzināto, tūkstoš krokās sačokuroto izskatu.

Krūmiņš rūgteni pasmaidīja: „Nav noslēpums, ka tam, kas ilgi maldās tuksnesī, piesitas velns. Bet es no latviešu mītiem arī zinu, ka cietējs allaž ir tikai velns, ne cilvēks."

Kāds tuksnesim sakars ar latviešu mitiem? Apmēram tāds pats kā Latvijas ģerbonim ar Būdas tēlu, domāja Jērs (viņš nejaudāja saprast, ko Krūmiņš ar sacīto īsti gribējis teikt) un skatījās uz stipri sadzeltējuša papīra uzzīmētajā Būdas tēlā, kas tupēja uz sienas starp ģerboņiem.

It kā ciemiņa domas uzminējis, mākslinieks teica: „Blakus latviešu teiksmām es augsti cienu ari indiešu teiksmas, atrazdams tani daudz āriska gara radniecības, un apbrīnoju Būdas gudro dzīves ziņu."

Viss, ko Antiņš par indiešiem zināja, bija jogas un Gandijs ar kazu, tāpēc viņš piesardzīgi vairījās ielaisties kaut kādās nopietnākās sarunās par galīgi svešu

tematu un sāka cilāties: „Es redzu, meistar, ka jums uz galda ir aizsākts darbs un ilgāk jūs vairs neuzkavēšu...”

,,Jā, zīmēju patlaban kādu goda diplomu, bet darbs sokas lēni, nav vairs tik labas acis kā agrāk, ātri nogurst,” atzinās slimību novārdzinātais mākslinieks.

Tā bija — acis šitādam darbam vajadzēja labas, atzina arī Antiņš, kad bija piegājis pie platā zīmējamā dēļa un apbrīnoja pedantiski rūpīgo un smalko darbu. Uz baltās, dēlim piespraustās papīra lapas mata platuma līnijas liecās apļos un spirālēs, savijās tādos kā melna diega ziedos, kas apskāva burtus, zīmētus tik taisnām līnijām, ka Antiņš no tiesas šaubījās, vai kāda spiestuves mašīna tos maz varētu uzdrukāt labākus. „Kad jūs šo darbu būsit beidzis, varbūt jūs varētu uzzīmēt man...”

,,Ko isti jūs gribat, lai es jums zīmēju?" iejautājās Krūmiņš un noskatīja svešo ciemiņu no galvas līdz kājām, it kā no ārpuses lūkojot sataustīt, kāda varētu būt šī cilvēka gaume un jēga par mākslu.

„Ziniet ko, kas man nupat ienāca prātā?” Antiņš priecīgi iesaucās.

„Nu, kas?"

„Es būtu dikti lepns, ja varētu saviem ciemiņiem rādīt, kāds izskatījies Latvijas ģerboņa pirmais godalgotais jūsu zīmējums, bez vēlākiem pārlabojumiem. Tas būtu tā sacīt — vienreizējs vēsturisks retums. Es domāju — ģerbonis ar tautu meitas vainadziņu. Vai jūs vēl atceraties, kāds tas izskatījās un varētu man uzzīmēt?”

„Labi, es padomāšu,” teica ģerboņu meistars.

Antiņš steigšus sāka knosīties gar svārku oderes kabatu, it kā baidīdamies, ka mākslinieks varētu pārdomāt. „Es kaut ko jums iemaksāšu, dažus dolārus rokas naudas..."

„Es negribu nekādas iepriekšējas iemaksas, tās pārvērš katru darbu par nenovēršami izpildāmu pienākumu. Tā es negribu — tik cieši ar jums saistīties. Ja darbs jums nebūtu pa prātam vai es to vispār neuzzīmētu, nespēdams iemaksu atdot atpakaļ, justos kā kādu mīlestības dāvanu saņēmis. Tādas nekad es neesmu pieņēmis un nepieņemšu, lai iztieku kā iztikdams. Tāpēc — atstājiet savu naudu mierīgi kabatā! Un pienāciet pēc kāda laiciņa, gan ne tik drīz.”

Antiņš bez sevišķas skubināšanas paklausīja, jo juta, ka miesās pavārgais mākslinieks ir nepalokāmi stingrs savā lepnuma un neatkarības garā. Labi, es pienākšu apmēram pēc mēneša.”

,,Ja mana nāve jums neaizsteigsies priekšā, varbūt kaut ko varēšu parādīt,” durvīs stāvēdams, jau kāpņu telpā esošajam ciemiņam teica mākslinieks.

,,Lūdzu, nerunājiet tā, tādas baigas valodas...” iztrūcies iesaucās Antiņš.

„Es ar viņu — to melno — esmu pieradis cikstīties un domāju kādu laiku spitigs vēl turēties preti, bet kas var zināt...”

Durvis aizvērās, un Antiņš lēnām kāpa pa kāpnēm lejup. Kāpa ar savādi saskumdinātu prātu, tā ka tikai uz ielas, jau labu gabalu pagājis, atcerējās, ka viņam vēl jāiegriežas pie fotogrāfā.

Šoreiz ar divām atslēgām noslēgtās durvis atvērās un tanīs parādijās samērigi glita seja, pakupliem, viļņotiem matiem.

„Vai jūs esat fotogrāfs Bruno Rozitis?” jautāja Antiņš.

Šķita, ka durvju atvērējs skatītos tāds kā stipri izbrīnījies, jo tā taču nevarētu jautāt neviens kaut cik latvisks ņujorkietis. Tad tam būtu jābūt galīgam savrupim, kas nav bijis nevienā latviešu sarīkojumā. Tur visi viņu bija redzējuši, jo kā gan var palikt neredzams cilvēks, kas bija katras nozimigākas sanāksmes visaktīvākais dalībnieks. Ar gaisā paceltu foto aparātu viņš snaicījās apkārt runātāju pultēm, kāpa uz krēsliem un palodzēm, auļoja garām sēdētāju soliem gar zāles sānu vai taisni pa pašu vidu, pietupās, izstiepās, izliecās trejos likumos un laiku pa laikam zibināja baltu, acis žilbinātāju gaismu. Un laikam pat neviens mācītājs tik daudzās godibās nebūs ticis ielūgts kā viņš. Kā Bruno Roziti Ņujorkā kāds varēja nepazit?

„Jā, tas es esmu,” apliecināja fotogrāfs ar viļņaino galvu. „Ko jūs no manis vēlētos?”

„Glitu fotogrāfiju."

„No kā?”

„Protams, no manis paša.”

„Kādai vajadzībai?"

„Nopietnai."

„Ir daudzas un visādas nopietnas vajadzības. Tas, ko gribu zināt, ir — vai uzņēmums jums būtu vajadzīgs kaut kādiem oficiāliem dokumentiem vai — sacīsim — ko dāvināt brūtei?" turpināja izjautāšanu fotogrāfs.

„Es pagaidām nezinu."

„Kā? Jūs pats nezināt..."

„Jā, es to vēl nezinu, vai kāda no viņām maz kļūs par manu līgavu," aplam neapdomīgi atzinās Antiņš un pats to tūdaļ atskārta, kad pamanīja, ka Rozītis sācis smaidīt. Lai kļūmi izlabotu, viņš steidzās paskaidrot: „Es domāju — man būtu vajadzīgas — es gribētu pastkartes formāta ģīmetnes, ko varētu aizsūtīt paziņām. Nu, tādas, kādas cilvēki dažkārt ielogotas mēdz turēt uz galda."

„Es saprotu: jūs domājat bildes, ko māsīcas varētu nolikt pie gultas uz naktsgaldiņa."

Rozītis māsīcas pieminēja ar tādu aizdomīgu balss noskaņu, ka Jēram nebija šaubu, ko īsti ar tām viņš domā. Brīdi saslējies gribēja protestēt, ka nav nekāds paviegls meitu ģēģeris un šinī virzienā kaut ko pasācis tikai ļoti nopietnos nolūkos, bet spontāni radušos nodomu atmeta. Iznāktu gaužām neērta skaidrošanās, ko smīnīgais fotogrāfs tāpat nespētu pienācīgi novērtēt. Lai domā par viņu ko grib, ja tikai iztaisa glītas bildes.

„Labi, tad nāciet iekšā," aicināja Rozītis. „Kā tādai nopietnai vajadzībai lai atsaka, kaut esmu ar darbiem apkrāvies līdz kaklam."

Ka tas tā varēja būt, liecināja blakus istabā izvilktās auklas. Pie tām kā melna veļa, ar knaģiem piestiprinātas, karājās žāvēt izkārtās filmu strēmeles.

Lielākajā, viesu pieņemšanas istabā ienācis, Antiņš Jērs ziņkārīgi grozīja galvu uz visām pusām. Kur cits fotogrāfs, ar saviem darbiem lepodamies, visas sienas būtu noklājis fotogrāfijām, Rozītim karājās gleznas. Antiņam pret to nebija ko iebilst. Turpretī viņu ļoti pārsteidza (jā, pat satrauca) kāds līdz šim latviešu dzīvokļos neredzēts mēbeles gabals. Vai vispār to varēja saukt par mēbeli? Tā drīzāk bija krietna tautieša miteklim pagalam nepiedienīga izbūve. Antiņš jau bija dzirdējis,

ka šādus trakumus latvieši savos dzīvokļos sākuši ierīkot, bet nebija savām acīm tos vēl skatijis. Tas bija mazs piestāklītis ar augstiem garkājainiem sēdekļiem. Par to nu vajadzēja rāties, ilgi un pamatīgi. Taču Antiņš to neuzdrošinājās, jo fotogrāfs rādījās stipri nevaļīgs un varētu viņu vienkārši izsviest pa durvim laukā. Tad būtu jāpaliek bez steidzīgi izsūtīt vajadzīgajām bildēm. Bet — gan kādā tautiešu sanāksmē par šo lietu pacels savu balsi.

Kreklos izmeties, Rozītis sarīkoja uz trim garām kājām uzstatīto aparātu, kas atgādināja melnu putnu mājiņu, kurai apaļais ielidošanas caurums pārklāts ar spožu stiklu, tad atlieca muguru un piemiegtām acīm vēroja Antiņu. Nebija patīkami stāvēt, tā aplūkotam. Bet fotogrāfs nu vēl iededza tik spožas spuldzes, ka aizmiedzās acis ari apspīdētajam.

„Patlaban jūs izskatāties taisni tā, it kā tūliņ jums būtu jāatver zobārsta kabineta durvis..." teica Rozītis, satvēra Antiņu pie pleciem un atsēdināja krēslā gluži kā kādu bērnu. „Sēdiet brīvi un dabigi, nesaspilējiet un nesavelciet kukuļos sejas muskuļus."

„Es jau sēžu — brīvi un dabīgi," atsaucās Jērs un atzvēlās krēslā, krūtis vareni izgriezis un plecus stalti saslējis.

„Uz mata kā turku ģenerālis zirgā,” konstatēja Rozītis, joprojām neapmierināts.

Antiņš izlaida no krūtim ar kaudzi ievilkto gaisu un padevīgi ļāvās, lai fotogrāfs pats viņu visādi izstumda un izgroza. Vienu plecu vajadzēja pavirzīt uz priekšu, pagriezties iesāņus, pieliekt galvu. „Lūdzu, kā es jums teicu, sēdiet brīvi un dabīgi!"

„Kas tā par brivibu, kas tas par dabigumu, kad jāsēž kā otra roku izlocītai stiepļu lellei? — pukojās pie sevis sēdētājs, bet sēdēja paklausīgi mēms un sastindzis. Paldies Dievam, ka nav pie fotogrāfā jāiet tikpat bieži kā pie matu apgriezēja. (Taisnību sakot, ari ar frizieri Antiņš nebija diezcik lielos draugos un gāja sakopt galvu tikai tad, kad mati līda aiz apkakles.)

„Paceliet drusku uz augšu zodu!"

Antiņš pacēla.

„Ne tik daudz!"

Antiņš nolaida zodu zemāk.

..Pagriezieties vēl mazliet pa kreisi!"

Pagriezās.

„Tā. nu gandrīz būs labi," beidzot atzina prasīgais fotogrāfs. Tad, brīdi padomājis, nodzēsa vienā pusē spožās spuldzes.

Antiņš nebija muļķis, lai neapjēgtu, ka viena viņa sejas puse nu būs tumsā. „Klausieties, Rozīša kungs, vai es kaut ko šai lietā varētu iebilst?"

„Jā, lūdzu."

,,Es negribu pusģīmja bildi, kur spīdu tikai ar vienu sejas pusi kā izdilis mēness."

„Neuztraucieties, es uzņemšu jūs abējādi — kā pilnmēnesi un pusmēnesi. Kad saņemsit parauga uzņēmumus, varēsit izšķirties, kāds pats sev labāk patīkat — pilns vai pusē pilns."

Antiņš nekā vairs neiebilda un ļāvās fotografēties. Kad paraugi būs gatavi, tad jau redzēs, kuros vislabāk izskatās. Tos tad arī pasūtinās pietiekamā daudzumā, lai nebūtu pie fotogrāfā tik drīz atkal jānāk... Un aplam spožo spuldžu gaismā sēdēdams, Antiņš nespēja saprast, kā daudziem cilvēkiem tik ļoti var patikt fotografēties. Taču laikam patika, jo ne viena vien sabiedriskā darbinieka ģīmis itin bieži parādījās laikrakstos.

„Kārtībā, kungs," paziņoja Rozītis, un Antiņš priecīgs atdzīvojās, it kā visu laiku būtu sēdējis skatlogā un nu beidzot varētu izkāpt no tā laukā.

SEPTĪTĀ NODAĻA

ANTIŅŠ Jērs stāvēja vannas istabā pie spoguļa, bet ne tāpēc, lai sevi apbrinotu. Tik tiešām ne. Rozitis melnbaltajās fotomākslas bildēs viņu bija iztaisījis patīkami skaistāku par to attēlu, kādu rādīja spogulis. Viņš gluži vienkārši skuvās, tikai šodien to darīja daudz ilgāk un pamatīgāk nekā citām reizēm. Un ne bez iemesla. Lelde, saņēmusi viņa ģīmetni (to, kur izskatījās pēc pusmēneša) nu aicināja ciemos. Jā, ciemos, taisni pie sevis mājās, nevis tikai satikties kaut kur uz kāda ielas stūra. Antiņš atzina, ka Lelde ar mierīgu sirdi to varējusi atļauties, zinādama, cik stingri ir viņa tikumiskie principi. Tādēļ tagad vajadzēja noskūties tik gludam kā vēl nekad.

Antiņš to šodien darija ar sevišķu prieku, kaut ari kā parasti apklāja vaigus ar vienkāršām ziepju putām, Visādi sasmaržinātās un lipigās amerikāņu skujam-ziedes viņš necieta. Tās šķita nopietna vira vaigam nepiedienīgas, pielipdamas tam klāt ar sievišķīgi pa-saldenu smaržu, kuru saodis, kāds varētu sākt domāt, ka viņš kā meitene saodierējies.

Antiņš ar skujamo asmeniti kā sniega arklu lēni un uzmanigi iearās putu kalnos un novāca tos no vaigiem tik rūpigi, ka gludi noēvelētā āda spidēt spidēja. Drošības pēc pārlaida tai vēl pāri pirkstu galus un dažu vietu ieziepēja vēlreiz...

Tad viņš dušojās, ari ilgi un pamatīgi. Cita starpā, dušas ierices šai svešajā zemē piederēja tām nedaudzajām lietām, ko Antiņš atzina par labām, jo augsti cienīja ne tikai gara, bet ari miesas tīrību. Protams, pirtis ar bērzu slotām noteikti bija labākas, bet kā tu tādas pilsētas māju dzīvokļos ierīkosi.

Siltā mākslīgā lietus straume, kas ietina Antiņu caurspīdīgā, kūpošā šķidrautā, viņa dvēseles līksmību sakāpināja tādos augstumos, ka nevarēja noturēties, nesācis dziedāt: „Kur tu augi, daiļa meita, ka es tevis neredzēju..."

Kas par to, ja meldiņš varbūt nebija īsti pareizs. Kad sirds ir līksma un grib dziedāt, vai kāds tad domās par meldiņu...

Apvilcies svētdienas uzvalku un vairākas reizes raisījis vaļā un atkal sējis kaklasaites mezglu, Antiņš vispēdīgi atzina, ka ir nevainojami sakopies, lai dotos, ļoti iespējams, savas dzīves vissvarīgākajos ciemos. Un viņš arī uz ielas izgāja dziedādams: „Kur tu augi, daiļa meita..."

Piepeši atcerējies, ka sieva, kaut arī šķirta, galu galā nav meita, Antiņš apklusa, taču tas ne mazākā mērā nesamaitāja viņa labo omu. Pār pilsētu klājās zilgana vakara krēsla, kurā ar tūkstošiem zelta acu ziņkārīgi skatījās nami. Skatījās arī Jērs, kā aizslīdēja garām daži kopā salipuši pārīši. Un šovakar, savādā kārtā, par tādu publisku izlaidību viņam nenāca ne prātā īgņoties. Viņš tikai brīnījās, kā šie pārīši neuzskrien kādam pretimnācējam virsū, jo arī viņu acis bija salipušas kopā...

Antiņš dziļi ieelpoja benzīna dūmiem piesātināto pilsētas gaisu un viņam gluži vai fantastiskā kārtā šķita, ka saostu tādu kā plaukstošu lapu, tādu kā puķu smaržu. Nemanītas bija pienākušas vēl ne pārāk karstās vasaras sākuma dienas ar patīkami remdeniem vakariem un naktīm, taču koku zaļuma nekur te tuvumā neredzēja. Varbūt, ka puķu smarža izplūda pa spoži apgaismotā puķu veikala līdz galam vaļā atvērtajām durvīm? Siltos vakaros daudzi Ņujorkas veikali turēja durvis atvērtas. Puķes! Jā, viņam taču vajadzēja nopirkt puķes. Cik labi, ka puķu veikals lika par to iedomāties, citādi būtu aizgājis pie dāmas tukšām rokām. Lelde viņu noturētu par aplam nepieklājīgu cilvēku vai briesmīgu skopuli.

Antiņš iegāja puķu veikalā un nopirka duci rožu. Protams, viņš tās izvēlējās dzejnieku apdziedātajā šķīstības

krāsā — baltas. Šīm rozēm taču vajadzēja simbolizēt jauna, gaišāka dzīves posma sākumu Leldes dzīvē. Viņai vairs nebūs jānomokās ar nelabojamu purva bridēju, kas viņu pašu tik tikko nebija ierāvis sev līdzi purvā. Turpmāk, ja pati vēlēsies, viņa laimīgi soļos blakus taisna un sausa ceļa gājējam.

Ar lēnu, sarkano uguņu neskaitāmas reizes apstādinātu autobusu Jērs aizkratījās lidz adresē uzrādītajai ielai un kājām atrada gala mērķi — vairākstāvu īres namu. Kaklu izstiepis, pie tā viņš brīdi stāvēja, laikam lāgā neticēdams, ka numurs varētu būt istais, tad ap-ņēmīgi sapurināja baltā papirā ietito rožu buķeti, apmēram tā, kā pirtī gājējs pirtsslotu, pirms kāpa uz karstās lāvas.

Taisnību sakot, pirtī uz lāvas viņš vienmēr bija uzkāpis veicīgāk nekā tagad kāpa pa vēsajām akmens kāpnēm. Tomēr tik liels gļēvulis nebija, lai apstātos vai grieztos atpakaļ. Tā beidzot viņš uztika līdz stikla durvīm, aiz kurām, kā zināja, vientulīga dzivo Lelde.

Piezvanīja un gaidija atvērēju.

Viņas galva (nemaz vēl nesaskatāma vērt sāktajā durvju šķirbā) priecīga sauca: „Tu! Tas beidzot esi tu, mans mijais gaidītais!”

Tik sirsnīgu apsveikumu Antiņš nebija gaidījis un grūda sev pa priekšu rožu buķeti, kas čaukstēdama atdūrās nu jau visā augumā aplūkojamās sievietes krūtīs.

Likās, ka arī viņa tikai tagad būtu ieraudzījusi atnācēju, un stāvēja samulsusi. „Piedodiet, es domāju, ka atnācis..."

„Jā, tas es esmu — Antiņš Jērs,” ciemiņš steidzās atbildēt. „Varbūt, ka es uz ģīmetnes izskatos drusku citādāks — ar vienu vaigu un aci tumsā, bet tas patiesi es esmu...”

„Es... piedodiet... tas bija tik aušigi, ka es..." sieviete apjukusi pacēla pie kakla roku un nervoziem pirkstiem ņurcīja tam apkārt aplikto pērļu virtenīti.

„Ja jūs, varbūt, domājat, ka es kā vīrietis būtu varējis pārprast jūsu uzticības pilno ieaicinājumu savā dzivokli, kur mitāt viena, tad esat bez bažām. Kā jūs no manām vēstulēm jau zināt, tad es tāds neesmu, kas šādu apstākļu iespējas kaut kā varētu sākt izmantot...” Antiņam

patika ne tikai Leldes redzamā kautrība, bet ari viņa pati, ļoti patika.

Viņai bija glīti sacirtoti kviešu krāsas mati, kam tik jauki piestāvēja lielo, it kā izbiedēto acu zilums. Šo zilo acu dēļ Antiņš pat bija ar mieru piedot, ka Lelde uzziedusi diezgan pabiezu lūpu krāsu uz savas mutes, kas neparasti bālajā sejā kvēloja kā pārgatava tomāta šķēle.

,,Es zinu, to es zinu no jūsu vēstulēm..."

,,Nu — tad jau — būsim pazīstami," un Antiņš atkal pagrūda uz priekšu rožu pušķi. „Es tās atnesu — visas baltas."

Bet Leldes roka nepastiepās pretī, lai saņemtu ziedus, un viņa ari neaicināja ciemiņu ienākt. „Kad es jums rakstīju, izdarīju to nepiedodami briesmīgo muļķibu, es vēl nezināju..."

„Ko jūs nezinājāt?" izbrinijies jautāja Jērs.

„Ka mans vīrs no tās nejaukās sievietes atstāsies, rūgti nožēlos savu vieglprātīgo soli un izmisis lūgsies atļauju atgriezties mājās..."

Antiņš stāvēja kā ar ūdeni apliets un pamazām sāka saprast, kas par lietu: „Un tad nu jūs — gaidījāt viņu?" „Jā."

„Ar tādu mīligi priecigu balsi?"

„Viņš šodien piezvanīja un teicās tūliņ, tūliņ būt mājās."

„Bet — jūs taču man rakstijāt, ka esat uz visiem laikiem..." Antiņš apjukušai sievietei gribēja atgādināt viņas ciešo apņemšanos pārtraukt ar plencigo viru jebkādus sakarus. Cik reižu tas jau nebija zvērējis laboties un raudādams nožēlojis savus pārkāpumus. Tad atkal piedzēries un uzvedies kā pats nelabais. Kā Lelde vēl varēja viņam ticēt un projām aizgājušo pieņemt atkal atpakaļ? It ipaši tagad, kad bezgodis bija aizva-zājies un nezin kā izdzīvojies ar citu sievieti. Tādu laulību vairs nebija vērts lāpit, to vajadzēja šķirt, ja nebija jau šķirta, uz karstām pēdām bez mazākās žēlastības. Lelde pati to zināja, skaidri un saprātīgi savās vēstulēs bija atzinusi, un nu? Kas nu notika? Vai piepeši viņa bija pavisam izdzīvojusies laukā no veselā saprāta?

,,Es esmu aizmirsusi — visu, par ko jums neapdomīgi atļāvos rakstīt. Es jūs jau brīdināju, ka tā kaut kas var notikt, ka es, varbūt, vairs negribēšu atcerēties...”

,,Jūs nedrīkstiet! Nekādā ziņā jūs nedrīkstiet...”

,,Ko es nedrīkstu?” šķita, ka Antiņa uzstājīgā balss (sevišķi tās skaļums) sievieti atvērtajās durvīs satraukusi, un viņas jau tā lielās acis ieplētās vēl platākas.

,,Aizmirst, ka visi šī cilvēka, ko jūs vēl necienīgi pagodinājāt, saukdama par savu viru, solijumi ir bijuši un būs — skaista, bet tukša mūzika."

,,Lūdzu, aizmirstiet to ari jūs!”

,,Tas ir neprāts!"

,,Jā, tāda es biju — gluži neprātīga — es atzīstos. Pazaudējusi jebkādu jēgas pamatu zem kājām. Bet tagad..."

„Tagad jūs būsit vēl neprātīgāka, par jaunu jūgdamās ilksīs, lai vilktu no purva laukā līdz rumbām iegrimušus, neizvelkamus ratus. Jūs drīzāk sabeigsit pati sevi un ņemsit nelabu galu. Tā ir pašnāvība, lēna pašnāvība!”

„Lūdzu, nesakiet tā!”

„Kā lai klusēju, ja jūs...” Antiņš no tiesas pēdējā brīdī vēl gribēja glābt nesaprotamas apmātības pārņemto sievieti.

Tak durvis lēnām, bet noteikti vērās ciet, un Lelde piesardzīgi klusā balsī dvesa: „Tomēr, lūdzu! Pa kāpnēm kāds nāk. Varbūt — tas ir — varētu būt — viņš! Ejiet, lūdzu ejiet!”

Antiņš tik nepieklājīgs nespēja būt. lai saņemtos un iestumtu durvju spraugā kāju. Tā filmās bija redzējis darām visādus bezgožus. Viņš tāds nebija. Tāpēc to vien vēl attapa pateikt: „Tad ņemiet vismaz šīs puķes, es tās jums pirku." Viņš pagrūda uz priekšu rožu pušķi, bet durvis jau bija ciet.

Brīdi uz vietas kāpņu telpā pamīņājies, Jērs pakasīja pakausi, paraustīja plecus, domīgs pagrozīja rokās papīrā joprojām ietīto rožu pušķi, tad sāka kāpt lejup. Tik tiešām varēja būt, ka steidzīgais nācējs ir Leldes vīrs. Grozoties ar buķeti gar viņas durvīm, radītu nevajadzīgas aizdomas. Bez prāta un saprašanas plenci mīlētājai sievai nelaimju tāpat netrūks.

Augšup kāpēja soļi jau bija dzirdami tepat tuvumā, un Antiņš gaidija. ka nākamā kāpņu pagriezienā viņu beidzot ieraudzīs. Vīram, kufu par spīti visam tik ļoti varēja mīlēt, noteikti vajadzētu izskatīties vismaz kā pasaku princim. Bet (un Jērs vīlies tik tikko neaizmirsa paiet sāņus, lai palaistu garām pretimnācēju) tas bija gaužām parasts cilvēciņš. Ne sevišķi liels, ne sevišķi skaists, neparasti garām rokām, pelēcīgu izplūdušu mīklas seju. Vienīgi viņa acīs degtin dega melna uguns, kas īsu brīdi kā karsts piķis apsvilināja arī Antiņu.

Varbūt šis vīrelis nemaz nebija Leldes vīrs? Par to derētu pārliecināties. Un Jērs palika kāpnēs stāvot, stāvēja un klausījās ar aizturētu elpu, itin kā kāds slepenpolicists. Jā, kāpējs tiešām uzkāpa līdz stāvam, kur dzīvoja Lelde. Bet tur vēl bija divu citu dzīvokļu durvis. Tad atskanēja sievietes balss. Leldes balsi, reiz dzirdētu, viņš pazina. Tātad tomēr. Gandrīz vai neticami, bet tomēr. Skaista un prātīga sieviete, pēc vēstules spriežot, arī smalkjūtīga, šitāda nesaturīga un neizskatīga vīreļa dēļ lēca uz galvas iekšā posta bedrē, no kuras pati nupat lūkojusi izrāpties. Viņš līdz šim godīgi bija domājis, ka rakstnieki tīšām, lai radītu ap sievietēm romantiskas mistikas pilnu gaisotni, tās dēvē par neizprotamiem un mīklainiem radījumiem. Nu pārliecinājās pats ar savu aci, ka tādas neizskaidrojamas lietas ar viņām — šiem skaistajiem radījumiem — tiešām var notikt.

Ar rožu buķeti klēpī (kāpnēs patlaban nedzirdēja neviena nācēja) Antiņš atsēdēs uz aukstā akmens pakāpiena un turpināja domāt. Varbūt šis cilvēks Leldi ir hipnotizējis, un viņa, lai kā gribētu, netiek no viņa vaļā? Velnišķīgi melnas, caururbīgas acis viņam bija. Ja tā, tad nelaimigajai sievietei vajadzētu palīdzēt. Bet kā? Iet un izmest nelieti no viņas dzīvokļa būtu nelikumīga vardarbība. Par to vēl iznāktu saķēpāšanās ar policiju. Atlika vienīgā iespēja — neatstāt Leldi likteņa ziņā un turpināt ar viņu sarakstities. Nopietnas, draudzīgas vēstules būtu viņai ne tikai morālisks atbalsts, bet dotu arī turpmāk iespēju jaunas nelaimes gadījumā griezties atkal pēc palīdzības. Jā, jau rīt Leldei aizrakstīs un

vēstulē pateiks, ko nebija spējis pateikt pēkšņi aizcirsto durvju dēļ.

Bet tagad? Ko tagad lai dara? Jērs pūlējās ātrumā izdomāt, jo juta kāpņu pakāpiena aukstumu spiežamies cauri biksēm. Viņš bija tik ilgi un rūpigi posies negaidīti īsajam ciemam, ka lāgā netikās tik ātri atgriezties pagrabā. Bez tam rozes ari kādam vajadzēja iedot. Nemetis taču tik dārgu un skaistu buķeti atkritumu tvertnē. Kā būtu, ja piezvanītu tai kaķa glaudītājai un bitņiku draudzenei? Lieliska ideja! Jau sen to vajadzēja izdarit.

Atjaunotas cerības spārnots, ka tomēr nebūs saposies par velti, Antiņš izmetās siltajā reklāmas uguņu pie-spidētajā vasaras nakts ielā un sameklēja tālruņa būdiņu. iekāpdams tanī kā stikla skapi. Numuru atrada gliti ierakstītu kabatas piezīmnicā un žvarkstēdama sāka griezties melnā aparāta ciparnīcas ripa. Klausulē atskanēja vārgi peles pikstieni, tad mīlīga sievietes balss: ,,Hallo!"

,,Es vēlētos runāt..."

„Ar ko?"

Un Antiņš tikai tagad atjēdzās, ka nezina meitenes vārdu. Bet tūdaļ izmanīgs attapās: „Protams, ar jaunkundzi."

„Ar kādu jaunkundzi?" balss klausulē iesmējās. „Mums šovakar te ir daudzas jaunkundzes."

„Es domāju to, kura man uzdevusi šo numuru. Vai citādi es zinātu piezvanīt," attapība Antiņu nebija atstājusi.

„Ragna, tā laikam būsi tu, ar kuru grib runāt. Kas? Es nezinu. Viņš ari nezina tavu vārdu!"

Jēram brītiņu nācās stāvēt un kļausities daudzbalsīgos smieklos. Tie skanēja viņa ausī vēl neparastāki nekā Ragnas vārds. Ragna! Kā kārtīgi latviešu vecāki savai miesīgajai meitai varējuši dot tik ērmīgu vārdu? Tas jau skanēja gandriz tikpat kā ragana.

Bet Ragnas balss pavisam nebija raganīga, jautra gan, kad viņa otrā galā paņēma klausuli: „Jūs vēloties runāt ar mani."

„Jā,"

„Kas jūs esat?"

„Tikums."

Atskanēja spurdzīgi smiekli: „Kas to gan būtu domājis, ka šovakar man iznāks sarunāties ar tikumu, turklāt pa tālruni. Kā redzams, tad tikumi ari ir sākuši modernizēties. Lai nu kas jūs būtu, jūs protat vareni jokot."

„Es nejokojos."

„Jūs esat nepārspējams. Jūs protat stāstīt jokus tikpat nopietnā balsī kā Džeks Benijs."

„Diemžēl, es nepazīstu Džeku, kas droši vien ir kāds no jūsu draugiem bītņikiem."

„Lieliski! Benijs bitņiks!"

Par spiti brāzmainai smieklu guldzoņai klausulē. Antiņš stingri turējās pie nopietna runas toņa: „Tikums — atcerieties, ar tādu vārdu es sludinājos avizē.

„Tik tiešām pēdējais laiks, kad tikumiem tāpat kā zobu pastām jāsāk sludināties avizēs. Citādi tos tagad grūti kaut kur atrast. Nudien, jūs esat lielisks!"

„Jūs pati man rakstījāt..."

„Kas galu galā jūs esat — tikums vai Ziemassvētku vecitis? Es neesmu dzirdējusi, ka tikumiem kāds rakstītu vēstules. Ziemassvētku vecitim gan."

„Jūs atsaucāties manam precibu sludinājumam," pacietību zaudējis, kā malkas pagales katru vārdu noskaldīja Jērs.

Atkal aizdrebuļoja vesela smieklu upe, tad smejoties aizkususi balss atsaucās: „Jā, nu es atceros! Jūs esat tā karstā maizes krāsns. Kādu vakaru, kad cita nekā nebija ko darit, tiešām aizrakstīju jums vēstuli. Bet kur jūs palikāt? Vai bijāt izdzisis un tikai tagad atkal piebēries oglēm?"

Antiņš kļuva vēl nopietnāks nekā bija sarunas sākumā. Kā latviešu meitene, kas kādreiz tēva mājās uz silta mūriša auklējusi runci un, droši vien, klausījusies ari circeņu dziesmā, varēja tik vaļšķigi jokoties ar nepazīstamu cilvēku? Nē, šī Ragna nebija uz mutes kritusi. Bet — vai viņš ko citu varēja sagaidit no tādas, kas trinusies pat ar bītņikiem. Un tomēr viņas balsi, kaut ari stipri padraiskā, bija tāda, isti neizprotama pievilcība, kas neļāva Jēram nokārt klausuli un lika rātni atbildēt: „Man ātrāk neiznāca laika."

„Uzbērt krāsnij ogles?"

„Nē, to es daru kārtīgi, uzberu katru vakaru un no-beņķoju kā pienākas. Es domāju — neiznāca piezvanīt."

,,Nu, tad brauciet šurp! Mēs visas mirstam aiz ziņkārības jūs redzēt — tādu dzivu krāsni."

„Visas?"

„Jā, pie manis šovakar sanācis jautrs pulciņš draudzeņu, un mums patlaban cita nekā prātīgāka nav ko darit kā aprunāt puišus."

Iekulties veselā, varbūt ne mazāk draiskulīgā skuķu barā Antiņam nenāca ne prātā: „Tad turpiniet vien. Es labāk piezvanišu citu reizi."

„Ko? Jūs negribat šovakar braukt? Vai tāpēc, ka esam tik daudzas? Jūs bīstaties, ka mēs jūs varētu nokutināt?"

„Taisni tā."

„Žēl! Ļoti žēl. Piezvaniet sestdienas vakarā, tad būšu viena. Mani senči brauc uz draugu mājas iesvētīšanu, bet man nav patikas lidzi braukt. Letiņi visās svētībās tagad laistās ar konjaku mazāk taupigi nekā ar ūdeni."

„Tas ir labi, ka tāda lieta jums nav pa prātam," mundri atsaucās Antiņš.

Bet Ragna turpināja: „Man nav nekas pret konjaku. Bet tikai pēc tam — kad pudeles vecīšiem sakāpušas galvā — garlaicīgi klausīties tās pašas vecu vecās skaņu plates: cik pasaule bijusi daudz citādāka un skaistāka toreiz, kad viņi bijuši jauni... Tātad piezvaniet. Es gaidišu!"

Antiņš nolika klausuli un ļoti nopietni domāja, ka viņam krietni vien būs jānopūlās, lai dabūtu Ragnu atpakaļ, kur viņa kādreiz bijusi — ar kaķi klēpī uz tēva māju siltā mūrīša. Protams, garigo māju un garīgā mūriša, ko trimdā esam paņēmuši līdz kā ceļa somu pašā dibenā noglabātus dārgumus. Bet silti dvēseliskā zemstrāva viņas balsi ļāva cerēt, ka pūles varētu atmaksāties. Kas tas tad būs par prieku, tāds pats kā ganam, kas atradis un izglābis pazudušu avi...

Bet Jēram patlaban vēl nebija ne mazākā iemesla priecāties, gluži otrādi — kā aplam neveiksmīgam ciemos gājējam vajadzēja atgriezties mājās ar baltu, nevienam neiedotu rožu pušķi rokā.

Viņš iesprauda rozes ar ūdeni pielietā piena pudelē (pieklājīgu puķu vāzi vēl nebija iegādājies), nolika pudeli uz galda un pats iesēdās gultā. Nezin kāpēc ausīs ieskanējās dziesma: „Domāju es domas dziļas, kādēļ laime mani nīst..." un sāka pie sevis to dungot. Bet tad viņš atcerējās, ka tā ir dzērāju dziesma, un apklusa taisni tanī brīdī, kad kāds pie durvīm pieklauvēja.

Saīdzis, ka varētu būt kāds īrnieks, kas viņu tik vēlā stundā sadomājis traucēt, Jērs negribīgi piecēlās un gāja skatīties.

„Piedodiet, es zinu, ka ir jau vēls un man jūs neklātos apgrūtināt. Bet es nekā cita no jums šovakar nevēlos, kā vienīgi lūgt, lai uznākat man līdzi — manā dzīvoklī," teica pie durvīm stāvošā sieviete un laikam jau bija krietnā pusmūžā, jo izskatījās itin spēcīgi nokrāsojusies. Antiņš par viņu zināja tikai to, ka viņa dzīvo viena.

Kas tas par savādu, trešo ielūgumu ciemos šovakar? Un namzinis laikam savieba stipri nelaipnu vaigu, jo košā īrniece steidzās paskaidrot: „Redziet, es nonesu lejā dažas tukšas pudeles un laikam nebūšu pietiekami stingri aizrāvusi ciet dzīvokļa durvis. Es nezinu. Bet, kad tagad uzgāju augšā, atradu durvis pusvirus. Un man nu bailes vienai pašai iet iekšā. Saprotiet, ļoti var būt, ka pa to laiku, kamēr es biju lejā, kāds ir dzīvoklī iegājis. Ja tas ir zaglis, viņš varētu man uzbrukt, vārgai sievietei."

Nu, tik vārga tu nemaz neizskaties — Antiņš pavīpsnāja. Bet ko darīsi — vajadzēja iet līdz par tādu kā miesas sargu.

Pie dzīvokļa pusaizvērtajām durvīm nervozā īrniece parāvās atpakaļ un aizlīda aiz muguras, stumdama viņu sev pa priekšu kā dzīvu vairogu. Tas stalto namzini drusku kaitināja, jo viņu nemaz nevajadzēja tā stumt, viņš nebija no bailīgajiem.

Droši un stingri kājas pret zemi sizdams, Jērs iegāja patumšajā gaitenītī un skaļi iesaucās: „Hei, vai kāds te ir?"

Viss palika klusu, un Antiņš tikpat noteiktā gaitā devās tālāk istabās: „Lūk, kundze, neviena te nav, jūs varat būt pilnīgi mierīga."

Bet uz guļamistabas sliekšņa tramīgā dāma ieķērās viņam elkonī un negribēja atlaisties: „Kā lai es zinu, esmu droša, ka ienācējs kaut kur nav paslēpies? Varbūt zem gultas vai skapī?"

„Tās ir tikai jūsu iedomas."

„Bet mani tās uztrauc. Man ir tāda savāda sajūta, ka bīstos palikt viena."

„Labi, es pārbaudīšu visus kaktus!" un Antiņš atvēra drēbju skapi, iebāza galvu pagultē, izpētīja visas aizdurves. Nekur nekā aizdomīga nebija.

„Paldies, un vēlreiz piedodiet, ka esmu jūs iztraucējusi," zilgani iekrāsotos acu plakstus nolaidusi, šķietami kautrīga atvainojās bailīgā īrniece. „Paldies, kungs... kungs... Es tiešām vēl nezinu, kā jūs sauc."

„Antiņš."

„Antiņ, vai tomēr jūs negribētu brīdi uzkavēties un iedzert ar mani kokteili? Man būtu drošāka sajūta, kamēr es nomierinos..."

„Sievietes, jūs tiešām esat dīvaini radījumi!" pēc šīvakara raibajiem piedzīvojumiem gribēja izsaukties Antiņš, bet pārdomājis sacīja: „Neskatieties tik daudz televīzijā slepkavību un visādu citādu noziegumu nejaukās izrādes, tad noziedznieki pašas dzīvoklī jums nespokosies. Un kokteiļu vietā labāk dzeriet pienu, tas ir veselīgāks nervu nomierinātājs."

To pateicis, viņš tūliņ gāja un tāpēc neredzēja, kādu seju viņam aiz muguras rāda koši izkrāsotā īrniece.

ASTOTĀ NODAĻA

KAILĀ sieviete Antiņam Jēram slidēja laukā no paduses. Tas nebija patikami gaišā dienas laikā uz cilvēku pilnas ielas, un viens otrs pretimnācējs, nesēja ciniņu ar nesamo vērodams, pasmaidija. Bet ko tur varēja darīt, ka Antiņam roka bija par isu, lai varētu aizsniegt un kārtigi saturēt diezgan paprāvās Milta bildes apakšējo malu. Ar pazemi līdz 86. ielai bija atbraucis diezgan ērti, turēdams gleznu klēpī. Aplam uzbāzigs gan mēģināja piesieties kāds blakus sēdētājs, par vari gribēdams zināt, vai Antiņš pats esot gleznotājs, vai gleznojot no dzīviem modeļiem un cik par stundu tie prasot. īsi un aši bija atkratījies ar strupu atbildi, ka glezna nemaz nav viņa. Taču jau tad sāka nožēlot, ka šķibo skaistuli nav papūlējies kārtīgi iesaiņot. Nu viņa, visu laiku no paduses laukā slīdēdama, pievērsa sev daudz vairāk ziņkārīgu acu. 86. iela, kur lielākajai daļai veikalu, krogu un kafejnīcu bija vāciski nosaukumi, mudžēt mudžēja cilvēku pilna, un ne reti pa starpu angļu valodai Antiņš dzirdēja arī vācu mēli.

Kur te varēja būt Viļa Štāla apgāds un spiestuve? Zeltiņš pa tālruni (pirms kādas stundas piezvanījis) bija uzdevis adresi un lūdzis atnest gleznu, jo viņiem šodien esot „Latvju Žurnāla" redakcijas sēde un tāpēc esot no īstonas Ņujorkā iebraucis. Jērs par šādu negaidītu apgrūtinājumu sākumā bija itin sapīcis, jo tā ka bija sestdiena, plānoja vakarā apciemot Ragnu. Vēlāk tomēr atzina, ka var šo gājienu izmantot lietderīgi arī savā labā. Proti, puķu vietā varētu aiznest Ragnai grāmatu.

Kā ar tukšām rokām ciemos iesi? Un puķes galu galā ātri novīst (tā jau bija novītušas un atkritumu tvertnē iemestas baltās rozes), turpretī laba grāmata ir tāda nenovīstoša dāvana, kas vēl pēc gadiem liek atcerēties dāvinātāju.

Antiņš bija dzirdējis, ka Štālam esot arī grāmatu galds, kur dabūjamas visu latviešu apgādu grāmatas, un tāpēc ar Milta pliko tagad cīnījās diezgan pacietīgi, līdz beidzot sasniedza meklēto namu.

Tam pirmā stāva durvis bija tik augstu, ka vajadzēja pakāpties pa nama ārpusē īpaši piebūvētām kāpnēm. Kad nācējs pa tām bija uzkāpis, pieputējušā logā varēja ieraudzīt latviešu mākslinieku koncertu programmas, plakātus, vizītkartes un grāmatas. Tātad atrasta īstā vieta (lejā uz ietves to vēl skaidri nevarēja zināt), un Antiņš Jērs, skaisti šķībo sev pa priekšu stumdams, droši gāja iekšā.

Tūliņ aiz durvim viņš iesprūda garā pašaurā istabā starp galdiem un virzījās tālāk ar lielu piesardzību. Galdi, kas stāvēja apkrauti grāmatām, nebija bīstami, bet no galdiem, uz kuriem redzēja ačgārniem burtiem izraibinātas svina plāksnītes, sablīvētas garās slejās, vajadzēja vairīties, lai netīšām nepiespiestos klāt. Tad labais svētdienas uzvalks (to bija uzvilcis, lai taisnā ceļā varētu doties tālāk pie Ragnas) būtu pagalam, jo svina rindiņu virspuse bija notriepta ar melnu, piķīgu krāsu. Telpas vienā galā redzēja lielu ķeburainu mašinu, tādu kā stāvus gaisā uzslietas koncerta klavieres. Otrā, gaišākajā galā ar logu, gar papīriem piemētātu galdu grozījās četri viri. Antiņš, no sava svētdienas uzvalka acis nenolaizdams, virzījās uz to pusi.

,,Gricēviča kungam ir taisnība — žurnāla grafiskais ietērps nav mazāk svarīgs par saturu," teica gara auguma cilvēks, tumšiem matiem un paplānu askēta seju.

,,Štāla kungs, man liekas, ka šoreiz atkal pārāk daudz telpas apēdīs dekorātīvi baltie laukumi," runāja pretī Linarda Tauna spuraini cirtainā galva.

Modernā gaumē ģērbies kungs ar jauneklīgu vaigu pasmaidīja tādu kā amata meistara smaidiņu, kas visiem meistariem laju sabiedrībā allaž ir drusku augstprātīgi, un teica: ,.Paskatieties lielos modernos amerikāņu žurnālus, vai tur ir viss sabāzts kā maisā?"

,,Un tomēr, Harij, man labāk patik graudi maisā, nekā — kā Virza esot teicis par kādu reprezentablu Ulmaņa laika izdevumu — sūdi zida zeķē," norūca Zeltiņš, turpinādams lasit un labot kāda manuskripta pēdējo lappusi. ,,Atklāti sakot, arī mūsu žurnāla stērķeligi baltais un spidigi glumais papirs nav pa manai gaumei."

„To nu gan es nesaprotu, ka mums būtu jāizvēlas un jāņem sliktākas kvalitātes papirs, ja par to pašu cenu es varu dabūt labāku, uz kura daudz labāk iznāk ari klišejas," izdevējs Štāls par papīru bija citādos ieskatos.

„Tad jau, pēc Teodora domām, mums vajadzētu turēties pie senčiem un iet atpakaļ uz „Mājas Viesa" laikiem," pavīpsnāja par galvenā redaktora prasto gaumi ari mākslinieciskais redaktors.

„Ja gribat, turieties veseli pie saviem baltajiem laukumiem, bet lieciet tagad man mieru," atvairījās Zeltiņš un sāka bungot ar zīmuļa galu pa pieri. „Man kaut kas vēl jāsagrabina humora nodaļai. Ar jokiem nemaz nav joki, bet tīrā bēdu luga. Latviešu humoristu suga ir izmirusi, gandriz vai nemanot apbedita, bez krāšņām kapa runām un vainagiem, jo jokotāji mums allaž šķituši stipri aizdomīgi viri, kas tikai to vien skatās, vai kādam krekls nav izlidis laukā no biksēm. Mēs labprāt pat gulētu stērķelētās pidžamās, ja tikai ar to kaut ko varētu pielikt pie savas pašiedomātās cienibas. Kas Ņujorkā pēdējā laikā neparastāks noticis? Ak tā — kaut ko varētu uzrakstīt par Džona Ferdinanda Tidemaņa ribām."

Harijs Gricēvičs atkal smaidīja: „Kā liekas, ribas būs vienīgās, kas Tīdemanim vēl palikušas neaprakstītas. Kuru citu latviešu mākslinieku rakstnieki vēl tik dauz apjūsmojuši kā viņu? Bet — ko tu par viņa ribām zini? Tu taču neesi dakteris."

„Tidemaņa ribas Elles ķēķī nupat bija dienas sensācija."

„Tak laikam ne tik liela, ka ziņa būtu varējusi atnākt līdz Filadelfijai," šaubījās Gricēvičs.

„Tad jūs tur visu brāļu mīlestības pilsētā guļat uz ausīm. Tik neparasta ribu pārlaušana nenotiek katru dienu un ne ar katru. Pēc savas visādi sekmīgās izstādes noslēgšanas Tīdemanis ar vīna glāzi rokā godīgi sēdējis Frīža Milta dzīvoklī un rāmi skatījies televīziju. Pēkšņi paslīdējusi kāja — krēslam vai Tīdemanim, tas palicis nenoskaidrots — un maestro nokritis uz grīdas — vai var būt kāds mazāk bīstams kritiens par kritienu zemē no sēdus stāvokļa? — bet viņam — ribas pušu! Uz karstām pēdām izsaukts dakteris, un Milta kundzei vajadzējis kļūt par pacietīgu slavena pacienta kopēju." Stāstītājs brīdi padomāja, tad pagrozīja galvu: ,,Nē, sitas atgadījums humora nodaļai tomēr īsti nederēs. Labāks būs tas, kā Tīdemanis mūs visus pie Torņkalna durvīm nostādīja goda sardzē savai sievai."

,,Rīgā?"

,,Par Torņkalnu mēs esam iedēvējuši Elles ķēķa krogu 42. ielā, kur kādreiz sanākam kopā pasēdēt," paskaidroja Tauns. ,,Es atceros, Teodor, toreiz no Glenridžas bija atbraucis arī Gonka."

Zeltiņš turpināja: „Mēs sēdējām, dzērām vīnu un Tīdemanis mums stāstīja par savu sievu. Tā esot tik skaista, ka mēs, viņu ieraudzījuši, tūdaļ visi kā viens trūkšoties kājās un nostāšoties rindiņā kā reta skaistuma goda sardze. Un tieši tai brīdī aiz krogus loga uz ielas mēs ieraudzījām Tidemaņa kundzi, kas nāca šurp. Ko nu mums bija darīt? Lai apliecinātu, ka meistaram taisnība, — un taisnība, protams, viņam bija, kā visam, ko džentlmeņi saka par dāmām, — mēs cēlāmies kājās un nostājāmies pie krogus durvīm goda ierindā. Antiņ, mana bilde, atstiepta plika cauri visai pilsētai! Tu neesi jērs, bet lauva!"

Antiņš to zināja pats, ka uzvārds viņam nav gadījies īsti piemērots raksturam (citiem cilvēkiem bija vēl nepiedienīgāki uzvārdi), bet bija patīkami šādu atzinumu dzirdēt no cita mutes. Viņš visu laiku klusu bija stāvējis un gaidījis, kad kāds viņu ievēros, jo nebija iedrošinājies pārtraukt tik nopietnas sarunas. Tagad viņš nodeva gleznu īpašnieka tālākajā gādībā un pieklājības pēc vēl atvainojās :„Steidzos, neiznāca laika kārtīgi iesaiņot."

„Tas nekas, saule pelēkajai meitenei nebūs kaitējusi, jo viņa tur tak gul uz jumta un sauļojas," gleznu aplūkodams, teica redaktors.

,,Jā, nu manā istabā visas sienas palika atkal plikas," sūrojās Jērs. ,,Ak, kā derētu, gribētu ari pats reiz tikt pie kādas latviskas gleznas."

,,Ja gribat kaut ko latvisku, tad es jums varu ieteikt profesoru Augustu Annusu," teica Tauns.

,,Ļoti gribētu," atzinās Antiņš.

,,Kādu vakaru pie profesora varam aiziet. Es jums aiziešu lidz" piedāvājās dzejnieks.

,,Ar lielāko prieku," Jērs patiesi bija priecīgs.

Bet viņu priecīgo sarunu cietsirdīgi pārtrauca Vilis Štāls: ,,Kungi, ķersimies pie darba. Tauna kungs, mēs varam sākt aplauzt žurnāla pirmās lappuses."

,,Labi, man tikai vēl jāpabeidz labot korrektūras."

Te vienā telpā bija kopā viss kas: grāmatnica, redakcija, spiestuve. Taunam vajadzēja paieties tikai uz istabas otru galu, un viņš no redaktora tūdaļ pārvērtās par burtlici.

Antiņš kā ēna sekoja dzejniekam, kas no visiem šķita pats laipnākais, nepagrieza vienaldzīgs ienācējam muguru kā citi, kaut arī bija aizņemts.

Tauns izveicīgi darbināja stāvus gaisā izslietās dzelzu klavieres, uz zema ķebliša sēdēdams un piesizdams tādus kā rakstāmmašīnas taustiņus. Ar ādas siksniņām kopā sajūgti, griezās visādi riteņi, gan lielāki, gan mazāki, žvarkstot no misiņa zārkam līdzīgas lādes bira lejā ķeburaini ķiņķēziņi un blivējās taisnā rindā viens otram blakus. Kad rinda burtlicim šķita pietiekami gara, viņš paspieda kloķi, ķiņķēziņi kā zaldāti kopā salipuši kaut kur aizskrēja, lai pēc brīža viņu vietā skārda silē ieslīdētu spožas svina plāksnītes ar burtiem izraibinātu vienu sānu.

,,Es tiešām nezināju, ka viss ar tinti, zīmuli vai rakstāmmašīnu rakstītais, katra rindiņa jāizlej un jāiz-presē tādā spožā metallā," atzinās Antiņš. „Tad nu gan katram iespiestajam rakstam ari vajadzētu būt kaut drusku spožam — šāda sarežģīta darba cienīgam. Atklāti sakot, tagad man vēl vairāk jābrīnās, kā laikrakstos, žurnālos un grāmatās var spiest iekšā rakstus, kas reizēm ir tik tukši un nenozīmīgi, ka tikai retais tos izlasa, varbūt vienīgi autors pats. Tādi taču nemaz nav vērts šitāda liela pūliņa. Ziniet, kas man nupat ienāca prātā?”

,,Nu kas?” galvu nepacēlis, bez sevišķas ziņkāres, laikam tikai pieklājības pēc iejautājās Tauns.

„Visiem rakstīt gribētājiem vajadzētu uzlikt par pienākumu vispirms kādu laiku nostrādāt spiestuvē."

„Kā redzat, es jau strādāju," atsmēja dzejnieks.

Bet lērs turpināja: „Tad viņi, varbūt, sāktu atģist, cik daudz un nopietni gar iespiestu vārdu ir jāstrādā, lai skaisti melnu dabūtu uz balta papīra. Ja ari ne vairāk, tad vismaz tikpat daudz paši piepūlētos, lai nebūtu jd-drukā galīgs bleķis. Citādi tā taču ir — par velti zemē nomesta nauda!"

„Lūdzu, nenometiet tagad zemē ari jūs!"

„Ko, naudu?"

„Nē, šīs rindiņas. Nolieciet tepat uz galda malas, tūliņ es sākšu labot korrektūras,” Tauns sniedza Antiņam ar stingriem pirkstiem cieši kopā saspiestu metalla plāksnīšu klucīti.

Jērs ar prieku steidzās pakalpot, droši satvēra svina rindiņas, bet — tai pašā brīdī saviebās un jau mirkli vēlāk izskatījās pavisam nelaimīgs — spožās svina rindiņas bija izšļukušas no viņa rokas un gulēja zemē, pajukušas uz visām pusēm. „Karstas — es nezināju, ka tās tik karstas..."

„Es esmu vainīgs — man vajadzēja jūs brīdināt," Tauns pieliecās, lai sāktu lasīt kopā izkaisītās rindiņas.

„Nē, es esmu vainīgs. Taisni kā lempis bez rokām," apsūdzēja sevi Jērs un metās palīgā grābstīties pa grīdu.

„Nav nemaz tik liela nelaime, ka jāmeklē par katru cenu rokā vainīgais," labdabīgi smaidīja dzejnieks. „Tās tikai dažas korrektūras rindas. Liela un nepatīkama ķē-pāšanās gan iznāktu, ja jūs man būtu sagāzis kādu no salikuma slejām uz galda. Tad katru rindu, salīdzinot ar korrektūru novilkumu, vajadzētu atrast un ielikt pareizajā vietā. Ir krietni jāiemanās, lai veselu sleju neizjukušu pārceltu. Lūk, tā..." Šinī istabas galā par burtlici kļuvušais redaktors salieca abu roku pirkstus kā knaģus, saspieda no abiem galiem sleju tik cieši, ka visas atsevišķās rindiņas salipa kopā vienā stingrā svina stieni, un pārcēla to uz citu vietu.

„Man ir stipras rokas, es ari to varētu," Jēram šķita, ka ši būtu īstā reize parādīt, ka viņš nemaz tik liels tūļa nav, kā dzejnieks varēja domāt, kad bija nometis karsto svinu. Viņš jau uzbraucīja piedurknes, lai pašapzinīgi ķertos klāt paprāvai metalla rindu kolonnai.

„Lūdzu, labāk neaiztieciet! Tad mēs patiesi būsim nelaimē," iztrūcies iesaucās Tauns un sāka pats veikli gar sleju darboties. Ar īlena smaili izcēla te vienu, te otru melnās krāsas noziesto rindu un iesprauda vietā spožās, tikko saliktās.

Antiņš klusēdams, jo saprotamā kārtā jutās apvainots, skatijās, skatījās, lidz sāka sajust, ka te ir lieks, un atcerējās, ar kādu nolūku isteni šeit ir nācis. Bija taču gribējis nopirkt Ragnai grāmatu. Pagrieza Taunam muguru, aizgāja uz istabas otru — tā sacīt, redakcijas galu un apstājās pie grāmatu galda.

Šķita, ka izvēle tiešām ir liela, bet nebija nemaz tik viegli atrast vislabāko, šīsdienas vajadzībai piemērotu grāmatu. Kaut kādu nenozīmigu lasāmvielu Antiņš Ragnai negribēja nest un tāpēc ilgi gudroja, apcerēdams katru grāmatu no visādiem viedokļiem.

Viena bija par plānu, otrai vāks no ilgas stāvēšanas saulē sadzeltējis, citai virsraksts neskanēja diezko daiļi. Piemēram, Irma Liepsala savu stāstu grāmatu bija nosaukusi par „Sumpurņu laiku". Kā kaut ko par sumpurņiem lai nes skaistai meitenei Ka Ragna ir skaista, par to kaut kā viņam nebija ne mazāko šaubu. Edvīnam Mednim „Rozes lidoja gaisos", tas ari bija stipri aizdomīgs virsraksts, pavedinādams domāt par melnās maģijas brīnumiem. Valdemāra Krodera „Mēris Bom-bejā" izklausījās itin pabaigs, cerīgam apciemojumam gaužām nepiedienīgi. „Vīru valoda" skanēja skaisti un cildeni. Bet šo grāmatu vispirms pašam vajadzēja izlasīt, jo par Jāni Sarmu, tās autoru, neko nezināja. Varēja būt, ka viņš ir stipri zaļoksnigs jauneklis, kas lidzigi citiem jaunekļiem raksta visādas pārdrošības.

Beidzot Antiņš Jērs izvēlējās Zinaīdas Lazdas „Saules koku", samaksāja Štālam, un tā kā par viņu neviens vairs nelikās zinis (pat Zeltiņš, kam bija atnesis bildi), gāja projām.

Lai tiktu tai pilsētas daļā, kur dzīvoja Ragna, vajadzēja braukt ar pazemi gandriz vai veselu stundu. Bet kad viņš vienā no pēdējām piestātnēm izkāpa, jutās patikami pārsteigts. Redzēja tikai dažas pelēkas vairāk-stāvu mūra ēkas. Ielu malās, pa daļai koku zaļuma apslēpti, tupēja koka namiņi garās un klusās rindās. Jā, te bija arī manāmi klusāks nekā pilsētas vidienē. Kaut kur pat dzirdēja rejam suni.

Skaisti! Ilgi nedzirdēta kārtiga suņa riešana Antiņam šķita tik jauka, ka viņš tik tikko aiz sajūsmas neatrēja pretī. Palaikam Ņujorkā redzētos, ērmigi izcirptos pūdeļus, kas dāmiski sīkiem solīšiem siksniņu galos tipināja līdzās savām kundzēm, nebija gadijies dzirdēt rejam. Vai viņi to maz prata, lidz pašai dvēselei nedabigi sasmaržoti un safrizēti, tīrās suņu karikatūras? Brīnums, ka viņus vēl nebija atstājis visu pasaules suņu visbūtiskākais instinkts — apstāties pie viena otra koka vai staba...

Šis te rējējs bija varens suns ar varenu balsi un (tālāk pagājis, Antiņš ieraudzīja) stiepļu pinuma žoga iekšpusē ar lēniem, nosvērtiem un cienīgiem ierējieniem pavadija katru, kas gāja garām šķietami pamestai, klusai mājai, mušu sieta aizvilktiem lieveņiem.

Antiņš apstājās, lai pateiktu dūšīgajam sunim kaut ko draudzīgu. Viņam tagad bija taisni tāds prāts, ka gribējās laipni aprunāties ar kustoni. Taču sunim Jērs kaut kā šķita aizdomīgāks par visiem citiem. Viņš draudīgi atņirdza zobus, izslējās pelēks (ar gaišāku pavēderi) pakaļkājās un trieca mērena teļa augumu stiepļu žogā, sākdams riet kā negudrs.

Antiņš tik viegli nebija iebaidāms un negribēja no sava labā nodoma lēti atlaisties. Iebāzis roku kabatā, sataustīja gabaliņu šokolādes un meta briesmonim: ,,Še, uz kārā zoba! Un beidz bļaustīties! Tu taču redzi, ka esmu tev draugs.”

Sunim nenāca ne prātā atzīt Jēru par draugu vai ari viņš nebija sapratis latviešu valodu. Tas varēja tā būt, un tāpēc Antiņš jau gribēja atkārtot savu tuvināšanās mēģinājumu angļu valodā, kad pēkšņi atvērās mušu sieta aizplīvurotās lieveņa durvis un laukā izbāzās kupla sievietes galva.

Kuplā galva sauca, lai liekot viņas sunim mieru. Tādi uzbāzīgi cilvēki kā viņš un bērni padarot kustoni tik nervozu, ka vajadzēšot vest pie nervu ārsta.

Suni pie nervu ārsta? Antiņš kaut ko vēl ģeķīgāku nebija dzirdējis un gribēja šai lietā pateikt savus ieskatus, bet viņu pārkliedza paliels puika, kas pilnā jaudā auļoja šurp un sauca vienā gabalā, turēdams abās paceltajās rokās pa pistolei: ,,Beng, beng, beng... Lord, es tev palīdzēšu pieveikt šito bandītu! Beng, beng..."

Sieviete rājās, suns rēja, puika klaigāja, tīkamais pilsētas nomales klusums kaut kur bija pazudis, un centās pazust arī Antiņš. Viņš steidzās tālāk ātrā soli un labu laiku viņam neienāca prātā atskatīties, līdz ieklausījās un sāka likties, ka kāds viņam seko. Jā, visu laiku aiz muguras bija dzirdami soļi, kas ne atpalika, nedz pietuvinājās, turoties visu laiku vienā attālumā. Antiņš apstājās un tūdaļ dzirdēja, ka gājējs aiz muguras arī apstājās. Paspēra dažus soļus uz priekšu. Sekotājs arī paspēra tikpat daudz soļu. Šaubu vairs nebija, kas par lietu. Antiņš strauji apcirtās apkārt un stāvēja vaigu vaigā ar savu vajātāju.

Tas bija nejaukais bļaustīgais bengotājs. Vilkās viņam pa pēdām neglīti piemiegtām acīm, svarīgi sašķobītu seju, ar vienu revolveri rokā, otru iestūķētu makstī, kas karājās pie platas, visādiem skārda spīguļiem izraibinātas jostas. Iztaisījies spoks pēc īsta ķēmiņa, platma-lainu govpuiša cepuri galvā, sarkanām, piešotām stulm-kurpēm kājās.

Antiņš pārskaities viņam uzsauca: „Tu, sesk, ko vazājies man no pakaļas? Vai tev nekā cita prātīgāka nav ko darīt?"

Taisni pret viņa pieri pacēlās pistoles stobrs: „Beng, beng beng!"

„Taisies kā pazudi!"

„Beng, beng, beng!" atkal tā pati atbilde.

Sākt ar puiku skaļu jandāliņu laimīgi noklusušajā ielā nebūtu prāta darbs. Atlika ejot pastiept garāku kāju un cerēt, ka spokam apniks sekot. Bet pēc brīža, kad Antiņš atkal atskatījās, puika joprojām vilkās viņam aiz

muguras kā aukliņā piesiets. Kā lai tiek no pistolēm apkārtā negantnieka vaļā? Māju numuri jau skaidri rādija, ka Ragna dzīvo tepat kaut kur tuvumā. No šāda rezgaļa visu kaut ko varēja sagaidīt, visādas bezkaunības, kas padarītu Ragnas acis viņu aplam smiekligu.

Jā, ko lai iesāk? Ar spēcigiem vārdiem vien nekas nebūs panākams, puika tikai atbļaus preti vēl skaļākā riklē. Jērs beidzot izšķīrās par klusu, bet stipri ietekmīgāku rīcibu. Draudigi atsviedās atpakaļ un sāka skriet, it kā nopietni gribēdams sekotāju noķert un pamatīgi pārmācīt.

Puika tiešām izbijās un laidās lapās. Antiņš (vēl gabaliņu paskrējis viņam pakaļ) sāka smaidīt un apmierināts berzēja rokas. Tā, nu šī lieta bija laimīgi nokārtota. Tagad tikai vajadzēja iespējami ātri nokļūt līdz Ragnas māju vārtiņiem, kas balti spīdēja rūpīgi apcirpta dzīvžoga spraugā, un tad tur pazust aiz zaļā pagalma kokiem un krūmiem.

Vārtiņi sausi nočīkstēja, zem Antiņa kājām iečirkstējās glīti nograntēta celiņa oļi. Šķita, ka kūdras krāsas māju ar zaļām logu apmalēm un durvīm, kurai uz tikpat zaļa jumta kā piparkūku vīriņš tupēja skaisti brūns skurstenis, Ragnas vecāki nesen būtu nopirkuši. Ar tādu acīm redzamu mīlestību, par ko liecināja rūpīgi koptais pagalmiņš, tikai latvieši mēdza izdaiļot savus jaunos īpašumus. Vairums amerikāņu rūpējās tikai par to, lai zālāji būtu gludi nocirpti. Bet te visapkārt mājai kā krāsaina josta stiepās svaigi uzrušināta puķu dobe. Šur tur starp puķēm redzēja tomātu stādus, piestiprinātus koka nūjiņām. Arī neapšaubāma latviskuma pazīmes: mīlot skaistumu, tai pašā laikā, cik iespējams, zemi izmantojot praktiski.

Antiņš gandrīz jau bija aizmirsis nepatīkamo sekotāju, bet kaut kā iedomājās atskatīties un sastinga, nespēdams paspert tālāk uz mājas pusi vairs ne soli. Pistoļu puikas nekaunība nepazina itin nekādu robežu, tā neaizturama patlaban stūmās cauri baltajiem vārtiņiem. Tātad negantnieks tomēr bija redzējis viņu te ienākam un nupat turpināja dzīties pakaļ.

„Gnīda, kā tev nav kauna lauzties iekšā pilnīgi svešā mājā?” Antiņš iesaucās apslēpti paklusā balsī (lai mājā

aiz vaļējiem logiem viņu kāds nevarētu sadzirdēt), tai pašā laikā izvaikstidams seju tik aplam bargu, ka no tās pats velns būtu pagalam notrūcies.

Bet puiku Antiņa vaikstīšanās nespēja iebiedēt ne mazākā mērā. Uz abu makstis iebāzto pistoļu spaliem rokas lieligi uzlicis, viņš sauca preti: ,,Lūk taisni to es gribēju prasit tev pašam: kāpēc esi te ienācis — svešā mājā? Atbildi tūliņ uz vietas, citādi...” Puika izrāva no makstim abas pistoles un nebija šaubu, ka kuru katru bridi var atskanēt nejauki skaļi kaujas sucieni...

„Es esmu šai mājā ielūgts ciemos, saproti. Un tā kā tu neesi ielūgts, tad netaisi traci, bet labāk pazūdi.”

„Ciemos? Pie kā?"

Šādu neciešami uzbāzīgu tincinātāju citos apstākļos Antiņš gan būtu zinājis kā apklusināt — sadevis knēvelim pa dibenu, un beigta balle. Bet tagad no nejau-ceņa vajadzēja tikt vaļā bez lielāka trokšņa.

Piespiedās puslidz rāmā balsī atbildēt: „Pie jaunkundzes.”

„Kā viņu sauc, to jaunkundzi?”

„Džentlmeņi tādas lietas svešiem cilvēkiem nemēdz teikt,” attapās (kā pašam šķita) atjautīgi atbildēt Antiņš.

„Es te esmu daudz mazāks svešinieks par tevi.”

„Gan izaugsi kādreiz lielāks, varbūt, ka tikpat liels kā es, jo dūša tev jau tagad ir liela,” Antiņš cerēja pieveikt puiku ar jokiem.

Bet arī tas nelidzēja: „Saki, ko es tev prasu! Ko? Neteiksi? Tad es tūliņ...”

„Kuš! Kuš!”

Par velti milēts. Bļauris vairs nebija apturams.

„Beng, beng, beng!” viņš kliedza visā galvā.

Cits nekas neatlika, vajadzēja kliedzošo un negudri lēkājošo mērkaķēnu aiztriekt projām ar rupju varu. Viņš, pagāns, tomēr nebēga uz vārtiņiem, bet sāka joņot pa zālājiem tik sasoditi ātrām kājām, ka Antiņam nebija ne mazāko izredžu viņu noķert. Bēdzējs turklāt vēl bija tik veikls, ka prata negaidot pasisties sāņus un noslēpties aiz kāda koka vai košuma krūma, tā ka ķērējs viņam reizēm paskrēja garām un sajuta pie sava pakauša aukstu pistoles stobru... Lai arī cik aši viņš lūkoja apsviesties apkārt, puika jau bija gabalā un rādija viņam mēli.

It kā nelaimju vēl nebūtu diezgan, tieši tagad vajadzēja atvērties mājas durvīm un izņākt meitenīgi pajaunai sievietei. Viņa apstājās uz lieveņa kāpnēm, skatījās traci un sirsnigi smējās.

Apstājās arī Antiņš, bet nesmējās. Pašam par sevi ne vienmēr patikami smieties, īpaši reizēs, kad citiem negribot sagādāti visskaļākie smiekli.

Viņš aizkusis elsoja: „Jūs laikam esat — būsit Rag-nas jaunkundze?"

Pagaidām vēl esmu un būšu, kamēr ar kādu neprāti apprecēšos pati vai vecīši piespiedīs precēt prātīgu cilvēku," jā, tā bija Ragna, kas tā varēja runāt.

(,,Es esmu Antiņš."

,,Tas jums nemaz nav jāsaka."

„Kā tā?"

,,Es zināju, kas esat, tiklīdz jūs ieraudzīju..."

,,Ak tā... saprotu... varu iedomāties... pēc šitādas ierašanās..." Antiņš gribēja ar piedurkni noslaucīt sasvīdušo pieri, par laimi atcerējās, ka viņam šodien mugurā svētdienas uzvalks un izvilka tīru, baltu, glīti salocītu kabatas lakatiņu.

„Man ļoti jāatvainojas par nepatīkamo traci, kas manas vainas dēļ te izcēlies. Bet es nekādi netiku vaļā no nejaukā amerikāņu puikas. Kā viņš uz ielas stūra man nejēdzīgi piesējās, tā bļaudams vilkās līdzi visu laiku."

„Amerikāņu puikas?" smīnēdama pārjautāja Ragna.

„Kas cits viņš varētu būt kā amerikānis? Vienīgi amerikāņi ir spējīgi izaudzināt savus bērnus par tādiem nepieklājīgiem dauzoņām jebšu delinkventiem, kā tos šai zemē sauc. Un nebūtu nemaz jābrīnās, ja spēļu pistoļu vietā viņam būtu pagadījušies rokā īsti revolveri, nošautu mani uz vietas kā nieku."

„Beng, beng! Jā, tad beigts tu būtu, jo es nekad ne-aizšauju garām,” pilnīgi negaidot, skaidrā latviešu valodā pārtrauca Antiņu puika.

„Ko? Kas?" sūdzētājies pārsteigts plātīja muti.

„Tas delinkvents — es viņu saucu par monstru — ir mans brālis. Vecīši atstāja man uz kakla. Lūdzos žēli un dikti, lai ņem viņu līdz uz mājas iesvētīšanu, bet

monstram krams galvā. Iedomājies palikt mājās un neiet. Šim — vai tur nav jāsmejas? — jāapsargājot mani! Mani no jums!! Ha, ha!" Ragna smējās.

Turpreti Antiņam smiekli šķita aizskrējuši neaizsniedzamā tālumā. Kā viņš gan bija izgāzies. Saukājis Rag-nas miesīgu brāli visādos neglītos vārdos. Turklāt vēl izteicies tik ļoti nicinoši par viņa audzināšanu. Ar to tak skaidri un gaiši bija apvainoti arī Ragnas vecāki. „Piedodiet... es atvainojos... es tiešām nezināju..."

„Ka brālis man tāds monstrs?"

„Nudien, tik stipri nedomāju kā izteicos..." Jērs meloja.

„Varējāt teikt vēl stiprākus vārdus — tas viņam nemaz nekaitētu. Vienīgi žēl, ka labais tētiņš nav mājās, tad būtu dzirdējis, ko citi cilvēki par viņa neaizkaramo lutekli saka."

„Nedod Dievs...”

Nokāpusi no lieveņa kāpnītēm, Ragna nāca pāri zālājam pie Antiņa: „Esat gan jūs sevi sakurinājis šovakar isti karstu, ka pašam jāsvīst... Nāciet iekšā, es jums iedošu glāzi auksta ledus dzēriena. Ceru, ka tas tik ļoti jūs tomēr neatvēsinās, ka jūsu klātienē man būtu jāsalst..." Ragna to teica tādām acīm, ka Jēram krūšu vidū kaut kas jocīgi notirpa un viņš nepretodamies ļāva, lai meitene paņem viņu zem rokas un ved.

„Nē, jums nebūs jāsalst..."

„Jūs mani sildīsit kā kaķēnu mūrītis?"

Un laikam tāpēc, ka Ragna (paskatījusies uz mata tādām kā istas kaķes acim) piespiedās ciešāk klāt viņa sānam. Antiņš steidzās paskaidrot: „Tas ir — es biju domājis — gribēju sacīt — vairāk garigi — ar latviskā saules koka siltumu. Lūk, šo Lazdas dzeju grāmatu es jums nopirku." Un tikpat steidzīgi viņš tūdaļ iztina grāmatu no baltā ietinamā papīra.

„Tiešām? Jūs mīlat dzeju?" paņēmusi grāmatu, Ragna brīnījās.

„Varbūt, es pats no galvas līdz kājām izskatos pēc tirās prozas, bet savā dziļākajā dvēseles būtibā..."

„Esat dzejnieks?"

„Kur nu, tikai milētājs — es domāju — gribēju teikt — tas ir — dzejas."

„Tad gribot negribot man jākļūst par dzejoli..."

,.Kāpēc?”

,,Lai arī mani jūs mīlētu.”

Antiņam atkal vajadzēja laist darbā savu balto kabatas lakatiņu, jo pēkšņi juta, ka vēl ir stipri sakarsis. Kā Ragna varēja bez mazākās nopietnības, smejoties pilnā kaklā, tā kaut ko runāt. Pie tādas nekautribas cilvēka visintīmākajās dvēseles lietās viņš nebija pieradis.

,,Beng, beng!” Ragnas brālis no aizmugures uz viņiem atkal šāva, droši vien abas pistoles gaisā pacēlis.

Savādā kārtā puikas brēcieni Antiņam ausīs tagad nemaz tik nejauki negrieza. Šķita, ka itin priecīgs viņš nu steigtos tos izmantot: ,,Ragnas jaunkundz, jums tiešām ir neapskaužami modrs sargs.”

,,Es nezinu gan, vai viņa apsardzība nebūs vairāk vajadzīga kādam citam nekā man..." tumšas, šķelmīgas acis pāršūdināja Jēra augumam tādu skatu, ka, likās, jau bija sākušas nojaust, kas isti ciemiņš ir par viru. „Lūdzu, uzmanieties, ka neuzgāžaties virsū kādai mēbelei, kamēr es iededzu dīvāna spuldzi. Es neciešu baltās spožās ugunis pie griestiem, kas apkārtni pārāk atkailina. Tās visas vienmēr ar lielu prieku gan iededzina mani vecīši, kad atnāk kāds viņu ciemiņš. Laikam, lai labāk varētu saredzēt, ka draugu vaigi kļuvuši rievaināki par pašu sejām... Man turpretī tīkamāka šķiet krāsaina krēsliba. Un jums?”

,,Es, ja varētu tā sacīt," atzinās Antiņš, „gan arī vairāk esmu tāds gaismas cilvēks. Bet, ja krēsla jums tik miļa, tad, protams, iededziet krēslu."

Vēl istabā īstas tumsas nebija, un tā nu Ragna, iespī-dinādama garam metalla kātam uzspraustu papira ķipi, krēslu tikai iekrāsoja rožaini dzeltenīgu. Un gaismas mīlētājam Jēram vajadzēja atzit, ka radās tiri mājiga gaisotne. Turpat netālu no durvīm, kur bija vaļā palaists un atstāts, viņš stāvēja un skatījās.

Blakus patlaban istabas kaktā iedegtajai spuldzei sēdētājus aicināt aicināja plats smilšu krāsas zvilnis. Tam priekšā bija nolikts tik zems galdiņš, ka arī uz tā ērti varētu sēdēt. Bet tādam nolūkam nebija vajadzibas galdiņu izmantot, jo sēdekļu istabā netrūka. Slīpi iepreti lielajam zvilnim (galdiņam abās pusēs) gozējās divi

mikstmuguraini tādas pašas krāsas drēbes krēsli. Tad vēl, laikam tiem, kam patika sēdēt tuvāk grīdai, kuru no sienas līdz sienai apsedza mīksts paklājs, te bija šur tur nolikti apaļi bunduļi. Riekstu krāsas bufetē aiz spožiem stikliem spidēja baltas šķīvju acis. Pie pretējās sienas uz drusku tumšākas krāsas klavierēm tupēja liela tukša vāze. Jā, pie sienām karājās arī divas gleznas, skaisti apzeltītos rāmjos un tādas, kur skaidri varēja saprast, ko māslinieks gribējis gleznot. Vienā puiši baltos kreklos un meitas tikpat baltās blūzēs, svītrainiem lindrakiem plīvojot, steidzās sakraut ķirpās sienu, jo debesu pamalē zilganmelni tūka negaisa mākoņi. Otrā gleznā sirma māmiņa sēdēja pie sarkana ratiņa un vērpa patumšā, zaļganas gaismas piekrāsotā istabā. Kā skaidri varēja redzēt, tad Ragnas vecākiem bija solīda, slavējami nopietna gaume. Un tālab Antiņš brīnījās, kā savus bērnus, it īpaši to puiku pistolnieku, nav gribējuši vai spējuši saturēt kaut cik stingrākos grožos. Jā, tur laikam vainīga bija arī tā posta kaste televīzija, kuras zaļgano četrstūraino lodziņu pavisam nepriecīgs ieraudzīja otrā istabā, atdalāmā no šīs ar ciet aizvelkamām durvīm.

„Ko stāvat istabas vidū kā dievkociņš un brīnāties?" likās, ka arī Ragna labu brīdi klusēdama vērojusi viņu un nu aicināja atsēsties sev blakus zvilnī.

Antiņš lēniem nosvērtiem soļiem pārgāja pāri istabai un pieklājīgi atsēdās platā zviļņa otrā galā, varbūt, drusku par daudz pieklājīgi, jo abu sēdētāju vidū ērti būtu varējuši nosēsties vismaz trīs citi sēdētāji... Var jau būt, ka viņš tik piesardzīgs bija tāpēc, ka taisni pretī viņam nosēdās neatvairāmais bengotājs un nolika savas pistoles uz zemā galdiņa.

Ko īsti domāja Ragna, grūti bija pateikt pēc ciemiņam pāri slīdošā pētītāja skatiena un savādā smaida. Un tā kā arī Antiņam nekas neienāca prātā, ar ko efektīvi varētu pārcirst klusuma mezglu, kas pēkšņi bija ap visiem trijiem sasējies, viņa itin pabargi uzsauca brālim: „Klausies, monstr, vai tev nekā prātīgāka nav ko darīt, kā tupēt mums pie kājām un visu laiku skatīties svešam cilvēkam acīs. Tas ir nepanesami muļķīgi."

„Tu arī skaties. Vai tas nav muļķīgi?"

Antiņš neveikli sakustējās, aizgrūda divus pirkstus aiz apkaklītes (it kā viņu žņaugtu, un lūkoja iesmieties, bet Ragna pietvīka: „Monstr, ja mani tu atkal nokaitināsi tad nebūs labi."

„Kāds labums man būs no tā, ja es tevi nekaitināšu?''

„Man ir līdz kaklam apnicis ar tevi mūžīgi tirgoties. Tu labi zini, ko es nupat vēl aizvakar teicu — nekādu veikalu vairs nebūs!"

,,Tā tu esi sacījusi jau vairākas reizes, un tomēr..." monstrs blēdigi mirkšķināja acis un nedomāja atlaisties.

„Labi, vēl šoreiz izņēmuma kārtā es pieļaušos. Ko tu gribi?" Ragna laikam nu bija īsti dusmīga.

„Dolāru."

„Ko tu darīsi ar dolāru?"

„Vai es tev prasu, ko tu darīsi, kad būsi man dolāru iedevusi un tikusi no manis laimīgi vaļā?"

„Monstr, tu sāc atļauties drusku par daudz..."

Laikam aiz bailēm, ka māsas un brāļa veikalnieciskais dialogs varētu izvērsties niknā kara darbibā, Jērs izrāva no kabatas dolāru un pasvieda monstram, kas tūliņ uzklupa zaļganajai saņurcītajai naudas zīmei ar tādu veiklību, kā kaķis pelei un projām bija, ar visām pistolēm.

„Beidzot mēs esam no viņa vaļā," ar atvieglotu nopūtu izdvesa Ragna un atslīga zvilnī, līdz plecam kailo roku pār zviļņa muguru izstiepusi. Bet Antiņš sēdēja tik tālu, ka roka līdz viņam ne tuvu nespēja aizsniegties. Ko tagad mēs darīsim?"

„Jūs solījāt ledus dzērienu. Es tagad labprāt..." Jērs atsaucās ar tādu steigu, it kā patiesi viņš būtu gauži izslāpis.

„Piedodiet manu nepiedodamo izklaidību! Tā tiešām ir baiga nepieklājība — likt sēdēt ciemiņam ar sausu muti," Ragna atsperīgi piecēlās un piegāja pie bufetes. Atrāvusi vaļā koka vīnķekariem greznotās apakšējās durtiņas, viņa brīdi stāvēja, laikam pārdomādama, ko viesim piedāvāt.

Antiņš sastindzis skatījās apaļām stīvām acīm. Bet tas nebūt nebija Ragnas meitenīgais augums plānā biešu krāsas tērpā, nedz viņas skaistā, kupli melnmatainā galva, kas turēja nekustīgi sagūstītu viņa saspriegto uzmanību. Tās bija daudzās pudeles, kuras domīga patlaban aplūkoja ari Ragna. Bufetes apakšējā daļā apslēpta glabājās vesela krogus noliktava. Rindiņā stāvēja pudele pie pudeles, cita slaida un tieva, cita resna, dažas baltas un caurspīdīgas, kurās spīdēja dzelteni vai ūdenskrāsas šķidrumi, dažas turpretim tik tumša stikla, ka nebija pasakāms, vai tās ir tukšas vai pilnas. Ar tām tak varēja lidz nesamaņai piedzirdīt veselu armiju.

,,Vai jūsu vecāki ir krodzinieki un tirgojas ar alkoholiskiem dzērieniem?" Antiņam negribot izspruka tik naivs jautājums, ka atkal sasmīdināja Ragnu.

,,Ši mērenā mājas aptieka ir tikai mūsu pašu pieticīgajām vajadzībām. Turklāt, stipri nepilnīga, mēs nevaram sacensties ar citiem, īsti turīgiem tautiešiem, kas savu māju pagrabos iebūvējuši lepnus bārus."

„Tikai pašu vajadzībām.platām acim turpināja brīnīties Antiņš.

Bet Ragna laikam viņu nedzirdēja, jo tagad jautāja: „Ar ko jūs garo glāzi vislabāk gribētu: ar džinu, viskiju, vodku vai rumu? Viņa dzērējs laikam nebūsit. Šis dzēriens latviešu mēlēm īsti nepielip. Pat mūsu dāmas priekšroku dod konjakam."

„Vispār, nekāds dzērājs es neesmu. Jums taču to vajadzēja zināt, jo savā sludinājumā es skaidri un gaiši rakstīju..."

Nn bija Ragnas kārta brīnīties: „Ko? Vai patiesi? Tad jau jūs joku Pēteris nemaz neesat, kāds man likāties, kas sacerējis un ielicis avizē varenas aušibas."

„Nekādas aušibas es neesmu rakstījis, vienigi vissvētāko patiesību."

„Vienigi vissvētāko patiesību?"

„Jā," droši un noteikti apgalvoja Antiņš.

„Arī par to, ka neesat bijis..."

„Kur neesmu bijis?"

„Paga, ļaujiet man atcerēties, kā īsti par to jūs bijāt savā precibu sludinājumā rakstījis? Jā, nu es atceros, ka neesat — prieka pēc (šai vietā viņa isi iesmējās) nekad gājis pie sievietes."

„Vispār, es neesmu..." Antiņš brīdi apklusa, kā likās, meklēdams vispiemērotākos vārdus atbildei, lai smīnētāja viņu nepārprastu, „..neesmu varējis atrast sievieti, kas sevi ņemtu pietiekami nopietni kā māti, kā savas iautas gara mantojuma un dzīvības tālāknesēju. Katra cilvēka, arī sievietes nākšana pasaulē taču ir tik sāpīgi nopietns notikums, ka mēs itin nemaz nebūtu savas piedzimšanas cienīgi, ja dzīvotu tikai paši sevis un citu papriecināšanai. Bet ai, cik bieži taisni šādas dziņas ir tās, kas vienīgās saista vīrieti un sievieti. Lūk, tikai tādās attieksmēs vien ar sievieti es neesmu gribējis būt, meklēdams...”

Ragnas acis iespīdējās un sejas vaibsti sakustējās tā, ka varēja sagaidīt no viņas izlaužamies dižu smieklu lavīnu.

Bet — viņa palika neiesmējusies un aplam domīga vēroja Antiņu. Var jau būt, ka Ragna pēkšņi atskārta, par ko jau bija sākusi šaubīties, vai kustībās stipri neveiklais, acīm redzami godīgi naivais ciemiņš būtu īsteni piemērots tādiem jokiem, kas viņai bija bijuši prātā. Tas būtu mazliet cietsirdīgi, jo šis Antiņš nelīdzinājās nevienam no tiem jaunekļiem, kurus pazina pulka un mīlēja bezbēdīga paķircināt. Varbūt viņa domāja un bija izdomājusi pavisam kaut ko citu (pēc pēkšņi rātnās sejas izteiksmes viņas domu virzienu nevarēja nojaust), kas lika tagad sacīt gluži nopietnā balsī: „Es tiešām nesaprotu, kā es pēc manas vēstules un mūsu tālruņa sarunas jums būtu varējusi likties tāda — tik ļoti nopietna?"

Varēja manīt, ka Antiņš tagad daudz ērtāk un brīvāk atlaižas zvilnī, it kā arī būtu bažījies un gaidījis, ka Ragna viņa vaļsirdībai atsauksies ar parasto asmēlīgo zobgalību. „Taisni jūsu vēstule bija tā — kāds teikums tani — kas lika man nojaust kaut ko jūsu dvēselē saglabātu no citas pasaules, par ko mīļas atmiņas vēl nav paspējuši aizpūst projām svešuma vēji.”

„Interesanti, ar ko es būtu jums atklājusi tādu — pašas neapjaustu sevis daļu?" ar neliekuļotu ziņkāri jautāja Ragna.

„Cita starpā jūs bijāt pieminējusi, cik jauki bijis kādreiz bērnībā sēdēt uz siltā krāsns mūrīša ar murrātāju kaķi klēpī. Un tas, lūk, mani pavedināja cerēt, ka jūs vēl neesat neatgriežama aizmaldījusies projām no siltu

murišu, murrājošu kaķu un, varbūt, arī circeņa dziesmu pasaules." To pateicis, Antiņš apklusa.

Klusēja arī Ragna, ar tādu sejas izteiksmi, it kā gaidītu, vai pēkšņi ari te kaut kur neatskanēs circeņa dziesma. Bet blakus istabā dzirdēja tiktakojam vienigi sienas pulksteni. Tad viņa pasmaidīja: ,,Jums taisniba

— Skalbes kaķiša dzirnaviņu pasaulē neiederas ne džins, ne viskijs, ne vodka. Un ja nu jūs no tās gluži necerētā kārtā esat te iemaldījies, tad dzersim visnevainīgāko dzērienu, lai šini pasaulē mēs šovakar varētu palikt.''

Ragna ielēja divās glāzēs dzidru dzirkstigu limonādi un atgriezās ar tām pie Antiņa, nosēzdamās viņam cieši blakus. .Jocīgi, es neticēju, ka varēšu kādreiz vēl kļūt tik sentimentāla un ilgoties silta mūrīša, kam bija tik labi piespiesties, sajūtot tādu mīļu siltumu, it kā tie būtu dzīva, draudzīga milža sāni."

Antiņš juta, ka Ragnas siltais plecs tiešām piespiedies viņa plecam un pūlējās sēdēt nepakustējies, lai kļūtu viņai šai brīdi taisni par tādu iedomātu mūriti, kam uzticīga var piespiesties. Un viņš sev vaļsirdīgi atzinās, ka tas patiesi ir jauki — būt kādam par mūriti...

Ragna skatījās glāzē, kur dzidrajā dzērienā joprojām vēl traucās augšup sidrabaini spožas gaisa zilītes, un sāka stāstīt: „Man likās, es domāju, ka esmu šo pasauli sen jau pazaudējusi. Varbūt, tur daļa nopelnu pieder arī maniem vecākiem. Kaut arī ne tieši tā mani ievirzit domājot un gribot, bet tā tas iznāca. Viņiem pašiem dzimtenē neesot bijusi iespēja tikt — kā mēdzam sacīt

— pie augstākās izglītības, par skološanos kādā no skaistajām mākslām nemaz ir nerunājot. Tam viņu vecāki būtu bijuši ar kājām un rokām preti. Tāpēc laikam abi veciši, man piedzimstot, bija nozvērējušies, ka meitai jāpadara par īstenibu viņu pašu sapņotie jaunības sapņi. Es sāku to nojaust jau Vācijas nometņu laikā, ka esmu izplānota kļūt par veselu zvaigžņāju vienā personā. Jau tad man vajadzēja sākt mācīties spēlēt vijoli un klavieres, vingrināt kājas baleta stundās. Šai zemē turpināju pūlēties ne tikai visos jau sāktajos virzienos, bet klāt vēl tika pieliktas dziedēšanas un gleznošanas studijas. Pirmā apklusa vijole, tad klavieres un balss vingrinājumi, jo skaņu mākslās, diemžēl, man bija vismazākās sekmes. Pamazām kļuva skaidrs, ka arī baletdejotāja un gleznotāja no manis neiznāks. Bet mīļie vecāki stūrgalvīgi turējās pie gluži pretēja ieskata, manu mākslas skolotāju sirsnīgi atbalstīti, kurus, protams, daudz vairāk nekā manas spējas interesēja atalgojuma saņemšana par ar mani nomocītajām stundām. Katrs šai zemē pelnās kā māk, un ne jau visi ar slavējamu godīgumu, jo citādi te nevarētu pastāvēt tik daudzas apšaubāmas mākslas studijas. Tā nu es turpināju kļūt par mākslinieci, gan vairāk studijas audzēkņu bohēmiskās sadzīves, nekā neesošā talanta izkopšanas plāksnē. Bet arī tā sāka sagādāt vilšanos, manī arvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka visas tā saucamās bohēmiskās izdarības īstenībā sakņojas nepiepildītās cerībās un mazvērtības kompleksā. Tā nu es esmu kļuvusi visādi apbružāts vairāk vai mazāk glīts nieks ar pietiekami daudz ietrenētas atsperības, lai pasargātu sevi no noguldīšanas kādā gultā, kurā man pašai netiktos gulēt..."

Piepeši Ragna apklusa un paskatījās ar asu skatu Antiņā: „Ziniet ko, es pati nesaprotu, kas šovakar ar mani noticis? Kāpēc es visu to jums stāstu? Jūs taču to nevarat saprast, puisis..." un laikam viņa gribēja teikt „no laukiem", tāpēc pārdomājusi, teikumu nobeidza pēc mazas pauzes: „...no citas pasaules."

„Ir kādreiz noticis, ka taisni tādi cilvēki saredz un saprot viens otru labāk, jo lietas, pa gabaliņu nost apskatītas, dažkārt parādās viengabalainākas, mazāk no zīmīgu sīkumu neizraibinātas," nosvērtas gudrības caurstrāvotā balsī teica Antiņš, jo jutās patlaban kā biktstēvs, kas pacietīgi noklausījies kādas dvēseles vaļsirdīgā atklāsmē.

„Jūs tiešām varētu — mani saprast?" Ragnas acīs atkal iespīdējās agrākais bezbēdības spožums.

„Tas atkaias..."

„No kā?"

„Pie kā jūs turpmāk gribētu palikt, nopietni pieķerties."

„Jūs ļautu..."

„Ja es — pieķertos jums."

Vēl ciešāk klāt pie sava sāna Ragnas silto un arī smaržīgo augumu sajuzdams, Antiņš samulsis nepaspēja atbildēt, kad jau viņas slaido pirkstu gali viegli, pavisam viegli, tikko samanāmi pieskārās viņa sejai. Tie pārslīdēja zodam (cik labi, ka arī šoreiz ļoti rūpīgi bija noskuvies) un atdūrās pret viņa lūpām. „Jūs taču neteiksit, ka neesat ari nevienu meiteni skūpstījis? Un tā ka es savā vēstulē bez kāda pamata, vienkārši aiz untumainas iedomas atļāvos jūs nosaukt par tu, mēs tagad varētu..."

Kaut ko tādu Antiņš nekad vēl nebija piedzīvojis un instinktīvā pašaizsardzības nolūkā tik neapdomīgi (jo sēdēja uz paša zviļņa gala) parāvās sāņus, ka sāka slīdēt lejup. Pasargi, Dievs, no tādas nelaimes — taisni tagad nokrist uz dibena zemē! Bet noturēt puslīdz pieklājīgu sēdus stāvokli tukšā gaisā nebija ne mazāko izredžu, pēdējā brīdi vajadzēja lūkot kaut kur pieķerties un aši uzvilkties atkal atpakaļ zvilni.

Antiņš izmisīgā aizgūtnē izgrūda gaisā roku, lai ieķertos atzveltnes mugurā, bet tie bija tikai Ragnas pleci, kurus pēkšņi atjēdza negribot apkamptus. Kā tas gan bija varējis notikt? Taču patlaban viņš to nevarēja noskaidrot, vispār nekā nespēja ne domāt, ne saprast, jo Ragnas mute kaut kā bija pietuvinājusies viņa mutei vai ari otrādi (ari to viņš skaidri nezināja) un juta tikai, ka abi, viens otra apkampti, noslid uz grīdas, precīzāk izsakoties, mīkstā paklāja.

Vēlāk, kad Antiņš Jērs ap pusnakti gāja mājās, viens otrs garāmgājējs brīnoties uz viņu noskatījās. Brīžiem ne no šā, ne no tā viņš iesmējās, pats sev kaut ko skaļi teica vai iedziedājās: ,,Ligo! Līgo!"

Patiesībā tur nebija ko brinities, jo šķiroties no Ragnas bija norunājuši, ka abi kopā brauks uz daudzināto Priedaines Jāņu nakti. Vai tāpēc vien viņš jau tagad nevarēja sākt līgot...

DEVĪTĀ NODAĻA

Šoreiz Antiņš Jērs, iedams pie Ragnas, gāja lielajam sunim garām klusu un uzmanīgi, ne jau nu gluži uz pirkstgaliem pacēlies, bet tā, lai svešās mājas pagalmā gulošais kustonis viņu neieraudzitu un nesadzirdētu. Antiņš zināja, ka suņiem ir dikti nejauks niķis: ja tie uz kādu metuši ļaunu aci un sākuši neieredzēt, izmantos katru gadījumu, lai bruktu virsū izraudzītajam upurim. Tā putnu farmas plušķis vienmēr uzmanīja pastnieku, lai katru reizi pabailīgo cilvēciņu sagaidītu ar negantu riešanu. Ši svešā suņa niknā riešana patlaban varētu atkal samaitāt viņa šīsdienas labo omu, kad bija no paša rīta pacilāts posies Priedaines Jāņu vakaram. Tāpēc gan viņam uz šejieni nemaz nebūtu bijis jābrauc, jo Ragna piezvanīja, ka līgotāju mašīna pieturēšot pie viņa mājas un paņemšot viņu līdz. Bet — tad varētu notikt, ka Ragna ar draugiem ienāk arī viņa pagraba miteklī. Un to nu Antiņš negribēja, ka Ragna ieraudzītu, kādā plikā nabadzībā viņš dzīvo. Aicinās ciemos vienīgi tad, kad būs kaut kur vēl dabūjis dažus mēbeles gabalus, nopircis logam aizkarus, ar skaistu zelta maliņu apmalotas kafijas tasītes un aizkāris neglītajiem, gaišākajiem tapešu plankumiem priekšā jaunas gleznas. Lūk, tāpēc Antiņš bija dzinies tālo gabalu pie Ragnas, lai visi kopā tad brauktu no viņas mājas uz Priedaini nolīgot Jāņus.

Laimīgā kārtā suns neatmodies palika guļam, nekur tuvumā neredzēja arī pistoļaind monstra, un Jērs vieglā solī (ar tikpat vieglu sirdi) steidzās pēc iespējas ātrāk tikt līdz kūdras krāsas mājai ar zaļo jumtu, kas viņam

lagad šķita visskaistākā ēka pasaulē. Jā, dīvainas lietas ar viņu bija notikušas pēc pirmā visādi dēkainā apciemojuma. Lai gāja kur iedams, lai darīja ko darīdams, allaž domas atmetās pie. Ragnas: tās atkal un atkal pielipa viņas valgajai, negausīgajai mutei, iepinās viņas melnajos matos un samulsušas pieskārās viņas siltajam augumam. Tik plāna bija bijusi biešu krāsas tērpa drāna, ka cauri tai pat bija sajutis viņas sirdi pukstam...

Ar savādu, gandrīz vai mocītāju spēku Ragna tagad viņu vilka pie sevis. Vairs nedeva mieru arīdzan naktīs, kad parasti bija gulējis apskaužami cietā un veselīgā miegā gluži kā nosists. Nu reizēm uztrūkās pašā nakts vidū, izbiedēts no savādi mulsinoša, traka sapņa. Proti, viņš sapņodams pēkšņi kaut kā attapās, ka aizsapņojis savu roku uz Ragnas apskautā auguma tādā vietā, kur tas pagalam nepieklājīgi. Kā viņš to varējis atļauties? Vienalga, kaut arī sapnī. Nepieklājība paliek nepieklājība. Līdz šim kaut ko tamlīdzīgu pret kādu sievieti pat savās vispārdrošākajās domās nebija atļāvies. Un tādi netikumīgi sapņi viņam bija likuši mieru, kā jau teikts, gulēja cieti un veselīgi. Bet tagad, kas tagad ar viņu notika, kopš bija kopā ar Ragnu nokritis no zviļņa? Vai agrāk nekad tik tuvu nejustais sievietes ķermeņa siltums viņā kaut ko būtu sagriezis šķērsām? Tik ilgi bija varējis noturēt sevi rāmu, rātnu un saprātīgi nosvērtu, un nu kāds niķīgs velniņš negaidot bija sācis viņā lēkāt. Vai tādas savādas sajūtas rada mīlestība? Vai tā jau būtu mīlestība? Jebšu vienīgi līdz šim nepazīta apsēstība, viena no tām, kas cilvēkus padara par ģeķiem.

Nē, Antiņš to nevarēja izdomāt arī tagad, bet tikai juta, ka viņu kaut kas vilktin velk līdz tai mājai, no kuras nesen bija iznācis savādi apskurbis, tīkami sūrstošu muti, ar vaigam pielipušu sievietes matu smaržu.

Viņš bija jau atvēris baltos, zaļajā dzīvžogā iespraustos sētas vārtiņus, kad piepeši sadzirdēja dikti ērmīgu, pa atvērtajiem logiem laukā plūstošu troksni un sāka ieklausīties. Tik tiešām, citādi šīs skaņas nevarēja nosaukt, kā tikai par ērmīgu troksni. Kāds gārdzošā rīkles gala balsī auroja, tievu spiedzīgu smiekliņu izspiedza laikam kāds pūšams instruments un neaprimdamas klaudzēja dobjas bungu klabatas. Pa vidu jaucās sieviešu un vīriešu sarunas, smiekli un iebrēcieni.

Monstrs viens pats tik lielu jandāliņu nespētu sacelt, tiem vajadzēja būt Ragnas draugiem, ar kuriem kopā brauks uz Priedaini. Bet — vai tādi varēs būt kaut cik krietni līgotāji, no latviskā gara pagalam atjukuši bļauri? Dienā, kad pieklājās dziedāt vienīgi līgo dziesmas, viņi laida vaļā īstas džungļu orģijas.

Tāpēc Antiņš pie druvīm piezvanīja ar stipri sasku-mušu sirdi, un tā diezko priecīgāka nekļuva ari tad, kad Ragna viņam mīļi uzsmaidīja un ierāva pie rokas istabā.

„Esi pazīstams ar maniem draugiem. Bete — vecīši viņu pilnā vārdā sauc par Elizabeti, ko esam atzinuši par pārāk garu — pašreiz dejo ar Ūsiņu. Viņi dejojot nekad nav traucējami."

Tas tā varēja būt, jo tievs izstīdzējis puisis ar tādu aizrautību visādi šķobīja un grozīja savus locekļus, izvaikstīdams katrai kustībai līdz arī seju, ka viņa ienākšanu nebija pamanījis, jebšu nelikās par to zinis. Bete, kas pusē pievērtiem, zilgani iekrāsotiem plakstiem tirinājās Ūsiņam pretī, bija paapaļa, bet tik lunkani atsperīga meiča, ka katru reizi, kad apsviedīga sagriezās virpulī, tās brunči kā atvērts puķains saulessargs pacēlās gaisā, un Antiņam vajadzēja skatīties sāņus, jo nebija pieklājīgi redzēt tik augstu atsegtas sievietes kājas.

Bete Antiņu tomēr bija pamanījusi un apsveicināja ar gaisā paceltu baltu roku. Tad neapstādamās dejoja tālāk, jo nejauki skaļā mūzikas kaste turpināja spēlēt.

Ragna pieveda Antiņu pie zviļņa, gar kuru līkņājās šķidrbārdains jauneklis brūnā samta vamzī, pārcilādams lielas papīra lapas ar ogles zīmējumiem.

„Un tas ir Bārdiņš. Laimīgā kārtā viņa talants ir daudz nopietnāk ņemams nekā paplānā bārdele. Tā daudzus pavedinājusi turēt viņu par stipri pavieglu putnu..."

Jā, par taisni tādu viņu turēja arī Antiņš un nebūtu pievērsis viņam nekādu vērību, bet zīmējumi, kurus Bārdiņš cilāja, bija tādi, ka lika tūdaļ iejautāties: „Vai tie ir jūsu?"

Bārdainais talants paskatījās Antiņā tādām acīm, it kā nomērītu viņu no matu galiem līdz kāju papēžiem, un tad atteica stipri pagreizu muti: „Nē, tie nav mani. Tie ir Ragnas zīmējumi. Jūs laikam nekad neviena mana darba nesat redzējis, ja varat tā jautāt?”

Antiņš aizmirsa godīgi atzīties, ka tā tas tiešām ir, jo Bārdiņa strupā atbilde bija viņu samulsinājusi tādā mērā, ka brīdi palika bez valodas. Uz baltajām papīra lapām bija redzamas plikas sievietes, visu visādās pozēs, gan sēdus, gan stāvus, gan guļus, tik atklājīgi uzzīmētiem miesas izciļņiem un krokām, ka atsauca atmiņā 42. ielas grāmatveikalā skatītās kaileņu fotogrāfijās. Šie zīmējumi Antiņam rādījās pavisam citādāki, stipri kailāki par Milta stūraini pašķībo sievieti, uz kuru varēja skatīties bez nosarkšanas, aplūkojot to kā interesantu krāsas plankumu raibā paklājā. Nē, šitā bija daudz nekaunīgāka māksla par visām abstraktajām vai pusabstraktajām, pats sev par lielu pārsteigumu Antiņš šai brīdī sāka atzīt, bažīgi iejautādamies: „Vai tiešām tu tās visas esi zīmējusi un — un — no dzīviem modeļiem?”

„Lūdzu, nesāc tu arī mani piezobot, Bārdiņš jau diezgan mani kaitinājis. Ko es lai daru, ja visi dzīvie modeļi uz mana papīra pārvēršas par līķiem morgā?”

Acīm redzot, Ragnai nebija ne mazākās nojautas, kas īsti tirda Antiņu nākt ar tādu jautājumu. Citādi viņa, varbūt, smietos pilnā kaklā. Bet tagad vērīgi turpināja klausīties Bārdiņa kritiskajās piezīmēs. Un to nu Antiņš pavisam nespēja saprast, kā Ragna, pati sieviete, nekautrēdamās var rādīt šos zīmējumus vīrieša cilvēkam, turklāt pilnīgi brīvi tos iztirzājot. Bet tas vēl nebija nekas, tas trakākais tikai nāca — arī vīrietis bez vīģes lapas!

Antiņš juta, ka nosarkst un viņam sāk migloties acis. Tātad Ragna ne tikai skatījusies, bet pat vēl zīmējusi... Viņš satriekts atsēdās krēslā un pastiepa roku pēc glāzes, kas stāvēja nolikta uz zemā galdiņa un no tās kāds laikam bija dzēris.

Viņa izstiepto roku pusceļā atturēja Ragnas smiekli: „Antiņ, kas tad nu? Tu dzersi džinu ar toniku? Tā glāze pataisīta Bārdiņām."

,,Es nezināju, domāju, ka ūdens... Tā ir, es nezinādams kādreiz daudz ko sadomāju..." atmurmināja Jērs un vai-rijās paskatīties Ragnā.

Varbūt, ka pēkšņo Antiņa sadrūmumu viņa būtu pamanījusi un lūkojusi izdibināt tā iemeslu, ja abi dejotāji, kratīties norimuši, nesāktu posties uz braukšanu. Taisnību sakot, bija arī pēdējais laiks, lai saulītei rietot tiktu Priedainē.

Antiņam braukt nemaz vairs negribējās, bet pretoties Ragnai ari viņš nespēja, un viņa ievilka viņu automobiļa pakaļējā sēdeklī sev blakus. Varbūt, tas agrāk tā bija jau sarunāts, ka pārējie trīs sēdēs priekšējā sēdeklī. Tur viņi tagad saspiedās — Ūsiņš pie stūres, Bete ar savu plecu cieši viņam blakus un otru roku Bārdiņām ap kaklu.

Arī Antiņa kaklam Ragnas roka aptinās kā silta šalle un pirmajā brīdī viņš gribēja no tās atbrīvoties. Bet iedomājās un saprata, ka tad būtu jāatzīstas sapīkuma iemeslā. Tas visai šai pie dažādajām vaļībām pieradušai sabiedrībai sagādātu ieganstu tikai jautriem smiekliem. Un galu galā, ar vēsu prātu apdomājot, bija jāatzīst, ka Ragna pati taču nemaz nav vainīga, ka viņai jāzīmē pliki vīrieši. To tai bezgodīgajā mākslas studijā, acīm redzot, lika darīt. Atlika tikai viens — Ragnai jāstājas no tās laukā. Vai viņa pati tovakar vaļsirdīgi nebija atzinusies, ka ir bez talanta un niekojas ar mākslām tikai vecāku dēļ?

Un var jau būt, ka Antiņš atkal sāka smaidīt arī vēl tādēļ, ka Ragna, nebēdādama par priekšā sēdētājiem, viņu mīļi noskūpstīja. „Līgosim, sāksim līgot!" viņš sauca un pats tūliņ iesāka:

„Sit, Jānīti, vara bungas, līgo, līgo,

Vārtu staba galiņāi, līgo!

Lai ceļāsi Jāņa māte, līgo, līgo,

Saņemt savus Jāņa bērnus, līgo!

Sieru, sieru, Jāņa māte, līgo, līgo,

Tev ir govis laidarāi, līgo!

Alu, alu, Jāņa tēvsi, līgo, līgo,

Tev aug mieži tīrumāi, līgo!"

,,Nebrēc, ja gribi kanniņu alus, tad pasaki godīgi, dabūsi," pārtrauca dziedātāju Ūsiņš un apstājās pie sarkanajām ugunīm.

Ārprāts! Kā automobilī vispār varēja runāt par alkohola lietošanu? Tas taču bija stingri aizliegts. Bez tam. Antiņam bija vēl cits iemesls lepni atbildēt: „Paldies par piedāvājumu, bet es nedzeru. Es esmu atturībnieks."

„Ko tad dziedi tādas dziesmas?" pie stūres novaik-stījās Ūsiņš.

„Tās ir Jāņu dziesmas, un Jāņos visi tā dzied — dzēruši vai nedzēruši. Bet, varbūt, gluži pareizi tas nav..." domāja Antiņš.

„Skaidrs, ka nav," tā ka bija atkal uzspīdējušas zaļās ugunis, turpināja reizē braukt un runāt Ūsiņš: „Visiem atturībniekiem Jāņos vajadzētu dziedāt pašiem savas dziesmas. Piemēram:

Pienu, pienu, Jāņa māte, līgo, līgo,

Tev mauj govis laidarāi, līgo!

Putraimdesas, Jāņa tēvsi, līgo, līgo,

Tev kviec cūkas aizgaldāi, līgo!"

„Bet ja nu viņš ir veģetārietis? Jā, ko tad? tad arī tā viņam nepieklātos dziedāt. Būtu jāsvilpo tikai meldiņš vai jāpūš tāšu taurē," visiem smejoties, piebilda Bārdiņš.

„Veģetārieši šo pantu var dziedāt paši savā variantā," un Ūsiņam nesagādāja nekādas grūtības to tūlīt sacerēt:

„Griķu putru, Jāņa tēvsi, līgo, līgo,

Tev aug griķi tīrumāi, līgo!"

Ragna metās aizstāvēt Jēru: „Beidz āzēties, Ūsiņ! Vai neesi diezgan izāzējies ar monstru."

Antiņš saprata skaidri, ka mutīgais jauneklis ir drusku iereibis un arī viņu grib panerrot. Jāņos tādas lietas nopietni nedrīkstēja ņemt, jo vai nebija kādreiz dzirdētas itin bezkaunīgas apdziedāšanās dziesmas. Bet par tām Jāņu naktī neviens nedomāja apvainoties, cirta pretī vēl nātrīgākus vārdus. Viņam gan tādi patlaban neienāca prātā, tāpēc mierīgi atteica: „Skaisti! Kas vainas? Vai paši jūs to nedzirdējāt, ka griķu putra dziesmā skan

daudz skaistāk par alu? Un kā tā garšo, vai jūs maz varat iedomāties?"

„Jūs esat ēdis — tādu griķu biezputru?" no priekšējā sēdekļa smaidošu galvu atpakaļ atgriezusi, brinijās Bete.

,,Ar dzeltenu sviesta aci vidū un vēsu piena glāzi blakus! Ja es to Priedainē šovakar varētu dabūt, nekā cita, nudien, nevēlētos, justos atkal tikpat labi kā mājās," jūsmoja Antiņš.

„Tiešām — es redzu — es sāku redzēt lielisku ainavu! Redzu Jāņus, kādi varētu izskatīties mūsu šķīstā Antiņa Jāņi," kuplu cigaretes dūmu mutuli no bārdas izpūzdams, iesaucās Bārdiņš. „Žēl, ka man pie rokas nav otu un krāsu kastes, tad es uz vietas jums uzgleznotu ideālus Antiņa Jāņus. Govis — brūnas un melni raibas — kādu gleznieciska efekta pēc varētu uzkrāsot ari zilu — skaistiem zāļu vainadziņiem ap ragiem, savestas prie-dainiešu svētku laukuma zālājā un piesietas pie baltajiem bērziņiem — pie katra galdiņa pa vienai. Bufetē vācisko frankfurteru un krievisko skābo kāpostu vietā smaržodami kūp milzu katli — ar griķu, ar kartupeļu, ar rudzu miltu biezputrām, skābputru, kamu putru un ķiļķenu viru. Sieru riteņi sakrauti augstos dzeltenos torņos un rietošās saules sārtumā mirdz kā dzintars. Šiem dzintara sieru torņiem blakus gaisā sakārti put-raimdesu luņķi kā brūnas, taukos spidošas krelles. Zem tām rindiņā sēž kāri kranči, mēles izkāruši, gaidīdami, vai kāds līgotājs, dzīvnieku draugs tiem neuzmauks kaklā lunķīti vainaga vietā. Tad sunitim, Dieva lopiņam, ari būtu Jāņi. Ar koka karotēm rokās, baltos linu krekliņos izsviedušies, veči šņākdami ņemas gar dzīru galdiem, rakdami dziļas alas māla bļodās. Brīdi pa brīdim viņi ēzdami iesaucas: mū! mū! mū! Tad naskas sievas ar ķipīšiem rokās notupstas pie govju tesmeņiem un saslauc vīriem balto padzērienu tīri siltu. Gotiņas slauktas laimīgi iemaujas: mū! mū! mū! Baltas kā ābeļu zari sāk ziedēt veču ūsas un bārdas kā ievu krūmi, pienā izmirkušas. Blakus ne mazāk skaisti baltas sievas pacilātā lepnumā skatās savos varenajos putras ēdējos un sper ar kāju pagaldē suņiem, kam arī, desu nedabūjušiem, sāk kāroties putras. Iedegas garos kārtos de-

besīs iespraustas darvas mucas un visi salien pa krūmiem meklēt papardes ziedu."

„Klausies, Bārdiņ, tava iztēle šodien sasniegusi tautiskā sirreālisma kalngalus," iesmējās Ragna.

Antiņš nesmējās, bet tikai pavīpsnāja, jo skaidri zināja, ka varētu Bārdiņu viegli pārspēt, ja sāktu līdzīgā veidā atstāstīt kādus atmiņā palikušus Jāņus. Tie gan bija pēdējie dzimtenē, un vīri tad dzēra, nebēdādami, par kādiem lopiņiem pārvēršas. Jācer, ka tautieši Amerikā būs iemācījušies vismaz stingrāk turēties kājās un Priedaine uz rīta pusi neizskatīsies pēc kaujas lauka, kas krustu šķērsu piemētāts krācošiem dzērāju ķermeņiem, kam pāri lēkā izbrīnījušās vardes un kāri mušu bari danco ap atvērtajām mutēm. Jācer, ka neaprims skanēt līgo dziesmas, iesildīdamas īstā latviskā priekā dvēseli.

Ar tādu ceribu sirdī Antiņš sāka skatīties laukā pa automobiļa logu, jo Ragna ar Bārdiņu strīdējās par dažādiem mākslas ismiem, kas viņu neinteresēja ne mazākā mērā. Neko gan interesantāka nebija arī ainava ārpusē.

Pa Hudzonas apakšu viņi bija iebraukuši Ņudžersijā, kas šķita pelēkāka, vairāk nokūpējusi. Te debesskrāpju vietā debesīs dūrās fabriku dūmeņi, veseli rajoni fabriku piekūpināja gaisu dūmiem. Vienveidīgas noplukušas strādnieku mājiņas, pāris pelēku īres namu, tad atkal fabrikas. Labu gabalu gaiss tik nelādzīgi oda, pēc tādas kā degošas gumijas, ka gribējās aizvērt logu. Beidzot nami un fabrikas no ceļa malām pamazām sāka atkāpties, un viņi iebrauca vasaras zaļumā. Pļavas un mežu strēmeles zaļoja tikpat zaļas kā Latvijā, vienīgi kukuruzas lauki atgādināja, ka te ir cita zeme. Bet vai nebija laikrakstos lasīts, ka arī dzimtenē tagad liekot audzēt kukuruzu. Un Antiņš nopūtās, iedomādamies, ka daudz kas cits tur arī droši izskatās citādāk. Varbūt pat Jāņos vairs nelīgo...

Citus tik drūmas domas, Amerikas lauku vasaras zaļumā iebraucot, neapgrūtināja, viņi mēļoja vēl jautrāk un skaļākās balsīs, un Antiņš ar izbailēm pamanīja — kāpēc. Bārdiņš turēja rokā pārdurtu alus kanniņu, iedzēra pats un padeva arī Ūsiņam.

„Ārprātīgie, ko jūs darāt?” Jērs sašutis iesaucās.

„Skalojam rīkles, lai līgojot balstiņa nepieliptu pie aukslējām,” atsmēja Bārdiņš un noliecās pēc jaunas kanniņas zem kājām pabāztajā brūnajā tūtā.

Ūsiņš laikam gribēja rādīt, ka arī viņš nu ir nobriedis dziedāšanai, jo skaļi iesāka:

,,Ja nedosi sieru ēsti, līgo, līgo,

Govīm ragus aplauzīšu, līgo!

Ja nedosi alu dzerti, līgo, līgo,

Tavus miežus izbradāšu, līgo!"

„Ārprāts! Tas ir vienkārši ārprāts — sēdēt ar alus kanniņu rokā pie stūres un vadīt automobili! Tā visi mēs iebrauksim grāvī! Ja es to būtu zinājis..." vaidēja Jērs.

„Nebūtu braucis mums līdz?” smejoties jautāja Ragna, arī būdama nosodāmi vieglprātiga.

„Nudien, nebūtu braucis! Jo es nu sāku nojaust, kāda var iznākt braukšana atpakaļ..." un Antiņš patiesi sāka bažīties arī par to.

„Tad varēsi cilpot kājiņām, vainadziņu galvā uzlicies un skaisti līgodams; nebūs saule trīsreiz norietējusi, kad būsi mājās sveiks un vesels kā pimberis,” zobojās Bārdiņš.

,,Jā, Antiņ, kāpēc nemaz vairs neturi tagad man līdzi? Pilsētā iesāki brēkt pats pirmais. Bet tur mums vajadzēja uzmanīties no policijas, ka nesāk domāt, ka esam pillā, jo es vēl smaržoju kā brūzis no pagājušās nakts — tikai šorit gaismiņā pārrados mājās,” manāmi laipnāks un runīgāks kļuvis atzinās Ūsiņš. „Bārda, izsniedz vēl vienu malciņu! Briesmīgi kaltē. Tā. paldies. Nu varēsim atkal uzdziedāt:

Par gadskārtu Jānits nāca, līgo, ligo,

Savus bērnus apraudzīti, līgo!

Vai tie ēda, vai tie dzēra, ligo, ligo,

Vai Jāniti daudzināja, līgo!”

Nē, Antiņš līdzi nedziedāja un sēdēja pagalam iztrūcies, jo sāka ievērot, ka viņi padrāžas garām vairākiem automobiļiem, kas brauca tai pašā virzienā...

„Ragna, tas trakais puisis mani neklausīs, ja es kaut ko viņam teikšu un iespītējies brauks vēl ātrāk, tāpēc.

ludzu, pasaki viņam, lai brauc lēnāk,” paklusā balsī, lai priekšā sēdētāji nedzirdētu, lūdza Antiņš.

„Vai tev ir bailes?”

,,Es nedomāju tikai par sevi. Ari par tevi. Mums visiem. Tu taču zini, būsi lasījusi, cik daudzas nelaimes notiek tieši piedzērušu braucēju dēļ."

„Ūsiņš nemaz nav piedzēries. Viņam tikai paģiras.”

„Un ko viņš tagad dara? Atkal kanniņa pie mutes.”

„Tas jau alus.”

„Tikai alus? It kā no alus cilvēki nepiedzertos?"

„Ūsiņu paģirās tas padara vienīgi mundrāku. Citādi viņam, kad šņabis iet laukā, sāk drebēt rokas. Tad gan būtu bīstami braukt."

„Ragna, tu jau runā īstu dzērāju valodu."

„Tāpēc, ka ļoti labi šos brāļus pazistu.”

„Ragna, tev vajadzētu no viņiem, visām savām līdzšinējām draudzībām raisīties vaļā. Ragna, es to tev saku ļoti nopietni.”

„To šovakar mēs ari darīsim. Pazudīsim abi vieni paši līgotāju pulkā. Un kad mums apniks klausīties līgotāju dziesmās, aizmaldīsimies nakts tumsas pielijušā mežā meklēt papardes ziedu. Kā tev liekas, varbūt, mēs abi to šovakar varētu atrast? Mūsu papardes ziedu..."

Tas bija tādā, visus viņa prātus samulsinātājā balsī teikts apsolijums, ka Antiņš aizmirsa uztraukties par alus dzērāju pie auto stūres, vieglprātīgo skriešanu garām citām mašīnām un labu brīdi citu neko vairs neredzēja un nejuta, kā tikai Ragnas acis un muti. Jā, ar lielu patikšanu juta arī viņas pirkstus, kas tik jauki mīlīgi burzīja viņa ausi, it kā tā būtu viņas suņuka auss.

Un tā nu Antiņš attapās un sāka ievērot, kas notiek pasaulē ārpus viņiem abiem, kad Bete sauca: „Priedaine! Redziet, tur ceļa malā uz brūna dēlīša ir uzrakstīts — Priedaine! Ūsiņ, nepabrauc garām, te tev no ceļa ir jāgriežas nost!"

Viņi nogriezās uz dzeltenas smilšu takas, kas veda mežā, sekodami citām līgotāju pilnām mašīnām. Tās kustējās lēni, reizi pa reizei sašūpodamās ratu izbrauktajās grambās, tad apstājās pie galdiņa, kur divi vīri iekasēja ieejas naudu.

Antiņš samaksāja arī par Ragnu (kā tas pieklājas labi audzinātam kavalierim), Ūsiņš par visiem pārējiem, jo Bārdiņām laikam naudas nebija. Tad viņus sāka diriģēt svarīgā uzdevuma pašapziņas pilni pašu tautas kārtībnieki, kas tādēļ gan nebija mazāk stingri par amerikāņu policistiem, varbūt, vēl stingrāki, nepieļaudami nekādas pretrunas viņu komandām. Pa labi! Pa kreisi! Atkal pa labi, vēl tālāk uz priekšu pa pļavu, kur zāle bija tika gara, ka sniedzās līdz automobiļa logiem. Kas šitās gotiņām būtu par labu labām ganibām, tagad riteņu sabraucamas, veselīgajā zemnieka prātā domāja Antiņš, bet pļavā visapkārt redzēja vienīgi benzīna kumeļu spoži lakotās muguras.

Beidzot atradās brīva vieta arī viņiem, un Ūsiņš izkāpis staipīja kaklu: „Velns, kur ellē esam iedzīti. Kaut tikai nu varētu savus ratiņus šai mašīnu lēvenī atkal atrast."

„Uzliec autiņam uz jumta alus kanniņu, to tu pa gabalu saskatīsi vismelnākajā nakts tumsā..." zobojās Bete.

Bet Bārdiņš gluži nopietni piebilda: „Zini, nemaz nav slikta ideja. Pilnās vietā es gan uzlikšu tukšu, citādi kāds vēl ņems un izdzers."

Lidz ceļgaliem zālēs iebridusi, Ragna vilka Antiņu sev lidz: „Te taču atgūlies cilvēks var paslēpties no visas pasaules un pasaule pazust no viņa tā, ka paliek saredzamas vienīgi zilas debesis. Cik jauki tas ir, vēl šodien atceros no savām bērnu dienām. Tad zāļu stiebri šķita tik lieli kā meža koki."

Jā, ari Antiņš labprāt būtu gribējis atgulties zālē un kopā ar Ragnu skatīties rietošajā vakara saulē, bet tas patlaban nozīmētu paklāties apakšā automašīnu riteņiem. Tās brauca un brauca nepārtrauktā straumē, ka bija jāsāk brīnīties, kā latvieši jau paspējuši tikt pie tāda lēruma spēkratu. Antiņš (par spīti principiāli neatzinīgajai nostājai pret materiālismu) sajuta sevī briestam agrāk nepazītu lepnumu, ka viņam ir tādi spējīgi un turigi tautieši. Vairums braucēju kāpa no spīdošajām kulbām laukā, kurvjiem un kastēm apkrāvušies.

Kas viss tur iekšā, kļuva redzams, kad viņi nonāca svētku laukumā, pareizāk sakot birztalā. Starp baltajiem bērziem un brūni nokrāsotajiem koka galdiem krāvās gardumu bagātība: siera rituļi, pīrāgi, aukstās gaļas bļodiņas, pašceptas maizes kukuliši, rasola, salātu un skābu kāpostu muldas, kumpji, gan stūrainas, gan apaļas ledus tvertnes ar tanīs iegremdētām vēsām dzērienu pudelēm. Un Jēram nācās atzīt, ka Bārdiņa pirmītējo iztēli īstenība brangi pārspējusi. Nekur tuvumā neredzēja vienīgi paslaucamu govju. Bet — kaut kā tomēr trūka — īstas Jāņu noskaņas. Varbūt, gribējās cerēt, ka tā vēl rāsies, kad līgotāji vispirms būs remdinājuši acīm redzamo izsalkumu un dzesējuši lielās slāpes. Pagaidām viņi visi bija pagalam aizņemti ar ēšanas un dzeršanas priekiem, ir nedomādami sākt līgot.

Tad nu cerībā, ka tas tā ir tikai pagaidām, Antiņš atvēra maku, iedodams dažus dolārus Ūsiņam, kas grasījās aiziet līdz bufetes nojumei, lai nopirktu kaut ko ēdamu un dzeramu arī viņu galdam. „Tikai," viņš piekodināja, „par manu naudu reibinātājus dzērienus nepērciet! Man nenāk ne prātā pat Jāņos kļūt par žūpības veicinātāju."

Ko īsti Ūsiņš stingrajam norādījumam atsmēja pretī, Antiņš nedabūja iekļausities, jo viņu no mugurpuses kāds draudzigi apkampa. Aši apsviedies apkārt, ieraudzīja kādreizējo skolas biedru Pēteri Sebri, kas bija aizgājis uz Rīgu studēt agronomiju un nebija pēc tam vairs satikts.

Atskanēja skaļa prieka izsaucieni no abām pusēm, ziņkārīgi jautājumi un īsas steidzīgas atbildes, tad Seb-ris aicināja Jēru apstaigāt un apskatīt Priedaini, jo esot viens no tās līdzveidotājiem.

Nu Antiņš tik priecīgs vairs neizskatījās un bažigs pagriezās pret Ragnu: „Vai tu negribētu nākt mums līdz — pastaigāties?"

Uz tukšā galda pret pūdera dozīti spoguli atslējusi, Ragna ar sarkana krāsuļa struņķiti atjaunoja lūpām nobružāto krāsu. „Ejiet vien, es tikmēr savedīšu kārtibā savu skaistumu. Ej droši un nemīņājies, nekur es nepa-zudīšu, tepat, pie šī galdiņa būsim."

Un tā ka Antiņš viņas uzkrāsotā skaistuma nodeldē-šanā jutās pa daļai vainigs, mitējās lūpu krāsotāju pierunāt un (kaut arī stipri negribigi) gāja ilgi neredzēta-

jam draugam līdz, laiku pa laikam atskatīdamies. Pabeigusi krāsot lūpas, Ragna sukāja matus.

Bet Pēteris Sebris stāstīja: „Redzi šo skaisto birztalu ar suligo līdzeno zālāju?"

„Jā, es redzu," apliecināja Antiņš un paskatījās atkal atpakaļ, tak Ragnu raibajā cilvēku drūzmā, kas krāsaina viļņoja starp galdiņiem kā dzīvas Jāņu zāles, vairs nespēja saskatit.

Sebrim, protams, tas nevarēja ienākt prātā, ka Antiņš tāpēc nopūšas, un priecigs turpināja: „Šis tagad jaukās vietiņas izkopšana mums prasījusi daudz sūra darba un pacietīgu pūļu. Tu nevari iedomāties, kas agrāk te bija par čūkslāju. Visus krūmus un ērkšķājus izrakām ar saknēm, zemi nolīdzinājām un iesējām zālīti. Bufetes nojume divos kāsī izliektos spārnos, ar gludo cementa grīdu vidū, izbūvēta tā, lai brīvdabas izrādēm noderētu par skatuvi. Iziesim cauri, un tad tu ieraudzīsi mūsu lepnumu — pirmo latviešu brīvdabas amfiteātri trimdā. Tā celšanu ierosināja Jēkabs Zaķis, kas arī jau sācis iestudēt mūsu pirmo brīvdabas uzvedumu — Blaumaņa Skroderdienas Silmačos."

Viņi izstūmās cauri bufetes telpai, kas zumēja stāvgrūdām tautiešu pieblīvēta, jo ne jau visiem bija ienācis prātā paņemt līdzi ēdamo un dzeramo, un iznāca brīvdabas skatuvē, kas šovakar visus vedinās atcerēties latviešu lauku sētu.

„Šīs te ir Kārļa Dikerta Silmačiem gatavotās dekorācijas," paskaidroja Sebris, ievērojis, ka Antiņš ar lielu interesi apskata pret bufetes mugurpusi atslietos uzglez-nojumus — pelēcīgu lauku māju un kuplus kokus. ,,Di-kerts jau ilgus gadus dzīvo Amerikā, ir tā dēvētais vec-latvietis, un tāpēc taisni jābrīnās, cik labi viņš varējis parādit latviešu sētas ēnaina miera pilno gaisotni. Kad sākām ap Priedaini ņemties, viņš mums atsaucīgi piebiedrojās un nu ir kļuvis par pašu jūsmīgāko tās izbūves plānotāju. Kā redzi, nebūt nav tā, ka visi veclatvieši pret latviskā kopdarba pūliņiem būtu kļuvuši vienaldzīgi un it kā turētos no jauniebraucējiem aizdomīgi savrup. Lūk, tur viņš stāv, blakus Jēkabam Zaķim."

Antiņš ar acīm sekoja Sebra izstieptajai rokai. Tā rādija divus vīrus nopietnā sarunā, kas stāvēja starp lokā

izliektajām, augšup kāpjošajām amfiteātra sēdekļu rindām. Zaķa gludi skūto, spīdīgi apaļo galvu ar kustīgo seju Antiņš atcerējās redzējis laikrakstu uzņēmumos. Tātad otrs, par režisoru augumā krietni dižākais vīrs, iesirmas bārdas pušķotu seju, bija Dikerts.

,,Pēc viņa projekta celsim arī tautas namu, kam esam jau sākuši rakt pamatus. Nāc, iesim to vietiņu apskatīties. Varbūt kāds dullais tur vēl strādā. Jā, tādi dullie mēs esam, ka savās no maizes darba brīvajās dienās — sestdienās un svētdienās — te par brīvu nostrādājamies vēl smagāk.”

Par velti Antiņš laiku pa laikam žēli atskatījās atpakaļ, Sebris to nelikās redzam un veda viņu pāri krūmainam uzkalniņam, aiz kura starp koku stumbriem dzeltena spīdēja ēkas platumā izrakta dobe, veda vēl tālāk projām no Ragnas. Kā ilgi neredzētajam draugam lai pasaka, ka būvbedres apskatīšanu varētu atlikt uz citu reizi, ka atbraucis kopā ar meiteni, kuru nepārredzamajā burzmā negribētu šovakar pazaudēt. Visi šie cilvēki te strādāja ar tādu apbrīnojamu pašaizliedzību, tā sacīt, latviskās lietas labā, ka atsacīšanās apskatīt to, ko viņi paveikuši, būtu necienības izrādīšana viņu darbam.

Un tā nu Antiņš ļoti negribīgs gāja (domādams vairāk par Ragnu nekā Priedaines varenajiem darba lauzējiem), lai pats savām acīm redzētu, ka tiešām pa būv-bedri vēl līkņājas vīri ar lāpstām rokās. Pašā Jāņu vakarā! Un Sebris viņu ar tiem iepazīstināja: ,,Tas ir Erasts Briedis. Galīgs dullais. Viņš sestdienās varētu strādāt • divkārši atalgotu darbu uz būvēm, bet nāk un strādā Priedainē par brīvu. Ar viņu es gribētu iepazīstināt kādu no tiem skaļajiem brēcējiem, kas vaimanā, ka latviešiem trimdā vairs neesot neviena ideālista un visi mēs aklā mantrausībā drebot kā galerta recekļi.”

„Ko nu, ko nu tu atkal mani lieli, kaut kur jau katram šai citā zemē savs prieciņš jāatrod. Un es to laimīgi esmu atradis te, vai mani par to ir jāslavē?” smaidīja vīrs saulē iedegušu sārtenu seju, un viņa smaids Antiņam šķita tik mīlīgs, ka atsauca atmiņā vectēva smaidu.

Sebris jau rādīja citu strādātāju: „Tas ir Latvijas mūrnieku amata meistars Kārlis Leists, bet kad vajaga, arī

nekaunas ņemt lāpstu rokā. Tas tievais un kalsnais ar brillēm, ko redzi ejam ar mērkoku rokā, ir darbu vadītājs Augusts Ķiploks. Un tur tas cītīgais racējs ar noliekto galvu nemaz nav latvietis, bet vācietis, kas apprecējis latvieti. Bet Jozefs Grohe kaut kā tāpēc jūtas piederīgs mums, nāk un strādā, palīdzēdams latviešiem celt biedrības māju. Saki nu, ka katra jaukta laulība ir skaidrs zaudējums latviešu lietai. Kā redzi, var būt ari citādāk — no vienas tādas mēs esam ieguvuši jaunu vērtīgu talcinieku.”

„Metiet mieru, beidziet strādāt! Tūliņ mēs sāksim Jāņu vakara uzvedumu, visiem kurmjiem ari jāiet skatīties!” uzsauca racējiem padrukns vīrs ar platu omulīb-nieka smaidu brūnajā sejā, pienācis viņiem blakus un nostājies uz bedres malas. Par viņu Sebris zināja vēstīt, tas esot Ņudžersijas latviešu biedrības kultūras daļas vadītājs Ansis Lāma. Tāpēc viņš laikam uzskatīja par savu pienākumu atgādināt svētku kultūrālās daļas sākumu.

„Steigsimies! Tad nu gan ir jāsteidzas,” Antiņš pats pirmais gribēja sekot aicinājumam, bet draugs nemaz vēl nedomāja laist viņu vaļā: „Paliec, pagaidi, nekas tik ātri nesāksies. Pēteris Students pēc pirmā pulcēšanās signāla, ko tagad dzirdi, pūtīs trompetē vēl divas reizes. Es redzu nākam šurp Dikertu, un viņš tev varēs pastāstīt, kāds izskatīsies mūsu tautas nams, kad būs gatavs.”

„Tad — tad es to redzēšu pats savām acīm,” pagalam nepacietīgs gribēja atvairīties Antiņš, bet Sebris jau bija sācis stāstīt Dikertam, ka ciemiņš vēlētos dzirdēt, kā mākslinieks iecerējis izveidot ceļamo namu.

Taisni to Antiņš šobrīd vēlējās vismazāk, jo ar bažām vēroja, ka cilvēki no birztalas, atstādami galdiņus ar ēdieniem un dzērieniem Dieva ziņā, sāk plūst uz amfiteātri. Cik ilgi Ragna pie sava galda viena sēdēs? Un atrast viņu citur, iejauktu divos tūkstošos līgotāju, kad nu jau sāka satumst, būtu stipri bezcerīgas pūles.

Tāpēc, Dikertam runājot, viņš visu laiku mīdījās, dīdījās, grozījās un staipījās, it kā visiem spēkiem lūkotu atrauties no neredzama valga.

Par laimi mākslinieks nebija nekāds avīžu romānu rakstītājs un pateica savu sakāmo nedaudzos teikumos:

„Pašā vidū būs sarīkojumu zāle, kas ērti spēs uzņemt 300 cilvēku, ciešāk saspiežoties, 350. Viņā galā būs skatuve un citas telpas. Visas ēkas garums paredzēts 117 pēdas. Platums 48. Ēkas ārpusi apšūs ar zilgani pelēkām akmens plāksnēm. Visu skatuves gala sienu, kas atklāsies skatam, Priedainē iebraucot, rotās liela krāsaina mozaīka, kurā būs redzamas 3 tautu meitas. Viena simbolizēs Vidzemi, otra Kurzemi, trešā Latgali. Pāri tām uz plīvojošas lentes būs lasāms uzraksts: Daugav's abas malas mūžam nesadalās. Sarīkojumu zāles sienas rotās visi mūzu attēli. Galvenēs ieejas priekštelpa būs izdaiļota latviskā stilā. No tās abiem sāniem liektas, latviskiem ornamentiem rotētas kāpnes novedis krodziņā, kui viss būs veidots no koka — sienas, grīda, griesti, ap mēram 18. gadsimta stilā."

„Skaisti, ļoti skaisti!" Antiņš vairs ilgāk nevarēja izturēt, jo atskanēja patlaban trešais trompetes pūtiens un iedegās starmeši, apgaismodami skatuvi. Vairs ne nieka nebēdādams par to, cik tas ir pieklājīgi, viņš joza projām, pāri uzkalnam lejā uz birztalu, kur tagad jau krietnā krēslā baltāki spīdēja bērzu stumbri. Skrējējam stipri nosvērtākā, nesteidzīgākā gaitē sekoja Dikerts, Lāma un Sebris. No būvbedres izrāpās racēji, nopurināja no biksēm smiltis un ari devās uz izrādi.

Skatuvē jau bija uznākuši līgotāji krāsainos tautas tērpos, ozollapu vainagiem galvās, Jāņu zālēm rokās un sāka līgot. Bet Antiņam, saprotamā kārtā, nebija tagad vaļas ne skatīties, ne klausīties. Viņš aizdrāzās garām skatuvei un sāka satraukts tekalēt pa satumsušo birztalu, kur daži vēl bija palikuši pie pudelēm, ir nedomādami cilāties. Viņš aplam ģeķīgi cerēja ieraudzīt kaut kur arī Ragnu, taču par velti izskatīja acis.

Uz galda, pie kura bija Ragnu ar viņas draugiem atstājis, atrada vienigi pudeles, starp tām — arī vienu baltu. To Ūsiņš droši vien bija atnesis viņam, par lielu uzjautrinājumu pārējiem. Bet Antiņš pateicīgs dzēra balto veselīgo dzērienu lieliem malkiem un pateicīgs slavēja nesēju, vienalga, lai kādi stiķi būtu bijuši viņam padomā. Remdenais, siltajā vasaras vakarā sasilušais piens garšoja lieliski, it kā nule izslaukts, un patīkami nomierināja satraukto prātu. Nē, neviens cits dzēriens

tik svētīgi nespēja iedarboties uz dzērāju, lai balamutes žūpas saka ko grib.

Antiņš domādams izdzēra turpat vai visu pudeli un nāca pie tiešām saprātīgas atziņas, ka nebūtu nekādas jēgas mēģināt Ragnu tagad atrast. Vajadzēja mierīgi nogaidīt, kad Jāņu uzvedums beigsies un visi nāks atkal atpakaļ uz savām agrākajām vietām. Neviens tak savas neizdzertās pudeles citiem neatstās. Tāpēc par visām lietām nedrīkstēja aizmaldīties projām no šī galda.

To visu ar rāmu, piena nomierinātu prātu izdomājis, Jērs pacietigi sēdēja un gaidīja, kad beidzot beigsies bezgalīgā līgošana skatuvē. Jā, tā viņam šovakar ļoti saprotamu iemeslu dēļ šķita pārāk ilga un vientuļi sēdošam lika nākt pie atziņas, ka šāda skatuves līgošana īstiem Jāņiem nav piemērota. Jāņi tak nebija teātra izrāde, kurā visiem klusu ciešot jāsēd un jāskatās. Jāņos katram pašam vajadzēja līgot, kļūstot par latviskās saulgriežu mistērijas aktīvu, neatdalāmu daļu. Vai latvieši tā vairs neprastu svinēt Jāņus un sabrauca kopā, lai noskatītos tos kā teātra izrādi? Nē, tas nebija pareizi! Un Antiņš pie tādas ķecerīgas pārliecības palika līdz pašām Jāņu uzveduma beigām.

Kad amfiteātrī sēdošais tūkstošacainais galvu pakavs sakustējās un sāka izirt, viņš savas ļoti nopietnās pārdomas bija aizmirsis un piecēlās kājās, lai laikus ierau-dzitu šurp nākošo Ragnu. Nu arī birztalā iedegās bērzu zaros iekārtas spuldzes, bet meta tik mēnesīgi trauslu gaismu, ka birztala drīzāk šķita aizplīvurota ar sudraba plīvuru nekā pienācīgi apgaismota, kur cilvēks kārtīgi varētu saskatīt otra cilvēka seju. Tāpēc Antiņš (par spīti savām tālu redzētājām acīm) raibajā cilvēku burzmā Ragnu saskatīja tikai tad, kad viņa jau bija tepat ar roku aizsniedzama.

Bet, varbūt, tas bija taisni labi, jo citādi Antiņš būtu arī ieraudzījis, ka Ragna tikai tagad izgrozīja laukā vidukli no Bārdiņa rokas apskāviena. „Klausies, pazudušais jēr, kur tu biji aizķēries? Es jau sāku domāt, ka būsi pielipis kādai citai — smaržīgām lauku puķītēm vainagotai priedainiešu daiļavai un man nu Jāņi jānolīgo vienai pašai."

„Kur nu — tādas domas! Es neesmu tāds cilvēks," protestēja šādu aizdomu apvainotais Antiņš. „Netiku vaļā no ilgi neredzēta drauga, viņš man gribēja izrādīt vai visu Priedaini."

„Paskaties, piena pudele tukša!" pēkšņi iesaucās Ūsiņš. „Tad nu gan Jērs, mums promesot, te ir uzdzīvojis."

„Slāpa, es biju izslāpis..."

Bet Antiņa godigo atzīšanos apslāpēja pagalam negudri un nesaprotami smiekli.

Ragnai, kā varēja manīt, tie diezko nepatika, un tāpēc viņa vedināja Jēru, viņa elkonī roku ievērusi: „Redzi, tur — mežmalā, sāk liesmot ugunskurs. Iesim, steigsimies, lai tiekam tuvāk klāt, pavisam tuvu pie sarkanās Jāņu uguns, kas sprakšķēdama mētā dzirksteles kā karstas zvaigznes. Es gribu, lai kāda no tām šovakar iekristu manī karsta, karsta!"

„Tikai uzmanies, ka neapdedzini matus, tad tev būs jāvalkā parūka," savādu smieklu iesmējās Bārdiņš.

Bet Ragna viņam neatbildēja un vilka projām Antiņu, kur tumšo mežmalu krāsoja sarkanīgu ugunskurs. Tikpat sārtas kvēloja tam apkārt cilvēku sejas, gluži kā kādā bilžu grāmatā, kur visas krāsas dažkārt ir itin košas. Izsprāga spožas dzirksteles no krustos samestām pagalēm un jauno līgotāju acīm. Un laikam šīs acu dzirkstītes bija tās, kas līgo dziesmām te lika skanēt daudz savādāk nekā uz skatuves, kā viļņaini kaislīgam saucienam pēc noreibuma vasaras naktī.

Dziedāja arī Antiņš, biezajā līgotāju gredzenā Ragnai cieši blakus piespiests. Tik patīkami cieši, ka viņš tā būtu varējis stāvēt un dziedāt (ne nieka nebēdādams, vai meldiņš pareizs vai nepareizs) līdz pašam pasaules galam. Taču Ragnai jau pēc brīža iešāvās prātā, ka vajadzētu pārbaudīt, vai līgošana neskan vēl teiksmaināk, pa mežu klīstot un klausoties, kad paši dziedātāji nav saskatāmi, tikai sārtenas uguns atblāzmas koku galotnēs. „Bez tam, mums taču jāmeklē — - papardes zieds," Ragna, no uguns sakarsusi, vēl teica.

„Nezinu gan, vai te to izdosies atrast. Šie meži tādi neizskatās, kur augtu papardes," lietišķi sacīja Antiņš.

Bet Ragnai tāda nopietnība šobrīd nebija prātā: „Par to tu nebēdā, Antiņ — čaklie priedainieši tās būs iestādījuši, lai viņu Priedainē nekā netrūktu no īstas Latvijas."

,,Nu, tik traki viņi nebūs bijuši," iesaucās Jērs, uzjautrināts par Ragnas fantastisko iedomu. „Kaut arī — kas to var zināt — pēc visa tā, ko šovakar visu redzēju..."

„Tu beidzot sāksi ticēt, ka kādu papardīti tomēr atradīsim?"

„Stāsta jau, ka visādi brīnumi Jāņu naktī notiekot..."

„Tad nāc! Un nevelc kājas gar zemi, it kā tev būtu bailes..."

„Bailes? No kā?"

„Apmaldīties ar mani tumsā. Vai vispār ar kādu sievieti esi mežā bijis?"

„Kā nu ne," jestri atsaucās Antiņš. „Cik reižu Latvijā kopā ar māti neesmu gājis sēņot. Cēlāmies agri, agri, gaismiņai svīstot..."

,,Ha, ha, ha!"

Un viņi iegāja mežā, Antiņam drusku brīnoties, kāpēc Ragnai tik jocīgi jāsmejas.

Tumšajās debesīs laiku pa laikam iespīdējās zibens zelta pātagas cirtieni, it kā neredzams braucējs tur brauktu ar melniem zirgiem. Bet negaiss laikam bija ļoti tālu, jo pērkona ducināšanu aiz līgotāju jautrajām balsīm neviens vēl nebija sadzirdējis un tālab svētku prieki turpinājās pilnā sparā: gan birztalā gar appudeļotajiem galdiņiem, kur ēdienu kalni kustin kusa, gan mežmalē pie ugunskura, gan bufetes nojumē ar cementa dejas klonu. Pa to jau bija sākuši grozīties pirmie dejotāju pāri, jo mūzikanti spēlēja skaisti un braši, likdami nojaust, ka arī viņi (kā jau tas kārtīgiem Jāņa bērniem pieklājas) ir labi paēduši un padzēruši.

Kad Antiņš ar Ragnu iznāca no meža, orķestris patlaban sāka kaucināt kādu no trakajām amerikāņu dejām. Par spīti tam, ka jutās vienreizēji laimīgs, Jērs jau gribēja sākt pukoties, ka tādi tirekļu danči nu gan nav Jāņiem piedienīgi, itin nemaz.

Bet Ragna, neprātīgā Ragna bija pavisam pretējās domās un rāva viņu pie rokas sev līdz: „Nāc, salaidīsim džiterbagu!"

,,Ne mūžam!” iekliedzās Antiņš un turējās pretī kājām un rokām. „Es lai ietu un sāktu skaidrā prātā kratīties kā Āfrikas mērkaķis latviešu Jāņu naktī? Tad man, nudien, vēderu turot, būtu jāsmejas pašam par sevi.”

„Vai tas tik ļauni?"

„Kas?”

„Kādreiz pasmieties pašam par sevi.”

„Es neesmu tāds cilvēks...”

„Es zinu, tu neesi nekāds joku Pēteris, bet īsts Antiņš,” pēkšņi tādā kā izsmējīgā balsī iesaucās Ragna un palaida vaļā Jēra roku, steigdamās tālāk viena pati. „Tur Bārdiņš stāv un skatās, kā citi dejo. Viņš neatteiksies mani izdancināt."

Kā viņa to varēja — pēc jaukajiem brīžiem mežā piepeši pamest viņu un skriet pie cita? Nē, tāda necilvēcīga untuma Antiņš nespēja saprast, pēc tam, kad bija jutušies tā, ka viens no otra nekad vairs nespētu atrauties. Vai pati Ragna nebija teikusi, cik jauki būtu, ja šāda Jāņu nakts nekad nebeigtos un viņi mūžīgi divi vien varētu palikt kopā, nošķirti no visas pasaules.

Un nu? Ko kājas nesa, joza projām pie bārdaiņa, lai izkratītos ķēmigajā dancī! Galu galā, ja Ragna skaidri un gaiši būtu pateikusi, ka viņa bez šitādas tirināšanās šonakt nevar iztikt, būtu piespiedies, par spīti saviem principiem, lūkojis viņu izdžiterbagot pats... Aplam nesakarīgi mētāt uz visām pusēm rokas un kājas tak nebija nekāda lielā māksla.

Antiņš gariem soļiem centās Ragnu panākt. Bet kā par nelaimi saskrējās krūtīs ar dažiem Vācijas nometņu laika paziņām, kas bija jau krietni pacilātā dūšā. Tie viņu nogrāba pie svārku stērbelēm un lūdzami negribēja laist vaļā. Kad beidzot atkratījās no viņu spēcīgi apkampīgās draudzības un pieskrēja dejas grīdai, Ragna ar Bārdiņu jau dancoja pilnā sparā.

Neko vairs citu Antiņš nesaprata darīt, kā tikai stāvēt skumji pie maliņas un greizsirdīgām acīm vērot abus dejotājus. Un laiku pa laikam viņam šķita, ka Ragna pārāk dedzīgi iesviežas Bārdiņām rokās, lai draiskulīgi atkal atrautos un visādi izgorītu augumu, taisni bārdainā acu priekšā. To kaut kā vēl varēja paciest, jo citi dejoja apmēram tāpat. Pagalam nepanesams nemiers Antiņu pārņēma, kad Ragna ar Bārdiņu dejotāju burzmā pazuda viņa vērīgajam skatienam. Gaidīja, skrēja ar acim pār dejotāju galvu simtiem, lai pa-zudējus kaut kur ieraudzītu. Nekā. Viņi laikam bija aiz-kratījušies uz dejas gridas otru malu. Kaut beidzot spēlmaņi rimtos spēlēt! Šķita, ka tie ne mūžam nebeigs un pūtis ragos cauru nakti. Tomēr piekusa. Un Antiņš bija priecīgs, ka arī cilvēku pūšanas spējām ir savas robežas. Viņš apņēmīgi spraucās cauri ļaužu murskulim meklēt Ragnu, izvandīja visu cementa klonu, kur dejotāji tagad pārišos pastaigājās, no malas līdz malai, krustu šķērsu. Nebija. Ne Ragnas, ne Bārdiņa nekur te nebija. Varbūt, ka aizgājuši pie piestākļa atspirdzināties ar glāzi limonādes, jo Ragna dejojot izskatījās stipri sakarsusi.

Gar garo apjumto galdu cilvēki spiedās vairākās kārtās, īsts ļaužu mūris, kas turēja kā zaļus karogus gaisā paceltajās rokās naudas zīmes un saxica viens caur otru: „Lūdzu, man, dodiet man..." Antiņš patiesi brīnitos, ka latvieši ir tik ļoti izslāpusi tauta, ja nebūtu pārlieku aizņemts ar savām rūpēm par Ragnas atrašanu.

Bet ari te Ragnas nekur nebija. Pēkšņi meklētājam iešāvās galvā īsts saprāta zibens, līdzigs tiem, kas nu jau itin spoži šaudījās pa visām debesim. Abi pazu-doņas noteikti būs aizgājuši pie viņu agrāk aizņemtā galda, kur droši vien vēl sēdēja Bete ar Ūsiņu. Ūsiņš nebija cilvēks, kas atstātu uz galda neizdzertas pudeles. Tā taču bija vieta, kur ari Ragna, gluži loģiski domādama, būs gājusi meklēt viņu, savu Antiņu. Jā, tā viņa mežā viņu bija nosaukusi, skaisti un mīļi. Jēram, to atceroties, pār muguru pārskrēja tirpas, varbūt, ari no bailēm, ka Ragna, viņu tur neatradusi, var aizmaldīties diezin kur.

Tāpēc viņš izmisis sāka spraukties garām baltiem krekliem, kas sidrabainajā spuldžu krēslā šķita tikpat balti kā bērzu stumbri, un lauzās tikt pie galdiņa, kur bija palikusi viņa pavisam vēl neizdzertā piena pudele. Bet ne jau piena pudeles dēļ — tā viņam iekrita prātā tikai tāpat netīšām — lai ātrāk satiktu Ragnu!

Piepeši lielas aukstas lāses uzpilēja viņa kailajai galvai. Tām tūdaļ sekoja citas, sāka līt pamatīgs lietus,

biezām baltām straumēm no debesīm taisni lejā, ka rādijā līgotājos varenu apjukumu. Cilvēki katrs sāka skriet uz savu pusi, viens gar otru un cits citam virsū, samežģīdamies visapkārt tādā mudžeklī, ka Antiņš vairs netika ne no vietas un, cita padoma nezinādams, sauca skaļā balsi: ,,Ragna! Ragna!" Ja viņa būtu lietus bailēs kopā ar citiem kaut kur aizskrējusi, nebūtu vairs tik viegli atrodama.

Taču saucieni šini dūcošajā, spēciga lietus apšalk-tajā ļaužu biezoknī bija vēl bezcerīgāki nekā tuksnesī. Par to Antiņš pārliecinājās, kad pēdigi tika līdz galdam, kur piena pudelē pa plato kaklu lija lietus, pagalam atšķaididams tani atlikušo piena lāsi. Visu pārējo aizbaidītie priekotāji, acīm redzot, bija paņēmuši sev lidz. Šai bridi starp divi tūkstošiem latviešu Antiņš jutās tikpat vientuļš, kāda uz galda izskatījās ar ūdeni pielīstošā piena pudele.

Ko tagad lai dara? Kur Ragnu lai meklē? Daļa cilvēku sablīvējās bufetes nojumē, citi skrēja uz automašīnām. Tikai nedaudzi gudrie par tādu debesu pārsteigumu bija jau padomājuši un izritināja no savām somām caurspīdīgus plēvju palagus. Tos veikli viri iekāra bērzu zaros, un dažam galdam tā radās pāris minūtēs uzcelts lielisks jumts, zem kura bez bēdu varēja turpināt līgošanu un visu citu, kas piederas Jāņu naktij.

Bet Antiņš juta aiz svārku apkakles sūcamies nemitīgu slapjumu, un lietus lāses, kas brīdi spožas kaut kā noturējās uzacis, krita acis. Viņš gāja uz bufetes nojumi un malās cilvēku drūzmā. Ne Ragnas, ne Bārdiņa, ne Betes, ne Ūsiņa te nebija. Tad brida pa slapjo zāli pļavā, kur daļa automobiļu vēl stāvēja glitās rindās kā ūdens nolakotas vaboles. Citi bija jau aizbraukuši vai brauca patlaban projām. Kur īsti bija novietota Ūsiņa mašina? Kā tumsā lai to atrod? Viņš gāja no mašīnas uz mašīnu, aizdomigi un vērigi uz tām vēl reizi atskatīdamies, kur šķitās sadzirdējis klusus smieklus.

Ūsiņa auto nekur nebija atrodams. Tātad aizbraukuši un pametuši viņu vienu. Pametuši svešā pusē tālu projām no Ņujorkas, tumšā lietainā nakti, izmirkušu līdz dvēselei. Vai tiešām nevienam nebija ienācis prātā, kā tagad viņš tiks mājās? Ragnai, vismaz Ragnai par to

būtu vajadzējis padomāt. Kā viņa varēja aizmirst un un atstāt viņu — savu Antiņu? Jebšu tie bijuši tukši vārdi, izsacīti tāpat pa jokam? Varūt, Ragna ar viņu tikai paspēlējusies, bezkaunīgi izmantojusi par patīkamu laika kavēkli? Un viņš, muļķītis, ņēmis visu par pilnu.

Antiņš noslaucīja kabatas drāniņā slapjo seju, jo drusku vēl lija, un gāja atpakaļ uz bufetes nojumi. Nē, tik ļauni par Ragnu viņš tomēr nedrikstēja domāt. Varēja būt, ka pārējie braucēji viņas ierunas, varbūt, pat sirsnīgu lūgšanos pagaidīt, nemaz nebija ievērojuši. Ūsiņam tagad vajadzēja būt krietnā kunga dūšā, kad nenāk ne prātā kļausities, ko kāds saka. Un Bārdiņš jau šurpu braucot bija ieminējies par viņa atstāšanu kājniekos. Šķidrbārdainais mākslinieks uz viņu diezcik labu prātu neturēja. Tāpēc varbūt nemaz nebija taisnīgi, nezinot aizbraukšanas apstākļus, Ragnu pārsteidzīgi nosodīt. Ja arī vārdus kādreiz varēja runāt tukšus, ar vārdiem niekoties, tad ne jau... Un Antiņš atcerējās, cik neizsakāmi tuvu šonakt ar Ragnu bija jutušies klusēdami. Tāda tuviba ne mūžam nebūtu iespējama bez dziļām un patiesām jūtām vienam pret otru. Ja kāda bēda par Ragnu tagad bija bēdājama, tad vienīgi tā. ka Ūsiņš sveiku un veselu pārvestu viņu mājās. Par sevi šai sakarā nu arī vajadzēja sākt domāt, lūkojot sataujāt kādu, kas brauc uz Ņujorku un varētu paņemt viņu līdz.

Zem viena lietussarga draudzīgi kopā saspiedušies, pretī nāca divi līgotāji, un Antiņam šķita, ka dzirdētu savu vārdu, pazīstamas balss sauktu. Vai būtu pārklausījies?

Nē, nebija. No melnā lietussarga apakšas atskanēja vēlreiz: ,,Kurp eji, Antiņ, izmircis kā Jāņu zāle?"

Tas bija Linards Tauns. Un Jēra slapjā seja priecīga smaidīja: ,,Es jau sāku bažīties, ka būšu palicis viens pats pilnīgi svešos cilvēkos. Kā izrādās, manus atvedējus lietus aizbaidījis projām. Eju un lauzu galvu, kā tikšu mājās."

„Nāc tik lidzi, aizvedīšu kā brūtgānu," aicināja lietussarga turētājs, kas izrādījās esam Pātarnieks. ,,Ko dauzies kopā ar tādiem, kas ņem un tevi pamet kā suni."

Antiņš kaunējās atzīties, ka tā tas tiešām noticis, un sāka pats bezkauņas aizstāvēt: „Lietus... Mūs izšķīra lietus.”

„Būtu ar mani kopā braucis, ne šņabis, ne ūdens mūs neizšķirtu. Atceries, kā tanī Lieldienu rītā,” atgādināja Pātarnieks.

Jā, Antiņš ļoti labi atcerējās savu toreiz nelabi klunk-stošo vēderu. Bet tā kā šoreiz kaut kas lidzīgs nedraudēja, kautrīgi ieminējās: „Es būtu patiesi pateicīgs, ja mani jūs varētu — paņemt lidz.”

„Nekāda izdevīgā maiņa tā gan nav — iemainīt jēru pret dzejnieku. Bet ko lai dara, ka Tauniņš sadomājis staigāt citus ceļus. Nāc un sēdies viņa vietā!"

„Pagaidi, Pātarniek, ļauj viņam apdomāties! Varbūt, ka Antiņš ari grib palikt ar mums," iesaucās dzejnieks un izbāza galvu no lietussarga apakšas. „Nelist! Nemaz vairs nelīst!"

„Ar jums? Ar kādiem jums?" ieziņkārojies jautāja Jērs un arī pagrieza augšup seju. No tumšajiem lietus mākoņiem patlaban lida laukā mēness kā liela veca, nospodrināta kaula poga. Ja Ragnas sturbuligie draugi vēl brītiņu būtu palikuši, pacietigi pasēdējuši mašīnā, tāpat kā to darīja daži citi, tad mēness viņam liktos, varbūt, vēl skaistāks, bet tagad gandriz vai skumji kļuva, tanī skatoties.

„Mūsu parastais bariņš,” un Tauns nosauca dzejnieku un dzejnieču vārdus. „Vienigi Jānis Krēsliņš, kā vienmēr, pats pirmais aizdrāzās mājās. Pārējie, kas esam nolēmuši sagaidīt Priedainē sauliti lēcām, brauksim pie Gunārā Saliņa un tad Jāņa Bičoļa, kas Jāņu dienā izsludinājis savu māju par atvērtu namu.”

„Vai, vai — vai jūs to varēsit izturēt — visu nakti bez gulēšanas un tad vēl veselu dienu?” brīnījās Antiņš.

„Tu noteikti aizmigsi, kā toreiz baznicā. Tev jau nakts bez spilvena zem pakauša ir tīrā katorga. Tāpēc nāc un nemīņājies, mana ģimene mašinā gaida,” mudināja Antiņu izšķirties Pātarnieks un saļucināja tievā spieķītī melno lietussarga sēni.

Bet Jērs tik viegli nevarēja izšķirties. Pats par sevi saprotams, ka būtu patikami (īpaši tagad, kad Ragnas te vairs nebija) braukt mājās un izlist laukā no mitrajām

drānām. Tak kārdināt kārdināja izdeviba ciemoties ievērojama kritiķa mājās.

Antiņš kritikas allaž lasija ar lielu cieņu pret to sacerētājiem. Ko visu tie katrā grāmatā nejaudāja saskatit, atrast un izlobit, ka atlika viņu zināšanas tikai apbrinot. Pateica neapšaubāmi viszinigi, ko rakstnieks varējis vai nevarējis, gribējis vai negribējis, un ko tam būtu vajadzējis gribēt. Jā, rakstniekam noteikti vairāk vajadzēja gribēt — ko citi, ne pats grib. Arī Antiņa gribēšana ne vienmēr bija saskanējusi ar daža laba rakstītāja gribēšanu, un tas taču nebija pareizi. Tāpēc jutās gandarits, ka kritiķiem netrūka dūšas to pateikt, labprātīgi uzņemoties lielas atbildibas pilno pienākumu kļūt par rakstnieku pamācītājiem. Citādi šie patvaļnieki noklīstu die-zinkur, kā dažs jau bija nomaldījies pagalam nelatviskā eksistenciālisma purvā vai iebadījies ar pieri neizprotamos sirreālisma mākoņos. Tāpēc (pēc ļoti nopietnām pārdomām) Antiņš beidzot izšķīrās palikt ar Taunu.

Pātarnieks atmeta ar roku un gāja projām: „Dievs ar tevi, Jēr! Skaties tikai, ka neaizmiedz. Tad ļoti var notikt, ka atmodies atradīsi sevi atkal vienu un gudrodams neizgudrosi, kurā pasaules malā esi pamests."

„Mēs Antiņu neatstāsim. Par to nav runas! Turēsim cieši pie rokas un vedisim visur līdz kā brāli," apgalvoja Tauns un tūdaļ arī veda, aizveda pie nomaļa galdiņa, pār kuru kupls koks bija pārkāris tik makten biezu lapotni, ka lietus līgojošos dzejniekus kaut cik jūtami nebija samircinājis. Viņi vēl neapkusuši līgoja, jo citādi tas nevarēja būt, kur Gunārs Saliņš (ar ozollapu vainagu galvā) bija pulkā.

Zeltiņš laiku pa laikam dziedāšanu pārtrauca un skatījās ar sāpīgu sejas izteiksmi tukšajā degvīna glāzē: „Nudien, es nesaprotu, kas atkal izdzēris manu glāzi? Nupat kā pielēju, izlēju pēdējo lāsīti no pēdējās pudeles, skatos — tukša."

„Pats vien būsi izdzēris. Dziedot viss kas var aizmirsties," mierināja viņu blakus sēdošais vīrs baltā linu kreklā ar gliti sasietu prievītes pušķi pakaklē. Viņa lēnprātīgie, rāmi izlīdzinātie sejas vaibsti nesakustējās ne ignumā, ne neiecietībā, kad dzejnieks tiepīgi palika pie sava.

„Tā tas notiek jau labu laiku — es tik leju un leju, bet glāze tukša kā tukša. Kāds vienmēr pasteidzas to izdzert manā vietā."

Antiņš nopietni domāja, ka dzejniekam ar putna ģimi sen jau pietiek un labi vien būtu, ja kāds cits glāzītes izdzertu viņa vietā, tomēr brīnoties nogrozija galvu.

„Neņem viņu nopietni. Tas Teodoram tikai tāds triks, lai iežēlinātu dzērienu devējus un tiktu pie jaunas pudeles," paskaidroja Tauns.

Ka tā tas tiešām ir, Zeltiņš to tūdaļ pats apstiprināja: „Priekšniek, tas taču izskatās gaužām bēdīgi — sēdēt pie tukšas glāzes. Un es neciešu būt bēdīgs. Tāpēc, es domāju, tu no biedrības puses varētu mūs pagodināt ar — ar vēl vienu kristalldzidru pudeli. Šovakar ieņēmāt brangu naudu, vai ne?"

„Ieņēmām gan," atzinās Ņudžersijas latviešu biedrības priekšnieks Valdis Landsmanis, tūdaļ piemetinādams: „Bet mums ir jāieņem vēl daudz vairāk, lai īstenotu visu to, ko esam iecerējuši Priedainē paveikt. Materiāli vien ceļamajam biedrības namam izmaksās ap 30.000 dolāru. Un kur tad darba spēks? Ja mums ari par to būtu jdmaksā, par nama celšanu nemaz nevarētu sākt domāt. Laimigā kārtā mums ir tādi fantasti, kas kopigās lietas labā nāk un strādā par brīvu. Ar šiem brivprātigajiem talciniekiem tad nu ceram paši veikt visus būvdarbus."

„Jā, jums ir apbrīnojami cilvēki," apliecināja ari Jērs un nosēdās blakus Landsmanim, jo viņam patika prātīgi cilvēki un prātigas valodas. „Sebris mani šovakar pa Priedaini izvadāja un parādīja, ko esat jau padarījuši."

„Antiņ, tev taču sajukuši visi laika rēķini. Tas bija vakar vakarā, un šīs jaunās dienas vakars ir vēl tālu," iesaucās Zeltiņš, pacēla roku pret koku galiem, aiz kuriem jau svida bāla rīta gaisma, un sāka skandēt:

,,Ši diena jauna vēl, un jāmodina.

Vēl neatklātas visas lietas dus.

Vien ieklausies — un dzirdi pukstienus;

Tā tavu tuvumu pat miegā zina.

Ja bijīgs iesi, varbūt tava būs tā,

Un modusies, pret tevi vērsies tā Ar dārgumiem no klēpja ēnainā,

Ko mokās meklēji un maldu gūstā.

Bet ja tu nesavaldīgs kaislē ļaunā Ņemt tieksies to, kas tava daļa šķiet —

Tā, tevis vairoties, vērs dzelmes ciet.

Viss tevis bēgs un novērsīsies kaunā.

Ir diena jauna vēl. Tā jāmodina.''

,,No kura laika tu zini no galvas kādu manu dzejoli?'' brīnījās Rita Gāle, dzejniece riekstu krāsas acīm.

,,Es tikai izliekos, ka kaut ko zinu, un kādreiz man tas izdodas," atvipsnāja skandētājs un pavērsās pret biedrības priekšnieku baltajā kreklā. ,,Nu, kas būs?"

,,Ar ko?" ari Landsmanis prata izlikties, ka nesaprot.

,,Ar Volfšmitu."

„Pietiks!" galda galā uzstūmās gaisā ozollapu vainags un iesaucās Gunārā Saliņa balsī: „Mēs tagad visi braucam pie manis brokastīs un tad tālāk pie Jāņa Bičoļa."

„Tikai bez manis. Es esmu nogurusi un braucu mājās," šķietami maigā, bet noteiktā balsī paziņoja Rita Gāle.

Ak kā Antiņš būtu viņai sekojis, jo miegs tinās ap galvu kā silts mīksts mākonis, bet vajadzēja turēties, lai izturētu citiem līdz līdz galam.

„Kas tā par jaunas dienas modināšanu — gultā? Kāpēc tu cilvēkus māni ar tādiem modinātājiem dzejoļiem, kad pati negribi turēties nomodā?" izsaucās Zeltiņš un sāka smieties: „Lūk, skatieties, kā jācīnās ar jaunu dienu, lai paliktu kājās!"

Kāds vientuļš līgotājs, kājas plati ieplētis, turējās abām rokām pie bērza stumbra un mīlīgi ar to sarunājās: „Kad es tev saku, turies stingri un negāzies apkārt! Padomā pats, cik nejauki tas izskatītos, ja godīgs balts bērzs vairs nevarētu nostāvēt uz savām kājām un sāktu grīļoties kā piedzēris cilvēks."

Tad viņš atlaidās no bērza un gribēja dūšīgā solī doties tālāk. Bet kājas kaut kā nelaimīgi samisējās, viss ķermenis sagrīļojās tik bīstami, ka atkal abām rokām steigšus vajadzēja pieķerties stumbram: „Mīļais, labais kociņ,

kāpēc tu neklausi un gribi tūliņ gāzties apkārt, tiklīdz tevi palaižu vaļā. Tu — tu — turies un nedari kaunu visiem Prie-prie-daines bērziem. Tu — tu — tu taču labi zini, ka pēc viena piedzēruša bērza citi koki var sākt smieties un runāt nelāga par visu bērzu tautu. Tāpēc tu — tu — turies!"

Turējās ari dzejnieki un kopā ar draugiem, kurus Antiņš redzēja pirmo reizi, kā dzērvēs rindiņā brida pa pļavas garo zāli, kur neaizbraukti bija vēl palikuši tikai daži automobiļi. Vismazākajā no tiem, kas atgādināja melnu olu ar nošķeltu apakšpusi, iekāpa Rita Gāle un aizbrauca. Palicēji bridi stumdījās gar divām krietni lielākām mašīnām, līdz beidzot izdevās visiem tanīs ietikt. Tad iedūcās motori un vairākas aizbraucēju balsis: ,,Uz redzēšanos, Landsmaņa kungs! Jūs visi te esat tik sirsnigi cilvēki, ka vienmēr ir bijis patīkami pie jums atbraukt. Līdz nākamai reizei!"

Zaļajā pļavā vēl labu laiku plīvoja biedrības priekšnieka baltais krekls, mājot pēdējiem aizbraucējiem ardievas. Ja labi ieskatījās, starp bērziem varēja ieraudzīt vēl citus baltus kreklus, tā ka likās, tur būtu sākuši likņāties neparasti agrini siena grābēji. Nē, sienu viņi tur kopā nevāca, bet tukšas pudeles, alus kanniņas, papīra šķivjus un turzas ar nepieveikta ēdiena paiiekām, jā, ari dažus aizmirstus, vīstošus Jāņu vainagus...

Un laikam par tiem domājot, Linards Tauns skaļi atcerējās drauga Gunārā Saliņa dzejoli:

,,Vainagā vistošas puķes bite vēl pārtekā, mute, ko saulē pasniedz, nav vairs tik sārta kā

naktī. Un liekas: pirms vēlreiz tumsa mūs padzirdīs, svelmē kaltušas mutes tiekoties sabirzīs."

Saspiests plakans, Antiņš sēdēja starp Taunu un Zeltiņu mašinā, kas sekoja Saliņa ne mazāk biezi piekrautajam vāģim, un apbrīnoja braucēju Arvīdu Bļodnieku. Kaut ari kopā ar citiem visu nakti nonīcis (un vai nu

bez dzeršanas!), viņš izskatījās tik svaigi sārtens, gludi sasukāts un nesaburzīts, it kā nupat, nupat būtu izkāpis no kungu modesveikala skatloga. Kā gan tas varēja būt, ka alkohols dažam cilvēkam ne nieka nespēja padarīt?

Turpreti Zeltiņu tas stipri vien jau bija pieveicis. Pusvirus acim, pusvirus muti, mefistofeliski izšķobītiem sejas vaibstiem (laikam Tauna noskandētā dzejoļa ietekmē) viņš nesakarīgi runāja, ar smagu roku spiezdams Antiņa plecu: ,.Gunārs esot intelektuālists. Kritiķi raksta. Nošauts greizi, es saku. Drīzāk — ja katram dzejniekam par katru cenu jāuzliek kāda svešvārdos smalki skanoša vīna pudeles etiķete — es teiktu — sofis-tikēts sensuālists. Ar to nebūt es nedomāju, ka Gunārs būtu bez savas prāta kripatas, vai citādi viņam ļautu amerikāņu augstskolā lasit psīcholoģijas lekcijas. Bet tikpat pilns viņš ir visu zemes sulu, kas kūpēdamas garo laukā pa viņa matu galiem. Migla — tā viņa migla ir briestošu augļu migla, kurā mēs visi maldāmies, kam dzislās nav tikai vairāk vai mazāk ūdeņaina tinte, kā dažam tā dēvētajam intelektuālistam. Ja arī liktos, ka Gonka reizēm staigā pa virvi, kas izvilkta gaisā starp jumtiem, tak viņa kāju pēdas, ceļgali un elkoņi arī tad ir aplipuši ar zemes augsni... Viņš ir sofistikēts sensuālists, es saku..."

„Jānis Andrups visādu uzslavu pilnajā recenzijā „Ceļa Zīmju" 35. numurā Gunāru Saliņu nodēvējis par žan-ristu, bet es domāju..." gribēja par drauga dzeju kaut ko pateikt arī Linards Tauns.

Bet ko viņš īsti teica, Antiņš Jērs vairs skaidri nesadzirdēja. Jāņu dienas saule, steigdamās šorīt uzlēkt agrāk nekā citus rītus, pa automobiļa logu spīdējq viņam taisni acīs. Viņš aizvēra plakstus un lielā labpatikā juta, ka visa aiz plakstiem atstātā pasaule sāk no viņa atkāpties. Pat pie abām pusēm pamīšus skanošās balsis kļuva klusākas, attālinājās un pazuda it kd tumsā. Nē, tā nebija pilnīga tumsa, kurā viņš iegāja, līdzi tur pazūdošajām balsīm. Visu mežmalu sārtu krāsoja Jāņu ugunskurs. Bija tam piegājis tik ļoti tuvu, ka juta sakarstam ne tikai seju, bet arī sānus. Ne jau — kā viņš tik muļķigi bija varējis iedomāties? — sānus taču nesil-

dija uguns, bet Ragnas cieši klāt piespiestais augums. Tad abi roku rokā iegāja mežā. Gāja, gāja un palika no citu acim paslēpējā brinišķīgā tumsā ar Ragnas elsā-jošo muti tuvu pie savas sejas. Tik brīdi pacēla acis, lai paskatītos koku galotnēs, kas dega sarkanas jāņuguns atblāzmā, un pēkšņi Ragnas vairs nebija. Skrēja, meklēja, sauca: Ragna! Ragna! Būtu, varbūt, atradis, ja ausī neiedārdētos neciešami skaļa balss: ,,Ko tu kliedz un spārdies? la neproti godīgi gulēt otram uz pleca, tad celies augšā!"

Antiņš atvēra acis un pirmajā bridi nesaprata, kas par lietu. Tad atjēdzās, ka bija gulējis: „Piedodiet, pa sapņiem es laikam..."

Antiņš skaidri nojauta, ka viņa no sapņa izsprukušie, varbūt, ne sevišķi skaidrie izsaucieni nejauki pārprasti un gribēja sākt ar Zeltiņu skaidroties. Tie bija bezcerīgi pūliņi. Vairākas reizes kā zivs bez skaņas atvēra muti, bet nejaudāja iespraust kaut vienu pašu balsienu smējēja vārdu lēvenī.

„Nemēģini liegties, ir zināms, ka tādi sapņi palaikam piemeklē pār mēru šķistus vīrus. Ar nomoda prātu apspiestas dziņas miegā izpeld no zemapziņas un atgādina tām laupīto prieka daļu — ar raganu jāto slotas kātu. Ļoti saprotama lieta. Tikai — lai nebūtu jāatsakās no izredzēm ietikt debesu valstībā — daži ir tik slīpēti, ka saviem sapņiem izraugās mazāk bistamu dāmu sabiedrību. Vai esi lasījis Heines fon Šnābelevobska memuārus? Tur vecītis sapņos katru nakti ticies ar Vecās Derības jumpravām. Un saprotamā kārtā juties tik bezgrēcīgs, ka kādu rītu pastāstījis sievai par savām jaukajām miega dēkām. Bet — iedomāties sevi bez grēka allaž ir bijusi un būs vislielākā vieglprātība. Sieva turpat gultā vīru smagi piekāvusi ar paša uz krēsla atzveltnes pakārto trūkuma saiti..."

Antiņam tāda mefistofeliska dzērāju muldēšana pagalam riebās, un tādēļ viņš bija priecīgs, kad Linards Tauns beidzot iesaucās: „Mēs esam klāt!"

Dzejnieks atgrūda vaļā mašīnas durvis, izlēcis plivināja neaizpogātos svārkus, pāri galvai gaisā paceltās rokas un sauca: „Jautrīte!"

Uz pelēka mājas lieveņa, līdz kuram krietni vien no ielas vajadzēja pakāpties augšup, stāvēja sieviete. Var būt, tā bija rīta saule, ko atstaroja viņas gaišie mati, vēl gaišākā seja, kakls un pleci, bet šķita, ka viņa izplucinātu no sevis lēnu, mierīgu, atturīgi klusu gaismu. Tāda sieva dzejniekam, kam acis brīžiem spīdēja kā ogles kalēja ēzē! Un Antiņš brīnījās vēl par to, kā viņa visu apgurušo baru tik laipni smaidīdama šorīt varēja sagaidīt. Bet jau pēc brīža dārzā zem vecas greizas bumbieres galds bija apklājies ar baltu galdautu un šķīvjiem. Netrūka pat dzeltenā Jāņu siera.

Antiņam pie galda neiznāca vietas, bet viņš par to nebēdāja, iesēdās koka zaros iekārtajās bērnu šūpolēs un jutās labi. Ilgi nebija šūpolēs šūpojies un tādēļ laiku pa laikam piespēra kāju zemei, lai ievēzinātos. No šūpoļu perspektīvas pasaule izskatījās kā zaļa līgojoša laiva. Zem viņa līgojās dārza zālājs, apjozts ar krāsainām puķu dobēm un paaugstu dzīvžogu. Līgojās zem bumbieres ap galdu sēdošo brokastnieku galvas, kas daža jau itin gurdena svērās lejup. Bet tikai brīdi. Snaust sākušais vīrs sasparojies tūdaļ uzrāva galvu atkal gaisā un turpināja klausīties. Visi klausījās jeb izlikās klausāmies, ko stāsta Viktors Neimanis, nule no Eiropas atbraucis žurnālists. Kur visur viņš nebija bijis, ko visu viņš nebija redzējis? Antiņš šo to no stāsta, ar šūpolēm runātāja pakausim garām plivinādamies, pa ausu galam sadzirdēja. Bet Viktora Neimaņa izturība bija ne mazāk apbrīnojama. Viņš runāja ar nenokausējamu straujumu un piekrāva teikumus ar tādu pieredzas satura pārbagātību, ka Zeltiņš par velti visādi izpūlējās viņu pārtraukt — gan sita galdā dūri, gan dūra uz Neimaņa pusi gaisā pirkstu, gan piestūma viņam pilnu alus glāzi, aicinādams sadzert. Tak arī šis triks nelīdzēja — Viktors tika ar savu glāzi galā pirmais un tāpēc pirmais varēja atsākt atkal runāt. Reiz Zeltiņam bija gadījies pretī vēl lielāks runātājs, un Antiņš par to no sirds priecājās. Tādu klusēšanas sodu zobgalis bija pelnījis, apvainodams godīgu, pēc savas meitenes sapnī skrienošu cilvēku par pīšanos ar raganām.

Jērs jau sazvērojās, lai uzlīgotu šūpoles labi augstu, kad pamanīja zālājā stāvam trīs bērnu rindiņu, kas visi

viņā skatījās. Un piepeši viņam iešāvās prātā, ka laikam izskatās dikti jocīgs — liels cilvēks bērnu šūpolēs iekāpis. Sakaunējies ieara kāju zemē un apstādinājās tik strauji, ka tikko nenošļuka no ķēdēs iekārtā sēdekļa: „Tūliņ es atbrīvošu jūsu šūpoles, verēsit nākt.”

„Šūpojies vien, tev jau laikam mājās tādu šūpoļu nav,” vēligi teica blakus abām mazākajām meitenēm stāvošais zēns.

„Nav gan,” atzinās Antiņš. „Bet kādreiz bija, kad biju tāds kā jūs.”

„Mēs tevi pašūposim!” un abas mazās meitenes priecīgas steidzās būt tik mīļas.

Antiņš samulsis rausās laukā no šūpolēm. Nedod Dievs, ja tādu joku ieraudzītu Zeltiņš. Bet — kā vilku piemin, tā vilks klāt. Viņš jau arī bija pienācis pie šūpolēm un smējās: „Antiņ tev nu gan ir raiba Jāņu diena. Nupat kā skrēji pa gaisu uz slotas kāta un nu Laila ar Lolitu grasās tevi ar šūpolēm iesviest debesīs.”

„Vai viņš lido ar džetu?" ziņkārīgi iejautājās zēns.

„Nē, Lari. Pagaidām tikai ar sapņu strūkleni.”

Laris vēl gribēja kaut ko jautāt, bet Zeltiņš viņu apklusināja: „Kuš! Labāk skaties. Nupat var sanākt lieli joki.”

Uz dārza viņu galu, kur blakus puķu dobei aizmigusi gulēja kāda pagājušās nakts līgotāja, ar baltu ziedes dozīti rokā, uzmanīgā kaķa gaitā virzījās dzejnieks Videvuds Kļava. Noliecies pār gulētāju, viņš sāka ar ziedi rūpīgi apziest tai kājas.

„Kas tie par jokiem? Tie nav nekādi joki. Vienkārši cilvēks ar labu sirdi. Pamanījis, ka meitietis saulē var sāpīgi apdedzināt stilbus, steidzas pakalpot, lai viņu no tādas svelmes pasargātu," domāja Antiņš.

„Bet kas pasargās Videvudu?”

„Kāpēc un no kā?”

,,No Šeherezādes, kad viņa Videvuda darbošanos gar savām kājām sajutusi, modīsies."

„Jā, pareizi, varbūt no morāliskā viedokļa...” Antiņš attapās, ka Kļavas izdarību vērtējis tikai no veselības viedokļa. Viņš bija pavisam piemirsis vēl daudz sva-

rīgāku viedokli, kaut ari nebija vainojams, ka abi šie viedokļi ne vienmēr saskanēja. „Bet — es domāju — viņš viņai kājas zieķē tikai līdz ceļgaliem. Nopietns morāles apdraudējums var sākties tikai virs tiem..." Jērs tomēr sadūšojās aizstāvēt jauno pārdrošo dzejnieku, jo saskatija viņa rīcībā skaidrus cilvēkmīlestības motīvus, neko citu.

„Pagaidi, pacieties," pavīpsnāja Zeltiņš.

„Labi, paskatīsimies," Jērs atsmaidīja intrigantam ar puspievērtajām acīm, jo noteikti bija pārliecināts, ka Kļavas plauksta ar saules apdeguma ziedi nepārbrauks pāri vispārpieņemtajai pieklājības robežai.

Abi stāvēja un ieinteresēti skatījās, un Antiņam vairs nebija ne mazāko šaubu, ka viņam būs taisnība, kad sieviete pēkšņi uztrūkās sēdus un sašutusi sauca: Zeķes! Manas jaunās dārgās bezviles nailona zeķes! Nu tās ir saziestas, sabojātas, nekur vairs nederīgas!"

Jaunais dzejnieks, kā varēja nojaust, apjucis klusē balsi sāka taisnoties, bet balādnieks smējās pilnā kaklā:

„Lūk, Antiņ, tagad tu redzi, ka arī dzejā tādējādi var rasties aklās gleznas. Dzejnieks domā, ka jauki apdze-jojis skaistules kāju, bet bijusi tikai zeķe... Kaut gan — patiesībai par godu jāsaka — ka tas uz pašu Vide-vudu Kļavu kā dzejnieku nav attiecināms. Vai esi lasījis viņa „Šeherezādes galu", gleznu skaistuma un domu skaidrības, varētu pat sacīt, perfektu apvienojumu?"

Nē, Antiņš nebija lasījis ne „Šeherezādes galu", nedz kādu citu Videvuda Kļavas dzejoli, viņš vispār par tāda jauna dzejnieka eksistenci kaut ko dzirdēja pirmo reizi.

„Tad paklausies:

Vēl elpo nakts. Vēl dzīvo pasakas.

Vēl burvība ar zida tīklu sien.

Uz krūtīm roka dusot šūpojas.

Bet viltīgs rīts jau cauri dārzam lien.

Vēl tavi mati mani gūstā tur.

Vēl tavās lūpās mani vārdi dzimst,

Ko neatradīšu es vairs nekur.

Bet tumsas smarža, lūk, jau lēni rimst.

Vēl manā elpā tavas skropstas trīs.

Kā glāstam sāp no tevis raisīties!

Ak, Dievs, cik naktij ceļš pret rītu iss! —

Ar blāzmu tavas lūpas aizslēgsies.

Pirms mani nodosi, lai zobens ass Pār tavu kaklu atvadoties zib. —

Ar gaismu nomirst nakts un pasakas. —

Tā mana milestiba grib."

Antiņš Jērs klausījās tikai ar vienu ausi, ar acim nemaz (Zeltiņš, dzejoli skandēdams, spēcīgi vēdināja pa gaisu rokas), jo visu viņa uzmanību patlaban piesaistīja galds zem bumbieres. Ap to sēdētāji sāka cilāties un daži pat atvadīties.

Vingrs un lokans (tiešām drusku atgādinādams Zeltiņa pieminēto virves dejotāju), gan drusku aizmiglotām parasti spoži melnajām acim un dziļāk pierē iegrimušo stāvo rievu, viesu vidū kustējās Gunārs Saliņš: „Kas ir braucēji pie Jāņa Bičoļa?"

Sanākot visiem kopā, noskaidrojās, ka daļa ciemiņu nejūtas literātūras vēsturniekam tik tuvu pazīstami, lai iebrauktu pusapguruši viņa mājā. Un tā Gunārā mašīnā, kas devās pie Bičoļiem, iekāpa abi Saliņi, Tauns, Zeltiņš un, protams, ari Antiņš, taisni tāpēc tak bija tik varonigi cinijies ar miegu. Citi aizbrauca taisnā ceļā uz Ņujorku.

Bičoļu ģimenes irētā nama vaļējā lieveni starp baltajām koka kolonnām redzēja kustamies vairākas galvas. Tātad citi ciemiņi bija pasteigušies būt pirmie.

,,Nu ir vakars — Velta arī jau atnākusi," lieveni saskatāmās galvas vērodams, bažigi iesaucās Zeltiņš.

„Kas tā par Veltu?" Antiņam dūrās acis, ka balād-nieks piepeši kļuvis manāmi rāmāks, un paklusu jautāja Taunam.

„Tā ir Zeltiņa kundze, viņa sieva. Vienīgā persona pasaulē, ko Teodors kaut cik respektē."

Tā tas laikam ari bija. Jo kad viņi izkāpa no mašīnas, Zeltiņš lēndabigi un klusu lūkoja turēties citiem aiz muguras, it kā slapstīdamies no slaidas gaumigi ģērbtas sievietes ar glītu, nopietnu galvu, kas stāvēja pie pašām

uzejas kāpnītēm un, likās, itin nepacietīgi gaidīja jaunos atnācējus.

Nē, Teodoram neizdevās aizlavīties viņai garām.

Velta pie piedurknes pavilka viru sāņus: „Kāds tu izskaties?”

,,Nu — kā jau Jāņos."

„Saburzījies, izpūris, nenoskuvies! Vai tu kā visi kārtīgi cilvēki nevarēji laikus pārnākt mājās, izgulēties un sakopties? Bet nē — tev jājāņo cauri visu nakti bez apstājas. Un kur tava kaklasaite?”

„Tu zini, ka es tās neciešu.”

„Bez tās tu pieklājigu cilvēku sabiedrībā nedrīksti rādīties. Būsi atkal kaut kur pametis."

„Iebāzu kabatā. Kā Jāņos lai ligo ar cilpu ap kaklu?” un Teodors sāka meklēties gan pa svārku, gan bikšu kabatām. Beidzot atrada.

„Sien vismaz to pašu ap kaklu un sasukā matus! Citādi izskaties pēc plostnieka.”

Taču dzejniekam tik smalki rokdarbi kā kaklasaites siešana šodien nemaz neveicās. Tad gādīgā sieva ņēma un sasēja viņam pakaklē puslīdz pieklājīgu mezglu.

Antiņam atkal vajadzēja brinities, kā gan mākoņu stūmēji dzejnieki varējuši tikt pie tādām krietnām sievām.

Sieviete, kas stāvēja blakus Zeltiņa kundzei un bija tik neticami tieva, ka ar savām tiri vai garīgajām ķermeņa kustībām atgādināja lidojošu spāri, par to nemaz nebrinijās, bet acim redzot uzjautrināta smējās.

„Anna, jums gan nebūtu ko smieties," pasmaidīja ari balādnieks. „Jūs taču tur ar kājām pie zemes daudz stingrākas ģimenes galvas valdīšana. Jūsu virs...”

„Čalit, ko tu tur atkal čabini par Annas vīru? Liec Annai mieru!” padzirdējis pieminam savu vārdu, pienāca tik varena auguma virs, ka katrā trimdas teātri varētu spēlēt Lāčplēsi. Bet tā kā viņa dotības neviens režisors nebija pamanījis, tad, kā šķita, viņš savu talantu lika lietā šaurākā, bet tādēļ ne zemāk vērtējamā draugu un ģimenes lokā.

„Klausies, Lāčplēs, esi pazīstams ar Antiņu,” Zeltiņš ar atvāztu ikšķi badija uz Jēra pusi, laikam lai novirzītu draudīgo milzi sāņus.

„Nedzen velnu!"

„Tici vai netici — viņš tiešām ir Antiņš."

„Jā, es esmu Antiņš Jērs," pasteidzās apliecināt apšaubītā vārda īpašnieks, it kā baidīdamies, ka viņa dēļ varētu izcelties nopietna ķilda.

Milzis pastiepa Antiņam delnu, ko gluži labi varētu saukt par lāpstu: „Mans vārds ir Valdmiers Auku-perons."

Nu, vārds viņam ari bija varens, tāpēc Antiņš tikvien kā jaudāja goddevīgi izdvest: „Priecājos iepazīties."

„Nepriecājies par agru, kad neesi ar mani pa īstam nemaz vēl sācis pazīties. Ar ko tu nodarbojies, diega dvēsele, es domāju, ar ko šai zemē pelnī maizi, lai zobi nav jākar vadzī," jautāja Aukuperons.

„Strādāju par namzini Ņujorkā."

„Vai esi pie krāsns notupinājis sievu, ka pats tik ilgi vari dauzīties apkārt pa pasauli?"

„Es neesmu precējies," atzinās Antiņš. „Laimīgi izdevās šoreiz sarunāt laipnu kaimiņu, lai pieskata māju."

„Tad jau, čalīt, tev jādzīvo ar piesietu asti."

„Tā iznāk. Bet ko lai dara? Iebraucis no laukiem, kur ilgāku laiku strādāju putnu farmā, nekādus citus pilsētas darbus neprotu."

„Nāc pie manis — es tevi izmācīšu par īstu cunftes mālderi, ja tev nav vāja galva," piedāvāja Aukuperons.

„Galva man laba, par savu galvu nevaru sūdzēties," apgalvoja Antiņš.

„Vai tā tev nereibst, kad kādreiz?..."

„Ne reizes... Nekad tīšu prātu ar alkoholu sevi neesmu apreibinājis."

„Ģeķi, es domāju — nereibst no augstuma."

„No augstuma?" Antiņš patiesi brīnījās, ka varētu reibt arī no augstuma, citiem vārdiem, no tira gaisa.

„Jā, no augstuma!" ar uzsvaru atkārtoja Aukuperons. „Ir tādi vīklingi, kam reibst ne tikai galva, bet dreb arī bikses, kad jāstāv uz augstāk uzvilkta skēfeļa. Paskatās cilvēks lejā, kur autiņi skrien tik mazi kā vaboles un gājēji kļuvuši par mušām, kas rāpo pa ietves asfaltu, un nevar vairs nostāvēt kājās. Jāgrābj un jātur ciet aiz apkakles. No tāda mālderi neiztaisīsi. Kā domā, vai tu

uz skēfeļa varētu nostāvēt, sacīsim, desmitā stāva augstumā?"

,.Domāju gan, ka varētu," droši atteica Antiņš, jo pamanīja sev pievērstas vairāku blakusstāvētāju acis. Viņam gan nebija īstas skaidrības, kas tie skēfeļi tādi ir. Tak laikam Aukuperons runāja par tām pašām dēļu lāviņām, kādas bija Ņujorkā jau redzējis. No jumta malas lejup nolaistās virvēs iekārtas, tās krāsotāji uzvilka gar nama sienu augšup līdz stāvam, kur vajadzēja krāsot.

,,Nu, tad taisnā ceļā atvelcies pie manis, ja kādreiz sadomā rāpties laukā no ogļu pagraba," labvēlīgi draudzīgs mudināja viņu Aukuperons.

„Labi, paturēšu jūsu piedāvājumu prātā," solījās Jērs. „Ļoti var būt, ka tiešām rodas vajadzība apskatīties pēc cita darba."

„Klausies, tagad gan virzīsimies tālāk," Tauns slepus piegrūda viņam pie sāna. „Beidzot jāapsveicinās arī ar citiem ciemiņiem."

Un Antiņš sekoja dzejniekam, sniegdams pēc kārtas roku vairākiem iesirmiem kungiem, kas nopietni sarunājās, dārza krēslos lievenī sēdēdami. Tie bija: Jānis Ozols, kādreizējais ķeizariskās Krievijas valsts domes deputāts un viens no 1905. gada revolūcijas vadītājiem, atbraucis jau 1908. gadā uz Ameriku, kur beidzis Har-vardas universitāti ar tautsaimniecības doktora grādu, senators Augusts Rumpēters, agronomijas profesors Pēteris Starcs, tiesnesis Kārlis Velme un tiesu darbinieks Kārlis Igals.

Kad Jērs no Tauna uzzināja, kas viņi visi tādi ir, priecīgs nodomāja, ka Zeltiņa kundze darījusi pareizi, kaut cik saposdama vīru. Šādā cienījamā sabiedrībā tiešām vajadzēja uzvesties glīši un pieklājīgi. Bet — tūliņ aiz bailēm jau nācās atzīt, ka glīti sasietā kaklasaite nebūt nav sasējusi ciešāku balādnieka pavaļīgo muti.

„Sveiks, profesor!" pienācis viņš skaļi sarokojās ar Starcu. „Vai es jums jau esmu stāstījis, kā Amerikā kastrē jērus — uzmaucot stingrus gumijas gredzenus — tāpat kā uz astēm, kas tad bez griešanas pašas nokrīt? Vai tāds paņēmiens bija pazīstams arī Latvijā?"

Antiņš sastinga. Tas tak nebija temats, kas iederētos šo ļoti nopietno kungu valodās, kuras viņš bija sācis klausīties, stāvēdams taisni un klusu kā svece, gar sāniem nolaistām rokām.

Bet agronomijas profesors omulīgi iesmējās: „Nē. Tādus jokus es dzirdēju pirmo reizi, kad jūs man pats stāstījāt..."

„Esmu jau stāstījis..."

„Jā, četros no rita pa tālruni..."

Zeltiņš drusku apjuka: „Piedodiet, profesor. Man tiešām par to reizi ir ļoti jāatvainojas. Biju iekūlies pa-jautrākā bijušo studentu pulkā, un pēkšņi radās dulla iedoma noskaidrot, kā tādas lietas darītas Latvijā..."

„Četros no rīta?" neticīgi pārjautāja Kārlis Igals.

Bet Antiņam par lieliem brīnumiem profesors turpināja labdabīgi smaidīt: „Vai nu tādi studentu joki vien piedzīvoti..."

Sāka smaidīt arī senātors, atcerēdamies brangu joku no savām studentu dienām, kad jaunie kommilitoņi, bēgdami no vecākā semestra ķērājiem, aplipinājuši tos no spilvena laukā izlaistām spalvām...

Visiem pēkšņi bija pielipis jautrāks prāts un jautrākas valodas, un Antiņš nu vairs nezināja, vai par to uz Zeltiņu dusmoties vai ne.

Lievenī iznāca Jānis Bičolis, lēni un uzmanīgi nesdams ar mazām alus pudelītēm un smailām glāzēm piekrautu paplāti. Šķita, ka augdams viņš diezko garumā nebija mēģinājis stiepties, toties nobriedinājis pasmagnēju augumu, kas izskatījās tikpat neapsviedīgs un grūti lokāms kā viņa iecirtīgais prāts. Viņš bija to kā neizkustināmu cirvi iecirtis latviskās lauku mājas stenderēs, pie kurām pats joprojām stingri turējās, lūkodams stāvēt aptuveni blakus Blaumanim, Brigaderei, Apsīšu jēkabam, Pura-puķei un citiem latviešu klasiķiem. Viņš mīlēja taisnas un strupas, reizēm padzēlīgi apsmailinātas domas, nebēdādams daudz par to, ja brīžam tās kā miets atsitās pret šīsdienas cilvēka dvēseles mitekļa viņaprāt pagalam sašķobītajām sienām.

Antiņam pret tādiem stingriem vīriem bija tik liela cienība, ka viņš nevarēja sadūšoties būt tik nepieklājīgs, lai atraidītu piedāvāto alus glāzi. No vienas

pašas glāzes galu galā nekāds lielais ļaunums nevarēja celties.

,,Beidzot tu kļūsti prātīgs,” iečukstēja viņam ausi Zeltiņš. „Namatēvs savā vārda dienā ir pratis uzstāties ar istu grandsenjora vērienu. Visas uz paplātes sakrautās pudeles lepojas ar Eiropas slavenāko brūžu etiķetēm. Priekā!”

Antiņš apslapināja ar baltajām alus putām lūpas un klausījās, ko viņam stāsta lidojošā spāre. „Redziet, paskatieties, cik labestīgi priecīgs Bičoļa kungs smaida, aptecēdams savus viesus. Viņš ir izslāpis sabiedrības, jo jūtas no tās atgriezts īpato darba apstākļu dēļ. Viņš strādā pa naktīm, sakopdams kāda Ņuarkas veikala telpas, arī sestdienu vakaros, tā ka latviešu sarīkojumos un tā sauktajā saviesīgajā dzīvē var piedalīties tikai svētdienās. Bet svētdienās reti kāds kaut ko rīko, jo pirmdienas ritā visiem jau agri ir jābūt maizes darbā.”

Jā, no Bičoļa tiešām izstaroja reti redzēta namatēva laipnība, un likās, ka viņš šodien reizē ar savu dvēseli plaši atvēris arī savu paplāno trimdas rokpeļņa maku, lai iespējami daudzpusīgā devībā iepriecinātu savus ciemiņus, lai tie viņa mājās justos labi.

Atbrīvojies no paplātes un dzejnieku trijotnei pienācis, kas stāvēja netālu no Jēra, viņš pakautri ieminējās: „Varbūt, ciemiņiem, kas manās mājās ir pirmo reizi, interesētu apskatīt manu bibliotēku. Es varētu parādīt dažus retus pirmizdevumus.”

Protams, ka to gribēja arī Antiņš, un viņi iegāja namā, sākdami apstaigāt grāmatām piekrautos plauktus. Tie istabas sienas aizsedza līdz pašiem griestiem.

Bičolis lepni rādīja divas paplānas grāmatiņas: „Šie te abi ir Raiņa „Tālo noskaņu” pirmizdevumi, abi izdoti 1903. gadā, bet katrs ar citādu titullapu. Uz vienas kā izdevējs minēts Brigadera apgāds, uz otras apgādnieka vārds nav atrodams, tikai atzīme, ka izdevums iespiests Kalniņa un Deičmaņa tipogrāfijā.” Tad rādīja citas: Kārļa Skalbes „Daugavas viļņu” I izdevumu, kas iznācis 1918. gadā Pētera Stumba apgādā Limbažos, Krišjāņa Barona Latvju dainu I burtnīcu, izdotu 1894. gadā Jelgavā un B. Dīriķa 1860. gadā Rīgā izdoto „Latviešu

rakstniecību”, par kuru rādītājs piezīmēja, ka tā vispār esot pirmā literātūras vēsture latviešu valodā.

Vēl vairākas stipri sadzeltējušas grāmatas deva ciemiņiem apskatīt literātūras vēsturnieks, līdz veda pie nākamās plauktu sienas: ,,Un te ir mūsu klasiķi, no kuriem tik maz kas trimdā par jaunu izdots. Bet vajadzētu, ļoti vajadzētu apgādāt jaunus viņu vērtīgāko darbu izdevumus.”

,,Es arī tā domāju — dikti vajadzētu,” Bičolim skaļā un noteiktā balsī pievienojās Antiņš.

Baltā galva pārsteigta uz viņu paskatījās: ,,Kas jūs tāds esat? Jūs rādāties stipri jocīgs puisis, spēdams iedegties par lietu, kam citos tik maz atsaucības.”

Laikam izdzertā alus glāze bija sākusi iedarboties uz Antiņa palaikam atturīgo dvēseli, jo citādi viņš tik ērmīgi nebūtu varējis sākt runāt, kā tagad runāja: „Ziniet, reizēm man liekas, ka es nebūt neesmu viens, bet vairāki Antiņi kopā, cits vairāk, cits mazāk gudrs, it kā es būtu radits izteikties visu to kautrīgo un kluso brāļu vārdā, kas ir tik neiedomājami jocīgi, ka ilgot ilgojas, kaut pasaule atkal iegrieztos vecajās, labajās stenderēs, kuras redzējušas ejam un nākam Poruka cilvēkus baltās drānās, Bungatiņu ar tiru kreklu un pirtsslotu azotē. Bet — bet — varbūt tā tiešām nav diezko gudra gribēšana, jo dažreiz man sametas bailes, ka viņiem es tomēr liktos cilvēks no citas pasaules, kas, pret paša gribu, paspējusi jau sašķobīt ari mani, un viņi man vairs nedotu uzvilkt — uzvilkt viņu baltās drānas. Es tanīs, lai kā to gribētu, laikam gan vairs neiederētos iekšā. Un tāds nu es esmu — ne šāds, ne tāds, ne še, ne tur..."

Antiņš drusku nosvida, jo pamanīja, ka visi viņā skatās. „Piedodiet, es laikam pēc negulētās nakts, un tā ka te ir karsts, būšu sācis pagalam negudri runāt."

„Ja mums par katru negudru vārdu vajadzētu atvainoties, visi staigātu sausām mutēm...” novipsnāja Zeltiņš un pievērsās atkal Bičolim: „Kur tev tās kurpju kastites, kurās esot sākusi veidoties trimdas rakstnieku kartotēka?”

„Bēniņos, kopā ar citiem tur pagaidām nokrautajiem, vēl nesakārtotajiem materiāliem, jo šinī mājā tikai nesen ievācāmies. Telpu te būtu diezgan — bibliotēkai un

archīvam, bet ar bažām dzirdu, ka būs pēc gada atkal jāvācas laukā, jo pilsētas kungi nūle nosprieduši šajā rajonā būvēt modernus veikalus. Tad nu nemodernajām, vecajām koka mājiņām būšot no šejienes jāpazūd, tāpat kā man ar veco galvu un vecajām grāmatām," paskumji pasmaidot, stāstīja Bičolis..

,,Ko? Patiesi? Un tu to nezināji, kad uz šejieni pārcēlies? Tad jau — man atkal melnās miesās būs jāvadājas ar tavām grāmatām," izbijies iesaucās Bičoļa vecākās meitas Baibas virs Ilmārs Rumpēters, ar savu nopietno, aceņoto vaigu un nopietno valodu vairāk atgādinādams tēvu senātoru nekā mākslinieku. Viņš bija ienesis paplāti ar padzēriena glāzēm un turpināja pukoties: „Tirais negals ar viņa grāmatām. Nupat kā beidzām vadāties, un atkal būs jāsāk no jauna. Sanāca vairākas auto kravas, daudz vairāk nekā mēbeļu."

,,Ko katrs uzskata par savas dzīves svarīgāko daļu, tā viņam smagāka,'' stingrā balsī noskaldīja vārdus literātūras vēsturnieks: „Labi, tad nu uzkāpsim bēniņos.''

Dzīvojamās istabas durvis, pa kurām varēja redzēt garu mielastam sapostu galdu, bēniņos kāpējus no gaisīgā nodoma mēģināja atturēt Baiba Bičole: „Tēt, neaizved ciemiņus atkal kaut kur projām! Tūliņ būs jāsēžas pie galda."

„Gan grāmatas apskatisit citu reizi,” klusā balsī piebilda sirma kundze ar tikpat neuzmācīgu klusu sirsnību lēndabīgajā acu skatienā. „Mums viss jau ir galdā."

„Vai griķu biezputra arī?” sprigani iejautājās Saliņš.

,,Ko? Griķu biezputra! Jūs arī ēdat — mīlat griķu biezputru?" īstā gaviļu balsī iesaucās Antiņš.

Šķita, ka Baibas kuplā galva pārplīsīs smieklos, it kā viņa visa būtu piepildīta neaizturamu smieklu, kas lauztin lauzās ārā. „Tak ne jau šodien! Kas Jāņos ēdīs griķu biezputru?"

„Es!" bez mazākās apdomāšanās sauca Antiņš.

„Tad atnāciet kādu citu reizi!" mīļi smaidīdama, Bičoļa kundze ieaicināja trako griķu biezputras kārotāju.

„Tās dēļ patiesi ir vērts braukt šurp arī no Ņujorkas," atzina Saliņš. „Es esmu ar Bičoļa kundzes griķu biezputru cienāts, un zinu, kā tā garšo. Pēc vēl!"

Antiņš slepus aplaizīja lūpas un tikpat slepus nopūtās, sekodams Bičoļa baltajai galvai, kas ciemiņus veda pa šaurām koka kāpnītēm augšup. Tur visas nelielās bēniņu istabas bija krautin piekrautas gan ar grāmatu, gan laikrakstu kaudzēm. It īpaši vecās avīzes piesaistīja Jēra uzmanību, un viņš, tās sācis šķirstīt, palika pie kādas paprāvas kaudzes, nemaz neievērodams, ka citi jau iegājuši blakus istabā.

Uz dažas vairāk, dažas mazāk apdzeltējušas papīra lapas iespiesti raksti un attēli runāja tik dzīvu valodu par kādu skaistu, visādi bagātu laiku, ka aicināt aicināja doties jaukā pagātnes ceļojumā. Un Antiņš aizrāvies ceļoja — no laikraksta uz laikrakstu, no lapas uz lapu, līdz uzdūrās Līgotņu Jēkaba atturības dienām veltītajam ievadrakstam .Jaunāko Ziņu” 1938. gada 8. oktobra numurā. Tas bija cienīgi iespiests pirmajā lappusē, skaidri rādīdams, kāda uzmanība kādreiz Latvijā veltīta atturības kustībai. Vai trimdas latviešu laikrakstos kaut ko tam lidzīgu varēja atrast? Un tāpēc Antiņš tūdaļ nolēma rakstu izlasīt (varbūt, arī tāpēc, ka bija šodien pārsteidzīgi — aiz cienības pret sirmo literātūras vēsturnieku — izdzēris viņa piedāvāto alus glāzi).

Jērs pusguļus atlaidās siltajā bēniņu istabā uz grīdas un sāka lasīt: „8. un 9. oktobrī rīkojamās pretalkohola dienas zināmā mērā atgādina vezumu, kam vairāk zirgu priekšā, bet kas visai maz kustas uz priekšu. Tas apstāklis, ka valstī patērētā alkohola daudzumam tendence pieaugt, liecina, ka atturības kustības draugiem pie mums maz iemesla gavilēt.

Daļa vainas te meklējama arī nepareizi nostādītajā atturības propagandā. Vai nu dzērāju pazudina ellē un biktē kā pirmās šķiras grēcinieku, vai reibina velnu ar vīrāku rakstot akadēmiskus rakstus, cik un kādos procentos alkohols kaitīgs veselībai, cik ļaunu iespaidu tas atstāj uz pēcnācējiem, kā dzērāju paaudzes izvirst, — rakstus, kas var noderēt kā disertācija, bet kuru praktiskā nozīme maza.

Mums vēl trūkst atturības lietā vienkāršas, patiesas dzīves pieejas. Atturību mēs padarām par dažu retu ideālistu lietu, kamēr faktiski katram cilvēkam vajadzētu būt atturībniekam.”

„Pareizi," iesaucās Antiņš un turpināja lasīt rakstu, sleju pēc slejas, līdz tika līdz pēdējai, patētiski spēcīgajai rindkopai:

„Tautas enerģijai un domai jādod virziens, kas gala mērķī sola vairāk prieka un baudas nekā piedzeršanās. Vairāk iededzinot sirdīs sabiedriskās dzīves ideālus, panāksim to, ka cilvēks spēs savu skatu pacelt pāri degvīna un alus glāzei. Ja cilvēka kaislība ir iedzimta, tad jādod šai kaislībai cita gultne, ne tā, kas ved tikai uz bufeti. Balti lielceļi krusto Latviju, jauni skolas nami kā pilis paceļas tuvos un tālos dzimtenes stūros, mēs atrodam visādas metodes saimniecības racionālizēšanai, bet pašu cilvēku, pašu latviešu cilvēku gribā un raksturā augstāk racionālizēt — par to mēs lidz šim neesam domājuši daudz. Šinī virzienā jāstrādā atturības kustībai, lai tai būtu nozime tautas un valsts dzīvē. Jāgādā, lai cilvēki mācēs saskatīt dzīves prieku, vērtības un mērķus ne degvīna glāzē, bet derīgā darbā, labklājības vairošanā, kultūras centienos, mākslā. Taisni šinī virzienā domāt un praktiski kaut ko darīt lai būtu atturības dienu uzdevums. Alkohola jautājums nav nekāds separāts medicīnas vai ētikas jautājums, tas ir jautājums par tautas gribu un tautas raksturu."

„Pareizi!" atkal iesaucās Antiņš, kaut viņa tuvumā vairs nebija nevienas dzīvas dvēseles, kas dzirdētu sacīto. Viņš atzinīgi vēlreiz pārlaida acis „Jaunāko Ziņu” pirmajai lappusei, kur tik izcilā vietā bija iespiests Lī-gotņu Jēkaba atturības dienām veltītais raksts. Tanī izteiktās domas kā skaļus brīdinātājus zvanus vajadzētu skandināt arī tagad, varbūt, vēl vairāk nekā agrāk.

Latvieši palaikam ātri mēdz piesavināties to tautu netikumus, kuru vidū dzīvoja. Tā dažs nelāgs pļēgu-rības niķis bija ievazāts no krieviem, patapināts no vācu studentiem. Un amerikāņi nebija mazāk cītīgi glāzīšu cilātāji. Kā citādi Ņujorkā vien zinātāji spētu saskaitīt 250.000 nelabojamu alkoholiķu? Tie visi bija sākuši ar pirmo glāzīti kādā no „sabiedriskajām iedzeršanām" ko Amerikā itin modīgi piekopa arī dāmas, kūpošu cigareti vienā, kokteiļa glāzi otrā rokā turēdamas. Latvieši šai indīgi slapjajā paražā ne tikai turējās amerikāņiem

līdz, bet mēģināja tos vēl pārspēt. Šķita, ka vienīgie sausie cilvēki šai zemē ir mormoņi.

Ja, šādu svētigu rakstu — kaut ari pēc 25 gadiem — derētu pārlasīt visiem trimdas tautiešiem, atzina Antiņš, un viņam sāka likties, ka papirs, uz kura tas iespiests, izstaro zeltainu spožumu. Un šinī siltajā spožumā, kas lipināt lipināja ciet acu plakstus, nemanot izkusa un pazuda melnās burtu rindiņas, laikrakstu un grāmatu kaudzes. Antiņš brīdi vēl juta uz sava lejup noliektā pakauša saules karsto plaukstu, tad ari to vairs nejuta.

Viņš saldi gulēja siltajā bēniņu istabā zem loga uz grīdas starp vecajām avīzēm aizmidzis.

No apakšas laikiem uzviļņoja augšā kāds skaļāks valodu vilnis, smiekli, sirsnīgi dziedāta Jāņu dziesma, tad atkal valodas, smiekli un jauna dziesma — par latvju dēlu no Mētraines... Tur lejā Jāņa Bičoļa ciemiņi sēdēja pie svētku galda, un visi laikam tik ļoti bija aizņemti paši ar savām runām, smiekliem un dziesmām, ka itin nevienam neatlika laika pamanīt, ka Antiņa Jēra nav viņu vidū. Viņš bija šai namā ienācis tik kluss un atturīgs, ka daži viņa ienākšanu, varbūt, vispār nebija pamanījuši.

DESMITĀ NODAĻĀ

KAD Antiņš Jērs otrā rītā atmodās pats savā mīkstajā gultā, kurā tik labprāt mīlēja gulēt, vesela krāsainu ainu virkne kā filmas lente atritinājās viņa gara acu priekšā. Brauciens uz Priedaini, jāņugunis, pēkšņā lietus gāze, kas aizskaloja no viņa projām Ragnu, tad bērnu šūpoles un pelēkā Bičoļa māja, kurā tik nepiedodami bija aizmidzis. Kad viņu krietnā pievakarē braucēji uz Ņujorku beidzot atcerējās un bija uzgājuši guļot bēniņos starp vecajām avīzēm, aiz kauna nezināja, kur acis likt.

Taču par to Antiņš patlaban bēdāja vismazāk. Kaut ko steidzami vajadzēja uzzināt par Jāņu naktī pazudušo Ragnu. Vai vispār sveika un vesela pārbraukusi mājās? Ūsiņš rādījās tik stipri iereibis, ka viegli varēja ietriekt mašīnas purnu kurā katrā ceļmalas kokā. Bija pagājušo nakti gribējis Ragnai zvanīt. Bet, kad pārbraucis paskatījās pulkstenī, pārsteigts ieraudzīja, ka ir jau pāri pusnaktij. Viņi ceļā pie viena otra krogus vēl bija piestājuši. Tik vēlu nedrīkstēja celt no miega godīgus cilvēkus. Ar steigu jāzvana tagad, tūliņ! Neredzama atspere Antiņu sviešus izsvieda no gultas, viņš plikiem stilbiem baltās puķainās apakšbiksītēs veicīgi aizdipināja līdz tālrunim dzīvokļa priekštelpā un sāka drudžaini šķirstīt piezīmju grāmatiņu, kur bija pierakstīts Ragnas numurs. Par nelaimi bija to piemirsis mājās, citādi būtu varējis viņai piezvanīt jau vakar pa dienu no Ņudžersijas. „Alo, alo, vai es drīkstu runāt ar Ragnas jaunkundzi?"

„Drīkstētu gan, ja varētu," atsaucās klausulē smējiga puikas balss. Un Antiņš zviedzēju tūdaļ pazina — tas bija Ragnas brālis.

,.Kāpēc nevar? Vai viņas nav mājās?"

„Kas tu tāds esi, ka man tev jābūt par ziņotāju?"

„Es esmu Antiņš."

„Ho, ho — tu tas esi! Vai tev vēl ir kājas zem dibena?"

„Kas tās par muļķībām? Ko tu tur muldies?"

„Māsa teica, ar draudzenēm sprieda..."

„Ko viņa teica?"

„Teica, kad vakar nevarēja tevi sazvanīt, ka laikam, no Priedaines nākot, tev būšot nodilušas visas kājas, būšot palicis ceļmalā..."

Antiņam aprāvās valoda. Kā Ragna kaut ko tik bezkaunīgu varējusi teikt. Bet tūdaļ nomierinājies atskārta, ka viņa pati tādu nejaukumu nespētu izgudrot — iedomāties savu Antiņu līdz dibenam nodeldētām kājām. Tā par viņu atceļā droši vien būs zobojies Bārdiņš, kā bija jau pasācis turp braucot. Patiesībā vajadzēja justies priecīgam, ka Ragna par viņu domājusi, gribējusi viņu sazvanīt. Kā gan citādi — aiz ārējas zobgalības citiem slēptās bažās. Tas bija neapšaubāmi sirsnīgi un mīļi. To nevarēja noliegt. „Kad viņa man zvanīja?"

„Visu dienu."

„Tātad vairākas reizes?"

„Es viņai blakus nestāvēju un neskaitīju. Kas man no tā par labumu? Bet ja tu gribi, lai citreiz stāvu un skaitu

— es varētu arī ziņot, ar ko un par ko šī katrreiz runā

— tad apsoli man maksāt desmit centu — stundā. Nevienā citā privātā acī tu lētāku izsekotāju nesalīgsi. Manas cenas ir ārpus katras konkurences."

„Kaunies — izspiegot māsu!"

„Kāpēc tad tu nekaunies man tādas lietas prasīt, par ko man būtu jākaunās atbildēt?"

„Lūdzu, pasauc tagad māsu!"

„To es nevaru izdarīt pat par desmit baķiem."

„Kāpēc ne?"

„Ragnas nav mājās."

„Kad viņa pārnāks, tad pasaki, ka es..."

„Ja es tik ilgi varēšu atcerēties..."

„Kā — tik ilgi?"

„Nedēļa tak ir briesmīgi ilgs laiks, vai ne?"

„Nedēļa? Kas par nedēļu?"

„Kad Ragna šorīt aizbrauca, dzirdēju, teica mammai, ka būšot mājās svētdienas vakarā."

„Aizbraukusi? Šorīt aizbrauca? Uz kurieni?" pagalam apjucis stostījās Antiņš.

„Uz jūrmalu."

„Uz jūrmalu?"

„Ko tu brinies? It kā pats uz jūrmalu nekad nebūtu braucis. Mēs visi pa vasaru kādreiz aizbraucam."

Antiņam netikās atzīties, ka viņš patiesi Amerikas jūrmalā vēl nav bijis. Kas viņu no putnu farmas Pensil-vēnijā uz turieni lai būtu vedis? Un Ņujorkā dzīvoja pavisam neilgu laiku. Bet puikam par to nekas nebija jāzina. Citādi vēl sāks zviegt kā zirgs. „Pie kā viņa tur dzivos — es domāju — apmetīsies?"

„Turpat, kur visi citi, kas brauc uz jūrmalu — noīrēs istabu."

„Viena pati?"

„Kopā ar Beti."

„Vai... vai..., vai viņa ir pateikusi, atstājusi adresi?"

„Domāju gan — mammai."

„Tad jau — tev būtu iespēja to uzzināt..."

,,Ho, ho — es zinu gan, kas tev aiz ādas! Tu gribi caur mani dabūt Ragnas adresi."

„Gribētu gan," atzinās Antiņš.

„Cik maksāsi?"

Antiņš nopūtās, jo saprata, ka ar monstru citādi galā netiks. Vajadzēja kaut ko solīt. „Dolāru."

„Tas par maz."

„Par nieka adresi!?"

„Ja tā tev lielas tik lēti pērkams nieks, tad liec man mieru un neprasi. Man neatmaksājas tevis labā strādāt. Es pārdošu Ragnas adresi citam."

„Citam? Kādam citam?"

„Bārdiņām. Taisnību sakot, māsa tikai tāpēc adresi mammai atstāja, lai varētu paziņot Bārdiņām, kad zvana."

Antiņš juta, ka viņam sāk kutēt ausis un vaigos iesitas karstums. „Cik tu par adresi gribi?"

„Pagaidi, es padomāšu," un viņš otrā galā klusēdams domāja labu bridi, tad pateica savu cenu: „Trīs dolārus."

Tikmēr ari Antiņš kaut ko bija izdomājis un nāca ar

savu piedāvājumu: ,,Es tev maksāšu veselus piecus dolārus ar vienu norunu..."

„Ar kādu norunu?" puika iesaucās, manāmi ieinteresēts.

„Ka tā vai citādi papūlies nokārtot, lai Bārdiņš pie Ragnas adreses netiktu."

„Jā — to var! Tādi mazi papīra gabaliņi ar uzrakstītām adresēm no tālruņa galdiņa ļoti viegli var pazust... Bet — apsoli man ar goda vārdu, ka tu tos piecus dolārus, kad būsi pie mums, man tiešām iedosi."

„Kad es tev saku — vīra goda vārds," dedzīgi iesaucās Antiņš un gribēja tādu pašu solījumu no monstra: „Tev arī ir jāapsola — ar svinīgu goda vārdu, ka mani nepiekrāpsi un Bārdiņām neizdosi Ragnas jūrmalas adresi."

„Es varu ar gaisā paceltu roku apzvērēt. Pie kā tu gribi, lai es zvēru?"

„Pie savas sirdsapziņas."

„Es zvēru pie savas privātās acs sirdsapziņas, ka Ragnas adresi otrreiz nepārdošu — ne Bārdiņām, ne arī kādam citam," kliedza klausulē topošais talantīgais tirgotājs un privātā acs, tad lietišķi piebilda normāli cilvēcīgā balsī: „Vai dzirdēji, cik stingri es nozvērēju? Taisnību runājot, tu būtu varējis uz mani paļauties arī bez zvēresta. Bārdiņām nekad nav naudas, ko samaksāt par maniem pakalpojumiem. Viņš bieži ir tik stipri lūzis, ka pumpē naudu no Ragnas. Laikam atdevis gan nekad vēl nav. Bet māsa dod."

„Adresi! Nolasi, noburto man tagad priekšā Ragnas adresi!" ar zīmuli rokā Antiņš nepacietīgs dīdījās pie savas tālruņa klausules.

„Pagaidi minūti! Tā tepat uz galdiņa man priekšā ir." Un puika sāka burtot.

Mazais blēdis! Tātad adrese viņam nemaz nebija jāizdabū no mātes. Tā turpat bijusi visu laiku. Bet darījums paliek darījums, un tāpēc Antiņš savu piecu dolāru dēļ nedomāja sākt kaulēties. Viņš bija priecīgs, ka varēs Ragnu jūrmalā patīkami pārsteigt ar savu negaidīto ierašanos. Jā, bet kad? Tur Ragnas brālim patiesi bija taisnība, ka nedēļa ir briesmīgi ilgs laiks. Nākamo svētdienu gaidot, viņš noteikti nobeigsies neiz-

turamās ilgās. Vienīgā iespēja atstāt māju uz vairākām dienām bija, ja izdotos sarunāt kaimiņu nama sētnieku, kas viņam jau bija izpalīdzējis Jāņos. Vienalga, kaut būtu par to cilvēkam jāmaksā vesela nedēļas alga. Dvēseles miera un laimes labad, kad citādi nevar, ar naudu nedrīkstēja skopoties.

Pie savas gultas atgriezies, Antiņš norāva no krēsla atzveltnes bikses un sāka ģērbties. Kaimiņam — amerikāņu sētniekam bija liela ģimene, kāds pusducis trūcīgi ģērbtu bērnu, kas augu dienu klaigāja pa nama akmeņaino pagalmu kā netīrs, nosmulējies korītis bez diriģenta. Kaimiņš noteikti būs priecīgs nopelnīt kādu lieku grasi, vienu nedēļu pieskatot un aprūpējot arī viņa māju. Tagad tik jāsteidzas ar viņu visu kārtīgi sarunāt. Varbūt, ka rīt no paša rīta jau varēs braukt uz jūrmalu. Ragna Atlantiksitijā — kā monstrs bez kādas speciālas piemaksas bija paskaidrojis — ērti esot sasniedzama ar autobusu.

Antiņš jau gribēja mesties ārā pa durvīm, kad pēkšņi izdzirdēja ārpusē kādu pie tām klauvējot. „Kas tur ir?" viņš sapīcis iesaucās un, atbildes nenogaidījis, atvēra durvis.

Sažuvusi sieviņa sirmu galvu vainīgi smaidīja: „Piedodiet, ka es jūs traucēju. Manam logam notrūkušas ķēdes, atvērts — uzstumts augšup, tas tūdaļ atkal nokrīt lejā. Varbūt, jūs varētu būt tik laipns un nākt salabot..."

„Vai tas tik ļoti steidzami, ka man tūliņ būtu jāiet?" Antiņa atbilde nemaz nebija laipna.

„Tādā karstā laikā kā tagad ar logiem ciet manā dzīvoklī nemaz nav gaisa," sūdzējās vecenīte un turpināja vainīgi smaidīt.

Nē, Antiņš viņai nevarēja atteikt, būt tik cietsirdīgs pret vecu nevarīgu māmiņu, kaut būtu bijis ļoti svarīgi tūliņ no rīta ar kaimiņu visu nokārtot. Citādi viņš kaut kur līdz vakaram vēl varēja aizbraukt, bērnus vecajā Fordā sakrāvis, kā bieži mēdza darīt vasaras karstajās dienās. Ko lai dara — kārtīgam namzinim pienākums allaž ir pirmā vietā, un tāpēc Jērs, grabošo rīku kasti paķēris, gāja večiņai līdz.

„Es jau cietos, negribēju jūs traucēt, kad logam bija

pārtrūkusi tikai viena ķēde," stāstija sirmgalve, turoties kāpnēs steidzīgajam namzinim blakus. „Kaut kā vēl varēju logu augšup uzstumt, un atvērts tas nekrita lejā. Nu vakar vakarā pārtrūka otra ķēde, un pagājušo nakti gulēdama paliku gandriz bez elpas. No savas mazās pensijas gaisa dzesinātāju nevaru iegādāties. Tie ir dārgi."

„Nebēdājieties! Pusstundas laikā jūsu logam būs jaunas ķēdes, tad varēsit dzīvokli atkal vēdināt — kad un kā jums patīk," apgalvoja Antiņš un palika stāvam maza patumša dzīvoklīša gaiteniti. „Kur jums ir tas vainīgais logs?"

„Guļamistabā," un īrniece ieveda namzini istabā, kur bija tikai divi mēbeles, vēl vecākas par pašu tās īpašnieci — plata tumšas krāsas koka gulta ar augstiem galiem un kumode ar apsūbējušu spoguli. Vienīgais logs lidz pusei bija aizvilkts ar melnu papīru.

Antiņš nolika uz gridas rīku kasti un tūdaļ lietpratīgi ķērās pie darba. Viņš ļoti labi zināja, kā apmaināmas ķēdes, jo šo mākslu pamatīgajās mācibas stundās tam bija ierādijis Kārlis Liepiņš. Vispirms atplēsa logam abos sānos plānās līstītes. Viena gan drusku ieplīsa, bet tas nekas — veca cilvēka acis nav tik gaišas, lai tādu sīkumu pamanītu. Večiņa bija tik smalkjūtīga, ka bija pazudusi blakus istabā, lai namzini nopietnajā darbā ar savu klātieni netraucētu. Tad izņēma laukā logu un atskrūvēja šauros dēlīšus, kas aizsedza iedobes, pa kurām kustējās ķēdes ar atsvaru bumbām. Veco pārtrūkušo ķēžu vietā ielika jaunas, iestiprināja atpakaļ vietās atplēstās koka daļas. Tā, nu ērmīgo amerikāņu logu atkal varēs stumdīt no apakšas uz augšu vai otrādi, kā patīk. Pašam bija lielu lielais prieks, ka viss tik ātri un gludi paveicies. Tāpēc, nemaz vēl logu neiz-mēģinājis, sauca: „Kundze, kārtibā! Jūsu logs atkal kustēsies kā ieeļļots."

Vecite sīkiem solīšiem iedipināja guļamistabā un turēja devīgi izstieptajā rokā dolāru: „Skaisti! Ļoti skaisti! Te jums būs paciņai cigarešu, ka bijāt tik laipns un tūlīt nācāt."

„Paldies, es nesmēķēju," laipni atteica Antiņš un izlikās dolāru neredzam. Ņemt no nabaga večiņas dze-

ramnaudu, kas pati kaut kā vilka dzivibu ar mazu pensiju, būtu nepiedodama nekautriba. Tāds materiālists viņš nebija, lai grābtu ciet katru viņam sniegto dolāru.

,,Lūk, redziet!" Antiņš ar vienu roku viegli novilka logu lejā, tad aši uzgrūda atkal augšā un gribēja to tā atstāt, lai piekārsušajā guļamistabā ieplūstu svaigs gaiss. Bet viņam par lieliem brinumiem logs pats no sevis līdz pusei noslīdēja lejup.

Jērs ātri atgrūda logu atpakaļ, kur tam uzstumtam bija jāstāv. Taču atkal nekā — slīdēja lejup.

,,Es tiešām nesaprotu..." namzinis apjucis raustīja plecus.

Bet biklā un pazemīgā irniece bija gatava samierināties: „Gan jau — kaut kā iztikšu. Ir labāk nekā bija. Pavisam ciet vairs neaizkrīt — apakšpuse paliek vaļā. Pa to var ienākt diezgan daudz gaisa. Cik nu man, vecam cilvēkam, daudz vajaga, ja tikai neslāpstu nost..."

Nē, tādā stāvoklī logu nedrīkstēja atstāt, taisni tāpēc, ka vecenīte bija tik pazemīgi piekāpīga. Tā būtu kauna lieta. ,,Es plēsīšu visu par jaunu vaļā, tad redzēsim, kas par vainu," paziņoja Antiņš un ķērās vēlreiz pie riku kastes.

īrniece atkal smalkjūtīgi pazuda. Un Antiņš viņai par to bija pateicīgs. Tas deva iespēju lēni un pamatīgi logu pārbaudīt, dziļdomīgi brīdi pa bridim bezdarbībā pastāvēt, domāt, gudrot un atkal domāt. Tā ar savu gaišo galvu viņš beidzot pats atskārta, kas par lietu, kaut bija jau dzīries zvanīt Liepiņām un prasīt padomu. Ķēdes gluži vienkārši bija nomērītas un nogrieztas par garām. Tādu kļūmi nebija sevišķu grūtību izlabot, ja zināja kā. Un Antiņš, protams, zināja.

Pats priecīgs un tikpat priecīgo večiņu pie salabotā loga atstājis, Jērs ar grabošo rīku kasti nesās pa kāpnēm lejā. Ar steigu nu vajadzēja aizskriet līdz kaimiņam, varbūt, ka šodien bērnus nekur nav vedis.

Antiņam laimējās. Atrada dzeltenūsaino kollēgu viņa puspagraba dzīvoklī pie virtuves galda sūcam alu no skārda kanniņas. ,,Ā, tas esi tu. Es jau domāju, ka nāk mans vietnieks. Gribēju viņam šodien ierādīt darbu."

„Ierādīt darbu? Savam vietniekam?" Antiņš no tādas

aplamas valodas nekā nesaprata. Nebija dzirdēts, ka kollēga savu vietu gatavotos atstāt.

,,Nē, tik trakas tās lietas nav. Saimnieks mani nav atlaidis un pats ari labprātīgi nedomāju šo caurumu pamest. Ar tik daudz bērniem kā man neviens labākā mājā negrib iekšā laist,” stāstīja alus dzērājs, putas no dzeltenajām ūsām slaucīdams. „Sieva vienīgi pierunāja, ka vajagot bērnu dēļ reiz iet atvaļinājumā, izbraukt uz laukiem. Džersijā viņai radi. Tad nu salīgu uz divi nedēļām sev vietnieku, kas solījās šodien atnākt iepazīties ar māju un darbiem, kas viņam būs jādara. Drusku par daudz gan vecis mīlē iedzert, bet citādi cilvēks nekas. Jācer, ka boileri gaisā neuzlaidīs.”

Antiņš ļengani atspiedās pret durvju stenderi un tikko neizlaida no rakas rīku kasti. ,,Un kad jūs braucat?”

„Rīt. Sieva tā grib. Un ja viņa kaut ko ir ieņēmusi galvā, tad man jātaisa dikti liela runāšana, lai viņas prātu grozītu. Karstā laikā tā būtu drusku par lielu piepūli. Tāpēc brauksim jau rīt. Arī bērni ir satracināti."

„Tad nekā,” nopūtās Jērs.

„Kas nekā? Ienāc, piesēdies, pastāsti, kā labi izdzīvojies pa Džersiju," aicināja kollēga un pārdūra jaunu alus kanniņu.

„Citreiz," Antiņš, redzami sašļucis, atmeta ar roku un grasījās iet projām. Vēl tomēr atcerējās pateikt kaimiņam paldies: „Džon, es esmu jums lielu pateicību parādā, ka bijāt tik laipns un pieskatījāt manu māju. Būšu priecīgs katrā laikā jums atmaksāt ar kādu pretpakal-pojumu.”

„To tu varētu gan," domāja Džons. „Zini, es tev jau teicu, ka vecis, kas paliks manā vietā, mīl drusku iedzert. Tad nu uzmet aci, ka viņš kādu vakaru neaizmirst iededzināt kāpņu telpā ugunis. Tumsā grābstoties kāds īrnieks var vēl nolauzt kaklu, un tad būs ķeza.”

„Es to darīšu. Ar lielāko prieku," teica Jērs, bet nebija nemaz tik priecīgs, un gāja projām ar lejup noliektu galvu. Kā lai būtu vai varētu izlikties priecīgs, ja visas cerības padzīvoties ar Ragnu pa jūrmalu nu bija vējā. Vienīgi, varbūt, svētdien varētu aizbraukt, palūdzot kaimiņa vietnieku uzbērt arī viņa krāsnij ogles. Uz vairākām dienām savu māju pilnīgi sveša cilvēka ziņā ne-

drīkstēja atstāt, turklāt vēl tāda, kas mīl iedzert. Jā, svētdien noteikti vajadzētu aizbraukt lidz Atlantiksitijai, kuru amerikāņu laikrakstos daudzināja par ievērojamu izpriecu vietu. Pacelsies labi agri, lai laicigi tiktu turp un varētu lidz vakaram ar Ragnu pa jūru izpriecāties. Tad kopā brauks mājās. Kaut tikai pie viņas neaiz-kultos ari Bārdiņš, tad nebūtu labi. Bet monstrs taču bija pat apzvērējis, ka Ragnas adresi viņam neizdos. Jācer, ka blēdīgais puika savu solījumu šoreiz turēs, it īpaši tāpēc, ka Bārdiņām nebūs naudas ko maksāt..."

Kaut cik samierinājies ar sūro namziņa likteni, Antiņš kāpņu telpā apstājās pie spožajām misiņa vēstuļu kastītēm. Ari viņa kastitē šorit bija iemesta vēstule. Kas gan viņam varētu rakstit? Tādas lietas kā vēstules Jēra dzivē bija liels retums. Tāpēc ziņkārigs steidzās atvērt pasta kastīti.

Vēstule bija no Leldes. Apjucis bridi grozija aploksni pirkstos, nespēdams iedomāties, ko savādajai sievietei no viņa vēl vajadzētu. Viņa taču savu pazudušo vīru miļa un ļoti laipna bija pieņēmusi atkal atpakaļ. Vai tas atkal būtu pazudis un nelaimīgajai sievietei atkal vajadzētu dvēseles mierinātāja viņa personā? Par velti milēts — otrreiz viņš tādā dēkā neielaidīsies! Nekādā ziņā, lai Lelde viņu lūgšus lūgtu, uz ceļiem mezdamās. Galu galā Lelde bija tāds pats bezrakstura cilvēks kā viņas nelietīgais virs. Cilvēkam kāds cits var palīdzēt tikai tad, ja ari viņš pats nopietni grib sev palīdzēt. Bez tam (par to ari Antiņš ne bridi neaizmirsa domāt) atjaunota sakaru uzņemšana ar nelaimīgo sievu bistami apdraudētu viņa tagadējās attieksmes ar Ragnu.

Tāpēc Jērs, kad bija atgriezies dzīvokli, nolika aploksni neatvērtu uz galda un sāka ieturēt savas parastās veselīgās brokastis — ēda melnu maizi (kādu to te varēja dabūt) apziestu ar krietnu biezpiena kaudzi, un piedzēra klāt vēsu pienu. Par pupiņu kafiju bija lasijis, ka tā neesot diezko laba sirdij, un domāja, ka nav nekādas vajadzības tīšā prātā gandēt veselibu. Varbūt, ka ari te kaut kur varēja dabūt cigoriņu kafiju, ko dzēra Latvijā, bet nebija pēc tās meklējis, jo ļoti labi iztika ar pienu.

Ēzdams Antiņš šad un tad uzmeta acis Leldes vēstulei. Varbūt, ka tomēr vajadzētu to izlasit. Vienkārši, lai zi-

nātu, kā dzērāja un nešķīsteņa sievai tagad klājas. Viņa acu priekšā atkal atplaiksnijās Leldes seja durvju spraugā. Divas lielas, izbiedētas zilas acis. Un neparasti bālajā sejā kvēlot kvēloja mute kā pārgatava tomāta šķēle. Kaut ari aicināts, viņš bija viņu iztrūcinājis, jo pa tam nelaimīgā sieviete bija saņēmusi vēsti no sava projām aizklīdušā vira, ka tas pēkšņi sadomājis atgriezties... Jā, Antiņš kāpnēs bija redzējis ari viņu — šo nepelnīti apžēloto radījumu. Redzējis un brīnīt brīnījies, kā tādam paplukušam virelim ar pelēcīgu izplūdušu miklas seju tik bezprātīgi var pielipt sievietes mīlestība, par spīti visam.

Nē, bez kādas ievērības Leldes vēstuli nedrīkstēja atstāt. Tā būtu aplam necilvēcīga cietsirdība. Ja arī ne vairāk, viņš varētu viņai aizrakstīt kādus mierinātājus vārdus.

Antiņš atplēsa aploksni un sāka lasīt: ,,Es zinu, ka Jūs šī mana vēstule, varbūt, pārsteigs vēl vairāk nekā pirmā, kas bija histērisku, nesakarīgu, izmisuma dzemdinātu vārdu pilna. Šī būs apmēram tāda pati. Es ļoti labi varu iedomāties, ar kādu nepatiku Jūs to burzāt pirkstos, ar vēl lielāku nepatiku plēšat vaļā aploksni un sākat lasīt šīs rindas, kas — atzīšos vaļsirdīgi — rakstītas klusā cerībā, ka Jūs, varbūt, tomēr tās izlasīsit. Tātad tās rakstitas, ticot Jūsu dvēseles cēlumam, jo es nedrīkstētu ļaunoties, ja Jūs tās aizsviežat projām neizlasītas. Es taču Jūs tik nepiedodami esmu iznerrojusi. Bet tā ka liktenis vai — pareizāk sakot — mana smieklīgi aklā mīlestība mani atkal ir iznerrojusi vēl nepiedodamāk, tad tomēr iedrošinos cerēt uz Jūsu piedošanu, kaut viņam — tam cilvēkam, kuru laikam sastapāt kāpnēs un kuru vēl gribēju atzīt par savu vīru — piedot vairs nevaru. Nevaru! Nevaru! Nevaru un mūžam nevarēšu! Ak, cik daudz rūgtas patiesības Jūs man pateicāt, bet es to atstāju neievērotu. Un tomēr atceros visu, katru vārdu, kurus toreiz sviedāt pret manu apmāto prātu, palikdams aiz manis ciet vērtajām durvīm, kuras es atkal gribēju atvērt tikai viņam vienīgajam. Atceros tikpat skaidri kā šodien, ka teicāt: „Jūs nedrīkstiet aizmirst, ka visi šī cilvēka, ko jūs vēl necienīgi pagodinājāt saukdama par savu vīru, solījumi ir bijuši un būs — skaista un tukša mūzika. Jūs esat neprātīga, par jaunu jūgdamās ilksīs, lai vilktu no purva laukā līdz rumbām iegrimušus, neizvelkamus ratus. Jūs drīzāk sabeigsit pati sevi un ņemsit nelabu galu. Tā ir pašnāvība, lēna pašnāvība." Ir dīvaini, bet tā tas dzīvē kādreiz notiek, ka mēs kaut ko uz laiku aizmirstam, lai pēkšņi atkal atcerētos vēl lielākā skaidrībā, it kā jaunas gaismas apstarojumā. Tā tas ir noticis ar šiem Jūsu toreiz teiktajiem vārdiem. Tie man atkal neapklusināmi skan ausīs un liek pārvarēt kaunu, lai atkal jums rakstitu cerībā, ka jūs, varbūt, tomēr šīs rindiņas izlasīsit..."

Jā, Antiņš lasīja, turklāt ar gandarījumu, kādu laikam izjustu katrs pravietis, kura praviešojums piepildījies. Un viņam glaimoja, ka Lelde tik labi atcerējusies visu viņai sacīto. Kaut arī tā nebija viņa vaina, ka Lelde šos prātīgos vārdus atstājusi bez ievērības, Antiņš sāka just, ka nevar palikt pret nelaimīgās sievietes likteni tik vienaldzīgs, kāds bija gribējis būt.

Aizkustinājies, lasīja tālāk: „Jā, tā tiešām būtu bijusi pašnāviba, lēna pašnāvība, ja mūsu kopdzīve vēl turpinātos. Bet tagad beidzot tā ir sagrauta uz visiem laikiem. Jau pēc pāris nedēļām, kad bijām atkal sagājuši kopā, viņš, kas sevi dēvēja par manu viru, pamazām atsāka staigāt tos pašus ārpusmājas ceļus, par ko es esmu rakstījusi Jums jau savā pirmajā vēstulē, kas lika Jums tik izpratnigi un sirsnīgi atsaukties. Nespēju Jums šo stāstu par jaunu atkārtot. Gluži vienkārši, mana roka ir par nespēcīgu, lai spētu uzrakstīt tik smagus un stingrus vārdus, ar kuriem kaut cik pareizi varētu izteikt manas pašreizējās jūtas pret cilvēku, kas mani atkal ir pametis, pazudis nezinkur. Kur citur — pie kādas sievietes, par to man nav ne mazāko šaubu. Bet kas tā šoreiz ir, man nav nekādas vēlēšanās vairs to zināt. Pietiek! Es pati sev tagad atkārtoju neskaitāmas reizes — pietiek, un mana balss tukšajā dzīvoklī izskan kā kapā. Jā, kā kapā, jo jūtos te tik vientuļa, it kā būtu dziva aprakta. Tad es atcerējos Jūsu cēlo un šķīsto dvēseli, kas varētu dot atbildes maniem neatbildētajiem, tukšumā izsauktajiem jautājumiem. Un, varbūt, ne tikai atbildes vien — arī kaut kādu mierinājumu. Tāpēc rakstu un lūdzu: atnāciet! Ja nu tomēr Jums netiktos,

Jub negribētu otrreiz staigāt velti ieto ceļu, es pati būtu ar mieru — pati ietu pie Jums, ja Iūs man atļautu..."

Par spiti dziļajam aizkustinājumam, Antiņš, to izlasījis, satrūkās. Ko? Lelde grasījās nākt pie viņa? Uz viņa pagraba dzīvokli? Varbūt, ka atnākusi nemaz vairs neietu projām. Ko teiktu īrnieki? Bez tam, kādreiz pie viņa iemaldījās arī kāds paziņa, latvietis. Tādas lietas nekad nepaliek nepamanītas. Un nelabas valodas izplatās vēl lielākā ātrumā nekā uguns sausā kūlā. Ko domātu Rag-na, padzirdējusi, ka pie viņa nāk sievietes? Pēc iespējas ātri un stingri Lelde no šāda pārdroša nodoma jdatrund. Bet kā? Arī pie viņas nebūtu gudri iet. Atkal kaut kas neparedzēts, nepatīkams varēja notikt, jo galu galā ko viņš zināja, kā Lelde dzīvo, ar ko sagājās. Savā vēstulē viņa tak bija stāstījusi, sūdzējusies tikai par savu vīru. Jāraksta, tūliņ jāraksta atbilde, atzina Jērs un pats brīnījās, kur pēkšņi kļuvis tik apdomīgs un piesardzīgs. Tak laikam Ragnas dēļ, viņš pasmaidīja, kā sev vistuvākais draugs un intīmāko dvēseles noslēpumu zinātājs.

Antiņš sameklēja papīru un tūdaļ sēdās pie atbildes rakstīšanas Leldei. Bet vēstuli sacerēt bija daudz grūtāk nekā domāja. Katrs vārds šķita neīsts, liekulīgs, slepus vairāk atraidīdams, ne īstā sirsnībā sniegdamies pretī izmisuša palīdzības lūdzēja rokai. Antiņš pa paradumam iekodās zīmuļa galā, aizmirsis, ka tas ir amerikāņu zīmulis, kam pielipināts klāt dzēšamās gumijas struņ-ķītis. Nejaukā gumijas garša, kas palika mutē, padarīja viņa jau tā nelāgo garastāvokli vēl nelāgāku. Tas taču tā bija, tur nebija ko liegties, ka viņš pašam nesaprotamā kārtā kļuvis par briesmīgu egoistu, visvairāk domājot pats par savu nekā citu labklājību. Vai tiešām tā varētu būt mīlestība, kas tagad sašaurinājusi viņa visam cēlajam atsaucīgās dvēseles interešu loku uz vienu vienīgu cilvēku? Dzejnieki palaikam rakstīja, ka iemīlējies cilvēks gatavs nesavtīgi apkampt visu pasauli. Ar viņu notika gluži otrādi — jo mīļāka kļuva Ragna, jo vairāk par to domāja — jo mazsvarīgākas kļuva visas citas lietas. Turklāt tā tagad nebija pirmā reize, kad sāka ievērot, ka skaisti un gudri raksti, kam bija ticēdams ticējis, ne vienmēr saskan ar dzīvi. Bet, varbūt,

viņā pašā kaut kas bija sagriezies greizi un viņš ar savu allaž skaidro galvu neko vairs nesamanīja īsti pareizi?

Tik neapmierināts pats ar sevi un Leldei uzrakstītajiem teikumiem bija Antiņš, ka itin priecīgs šoreiz aizsteidzās tīrīt kāda īrnieka aizsērējušo izlietni. Tas viņu ar savu negaidīto pieklauvēšanu pie durvīm pagaidām atbrīvoja no nepatīkamā pienākuma turpināt vēstuli.

Antiņš vēstuli tomēr pabeidza, skaidri un gaiši tanī pateikdams, ka pats nu nopietni saistījies ar citu sievieti, un aizsūtīja nākamajā dienā. Ilgāk vilcināties nedrīkstēja, jo tad patiesi varētu notikt, ka Lelde, atbildes nesagaidījusi, ierodas pati kā izmisusi nelaime viņa pagrabā. Ar citu nelaimēm patlaban viņš nespēja apkrauties, kad pats kā dienu, tā nakti staigāja un gulēja pilns ar domām un sapņiem par savu Ragnu. Un jo tuvāk nāca svētdiena, jo nemierīgāks kļuva. Laiku pa laikam ieskrēja atvaļinājumā aizbraukušā kollēgas namā, lai draudzīgi aprunātos ar viņa vietnieku. Kādu vakaru pat laimējās atrast viņu aizmigušu, kad bija laiks iededzināt nakts ugunis. Vēl laikus atmodinātais gulētājs bija tik pateicīgs, ka Antiņš tūdaļ to izmantoja, palūgdams, lai svētdien pieskata viņa māju.

Iznāca arī krietni vien ko nostaigāties pa veikaliem, jo nebija jūrmalai piemērotu drēbju. Nopirka zilu peldkostīmu ar skaistu baltu kaiju uz viena īso biksīšu stilba, gaišas garās bikses, sandales un košu vasarnieka kreklu, kur starp uzkrāsotajām zilajām viļņu svītrām plivinājās tādas kā vāravu astes un laivu buras, tīkla cepuri ar varen platu baltu nagu un saules brilles. Krietnu naudu gan tas viss maksāja, tak bija pašam prieks ar pirkumu mugurā pagrozīties pie vannas istabas spoguļa. Tik tikko vairs sevi pazina. Bet, vai tas bija labi — saģērbties kā papagailim? Vai agrāk tā kaut kas būtu ienācis prātā? Antiņš brīdi domīgs nogrozīja galvu par spocīgā cilvēka attēlu spogulī, tad sāka pats sevi aizstāvēt un attaisnot. Ja gribēja braukt uz jūrmalu, tad vajadzēja piemēroti priecīgi apģērbties. Citādi ar savu tumšo un biezo svētdienas uzvalku durtos visiem acīs. Un viņš patiesi nevienam nedūrās acīs, kad svētdienas priekšpusdienā izkāpa Atlantiksitijā no autobusa. Te cilvēki

staigāja vēl krāsaināk apģērbušies par viņu, gan arī — parastajos pilsētas ielas uzvalkos...

Ar adreses zīmīti rokā Antiņš sataujāja un atrada māju, kur te vajadzēja piemist Ragnai ar Beti. Tā nebija nekāda lepnā un diezgan patālu no pilsētas centra, kur slējās gaisā tik pamatīgas ēkas, kādas jūrmalā nebija cerējis ieraudzīt. Turpretī te, kur viņu bija atvedusi adreses zīmīte, pašauras ielas kokos slēpās pamazas mājeles ar pagalmos žāvēties izkārtiem peldkostīmiem.

Antiņš uzreiz sajutās labāk, ērtāk un brīvāk, un droši pieklauvēja pie durvīm, no kurām saplaisājusi lobījās nost pelēka krāsa.

,,Ko jūs vēlaties?" atvērusi jautāja sievietes galva ar diviem zodiem un maisiņiem zem acīm. Krūtis tai bija tik lielas, ka likās — tās varētu nokrist zemē, ja tās nesaturētu pār vēderu sakrustotās rokas.

Antiņš nosauca abu meiteņu vārdus (drošs paliek drošs) un stipri bažīgs gaidīja, vai tikai sieviete neteiks, ka abas meklētās jau aizgājušas uz pludmali. Tad būtu stipri pagrūti starp pusplikajiem cilvēkiem tās atrast.

Bet krūšu turētāja vispirms gribēja zināt viņa vārdu.

Kad Antiņš to pateica, viņa pakāpās soli atpakaļ priekštelpā un sauca: ,,Bete, Ragna, jums ciemiņš. Es gan nezinu, vai tas ir tas, ko jūs gaidāt. Jūsu jocīgie vārdi man neturas prātā. Nāciet lejā!"

Ko? Vai viņš būtu gaidīts? Nē, par viņa ierašanos Ragna nekā nevarēja zināt. Jebšu viņas zīmīte tiešām bijusi rakstīta Bārdiņām? Bija monstra pļāpāšanu noturējis par tīru veikala lietu, izgudru naudas izkaulēšanas mēģinājumu, ne brīdi nešaubīdamies, ka adrese atstāta visu to zināšanai, kas par to interesētos. Vai būtu tomēr alojies? Bet — varēja arī būt, ka Bete gaidīja kādu savu ciemiņu. Ar nelabām aizdomām skaistā saulainā svētdienā neklājās pārsteigties, ar tām varētu sabojāt visu dienu.

Uz stāvajām kāpnēm, kas veda no patumšās priekštelpas otrā stāvā, jau dipēja steidzīgi soļi. Tie — Rag-nas izturēšanās visu tūliņ izskaidros.

Abu draudzeņu acīm redzot priecīgā steiga kāpņu vidū aprāvās, viņas saskatījušās apstājās. Nebija nemaz jānokāpj līdz pašai lejai, lai redzētu, kas plati atvērtajās

durvīs saules apspīdēts stāv. Antiņš raibs kā dzenis, ar melnām saules brillēm zem baltās sporta cepures platā naga.

Bet meitenes samulsušas palika stāvam tikai isu brīdi. Tad Ragna, plānajam plecos uzmestajam rīta mētelim plīvojot, zem kura bija saredzams kanārijputniņu krāsas peldkostīms, strauji nojoņoja pa atlikušajiem pakāpieniem un satvēra Jēru pie vāravu astēm un laivu burām izskaistinātajiem pleciem. Viņas smaids bija tik priecīgi plats, ka atsedza visus viņas skaistos zobus: „Tiešām! Tu tas esi! Tevi durvis ieraudzījusi, es mirkli nespēju ticēt savām acīm un paliku pilnīgi kā apstulbusi. Domāju, mēs abas domājām — atnācis Betes gaidītais ciemiņš," un Ragna ar asu izteiksmigu skatu atskatījās uz Beti, kas vēl stāvēja kāpnēs.

Bete atmāja viņai preti ar saprotošu smaidu: „Žēl, kā liekas, tad Ūsiņš nebūs varējis atbraukt. Nav nozīmes ilgāk gaidit. Iesim uz jūru!"

Nu smaidija ari Antiņš. Vairs nebija ne mazāko šaubu, ka viņš patiesi sagādājis Ragnai jauku pārsteigumu un tā ir bijusi Bete, kas šodien gaidījusi ciemiņu.

„Ja tev ir apakšā pavilktas peldbiksites un nav vajadzības pārģērbties, mēs varam iet tūliņ — tādi kā esam, jo pludmale sākas tepat aiz nākamās ielas," steidzīgi nemierīga domāja arī Ragna, un Antiņš viņu saprata, jo abas ar Beti gandrīz līdz pusdienai bija nosēdējušas istabā, gaidīdamas neatbraukušo Ūsiņu. Un to, cik ļoti Ragna mīlēja sauli, varēja spriest pēc viņas izskata. Viņa visa bija tik brūna kā kafijas pupiņa. Šāds salīdzinājums Antiņam iekrita prātā, pavisam piemirstot, ka kafijas pupiņas uzbudina sirdi.

Viņš mundri atsaucās: „Jā, man apakšā ir peldkostīms, nupat kā nopirku, gluži jaunu, speciāli šim braucienam."

„Tad būtu žēl, ja tas tev nepaliktu speciālā atmiņā," iesmējās Ragna un sekoja Betei, kas bija jau izgājusi uz ielas.

„Es ceru, ka paliks — tikpat jaukā atmiņā kā Priedaines Jāņi. Par spīti tam, ka lietus mūs izšķīra..." gribēja kaut ko vēl iebilst Antiņš, bet Ragna viņu pārtrauca ar piemiegtu acu skatiena pavadītu jautājumu:

,.Vai tiešām tikai lietus?"

,,Kā tu to domā?"

,,Tu pats negribēji būt līdz galam neatdalāms manos tās nakts priekos. Tu nenāci ar mani dejot, kad tevi lūdzu un aicināju," Ragna teica gražīga bērna balsī, kas nevar norimt niķoties par kādas iekārotas lietas nedabūšanu.

,,Es tev tak teicu, ka neprotu tādus dullus dančus."

,,Tev daudz ko vajadzēs mācīties, ja gribēsi man patikt. Man savos priekos nepatīk priecāties vienai..."

Antiņam šķita, ka saklausijis Ragnas vārdos nopietnu izaicinājumu viņam — padevigi pieliekties uz viņas pusi. Bet taisni šai brīdi atcerējās, kādēļ īsti ar Ragnu vēlējies iepazities — lai pieliektu viņu sev. Vai tagad jau būtu sākusies spēkošanās par to. kurš kuru pielieks? „Ir visādi prieki. Veselīgi prieki..."

Tak Ragnai laikam sarunu sāktajā virzienā pēkšņi vairs nepatika turpināt, jo diena patiesi bija tik skaista (pie dzidri zilajām debesīm redzēja tikai retu baltu mākonīti). ka būtu grēks to samaitāt ar untumainiem strīdiņiem. Viņa atsvieda atpakaļ galvu, it kā gribētu ieskatīties saulē, un iesmējās bezbēdīgā skaļumā: „Labi, tad skriesim preti veselibai, ienirsim tās zaļgani spēcīgajos, vēsajos, baltās putās šalcošajos, atspirdzinātājos viļņos!"

Viņa plīvodama skrēja uz ielas galu, kas šķita iestiepies taisni debesis, jo slēpa aiz sevis jūru. Tik skaisti un brūni skrienot vizēja Ragnas kailo kūju stilbi, ka Antiņš nespēja noturēties un joza viņai pakaļ, pavisam nepieklājīgi atstādams Beti vienu pašu. Apstājās atvilkt elpu tikai tad, kad skatam pēkšņi atvērās jūras majestātiskais varenums un šalcošo viļņu apskalotā pludmale, kuras gaiši pelēkajās (gan ne sevišķi tīrajās) smiltīs kā krāsainas reņģes gulēja cilvēks pie cilvēka.

Jocīgi, izskatījās dikti jocigi, ka visa jūras mala (cik tālu viņa tālredzīgais skatiens sniedza) bija noklāta puskailām cilvēku miesām.

Antiņš nošļūca pa sausajām, irdenajām smiltīm lejup, kur kājas tik dziļi vairs neiegrima, un kustējās tālāk ar lielu uzmanibu, lai neuzkāptu gulētāju ķermeņiem. Nedod, Dievs, nejauši uzmit kādai dāmai kas daža gulēja gandrīz vai pilnigi kaila. Šaura drēbes strēmelīte no paduses uz padusi pārvilkta pāri priekšas augšpusei un

tāda pati zemāk, zem kailās nabas, tas viss. Gandrīz vai pretīgs Antiņam šķita resns un spalvains vecis, kam ļumīgais vēders ar treknu valni vēlās pāri gurnos uzspīlētajām melnajām peldu bikšelēm. Varbūt ar šlipsi pakaklē un glitā uzvalkā viņš izskatījās pēc smalka kunga, bet tagad darija negodu visai viriešu sugai, sēdēdams smiltīs kā apsvilusi balta valzivs. Tādiem nu gan vajadzētu aizliegt tautā plikiem rādīties.

Jērs laipoja starp cilvēku ķermeņiem un nevarēja saprast, kā Ragna tik ātri varējusi aizlavīties tiem garām. Dzeltenajā peldkostīmā slaida, lokana un brūna kā moru zemes princese viņa jau lēkāja viļņos. Laikam pats kustējās uz priekšu pārāk gausi un tūļigi, jo viņu bija panākusi ari Bete.

„Antiņ, lūk, kur Ragna atstājusi savas mantiņas," viņa pirmā ieraudzīja salocito, zemē nolikto Ragnas uz-metni un kurpes. „Mēs ari tepat atstāsim savas drēbes, jo tālāk būs vēl biezāks, tur nevarēs atrast vietu, kur pašaujoties."

Antiņš platām, nesapratnes pilnām acīm skatījās Betē. Ne tik daudz par to, ka nelielais brīvais smilšu laukumiņš labi ja pietika vienam krietnam vīram kur izstiepties. bet jūra no šejienes vēl bija patālu. Kā viņi no turienes varēs saskatīt un uzmanīt savas drānas? „Te taču mūs var apzagt!"

„Nav dzirdēts, ka Amerikā zagtu lietotas drēbes," mierīgi paskaidroja Bete. „Tās labi ja var aizsūtīt kādam uz Eiropu..."

Bet Antiņu tāds paskaidrojums neapmierināja. Viņš sāka čukstēt kā lielu noslēpumu, ko cits neviens nedrīkst dzirdēt: „Man biksēs ir nauda. Diezgan daudz naudas. Es neparkam to te neatstāšu neapsargātu starp visiem šiem plikajiem visapkārt. Vai kāds par pliku cilvēku var pateikt, vai tas ir zaglis vai nav?”

Bete brītiņu sirsnīgi smējās, tad kļuva nopietna un ļoti nopietni teica: „Labi, es palikšu par sargu pie jūsu biksēs apslēptās bagātības. Galu galā mums nav liela vajadzība peldēties visiem reizē. Jo — kā amerikāņi saka — trīs ir pūlis...” un viņa zimīgi piemiedza aci.

Antiņš laikam to neredzēja, jo atkal apjucis skatījās apkārt, sākdams neveikli knibināties gar bikšu jostu.

„Kā lai cilvēks izģērbjas, kad visur, kur pagriezies, tūkstošiem acu?”

Bete atkal iesmējās, šoreiz isāku un klusāku smiekliņu: ,,Ne jau nu visas tās uz jums skatās. Un es — pagriezīšu jums muguru.”

Cik ātri spēdams un kaunīgi zemē iedurtu skatu, Antiņš izlēca no biksēm, norāva no sevis nost kreklu, cepuri un saules brilles. Tā nu jutās līdzīgs visiem citiem un par savu peldkostīmu viņam nebija jākaunās, kā to gan būtu vajadzējis darīt dažam vīrišķim, kas valkāja tik trūcīgas, spīlēt uzspīlētas peldbiksītes, ka viss, kas apakšā, nepieklājīgi izcilnījās. Viņš savu peldkostīmu bija pircis iespējami ērtu, vienu no prāvākajiem numuriem, kas veikalā bija dabūjami, turēdams prātā mātes padomu, ka drānas, lai ilgākam laikam derētu un ātri nenovalkātos, labāk pirkt vienu numuru lielākas. Tā arī šoreiz bija darījis un jutās ar savu puspliko izskatu pilnīgi apmierināts. Bez kādām bažām tāds varēja rādīties Ragnai.

Un viņai tiešām, kā varēja nomanīt, Jēra staltais augums patika. No ūdens izkāpusi, viņa smējās ar pilošu seju: ,,Zini, tu kails izskaties daudz labāk nekā apģērbies. Man pat studijā nav gadījies redzēt nevienu tik perfektu modeli. Ap tavu augumu drānas vienmēr kuļājušās tik vaļīgas, ka reizēm man licies, tev apakšā nemaz nav ķermeņa. Ja tikai tava āda nebūtu tikpat balta kā tava dvēsele, visām meitenēm sprāgtu acis no pieres laukā. Tu laikam nekad neesi sauļojies, lai tiktu pie skaisti brūna iedeguma, kāds tagad modē?”

,,Nē, modes dēļ man nekad nav nācis prātā cepties kā zivij uz pannas,” bezjoku balsī atteica Antiņš.

,,Nāc, dosimies viļņos un tad pagulēsim abi saulē," Ragna aicinādama izstiepa slapju brūnu roku.

Roku rokā abi skrēja pretī vilnim, kas zaļš ar baltu galotni spīdēdams vēlās uz krastu. Pēkšņi Antiņš juta, ka auksta, smaga, spēcīga viļņa plauksta iesit viņam pa krūtīm un acis piešķīst pilnas sāļa ūdens. Kaut kur no citas pasaules atskanēja Ragnas smiekli un iestiepās roka, lai viņu pieceltu kājās. Vilnis Antiņu pavisam bezkaunīgi bija pārsteidzis un notriecis gar zemi.

„Tā pirmo reizi Atlantiksitijā gadās daudziem, jo viļņi

te ir krieni lielāki un spēcīgāki nekā citur," smēja smējēja. ,.Neturies stivi iecirties kā auns vilnim pretī, bet atsperīgi ļaujies viļņa ritmam, celies ar vilni, laidies ar vilni, citādi ne reizi vien atradīsi sevi zemē gulošu. Tas gluži tāpat kā dzīvē. Nāc, iesim dziļāk, tur vairs nav tik nejauki plīstošu viļņu."

Antiņš spurca un nikni purināja galvu, lūkodams izkratīt no ausīm žvakstošo ūdeni, tomēr drosmīgs sekoja Ragnai. Varbūt, ka viņai taisnība un tālāk no krasta viļņi vairs nav tik bīstami.

Kad nākamais lielais vilnis cēla gaisā Antiņu, sākumā likās, ka Ragna tiešām nav mānījusies. Palika, noturējās uz kājām. Bet — bet — kas tagad ar viņu notika? Kaut kas vēl daudzkārt nepatīkamāks. Spēcīga, lejup skrienoša ūdens straume tik tikko nenorāva viņam peldbikses. Vēl laikus attapās, kad tās jau bija noslīdējušas, slīdēja tālāk pāri ceļgaliem. Antiņš izmisis ieķērās abām rokām bikšu augšējā malā un rāva visā spēkā tā uz augšu. Velns lai parauj, laikam tomēr, labi domādams un mātes padomam klausīdams, būs nopircis drusku par lielu...

„Antiņ, uzmanies! Nāk jauns liels vilnis. Lai labāk varētu izsvarot ķermeni, izsvied gaisā rokas. Lūk, kā es!" sauca Ragna.

Nē, viņš neiedrošinājās palaist vaļā bikses. Tad ļoti varētu notikt, ka tās pēc nākamā viļņa viņu ir pametušas pliku kā stārķi. Tikai iedomājoties vien šādu šausmīgu nelaimi, viņam notirpa visi locekļi. Tādēļ labāk ar biksēm pazuda zem viļņa, nekā riskēja palikt bez biksēm virspusē. Ja beigas, tad beigas kopā ar godu un biksēm!

Kad Antiņa spurcošā, slapjā galva atkal parādījās virs ūdens līmeņa, Ragna airējās tikt tai tuvāk: „Antiņ, dod man roku!"

„Nē! Paliec kur esi! Es negribu!"

„Kāpēc tu negribi?"

„Tāpēc... Es nevaru pateikt." Un tā tas tiešām bija. Kā gan viņš varētu Ragnai vaļsirdīgi atzīties, ka viņam krit zemē bikses?

„Antiņ, kas noticis ar tevi? Tu raujies no manis pro-

jām, vairies un bēdz, it kā es būtu spoks. Vai tev ir bailes, ka neierauju tevi dziļumā?"

„Nē, man nav — bailes no dziļuma, drīzāk — no sekluma."

„Tad nāc!"

,,Es eju — es iešu — malā."

„Tik ātri? Kāpēc?"

Gribot negribot vajadzēja izgudrot baltus melus. Antiņš gan bija diezgan vājš melotājs un allaž, to darīdams, sarka, tak laimīgā kārtā atcerējās kādu citu kļūmi kādreiz ezerā, kad krampis pēkšņi sarāva kājas pēdu Uz šo gadījumu nu varēja atsaukties: „Krampis! Krampis!"

„Kas par krampi? brīnijās Ragna. „Kurā vietā?"

„Rauj kopā kājas pēdu. Es iešu malā," vēl paspēja pateikt Antiņš, tad viņa galva pazuda jaunā vilnī.

Ticis no tā laukā, spurkdams, sprauslādams un elsā-dams ar lejup šļūkošo bikšu augšmalā iekrampētiem pirkstiem viņš tūliņ sāka brist uz malu.

Ragna viņam peldus sekoja: „Laidies peldus, tā tiksi uz priekšu ātrāk."

„Nevaru."

„Vai neproti peldēt?"

„Protu. Bet krampis neļauj. Tev laikam nekad nav bijis krampis, tu nezini, kāda sajūta..." no cīņas ar viļņiem aizkusis, dvesa Antiņš.

„Nē, tāds krampis kā tevi, mani nekad nav piemeklējis," smējās Ragna, kopā ar viņu iznākdama seklumā, kur ūdens vairs neuzskalojās augstāk par ceļgaliem.

Jērs joprojām turēja zilās biksītes ar balto kaiju (tās, ūdens piemirkušas, varētu sākt slidēt lejup arī pašas no sevis) un aizdomīgi paskatījās smējējā. Vai tikai viņa nav sākusi nojaust, ka viņš melo un mānās? Tāpēc sausas un drošas smiltis zem kājām atkal juzdams, sāka stāstīt, ka līdzīga nelaime viņu piemeklējusi Latvijā tālu ezerā iepeldējušu, un kādas bailes viņš pārvarējis, līdz ticis malā. Gluži tā tas nenotika, bet ja nu reiz bija sācis melot, tad atļāvās stāstu drusku izpušķot ar mazu papildinājumu par aukstasinīgi pārvarētām briesmām. Sievietēm varoņi patīk. Patiesībā krampis viņu bija sarāvis itin seklā vietā — ūdenī līdz jostas vietai.

Ragna tā jocīgi, smaidīdama tikai ar vienu sejas pusi,

brida blakus pa smiltīm un klausījās. Laiku pa laikam Antiņam vajadzēja palaist viņu sev pa priekšu, jo pusplikie sauļotāji vietām gulēja tik tuvu kopā, ka citādi tiem pa vidu nevarēja iziet.

Bete peldētājus tik ātri pārnākam nebija gaidījusi un gulēja saulē ar ciet acīm, bet vaļā ausīm, jo, acis neatvērusi, tūliņ jautāja: „Vai ūdens auksts?"

,,Kā nu kuram..." dvielī ķermeni susinādama, atteica Ragna un smīnīga paskatījās Antiņā.

Laikam tāpēc viņš steidzās piebilst: ,,Nē, nemaz nav auksts, es būtu varējis šūpoties viļņos stundām, bet man tas krampis..."

Bete atšāva vaļā acis un spīdīga (laikam sasvīdusi) ustūmās sēdus: „Kas par krampi?"

Tā kā Ragna atkal smējās, atturējās no garāka paskaidrojuma, tikai īsi pateica: „Sarāva kāju."

Ragna pameta viņam savu dvieli: „Še! Ja gribi, apslaukies. Un tu, Bete, pievācies pie maliņas, lai arī mums abiem iznāktu vietiņa, kur nogulties."

Bet Bete paņēma gumijas peldcepuri un piecēlās: „Es iešu peldēties. Tagad jau Antiņa naudai paliek citi sargātāji."

Ragna lēja plaukstā eļļainu šķidrumu un zieda ar to savas kājas, līdz tās kļuva tikpat spīdīgas kā Betei: „Ko? Tev līdz ir nauda? Daudz naudas? Tad šovakar varēsim uzdzīvot. Sēdies man blakus, ko stāvi gaisā kā piemineklis, es tevi ieziedīšu, lai vēlāk nesūrst āda.

Antiņš ziedējai blakus gan nosēdās, bet sevi tik ērmīgi apzieķēt neļāva. Nē, tādu spokošanos viņš neatzina. Droši vien kāds špicbuks amerikāņu veikalnieks tādu ziežu izgudrojis, lai tiktu pie brangas naudas. Antiņš tādēļ uz Ameriku nebija braucis, lai padarītu bagātus amerikāņu veikalniekus.

„Nu tad vēlāk nevaidi, kad būsi sarkans kā vēzis," Ragna uz muguras atlaidās smiltīs un aizvēra acis.

Ko citu darīt? Antiņš laidās viņai blakus un arī aizvēra acis. Šķita, ka būtu iegūlies siltā gaisa ūdens vannā, kas visā būtē ieskaloja tādu patīkamu laiskumu, ka negribējās vairs kaut ko ne domāt, ne runāt. Galu galā, šāda sauļošanās nemaz tik smādējama lieta nebija.

,,Antiņ,” ierunājās Ragna, droši vien tāpat ar ciet

acīm.

,.Jā,” viņš atsaucās, ari acis neatvēris.

,,Tevī šodien skatoties, tu man likies... Vai vari iedomāties ar ko es tevi salīdzināju?”

,,Nu, ar ko?" ieziņkārots jautāja Antiņš un bija gandrīz vai pārliecināts, ka Ragna minēs kādu kino aktieri. Bet patīkami pievīlās, necerējis no viņas kaut ko tādu dzirdēt.

„Visā šai brūno miesu biezenī stalts un balts stāvēdams, tu man atgādināji vientuļā mežmalā augošu, neviena neievērotu, bet tādēļ ne mazāk skaistu bērzu.”

Šos vārdus dzirdot, Antiņam šķita, ka saules siltums sācis viņu glāstīt vēl mīlīgāk... Bet tas, ko Ragna teica tālāk, nemaz vairs nepatika.

„Ja tevi pārstādītu, apzāģējot dažus greizāk izaugušus zarus, kādā glīti izkoptā parkā, pie tevis ar patiku kavētos daudzas acis.”

„Pārstādīt? Kāpēc to bērzu — tas ir — es domāju — mani vajadzētu pārstādīt? Daudzu svešu apbrīnotāju acu dēļ? Tādas uzmanības nemaz nekāroju. It kā kokiem būtu jāaug par prieku cilvēku acīm? Un kas tie ir par greiziem zariem, kas man — tam bērzam būtu apzāģējami?"

„Tā pasaulīte ir stipri šaura, kurā tu dzīvo un gribi dzīvot."

Tas Antiņu tik ļoti aizvainoja, ka viņš jau gribēja uz-trūkties sēdus, lai Ragnai pateiktu savas domas par savu pasauli tieši sejā ar vaļā acīm. Bet sajuta uz savām krūtīm viņas roku, kas pēkšņi bija tur uzmaldījusies un nu palika guļam kā patīkami viegls smagums. Tāpēc nepakustējies un acis neatvēris atbildēja tāpat guļot uz muguras, lai nebūtu jāpazaudē uz krūtīm uzliktā roka, kas prata pa tām slīdēt tikpat jauki kā saules siltums... „Ir cilvēki, kam viņu gara pasaule ir kā ermoņikas. Saproti, plēšenes, ko tagad smalki sauc par akordeoniem. Man tomēr labāk patīk vārds ermoņikas. Tās tādi spēlmaņi paplēš tikai vaļā un ierauj iekšā vienalga kādu gaisu, cik katrreiz vajadzīgs un kāda mode. Taisni no tādiem ermoņiku spēlētājiem visvairāk dzirdēts, ka mūsu latviskā pasaulīte esot šaura un palikusi citām

pakaļā. Varbūt, šaura gan — tanī nozīmē, ka vienas mūsu dainas četrrindā reizēm pateikts vairāk nekā pasaules gudreļu biezu biezajās grāmatās. Bet — kur isti tā ir — citiem priekšā vai pakaļā, par to nu gan var strīdēties. Kā, atpakaļ iedams, kāds var tikt uz priekšu? Vai visi šis zemes kratuļdanči un gaudīgās murmuļ-dziesmas, kur kādreiz nevari sakļausit neviena jēdzīga vārda, mūs rautin nerauj atpakaļ pie moru mātes plik-ādaiņu zemē kārtā šūpuļa? Un dažā bildē skatoties, man licies, ka tās taisītājs laikam meties rāpus, lai varētu redzēt un uzzīmēt pasauli, kāda tā izskatās pa grīdu rāpojošam bērnam. Var jau būt, ka kļūt par bārdainiem bērniem — ja kādam tas isti izdodas — ir apskaužama māksla, jo bērns pasaulē skatās šķīstām un nesamaitātām acim, bet vai tādēļ mums būtu jālūko atgriezties citu tautu bērnibā, ja pašiem mums bijusi sava Laimas kārtā šūpuli.”

„Antiņ, ar tevi nav vērts runāt. Tu esi nelabojami iemīlējies latviešu pirtiņā,” māksloti nopūtās Ragna.

„Jā, ari pirtsslotā. Nekas tik labi neizdzen no miesas nelabumu kā miksta smaržojoša bērzzaru pirtsslota. Tev arī tā lieti noderētu..."

„Zini, varbūt, labprāt es ļautos nopērties — ja tu tai pirtiņā man nāktu līdz un pats pērtu.”

„Ar lielāko prieku!” pagalam neapdomīgi izsaucās Antiņš. Tak tūdaļ apķērās, kādu trakumu izteicis. Tad jau pirts garaiņos viņi abi stāvētu gluži kaili. Kaut kas tāds būtu iedomājams vienīgi tad, ja viņš ar Ragnu būtu precējies. Tāpēc tūdaļ turpināja: ,,Ja kāds amerikāņu veikalnieks latviešu pirtiņu Amerikā padarītu par modes kliedzienu, tāpat kā tagadējo dullumu — dancināt ap vēderu stīpu, latvieši nadzigi skrietu amerikāņiem pakaļ ar pirtsslotām padusēs. Visos pazemjos būtu redzami viri un sievas ar pirtsslotām, un tie smaržotu pēc vīstošām, pa zemes apakšu skrienošām birzim..."

„Antiņ, tev ir lieliskas izdomas spējas. Tu varētu būt dzejnieks, ja tikai...” smējās Ragna.

„Ja tikai...” mundri iejautājās Antiņš, gribēdams zināt, ko viņa ar to domā. Bet Bete, slapja no peldes, meklēja savu dvieli (tas bija Ragnai zem galvas) un pārtrauca viņu abu divsarunu aizvērtām acim. Trijatā valodas sa-

griezās kā jautrs, bezbēdīgs karuselis, kādā Antiņš, koka zirgā uzsēdināts, vēlāk dabūja izbraukties. Jā, Ragna viņu vakarā, kad visi trīs bija gana izsauļojušies, uzstū-ma karuseļa koka zirgā un pati plīvojošiem matiem jāja blakus, būnos ceļgalus spīdinādama.

Tas notika tā. Kad Antiņš ar abām dāmām (tās tiešām par tādām pastaigai sevi bija saposušas) iznāca slavenajā Atlantiksitijas dēļu gatvē, kas stiepēs visgarām liedagam, Ragna tūliņ gribēja iegriezties pirmajā bārā. Bet Jērs pie lepnā, sarkanīgā pustumsā grimstošā krogus durvīm palika spītīgi atspēries kā āzis un atteicās abām draudzenēm izmaksāt kokteiļus: ,,Nē, lai arī cik smalkā, dzertuvē jūs mani neievilksit — ne ar maigumu, ne ar varu. Tik skaistas dienas atmiņas ar miesās pārbagāti uzņemto saules enerģiju būtu noziegums saindēt alkohola tvanā. Ir taču arī veselīgāki prieki. Piemēram, saldējums. Lūk, tepat netālu to pārdod skaisti baltos uzsvārčos tērptas meitenes. Es jums abām izmaksāšu saldējumu, cik varat noēst. Nedomājiet, ka man ir naudas žēl..."

,,Pū — saldējums! Tam ir briesmīgi daudz kaloriju. Es negribu kļūt par treknu pīli un pazaudēt savu slaido līniju," nicīgi noviebās Ragna.

Antiņš jau gribēja būt tik pārdrošs un teikt, ka viņai nemaz nekaitētu apaļāki apaļumi, bet Bete neatlaidīga sāka diedelēties: „Mēs tikai gribam brītiņu vēsumā pasēdēt, paklausīties mūziku. Vai nedzirdat, cik žēli tur iekšā raud čello, kaislīgas bungu rīboņas pavadīts."

„Pestīšanas armijas bundzinieki ir vēl labāki. Vai bungu dēļ jūs gribētu stāties arī pestīšanas armijā?" Antiņam iekrita prātā drastiska atbilde, par kuru viņš pats domāja, ka tā ir diezgan asprātīga.

Bete atlaidās no viņa elkoņa, ko bija mīlīgi satvērusi, un uzmeta lūpu: „Kas gan to būtu varējis paredzēt, ka tā izčākstēs šī diena..."

Spoži iespīdējās Ragnas acu zīlītes: „Labi, Antiņ, tad sāksim priecāties — tavus šķīstos un veselīgos priekus. Rāpsimies karuseļa zirgos! Bete, tu arī nāksi?"

,,Ko citu lai dara? Ja jāizšķiras starp limonādi un karuseli, tad laikam lielākas izredzes apreibināties ar karuseli..."

Un viņi sāka riņķot koka zirgos, leijerkastes mūzikai skanot, apli pēc apļa augošā straujumā. Visapkārt urdzēja bērnu čalas un smiekli. Tie pamazām pielipa arī viņiem. Jā, pat Bete atkal smaidīja, un Ragna smiedamās joņoja plīvojošiem melniem matiem kā īsta amazone. Tikai Antiņš, kad karuselis krietnu brīdi bija joņojis pilnā sparā, negaidot kļuva nopietns un stingri abām rokām ieķērās sava kumeļa koka krēpēs... Reiba, pagalam nesaprotamā kārtā koka zirga jātniekam reiba. Mīļā pasaulīt, viņš tiešām to nebija varējis iedomāties, ka arī karuselis cilvēku var apreibināt. Bet reiba, līdz brauciena beigām sareiba tik stipri, ka laikam, no zirga nokāpis, pat drusku streipuļoja, jo Ragna smējās:

,.Antiņ, tu taču vairs neturies stingri uz kājām, it kā tu būtu koka zirga mugurā slepus dzēris...”

„Apreibu gan, patiesi es jūtos apreibis. Kas tā par traku skriešanu — riņķī vien, riņķī vien...” atzinās Jērs. „Bet — bet — tas ir labs, veselīgs noreibums — bez kādu draņķu iekšā liešanas, svaigā gaisā..."

Šķita, ka Antiņa vaļsirdīgā atzīšanās meitenes vareni uzjautrina. Abas smīnot saskatījušās, nu mudināt mudināja mesties iekšā citā prieka mašīnā. Tādu te bija pulka — vesela izpriecu fabrika. Vēl citi karuseļi ar ķēdēs iekārtām laiviņām, kas, aplī apkārt rautas, tik augstu pacēlās gaisā un sasvērās tādā bīstamā slīpumā, ka bija jābrīnās, kā sēdētāji no tām neizkrīt laukā. Pa kuprainiem dzelzu tiltiem mežonīgā ātrumā drāzās kliedzošiem cilvēkiem pilnas kulbas. Milzīgs stāvus gaisā uzsliets ritenis ar tanī iekabinātiem sēdekļiem pacēla cilvēkus pāri namu jumtiem un laida tad atkal lejā.

Šīm trakajām ierīcēm cauri izrauts, pagalam apdullināts, Antiņš bija priecīgs, ka meitenes beidzot nolēma rāmi pavizināties un iekāpa vienā no krēsliem, kurus, ar riteņiem apakšā, kā karietes stūma īpaši stūmēji pa vidu raibajai cilvēku straumei, kas dīkonīgi pastaigājās pa dēļu gatvi turp un atpakaļ.

Lai visi trīs ietiktu braucamajā krēslā, vajadzēja krietni saspiesties, un Ragna, Antiņu sev tuvāk klāt vilkdama, aplika viņam ap pleciem roku.

,,Au! A — ū!”’

„Ko tu brēc?” un Ragna vēl ciešāk apkampa Antiņu laikam domādama, ka viņš krit laukā no braucamā rika.

,,A — ū!"

,,Kas tev ir?”

,,Āda — mana āda!” vaimanāja apkamptais. „Kur ciešāk piespiežas klāt krekls, svilina kā ugunis sakarsēta ēvele."

Gaiditās līdzjūtības vietā atskanēja skaļi smiekli. Smējās abas brūnmieses, it kā viņām tas sagādātu milzum lielu prieku, ka cilvēks saulē nejauki apdedzinājies.

„Vai es tev neteicu, ka tā būs — paliksi bez ādas, ja gulēsi neapziedies? Svilinies nu pats savas stūrgalvības krāsni. Tā tev būs jāapsvilinājas ne reizi vien, ja mani neklausīsi..."

„Galigi izslēgts — otrreiz pliks vairs saulē negulēšu, ne ar, ne bez eļļas,” Antiņš pūta.

Ragna smīnēdama viņā paskatījās: „Ne jau saulē vien var apdedzināties..." Tad pievērsās Betei, un abas sāka jautras čalot, aprunādamas nepārtraukti plūstošajā ļaužu straumē garām ejošās dāmas. Šķita, ka viņas Antiņu ir pilnigi aizmirsušas..

Bet tādēļ Antiņš nemaz nejutās apbēdināts. Ragna bija tepat blakus, un pietika tikai ar to, lai justos labi. Bez tam, viņu vēl priecināja tas, ka bija ar savu nepiekāpību izcīnījis kaut arī mazu, bet tomēr uzvaru — atturējis Ragnu no ieiešanas krogū. Tā bija pirmā Ragnas paliekšanās uz viņa pusi un stiprināja viņa kluso, bet noteikto cerību, ka tai sekos vēl citas...

Jā, šī visādi bija bijusi skaista diena — atzina Antiņš, par spīti nelāgi sūrstošajai mugurai, un skatījās tumši zilganajā jūrā, kas aiz cilvēku galvām liedaga pusē saplūda kopā ar nakts debesīm un šalca kā neizdibināms noslēpums, kādi ir visi dziļumi — ari cilvēku dvēselēs, kas visas nekad neatklājas pat savos visaugstāk uzmestajos viļņos. Bet Antiņam šķita, viņš bija gandrīz vai pārliecināts, ka Ragnas dvēseles dzelmi viņš atklās — tai noteikti ir jābūt citādākai nekā svešuma vēju saviļņotajai virspusei. Tā viņš domāja, klausoties jūras un garām plūstošās cilvēku straumes šalkoņā.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

PIRMDIENAS rītā (tik tikko neaizgulējies un pēdējā bridi vēl paspējis izlikt uz ielas atkritumu tvertnes) Antiņš Jērs jutās tik noguris kā pēc smaga darba. To viņš nekad nebūtu varējis iedomāties, ka arī atpūta — laiska pagulēšanās jūrmalas smiltīs un saulē cilvēku tā var nogurdināt. Bez tam, āda kniesa un sūrstēja tā, ka ilgi nebija varējis aizmigt, mētājoties gultā pa palagu kā asu smilšpapīru no vieniem sāniem uz otriem. Taču, par spīti visam, bija tik priecīgā prātā, ka pats savā nodabā smaidīt smaidīja. Par ko gan citu — par jauko vakardienu, kas bija beigusies tikpat skaisti kā sākusies.

Braucot mājās, Ragna mīkstajā autobusa sēdeklī bija sēdējusi viņam blakus un sapņaina klausījusies viņa stāstā par Latvijas vasarām — par svilpju taisītājiem ganiem, ciruļiem, arājiem un pļāvējiem, pieguļniekiem, zemes, druvu un pļavu smaržu. Kā krāsainu bilžu grāmatu viņš bija atvēris un šķirstījis savas bērnibas visskaistākās dienas. Ragna siltajā, dūcošajā autobusa krēslā bija klausījusies, laiku pa laikam lejup nosvērdama galvu un pievērdama plakstus, droši vien, lai pati ciet acīm labāk varētu iejusties stāstītāja vārdu uzburtajās ainavās. Viņš nebija zinājis, ka Ragna var būt tik uzmanīga, klusa un iejutiga klausītāja... Tikai Ņujorkā, autobusa gala piestātnē viņa atkal atguva valodu, sprigana kā parasti izrīkodama: „Antiņ, paņem ari Betes koferi, tu taču esi tik spēcigs, ka viegli varēsi panest abus, pavadit mūs līdz pazemim. Tālāk tiksim vienas pašas. Rītdien, varbūt, tev piezvanīšu.”

Jā. Ragna bija teikusies šodien viņam piezvanīt. Un tāpēc Antiņš turējās tālruņa tuvumā, ne mirkli nekavēdamies skrēja, ķēra un cēla pie auss melno klausuli, tiklīdz ko dzirdēja ietarkšķamies aparāta zvārguli. Bet tie bija tikai īrnieki, kas traucēja viņu ar šādu vai tādu vajadzību. Ragna piezvanīja tikai pašā vakarā, kad bija rindu pa rindai, laiku īsinādams, izlasījis visu sestdienas avīzi, arī sludinājumus.

,.Antiņ, vai tu?”

,,Es pats gan. Gaidīju visu dienu dzirdēt atkal tavu balsi.”

,,Nu tad klausies!”

„Es jau klausos, klausos."

„Man ar tevi ir pārrunājams kaut kas tik ļoti nopietns, ka visu to pa tālruni nav iespējams pateikt. Saproti, Ārim — manam brālim, tam monstram — ir dikti garas ausis un es nekad nevaru būt droša, ka viņš kaut kur nav nolīdis, lai mani noklausītos. Tāpēc — es domāju, es gribētu — pati pie tevis aizbraukt."

„Tu — pie manis?” pagalam pārsteigts iesaucās Antiņš.

„Jā, jo tā būtu labākā, drošākā vieta, kur mūs neviens nevarētu noklausīties.”

„Būtu — ja nebūtu..."

„Nebūtu kas? Vai tu tur nedzivo viens?"

„Dzīvoju. Gluži viens pats. Bet taisni tāpēc mans mājoklis nemaz nav saposts, lai uzņemtu tādu ciemiņu kā tevi. Dod man laiku — pāris dienas sakopties, citādi aiz kauna nezināšu kur dēties, kad tu te ienāksi. Pāris dienas, tad katrā laikā..."

„Ko tu tur šausminājies? Kādā midzenī esi ielīdis, ka tev gandrīz vai jāpaģībst, iedomājoties vien, ka es pie tevis varētu iespert kāju? Pagrabā, kur lodā žurkas?"

„Nē, te žurku nav. Bet visādi citādi te ir tā, ka varētu tev ļoti nepatikt. Bet es gribētu, lai patīk. Tāpēc — pēc pāris dienām — katrā laikā..."

„Varbūt, tev taisnība, varbūt, ar nopietnību tiešām nav gudri steigties. Ātruma rekords vienmēr ir piederējis vieglprātībai. Labi, tad — pēc pāris dienām, jo ļoti var būt, ka ari man pašai sevī kaut kas vēl jāsakopj."

To pateikusi, Ragna tik strauji nolika (varbūt, nosvieda) klausuli, ka Antiņš no savas puses šai lietā neko vairs nespēja piebilst vai savus iebildumus atsaukt. Viņš bridi kā taisns zemē iedzits miets palika stāvot turpat pie tālruņa aprāta, tad priecīgs sasita plaukstas. Ragna pati nāks pie viņa ciemos! Tas taču ļoti daudz ko varēja nozimēt. Nu gan ir jādara viss iespējamais, lai beidzot dabūtu dzīvokli puslīdz pieklājīgā kārtibā. lānopērk mīksts paklājs, lai Ragnai uz pagraba grīdas nesaltu kājas, ja viņa iedomātos novilkt kurpes un pastaigāties zeķēs. Neglītajam loģelim ar tikpat neglīto skatu ārpusē jāiegādājas skaisti aizkari. Bēdīgie, nabadzības sajūtu radošie plankumi uz kailajām sienām jāaizsedz ar košām gleznām. Vai Tauns nebija piedāvājies aizvest viņu pie profesora Annusa? Šis piedāvājums tagad jāizmanto, aizejot kādu vakaru pie dzejnieka uz Elles ķēķi. Nē, nevis kādu vakaru, bet tūliņ! Viņš nedrīkst vairs nemaz tūļāties, kad pāris dienās tik daudz padarāms.

Antiņš ar skubu āvās, bet nebija vēl paguvis kārtīgi aizsiet auklas vienai kurpei, kad tālrunis jau atkal zvanīja. Kaut nu nebūtu kāds no sasodītajiem īrniekiem, kurus visus līdz šim sekmīgi bija atvairījis. Vaļējo kurpi pa grīdu šļucinādams (apavus arī viņš pirka tik ērtus, ka neaizsieti tie muka nost), aizkliboja līdz tālrunim un pacēla klausuli: ,,Jā. Kas runā?"

„Āris."

,,Ko tu gribi?" strupi jautāja Antiņš, nespēdams iedomāties, kas Ragnas brālim no viņa būtu vajadzīgs.

„Tu taču nebūsi aizmirsis..."

„Aizmirsis ko?"

„To piecus man apsolītos dolārus."

„Solīts paliek solīts un tu tos dabūsi, kad tiksimies jūsmājās. Tā taču skaidri un gaiši norunājām."

„Norunājām gan. Bet man sāk likties, ka tad var iznākt briesmīgi ilga gaidīšana. Ja Ragna sāks staigāt uz tavu māju, tu pie mums tik drīz neatnāksi. Nupat es noklausījos un dzirdēju..."

„Kā tev nav kauna noklausīties māsas sarunas? Pērienu par to tev vajadzētu, kārtīgu pērienu," rājās Antiņš.

„Man par savām interesēm ir jābūt nomodā. Kad Ragna dīkti nejauka sastrīdējās ar Bārdiņu un tūliņ pēc

tam zvanīja tev, domāju, ka ari tu dabūsi tādu vēju, ka vairs mūsu mājās negribēsi rādīties. Tad man to piecu dolāru dabūšana būtu apdraudēta."

,,Ko? Vai tava māsa strīdējās ar Bārdiņu? Vai bija uz viņu ļoti nikna?" par šādu patīkamu notikumu Antiņš ieziņkārojies gribēja uzzināt kaut ko vairāk.

„Briesmīgi."

„Par ko viņi ķildojās?"

„Žēl, jāatzīstas, es nebiju savas privātās acs uzdevumu augstumos, kas reti atgadās, un Ragnu pie tālruņa pamanīju tikai tad, kad viņa ar Bārdiņu bija pie runāšanas beigām, bet es tomēr dzirdēju..."

,,Jd, jā, es klausos. Ko tu dzirdēji? Stāsti tālāk!" manāmi nepacietīgs mudināja stāstītāju Antiņš.

„Pagaidi, ļauj man apdomāties."

„Tev pašam nekas nav jāizdomā. Saki, ko viņa teica, vairāk neko."

,Jādomā gan. Man papriekšu ir jāizdomā, cik tas, ko viņa Bārdiņām teica, varētu būt tev svarigs. No ziņu svarīguma ir atkarīga viņu cena..."

„Monstr!" Antiņam izspruka, bet viņš šo vārdu tūliņ apmainīja pret puikas isto: „Āri, par ko tu mani turi, ja domā, ka maksāšu naudu, lai izzinātu, ko Ragna teikusi. Tad jau es būtu..."

„Par adresi tu tomēr maksāji."

„Tā ir cita lieta. Noalgot tevi par māsas izspiegotāju man nenāk ne prātā."

„Pagaidi! Pagaidi!" privātā acs nu sauca stipri bažigā balsī, laikam bailēs, ka Antiņš varētu nolikt klausuli: „Es tev pateikšu — tāpat pa draugam, ja tu man apsolies tos piecus dolārus tūliņ pa pastu atsūtīt. Un neliec naudu aploksnē pliku, bet ietin kādā papirā, tā ka nevar no ārpuses redzēt, kas iekšā. Naudas pārsūtīšana lr ļoti nopietna lieta. Bankas to pārvadā ipašās bruņu mašinās..."

„Labi, es tev to pārsūtīšu bruņotā aploksnē," smiedamies apsolīja Antiņš.

„Tad, zini, es varu tev pateikt — Ragna Bārdiņām teica, ka viss starp viņiem esot cauri uz visiem laikiem."

Antiņš nokāra klausuli un apmierināts smaidīja. Tātad Ragna Bārdiņām bija iedevusi vilka pasi. Un kāpēc, to

arī varēja ļoti labi iedomāties. Viņa pēc skaistās kopā pavadītās svētdienas nu bija galīgi izšķīrusies par viņu, savu Antiņu. Tā tas arī bija sagaidāms, jo bārdainais kaulu kambaris tak nebija viņam nekāds konkurents. Tā būtu rīkojusies katra prātiga meitene, viņus abus blakus nostādītus vaļā acim aplūkodama. Antiņam tikai šķita, ka tam būtu vajadzējis notikt jau agrāk — Jāņu naktī, jo tad jau viņi bija jutušies tik ļoti tuvu. Tak toreiz viņa ar Bārdiņu bija vēl dancojusi. Nu nekāda sadancošana ar Ragnu viņam vairs neiznāks. Cauri uz visiem laikiem!

Antiņš sasēja otru kurpi un steidzās uz Elles ķēķi, jo Taunam ap šo laiku vajadzēja būt no darba mājās. Pie viņa pa tumšām un pašaurām akmens kāpnēm vajadzēja kāpt tikpat augstu kā pie Vilhelma Krūmiņa, un tāpēc kāpējs bija priecigs, ka nav par velti kāpis. Pēc pieklauvēšanas dzirdēja mundru iekšā aicinātāju balsi.

Aveņu krāsas kreklā un tumšzilās biksēs dzejnieks sēdēja gultā un, kā likās, bija rakstījis. Uz gultai klāt pievilktā krēsla redzēja izklātas nelielas papira lapiņas un pamestu zimuli. Jā, tas laikam bija Linarda Tauna rakstāmais galds, jo istais rakstāmgalds, liels kā kariete, pie istabas pretējās sienas stāvēja apkrauts ar tādu grāmatu kalnu, ka nebija uz tā brīvas vietas, kur atspiest delnu. Grāmatas pildīja arī divus skapjus ar stikla durvim, un tās te rādijās vērtīgākā manta. Tāpat sava vērtiba, varbūt, bija dažiem zīmējumiem (droši vien draugu mākslinieku dāvinātiem), kas ielogoti un neielogoti karājās pie sienām. Viens no tiem — ar ogli zīmēts ermoņiku spēlētājs bija kaut kur jau redzēts, un Antiņš atcerējās kur — uz Čaka dzejoļu grāmatiņas „Augstā krastā" vāka.

Citādi dzejnieka miteklis dūrās acīs ar ļoti pieticīgu vienkāršību, jo te vēl bija tikai divas, tumšbrūnām rupja auduma segām pārklātas dzelzu gultas, kas, pie divām blakus sienām noliktas, veidoja taisnu leņķi. Gaiši pelēkā, gandrīz vai baltā krāsa, ar ko istaba bija izbalsināta, arī laikam bija palēta, jo krāsojums saplaisājis, ipaši no griestiem, lobījās nost, tā ka likās, virs dzejnieka galvas karājas lejup nekrītošas sniega pārslas, kas bijigi kavējas pār viņu nosnigt.

Bet bagātību, īstu dvēseles devēja bagātību Antiņš šķita ieraudzījis Linardā Taunā pašā. No silti brūnajām acim, mīlīgā smaida izstaroja tāda sirsnība, ka ciemiņš tūdaļ jutās dzejnieka laipnības silti apkampts, tiklīdz ko bija ienācis viņa istabā, un tāpēc ari nemaz nekautrējās pateikt sava nāciena iemeslu, kaut manīja, ka bija rakstītāju iztraucējis.

,,Jā, pie Annusiem mēs šovakar varam aiziet. Bet tad papriekšu mums jāpiezvana. To varam izdarit, iegriežoties Torņkalnā. Piesēdies tur tai otrā gultā, es tikmēr noskūšu bārdu," melnas drēbes rita kurpēs Tauns iesteidzās virtuvē, drusku lielākā par kabatu. Lai tiktu tanī līdz logam, kur bija ūdens krāni un vanna, pārsegta ar platu koka plāksni, ko tā nu varēja izmantot par galdu (vēl nekur virtuvē Antiņš vannu nebija redzējis), vajadzēja izspraukties starp ledusskapi un gāzes plitiņu, kas balstījās uz jocīgi augstām, kā vijoles sāni izliektām čuguna kājām, un diviem cilvēkiem reizē tas nekādi nebūtu bijis iespējams, tie iesprūduši paliktu virtuvītes vidū.

Antiņš dzirdēja, ka dzejnieks sācis šļakstināties ar ūdeni un atsēdās gultā, iegrimdams stipri padziļā bedrē.

Laikam ari stiepļu siets zem paplānā matrača itin skaļi iedžinkstējās, jo Tauns no virtuves viņu mierinādams sauca: „Nebīsties, tu cauri neizkritīsi. Tai manā viesu gultā naktis pārlaiduši pat tādi vareni vīri kā Aukuperons, jūrnieki, jūrnieku dēli, dzejnieki, gleznotāji, vijolnieki — viens pat aizmirsis atstāja pagultē savu vijoli — kritiķi, redaktori, bijušie mūki, bakalauri, mās-teri un bibliotēkāri. Nevienam es neatsaku, kas iebraucis lūdz man naktsmājas. Tā kādreiz divās gultās esam lūkojuši sagulēt pat veseli četri."

Antiņš tikai nogrozīja galvu par tādu nedzirdētu viesmīlību un sāka lasit dzejoļa pantu, kas bija ar otu baltas krāsas burtiem kā karogā ierakstīts virs dzejnieka gultas sienas piestiprinātā rūsganā nēzdogā:

„Septiņas dienas Es gaidiju veltigi Atskrienam kaijas.

Mastu dārzs nosalis stāv.

Septiņas dienas krīt sniegs."

Dzejolis Antiņam likās diezgan savāds, bet izrakstītais karodziņš patika. Viņam ari tāds būtu noderējis, tikai ar citu, skaidri latvisku ierakstu, apmēram tādu: „Šo domāja, to domāja, sveši ļaudis daudz domāja. Ko domāja sveši ļaudis, to tu līdzi nedomā.” Tas būtu diendienā itin svētīgs atgādinājums Ragnai. Tāpēc viņš iejautājās: „To karodziņu — pie sienas — jums laikam izrakstījusi kāda karodziņu rakstītāja?”

Dzejnieks parādījās virtuvītes durvju stenderēs, kurās durvis laikam nekad nebija liktas, un smaidīja ar mazgājoties sasārtušu seju: „Tas man no Mudītes Austriņas, dzimšanas dienas dāvana. Un nu, ja esam gājēji, tad iesim."

Pa kāpnēm viņi nocilpoja visus piecus stāvus kā jauni zēni, un lejā uz ietves Linards Tauns turpināja iet tik straujā solī, ka Antiņš brīdi palika iepakaļ, skatoties dzejnieka īpatajā gaitd. Viņš virzījās uz priekšu paīsiem lokaniem kāju izsviedieniem tik viegli, it kā nemaz ar pēdām pret zemi stingrāk neatspiezdamies un slīdētu plīvodams. Jā, viss ap Taunu plīvoja: galvai gludi nepieliektie un laikam arī nekad nepieliecamie mati, kas cirtojās ap viņa pieri kā kupls krūms, vaļējie, neaizpogātie svārki un cigaretes dūmi paceltajā rokā.

Blakus jaunajai lidostas celtnei, kas spīdēt spīdēja svaiga sviesta krāsā, šķita, no garāmgājēju acīm pavisam būtu gribējusi paslēpties tumša, sakņupuši šauras ēciņas fasāde. Tās logos pat krāsainās neona gaismas alus reklāmas, kas aicināja ienākt skurbuma slāpējus, izskatījās skumji noplukušas.

Tauna straujā gaita spēji aprāvās un viņa roka vēra vaļā durvis, kas ilgi nebija redzējušas svaigas krāsas klājuma. „Tas te ir mūsu Torņkalns, kur kādreiz mēs tiekamies pie glāzes alus. Šovakar gan laikam neviena dauga pie piestākļa nebūs. Es ieiešu tikai piezvanīt.”

Antiņš gāja dzejniekam līdz, un kamēr viņš tumšās un garās telpas dibenā pazuda tālruņa būdiņā, atsēdās pār visu telpas garumu izstieptā piestākļa pašā galā un pasūtināja sev glāzi limonādes. Uz augstajiem ķebļiem pret dziestošo vakara gaismu logā tumši un drūmi izzīmējās dzērāju silueti, kas sēdēja augstā rindā un sūca alu nekustīgām akmens sejām. Aiz vīru uzlīkušajām mugurām meitenīgā žirgtumā tekāja savāda sieviete, kas šķita esam Antiņa vecmāmiņas vecumā un tāpēc ar koši nokrāsotajiem vaigiem un papīra puķu vainadziņu galvā izskatījās aplam ērmīga. Viņa pietecēja pie viena, pie otra vīra un pār plecu kaut ko tiem čukstēja. Viri tikai atraidigi nopurināja galvas un sēdēja tālāk. Tad sar-kanvaidzīgā sirmgalve ar papīra puķu vainadziņu galvā piezagās no mugurpuses klāt pusaizmigušam snaudulim. pievāca viņa pusizdzerto glāzi un žigli ielēja tās saturu savā mutē.

Tak snaudulis pa plakstu spraugu bija pamanījis glāzes pazušanu un sāka nejauks klaigāt: „Roze, kas tā par lietu — tu atkal zodz! Kā tev nav kauna ložņāt gar godīgiem cilvēkiem un viņus apzagt? Tu esi nelabojama zagle! Lasies prom no manis!"

Klaigāšanu padzirdējis, piesteidzās kroģeris: ,,Ko, vai Roze atkal palaidusi nagus? Laukā! Ejiet un pazūdiet uz visiem laikiem! Cik reizes es jums jau neesmu teicis, ka iekšā vairs nelaidīšu, ja apgrūtināsit manus viesus."

„Kas par lietu? Kas par lietu?" no tālruņa būdas iznācis, jestri jautāja Tauns.

„Atkal Roze," sūdzējās kroģeris, pavilkdams augstāk pār vēderu lejup šļūkošo balto priekšautu, kas ne visur bija nevainojami balts. „Nogrābusi šim kungam no deguna priekšas glāzi un izdzērusi. Un tā nav pirmā reize, kad viņa šitā palaiž nagus. Jādzen laukā, gribi vai negribi."

Dzejnieks izvilka no kabatas naudu: „Es maksāju! Es jums samaksāšu par Rozes izdzerto glāzi un ielejiet viņai vēl vienu, dubultmēru."

Krāsainais puķu vainadziņš atlīgoja pie Tauna un sažuvusi sievietes roka mīļi noglāstīja viņa vaigu: „Paldies, mīļais Arnold, jums ir zelta sirds, debesīs jūs būsit eņģelis."

Kad dzejnieks viņai vēl iespieda saujā dolāru, viņa pašapzinīgi uzrāpās augstajā bāra sēdeklī un lepna sauca: „Dzērienu! Kur paliek mans dzēriens, ko Arnolds man izmaksāja? Iz pateicīgas sirds es viņam tagad nodziedāšu to jauko vācu dziesmiņu par puisēnu un rozi. Arnolds nāk no Eiropas, tā Arnoldam patiks, jūs pārējie

visi esat muļķi, nevienu citu valodu neprotat kā tikai savu angļu.”

Un viņa labā vācu valodā sāka dziedāt pazīstamo Gētes dziesmiņu tādā balsī, ka Antiņam sametās pavisam savāda dūša un likās, ka acis tūliņ kļūs valgas. Šo dziesmu latviešu vārdiem kādreiz bija dziedājusi viņa māte. Tāpēc izdzēra krietnu malku vēsās limonādes.

Antiņam blakus nosēdies, Tauns pats sev pasūtināja glāzi alus un, to lēni malkodams, sāka stāstit: ,,Roze bijusi ģimnāzijās valodu skolotāja, līdz kaut kas pašas dzivē sašķiebies, sameties galīgi šķērsām. Un viņa te nav vienigā tāda. Lūk, tas tur, plecigais virs ar Ūsiņu, trešais aiz Rozes, kas balstās ar elkoņiem pret piestākli kā sēkli izsviests kuģis, ir Diks. Bijis lidotāju virsnieks un kara laikā triecis drupās Vācijas pilsētas, sevišķi viņš mēdz pieminēt Šveinfurti. Bet tagad pašā kaut kas sadrupis, un viņš sev nevar atrast vietas. Hei, Dik, tu taču sēdi pie tukšas glāzes,” un dzejnieks sauca kroģerim: „Ielejiet Dikam dubulto. Es maksāju!”

Lidotājs ar melno Ūsiņu, pelēcīgi pabāls vaigā, atsūtīja Taunam gurdenu smaidu un paliecās pret Rozi, kas bija beigusi dziesmiņu par rozes lauzēju puisēnu. „Pēc labām vārsmām nemaz nav jāmeklējas pa svešām valodām. Mums pašiem ir pietiekami daudz skaistas dzejas. Roz, vai esi dzirdējusi, kā skan Po Anabela Lī?” Un viņš, atbildi negaidīdams, pats tūliņ sāka deklamēt pa-dobjā balsī.

„Iesim, steigsimies, citādi Annusu vecmāmiņai atdzisis putraimdesas. Kad es piezvanīju, viņa teicās tūliņ tās likt pannā,” Tauns skubināja Antiņu un pats jau bija norausies no augstā sēdekļa, lai steigtos uz Bruklinu, kur profesors Augusts Annuss dzivoja. Viņš tikai isu bridi vēl apstājās netālu no durvīm, jo laikam bez laipna vārda pateikšanas nevarēja paiet garām pie atsevišķa galdiņa sēdošam vecākam virām, kam seja spīdēja balta, ieaugusi krietnos bārdas rugājos.

„Mēs viņu saucam par Hemingveju,” uz ielas stāstīja Tauns. „Ar saviem baltajiem bārdas rugājiem viņš tiešām izskatās drusku lidzīgs Hemingvejam un jaunībā bijis izsūtāmais zēns laikraksta redakcijā, kur strādājis O'Henrijs. Reiz rakstnieks nevarējis izgudrot par ko

lai raksta stāstu, un prasījis viņam padomu. Mūsu He-mingvejs ieteicis O'Henrijam rakstīt par durvju rokturi..."

Likās, ka Linardam pazīstami visu nūle redzēto cilvēku likteņi, bet Antiņš beidzot gribēja uzzināt kaut ko par Taunu pašu, mīlēdams visās lietās skaidrību. ,,Kā tas nāk, ka krogū jūs visi sauc par Arnoldu?"

„Tas ir mans īstais, jebšu, kā sacīt jāsaka, pilsoniskais vārds — Arnolds Bērzs," paskaidroja dzejnieks.

Interesanti, tas tiešām bija interesanti, savā skaidrajā prātā domāja Antiņš, ka dzejnieks, krogū glāzi alus izdzert ieiedams, savu dzejnieka vārdu atstāja ārpusē, it kā tas piederētos citai, tikumiem un cilvēciskām vājībām pāri stāvošai pasaulei. Tālākās viņu sarunas pazemes ratu dārdoņas dēļ pārtrūka līdz Bruklinai, kur pelēkā akmens namā durvis viņiem atvēra pats profesors.

Stalta auguma, gariem baltiem matiem, viņš Antiņam tūdaļ lika atcerēties, ka taisni tādus bilžu grāmatās redzējis zīmētus krīvus. Un varēja jau arī būt, ka tāds viņš tiešām ir — latviskās trimdas glezniecības krīvs. Tāpēc godbijīgi gar durvju maliņu ievirzījās dzīvokļa priekštelpā un palika stāvam.

Tauns gan te jutās kā vecs un labi ieredzēts paziņa. Viņš bija jau paspējis sasveicināties ar klusi biklc An-nusa kundzi, vecmāmiņu, kurai katra krociņa sejā smaidīja, un noliecās ar sprigani valodīgo meitu Annu pie dikti spocīga dzīvnieka, kādu Antiņš redzēja pirmo reizi. Ne īsta pele, ne īsta jūras cūciņa, tīrais ērms.

Tumšmatainā Anna bezbailīga uzlika spoku uz plaukstas un rādīja ciemiņiem: „Tas taču ir hamsters. Vai tiešām jūs neviens neesat redzējis hamsteru, pat ne cilvēka izskatā?"

Antiņš gribēja teikt: tādu ērmu ne savu mūžu, bet pateica tikai: „Nē."

„Tad jums ir jāredz, kā hamsters ēd, tā ir viņa, tā teikt, raksturīgākā īpatnība," smējās Anna.

Kas tā bija par ēsmu, ko viņa pielika hamsteram pie purna, Antiņš nevarēja noģist, bet redzēja, cik negausīgi rūsganais dzīvnieciņš iekampa mutē kumosus, tādā

daudzumā un steigā, ka nespēja tos norit un stūķēja aiz vaigiem, kas uzpampa apaļi kā kukuļi.

,,Buņģis, ists kustoņu Buņģis," izsaucās Antiņš, bet profesors draudzigi saņēma viņu pie rokas un ieveda palielā istabā, kur visas sienas bija noklātas gleznām un galds cienasta traukiem. Kļuva gandrīz tā kā neērti, redzot tādu viesmilibu, jo kas tad viņš, Antiņš, lielajam māksliniekam bija — prasts nepazistams sētnieks. Bet sen nebaudīto, taukos cepto putraimdesu smarža bija jau sadzinusi mutē siekalas un tāpēc, daudz nepretodamies, ļāva sevi nosēdināt pie apaļā pazemā galda. Taču uzklupt tūliņ desām būtu nepiedodami hamste-riska rijība, tāpēc rātni pacēla acis pret gleznām. Vēl neatsēdies, tās aplūkoja arī Tauns un zināja pat kaut ko teikt: ,.Profesor, jūsu darbos skatoties, man vienmēr nāk prātā Jāņa Vesela par jums rakstītais, cik labi viņš raksturojis jūsu gleznotos cilvēkus: cilvēku ķermeņi it kā paši sevi apgaismo, tie staro ar savu gaismu, kas no rožainajām miesām iespīd gan pirtiņas garaiņos, gan jūrmalas miglu pelēkajos mutuļos. Es vēl varētu tikai piebilst, ka arī jūsu zivis izstaro gaismu."

Antiņš baiļojās, ka varētu, kaut ko sacīdams, profesora klātienē aplam izgāzties un tādēļ skatījās, muti neatvēris, lielajā gleznā, kur bija redzami palaunaga ēdēji, kas tiešām it kā izstaroja miera pilnu, rāmu gaismu, līdz varēja pats ķerties pie desām, kad bija ap galdu sasēdušies visi citi.

It kā atbalsodams Tauna teikto, profesors pats sāka runāt: „Cilvēks ir svēts, likdams sevi cienīt arī skrandās un postā. Tādēļ es vienmēr esmu vairījies cilvēku kaut kā sakropļot, bet cenšos to rādīt kā maksimāli izteiksmīgu un dvēseļotu būti — daiļu, stipru, tipisku. Cilvēka dabā ir jāatklāj tās cildenība un vienkāršība. Šai ziņā par ideālu joprojām ir uzskatāma grieķu māksla — miers kustībā un kustībā miers. Lai cilvēks brīžiem nejustos kā pazudis, mākslai ir jāpalīdz viņam dzīvot, atklājot pašā apslēpto lielumu. Un te par vienīgo pareizo pieeju ir jāatzīst konstruktīvs optimisms, jo pesimisms mūs neglābjami ieved strupceļā. Optimisms, pēc manām domām, ir pamatots ticībā cilvēkam."

Apēdis putraimdesas gabalu ar visu skraukšķīgi sacepto ādu. Antiņš jau gribēja atzīties, ka vēl nekad kaut ko tik skaistu, tādu apgarotu ticību cilvēkam nav dzirdējis, bet profesors piecēlies iegāja blakus istabā. Vecmāmiņa pāri galdam labestīgi vēlīga māja ar galvu un skubināja kāro ēdēju: „Lūdzu, ņemiet vēl, man prieks, ka jums tik labi garšo."

„Lieliski! Sen tādu gardumu nebiju baudījis," atsaucās Jērs un brīdi iekšķīgi cīnījās, nebūdams īsti drošs, vai tiešām tas būtu pieklājīgi — sniegties pēc trešā desas struņķa. Tad kārība viņā uzvarēja kautrību, un klusā Annusa kundze smaidīdama noskatījās, kā jauns desas gabals pārceļo uz Antiņa šķīvja.

Pa tam bija atgriezies mākslinieks un rādīja ciemiņiem krāsainas stikla rūtis. Antiņš viņam pasniegtajā stiklā (to pret logu pacēlis) ieraudzīja zilās debesīs skrienam putnus, tālumā sudrabainus pilsētas torņus un visam pa vidu apgarota cilvēka stāvu. Tas varētu būt kāds svētais, bet... bet... tad viņa profils neizskatītos tik pazīstams, stipri līdzīgs...

Profesors stāstīja: „Tie ir mani logu meti Bruklinas katoļu baznīcai. Tanī, ko patlaban skatās Jēra kungs, ir redzams svētais Francisks ar putniem. Bet viņa galvā kaut kas man iezīmējies no Teodora Zeltiņa vaibstiem. Šo darbu komponējot, manā apziņā nejauši iepeldēja viņa īpatais profils."

Antiņš palika ar vaļā muti: „Zeltiņš katoļu baznīcas logā?"

Un laikam viņš izskatījās gandrīz vai izbijies, jo Anna sāka smieties, bet Linards steidzās paskaidrot: „Zeltiņš ir ļoti reliģiozs cilvēks, par spīti tam, ka viņam gadās nokaitināt vienu otru mācītāju."

„Anna, parādi tu ar ciemiņiem kādu no saviem jaunākajiem darbiem," mudināja profesors meitu un piebilda: „Viņa patlaban mācās Prata institūtā, ko Jānis, mans dēls, ar uzslavu jau beidzis un tagad kā stipendiāts papildinās Romā."

Bet Anna nebija pierunājama, un Linards (laikam lai novirzītu valodas sāņus) nezin par ko priecīgs sāka stāstīt: „Antiņ, profesora ģimenē visi ir mākslinieki, arī vecmāmiņa."

Jērs aizdomīgi paskatījās sirmajā, gludi sasukātajā galvā ar sejas vaibstiem, kādi varētu būt Poruka Kuka-žiņai, un lāgā negribēja ticēt, ka tāda godīga izskata māmiņa varētu būt māksliniece. Bet kad Tauns pateica, ka viņa bijusi pazīstama mākslas audēja, pati vecmāmiņa vēl atzinās: „Teātri arī esmu spēlējusi — kopā ar citām filistru kundzēm Selonijas konventā. Un, ko domājat, man bija iedota vīrieša loma. Ar to šā vai tā galā tiku — daudz grūtāk bija ietikt vīrieša biksēs."

Nē, lai kā gribēdams, Antiņš to nespēja iedomāties — Kukažiņu uz skatuves vīrieša biksēs. Un platām acīm viņš skatījās, kā vecmāmiņa irbītes žiglumā aiztecēja uz virtuvi pēc kafijas.

,,Jūs Latvijā arī laikam studējāt mākslas akadēmijā?" kūpošu cigareti galvas augstumā paceltā rokā turēdams, jautāja dzejnieks klusētājai Annusa kundzei.

„Studēju gan, bet nebeidzu — nonācu pārāk stiprā vira ietekmē."

„Jau akadēmijā?" it kā brīnījās Tauns.

Annusa kundze smaidīdama paskatījās vīrā ar balto krīva galvu: „Jā — mēs iepazināmies franču valodas lekcijā..."

Skaidri nebija pasakāms, vai tas bija sievas smaids vai kūpošā, vecmāmiņas atnestā kafijas tase, vai abi kopā, kas lika profesoram aizklīst atmiņu ceļos, bet viņš iesāka stāstīt savu mīlestības stāstu: „Franciski sāktā iepazīšanās mums tālāk turpinājās latviskā maršrutā — pa Rucavu, Bārtu un Nīcu. Abi kopā, laimīgi un jauni mēs braucām pētīt latvju rakstus. Iebraucām ziedošajā Latvijas vasarā un Jāņu naktī. Ar jāņuguņu atspulgu acīs un līgojot apskurbuši gājām meklēt papardes ziedu un — kā redzat — atradām. Jāņi no tā laika man kļuvuši par visskaistākajiem svētkiem..."

Jā, nekas pasaulē laikam nav un nevar būt skaistāks par latviešu Jāņiem, Antiņš profesoram pilnīgi pievienojās un aizmaldījās pats savās atmiņās par nesenē-jiem Jāņiem Priedainē, kad arī bija gājis meklēt papardes ziedu... Un visas zīmes rādīja, ka arī viņš būs to atradis. Tāpēc, ja tikpat ļoti Jāņus mīlētājam māksliniekam būs pārdodama kāda Jāņu glezna, noteikti to pirks, lai maksā diezinko.

Antiņš tūliņ jau gribēja apjautāties, vai tāda bilde dabūjama, bet profesors ar dzejnieku un savu meitu Annu pašreiz runāja par abstrakto mākslu. Nebūtu pieklājīgi viņus pārtraukt, atzina Jērs un pievērsās atkal ar gleznām apklātajām istabas sienām. Un viņam skatoties pēkšņi iešāvās prātā, ka tur dažās Latvijā gleznotajās bildēs taču ir uzgleznotas Latvijas debesis. Tātad šai mājā viņš atkal redz un sēd zem dzimtenes debesu gabaliņa. Tā bija tik jauka sajūta, ka noturēja viņu latviski debešķigā omā lidz vēlai nakts stundai, klau soties valodās, kurām brižiem piepeldēja tuvāk, piemēram, dzirdēja profesoru sakām: „Es neesmu pret tīru un godigu abstraktismu, kādi savā pieejā visumā ir jaunie abstraktie latviešu gleznotāji, strādādami ar lielu pārliecību. Tas mākslās ienes zināmu atsvaidzinājumu..." brižiem attālinājās, sevi aizdomājies.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

SKAISTI! Izskatījās tiešām skaisti, cik nu pagraba dzivoklis vispār skaisti var izskatīties. Antiņš atmuguriski atkāpās līdz durvīm, lai vēlreiz pārlaistu atzinigu skatu jauki sapostajai istabai. Ne naudu, ne pūles nebija žēlojis, lai Ragnai, šovakar pirmo reizi te ienākot, viņa miteklis patiktu.

Pātarnieka lidzpaņemto bilžu uz zaļganpelēkajām tapetēm atstātos plankumus aizsedza jaunas košas gleznas. Jā, Antiņš gleznas bija izvēlējies iespējami košas, lai tās ar savām krāsām kaut cik padaritu gaišāku krēslaino telpu, tā palidzot mazajam logam, kas pat vissaulainākajās dienās nespēja no kaktiem izslaucīt krēslu. Tāpēc kā pagrabā nomesta saule pie vienas sienas nu spidēja Milta Saulespuķe, tai pretī pie otras sarkanīgs blāzmoja Jāņu ugunskurs Annusa gleznā. Blakus balti vizēja kūstoša sniega plankumi zem zilām pavasara debesīm, ko bija gleznojis Mārtiņš Krūmiņš. Pāris dienu laikā ar paša uzņēmību un Elles ķēķa draugu palidzibu viņš bija ticis pie trim gleznām ar kurām varētu lepoties katra latvieša dzivoklis.

No gultas lidz galdiņam istabas vidū pāri gridai stiepās gaiši pelēks pūkains paklājs, miksts kā jēra vilna. Tādi, kas pārsegtu visu istabu, maksāja pārāk bargu naudu. Nomest uz gridas kaudzi dolāru tikai tāpēc, lai būtu pa to mikstāka staigāšana, Antiņam šķita ģeķiba. Kur Ragnai (ja ienāktu prātā) zeķēs palēkāt, ar nopirkto pilnigi pietika. Tālāk ejot varēja uzvilkt kurpes. Bet viņai nekur tālāk par galdu, mīkstajiem krēsliem vai gultu (atkarībā no tā, kur labāk patiksies sēdēt) šovakar nebūs jāiet, jo viņš viņu apkalpos kā princesi.

Par cienastu! Vēl taču ir jāparūpējas par cienastu! Antiņš piepeši atcerējās savu nodomu — pārsteigt Ragnu ar paša gatavotām vakariņām, aknām krējuma mērcē. Tādas lieliski prata izsutināt viņa māte lepnākos godos un tāpēc zināja kā. Kaut ko līdzīgu, tik vienreizēji gardu Ragna, droši vien, Amerikā vēl nebūs ēdusi, jo te ēdnīcās aknas tikai drusku apcepa un tādas tūliņ lika galdā. Tām nebija ne nieka no tā (ka mēli varēja norīt) garduma, kāds bija bijis viņa mātes krējuma mērcē sutinātajām aknām. Pirmo reizi Ragnu savā mitekli uzņemot, pat visveselīgākā un vislatviskākā putra būtu tomēr par prastu, gan ar tām Ragnu izēdinās citas nākamās reizes, iemācis arī pašu tās vārīt. Bet nu vajadzēja steigties uz virtuvi, jo pa istabu krāmējoties (viņš bija noslaucījis arī putekļus) nemanot bija pienācis vakars, un Ragna katru brīdi varēja būt klāt.

Antiņš naski ietecēja virtuvē un izņēma no ledusskapja dozīti ar vērša aknām. Vispirms tām vajadzēja nolobīt plāno plēvīti. Tādam darbam, lai neaptraipītu ciemeni gaidot uzvilktās tīrās drānas, būtu ļoti noderīgs priekšauts. Bet kur lai ņem priekšautu? Par šāda caurcaurēm sievišķīga apģērba gabala iegādāšanos Antiņš nekad nebija domājis. Tak ašas apķērības Antiņam netrūka. Viņš sameklēja apvalkātu kreklu un aizsēja to sev priekšā par priekšautu. Nu varēja strādāt droši. Noplēsis aknām plēvi, viņš ar nazi tās nedaudz sakapāja, līdz tās kļuva ļumīgi mīkstas kā brūns receklis, tad lika uz pannas izkausētā sviestā.

Lai nebūtu nelietderīgi jāstāv dīkā, gaidot, kad aknas apcepsies, Antiņš nolika pa rokai sāli, piparus, lauru lapas un sāka mizot sīpolu, to visu vajadzēs pielikt klāt pannā ielietajam ūdenim, kurā aknas, ar vāku pārsegtas, apmēram stundu sautēsies. Sipols, kā parasti, sadzina acīs asaras, bet savādā kārtā šoreiz lika arī atcerēties, ka vēl kaut ko aizmirsis izdarīt — iedegt ugunis pie parādes durvīm un gaiteņos. Nedod Dievs, ja kāds īrnieks uz patumšajām kāpnēm būtu jau pakritis un apdauzījies, tad apdrošināšanas sabiedrības aģents kā nelaime būs kaklā.

Jērs nometa sīpolu un steidzās paveikt nokavēto atbildīgo pienākumu, jo, cik pa mazo loģeli varēja redzēt,

laukā jau bija stipri liela tumsa. Iespīdinājis spuldzes arī nama priekštelpā, namzinis jau gribēja steigties atpakaļ pie aknām, kad savā pasta kastītē nejauši pamanīja spīdam baltu aploksni. Skaidra lieta, ka tā tur stāvējusi jau no paša rīta. Kas šodien ar viņu notika — bija pat pastu piemirsis! Vēstulē varēja būt kaut kas steidzami svarīgs.

Antiņš pieskrēja pie spoži nospodrinātajām pasta kastītēm, izņēma aploksni, apskatīja un tūdaļ sarauca pieri — vēstule bija no Leldes. Ko dzērāja pamestā sieva viņam vēl varētu rakstīt, kad bija ar savu atbildi skaidri un gaiši licis manīt, ka viņu līdzšinējā pazīšanās uz visiem laikiem pārtraucama. Vai Lelde, par spīti visam, tomēr nebūtu atstājusies no sava nodoma neaicināta nākt pie viņa? Pat, varbūt, jau šovakar? Pasargi, Dievs, tad nu gan viņš būtu ķezā!

Tāpēc tūliņ ir jāuzzina skaidri, ko Lelde raksta, un Antiņš atplēsa aploksni, sākdams lasīt:

„Vai es lai iesāku teikdama, ka lūšu vēstule mani neiepriecināja? Jūs taču to zinājāt pats, man rakstīdams, ka ar saviem atturigajiem, kaut arī nenoliedzami saudzīgajiem un lidzjūtibas pilnajiem vārdiem mani no-skumdināsit. Neviens atstumts cilvēks nevar justies citādi, kā tikai sarūgtināts. Un Jūs nu mani esat atstūmis. Bet — es zinu un saprotu, ka nedrīkstu būt par to uz Jums ļauna. Katram viņa paša laime un bēdas ir vistuvākās. Jūs tagad ticat un domājat, ka esat viņu atradis — pats savu laimi. Kaut tas tā būtu un laime Jums nepārvērstos bēdās, tāpat kā man... Lūdzu neļaunojieties uz mani, ka Jums šo draudu pieminu, bet pati esmu piedzīvojusi un zinu, ka ticība laimei, ko domājam atrastu otrā cilvēkā, ir visvieglāk sagraujamā ticība. Tāpēc, kad Jums tāpat kā man nāksies atzīt, ka vienīgi bēda palikusi uzticīga, tad neaizmirstiet atcerēties atkal mani. Un es Jums atsaukšos, varbūt, būdama daudz tuvāka... Bet tagad, kā pats esat vēlējies, apsedziet mani ar aizmirstības plīvuru. Mans vārds ir bēda. Laimīgiem nav ieteicams domāt par bēdu, jo tās pieminēšana atgādina laimes nepastāvibu.

Lai jums tik drīz mani nebūtu jāatceras...

Jūsu Lelde."

Kūko kā īsta posta dzeguze, vēstuli izlasījis Antiņš saīdzis tikko neizsaucās, bet tūdaļ pats sakaunējās. Tas bija tik cilvēciski, ka nelaimīga, vira pamesta sieva šaubijās par citu laimes pastāvību. Viņa ticību Ragnai nekas uz pasaules nespētu satricināt, jo tā reizē bija ticiba pašam sev, savam krietnības spēkam, kas Ragnu uzgriezīs uz stingra un taisna dzīves ceļa, pa kuru tad abi kopā ies plecu pie pleca. Viņš taču bija visādi stiprākais, un vājais allaž pieliecas stiprajam. Tāds ir negrozāms dabas likums. Kā to kāds varētu apšaubīt?

Saplēsis Leldes vēstuli smalkās druskās (lai to neviens nevarētu izlasīt) un iemetis pasta kastišu tuvumā noliktajā papiru kurvi, Antiņš pēkšņi kā dzelts salēcās un joza uz savu mitekli. Aknas! Viņa uz pannas atstātās aknas! Tās Leldes dēļ nu būs pagalam.

,,Super, super, pagaidiet!" sauca kāpnēs īrnieks ar pārlūzušu slotas kātu rokā. ,,Vai jums nav jauns kāts, ko ielikt slotā?"

„Man nav ne kāta, ne vaļas. Lieciet man mieru! Deg kopā aknas," atkliedza namzinis un atrāva vaļā sava dzīvokļa durvis.

Pa galvu pa kaklu ieklupa virtuvē, jau priekšnama gaitenītī saozdams nelabu smaku. Nu kā tad — panna kūpēja, sprakšķēja, švirkstēja un sprēgāja. Dieva laime, ka nebija virtuves durvis pametis vaļā, tad ari istaba būtu dūmu pilna kā rija. Par virtuvi nekas, virtuvi izvēdinās, ja tikai nebūtu pagalam sadegušas viņa aknas. Žēl, veikalā izmeklēja pašas labākās. Bet varbūt varēja kaut ko vēl saglābt.

Antiņš izrāva zem izlietnes pabāzto spaini, ielaida tani no krāna ūdeni un tūdaļ to uzšļāca pannai. Rīkojās ātri, veikli un apķērīgi, gluži kā rūdits ugunsdzēsējs.

Šņākdama ar dūmiem sajaucās balta suta un līdz griestiem uzšāvās apmēram tāds kā atombumbas mākonis. Elles ķēķis, nudien te viņam pašam nu bija savs elles ķēķis. Paldies Dievam, tikai neilgu brīdi.

Kad izklida dūmi un garaiņi, Antiņš ieraudzīja pa melnu ogļainu ūdeni peldam vēl melnākas aknas. Visbaltākā krējuma mērce nekā te nespētu lidzēt, padarīt ogles ēdamas. Tām vieta vairs bija tikai atkritumu tvertnē.

I

Tā ticis no aknām vaļā, Antiņš noraisīja viduklim par priekšautu apsieto kreklu un atsacījās no nodoma kļūt šovakar par pavāru. Taču šī neveiksme viņu ne mazākā mērā nebija noskumdinājusi, jo netrūka citu gardumu, ar kuriem mīļo ciemiņu pacienāt. Bija piekrāvis pilnu ledusskapi. Tāpat arī padomājis par visādiem dzērieniem. Lai Ragna tikai pasaka, kādu augļu sulu vislabāk gribētu baudīt — apelsīnu, ananasu, vīnogu, ābolu, dzērveņu vai aprikozu nektāru, tūlītās pielies pilnu vēsa dzēriena glāzi. Jā, kaut pats ne labprāt dzēra, viņš varētu viņai uzvārīt arī kafiju.

Bet katliņu skalojot sadzirdēja kādu pie durvīm grabināmies. Ragna! Kas gan cits šai stundā pie viņa varētu nākt? Tai jābūt Ragnai! Un Antiņš, katliņu pametis, steidzās atvērt.

„Ir gan te īsta pazemes ala, kurā tu esi ielīdis. Spuldzīte kā īkšķis, putekļiem apaugusi, jāgrābstās gar sienām, lai atrastu ceļu netīrajos pagraba gaņģos,” un Ragna to teica tik jocigi saraukusi degunu, ka likās — tūliņ, tūliņ sāks šķaudīt.

„Šitā mēs dzīvojam visi — visi Ņujorkas namziņi, pagrabos,” taisnojās Antiņš un pagāja no durvīm sāņus, lai ielaistu ciemiņu. „Bet nāc tik droši tālāk, un tad tu redzēsi, cik pagraba dzīvokli var sapost glītu.”

Istabā ienākusi, Ragna nebūt nesasita priecīgā pārsteigumā plaukstas (Jērs slepus to bija cerējis), bet muti šķobīdama vilka nost baltos cimdus, pamanījusi, ka tie no kāda pieskāriena putekļainajām pagraba sienām kļuvuši netīri. „Pagrabs paliek pagrabs, lai kādām bildēm to apkārtu.”

„Vai tās nav skaistas? Un visas gluži svaigas. Nupat kā nopirku, lai tu te varētu grozīties, kā teikt, tev piederīgā mākslas gaisotnē,” un Antiņš ar lepnu rokas atvēzienu rādīja viešņai gleznas.

„Šīm sienām daudz labāk pieskanētu kāda Sigurda Vidzirkstes glezna. Pašreiz no jaunajiem viņš ir vismodernākais — noklāj visu audeklu vienā krāsā, piemēram, melnu," kā likās, tad Ragnu pagraba dzīvokli nekas nespēja sajūsmināt. Bet bija par bildēm izdevis tik lielu naudu, ka būtu varējis to vietā nopirkt drusku palietotu magoņkoka kumodi ar trīsdaļīgu spoguli.

,,Nezinu gan, vai rāsies cilvēks, kas gribēs pirkt bildi vienā vienādā krāsā, visu melnu. Tad jau — uz tādas neko nav iespējams saredzēt, gluži kā nakti/' par tādu nedzirdētu mākslu izbrīnījies, iesaucās Antiņš.

,,Kaķu acis naktī redzot daudz labāk nekā dienā. Kas zina, kas jāskatās, tas saskatīs. Bet — tas būtu galīgi bezcerīgs pasākums — sākt ar tevi par tādām lietām runāt,” Ragna ierotīja lūpu kaktiņos pārākuma smīniņu un novilka kostīma jaku, kas bija zaļganā ābolu krāsā, atsegdama gaiši iesārtenu blūzi caurspīdīga papīra plā-numā. Nudien, viņa visa izskatījās tik skaista kā ābols, kurā patiktos iekosties katram nerātnam zēnam.

Antiņš, protams, tāds nerātnībnieks nebija un tāpēc nezinīgs mīņājās istabas vidū, skatoties, kā Ragna izklāj uz krēsla atzveltnes zaļo kostīma jaku. ,,Vai es kaut ko tev varētu piedāvāt — es domāju — kādu atspirdzi-nātāju dzērienu?"

„Spirgta es esmu tāpat. Bet putekļainajos tava pagraba gaiteņos maldoties, līdz atradu tavu kurmja alu, jūtos drusku pieputējusi, derētu izskalot muti. Un tā ka nekā stiprāka tev mājās nebūs, dod kādu sulu vai limonādi, jo piena vecumam esmu jau tikusi pāri...”

Kādu tu gribi?” jestri atsaucās Antiņš. „Man sulas ir visādas — ābolu, apelsīnu, ananasu, aprikozu, vīnogu...”

„Vīnogu. To dzerot, vismaz var iepriecināties ar illū-ziju, ka ieņemi sevī dusošu, vēl neatmodinātu vīna dvēseli..."

Kad Jērs ar sulu glāzēm atgriezās no virtuves, Ragna, kurpes nometusi un kājas zeķēs zem sevis parāvusi, jau sēdēja viņa gultā (tā tiešām bija mīkstāka par krietni apdeldētās drānas krēsliem) un nu it nopietna skatījās gleznās: „Tev laikam naudas netrūkst, ka vari tik izšķērdīgi atbalstīt mākslu?”

„Esmu savus Amerikas gadus farmā, kur viss man bija par brīvu, dzīvojis ļoti taupīgi, tāpēc tukšinieks neesmu," Antiņš vaļsirdīgi atzinās un atsēdās krēslā, lai varētu no istabas vidus Ragnā ērti skatīties, kā skaistā gleznā.

„Nu, tad tiešām esi savam nopietnajam nolūkam ne mazāk nopietni sagatavojies..."

„Kādam nolūkam?”

„Pats visiem izsludināji avizē un nu vairs nezini..."

„Ak tā. Precību...” Antiņš juta, ka nosarkst, bet pats nesaprata, kāpēc. Precēšanās tak nebija lieta, no kuras būtu jākaunās.

Ragna to laikam pamanija, jo izspurca īsu smiekliņu: „Vai tagad tu savus ieskatus esi mainijis vai domā mainīt, pēc dažu mēnešu nodzivošanas Ņujorkā?"

„Kā tu to domā? Kādā virzienā?

„Tādā, ka vari pie sievietes iet vai ļaut tai nākt pie sevis — ari bez kādiem nopietniem nolūkiem..."

„Nē, ne mūžam! Šai nopietnajā punktā es savus uzskatus neesmu mainījis un arī nedomāju mainīt."

„Tiešām?"

„Kā es te..." Antiņš jau gribēja sacīt „stāvu", bet tā ka patlaban viņš nestāvēja, tad apdomājies teica: „...sēdu."

„Tad arī es tev varētu būt— tāda nopietna nolūka mērķis?"

Un Ragna skatījās tik tumšu bezdibeņu acīm, ka Antiņš juta savādi notirpstam sirdi, it kā viņam nu draudētu iekrišana un pazušana šo bezdibeņu tumsā. Vai nebija gatavais ģeķis, tā iztrūcinādamies no laimes? Tik skaidrs un taisns jautājums tak varēja nozīmēt tikai vienu... Nē, to nedrīkstēja ļaut manīt, ka būtu no laimes nobijies. Tāpēc mēģināja runāt iespējami mierīgā balsī, drošības pēc gan nolikdams rokā turēto glāzi uz galdiņa, jo tā vairs pirkstos stingri neturējās, un vīnogu sula, uz biksēm uzlijusi, varētu atstāt nelādzīgus, neizmazgājamus plankumus: „Jā — tu man — esi — tāda esi. Bet es — nezinu, nezināju, gribētu zināt, vai arī tev — tāds esmu, varētu būt..."

„Tas atkaras..."

„Atkaras no kā?"

„No tavas paša gribas."

„Es jau gribu, gribu...”

„Ko tad?"

„Tevi!"

,,Bez manis tev jāgrib vēl daudzas citas lietas, lai ari tevi es sāktu gribēt."

„Kādas? Saki kādas!"

„Vispirms tev jāgrib izlist laukā no ši nožēlojamā pagraba un jāatrod cits, daudz pieklājīgāk atalgots darbs. Man nenāk ne prātā kļūt par sētnieka sievu. Tad Bār-diņš smietos pušu plizdams, ka viņa vietā es esmu dabūjusi..."

„Kas daļas mums par Bārdiņu!" īgni iesaucās Antiņš, jo patiesi tas viņam šķita muļķigi, ka Ragnai vēl būtu jābažījas par to, ko domās tas šķidrbārdainais krāsu triepējs. Ar to nu viņai, kā pati bija teikusi, viss cauri, balle izballēta.

„Par to — Bārdiņu — man tikai tāpat neviļus izspruka. Protams, tas man ir gluži vienalga, ko viņš par mani — par mums domātu, ja tiešām mēs... Tak bēgot no pašas vecīšu gādīgās aizbildniecības, kas draud mani pārvērst mūžīgā skuķī, man nenāk ne prātā ielīst šai ogļu pagrabā. Tad labāk meklēju darbu pati. Ja tu kā āzis atspēries gribi te palikt, tad mums nekā vairs nav ko runāt."

Negaidītais sarunas pagrieziens Antiņu no krēsla uzrāva kājās, un viņš nu stāvēja istabas vidū, kā likās, īsti nezinādams, vai iet un nosēsties Ragnai blakus vai palikt no viņas drošā attālumā. „Es nemaz nepastāvu uz to, ka pagrabā mums būtu jāpaliek ilgi — gadiem. Pagaidām, tikai pagaidām, kamēr nevienu citu smalkāku amatu neesmu paspējis iemācīties. Tā drošāk..."

„Kā redzu, tad arī visādi citādi tu esi tikpat bailīgs..." nicīgi iesmējās Ragna un nolaida kājas pār gultas malu, kā gribētu celties un iet projām.

Nē, tik nelabā omā Antiņš Ragnu projām negribēja aizlaist (tad būtu beigas visam) un pievirzījās gultā sēdētājai krietni tuvāk, tik tuvu. ka būtu varējis aizsniegt un novilkt viņai pār ceļgaliem vai arī vismaz līdz tiem zaļos svārkus. Tie sēdot bija uzvilkušies paaugstāk. To, protams, viņš nedarīja, bet tikai murmināja: „Es esmu apdomīgs, vienīgi apdomīgs, lai citu labāku darbu neatrodot, nebūtu jāpaliek uz ielas."

„Tu vari padarīt cilvēku slimu ar savu mūžīgo apdomību."

,,Bez droša pamata zem kājām, kur stingri varētu stāvēt...”

,,Tu jau stāvi — uz stingras pagraba gridas, stāvi visu laiku gluži kā sālsstabs. Nāc un beidzot atsēdies te man blakus,” Ragna pierāva Antiņu sev līdzās gultā.

,,Es varētu mācīties, ja gribi, es izmācīšos...”

,,Ir darbi, kuros bez lielas mācīšanās latvieši tik labi nopelna, ka sievas var ieģērbt dārgos kažokos — uz būvēm, kā krāsotāji vai pat kā viesmīļi. Es vienu latviešu viesmili pazistu, tas stāstīja, ka kādreiz varot ieņemt dzeramnaudās vēl daudz vairāk nekā nopelnot būvnieki, un stipri vieglākā darbā."

,,Lai nu ko, bet krogu par dzērāju galdiņu aptēkātāju nekad es neietu. Tad drizāk par krāsotāju. Jā, Ņudžer-sijā Aukuperons mani pat solijās pieņemt par savu mācekli," atcerējās Antiņš. ,,Es varētu..."

„Lūk, tevi tik kārtīgi jāsapurina, lai sāktu skatīties augstāk par sētnieka pagrabu. Ja tu par savām rokām sāksi būt ne mazāk labās domās kā par savu dvēseli, tu varēsi tikt augstu."

„Jā, Aukuperons stāstīja, ka krāsotājiem kādreiz iznākot kāpt stipri augstu, gar debesskrāpju sienām, un man vēl noprasija, vai no augstuma galva nereibstot. Es teicu, ka nereibst."

„Un no manis? Vai tev no manis arī nereibst?" Ragna tuva, silta un smaržīga tuvināja Antiņam savu muti. Tad it kā netišām (varbūt taisni tīšām) atskatījās uz augsto pagraba logu un savādi iesmējās: „Tu esi aizkāris logam priekšā tik plānus aizkarus, ka tiem no ārpuses noteikti var redzēt cauri, kad mēs te sēdām gaismā," un viņa izstiepa roku, lai nodzēstu gultas galvgalī nolikto spuldzi.

Antiņš Ragnai blakus nu būtu varējis dziedāt: „Tumsa, tumsa, kas par tumsu, es par tumsu nebēdāju," bet viņa balss nemaz vairs nebija dzirdama, tik savāda šņākoņa un brīžiem smalkāka, brīžiem dobjāka ieīdēšanās — šos trokšņus, kas pirmā vakara tumsā jaunajam nam-zinim te bija likuši justies stipri neomuligi, izdvesa siltā un aukstā ūdens caurules, kas resnas, gan tievas stiepās gar pagraba istabas griestiem.

Tagad šos trokšņus Antiņš droši vien vairs nedzirdēja. Varbūt, tik atkal pats savu balsi, kad ierunājās tumsā: ,,Jā, ja tu tā vēlies, šo pagrabu es atstāšu aiz muguras kā daļu savas dzives un sākšu jaunu, ar jauniem darbiem un jaunā gaišākā miteklī, kur logā mums abiem spidēs saule. Vai dzirdēji, es teicu — mums abiem — man un manai atrastajai ligavai. Es taču to beidzot būšu atradis?"

Bet Ragna tai pašā tumsā smējās: „To mēs vēl redzēsim, Antiņ."

Content

Zeltiņš Teodors Antiņš Amerikā meklē līgavu

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻĀ

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA