Zeltiņš Teodors

Antiņš Amerikā cīnās ar sievu un trimdu

Teodors Zeltiņš

Antiņš Amerikā cīnās ar sievu un trimdu

PIRMĀ NODAĻA

ANTIŅŠ dzēra pienu un bēdājās. Dažs cits vājāks raksturs ar tik lielām bēdām būtu lūkojis tās slicināt vīnā, degvinā, alū vai diez vēl kādos saprašanu apdullinātājos draņķa dzērienos. Bet Antiņš Jērs joprojām bija palicis taisna un stingra atturības ceļa gājējs (Ragna gan bija sagriezusi šķērsām viņa sirdi, bet raksturu nebija spējusi sašķobit) un tāpēc savas bēdas viņš varēja slicināt tikai pienā vai ūdeni. Piens noteikti bija veselīgāks par Ņujorkas ūdeni, turklāt ar ūdeni Lieldienas ritā pie Pātar-nieka bija tik ģeķigi pārdzēries, ka vēl tagad, uz baznicu ejot nelabi klunkstošc vēderu atceroties, sametās šļaugana dūša. Piens patīkami vēss (no ledusskapja izņemts) tiešām mierināja un ļāva rāmā prātā, ar skaidru atvēsinātu galvu visu pēdējā laikā notikušo pārdomāt.

Nē, viņš nebija vainojams, itin nemaz, ka Ragna viņu vairs negribēja precēt. Ne no šā, ne no tā bija apsviedusies atkal tāda kā reizēm agrāk — atspurdza pretī zobgalīgus smieklus, tiklidz viņš atsāka tai nakti sāktās sarunas — pirmajā kopā pārlaistajā naktī, kad Ragna te bija atnākusi, palikusi pie viņa līdz rīta gaismai. Tā bija tāda nakts, ka Antiņš, to atceroties, vienā paņēmienā izdzēla sausu ar aukstu pienu pielieto glāzi, lai varētu nesatraucies mierīgi domāt tālāk. Toreiz pašam nesaprotamā kārtā noreiba gluži tāpat kā Milta gleznu izstādē, blēžu dzejnieku piemānīts ar saldo boli, kurā tik skaisti kārdinošas peldēja zemenes, ananāsu un banānu šķēlītes, ka nevarēja atturēties nenogaršojis vēl un vēl. Bet — no šķietami nevainīgā dzēriena garšošanas viņš ievēlās tādā no visām pusēm apskāvējā neziņas mākonī, ka tikai no rīta pamazām sāka atjēgt, kas īsti noticis, ieraugot savā istabā kailas sievietes augumu. Tak šoreiz tā nebija pie sienas pakārta glezna, bet Ragna — viņam blakus. Viņš būtu bez žēlastības sācis sevi sunīt visbriesmigākiem vārdiem, ka aplam netikligi noziedzies pats pret savu vissvētāko pārliecību, ar kuru saskaņā lidz šim nevienai sievietei nebija blakus rausies, ja nebūtu tūliņ arī atcerējies, ka abi ar Ragnu norunājuši precēties. Tā nu bija stipri citādāka lieta, ja ari ne pilnigi pareiza, tad tomēr kaut drusku attaisnojama un saprotama, ipaši pēc jaukā brauciena uz jūrmalu, kad Ragna pludmalē bija redzējusi, cik viņš stalti noaudzis...

Bet tagad — Ragna par precēšanos negribēja vairs ne dzirdēt, kaut viņš — kā toreiz solijies — bija jau sarunājis ar Aukuperonu mācīties par labi pelnošu krāsotāju un paziņojis saimniecei, ka namziņa amatā paliks tikai līdz mēneša beigām, lai viņa vietā meklē citu sētnieku. Viņš bija sēcis iedzīvināt gandrīz vai visus Ragnai tonakt dotos solījumus, arī par skaista saulaina dzīvoklīša saņemšanu jau domājis. Viņai tātad nebija ne mazākā iemesla tagad grozit savu prātu. Bet Ragna to bija grozījusi tik ļoti, ka sāka no tikšanās ar viņu vairīties, aizbildinoties ar nevaļu un beidzot nenākdama pat pie tālruņa. Cik reižu nebija izzvanījies, lai varētu sarunāties — tikai ar monstru, viņa pati pie tālruņa klausules nekad nepa-gadījās. Un kad lūdza, lai pasauc, puika atbildēja, ka nevarot, jo māsas neesot mājās. Atcerējies, kā pēc Jāņiem no monstra bija izvilinājis Ragnas jūrmalas adresi, piesolīja atkal naudu, lai pasaka, kur māsa tagad tik cītigi staigā. Taču rezgalis bija stingri nobrīdināts neizpļāpāties, nekādi nesekmējās viņu piekukuļot. Reiz, kad monstrs, piesolīto dolāru pagalam sakārdināts, jau sāka minstināties, pēkšņi nelabā balsī ieķērcās: ,,Au, Ragna, laid vaļā ausi!” un viņā galā noklakšķēja klausule, pārtraukdama sarunu. Nu pat muļķim būtu jāsaprot, kas par lietu. Ragna ar viņu nevēlējās runāt. Un Antiņš to saprata.

Grūti nopūties. Antiņš Jērs pārbrauca ar delnu krietni saaugušajiem vaiga rugājiem. Viņš tagad skuvēs, cik vien reti varēja, lai nebūtu spogulī jēskatās pašam sevī — nožēlojamā grēka gabalā. Jā, taisni tāds viņš tagad jutās

negodīga sievišķa pavests un pamests. Kā aplams ģeķis viņš bija ticējis un cerējis, ka Ragnu kā stiprākais pielieks sev, uzvedīs uz taisnā un baltā krietnu tikumu dzīves ceļa. Tagad par neprātīgu atzīstamā iedoma nez kādēļ viņam bija radusies jau tad, kad lasīja Ragnas vēstuli, kas bija pienākusi reizē ar citām, patiesa mūža drauga meklētājām atsaucoties uz viņa precību sludinājumu laikrakstā. Viņš bija aicinājis rakstīt tādas, ku-fām ir bize un kas prot izcept latvisku rudzu maizi.

Ragnai nebija ne bizes, ne ari viņa kādreiz mācētu izcept visprastāko maizi. To no viņas rakstitā varēja noprast tūliņ. Jā, bet kas tad cits tani vēstulē bija bijis, kas toreiz aizkustināja viņa sirdi?

Antiņš lūkoja atcerēties, un beidzot tas viņam ari izdevās. Tur Ragna skaisti bija rakstījusi, ka bērnibā tēva mājās mīlējusi sildīties uz siltā krāsns mūriša ar runci klēpi, kas snauzdams jauki murrājis. Un viņam tad bija licies, ka tādas meitenes krūtīs tomēr ir jābūt paslēptai īsti latviskai dvēselei, par spiti tam, ka citās vēstules vietās viņa pļāpāja par bitņikiem un ledus gabalu grabināšanu viskija glāzē. Latviskai dvēselei nedrīkstēja ļaut noklist svešuma slidenajos ceļos, kur to, kā varēja nojaust, laikam bija aizmaldinājuši tie paši vēstulē pieminētie bitņiki. Tā viņš toreiz bija domājis, un tad tas sākās — nesekmīgais mēģinājums dabūt Ragnu sev blakus uz silta latviskas mājas mūriša.

„Beigts un cauri, par to vairs nav ko domāt, citādi godigs cilvēks var kļūt vēl traks!” stingrā pavēlētāja balsi pats sev uzkliedza Antiņš un piecēlies basām kājām sāka staigāt ar dūrēs sažņaugtām rokām bikšu kabatās. Taču sev kaut ko pavēlēt bija vieglāk nekā paša pavēlēm paklausīt.

Viss, viss viņa pagraba mitekli atkal un atkal vedināja domāt par Ragnu. Lūk, šo pašu miksto paklājiņu pie gultas, kam pāri ejot tik patīkami iekutējās kāju pēdas, bija nopircis, gaidot Ragnu pirmo reizi pie sevis ciemos. Tāpat kā gleznas, kas ar košajām krāsām padarīja it kā gaišāku krēslaino istabu ar mazo pagraba logu pie griestiem. Un tiklīdz viņa skats atdūrās pret Jāņu nakts ainavu, viņš atkal redzēja sevi un Ragnu Priedaines meža tumsā, tālu zibeņu atspīdumiem debesis un pērkona ducināšanai jaucoties ar skurbajām līgotāju dziesmām. Tad saplūda kopā viņu siltās elpas un viņi bija tik tuvu, tik tuvu. Toreiz Ragna viņu pirmoreiz nosauca par savu Antiņu.

Pie durvim klauvēja, un Jērs steidzās atvērt, slepus cerēdams, ka būs, varbūt, kāds īrnieks, lūgdams kaut ko viņa dzīvoklī salabot. Tad beidzot darbs to atrautu no murgošanas par Ragnu.

Jā, bija īrnieks no astotā dzīvokļa un sūdzējās par pilošu ūdens krānu, gribēdams zināt, kad supers nākšot salabot.

,,Tūliņ! Es tikai apaušu kājas un uzraušu mugurā svārkus,” Antiņš atsaucās tādā darba dedzībā, ka īrnieks pārsteigts palika stāvam atvērtajās durvīs.

Bet Antiņam aujot vēl kājas, pēkšņi atskanēja tālruņa zvans, un viņš crr vienu kāju basu, otru zābakā palēkdamies piesteidzās pie aparāta un pacēla klausuli: ,,Hal-10! Hallo! Te ir superintendenta Jēra rezidence."

Tad brīdi pagalam pārsteigts bez skaņas viņš vārstīja muti, lidz izdabūja pār lūpām: „Ko? Tu? Tiešām tu? Tik tikko spēju ticēt savām ausīm. Tu — tu pati man zvani? Un — tu saki — ļoti nopietnā lietā. Pagaidi, es tūliņ aizraidīšu projām īrnieku, kam krāns pil.”

Antiņš aizsedza ar plaukstu klausuli un teica stāvētājam durvīs, ka viņam tagad neesot vaļas un pilošo krānu iešot salabot šodien vēlāk vai rīt no paša rīta, kad būšot novilkta gārbidža.

īrnieks nemaz vairs neizskatījās pārsteigts un saprotoši pasmaidīja, kā pieklājas smaidīt labi audzinātam īrniekam, kas pieradis dzirdēt un zināt, ka namzinim vienmēr ir citas steidzamākas lietas kārtojamas, un aizvēra durvis.

Antiņš noņēma no klausules plaukstu un iepūta tanī .eizē ar satrauktu elpu: ,,Es klausos."

,,Nu tad klausies — ar abām ausīm,” klausulē nopietna ieskanējās Ragnas balss.

„Labprāt, ja es to varētu," viņš dedzīgi atsaucās.

„Ko? Tu nevari..."

„Jā, jo ausis man katra galvai savā pusē, tā tālruņa klausuli es varu pielikt tikai pie vienas,” viņš skaļi at-smēja (varbūt drusku par skaļu), būdams priecīgs par nojausi prātā iekritušo joku. Tas viņa bezkaunīgajai pa-metējai neļaus nojaust, cik ļoti ar savu negaidīto piezvanīšanu viņu satraukusi.

,,Tu esi neiespējams! Tu gluži vienkārši esi neiespējams!" viņa smieklu sakaitināta, rājās Ranga. ,,Kā tu tik ģeķīgi vari jokoties, kad es nupat tev teicu, ka man ar tevi jārunā — ļoti nopietnā lietā."

,,Vai — es nezināju — tev — tā nopietnība — tik nopietna? Vai — vai — notikusi kāda nelaime?" Antiņš apjucis stostījās.

,,Jā, nelaime."

„Ar tevi?"

„Mums abiem."

„Nelaime? Ar mani? Kā — kā — kā es pats par to nekā nezinātu?" brīnījās Antiņš.

„Notiek kādreiz arī tādas nelaimes, par kurām mēs paši uzzinām tikai vēlāk," tikpat nopietnā balsī turpināja Ragna.

„Vai — vai mani, pašam nezinot, kāds būtu apzadzis?" Jērs iztrūcinājies pēkšņi atcerējās, ka vienu otru reizi aplam vieglprātīgi, skriedams apraudzīt lielo krāsni, vai tai nav uzberamas ogles, atstājis sava dzīvokļa durvis neaizslēgtas. „Pagaidi, tūliņ es apskatīšos, vai manā ar adatu aizspraustajā svārku kabatā..."

Ragna nedabīgi iesmējās, it kā nupat būtu dzirdējusi kaut ko tik ģeķīgu, ka jāsmejas pašai pret savu gribu, pagalam nepiemēroti ļoti nopietnajam garastāvoklim: „Nē, tu neesi apzagts. Gluži otrādi — tu esi kļuvis bagātāks."

„Es? Bagātāks? Ar ko?"

„Ar mani un...."

Ragna runāja tādās grūti atminamās mīklās, ka cits vēl tagad nespētu atģist, kas par lietu, bet Antiņam bija gaiša galva. Tani ar strauju zibenīgu spožumu atplaik-snījās skaidrība, ka Ragna pati nu viņam piedāvājas, beidzot apjēgusi, ka labāku viru ne mūžam nedabūs, vai arī būdama līdz ausu galiem viņā iemīlējusies, tikai pati spītīga visu laiku negribējusi to atzīt. Par tādām liktenīgām, ar prātu nepieveicamām mīlestības jūtām Antiņš bija lasījis romānos. Un Ragna nu jutās gauži nelaimīga.

ka tagad, kad bija visus viņa dedzigos bildinājumus noraidījusi, pašai jāatzistas, ka nevar bez viņa — sava Antiņa dzīvot. Tas nenācās viegli, Jērs to ļoti labi saprata, un tāpēc ar neapslāpētu prieka izsaucienu neļāva viņai vairs tālāk skaidroties: „Kas tā par nelaimi? Mīļā Ragna, tā taču ir laime, milzīgi liela laime!”

,,Tu laikam nekā vēl negribi saprast."

„Saprotu gan. Pavisam skaidri un gaiši saprotu. Tu beidzot gribi — esi ar mieru — mani precēt.”

„Tagad ir tā, saproti, ka mana gribēšana vai negribēšana nemaz nav svariga. Es citādi nevaru — man ir jāprecas," Ragna teica ļoti stingrā un cietā balsi, ar katru vārdu kā ar veseri sizdama Antiņam pa pieri, lai taču beidzot viņš saprastos.

Bet Jērs ar savu gaišo galvu visu jau bija sapratis. Jā — par to vairs nebija ne mazāko šaubu, ka viss nu notiek tā, kā romānos aprakstīts. Un viņa balss iedrebējās lepnā aizkustinājumā, ka kļuvis Ragnai par tādu neatvairāmu mīlestības objektu, kā māte bērnībā viņam jau bija pareģojusi — dēliņ, no tevis, tik stalti noauguša, neviena meita nespēs novērst acis, lai kā to pati gribēdama.

„Mīļā Ragna, tad tev ir gluži tāpat kā man. Es ari citādi nespēju — izraut tevi no savas sirds, kad tu tik ilgi no manis bēgi un vairījies. Es biju kā slims. Pat pienu dzerdams jutos tā, it kā dzertu visrūgtākās vērmeles. Lai kur es griezos, lai kur es skatijos — visur tu dancoji man pa acu priekšu. Un tāpēc tagad — tu nevari iedomāties — cik ļoti es esmu laimīgs, ka beidzot tu arī zini un redzi — bez manis nevari iztikt. No tādas lielas mīlestības nevienam nav jākaunās."

Ragna pie savas klausules (laikam aiz dusmām) gandrīz vai iestenējās: „Antiņ, mums būs...”

„Jāiet pie mācītāja, es zinu. Bet — citādi pie precēšanās neviens nevar tikt. Ir jāsaņem tikai dūša un jāiet turp. Es baušļus zinu, un tu jau ari kaut ko no iesvētības mācībām atcerēsies.”

„Antiņ, vai tiešām tu nespēj apjēgt..." Ragna nepacietīga viņu apsauca, bet palika nepateikusi, ko bija gribējusi teikt, sākdama strostēt brāli: „Monstr, ko tu te atkal ložņā apkārt un slaisti ausis. Ja reiz tu neatmetīsi šito riebīgo niķi, es tās tev izstiepšu tik garas kā zaķim. Antiņ, gaidi mani! Pēc kādas stundas es būšu pie tevis.”

Viņā galā sausi noklaudzēja uz aparāta nosviestā tālruņa klausule. Bet Antiņš savējo vēl labu brīdi paturēja rokā, it kā tur joprojām vēl skanētu mīļotās meitenes balss. Tad pēkšņi viņš attapās, ka Ragna pēc stundas bus jau klāt un viņa istabai ilgāku laiku nav pat grīda slaucita, pats viņš noaudzis ar vairākas dienas neskūtu bārdu kā lācis.

Vispirms viņš ķērās pie istabas sakopšanas. Ar putekļu lupatu rokā izlodāja visus kaktus, apslaucīja galdiņam un krēsliem ne tikai virspuses, bet arī kājas. Tad izgludināja pelēko gultas segu tik rūpīgi, ka tur vairs nebija redzama neviena krociņa. Vēl atlika tikai virtuvē izmazgāt dažas netīrās glāzes un piena pudeles, lai varētu ķerties pie sevis paša sapošanas, kad kāds pie durvīm pieklauvēja.

Vai tā jau būtu Ragna? Neiespējami, ka viņš tik ilgi ar istabas sakopšanu noķēpājies. Bet ja būtu, kā viņš lai pašreizējā izskatā viņai rādās? Un Antiņš satraucies piegrūda bēdu dienās dūšīgi saaugušajiem vcriga rugājiem pirkstus. Nu viņa lielās mīlestības bēdas beidzot bija izbēdātas, bet bārda palikusi nenoskūta. Gatavais ezis, ne brūtgāns — Jērs tik tikko nesāka skaļā balsī pats sevi sunīt. Bet — lai klauvētājs būtu kas būdams, kā to lai atstāj pie durvīm stāvot? Un Antiņš klusā cerībā, ka tā tomēr varbūt nebūs Ragna, sadūšojies sauca: ,,Kas tur ir?”

Paldies Dievam, nebija arī. Aiz durvīm atsaucās vīrieša balss: ,,Es.”

,,Kas par es?" Antiņš turpināja jautāt, jo klauvētājs bija atsaucies latviešu mēlē, tātad kāds īrnieks ar pilošu krānu vai aizsērējušu izlietni nevarēja būt.

„Vai tiešām tu mani nepazīsti?” klauvētājs smējās.

,,Es neesmu mūzikants, lai katru cilvēku kā noti varētu pazīt pēc viņa balss toņa," sapīcis atmurmināja Antiņš.

„Zeltiņš.”

„Kas par..,” un tad pats atģidās, kas tas par Zeltiņu. „Ko tev no manis vajaga?”

„Klausies, Antiņ Jēr, tik nelaipnu mājastēvu es sastopu pirmo reizi. Izklausās tā, it kā tu mani nemaz negribētu laist iekšā. Nebūsi taču savā pagrabā ierīkojis slepenu spirta tecinātavu. kas slēpjama no visas pasaules.”

Dzejnieks to pateicc tik skalā balsi, ka viņu nudien aiz durvīm stāvošu nedrīkstēja atstāt, diez kādas bezkaunības tad vēl nesamuldēs. Kaut tikai nu nebūtu iedzēries, tad tik ātri no viņa vaļā netiks. Bet projām viņu vajadzēja dabūt par katru cenu, iekām Ragna vēl nav atnākusi. Tāpēc Antiņš, tikko durvis atvēris, tūliņ sāka aizbildināties ar nevaļu: ,,Zini, saproti — man nemaz nav laika. Es dikti steidzos.”

,,Uz kurieni? Neizskaties nemaz pēc tāda, kas būtu uz balli saposies,” Zeltiņš aizdomīgi smīnēja un, neaicināts ienācis, nevērīgi iegāzās nūle ar tādu rūpību skaisti nolīdzinātajā gultā.

Antiņš izmisis (kā kādas augstākas varas žēlastību lūgdamies) pašāva gaisā abas rokas, tad sašļucis nevarīgi nolaida tās atkal gar sāniem. Izskatījās tā, ka nelūgtais ciemiņš taisās uz ilgāku palikšanu. ,,Tā jau ir tā lieta, ka neesmu nemaz vēl paspējis sakopties, bel man ir norunāts — jābūt gatavam..."

,,Tad neliecies traucēties, joz tik projām uz vannas istabu un sāc pulierēt fasādi. Es tikmēr tev nolasīšu — balss man pietiekami skaļa, lai sasniegtu tevi vannas istabā — kādu savu dzejoli. Gribu dzirdēt, ko tu par to sacīsi, jo Milta izstādē dikti varonīgi brēci, ka mums ir jāraksta šķīsti un celsmigi darbi. Un šis nu tāds ir — par paģiru neganto postu,” dzejnieks iegrozījās gultā ilgākai un ērtākai sēdēšanai un sāka meklēties pa svārku kabatām.

„Lūdzu, nelasi! Es nekā no dzejām nesaprotu, itin nemaz ar ne,” kratījās vaļā Antiņš.

„Nebaidies. Nebūs nekas tik traks, ka tev, bārdu skujot, sāktu drebēt roka ar aso, pie vaiga piespiesto asmenīti. Paliksi nesagriezies, jo tas ir dzejolis ar morāli,” mierināja Jēru dzejnieks.

Taču Antiņš no piedzīvojumiem kādā rakstnieku cēlienā Vācijā zināja, ka dažkārt dzejnieki, tikuši pie priekšā lasīšanas, lasa un lasa bez apstājas, līdz beigās nolasīta turpat vai vesela grāmata. Un tā kā ari Zeltiņš izvilka žūksni papīru, viņš lūkoja tikt no goda pilnās klausīšanās

šoreiz vaļā: „Man bārda patlaban ir svarīgāka par morāli.”

„Tad ej un ieziepē,” dzejnieks pats viņu vēl paskubināja un neietekmējams atlocīja papira lapu, lai sāktu lasit.

Antiņš tomēr vilcinājās Zeltiņam paklausīt. Varētu jau iet un tikmēr noskūties, bet ja nu viņš pa tam sāktu lasīt vēl citus dzejoļus. Tad gala nebūs. Labāk tad paliks un noklausīsies — ja citādi nevar — šito vienu, bet tad gan noteikti pateiks, lai vairāk nelasa, bāž papirus kabatā un iet.

Tā nu Jērs nelaimīgs palika stāvot istabas vidū, nepacietīgi miņājās no vienas kājas uz otru un laiku pa laikam pakasīja bārdas rugājus, it kā tie viņam pēkšņi būtu sākuši nejauki niezēt, kamēr dzejnieks, viņa dīdīšanos neievērodams, sparīgā balsī lasīja:

„Ja varētu — nedzertu vairs

degvīnu, viskiju, rumu, alu vai konjaku,

bet vīnu, tikai vīnu.

No alus top domas tik smagas kā vācu zemnieka

zābaks,

Brienot pa runkuļu lāuku.

Tropiski svelmainā vējā no ruma šalc ausīs cukura niedras ap melnādas meiteņu gurniem un padara — traku!

Nāsis un asinīs smaržo konjaks kā samircis vīnogu pūderis uz vīstošu Pompadūros krūšu galantā kailuma.

Viskijs jau kādreiz pirms pusnakts pašam sev mutē

liek sajust

angļa stīvo, šļupstošo mēli.

Degvīns liek rāpties uz galda, triekt griestos kā debesīs dūri, apdauzot īkšķus un dibenu biksēm.

Tādēļ, ja varētu, dzertu tik viņu,

dzertu kā Sokrāts ar Platonu ūdenī šķaiditu skurbuma

sulu,

izaugdams kādreiz — varbūt — līdz Omāra Heijama

priekam. —

Citādi tagad visvairāk kļūst dulla

piere no bezjēgas prāta,

nespējot saprast,

ka kopā pie draudzīga galda

angļu un viņu krustdēlu viskijs

ar konjaku kopā var pacelties glāzēs,

uzdzerdams tostu

pār biksēm izlaistam kreklam...”

,,Nebūs gan — arī ar ūdeni kristīts vins nekāds atturībnieku dzēriens nebūs, ko tu tur daudzini, tikai tāds pus-atturibnieku... Bet... bet... tagad tomēr tev vajadzētu iet, citādi var vēl uznākt virsū..." satrūcies Antinš ātri mur-

t

mulēja, lai ciemiņš beidzot sāktu kustēties un saprastu, ka viņa klātiene te ir ļoti nepatīkams traucēklis cilvēkam, kas gaida savu līgavu.

,,Uznākt? Kas?" pirmajā brīdī pagalam neattapīgi izsaucās Zeltiņš, tad sāka skaļi smieties, nojautis, kas par lietu: ,,Tu laikam gaidi ciemos kādu meiteni?"

,,Nu kā tad!" Antiņam lielā vaļsirdībā izspruka. „Lūk, un tāpēc..."

„Tev jātiek no manis vaļā. Saprotu, draudziņ, ļoti labi saprotu. Butu tūliņ tā teicis. Tad nu jāatliek mana dzejoļa politiskās puantes izskaidrošana — iespējams, ka tu nemaz to neesi pamanījis — uz citu reizi,"un Zeltiņš rausās laukā no gultas, bāzdams papīru žūksni atpakaļ kabatā.

„Uz citu reizi gan," priecīgs dzejniekam pievienojās Antiņš un pats steidzās viņam atvērt durvis.

Bet nelūgtais ciemiņš (Jēram par lielām izbailēm) nemaz tik ļoti negribēja steigties. Uz atvērto durvju sliekšņa apstājies, viņš rāmā garā atzvēlās ar plecu pret stenderi: „Tad jau laikam beidzot būsi atradis tādu, kādu meklēji — ar bizi?"

Tavu bezkaunīgi ziņkārīgu cilvēku! Antiņš tik tikko sašutumā neizsaucās, bet pieklājīgi savaldījās un teica: „Vai nu bize sievietei ir tas galvenais."

,,Ā! Kas to būtu domājis, ka tu tik ātri pēc iebraukšanas no laukiem Rīgā — tas ir, es gribēju teikt Ņujorkā — mainīsi savus ieskatus. Droši vien pie tādas atziņas būsi nācis pēc pamatīgām ģeogrāfijas studijām..."

Antiņš neizpratnīgā izbrīnā paraustīja plecus: ,,Lai iekāptu pareizā pazemi, nemaz nav jāpazist visa Ņujorkas ģeogrāfijā." Ļoti iespējams, ka dzejnieks ar savu izteiku bija gribējis pateikt kaut ko stipri divdomīgu, bet Dievs ar viņu — neies tāpēc muļķīgi skaidroties, tas nelūgto ciemiņu tikai vēl ilgāk aizkavētu uz sliekšņa.

,,Tā, tā. Neesi nemaz uz mutes kritis. Neveiksmes ar pirmo brūti tevi bus izskolojušas. Vai šitā ari ir ņujor-kiete?"

,,Jā," Jērs nemierigi teica, sākdams vārstit atvērtās durvis tādā nepārprotamā nepacietibā, ka ciemiņam nu gan vajadzētu prasties, kas jādara.

Un viņš to laikam arī saprata, atrāva plecu no durvju stenderes un beidzot pārkāpa slieksnim. Bet — ārpusē vēl bridi apstājās: ,.Zini ko?"

~„Nu?" Antiņš sauca, iebāzis galvu šaurajā, gandrīz jau pilnigi aizvērto durvju šķirbā. Viņš turēja durvis ar stingru roku, lai dzejnieks, pēkšņi sadomājis atgriezties, tās paša spēkiem nevarētu vairs atstumt vaļā.

,,Tad tev ar savu meiteni jāatnāk uz Elles ķēķi. Mums drīz būs lielāka sanākšana. Linardam Taunam Abučs no Zviedrijas atsūtījis iespiestu ,,Mūžīgo mākoni". Katra jauna grāmata ir svētki, kur nu vēl pati pirmā. Autors, pat gulēt iedams, to neizlaiž no rokām un guļ tai blakus kā savai mīļākajai. Kad svinīgā grāmatas apslapināšanas stunda būs skaidri zināma, es tev piezvanīšu."

„Labi, labi! Taisies kā tieci," Antiņš pagalam nepacietīgs izdvesa (protams, pēdējos trīs vārdus tikai pašam sadzirdami) un aizcirta durvis.

Viņš tūdaļ iesteidzās vannas istabā, palaida vaļā karstā ūdens straumi, iemērca tani bārdskuves sarenīti un sāka ar to tik sirdigi berzēt jau krietni apdilušo ziepju gabalu, ka tas pēc brīža pazuda baltās putās. Un tad arī visa Antiņa seja (izņemot pieri, degungalu un acis) pazuda zem putu maskas. Tādas laikam būs izskatījušās gluži svaigas faraonu mūmijas, ziepētājs apmierināts nodomāja un ielika skuvekli jaunu asmenīti, kaut bija veco labi ja divas reizes lietojis. Parasti ar vienu asmenīti viņš noskuva četras, pat piecas bārdas, līdz tas gluži neass sāka skrāpēt, šur un tur atstādams līdz ādai gludi neno-ēvelētus, ar pirkstu galiem sataustāmus rugājus. Tādu

pirkstu galos dūrēju taupību šodien nedrīkstēja atļauties, jo varēja notikt, ka Ragnas maigā plauksta glāstīdama atkal pārslīd viņa vaigam tāpat kā toreiz, kā tajā naktī, kad abi bija jutušies tik tuvu viens otram.

Tāpēc Antiņš Jērs šoreiz skuvās sevišķi rūpīgi, vaigus kā apaļus balonus piepūtis. No tiem viņš gaisu izlaida tikai tad, kad bija uzmanīgi pārbaudījis noskūtās ādas gludumu. Lai tikpat priekšzīmīgi glumu nokasītu ari zodu, kur bārda šķita augam biezāka un cietāka nekā citur, acis piemiedzis, viņš pierāva muti gandrīz pie paša degungala. Skuvekļa asmenis kā sniega arkls iearās vēl nenovāktajā putu kupenā, bet pēkšņi Antiņa roka to atrāva no sejas, kas spogulim tagad rādīja pārsteigtus, sašķobītus vaibstus. Pēc brīža uz zoda cauri putu baltumam izspiedās sarkans plankums.

,,Sssss..."iesīcās Antiņš, gan ne sāpju dēļ (iegriezums tikai drusku sūrstēja), bet aiz liela dvēseles īgnuma, ka tādai nelādzīgai kļūmei jānotiek tieši tagad. Nolādētie amerikāņu asmenīši! Ja kādreiz ar tiem viņš bija sagriezies, tad tikai ar pilnīgi jauniem.

Aši noskalojis seju aukstā ūdenī, viņš ar nepatiku vēroja, ka asins straumīte kā sarkans dzīpars tecēja pa zodu lejup. Citādi laikam nevarēs, būs ari šoreiz jāizlīdzas ar vairākkārt pārbaudīto asins apturēšanas paņēmienu. Antiņš sameklēja laikraksta lapu, noplēsa tai no baltās malas nelielu papīra ielāpu un stingri piespieda pie zoda. Papīrs tūliņ gan kļuva sarkans, bet nost nekrita. Kāpēc lai velti izdotu naudu par īpašiem, amerikāņu ražotiem uzlipekļiem, ja šitā varēja tīri labi iztikt. Kad papīrs apkaltīs, to noraus nost, un viss būs kārtībā. Tagad tik jāapskatās pēc tīra krekla un visskaistākās kaklsaites.

Jērs izvilka no gultas apakšas lādīti, kur tam glabājās veļa, un sāka gudrot kādu kreklu izvēlēties. Baltu! noteikti baltu! Pēc Ragnas nepārprotamā bildinājuma taču bija jāsaprot, ka tagad te notiks viņu saderināšanās. Un tādam svinīgam notikumam piederējās spodri balts krekls. Kaklsaiti viņš izvēlējās dzeltenu ar koši sarkanām magonēm.

Varbūt, Ragna bija klauvējusi un Antiņš tikai nebija dzirdējis, vai arī ienākusi nepieklauvēdama, bet kad viņš vannas istabā pie spoguļa apbrīnoja glītā mezglā sasieto skaisto kaklsaiti, pēkšņi aiz muguras izdzirdēja smējīgas balss saucienu: „Šausmas!”

Kā atspole mirklī apsviedies apkārt, Antiņš apjucis taustījās gar zodu: ,,Nav — nav nekas nopietns. Tici man. Nav tik briesmīgi kā izskatās. Skujoties drusku iešņāpās ādā. Vienīgi tas papīra gabals — izskatās tāds — piesūcies asiņu, it kā...”

,,Tu maldies, domādams, ka es par to šausminos. Ka esi neveiklītis, tas mani laikam gan vairs nevarētu pārsteigt.”

,,Bet — bet — kas tad cits?" Antiņš apjuka vēl vairāk, jo pēc sarunas pa tālruni bija cerējis Ragnu ieraudzīt citādāku, nevis kā kādreiz agrāk — zobgalīgi izsmējīgām acīm.

,,Tava kaklsaite.”

Antiņš neapzinīgi piedūra pirkstus glīti sasietajam mezglam: „Kas tai vainas? Es šim brīdim — tev par godu, izvēlējos visskaistāko.”

„Katram cauruļu licējam ir labāka gaume par tavējo,” novīpsnāja Ragna. „Tādas bezgaumīgas sakas tu turpmāk ap kaklu nesiesi. Es savam vīram neļaušu staigāt apkārt kā spociņam.”

„Savam vīram...” Antiņš aiz laimes notirpa. „Tātad — es esmu sapratis pareizi..." Un viņš nu nezināja, ko tagad lai dara, kā lai izrāda lielo prieku. Vajadzētu vannas istabas durvīs stāvošo līgavu apkampt un dot tai spēcīgu līgavaiņa skūpstu. Bet tā kā viņa no savas puses ne mazākā mērā netiecās viņam pretī, pat pakāpās soli atpakaļ, tad Antiņš izstieptajām rokām ļāva nokrist atkal gar sāniem.

„Kaut ko sapratis laikam būsi — taču ne visu.”

„Ko tad — ko tad citu man vēl būtu vajadzējis saprast?”

„Vai tiešām mums ir jārunā, stāvot vannas istabā? Es te pienācu, kad dzirdēju tevi jautri svilpojam — nepareizā meldiņā."

„Piedod. Es tiešām neprotu uzvesties.”

Bet Ragna jau bija pagriezusi viņam muguru un, gurnus šūpodama, gāja uz gultu. Tur viņa atsēdās arī tagad, tāpat kā pagājušo reizi, kad bija palikusi pa nakti. Un viņai mugurā bija tas pats ābolu krāsas kostīms ar īsajiem svārkiem, kas sēžot krietni paaugstu uzvilkās virs ceļgaliem. Antiņš, to atkal redzēdams, pie sevis klusibā nosprieda, ka tad, kad viņš būs pilntiesīgs Ragnas vīrs, savai sievai tik īsos svārkos staigāt neļaus. Šoreiz viņa gan nenometa kurpes un nepavilka zeķotās kājas zem sevis, kā bija darījusi pagājušo reizi, toties tūliņ atvēra rokas somiņu un izvilka no tās cigareti.

,,Ragna, tu smēķē?”

,,Ko stāvi un brīnies, Antiņ? Labāk atsēdies un drošības pēc pieturies pie krēsla, ka nenokrīti uz grīdas, jo tas tev būs vēl lielāks pārsteigums, ko tagad teikšu."

Jērs tiešām paklausīja un rātni atsēdās.

,,Tu drīz būsi tētiņš."

Manāmi uzjautrināta Ragna izpūta dūmu mākuli un smīnēdama skatījās, ka Antiņam kļuva sarkana ne tikai visa seja, bet arī ausis. Brīdi viņš kā sausumā izsviesta zivs plātīja muti, līdz dabūja laukā pirmos nesakarīgos vārdus: „Kā —vai tad — no tās — kad tu — kad mēs — tās reizes..."

„Taisni tā, mīļais Antiņ."

„Kā... kā..."

,,Ka tev par to ir jābrīnās, tur man nebūtu ko brīnīties. Bet es gan brīnos pati par sevi, ka tas ar mani tā varēja gadīties. Taču laikam arī gudros kādreiz piemeklē — muļķīgas nelaimes."

Antiņš izmisis saķēra galvu, atcerēdamies spēcīgos vārdus, ko māte kādreiz bija teikusi par pagasta palaidnīgajām meitām, kam gadījās nelaulātām piedzīvot bērnus. Un ari tādu bērnu tēvi viņas acīs neatrada ne mazākās žēlastības. „Tad jau... tad taču..."

„Mums abiem jāprecas. Tur nekā vairs nevar grozīt."

„Tas gan mums jādara — uz karstām pēdām. Jāsteidzas teciņiem vien, lai tu vēl laikus tiktu sievas godā un cilvēki nesāktu rādīt uz tevi ar pirkstiem."

„Par to, ka esmu apprecējusi tevi?" Ragna vīpsnāja.

„Kā? Vai tu to nesaproti? Mūsu pagasta sievas, kad kāda aplam priecīga meita pēkšņi apprecējās, pēc kāzām tūliņ sāka skaitīt mēnešus. Un nedod Dievs..."

„Pilsētā cilvēkiem ir svarīgākas lietas, ko darīt."

„Nerunā tādas aušības. Arī Ņujorkā var gadīties kāda vērīga latviešu večiņa. Tāpēc vairs ne dienu nedrīkstam kavēties, mums jdskrien pie mācītāja. Bet pie kura?

Ozolam, kancelē stāvot, balss reizēm iedimdas kā Tālavos taure. Tad pat bez mazākās grēka apziņas tā vien gribas aizrauties aiz citu mugurām. Kur nu vēl tagad... Zariņš man liekas mīlīgāks.''

,,Varbūt, mēs varētu iztikt ar dzimtsarakstu nodaļu,'' nopietna kļuvusi, ieminējās Ragna.

Antiņš apstājās istabas vidū un skatījās viņā platām acīm: „Vai tev prāts? Mēs taču neesam pagāni. Un ko par to teiktu tavi vecāki?”

,,Jā, pie viņiem tev laikam būs jaaiziet vispirms, kaut ari daži jaunie tagad dara tā, ka paziņo tēvam un mātei tikai pēc apprecēšanās."

„Pasargi, Dievs! Taču ne latvieši?"

„Tā kādreiz ērtāk. Aiztaupās nepatīkama ķivēšanās ar vecīšiem. Redzēs, redzēs, kā tev pašam valodiņa vedīsies, kad atnāksi uz mūsmājām un redzēsi, ka ne tētiņš, ne māmiņa priecīgas sejas nerāda."

„Kāpēc lai nerādītu? Vai es neesmu krietns cilvēks un latvietis? Ne es dzeru, ne smēķēju. Un darba nebīstos," braši izslējies, drošā balsī teica Antiņš, kaut pats nemaz tik drošs nejutās. Ja nu Ragnas vecāki kļūst aizdomīgi un sāk taujāt, kāpēc viņiem ar precēšanos tik ļoti jāsteidzas? Jā, ko tad? Ko tad lai saka? Patiesība taču bija tāda, ka viņam atzīstoties aiz kauna stāvus būs jāielien zemē.

,,Tu neesi studējis."

„Un kas par to? Te nevienu tikai tāpēc vien, ka kādreiz Latvijā beidzis augstskolu, par direktoru neceļ. Es zinu kādu tiesnesi, kas ir priecīgs, ka ticis labā naktssarga amatā. Ar pistoli pie sāniem lasa kriminālromānus un dzīvo svilpodams. Un cik nav advokātu, kas sit uz būvēm nagliņas. Prasti strādnieki, teiksi. Bet ne viens vien jau sanaglojis pats sev māju. Un kādu vēl — ar kamīnu un stikla durvīm."

„Mana nabaga māte," māksloti skumjā balsī nopūtās Ragna.

„Kas viņai vainas?"

„Visu mūžu viņa par to vien sapņojusi, ka meita dabūs vīru, ar ko radiem un draugiem varētu lepoties, vismaz studējušu cilvēku ar akadēmisku grādu. Kā viņa to pārdzīvos, pēkšņi uzzinājusi, ka precos — ar Antiņu."

Istabas vidū apstājies, Antiņš Jērs manāmi sašļuka, bet jau pēc brīža atkal stalti izslējās visā augumā kā jauns briedis: ,,Ar grādiem un tituliem lepojas tie, kam cita nekā nav, ar ko lepoties. Vienīgi darbs ceļ vīru."

„Un kur tas tevi būtu pacēlis? Pat no pagraba vēl neesi ticis laukā," nežēlīgi iesmējās Ragna.

„Nebaidies. Tikšu."

„Pie mājas ar kamīnu un stikla durvīm?"

„Ne par tādu darbu es runāju. Tas nav nekāds pelnīšanas darbs. Ar mājām un paša labklājībai saraustu bagātību neviens tautas piemiņā nav palicis. Tikai ar citiem, visai sabiedrībai nesavtīgi veltītiem pūliņiem."

„Paskat' vien, kas tu par varenu sabiedrisku darbinieku rūdies būt. Un es domāju, ka tava vienīgā sabiedrība ir slota," Ragna dzēlīga turpināja durstīt Antiņu, it kā viņai tas šodien sagādātu īpašu prieku. Bet Jērs par tādiem nieka dzēlieniem nebēdāja, jau paspējis iejūsmināties skaistā nākotnes vīzijā.

„Vai es tev neesmu stāstījis, ka tādēļ vien uz pilsētu vispār pārcēlos, lai mestos ar pilnu krūti tautas kopības darbā. Uz zemēm dzīvojot, man nebija mierīgs prāts, jo skaidri jutu, ka manis te trūkst. Un ja šai virzienā neko vēl neesmu spējis izdarīt, tad tikai sasodītā sētnieka amata dēļ, kas dienu un nakti cilvēku tur piesietu mājai, gluži kā suni pie saites. Vai es esmu vainīgs, ja man kā citiem namziņiem nebija sievas — mājās sēdētājas."

,,Ja tagad tu domā, ka esi pie tādas ticis, tad ļoti maldies, draudziņ," iebilda Ragna, bet nespēja ar to apturēt Antiņa sākto vārdu plūdumu.

„Kam man tāda vajadzīga? Novicināšu krāsotāja sareni piecas dienas pa astoņām stundām un ārpus tām būšu pats savs kungs. Iešu, kur gribēšu, darīšu, kas patiks."

„Nezinu gan, vai man tur visur patiks iet, kur tev."

„Kāpēc ne, ja tur, kur iesim, mūs abus kā goda viesus sēdinās pirmajās rindās," jūsmotājs jestri atsaucās starpsaucienam un turpināja: „Ja arī ne vairāk, vienas bied-ribas valdē es būšu. Avīzes taču raksta un sūdzas, ka biedrību valdēm sākot pietrūkt kandidātu. Tautieši, ar savu personīgo mantu apauguši, muktin mūkot no sabiedriskas atbildības. Bet es, lūk, nepiederu pie tiem, kas

vairās uzņemties pienākumus un atbildību pret tautas sabiedrību. Tāpēc vairāk nekā iespējama ir varbūtība, ka mani kādā biedrībā ievēl pat par priekšsēdi. Tad nu gan būs jāuzmanās, lai netišām nepagrieztu fotogrāfiem muguru, jo, kā zini, nav gandrīz neviena laikraksta numura, kur nebūtu redzams kāds biedrības priekšnieks vai valde pilnā sastāvā, glītās rindiņās sasēdināta. Un tā ir pareizi — trimdas tautai vismaz pēc vaiga jāpazist sava vadība. Nav pareizi vienīgi tas, ka viņi visi rādās tik priecīgi smaidoši, it kā nemaz nebūtu trimdā un viņiem nevajadzētu bēdāties. Ja tādus uzņēmumus ieraudzītu tautieši dzimtenē, vai viņi spētu noticēt, ka tie ir cilvēku ģīmji, kas tikko klausījušies vai paši teikuši bēdīgas runas. Kur pieklājas nopietna vai skumja seja, tur tāda ari jārāda, lai visi zina, ka trimdā ciešam un neesam uz šejieni atbraukuši kādā izpriecas braucienā. Tādas bildes uzņemot, fotogrāfiem vajadzētu būt apzinīgākiem un pozētājiem aizrādīt: lūdzu, neaizmirstiet, ka esat trimdā un rādiet bēdīgas vai vismaz nopietnas sejas. Bet ko viņi dara? Piemēram, tas pats mūsu Rozītis vēl uzmudina: smaidiet, esiet dabigi! Dabīgi var uzvesties guļamistabā, bet ne tautas priekšgalā stāvot.”

Ragna bija sākusi smaidīt, droši vien, domādama, ka galu galā kopdzīve ar Antiņu var izvērsties itin jautra, un teica: ,,Labi, ka beidzot atcerējies ari guļamistabu. Cik daudz tu naudas esi iekrājis? Mums dzīvoklī būs vajadzīga guļamistabas iekārta un vēl citas mēbeles.”

„Būs pāri par tūkstoti,” Antiņš negribīgi atzinās. „Bet kas šim mēbelēm vainas, kas mums jau ir? Sākumā mēs varētu...”

Ragna nicīgi saviebās: „Šitās, no īrniekiem salasītās grabažas tu sauc par mēbelēm? Un kas te vispār ir? Diezin kāda aizvēstures laika galds ar ķirmju apgrauztām kājām, krēsliem pārvilktā drēbe sadilusi tā, ka grūti pateikt, kāda tai bijusi krāsa, un čikstoša dzelzs gulta. Bez tam — mēs taču abi negulēsim vienā gultā.”

„Kāpēc ne?” brīnijās Antiņš, jo gulta bija pietiekami plata, lai tani varētu sagulēt divi. Ragna taču to zināja tikpat labi kā viņš. „Mans tēvs un māte ari gulēja vienā gultā. Tā laulātiem pieklājas un siltāka gulēšana."

„Tu laikam domā, ka man katru nakti būs tāds garastāvoklis, lai gulētu ar tevi kopā? Kur tu liksies, kad tevi ar kāju izsperšu laukā no gultas? Paliksi krekliņā uz grīdas?” Ragna iespurcās, savas iedomas uzjautrināta.

Antiņš domīgs paburzīja pakausi. No savas agrās bērnības viņš atcerējās, ka līdzīga nelaime reiz bija piemeklējusi tēvu. Nezin kur tam bija gadījies krietnāk sadzerties, ko māte necieta, un izgrūda nabagu no gultas. Tēvs toreiz aizgāja gulēt uz siena šķūnīti, bet kur lai pilsētā tiek tādā šķūnītī. „Var jau būt, ka tev ir taisnība un mums vajadzētu divas gultas..."

Viņa ātrā piekāpība pamudināja Ragnu neatlaisties prasībās: ,,Ne tikai gultas vien, arī citas mēbeles. Piemēram, modernu dzīvojamās istabas iekārtu.”

„Tik daudz man tomēr naudas nebūs, lai varētu visu iegādāt vienā reizē. Turklāt — nebūtu prātīgi iztērēties līdz pēdējam centam,” Antiņš nedroši iebilda.

„Mēbeles var dabūt uz nomaksu. Katrs prātīgs amerikānis šo iespēju ar prieku izmanto,” lietišķi paskaidroja viņa nākamā sieva. „Pērk, kad vajaga, un maksā, kad var."

,,Un ja nevar?”

„Firma atbrauc pakaļ un mēbeles aizved.”

„Tik vienkārši, ko?”

„Jā, tik vienkārši."

„Un pircējs paliek sēžot uz tukšas grīdas — bez naudas un mēbelēm."

Ragnas pierē melnēs uzacis savilkās ciešāk kopā. Viņa piecēlās no gultas un piegāja tuvāk mazajam pagraba lodziņam, it kā istabā vairs nebūtu pietiekami daudz gaismas, un sāka pūderēt degungalu. „Tu esi bailīgs kā īsts latviešu lcruķis, kas dzimis Limbažos un kājas gan iespēris Ņujorkā, bet ar galvu vēl palicis turpat. Un tāds taisās kļūt par ievērojamu sabiedrisku darbinieku. Tur pat prusakiem jāsmejas, kādu tev, kā manu, te netrūkst, viens nupat pārskrēja gultas kājgalim.”

Manāmi satrūcies, Antiņš steidzās paskaidrot: „Tādi Ņujorkas vecās mājās kādreiz sarodas, kad ilgāku laiku nav bijis smidzinātājs ar indes šļirci. Biju tādā prātā, ka

aizmirsu pasaukt. Bet kāda gan latviešu sabiedrībai būtu daļa gar manām mēbelēm?”

,,Kur tu to sēdināsi? Liksi tukšas istabas vidū stāvēt kājās? Šis būšot valdes loceklis. Iekām kādā tādā būšanā iepinies, tev derētu zināt, ka mūsu biedribiņu valdes sēdes parasti notiek pie viena vai otra valdes locekļa.”

Antiņš kļuva domīgs. Ļoti varēja būt, ka Ragnai taisnība, jo Ņujorkas latvieši pie sava nama vēl nebija tikuši. Skaidra lieta, ka biedrību valdēm kaut kur ir jāsēd. Tās bez sēdēšanas nevar iztikt. Un ja viņu vēl ievēl par kādas biedrības priekšnieku, tad nav divu domu, ka sēdēšanām būs jānotiek pie viņa. ,,Labi, lai notiek, kā tu to esi izdomājusi — pirksim mēbeles uz nomaksu, kad viss būs nokārtots ar taviem vecākiem un mācītāju.”

Ragna bija beigusi par jaunu uzkrāsot lūpas un noglabāja somiņā spogulīti: „Esi pie mums sestdienas pēcpusdienā, tad tēvs un māte būs mājās. Nu es iešu, man jāsteidzas.”

„Es varētu tevi līdz pazemja piestātnei pavadīt,” piedāvājās Antiņš un jau izstiepa roku pēc krēsla atzveltnei pārmestās žaketes, kas bija tur palikusi, mugurā neuzvilkta.

Ragna pārlaida garu pētītāju skatienu viņa augumam: „Nē, ar tādu kaklsaiti es tevi sev blakus uz ielas negribu redzēt.”

„Es uzsiešu citu.”

„Lai šoreiz paliek.”

Līdz durvīm Ragnu pavadījis, Antiņš beidzot sasparojās un straujā tvērienā pievilka līgavu sev klāt, ar lūpām stiepdamies pēc viņas mutes, taču nepaguva to aizsniegt.

„Dullais! Vai liksies mierā. Pats redzēji, ka es nupat uzliku mutei svaigu krāsu. Noķellēsi seju, vairāk nekā.” Ar īsu, bet spēcīgu grūdienu bučoties gribētāju no sevis atgrūdusi, Ragna izsteidzās gaitenī.

Antiņš Jērs palika stāvot aizvērt piemirstajās durvīs, un laikam gan nezinātājs nebūtu varējis pateikt, ka viņš ir laimīgais līgavainis.

OTRĀ NODAĻA

NO pazemja piestātnes saulainas rudens dienas gaismā izkāpis, Antiņš justos pavisam lieliski, ja nebūtu pēc isa briža jāstājas Ragnas vecāku priekšā kā meitas .okas lūdzējam. Turklāt tādam, kas nedrīkstēja pieļaut, ka viņu noraida vai liek ar precēšanos pagaidīt. Nē, gaidīt viņi nevarēja, lai notiktu kas notikdams. Vienīgi šī, par katru cenu šodien nokārtojamā lieta neļāva Jēram būt neierobežoti priecīgam. Citādi viņš tagad steigtos uz līgavas māju svilpodams, jo vakardienas saruna ar Preses biedrības priekšnieku bija viņu pacēlusi spārnos.

Pēc ilgām un nopietnām pārdomām, kādā biedrībā iestāties vispirms, lai liktu lietā savus sabiedriskā darbinieka talantus, viņš bija izšķīries par Preses biedrību. Pirmkārt, tāpēc, ka presei bija vislielākā ietekme sabiedriskās domas veidošanā. Otrkārt, ja labi apdomāja, viņš ar pilnām tiesibām varēja sevi atzīt par preses darbinieku saimei piederīgu locekli. Viņš ne tikai bija sūtījis Rīgas laikrakstiem korespondences par sava pagasta svarīgākajiem notikumiem (dažas no tām arī iespieda), bet jo centīgi piedalījies pretalkohola biedrības mēnešraksta ,,Jaunā Balss" satura kuplināšanā ar ideoloģiskiem rakstiem, par vienu pat saņemdams godalgu — grāmatu, kā gatavojami bezalkohola dzērieni.

Un tā nu viņš vakar bija piezvanījis Ērikam Raisteram, izstāstījis par saviem kādreizējiem sakariem ar presi — neaizmirsdams pieminēt arī godalgu — un izteicis vēlējumos iestāties Preses biedrībā par biedru. Sākumā šķita, ka dzejnieks klausoties sulīgā balsī tikai smejas, bet beigās izrādījās, ka tie ir bijuši varen labi smiekli. Preses

biedrības priekšnieks atbildēja, ka viņu ne tikai uzņems par biedru, bet kā dedzīgu darboties gribētāju ierakstīs arī valdes kandidātu sarakstā. Valde patlaban esot pārvēlama un tai trūkstot kandidātu, jo rakstnieki un dzejnieki ne labprāt gribot uzņemties atbildīgus amatus. Tā nu bija tikpat kā pilnīgi droša lieta, ka necerēti drīz kļūs par cienījamas biedrības valdes locekli. Jo ja jau vispār valdei trūka kandidātu, tad labi, ja izdosies scrvākt pietiekamu skaitu, kāds vajadzīgs ievēlēšanai. Raisters viņam vēl bija pateicis, ka šoziem Ņujorkā pirmo reizi notikšot Preses balle, kas būšot izcilākais sezonas notikums, un tādēļ jaunajai valdei darba būšot daudz. Nu, ar darbu lai viņu nebaida, viņš no darba nebijās, tāpat kā no pelnīta goda. Un tādu viņš tagad sagādās arī Ragnai, liks tai justies pagodinātai un lepnai, kad balles polonēzes pašos pirmajos pāros tā soļos viņam blakus. Kā tādas Preses balles notiek, viņš bija jau Latvijā laikrakstos lasījis. Tikai — tas nu gan nebija diezko patīkami — laikam arī viņam būs jāpērk fraka, tie muļķīgi jocīgie melnie svārki, kam pakaļpusē karājās divas ļipas. Bet, varbūt, trimdā tik lepnu balli nemaz neklājās rīkot, kad tauta dzimtenē cieta. Pret trimdinieku dažkārt itin omulīgo dzīves prieku protestēdams, no aizjūras ciemos atbraucis dzejnieks, tērpies melnā kreklā, te ne vienā vien tautiešu mājā esot rāvis nost no galdiem porcelāna traukus ar visu galdautu. Tomēr — presei bija arī iemesls priecāties, ka šinī zemē tā varēja pilnīgi brīvi par visu rakstīt, gan slavēt, gan pelt pat pašu Amerikas valdību. Derētu gan kaut kā balleniekiem atgādināt dzimtenē savažoto vārda brīvību. Un Antiņam iešķīlās prātā spoža ideja. Kas tas gan būtu par efektu, ja frakās, smokingos un balles kleitās saposto dejotāju vidū pēkšņi parādītos vīri svītrainos cietumnieku tērpos, ar ķēdēs sakaltām rokām un kājām un lieliem sarkanietn uzrakstiem uz muguras: „Cīņa”, „Karogs", Padomju jaunatne", „Zvaigzne”, „Rīgas balss”, „Literatūra un Māksla”. Tas visiem skaidri un nepārprotami liktu atcerēties, kādā stāvoklī tagad ir prese dzimtenē. Lieliska ideja. Šo dramatisko demonstrāciju viņš ierosinās un dedzīgi aizstāvēs jau pašā pirmajā Prese balles rīcības komitejas sēdē.

Smaidošās (reizēm pat gluži fantastiskās) pārdomās līdz

ausu galiem iegrimis, Antiņš gluži nemanot bija atnācis pie kūdras krāsas mājas ar zaļo jumtu, kuras pagalmā viņam nu bija jāieiet pa baltajiem, dzīvžoga sētā ierīkotajiem vārtiņiem. Visapkārt bija tāds, pilsētā neparasts klusums, ka skaidri varēja sadzirdēt no kokiem nokritušo, sakaltušo lapu čaukstēšanu zem kājām. Ar tām kā dzeltenu paklāju bija apklāts zālājs un kājceliņš, kas veda uz mājas lieveni. Un Antiņam šķita, ka lapu čaukstēšana gluži nesaprotamā kārtā kutinātu viņa sirdi, kas bija kļuvusi aplam nemierīga. Taču viņš saņēmās un ar stingru noteiktību pieklauvēja pie zaļajām durvīm (tās mājai bija tādā pašā krāsā kā jumts).

Labu brīdi neviens neatsaucās, tad durvis atrāvās vaļā ar lielu sparu un uz sliekšņa iespīdējās tāds neredzēts ērms, ka ciemiņu tas tikko nesabaidīja. Virs sudraba krāsā spīdošā rumpīša grozījās liels stikla burbulis ar tanī iebāztu puikas galvu. Tā gan plātīja muti, bet ne nieka nevarēja sadzirdēt, jo visas skaņas laikam palika burbuļa iekšpusē.

,,Es nekā nedzirdu," Antiņš iesaucās tik stipri, it kā runātu ar kurlu cilvēku.

Stikla burbulī pret puikas muti atšāvās vaļā lūka, paļaudama vaļu spiedzīgu skaņu straumei: ,,Zimm — zimm — čirr — virr — vī — vī — pī — pī. Te runā astronauts Āris Roze no Marsa orbita. Tu, izplatījumā peldošais ķermeni, no kuras planētas tu esi?"

Antiņš tagad pazina spociņu. Tas bija Ragnas brālis, saukts par monstru. No bļaurīga kcruboja un privātās acs viņš bija pārvērties par izplatījuma lidotāju, cītīgi sekodams laika garam, jo visi laikraksti aizgūtnēm jūsmoja par amerikāņu zvaigžņu kuģinieku spožajiem panākumiem. Nebija nozīmes sākt ar monstru nopietnas valodas, tāpēc atbildēja tikpat ērmīgi: „Zimm — zimm — čirr — virr — vī — vī — pī — pī. Es esmu no..."

„Antiņ, tev laikam vairs visi pieci nav mājās? Ko tu tur čirksti un virksti kā piedzēris papagailis?"

Pēkšņie, nez no kurienes atskanējušie Ragnas smiekli tik ļoti pārsteidza Jēru, ka brīdi no viņa mutes plūda laukā tikai neskanīgs gaiss. Tad viņš ieraudzīja smējēju sarkanīgā rūsas krāsas tērpā tepat aizdurvē un apjucis

arī sāka smieties: „Sarunājos ar tavu brāli — viņa, astronautu valodā.”

,,Tu taču vairs neesi puika. Mani vecīši sāks vēl domāt, ka precos ar prātu izkūkojušu putniņu.”

„Ko? Vai viņi arī te ir?” iztrūcinājies ne pa jokam, jautāja Antiņš.

Bet Ragna nepaguva atbildēt, jo galva stikla būrī atkal neganti spiedza: ,,Zimm — zimm — čirr — virr — vī — vī — pī — pī. Izplatījumā krītošais objekt, kāpēc tu man neatbildi, no kurienes tu esi? Vai tev ir mirušas baterijas?”

Ragnas pirksti nogrābstījās gar gludo stikla burbuli, it kā gribēdami saplūkāt puikas ausi, bet tā nebija aizsniedzama: „Monstr, beidz māžoties! Ej uz virtuvi un pasaki māmiņai un tētiņam, ka atnācis gaidītais ciemiņš. Un tu,” viņa pagriezās pret Antiņu „nestāvi durvīs kā dievkociņš. Ej un apsēdies uz zviļņa, kā to dara nopietnos ciemos atnākuši cilvēki.”

Antiņš taisnā līnijā stūrēja pāri dzīvojamās istabas paklājam, kur aiz zemā galdiņa plats un ērts aicināja smilšu krāsas zvilnis. Un tagad viņš neapsēdās uz sānu malas, kā toreiz, kad bija, Ragnas tuvuma un skūpsta vairoties, gaužām nepatīkamā kārtā noslīdējis uz grīdas, bet pašā vidū. Tādu cieņas pilnu vietu pieklājās ieņemt līgavas rokas lūdzējam. Droši vien, Ragna vecākiem kaut ko būs teikusi par viņa nāciena nolūku, tālab arī monstram lika, lai saka, ka atnācis — gaidītais ciemiņš. Tad nu, varbūt, sarunas īstajā virzienā sāks iegrozīties pašas no sevis. Ja tomēr kaut kur sapītos, tad taču Ragna, bez šaubām, pati steigsies viņam palīgā. Tāpēc tikai drošu dūšu, dūšināja sevi Antiņš un pielipa ar nedrošu skatienu Ragnai, kas bija apsēdusies pie klavierēm un ar vienu roku kaut ko plinkšķināja.

Lēni vērtajās virtuves durvīs vispirms parādījās šķīvis ar brūngani dzeltenām biezpiena maizītēm, kam sekoja pati nesēja — neliela auguma sieviete, mundrām, gandrīz vai žiglām kustībām. Viņas smaidošā seja vēl bija gludeni apaļīga, kaut tumšie mati jau metās sirmi. Arī valoda viņai tecēja tikpat izlīdzināti žigla kā roku kustības, pārcilājot uz zemā galdiņa laikrakstus un žurnālus, lai atbrīvotu vietu maizīšu šķīvim. „Ārītis nupat mums

paziņoja, ka ciemiņš jau esot ieradies, viņš tikai nezinot, no kādas planētas... Tie trakie zvaigznēs skrējēji mūsu dēliņam vien vairs prātā. Gluži kā noburts. Viņš ari, kad būšot liels, mācīšoties par astronautu un braukšot uz Marsu. Mēness tad jau būšot amerikāņu apdzīvots satelīts, un tur pasaules lielākajā astronautu akadēmijā trenēšot lidojošo universa armiju starpplanētu satiksmes apsargāšanai, lai krievi slepus neizliktu kosmiskās minas. Kas tādam knauķim par fantāziju. Taisni jābrinās. Mēs gan sakām, lai labāk mācās par inženieri. Raķešu būvētājiem ir, varbūt, vēl lielāka alga nekā tiem, kas tanīs skrien pa gaisu, un dzīve daudz drošāka."

,,Tur jums taisnība, Rozes kundze," pievienojās monstra mātei Antiņš. ,,Lai galva diez kādos mākoņos, inženiera kājas vienmēr paliek uz zemes. Tā ir prātīgu cilvēku pazīme — allaž turēties pie zemes. Arī es nekad no tās negribētu laisties vaļā. Vispār, nespēju saprast, kāpēc gaisā jāizšauj tik daudz naudas, kad to varētu daudz lietderīgāk izlietāt, paēdinot atpalikušo tautu miljonus."

,,Jus laikam esat lauku cilvēks, ja tik ļoti mīlat zemi?” vērīgām acīm ciemiņu pētidama, jautāja Rozes kundze.

„Mans tēvs saimniekoja pa savu jaunsaimniecību, un es viņam palīdzēju."

,,Mēs gan dzīvojām pilsētā, bet tā bija tik maza, ka ielas vasarā pieplūda pilnas pļavu smaržas," stāstīja Ragnas māte. „Mums tur bija pamazs veikaliņš."

„Nu, tik pamazs nemaz nebija," atskanēja iebildums no atzveltnes krēsla, kur bija atsēdies Ragnas tēvs, rokas uz paapaļā vēderiņa salicis. Un laikam tāpēc, ka viņa sārteni kailais pakausis spidēja tikpat omulīgi, viņš savus pamīkstos sejas vaibstus centās turēt cienīgi savilktus, kas viņam tomēr lāgā negribēja izdoties. ,,Visu, kas saimniekiem un kalpiem ikdienai bija vajadzīgs, mūsu veikalā varēja dabūt. Tāpēc nevienam uz Rīgu nebija jābrauc."

„Nesāc nu atkal lielīties. Tādi siļķu un naglu bodnieki vien bijām, taču kaut ko iekrāt varējām, lai Ragnai būtu skolas nauda, kad sāktu studēt. Nestudējis cilvēks jau nav nekas, to mums pašiem nācies izjust un piedzīvot. Ne mācītājs, ne ārsts, ne aptieķnieks mūs pie sevis ciemos neaicināja."

Varēja manīt, ka Rozes kungs ar tādu sievas vaļsirdību nebija apmierināts. Vairākas reizes dzirdami nokrekšķinājies, viņš runātāju pārtrauca: „Domā, ka es aicināts butu gājis? Tādās viesībās pat kārtīgas cilvēku valodas nedzirdēsi, visas runas ap to vien tinas: filistra kungs toreiz tā, un filistia kundze atkal šitā... Tie, kas paši sevi tur par labākiem cilvēkiem, ļoti reti šī goda tiešām cienīgi."

„Man kādreiz tā vien liekas, ka tādus prastus ieskatus no tevis ir mantojusi Ragna," atsēzdamās uz otra krēsla vīram preti, noputēs Rozes kundze. „Arī viņa labāk draudzējas ar visādiem bārdainiem pažobeļu cilvēkiem nekā ar kārtīgiem puišiem." Tad viņa pagriezās pret Antiņu: „Jūs... Es neatceros, vai Ragna maz man teikusi, kā jūs sauc."

„Antiņš Jērs," uzrunātais par sprīža tiesu pacēla dibenu no zviļņa un pieklājīgi paklanījās.

„No Ragnas draugiem jūs esat pirmais, kas izskatāties pēc labi audzināta un krietna cilvēka."

,,Es tāds arī esmu — tas ir — es gribēju teikt — cenšos but," Jērs glaimots pašapzinīgi atbildēja.

Ragna bija pārtraukusi plinkšķināt klavieres un iesmējās tik skaļi, ka māte paskatijēs uz meitu ar itin stingru skatienu un butu laikam kaut ko teikusi, ja viņas uzmanību šai bridi sev nepievērstu dēls.

Astronauts sēdēja uz paklāja blakus tēva krēslam un sirsnīgi nopulējās dabūt mutē biezpiena maiziti. Tas nemaz nebija tik vienkārši izdarāms, ja negribēja nomaukt no galvas apaļo stikla podu. Biezpiena maizīte bija krietni biezāka par mutes priekšā vaļā atrautās šķirbas platumu un, ar monstra abām spēcigajēm rokām tai cauri stuķēta, juka un šķida uz visām pusēm tā, ka paklājs piekaisījās biezpiena drupatām.

„Āri, ja gribi ēst, tad ņem no galvas nost to podu un ēd kā cilvēks. Ar Dieva dāvanu maiziti tā nedrikst niekoties."

„Tev jau neviens maizites nav dāvinājis, nestāsti, es redzēju, ka pati šorit cepi," astronauts runāja pretī, taču beidzot paklausīja mātes stingrajai balsij un izmaucās no stikla burbuļa.

,,Tē. Un tagad tu vari paņemt jaunu maizīti," māte

apmierināta pasmaidīja un piecēlās. ,.Tikai paliec, kur esi, un nekusties. Citādi iespaidīsi drupatas paklājā. Es atnesišu no virtuves slaukāmo un saslaucīšu.”

Sievai aizejot, Rozes kunga sejā pazuda tur ievilktie cienigās nopietnības vaibsti, un viņš kā zēns zēnam pamirkšķināja ar aci Antiņam: „Ja nu jūs esat tāds kārtīgs cilvēks, tad, droši vien, nesmādēsit ari kārtigu padzē-rienu. Ko labāk gribēsit: konjaku, skaču vai kādu liķie-rīti?”

„Tēt, astronauti tak arī ir kārtigi cilvēki, vai ne?” ar maizes pilnu muti izsprausloja Āris.

„Protams. Vai citādi avīzes par viņiem rakstitu tik garus rakstus,” apstiprināja tēvs.

„Tad man ari pienākas viens no tiem kārtīgajiem dzērieniem, kurus nupat tu minēji."

„Astronauti visi ir piena dzērāji. Tāpēc jau ari kāds ceļš debesis ir nosaukts par Piena ceļu,” pats par savu joku omuligi smaidīdams, apgalvoja tēvs dēlam. „Ragna tev atnesīs glāzi piena.”

„Man ari — glāzi piena,” atsaucās Jērs.

Rozes kungs neticīgām acīm paskatījās Antiņā: „Jūs taču neesat astronauts.”

„Nē. Bet esmu — atturībnieks.”

„Tad jau jūs esat... jūs esat...” priecīgā namatēva seja kļuva vēl nopietnāka nekā bija bijusi sievas klātienē. „Tad man atliek vienigi cerēt, ka liktenis mani nepiemeklēs ar znotu atturībnieku...”

„Tieši tas, tētiņ, tev tagad draud,” Ragna atkal iesmējās un aizgāja uz virtuvi pēc piena.

„Tēt, kas tas ir — znots?” monstrs astronauts gribēja zināt.

Bet tēvs dēlam šoreiz neatbildēja. Meitas it kā pa jokam izmestā piezīme viņu bija padarijisi ļoti domigu. „Jēra kungs, vai es dzirdēju pareizi? Ko Ragna īsti teica un kā tas saprotams? Man jau šorit likās aizdomīgi, kad viņa pavēstīja, ka gribot mani un māti iepazīstināt ar jums. Līdz šim Ragna nebija likusies ne zinis, mēs viņas draugus pazīstam vai ne. Parasti viņa pat iekārtojās tā, ka tos pie sevis aicināja, kad mēs nebijām mājās."

„Tēt, vai tu nedzirdēji, ko es tev prasīju? Kas ir znots?” Āris bija uzlicis atkal galvā spokaino stikla burbuli un

raustīja tēvu pie svārkiem, acim redzot nedomādams atlaisties, iekām nav dabūta skaidra atbilde.

,,Āri, liecies mierā," tēvs atvairija dēlu.

,,Tu laikam gribi, lai es izaugu par muļķi. Pats man vienmēr esi sacījis, ja es kādu latviešu vārdu nezinot, lai prasot tev. Nu es prasu, bet tu man neatbildi."

,,Āri, tu mani ļoti iepriecinātu, ja tagad izietu pagalmā pastaigāties."

,,Cik tas prieks tev butu liels — tikt no manis vaļā?"

,,Ļoti liels."

„Tik liels, ka tu par to man gribētu iedot dolāru?"

„Še. Bet iemet to cūciņā un tad pazūdi."

Abu tirgotāju — tēva un dēla dialogs, likdams atcerēties skaistā salidzinājumā izteikto tautas gudribu, ka ābols nekrit tālu no ābeles, ar to beidzās. Monstrs, tēva iedoto dolāru kā uzvaras karogu rokā vicinādams, joza prom: „Zimm — zimm — čirr — virr — vi — vi — pi — pī."

Nu Rozes kungs varēja netraucēts atkal pievērsties Antiņam: „Man šķiet, ka es kaut ko jums jautāju..."

,,Jā. Vai to — ko Ragna teica — jūs esot pareizi dzirdējis. Taisnību sakot, man vajadzēja pašam... Bet — es domāju..." Antiņš kā palīga meklēdams pacēla acis pret gleznu, kur puiši baltos kreklos un meitas tikpat baltās blūzēs, svītrainiem lindrakiem plīvojot, steidzās sakraut ķirpās sienu, jo debesu pamalē zilganmelni tūka negaisa mākoņi. Un viņam šķila, ka tāds negaisa mākonis tagad tuvojas arī viņam. Kaut to vēl kādu bridi varētu aizkavēt, lidz būs no virtuves atnākusi atpakaļ Ragna. Tāpēc viņš izgudri pieķērās gleznai: „Skaists darbs. To droši vien ir gleznojis kāds no vecajiem labajiem meistariem. Mūsu trimdā uzdīgušie gleznotāji tagad apķellē audeklus ar tādu krāsu jucekli, ka acis gan apžilbina, bet saprast nekā tur nevar. Te viss ir uzkrāsots tik dabigi un patiesi, ka liekas, tu neskaties gleznā, bet laukā pa logu dzīvā dabā. Cik reizes es tāpat neesmu sienu grābis un svīdis." Jērs (laikam neapzinīgi) pārbrauca ar delnu pār pieri, it kā ari tagad, to atceroties, viņam būtu jāslauka sviedri.

Ragnas tēvs smīnēja: „Ne jau nu sienu grābjot vien ir jāsvīst... Bet, man liekas, jūs sākāt — gribējāt teikt pavisam kaut ko citu."

Antiņš ievilka dziļu elpu. Galu galā — cik ilgi vilci-

nāsies? Kas jāsaka, tas jāsaka. Un, varbūt, ir taisni labi, ka cita neviena pašreiz nav klāt. Izrunāsies aci pret aci, kā virs ar vīru. Uzrāvies kājās ar virišķigu sparu un pirkstiem gar bikšu vīlēm knibinādamies, viņš goddevīgi palocījās pret Ragnas tēvu un izšāva kā raķeti: „Jūtos pagodināts, iedrošinājies lūgt jūsu meitas roku.”

Rozes kunga seja noraustījās tik savādi, ka nevarēja saprast, vai viņš sāks raudāt vai smieties. Ko isti viņš būtu darījis un Antiņam atbildējis, tas palika neuzzināts, jo beidzot atvērās virtuves durvis un ienāca Ragna ar māti. Rozes kungs sasvērās ar visu augumu uz viņu pusi un sauca: ,,Māt, vai tu dzirdēji?”

,,Ko tad?” Nē, viņa nekā nebija dzirdējusi.

Ragna gan. Antiņu kā zemē iedzitu mietu stāvot ieraudzījusi, saprata, kas noticis, un paskatījās tēvā. Bet no viņa sejas nebija nolasāms, vai viņš jau Antiņam atbildi devis un kādu.

„Jēra kungs nupat man lūdza Ragnas roku.”

„Ko?” Rozes kundze iesaucās gandriz vai pārbiedēta cilvēka balsi.

„Taisni tā, kundze. Es esmu ieradies izlūgties jūsu meitas roku.” Antiņš nu paklanījās ari pret Ragnas māti, un viņa roku pirksti gar bikšu vīlēm vairs neknibinājās, bet turējās tanīs, cieši ieķērušies.

„Tas tak — tāds kā spēriens no zilām debesīm. Es nespēju apjēgt, ka tā tik pēkšņi. Ragna lidz šim ne ar vārdu jūs r.av pieminējusi. Te nākuši un gājuši visvisādi un mēs par tiem visādi esam izdomājušies, bet jūs, Jēra kungs, mēs redzam pirmo reizi. Un tagad jūs, par ko nekā mēs nezinām, kas esat par cilvēku...”

„Rozes kundze, jūs pati nupat man teicāt, ka es jums rādoties kārtīgs un krietns,” atgādināja satrauktajai mātei Antiņš. „Un tāds es arī esmu. To varu godīgi teikt, bez kādas lielīšanās. Ne es dzeru, ne smēķēju..."

Māte beidzot bija atnākusi līdz krēslam un apsēdās: „Ar to vien nepietiek, lai mēs tūliņ...”

„Dotu jums savu meitu par sievu,” Rozes kungs nobeidza teikumu sievas vietā, kas, kā viņam likās, nespēs tik ātri atrast īstos vārdus.

,,Es ar jūsu meitu — mēs abi jau esam...” Antiņam šķita, ka istabas grīda sāk grimt kaut kur dziļumā, un

viņš ar izmisuša lūdzēja acīm skatījās Ragnā, pareizāk — tās pakausī, jo viņa, pār zemo galdiņu noliekusies, uz tā patlaban iika atnestās piena glāzes. ,,Runā, saki tu arī kaut ko!”

Viņa pacēla galvu ar lūpu kaktiņos ielocītām smaida dobitēm: ,.Cik ilgi tu tā siāvēsi, kā jaunkareivis parādē? Te neviena ģenerāļa nav. Dzer nu pienu, tas tev apskaidrojot prātu.”

,,Jā, Ragna, vai tev šai lietā nekas nebūtu sakāms?” tēvs stingrā balsī uzrunāja meitu, jo laikam bija dzirdējis Antiņa pakluso, viņai domāto mudinājumu.

Ragna ar drošām un noteiktām kustibām atsēdās uz zviļņa un norāva Antiņu sēdus, sev blakām. ,,Lūk, vai mēs neizskatāmies labs pāris? Ja es jau tā esmu izlēmusi, kas jums vēl butu ko gudrot?”

,,Bet, meitiņ, tu taču mums par Jēra kungu nekad nekā neesi stāstījusi, kas viņš ir un ko viņš dara? Neesam ari dzirdējuši, ka viņš kaut kur — sabiedrībā pieminēts, kā zināms un pazīstams cilvēks. Kas te kaut kas no pašiem latviešiem ir, par tiem jau runā...” teica māte, pārmetoši paskatīdamās meitā.

,,Tā tas ir, Jēra kungs,” mātei pievienojās ari tēvs: „Vispirms mums butu pamatīgāk jāiepazistas. Saprotiet pats, nevar kuram katram, kas pilnigi svešs ieskrien no ielas un saka: dod man savu meitu, sist uz pleca un teikt: ņem tik ciet un precē nost.”

Antiņš paņēma Ragnas atnesto piena glāzi un sāka dzert tik spēcigiem guldzieniem, ka piena limenis tanī strauji kritās. Varēja gandriz droši paredzēt, ka glāzi no mutes viņš ātrāk neatņems, līdz tā būs izdzerta sausa.

Rozes kungs brīnīdamies brīdi vēroja negausīgo piena dzērēju, tad laikam ari pats sāka sajust slāpes. Viņš piecēlās, piegāja pie bufetes un sāka cilāt tur noglabātās stipro dzērienu pudeles. Izvēlējies Henesiju, viņš atgriezās savās vietā, pielēja glāziti un pacēla to pret piena dzērēju, it kā gribētu viņam uzsaukt: „priekā!” Tomēr apdomājās un neteica nekā. Kad izdzertā glāzite bija nolikta blakus pudelei uz zemā galdiņa, viņš ērtāk iegrozījās krēslā, skaidri likdams saprast: tā, Jēra kungs, es nu varu kļausities, kas jums par sevi būtu sakāms.

Antiņa piena glāze ari jau bija tukša. Viņš noslaucīja

baltās lūpas vēl baltākā kabatas drāniņā (par laimi laikus atcerēdamies, ka svešā vietā tās neklājas slaucīt ar roku) un sāka: „Nav šaubu, ka šodien es būtu tas, kas tagad neesmu — saimnieks pats savās mājās — ja nebūtu jādodas bēgļu gaitās, ja mušu zemē nebūtu krievi. Bet nu mans tēvs ir miris, un māte pievienota kolchozam.” „Vai jūs par studēšanu nedomājāt?” iejautājās Ragnas māte, lai Antiņš tik svarigu faktu nepalaistu garām noklusētu.

„Mans tēvs domāja, ka no studentiem nekādi kārtīgie saimnieki neiznākot. Ne viens vien jau esot paspējis nodzert tēva mājas. Vispār, viņam bija stūraina galva, viņš negribēja atzit par pareizu, kā zemnieku valdīšanas laikā sāka notikt. Saimnieku dēli brauca uz Rīgu, lai kļutu par studentiem un ierēdnišiem, bet dzimušus pilsētniekus mudināt mudināja braukt uz laukiem, jo tur tiem būšot veselīgāki dzīves apstākļi nekā pilsētā...”

„Bet māte? Vai jusu māte arī negribēja, lai viņas dēls butu studējis cilvēks?" brīnījās Rozes kundze.

„Viņai likās, ka pilsēta varot samaitāt jaunekļa raksturu, kam tas neesot pietiekami stingrs. Dažs kārtigs cilvēks, uz pilsētu aizbraucis, pārbraucot plencis."

„Gluži kā mušu aptieķnieka dēls,” iemeta starpā Ragnas tēvs un ielēja sev atkal glāzītē. Bet māte viņu apsauca: „Kuš, vai ļausi Jēra kungam stāstīt. Tu jau uz pilsētu dzert mācīties nebrauci...”

„Bet es vienmēr esmu zinājis savu mēru. Pāris glāzītes zāļu tiesai, lai labāk riņķo asinis, un diezgan," taisnojās Henesija dzērējs, un it kā savu vārdu patiesību apliecināt gribēdams, aizkorķēja pudeli. Taču bufetē to vēl neielika, atstādams turpat uz galdiņa.

Antiņš kāri paskatījās uz pilno, vēl neizdzerto piena glāzi, kas bija atnesta astronautam, un Ragna, to pamanījusi, skubināja viņu nekautrēties: „Ja tev vēl slāpst, ķeries vien droši pie brāļa glāzes, viņš būs aizskrējis pie kaimiņu zēniem, jo pagalmā nedzird klaigājam, un tad tik drīz atpakaļ nebūs.”

Un šoreiz, reizē ar ciemiņu arī savu glāzīti paceldams. Rozes kungs viņam omulīgi uzsauca: „Priekā!”

„Lai veselam garam vesela miesa!” Antiņš atbildēja ar paša izgudrotu piena dzērēja sveicienu un šoreiz no-

dzēra tikai vienu malciņu, sākdams stāstīt: ,,Mana māte turējās pie pārliecības, ka raksturs ir svarīgāks par zināšanām. To, ko nezinot, vienmēr vēl varot paspēt iemācīties. Bet cilvēkam bez rakstura agrāk vai vēlāk par gultu kļūstot grāvis. Un tā māte man teica: galva tev laba, pats varēsi grāmatās atrast, ko gribēsi zināt, ja pratīsi atšķirt labu no ļauna, graudus no pelavām, ar allaž skaidru sirdi un skaidru galvu dzīvodams. Viņas padomam paklausot, es tā arī esmu lūkojis dzīvot, kļūdams ne tikai par labos tikumos stiprinātāju grāmatu lasītāju, bet sāku arī pats — rakstīt."

„Vai patiesi, Antiņ? Tu par to neko neesi teicis. Vai tev kaut kas arī iespiests — kādā laikrakstā vai žurnālā?" pārsteigta iesaucās Ragna.

„Ja nebūtu, vai mani tagad uzņemtu Preses biedrībā par biedru? Un es tur būšu ne tikai biedrs, bet arī valdes loceklis. Pats biedrības priekšnieks mani lūgšus lūdza, lai neatsakos uzstādīt savu kandidātūru," Antiņš pašapzinīgi teica.

„Un jūs neatteicāties? Tas ir labi. Tad mēs būsim tādi kā kolēģi," Rozes kungs ierunājās stipri priecīgākā balsī un izstiepa roku pēc konjaka pudeles, bet atcerējies, ka pats nupat to aizkorķējis, atvilka roku atpakaļ. „Es, ziniet, esmu Latviešu trimdas sīktirgotāju savienības valdes sekretārs. Reti kāds gan tagad varam strādāt savā iemīļotajā profesijā, jo lielie Amerikas ķēžu veikali sīktirgotājus žņaudz nost, bet latviskās tirgotāju tradicijas arī trimdā jāuztur dzīvas. Tāpēc pāris reizes gadā noturam valdes sēdes un pārrunājam problēmas, kas varētu rasties, kādreiz brīvajā Latvijā atjaunojot privāto uzņēmību. Piemēram, es domāju, ka mums trimdā būtu vairāk jārūpējas par jaunas latviešu tirgotāju paaudzes izaudzināšanu, jo dzimtenē tāda nebūs varējusi izveidoties. Tur tagad ir tikai valsts algoti komiji, ne brīvi pašuzņēmīgi tirgotāji. Tāpēc mūsu jaunatnē būtu iepotējams arī veselīgs tirdzniecības gars."

„Tu jau Ārulim to esi iepotējis tā, ka viņš pat cepuri nepados neprasījis samaksas," pārtrauca vīru Rozes kundze un pievērsās Antiņam: „Piedodiet, Jēra kungs, bet nevaru atcerēties, ka būtu ar jūsu vārdu kaut ko lasījusi."

„Ar saviem vārdiem dižojas tikai rakstnieki. Es, kundze, rakstnieks neesmu. Es biju korespondents un rakstīju Rīgas laikrakstiem rakstus par lauku dzīvi." Pamanījis, ka Ragna atkal sākusi sminēt, Antiņš steidzās turpināt: „Tagad tādu korespondenču rakstītāju netrūkst, un ar tām neko ari nevar nopelnīt, tāpēc pievērsīšos pašreizējos apstākļos daudz svarīgākajam sabiedriskajam darbam. Tā, piemēram, esmu jau apsolījis pielikt roku Preses balles rīkošanā un tur polonēzē aiz manis un Ragnas ies daudz ievērojamāki vīri par mazpilsētas ārstiem un ap-tieķniekiem..."

Ragna paskatījās lielībniekā ar tādu skatu, it kā gribētu teikt: Antiņ, tu tomēr proti pūst savu stabulīti...

Viņas māte nu bija kļuvusi ievērojami laipnāka: „Jēra kungs, lūdzu, ņemiet kādu maizīti. Es katru sestdienu mājās pati cepu. Tas man tāds ieradums, paņēmies līdz no mājām.''

Antiņš ar prieku sekoja draudzīgajam aicinājumam: „Skaists ieradums. Un vēl skaistāks būtu, ja meitas no savām mātēm to gribētu saņemt un trimdā turpināt kā latviskā mantojuma daļu. Tas mums palīdzētu svešumā labāk saglabāties ne tikai miesās, bet arī garā, jo ne par velti saka: kādu maizi ēd, tādu dziesmu dzied."

„Gan jau ari Ragna, kad apprecēsies, gribēs pati cept, ja sāks vairāk grozīties sabiedrībā, kas tādus tikumus prot cienīt. Tagad jau viņcri tie bārdainie draugi piepūtuši galvu pilnu ar svešiem, mums nesaprotamiem ēverģēlību vējiem. Būtu gan labi, ja viņa apprecēdamās tiktu no tiem vaļā un ieietu cilvēkos, kas vēl turas un dzīvo mūsu pašu ieražu pasaulītē."

„Māt, tu jau sāc runāt tā, it kā mūsu meitu Jēra kungam pati ieteikt gribēdama," iekrekšķinājās Rozes kungs. „Bet mēs nemaz vēl nezinām, kāds viņam darbs un alga, vai varēs sievu uzturēt?"

„Esmu namzinis," atzinās Antiņš. „Bet man jau sarunāts labāks darbs — par krāsotāju."

„Nu, daži namziņi arī ir pratuši labi iekārtoties, strādā ar palīgiem," pret Jēra amatu Ragnas tēvam nebija iebildumu. „Pazīstu daudzus inteliģentus cilvēkus — skolotājus, advokātus, virsniekus, kas strādā par namziņiem. Tas ir amats, no kā mēs, Ņujorkas latvieši, nekaunāmies.

Bet ja jums ir labāks darba piedāvājums, izmantojiet izdevibu tikt pie lielākas peļņas. Ari es reiz sāku kādā restorānā par virtuves strādnieku, un tagad esmu uzstrādājies par pārtikas iepircēju. Šādā darbiņā ar tirgotāja talantu var nopelnīt tīri labi. Kam ir raksturs un griba strādāt, tam šinī zemē badā nav jāmirst. Un raksturs jums rādās stingrs.”

„Bez tam, es esmu kaut ko ari iekrājis,” piebilda Antiņš.

„Tad jau... Ko lai saka?" Ragnas māte jautādama paskatījās vīrā un tad pagriezās pret meitu: „Kad esat domājuši?”

„Cik ātri vien iespējams!” noteiktā balsī paziņoja Ragna.

„Kāpēc tāda steiga?" brīnījās māte.

Antiņš tramīgi sakustējās. No šī jautājuma viņš visvairāk bija baidījies. Kādu ticamu un neapšaubāmu ieganstu lai izgudro viņu steigai? Ja vecākiem rastos aizdomas, ka ar jaunajiem viss nav labā kārtībā, viņš viņu acīs būtu pazaudējis pēdējo goda kripatu. Tad aiz kauna nezinātu, kur likties.

Bet kamēr Antiņš lauzīja galvu, ko teikt, Ragnai atbilde jau bija gatava: „Tāpēc, ka svarīgās lietās es mēdzu rīkoties ātri, lai vēlāk nepārdomātu un neatstātu tās nepadarītas. Tu pati zini, cik bieži es mainu savus plānus. Tā var notikt, ka par precēšanos ar Antiņu ilgi domājot, beigās pārdomāju un apprecu kādu citu — bārdaini vai pat cittautieti, ko tu neieredzētu ne acu galā."

„Meitiņ, kā tu tik vieglprātīgi vari runāt par tādu nopietnu lietu, kāda ir precēšanās,” nopūtās māte. „Jēra kungs, man vaļsirdīgi jāatzīstas — esmu ļoti priecīga, ka Ragna izies pie vīra ar stingru raksturu. Viņa jātur stingrākās rokās nekā mēs esam turējuši. Un stipram vīram sieva vijas akārt kā apīnis ap maigsti.”

„Klausies, maigste, vai tev nav bailes no apīņa, kas, tev apkārt vīdamies, varētu tevi nožņaugt," Ragna apsvieda Antiņam roku ap kaklu un pievilka viņu tik cieši sev klāt, ka viņš tik tikko nenosarka. „Ja nav, tad mēs jau šodien varētu aizbraukt arī pie mācītāja."

„Jā, mēs to varētu,” Jērs laimīgs izdvesa, no līgavas matu smaržas apreibis.

Rozes kungs, roku pēc pudeles stiepdams, šoreiz to vairs pusceļā neatvilka atpakaļ, bet ar skaļu pakšķi izrāva korķi un piepildīja tukšo glāzīti: ,,Kad māte savu svētību devusi, man atliek tikai pievienoties un saskandināt ar nākamo znotu — piena glāzi. Kas to gan būtu domājis, ka tādus jokus kādreiz piedzīvošu. Bet ko darīsi — trimda."

Antiņš pastiepa viņam pretī piena glāzi: „Lai veselam garam vesela miesa!"

„Priekā!"

„Zimm — zimm — čirr — virr — vī — vī — pī — pī," pa durvīm iedrāzās astronauts un norāva no galvas stikla podu: „Tēt, vai zini ko?"

„Nu, kas ir, Ārulīt?" Rozes kunga seja atplauka laipnā maigumā pret dēlu.

„Kaimiņu puikām tēvs atļāvis pagrabā iekārtot ķēmis-trijas laboratoriju. Un viņi tur jau sākuši būvēt raķeti, īstu raķeti, kas ar uguns asti skriešot gaisā. Es ari gribu būvēt tādu raķeti."

,,Mīlo Ārulīt, par to tu nesapņo. Es tev neļaušu uzspridzināt gaisā mūsu māju, kas vēl nemaz nav izmaksāta," tēva balss kļuva drusku stinprāka. ,Ja kaimiņš saviem puikām to atļauj, tas tikai rāda, cik viņam maz prāta."

,,Bet kāpēc ari tev nevarētu būt tikpat maz prāta, lai atļautu man kļūt par slavenu fizicistu," tiepās dēls.

„Tāpēc, ka es neesmu amerikānis. Vai tu nekad neesi dzirdējis, ko tavs tētis ar ciemiņiem runā?"

„Nu jau sāksies atkal," Ragna novaikstījās un piecēlās no zviļņa, likdama Antiņam viņu pagaidīt. „Pie mācītāja ejot jāpārkrāso drusku garīgāka seja."

„Esmu gan dzirdējis," apgalvoja Āris. „Bet vienmēr vienu un to pašu: ja amerikāņiem būtu tādas galvas kā latviešiem, tad pasaule šodien izskatītos citādāka. Bet kāda, tēt? Vai amerikāņi ar latviešu galvām jau būtu uz Marsa?"

No koniaka patīkami iesilis, Rozes kungs ērtā pozē atgāzēs krēslā un sāka skaidrot dēlam: „Tad visiem tepat uz zemes būtu tik patīkama dzīve, ka ne prātā nenāktu skriet stāvus gaisā, lai dzītos uz Marsu vai Mēnesi. Bet — amerikāņi pasauli iztirgojuši tādā diletantiskā nemākulībā, ka visai Rietumu civilizācijas bodītei draud ban-

krots. Es principā neesmu pret tirgošanos ari ar to, pax ko tautas parasti mēdz karot. Kādreiz ar gudru tirgošanos var iegūt vairāk nekā ar bezprātīgu kaušanos. Tirdzniecība, dēls, ir viena no visvecākajām profesijām. Cilvēki tirgojās jau tad, kad nebija vēl nauda izgudrota. Un tad to sauca par maiņas tirdzniecību, kas pareizāk būtu dēvējama par maiņas mākslu, un tā ir pamatā visai tirdzniecībai. Tāpēc, ja tirgotājs ir savas profesijas cienīgs talantīgs mākslinieks, viņš pat klibu ķēvi iemainīs pret lielisku sugas ērzeli. Un te nu amerikāņiem, Eiropu iztirgojot krieviem, būtu derējis pamācīties kaut vai no mūsu čigāniņa. Tas pat vecu cirvja kātu nevienam nedāvinās par pliku paldies, nekā nedabūjis pretī. Bet ko ir amerikāņi dabūjuši par krievam atdotajām zemēm? Krievs pat paldies nav pateicis, un ja amerikāņi no viņa grib izlūgties kādu mazu laipnibu, rāda pigu. Tirgošanās bez pro-fita ir fundamentālāko tirdzniecības pamatu graušana. Kaut cik prātīgs cilvēks gluži par brīvu otram neatdos arī to, kas pašam nepieder. Vismaz kaut ko lūkos izkaulēt par acu piemiegšanu. Bet vai no krieva kaut kas ir dabūts? Viņš pat nedomā kārtot vecos kara parādus.”

Antiņš Jērs ar lielu interesi bija noklausījies Rozes kunga pasaules notikumu vērtējumu, un viņam pret šādu „tirdzniecisku viedokli" bija savi nopietni iebildumi, bet viņš tos nepaguva izteikt, jo Ragna, saposusies iešanai, sauca: „Antiņ, es domāju, tev tā konjaka sprediķa pietiks. Ja gribam vēl šodien tikt pie mācītāja, mums jābrauc.”

Rozes kungs ļoti labi zināja (īpaši no paša pieredzes), ka pravietis savās mājās netiek cienīts, tāpēc atstāja meitas necienīgo piezimi neievērotu. Viņš uzsmaidīja dēlam astronautam, kas, ar apaļo stikla galvseģi padusē, nometies pusguļus, zvilnēja uz paklāja un domīgs urbināja degunu: „Āri, tu gribēji zināt, kas ir znots."

„Jā. Bet tu man neteici."

„Tagad es varu tev paskaidrot šī vārda nozīmi.”

„Bet ja es vairs negribu zināt?"

„Katram augošam cilvēkam savs vārdu krājums vienmēr jāpapildina, ari viņa mātes valodā, ko svešās zemes skolā nemāca. Tāpēc klausies uzmanīgi: ja kādam tēvam ir meita un tā apprecas, tad viņas virs tam ir znots. Ci-

tiem vārdiem: meitas vīrs ir tēvam znots. Piemēram, kad Ragna tagad apprecēsies..."

„Ragna precēsies? Ar Bārdiņu?" Āris atdzīvojies jautāja.

Rozes kundze patlaban saslaucīja mīļā dēliņa pa paklāju izkaisītās maizes drupatas un gluži pārsteigta atliecās taisna: „Āri, vai tev prāts, tādu kaut ko iedomāties, ka Ragna varētu ar to..."

„Bet es pats ar savām ausīm dzirdēju, ka viņa pa tālruni runāja..." sāka taisnoties Āris, bet tālu netika.

Ragna pie durvīm vēl bija saklausījusi, ko puika saka, un metās atpakaļ: „Monstr, es tev ausis noplēsīšu, ja tu ložņāsi gar tālruni, kad es runāju, un melsīsi niekus."

Monstrs mirklī saprata, saniknotās Ragnas sejā paskatījies, ka nu nav joki un viņa ausis atkal cietīs. Viņš steigšus uzgrūda galvā stikla burbuli un rāpus devās vēl drošākā aizsegā — aiz tēva krēsla. „Tēt, stāvi man priekšā, Ragna atkal plēsīs manas ausis."

Tēvs, dēlu aizsargādams, izstiepa pret meitu atvairī-tājas rokas: „Rimsties! Vai zēns ir vainīgs, ja viņam labas ausis."

Ragna jau bija paspējusi savaldīties un brālim vairs pakaļ nedzinās: „Ja viņa ausis būtu tik labas un tīras izmazgātas, kā tu domā, tad nebūtu nabadziņš pārklausījies un nerunātu tagad muļķības. Tieši toreiz, kad pamanīju monstru slepus klausāmies, es runāju ar Antiņu. Un tāpēc sarunu mēs pārtraucēm. Tu taču to vēl atceries, Antiņ?"

„Kā nu neatcerēšos. Tā tas tiešām notika," apstiprināja Jērs. „Tu toreiz monstru — es gribēju teikt — Āri vēl pamatīgi sabāri."

„Redzi nu, Ārulīt, kādas neglītas valodas tu būtu palaidis, slepus klausoties, kas tev nav jādzird," pārmeta dēlam arī māte.

„Bet — kā lai es to zinu, kas man nav jādzird?" spu-rājās pretī monstrs, drošā tēva aizmugurē slēpdamies.

Ragnas melnās acis atkal iezibsnījēs: „Monstr, tu esi neciešams! Paldies Dievam, ka man ar tevi vairs kopā nebūs jādzīvo.''

„Kā? Vai tad jūs pie mums nedzīvosit?" brīnījās Rozes

kundze. „Mums taču pašu mājā istabu diezgan. Atdosim jums visu augšējo stāvu.”

Ari tēvam likās, ka tā būtu pareizi un visiem izdevīgi: „...un ja Jēra kungam būtu neērti sievas vecāku mājās dzivot par brīvu, es nemaz nejustos apvainots, ja viņš gribētu maksāt īri.”

,,Jā, to es labprāt darītu," atsaucās Antiņš. „Tā nemaz nav slikta doma — dzīvot visiem kopā, vienā lielā saticīgā ģimenē."

„Un tad tu būtu mans onkulis. Antiņ? Vai jā?” par jaunajiem radu rakstiem galvu lauzīdams, gribēja zināt Āris.

„Nē, Ārulit, Jēra kungs būs tev svainis,” paskaidroja viņam tēvs.

Un monstrs kā priecīgs spociņš ar stikla burbuli galvā sāka lēkāt pa istabu: „Svainis! Svainis! Man tagad būs pašam savs svainis."

Bet Ragna palika stingra un nepiekāpīga: „Es gribu beidzot laukā no šādas apkārt lēkājošas un brēkājošas saticības apkampieniem. Es gribu pati savu patstāvīgu dzīvi.”

Antiņš kā atvainodamies noplātīja rokas un gribēja kaut ko teikt, bet Ragna sagrāba viņu pie piedurknes un izrāva pa durvim laukā.

Rozes kundze, pie loga piegājusi, noskatījās aizgājējiem pakaļ: „Kaut nu varētu abi sadzivot. Viņš jau rādās lāga cilvēks. Bet Ragnu reizēm tāds kā niķīgs velniņš dida. Būs svētdien jāaiziet uz baznīcu.”

TREŠĀ NODAĻA

ANTIŅAM kājas bija jau tā notirpušas, ka sāka trīcēt ceļi. Juta nogurumu ari rokās un atpakaļ atliektajā kaklā. Bet nedrīkstēja padoties, vajadzēja izturēt vēl kādas divdesmit minūtes (viņš jau vairākas reizes bija iemetis acis rokas pulkstenī), tad būs pusdienu laiks un varēs atpūsties. Līdz tam ir jāturpina nepārtraukti kustēties, lai sevi nenodotu, ka ir jau piekusis nepilnās četrās rīta cēliena stundās. Aukuperons, to pamanījis, sāktu par viņu smieties. Bet tas vēl nebūtu ļaunākais. Viņš varēja mācekli atlaist jau pašā pirmajā dienā. Un tāda nelaime nedrikstēja notikt — nedēļu pēc kāzām palikt bez darba, kad visi viņa ietaupījumi bija gandrīz jau iztērēti, paļaujot vaļu Ragnas grūti novaldāmam iepirkšanās priekam.

Tāpēc Antiņš Jērs saņēmās, lūkoja pēdas uz kāpņu šaurā pakāpiena iegrozit ērtāk, lai kājas tik ļoti netirptu, un pārlika līdz pat kātam slapjo sareni otrā rokā. Tā bija viņa laime, ka visus darbus (izņemot rakstīšanu, ko prata vienīgi ar labo roku) varēja strādāt abrocīgi. Jā, kas to gan būtu domājis, ka krāsošana nemaz tik viegls darbs nebija. No malas skatoties, likās tīrā bērnu spēlīte. Kas tur liels — iemērc tik sareni krāsu podā un slaidi novicini. Un Antiņš klusībā cerēja, ka ar sienām tik grūti nebūs kā ar griestiem. Bet ar tiem viņam bija jāsāk, lai patstāvīgi veiktu šīsdienas uzdevumu — izkrāsot vienu istabu. Varbūt, Aukuperons tik atbildīgu darbu pirmajā dienā viņam nemaz nebūtu uzticējis, ja pats neizlielījies, ka nebūs pirmo reizi ar pīpi uz jumta... Tiesa, šo to jau bija krāsojis (kas gan kādreiz nav turējis rokā sareni), bet šāds pilnas jaudas atbildīgs darbs bija pavisam cita

lieta, īpaši griestu krāsošana. Visu laiku galva atliekta atpakaļ, un rokas pāri galvai gaisā. Bez tam, uz vienu vai otru pusi otai pakaļ stiepjoties, bija jāuzmanās, lai nezaudētu līdzsvaru un nenoveltos no kāpnēm. Un tad vēl vajadzēja sargāt acis. Lai nezcik uzmanīgi sareni mērcēja podā, pēc slaidāka vēziena no tās iešļācās sejā lipīgi krāsas pilieni. Arī sarenes kāts no lejup tekošās krāsas kļuva glums un laiku pa laikam bija jāapslauka ar bikšu pakaļkabatā iebāzto lupatu.

Arī patlaban Antiņš apslaucīja otas kātu, lai tas stingrāk turētos rokā, kad no blakus istabas baltā audekla virsvalkā ar baltu platnagainu cepuri galvā iznāca Auku-perons: „Jānāk skatīties, ko esi padarījis. Ko? Vēl neesi nomālējis griestus? Tad nu gan esi gumijas stiepējs. Es tos jau esmu nokrāsojis divām istabām un virtuvei."

„Tūliņ būs. Nav daudz vairs palicis," elsodams teica Antiņš un vilka plato sareni gar griestiem ar tādu sparu, ka seja pašam piešķīda pilna krāsas. Viņš laikam aiz satraukuma, ka meistars vēro viņa darbu, bija sareni iegrūdis podā drusku par dziļu.

„Nu tad salaid dzivāk, lai varam iekost pusdienas," Aukuperons, pie viņa kāpnēm piestājies, censoni vēl paskubināja, pie reizes ari pamācidams: „Antiņ, necel pindzeli tik pilnu krāsas. Iemērcis novelc gar poda malu. Jau tagad tu esi tik cūcigi notašķījies, ka tevi pat miesīgā māte vairs nepazis, par sievu nemaz nerunājot."

Māceklis steidzās meistaram pakļausit tādā dedzigā aizrautibā, ka uz kāpņu redeļainās lāviņas uzstatītajam krāsu podam piegrūda otu pie malas drusku par stingru. Pods bistami sazvārojās un draudēja nokrist. Lai vēl pēdējā brīdī to novērstu, Antiņš ar zibenīgu, bet tikpat neapdomīgu visa ķermeņa kustību sniedzās pēc poda, ka sagāza uz vieniem sāniem kāpnes. Viņš ar savu gaišo galvu tūliņ apjēdza, ka kritiens nav novēršams, un pats jau gribēja nolēkt no kāpnēm, kad pēkšņi juta spēcīgas rokas iegrābienu bikšu dibenā. Ari kāpnes neticamā kārtā atslējās atkal taisnas.

Antiņš samulsis un pārsteigts atskatījās pār plecu un redzēja, ka Aukuperons ar vienu roku tur kāpnes, ar otru — viņa bikšu dibenu. Jā, viņš patiesi bija liels un

varens virs ar ļoti stiprām rokām, citādi ne viņu, ne kāpnes nebūtu noturējis.

,,Ei tu, gaisa pendele, citreiz neaizmirsti, ka dibens ir smagāks par galvu, Ar to tu plikā gaisā neapsēdisies. Tikai ar galvu var lidot pa mākoņiem,” labsirdīgi rājās Aukuperons.

„Man misējās,” kaunigi atzinās Antiņš un norausās no kāpnēm. ,,Bet pods tomēr nokrita.”

„Tā nav tik liela nelaime — podam cietāka piere par tavējo. Un pērves iekšā daudz vairs nevarēja būt. Ej un saslauki! Es tikmēr paņemšu savu podu un pabeigšu tavus griestus,” Aukuperons ar dižo augumu ieligojās blakus istabā.

Nokritušajā podā krāsas patiesi daudz vairs nebija palicis, un uz pelēkā, grīdai pārklātā brezenta redzēja izlijušu tikai nelielu baltu peļķiti. Antiņš sameklēja riku kastē platu, lāpstiņai lidzigu nazi un sasmēla peļķi atpakaļ podā, pēc tam vēl rūpigi nokasīdams brezentu. Tikmēr Aukuperons bija jau pabeidzis krāsot griestus, un viņi abi atsēdās uz gridas ar mugurām pret sienu, kājas pār krāsu plankumiem izraibināto brezenta paklāju izstiepuši.

,,Labi gan, ka grida ir tā apklāta,” ierunājās Jērs, čaukstinādams starp kājām nolikto sviestmaižu turzu. „Var drošāk strādāt, nav jābīstas notraipīt grīdu. Tādus krāsu traipus — ipaši, kad tie jau apžuvuši — grūti no gridas nokasīt. Kad es reiz krāsoju...”

Aukuperons bija atvāzis skārda bunduli, kādus darbā ņēma līdz amerikāņu strādnieki, un aplūkoja savas sviestmaizes: „šššš! Atkal tas pats, kas vakar — Tilzites siers, Un aizvakar bija biezpiens ar salāta lapu. Sieva atkal būs salasījusies kādas jogu vai veģetāriešu grāmatas, tāpat kā viņas draudzene, kas katru ritu kāpj uz jumta un stāv uz galvas."

„Man ir poļu desa. Mēs varētu maizēm apmainīties,” piedāvāja Antiņš.

„Dod šurp! Kas par gaļas ēdēju piedzimis, to par trusi nepataisīsi,” Aukuperons piedāvājumu pieņēma. „Tikai nesāc man kaut ko stāstīt par krāsošanu. Vai tevi maz par mālderi varēšu izmācīt, tas vēl ir jāredz. Pagaidām skaidrs kā diena ir tas, ka nevarēšu ļaut tev kāpt uz

skēfeļa. Tas nozīmētu ievest tevi drošu pašnāvnieku sarakstā..."

Antiņš ēda Tilzites sieru un, paniņas piedzerdams, domāja, ka būtu labi, ja izdotos valodas no ši bistamā tēmata novirzīt. Tāpēc viņš ar neviltotu apbrīnu teica: „Ir gan jums stipras rokas, ka varējāt noturēt mani un kāpnes."

„Treniņš," pašapzinigas pārākuma apziņas vēsā lietišķībā atteica Aukuperons. „Bez kārtīga treniņa ringā nedomā rādīties. īpaši, ja esi smagsvars. Nonesis tevi zemē mikstu kā kotleti."

„Vai jūs esat bijis bokseris?" Antiņš skatījās Aukupe-ronā vēl lielākas apbrinas izapaļotām acīm. Par boksu — šo mežonīgo sportu, viņš bija šausminādamies lasījis amerikāņu laikrakstos. Daža sacīkste pat beidzās tā, ka gar zemi notriekto bokseri satricinātām smadzenēm tūliņ aizveda uz slimnīcu, kur tas, samaņu neatguvis, mira.

„Kas gan viss es neesmu bijis. Būtu jāizdzer vienā laidā vairāki kvarti alus, lai spētu atcerēties un izstēstit. Es isu brīdi esmu pat bijis — tepat Ņujorkā —publisko ateju ap-tīrītājs. Tās ir vietas, čalit, kur naktis satiksi tādus tipus, ka nepabaidies. Pat narkotiķus un homoseksuāļus," stāstīja Aukuperons un, ar maizes pilnu muti paskatījies Antiņā, saprata, ka šitam zaļajam puisi vajadzīgi tuvāki paskaidrojumi. „Saproti, tie ir tādi tēviņi, kas krīt uz puikām. šššš! Par tādu ačgārnu maitu laikam ir jāpiedzimst. Bet, ko domā, par viņiem šai zemē pat lugas sacer un romānus raksta, ššš! Reiz arī man viens tāds nejaucenis pieberzēja plecu, un tad es viņam vilku tā, ka šis izskrēja ar mugurpusi cauri aizslēgtām sēžamkambarīša durvīm un palika tur stenot."

„Tad nu gan ir labi, ja tādos bīstamos gadījumos pie rokas ir smaga dūre," šausminādamies atzina Antiņš.

„Tāda ir visur kur noderīga," nodzēries krietnu malku kafijas no rievainas siltuma pudeles, turpināja Aukuperons. „Ja man tādas nebūtu, varbūt, es Rīgā nogultos Latgales priekšpilsētas Cūku dārzā. Tur bija tāds dārzs ne tālu no Jāņa vārtiem, kur vārtu nemaz nebija. Bet tā to vietu sauca. Un Cūku dārzā man bija ar vienu meitu norunāts randiņš. Sazini nu, kāpēc tieši Cūku dārzā. Bet tādas nesaprotamas lietas notiek. Amerikāņi ari sabla-

mējās Cūku līcī, it kā labākas vietas nebūtu, kur blamēties. Un tā nu mēs tai Cūku dārzā pie ķiverotas pažar-nieku mūzikas griezām valceri, līdz sāku vērot, kas tie par jokiem. Forštates pašenīši, biksēs, kam staras lej-galos bija tik platas, ka plivinājās tālu pāri kurpju purngaliem, sākuši tādu kā ielenkuma manevri. Un kad loks bija noslēdzies — tā Hamsunam saucas kāds romāns — man atlikās tikai uzbraucit piedurknes. Noguldīju gar zemi kādu duciti — kas cēlās kājās, tas dabūja vēl — bet tad sāku skatīties, ka šiem ir neizsmeļamas rezerves. Bija jāpāriet uz atkāpšanās kauju — reizē sitot un mūkot, līdz sasniedzu Lubānas ielu. Un tur pazudu — pirtī. Sak', vai nu pliku sutā viņi mani pazīs. Tak tas viņiem nebija ienācis prātā, ka viņu pirti kāpšu pats uz lāvas. Vienā mierā izsautējies un izpēries ar mikstu bērza slotu, kā no jauna piedzimis vakarā pārrados savā Grīziņkalnā."

,,Tad nu gan jūs esat bijis ļoti bistamā situācijā,” pēc Aukuperona karstās kaujas atstāsta Antiņš ar patiku dzēra vēsās paniņas.

Paplata smaidoša seja ar balinātu linu krāsas matu cekulu uz pieres pagriezās pret viņu: „Klausies, man tā vien liekas, ka tu nemaz nezini, kas tas ir — bīstama situācija, ja vari runāt tādas muļķibas. Saki, vai esi bijis uz grimstoša tankkuģa, kad visapkārt pa ūdens virsu izplūdusī eļļa deg un tev ir jāpeld pa uguns jūru?”

,,Nē,” Antiņš bikli teica.

„Saki, vai esi ncdrii ar izplētni laidies lejā ienaidnieka aizmugurē, kad nezini, vai krievs tevi pamanīs jau gaisā vai lode gaida uz zemes un vai vispār dzīvs tiksi atpakaļ pie savas daļas?"

„Nē.”

„Tad nemuldi par bīstamām situācijām, bet labāk saki, cik ilgi jau esi laulāta vira kārtā,” Aukuperons aiztaisīja tukšo sviestmaižu bunduli un, pašļūcis ar dibenu tālāk nost no sienas, palika to zem galvas, tad nostūma cepuri uz acīm, it kā gribētu brīdi nosnausties."

„Būs jau nedēļa.”

„Tad skaties, lai sieva aizmigusi nepaliek guļot uz tava krekla, citādi no rita netiksi ārā no gultas. Savu sētnieka pagrabu laikam jau esi atstājis. Kur jūs tagad dzīvojat?”

„Ragna — tas ir, mana sieva, par vari gribēja, lai saņemam dzīvokli Greničas vilidžā, tur esot mākslinieciska gaisotne,” stāstīja Antiņš. ,,Bet kad es, turp nobraucis, to gaisotni pats savām acīm redzēju, teicu stingru un noteiktu — nē! Tur pa ielām vazājas īsti putnu biedēkļi, kādus mājās mēdzām uzstādīt savā dārzā, kad ķirši nāca gatavi, lai atbaidītu strazdus no ogu zagšanas. Sievietes nesukātiem, pār pleciem vaļā izlaistiem nāru matiem, mākslīgi platos kamzoļos un tik šaurās biksēs, ka diben-puses mēneši spīdēdami spiežas laukā. Vīriešiem mati gan maķenīt īsāki, bet toties daudziem īstas alenieku bārdas. Un dažs turpat ielas malā, uz kāda nama ieejas kāpnītēm atmeties, strinkšķina ģitāri un gaudo kā suns uz mēnesi. Paldies par tādu gaisotni. Es teicu stingru un noteiktu — nē!”

,,Un kur tad galu galā esat apmetušies?" Aukuperons gar cepures naga malu izpūta jautājumu.

„Beidzot vienojāmies par Elles ķēķi. Ja jau Ragnai tā mākslinieciskā gaisotne vajadzīga, lai meklē to pašu latviešu pudurī, kas tur pie desmitās avēnijas un četrdesmit otrās ielas sapudurojies. Tie mūsu ellesķēķnieki gan ir bohēmieši, taču tik dulli nav kā bītņiki — ar bārdām apkārt nestaigā un ģērbjas kā normāli cilvēki. Bet jūs jau viņus, droši vien, pazīstat labāk par mani. Tā man šķita, kad Jāņos Ņudžersijā tikāmies pie Bičoļiem.”

,,Un tu bēniņos aizmigi,” Aukuperons atbīdīja cepuri pakausī, uzrausās atkal sēdus un aizsmēķēja cigareti. „Protams, ka pazīstu. Tanī alus ezerā, ko mēs par abiem ar Zeltiņu esam izdzēruši, zirgus varētu peldināt. Cilvēks nekas, ja tikai arī mani laistu pie runāšanas. Bet drīzāk kniepadatu akmenī iespraudīsi nekā pušplēstu balsienu starp viņa vārdu lēveņiem. Tāpēc viņa grāmatas iznāk tādas paplānas, ka pie manas alus kastes viņš vienmēr atstāj neuzrakstītu lappušu kaudzes. Ar Taunu atkal ir cita nelaime — viņš ir slinks ēdējs. Kad es Ņujorkā palieku pie viņa pa nakti, vienmēr atrodu ledusskapi tukšu. Un tad nu es neļauju viņam no gara vien pārtikt. Piecepu pilnu bļodu ar kotletēm, novāru tupeņus, atsēdinu dzejnieku pie galda un saku — pieēd reiz pilnu vēderu, citādi pats kļūsi par mākoni. Paēdis Linards solījās — sākšot arī pats kārtīgi cept un vārīt. Bet dzejnieku solī-

jumi no mutes tūliņ uzkāpj debesīs, kā dūmi pa skursteni. Tā reiz aizgājis skatos: abi ar Zeltiņu ēd gan. Bet ko? Jēlu maltu gaļu, ar karoti uz maizes kraudami.”

Antiņš brīnoties grozīja galvu.

Aukuperons, to pamanījis, piebilda: ,,Nu, nu, negrozi galvu un nebrīnies, kad pats nemaz vēl nezini, vai sieva ar siltām pusdienām tevi mājās sagaidīs. Dažam nošķiebjas apprecēt tādu primadonnu, kas neprot ne ūdeni uzvārīt. Man gan pusdienas kādreiz ir bijis jāgaida, bet es tās tomēr vienmēr arī esmu sagaidījis."

Antiņš nezināja ko atbildēt, jo tiešām nebija drošs, vai Ragna viņu ar pusdienām gaidīs. Savas medus nedēļas laikā, jauno sievu visādi iepriecināt lūkodams, viņš pats bija cepis un vārījis. Tagad viņš atkal strādāja, pelnīja maizi, un viņa vietā pie ģimenes pavarda vajadzēja stāties Ragnai. Bet — vai viņa to būs darījusi? Antiņš uz šo jautājumu patlaban nezināja atbildes. To redzēs vakarā, ko sieva būs darījusi, kad pārnāks no darba mājās. Tāpēc pie šī patlaban neatbildamā jautājuma viņš negribēja kavēties: ,,Pret Elles ķēķi man nav iebildumu arī tāpēc, ka tas ir pašā Ņujorkas centrā, ar ērtām satiksmes iespējām uz visām pusēm. Pie astotās avēnijas ir lielā Autoritātes autobusu osta, un Taimskvēram pa apakšu cauri skrien gandrīz vai visas pazemju līnijas. Tas ir svarīgi, lai varētu ērti tikt uz visiem latviešu sarīkojumiem.”

„Vai tev visi jācpskrien? šššš! Tad nu gan esi vīrs — tikko pārvedis mājās jaunu sievu un jau sāc gudrot par dauzīšanos apkārt. Tādā gadījumā iedod draugiem savu adresi..."

Aukuperons zobojās tik labdabīgā balsī, ka Antiņš nejutās ne aizkārts, ne apvainots. ,,Es, cik iespējams, gribu būt klāt visur tur, kur mūsu trimdas kultūras dzīvē notiek kaut kas nozīmīgs."

„Visur dzirdēsi tās pašas runas.”

„Es nebūt nedomāju tikai klausīties citu runās. Man pašam ir savs sakāmais, kas jāizsaka."

„Vai nu runas vīru mums trūkst, ka ari tev būtu jādzesina mute.”

„Vajag vēl vairāk un vēl labākus!” dedzīgi iesaucās Antiņš. „Sabiedriskā darba galvenā pazīme un īpatnība ir runāšana. Par to nevajadzētu smieties. Jo kā bez runā-

sanas lai uzmudina trimdas jūgā pagurt sākušos tautiešus, dod tiem padomus, mērķus, ideālus un ierosmes? Uz visiem kūtrajiem un vienaldzīgajiem, tos pierunājot, skubinot un pārliecinot, ir jārunā un jārunā tik ilgi, līdz tie sāk mosties. Nav taču citas iespējas atklāt otram cilvēkam savas dvēseles vissmalkākās stigas, kā tikai ar vārdiem mīļajā mātes valodā. Kā putns savu dvēseli izdzied dziesmā, tā cilvēks to no sevis var izritināt laukā tikai ar vārdiem. Tāpēc katram sabiedriskam darbiniekam vairāk vai mazāk ir jābūt mutes dzejniekam."

„Celies nu, mutes dzejniek, un mēģini sev iestāstīt, ka tev šī istaba līdz vakaram jānokrāso," Aukuperons uzslējās kājās un pārlaida skatu griestiem, kas bija jau apžuvuši. Šķita, ka viņš ar Antiņa darbu ir apmierināts. „Ja tu bez runāšanas gribētu pavingrināties arī kādā derīgākā sabiedriskā darbā, tu būtu itin labs — sabiedrisks krāsotājs. Tādu mums tik maz, ka dažreiz pie pindzeles jāķeras pat dzejniecēm."

„Un kāpēc tieši es — būtu labs — tādā darbā?" Jērs ar stipri šķību skatienu paskatījās Aukuperonā, kas stāvēja istabas vidū, rokas kā divas osas sānos saspraudis. Droši vien, milzis par viņu atkal gribēja pazoboties.

„Pirmkārt, tāpēc, ka tādi sabiedriski krāsotāji var strādāt tikpat lēni kā tu. Viņiem par stundām nemaksā. Un ja tu gribi zināt — vispār nekā nemaksā. Arī avīzēs par viņiem neraksta. Otrkārt, tāpēc, ka tu tik ļoti gribi darboties trimdas tautas kopības labā. Un tas ir darbs, kam, kā jau teicu, trūkst darītāju."

Antiņš nebija tāds biezādainis, ka nebūtu jutis viņa lēnajam darba tempam tēmēto dūrienu. Bet — laikam tādi jāpacieš visiem mācekļiem, līdz iemanās amatā. Tāpēc izlikās nesapratis un tikai vientiesīgi nobrīnījās: „Bet ko tad viņi — tādi sabiedriski krāsotāji — sabiedrisku krāso?"

„Atbrauc sestdien uz draudzes bērnu nometni Katskiļu kalnos, tad tu redzēsi," teica Aukuperons. „Tur mūsu talcinieku grupa atkal pavadīs nedēļas nogali tādā sabiedriskā darbā, kur runu turētāji ir zāģi, lāpstas, cirvji, mūrnieku ķelles un mālderu pindzeles. Mūsu pašu mutes palaišana — vienīgi laika kavēklim, aprunājot drauga brūtes vai pušelnieka degunu. Pagājušo reizi visi vīri

saklupa ap zāģiem, cirvjiem un ķellēm, un man par palīdzēm mobilizēja sievišķus. Nekāda lielā labuma negaidīju, domāju, tādas tamborētājas vien jau būs. Bet — kad atbrauksi, tad tikai skaties, ka vari turēties dažai labai lidz, un es nedomāju runāšanu...”

,,Tur jau tik viegli nevar nokļūt. Lai aizbrauktu, vajadzīgs auto, un man tāda nav,” atrunājās Antiņš.

,,Par transportu nebēdā. Ja būsi braucējs, pats draudzes priekšnieks Kārlis Biernis piebrauks ar savu karieti tev pie durvīm,” apgalvoja Aukuperons. ,,Tev par zināšanu, Biernis ir tāds biedrību virs, ka abu roku pirkstu nepietiks, lai saskaititu visas biedrības, kurās viņš darbojas. Bet reti dzirdēsi viņu runājam, un tad ari tik klusā un lēni nopietnā balsī, it kā katru vārdu vilktu no sevis laukā ar stangām, bet ja ir kāds darbs kur darāms, viņš visur būs klāt.”

Būtu ļoti patīkami iepazīties ar tādu viru, par kuru ar ar cienību izteicās pat Aukuperons, bet Antiņš domāja, ka šoreiz tas nebūs iespējams. Jau pirmajā nedēļas nogalē pēc kāzām nevarēja atstāt Ragnu mājās vienu. Un viņa tādā talkā noteikti nevēlēsies piedalīties. Tik daudz viņš savu jaunlaulāto sievu pazina. Tāpēc ar patiesu nožēlu teica: ,,Šo sestdienu es nu gan nevarēšu, saprotiet pats — mūsu pirmā nedēļas nogale pēc kāzām...”

„Tad tā tūliņ ari būtu teicis. Domā, es esmu no koka un nesaprotu, kas vīram ar tikko iesildītu laulības gultu par visu vairāk prātā? Bet šis — nevarot braukt, jo neesot pašam sava auto. Vai tiešām tu mani turi par tādu ģeķi, ka cerēji tā izmānīties?" ar greizi sašķiebtu šķelmja muti sminēja Aukuperons. „Bet sava sabiedriskā nodeva tev kā krāsotājam tomēr būs jādod, no tās es tevi vaļā nelaidīšu. Vēl pirms Ziemsvētkiem aizbrauksim uz Nuarku un izkrāsosim bērniem skoliņu. Tās ir stipri nolietotas, īrētas telpas melno rajonā, kur mūsu mazie sestdienās sabrauc mācīties, bet melnajiem pašiem šķiet labas diezgan un tie par remontu nedomā. Tad nu padomāsim mēs, lai latviešu bērniņu eglīti var dedzināt svaigi krāsotās, gaišās telpās.”

„Jā, tādam skaistam darbam es noteikti braukšu palīgos," iejūsminājies iesaucās Antiņš. „Man ļoti patīk bērnu eglītes. Tāpēc ieradīšos arī pašā Ziemsvētku sarī-

kojumā. Un es jau tagad varu iedomāties, cik jauka sajūta mums būs, sēžot pie mirdzošās eglītes ar apziņu, ko esam te veikuši."

Taču Aukuperonam šī Jēra jūsmošana nebija pa prātam: ,,šššš! Tu, kā rādās, ari esi piederīgs tai ļaužu sugai, kas par katru padaritu labu darbu paši priecājas visvairāk un to vien gaida, lai viņus slavētu."

Antiņš tādu valodu nesaprata: „Vai tas kas ļauns? Vēlēšanās saņemt par savu darbu algu ir tiri cilvēcīga, kaut ari tas būtu tikai atzinīgs paldies. Un tā ir vienīgā alga, ko sabiedrisks darbinieks vispār var cerēt saņemt, bet bieži nesaņem pat to."

,,Tā, tā. Man jau pašam vajadzēja saprast, ka esi tikai tāds cilvēcīgās vientiesības, nevis Raiņa Antiņš. Tādi pasaulē laikam nemaz nav sastopami, tādus var izgudrot tikai dzejnieki." Aukuperons to teica tādā balsī, ka Jēram šķita, tā nemaz nav viņa paša balss, kas vēl nupat bija dimdējusi sulīgi lielmanīgā tonī, stāstot par dēkaino kaušanos Cūku dārzā. Bet jau pēc briža tā skanēja atkal tāda pati kā agrāk: „Pietiks gurķoties! Nāc, es sajaukšu tavas istabas sienām krāsu. Te vākšoties iekšā jaunlaulāts pāris, un tad jau laikam šī būs guļamistaba, jo pēc iedotā pērves parauga tā jāizmālē tik koši rožainā krāsā, kāda ir sieviešu šermīza naktskrekliem. Pazīstot amerikāņus, nemaz nav jābrīnās, ka guļamistabas sienas būs pieskaņotas kundzes veļai." Lieliem soļiem kāpdams uz virtuvi, kur bija sakrauti dažāda lieluma krāsu podi, Aukuperons stāstīja: „Viņiem šādi joki patīk. Reiz kāda madāma man lika izkrāsot visu dzīvokli uz mata tādu, kāds esot viņas pūdelis. Bet krāsa šim tik nenoteikti pelēcīga, ka nevarēju un nevarēju sajaukt madāmai pa prātam. Tup man blakus pie poda un tik komandē: drusku zilganāku, ne tik tumšu, nu būs par gaišu... Beidzot es vairs nenocietos un teicu, vai nebūs prātīgāk reizē ar dzīvokli nokrāsot ari suni."

Par laimi šoreiz tāda neapmierināmi prasīga dāma Aukuperonam pie poda blakus netupēja, meistars vajadzīgo krāsas toni ātri un veikli sajauca, un Antiņš varēja ķerties atkal pie sarenes.

Rokas pusdienas pārtraukuma laikā bija atpūtinātas, un ari pats ar paniņām viņš bija jūtami atspirdzinājies,

tāpēc pirmā siena kļuva rožaina itin ātri. Ar otras krāsošanu jau vairs tā neveicās, bet pie trešās stājoties, sajuta atkal nogurumu ne tikai rokās, bet visā ķermenī. Taču Antiņš nedomāja padoties šādam darbam nepieradinātās miesas vājuma zīmēm. Viņš bez vajadzības neapstājās, lai atvilktu elpu, un bīdamies, ka pašam nezinot, varētu būt kļuvis gausāks, centās kāpelēt pa kāpnēm un vicināt sareni veicīgāk. Tā gcm nesaprotamā kārtā kļuva arvien smagāka un smagāka... Bet Jērs turējās zobus sakodis, lai tikai atkal nebūtu jādzird meistara zobgalīgās piezīmes par viņa lēnumu.

Un izturēja arī. Kad atskanēja Aukuperona dimdošais sauciens: „Feirāms!”, viņš pacēla roku pēdējam rožainās otas vilcienam. Visa palielā istaba no griestiem līdz grīdai tik koši rožaina žilbināja acis, ka Antiņam skatoties sāka reibt galva. Viņš tomēr priecīgs smaidīja, jo darbu laikā bija pabeidzis.

To atzina arī meistars: „Kā redzu, šoreiz esi ticis galā bez manas palīdzības. Var jau būt, ka no tevis īstu cunftes mālderi tomēr iztaisīšu. Bet tagad ej un noberzē ar terpentīnu rokas un seju. Tāds raibs ērms, kāds tagad izskaties, tu uz ielas nevari rādīties. Cilvēki domās, ka tevi kāds mērcējis krāsu podā."

Cik ļoti piekusis, Antiņš īsti sāka sajust tikai tad, kad Taimskvērā izkāpa no pazemja. Ilgi un pamatīgi ar terpentīnā mērcētu lupatu trītā seja vēl sūrstēja un arī smaržoja, ko juta katrā elpas vilcienā. Un kājas bija savādi ļodzigas, tā kā ejot likās, ka visa četrdesmit otrā iela būtu kuģa klājs, kas šūpojas. Bet Antiņš uzņēmīgi stūmās garām cilvēku pleciem, lai ļaužu biezenī, kāds te vakaros pieblīvēja ietves, tiktu, uz priekšu un ātrāk mājās, kur viņu gaidīja sieva. Jo varēja pat būt tā, ka Ragna, viņu pēc pirmās darba dienas mājā gaidīdama, tomēr padomājusi par sevišķi garšīgām vakariņām, lai viņu pārsteigtu. Ja Ragna, viņam mājās esot, pa virtuvi negribēja rikoties, tad tas vēl nenozīmēja, ka viņa to nedarīs, kad sāks just pienākumu aprūpēt maizes pelnītāju vīru. Varbūt, mājturibas jūtas jaunās sievās attīstījās pamazām, tāpat kā mātes jūtas. Un Antiņš nožēloja, ka viņš par šādiem jautājumiem tik maz lasījis. Bet, tēva pienākumiem sagatavojoties, viņš katrā ziņā būs tālre-

dzīgāks un jau laikus iegādāsies un izlasis attiecīgo literatūru, kādu varēja dabūt ari lētajos, kabatas formāta izdevumos.

Aiz astotās avēnijas pazuda spožu uguņu apmirdzētās kino teātru fasādes, un sarkanīgi spīdēja tikai kāda krogus alus reklāma. Cilvēku straume te vairs nebija tik bliva, un Jērs pastiepa garāku soli. Likās, ka viņu bez ilgām pēc sievas, ko agrā rīta stundā bija atstājis gultā aizmigušu, mudināja steigties ari izsalkums. Jo katru reizi, ejot garām kādas ēdnīcas ēdēju virinātām druvīm, pa kurām izplūda vircotu viru un ceptas gaļas smarža, viņa gaita parāvās vēl krietni žiglāka. Laikam tas bija izsalkums, kas Antiņam lika arvien stiprāk pieķerties ticibai, ka mājās viņu gaida siltas vakariņas. Pēdīgi tā pat kļuva par nesatricināmu pārliecību, tā kā viņš jau sāka iztēloties, kas tas būs, ko Ragna uzliks viņam uz šķīvja. Droši vien, tas būs kāds no viņa mīļākajiem ēdieniem: kotletes ar zirnīšiem un kartupeļu biezeni, karbonāde ar sutinātiem kāpostiem un vārītiem miltainiem kartupeļiem vai cepta saldētā forele ar risu un svaigu gurķi skābā krējumā. Jau tagad, par brango ēšanu domājot, siekalas saskrēja mutē. Tāpēc, ticis līdz desmitās avēnijas un četrdesmit otrās ielas stūrim, kur pelēkas mājas trešajā stāvā viņš tagad dzīvoja, uzdrāzās pa kāpnēm tiķ veicīgi, it kā nemaz nebūtu piekusis. Tad brīdi pie sava dzīvokļa durvim palika stāvot un, elpu atvilkdams, ostīja gaisu. Taču nekādas nodevīgas virtuves smaržas gaitenī neizdevās saost. Tādas gan bija jutis pie citu dzīvokļu durvīm, kur citas sievas gaidīja mājās citus vīrus. Nu, tas vēl nebija iemesls kļūt neticīgam, jo Ragna allaž uzmanīja, lai virtuves durvis būtu aizvērtas, jo viņa necieta, ka viss dzīvoklis pieplūda ar ēdiena smaržām.

Paēst cerīga cilvēka labo omu nebūt vēl nezaudējis, Antiņš atslēdza durvis un ieaurojās: ,,Mīļā, es esmu mājās! Sieviņ, tavs vīrs ir mājās. Kur tu esi?" un slepus viņš cerēja, ka Ragnas balss atsauksies no virtuves.

Tā tomēr atskanēja no guļamistabas: „Beidzot tu nāc. Es esmu izsalkusi un gribu ēst."

,,Es arī," priecīgs apliecināja Antiņš un atkal paošņāja

gaisu, bet tad viņš pamanīja, ka virtuves durvis ir vaļā, no tās nekādas kārdinātājas smaržas laukā neplūda.

„Tūliņ es būšu gatava. Tad varēsim aiziet uz restorānu paēst,” tikpat prieciga atsaucās sievas balss, bet Antiņš pēkšņi atkal sajuta visos locekļos tādu nepārvaramu nogurumu, ka atsēdās tuvākajā krēslā.

„Uz restorānu? Kāpēc mums jāiet uz restorānu?”

„Nu, lai paēstu. Tu taču būsi darbā piekusis, lai gribētu pats kaut ko virtuvē pagatavot.”

„Jā. Es tiešām esmu piekusis. Bet — es domāju, ka tu — tāpat kā citas sievas..."

„Tu domāji, Antiņ? Par mani?” Ragna parādījās guļamistabas durvis, glīti saposusies iziešanai.

Antiņš nesaprata, kur pēkšņi viņā uzradās tāds īgnums, ka gribējās sievai iedzelt, jo tas nebija viņa dabā. Varbūt, tam uzurdija pēkšņā vilšanās paša iedomu radītajā iztēlē, kā viņu pēc garās darba dienas mājās sagaidīs. „Jā, es domāju, ka tu tāpat kā citas darba vīru sievas celsi man galdā vakariņas."

„Bet tu tak pats labi zini, ka es to neprotu, ka man pa virtuvi nepatik mīcīties,” pārsteigta brīnījās Ragna.

„Ko cilvēks neprot, to viņš, ja grib, var iemācīties. Es arī tagad mācos — jaunu amatu.”

„Tas ir vīra pienākums.”

„Un sievas?”

„Darīt viru laimigu. Vai es neesmu tevi diezgan mīļojusi, lai tu tāds būtu? Pats vēl pagājušo nakti, man blakus gultā gulēdams, apgalvoji, ka savu mūžu neesot bijis tik laimīgs. Vai tagad tu tik laimīgs vairs nejūties?”

Ragnas melnajās acis Antiņš pamanīja jau labi pazīstamo bīstamo spidumu un redzēja, ka viņas lūpas savelkas zobgaligā sminā. Nē, to viņš nevarēja noliegt, ka sieva medus nedēļā nebūtu viņu pietiekami apmīļojusi. Dažbrid pat tādā pārgalvīgā degsmē, ka pārsteigts un iztrūcinājies viņš tik tikko neizvēlās no lcrulibas gultas. Un bija jābrīnās, ko visu Ragna meņģēdamās neizgudroja, ari tādas izdarīšanās, kas viņam šķita pagalam nelatviskas. Bet ko gan viņš, tādās lietās aplams nezinātājs, varēja iebilst, ja Ragna jau kāzu naktī bija smējusies, ka viņš pat neprotot skūpstīties, tikai bučoties kā brālis ar māsu. Ko viņš tur varēja darit, ja bija līdz šim

dzīvojis godīgā pārliecībā, ka skūpstīšanās cits nekas nav: saliek tik kopā mutes un velk elpu uz iekšu, līdz pašam aiz gaisa trūkuma sāk noreibt galva. Un Ragna tad viņam sāka mācit — dvēseles skūpstu. Bet kāpēc to par tādu sauca, Antiņš vēl tagad nesaprata, jo tam ar dvēseli nebija nekāda sakara.

Antiņš sadomājies bija aizmirsis Ragnai atbildēt, un viņa, joprojām guļamistabas durvīs stāvēdama, atkārtoja jautājumu: ,,Vai tagad tu tik laimīgs vairs nejūties?"

Un viņš atbildēja godiga cilvēka vaļsirdībā: „Ari vislaimīgākie cilvēki nevar dzivot bez ēšanas."

„Tāpēc es teicu — aiziesim paēst uz restorānu," sieva viņam atgādināja.

Taču Antiņš noguris par to pat negribēja domāt, ka viņam vēl būtu jāceļas, jāpārģērbjas, jānokāpj lejā un jāiet pa ielām, lidz atradis vietu, kur Ragnai patiksies paēst. Un viņam gluži necerētā kārtā radās dūša pretoties sievai: „Kāpēc man jāiet uz restorānu, ja pašam mājās ir sieva, ledusskapis un virtuve."

„Tu laikam domā, ka esi apprecējis virtuveni?" Ragnu Antiņa bezkaunigā atbilde bija tā sadusmojusi, ka viņas sejā vairs neredzēja pat zobgalīgā smina, spīdēja tikai acis.

„Kāpēc tu pati sevi gribi pazemināt, ja labi zini, ka esi manas mājas saimniece," rāmā garā atbildēja Antiņš. „Bez tam tu pati tāda gribēji būt, jo prasiji, lai es tev dodu saimniecības naudu. Un tu šai nedēļai to saņēmi itin pieklājīgu, lai nebūtu jāskopojas. Tu tagad gribētu dot man naudu atpakaļ, lai saimniekoju pats?"

Laikam Ragna kaut ko tādu no Antiņa nebija sagaidījusi. Ja mirkli likās, ka viņa tūliņ eksplodēs vai vismaz sašutusi piecirtīs kāju pie grīdas, tas tomēr nenotika. Samērā ātrā vaibstu pārmaiņa viņas sejā ļāva nojaust, ka vēsais aplēsējs saprāts gūst virsroku par grūti valdāmo temperamentu. Un ļoti varēja būt, ka iedotās naudas viņai vairs nebija, lai tagad, kā īstai drāmatiskai situācijai piederētos, iesviestu to sīkumainajam vīram sejā. Pilnigi pretēji gaidītajam, viņa saņēmās un smaidīja: „Zini, Antiņ, man tagad vajadzētu būt ļoti dusmīgai par tādu tavu izrunāšanos. Bet es saprotu — tu esi noguris. Un noguris cilvēks kādreiz kļūst kašķīgs pats pret savu

gribu un bez nopietna iemesla. Es tev palīdzēšu atpūsties."

To pateikusi, Ragna piegāja pie krēsla, kurā sēdēja Antiņš, un piespieda kādu pogu. Sēdētāja galva un pleci tūliņ atkrita atpakaļ pusslipi guleniskā limeni, bet kājas, ceļgalos kāsi saliektas, uzšāvās augstāk par galvu. Ka šāds ērmigs ķermeņa stāvoklis vislabāk palīdzot atpūsties, Ragnai mēbeļu veikalā bija iestāstījis veiklais pārdevējs, un viņiem krēslu vajadzēja pirkt. Nu Antiņš tādā lieliskā atpūtas pozē tani gulēja pirmo reizi. Un lai viņa atpūtas izbaudīšana būtu vēl jaukāka, Ragna pati iesēdās viņam klēpi.

Antiņš iestenējās (sieva pa daļai bija uzsēdusies viņa vēderam), bet rādija priecigu seju, juzdams vēsus pirkstu galus pie deniņiem, tad uz kakla aiz ausim un aizslīdot tālāk gar krekla apkakles iekšpusi.

„Antiņ, tu nevari iedomāties, cik man bez tevis vienai bija garlaicīgi un kā es tevi gaidiju mājās."

„Tu varēji kaut ko darīt."

„Piemēram, ko?"

„Tu varētu — sākt jau tagad..." Antiņš jocīgi pasmaidīja, tad turpināja tēvišķi nopietnā balsi: „Adīt mūsu mazajam kādu rožainu kamzolīti vai siltas biksites. (Šķita, ka acu priekšā viņam vēl rēgotos šodien krāsotās istabas rožainās sienas.) Mūsu pagasta sievām — kas gaidīja — kā man likās — tas bija jauks laika kavēklis."

„Fui, Antiņ, par ko gan visu tu nedomā."

„Jādomā ir — arī par tādām lietām."

„Bet es negribu domāt, cik ilgi vien varēšu, negribu domāt. Man tādas domas uzdzen nelabu dūšu."

,,Ko? Tev nelaba dūša?" vira balsi ieskanējās bažīgas rūpes.

„Vai beidzot tu rimsies — runāt par to! Kamēr es varu, es gribu vienigi priecāties un domāt tikai par priekiem." Zem krekla palidušas, sievas rokas slidēja pār vira krūtīm.

Un laikam tās viņu kutināja, jo Antiņam nācās krietni saņemties, lai apvaldītu smējienu un lūdzēja balsi izdvestu: „Bet, Ragna, es tomēr tagad gribētu — paēst."

Ragna uzmeta lūpu un saīgusi piecēlās: „Tad jau — man laikam tomēr būs jāiet uz virtuvi. Esi gan tu..."

Un viņa, svārkiem plīvojot, aizgāja, aizcirzdama aiz sevis virtuves durvis.

Antiņš tīksmīgi izstaipījās un smaidīja. Tātad vakariņas tomēr būs. Un Ragna pati tās viņam gatavos. Gan jau — pamazām palēnām viņš viņu pieradinās pie sievas pienākumu pildīšanas ari virtuvē. Un laikam spocīgā krēsla pārdevējam tomēr būs bijusi taisnība, jo Antiņš, plakstus pievēris, jutās tik ērti un labi, ka sāka redzēt jaukas nākotnes vīzijas.

Virtuves durvis pavēris, viņš iebāž atvērtajā spraugā galvu, lai redzētu, ko sieva tur dara. Un tas, ko ierauga, liek straujāk pukstēt viņa latvieša sirdij. Ragna baltā kreklā (tādā pašā, kāds bija viņa mātei) stāv pie lielas bļodas un jauki pietvikusi abām rokām mīca maizi. Viņas krūtis gan nav tik kuplas kā viņa mātei, bet tikpat enerģiski cilājas roku kustibu ritmā.

,,Vai tu ko cepsi?” viņš pārsteigts prasa sievai.

Sieva ar spēcīgu elpas pūtienu nopūš no pieres atrisušu matu sprogu, jo abas rokas tai apķepušas ar mīklu, un atbild: ,,Es cepšu rupjmaizi. īstu latvisku rupjmaizi."

,,Tu cepsi rupjmaizi?” viņš, virs, kā neticēdams pārjautā.

Un viņa, sieva, atbild: ,,Jā, es cepšu. Tas ir katras latviešu sievas pienākums — pašai cept mājās vīram maizi, tāpat kā auklēt bērnus. Tas ir brinišķigs pārdzīvojums — redzēt un just rūgstam miklu, it kā miklā būtu paslēpies tāds pats dzivibas brinums, kāds ir tagad mani, nēsājot zem sirds tavu bērnu. Tikai bļoda mums ir par mazu un tās vietā vajadzētu istu abru, kur varētu glabāt ari ieraugu nākamam cepienam. Antiņ, vīrs, vai tu man nevarētu uztaisit istu latvisku abru?"

Un viņš sajūsmināts atsaucas: „Sieva, tev būs abra! Es pats savai maizes cepējai taisīšu abru. Būtu to jau uztaisījis un devis tev kā kāzu dāvanu, ja tikai zinājis, ka tu man cepsi maizi. Tādu brinumu no tevis necerēju sagaidīt."

„Tas brīnums ir tavs nopelns, Antiņ. Tu ar stingru vira roku ievedi mani virtuvē un teici: sieva, te ir tava vieta! Un tad es jutu, ka manī atmostas pazaudētā bērnības dvēsele, kuru, uz siltā mūrīša man blakus snauzdams, runcis bija piemurrājis pilnu pasakām. Lizi, lizi! Antiņ, padod man lizi, kur uzlikt klaipu! Ak kāda nelaime, ka mums nav lizes. Attaisi gāzes plīti un izņem to pašu amerikāņu skārda pannu, ar ko mums trimdā jāsamierinās."

Un viņš grib steigties, lai paklausītu sievas lūgumam, bet brīnās un nevar saprast, kāpēc netiek no vietas. Ir tāda jociga sajūta, ka viņa kājas būtu paceltas gaisā un tās kāds neļautu nolaist pie zemes.

Antiņš rāvās ar visu spēku, lai izrautos no jocīgā stāvokļa un atmodās — nokritis uz gridas.

Ārā jau bija satumsusi nakts, un istabā būtu pilnīga tumsa, ja pa logu neiespīdētu ielas ugunis. No garāmbraucošo automobiļu prožektoriem uz sienām atplaiks-nījās mēnesnīcīgi gaismas plankumi, atsegdami mēbeļu apveidus, tā kā varēja kustēties, neuzskrienot tām virsū.

Antiņš aizgāja līdz garkātainajai spuldzei istabas kaktā, ieslēdza uguni un sāka skatīties apkārt: ,,Ragna, kur tu esi? Es — es — laikam biju iemidzis."

Bet viņa sauciens palika bez atbildes.

„Ragna, kur tu esi?" Antiņš sauca atkal un iegāja no dzīvojamās istabas guļamistabā. Uz naktsgaldiņa starp abām gultām stāvēja lasīt sākta grāmata sarkanos vākos. To Ragna laikam pa dienu te bija lasījusi, jo viņas gultas pārklājā bija redzama auguma atstātā iedobe. Ari virtuvē Jērs sievas neatrada, tikai šķīvi ar brūnām pupiņām. Acīm redzot, tās bija viņam gatavotās vakariņas, kuras gaidot, bija aizmidzis. Tātad sieva citu neko nebija spējusi izgudrot, kā izkratīt no bundžas pupiņas un uzsildīt. Tās tagad jau bija atdzisušas un iekaltušas brūnajā biezenī, kas silts bija saldeni lipīgs kā sīrups. Bet kur ir Ragna pati? Vai sen jau aizgājusi? Vairāk telpu viņu mazajā dzīvokliti nebija, kur pazudušo meklēt. Tomēr — vēl vannas istaba.

Antiņš iegāja šaurajā gaitenītī un pieklauvēja pie vannas istabas durvīm: „Ragna, vai tu tur esi?"

Atbildes velti izgaidījies, atgrūda durvis un uzdedza mazajā kambarītī gaismu. Izlietnītē zem spoguļa no kārtīgi neaizgriezta krāna čurkstēdama tecēja tieva ūdens strūkliņa. Viņš kā bijušais namzinis tādu paviršību necieta un bija jau vairākkārt Ragnai aizrādījis neatstāt pilošus krānus, bet velti. Pukodamies aizgriezis krānu tik cieši, ka ūdens vairs netecēja, viņš atgriezās virtuvē un

sāka ēst sakaltušās pupiņas, kas aukstas lipa pie zobiem, un pūlējās izdomāt, kur Ragna varētu būt aizgājusi. Varbūt, ka viņam kaut kur ir atstāta zīmīte, un Antiņš nolēma vēlreiz pārlūkot dzīvokli.

Vispirms viņš pārlaida pētītāju skatienu jaunajām, saskaņā ar sievas gaumi pirktajām mēbelēm. Ja kāda balta papīra lapiņa būtu nomesta uz zviļņa, to tūliņ pamanītu, jo Ragna zvilni bija izvēlējusies, pārvilktu ar nakts melnuma drānu. Kā spilgti plankumi uz tā bija nolikti divi lieli četrstūraini spilveni — viens sarkanā, otrs citrondzeltenā krāsā. Tos Antiņš lāgā neieredzēja, jo katru reizi, kad viņš, uz zviļņa ērti atzvēlies, vienu no tiem pabāza zem galvas, Ragna rājās, ka viņš ar savu galvu tos samīcot un padarot netirus. Uz zemā galdiņa iepretī zvilnim (ar stikla virsu pirksta biezumā) redzēja tikai kādu amerikāņu modes magazīnu un ,,Tiltu". Latviešu žurnāls bija pērnā gada, bet viņš to mīlēja turēt redzamā vietā, jo tam uz vāka ar plati vaļā vērtām mutēm dziedāja košas tautu meitas, kas dzīvoklim, viņaprāt, piešķīra latvisku noskaņu, tāpat kā virs zviļņa pakārtā Jāņu nakts glezna. Nekas nebija nolikts ari uz pītā krēsla, ko par krēslu vispār nevarēja saukt. Ja tanī kā lielā salmu tūtā ar lejup noliektu smaili vispār kaut cik ērti izdevās iegrozit dibenu, tad vajadzēja sēdēt ļoti uzmanīgi, stingri balstoties uz zemē noliktajām paša kājām, citādi varēja apgāzties ar visu krēslu. Viņu tāda nelaime reiz jau bija piemeklējusi, Ragnai par lieliem smiekliem. Pazemajā grāmatu skapī, kam durvju vietā bija bīdāmi stikli, saskatīja vienīgi labi pazīstamās grāmatu muguras. Un ērmīgi izliekto atpūtas krēslu nebija nozīmes tuvāk aplūkot — uz tā viņš pats bija gulējis.

Antiņš nolika līdz pēdējai pupiņai izēsto šķīvi virtuvē un, aplaizījis karoti, iegāja vēlreiz guļamistabā. Tur viņa uzmanību piesaistīja grāmata sarkanajos vākos, kurai starp lapām pamanīja kaut ko iespraustu.

Tas gan bija tikai Ņujorkas latviešu mākslinieku grupas izstādes katalogs, bet Antiņa acis palika pielipušas pret vidu vaļā atvērtās grāmatas lappusēm un lasot kļuva arvien apaļākas. Tai pašā laikā viņa seja pietvīka tikpat kvēli rožaina kā šodien krāsotās istabas sienas. Savā gultā sēdus atkritis, viņš turpināja lasīt, kodīdams lupas, šķobīdams vaigus un laiku pa laikam ar visiem pieciem pirkstiem iegrābdamies matos, kas, šķita, bija sākuši slieties stāvus. Beidzot viņš vairs nevarēja izturēt un iesaucās tik sašutis, ka pats satrūkās no savas balss skaļuma: ,,Ārprāts!”

Sarāvies pacēla galvu un paskatījās uz guļamistabas durvīm, vai nemanīta nav ienākusi Ragna. Ārprāts! Kā viņa sieva vispār varēja šādu grāmatu ņemt rokā! Kur nu vēl lasīt, bet, kā likās, bija jau aizlasījusi lidz pusei. Un kas tas bija par rakstnieku, kas visos sikumos bez mazākās kauna sajūtas atļāvās aprakstīt tādas neap-īākstāmās lietas, ka lasītājam vajadzēja sarkt viņa vietā. Paldies Dievam, ka latviešu rakstnieki trimdā vēl nebija tā samaitājušies.

Antiņš atšķira titullapu un izlasija: „Henry Miller. The Rosy Crucifixion. Sexus”. Un viņam aiz pārsteiguma palika mute vaļā — taisni tā taču saucās ari romāna varonis. Tātad rakstnieks nekautrējās pilnīgi atklāti aprakstīt pats sevi. Nešķīsts ārprātnieks, vairāk nekas. Nē, Ragna tik samaitāta cilvēka darbus nelasīs! Par to nevar būt runas.

Antiņš (atkal nedrošu skatu uz durvju pusi pametis) pats vēl palasijās dažas lappuses, tad novaikstijies aizsita ciet grāmatu un aizgāja ar to uz virtuvi. Vakardienas atkritumu tūta vēl nebija iznesta, un viņš tur iesvieda grāmatu. Brīdi domigs pats palika pie tūtas stāvot. Spilgti sarkano vāku tanī varēja redzēt. Ragna ieraudzījusi izvilks atkal laukā. Viņš pieliecās un paraka grāmatu zem kartupeļu mizām, pēc tam pie izlietnes nomazgāja rokas.

Tā. Tas nu bija padarīts. Taču to, kur Ragna aizgājusi, joprojām nezināja. Antiņš paskatijās rokas pulkstenī, un viņa sejā ievilkās nopietnu bažu vaibsti. Bija aptecējusi vesela stunda, kopš atmodies rosījās pa dzīvokli. Ja Ragna būtu aizgājusi uz kādu pārtikas veikalu, viņai noteikti jau vajadzēja būt atpakaļ. Kur viņa tik vēlā stundā — deviņos vakarā varēja palikt. Bija nogulējis krietnas divas stundas. Ja nu sieva aizgājusi tūliņ pēc viņa aizmigšanas, tad tas nozīmēja, ka ir jau prom turpat trīs stundas. Un Antiņš juta, ka viņu sāk pārņemt uztraukums.

Piegāja pie dzīvojamās istabas loga, pa kuru varēja redzēt desmito avēniju. Stāvēja un vēroja gājējus labu laiku, bet Ragnas viņu vidū nemanīja. Piegāja pie guļamistabas loga, pa kuru varēja redzēt četrdesmit otro ielu, atkal velti piepūlēja acis. Neviena no sievietēm, kas steidzās pa ietvi, neizskatījās līdzīga Ragnai.

Antiņš satraucies sāka skraidelēt pa istabām, visādu nelabu domu apsēsts. Varēja būt, ka Ragna saspītējusies tišām nenāca mājās. Viņš taču bija viņai pārmetis, ka nav viņu sagaidījusi ar vakariņām, un bija viņu aizdzinis uz virtuvi tieši tad, kad viņa bija gribējusi pamīloties. Varbūt, sievietes tādās lietās ir ļoti jūtīgas... Un — un — ja vēl atcerējās, ka Ragna pirms viņa atnākšanas bija lasījusi to trako grāmatu... Jēram šķita, ka viņam pār mugurkaulu, nepatīkami kutinādamas, sāk pastaigāties skudras. Piestājās pie viena loga, piestājās pie otra. Sieva nenāca.

Un Antiņš ar plaukstu sāka dauzit pieri. Kam lai prasa? Kas zinātu pateikt? Zvanit policijai? Policija smietos par tādu meklējamo personu, kas pazudusi no mājas nepilnas trīs stundas.

Kas zina, cik ilgi šaubās un neziņā Jērs nemocītos, ja par laimi neatcerētos, ka vakar Ragna bija ieminējusies kaut ko par braukšanu uz vecāku māju, kur tai palikušas dažas kleitas. Noteikti, Ragna tā būs darījusi. Domādama, ka, noguruma pieveikts, virs nogulēs vairākas stundas, viņa aizbraukusi pie vecākiem. Ir tikai jāpieiet pie tālruņa un jāpiezvana, lai pārliecinātos, ka Ragna ir tur. Un tad ar mierīgu prātu viņš varēs likties gultā. Rīt agri taču atkal bija jābūt darbā.

Antiņš pielika pie auss klausuli un uzgrieza numuru, ko zināja no galvas. Atskanēja tāla monstra balss: ,,Hallo. Es klausos. Kas tur ir?"

Jērs pateica savu vārdu, un puika iegavilējās: ,,Ā! Tas esi tu — mans personīgais svainis. Ko svainis svainim sacīs?"

,,Es gribu zināt..."

„Tas ir labi."

„Nezinu gan, vai tev kāds labums tiks..."

„Kā nu ne? Es varēšu atkal no tevis dabūt dolāru," atsaucās Āris. „Tagad, kad māsa pie mums vairs nedzīvo, mans vienīgais ienākumu avots ir tētis."

,,Kāpēc tu domā, ka es tev maksāšu dolāru?” brīnījās Antiņš.

„Vai nu citādi tu man zvanītu, ja negribētu atkal izdabūt kādas slepenas ziņas par Ragnu, ko viņa pati tev nesaka.”

„Tiem, kas precējušies, vienam par otru nekāda izziņa vairs nav vajadzīga. Vīra un sievas starpā nav noslēpumu. Viņi abi ir viena miesa un viena dvēsele.”

„Tā tu tikai domā. Ragnai ir vienmēr bijuši un būs noslēpumi,” monstrs apšaubīja Antiņa apgalvojumu. „Šoreiz tu maldies, Āri."

„Gan tu pats redzēsi, ka tev vēl mani privātās acs pakalpojumi būs vajadzīgi.”

„Es domāju, ka tu tagad esi astronauts.”

„Nu ja, ka esmu. Un tāpēc es tagad saucos par stratosfēras privāto aci. Noziegumi tagad var notikt arī tur, kur nav gaisa. Pasaki, kāpēc ne? Blēdība ir gudra diezgan, lai ielīstu un paslēptos katrā raķetē. Un es varu derēt, ka krievs nozags mēnesi, ja tiks tam pirmais klāt.” Antiņš patlaban nebija tādā omā, lai pacietīgi klausītos puikas pļāpāšanā: „Āri, to mēs izrunāsim citā reizē. Tagad es tikai gribētu zināt, vai jūsu mājā, vai pie jums neciemojas Ragna?”

„Redzi nu, ka esmu pareizi nojautis," vāvuļoja monstrs. „Tu tomēr kaut ko gribi zināt par sievu, ko nezini.” „Nezinu tāpēc, ka Ragna man nevarēja pateikt, kur viņa iet.”

„Kāpēc nevarēja?"

Privātās acs iztaujāšana sāka Antiņu kaitināt, taču viņš savaldījās, lai pieklājīgi atbildētu: ,,Es biju aizmidzis."

„Tevi varēja pamodināt."

„Nav labi bez vajadzības modināt aizmigušu, tikko no darba pārnākušu, nogurušu vīru. Neviena apzinīga sieva to nedarīs."

„Tad viņa varēja atstāt zīmīti.”

„Jā, varēja," tur monstram bija taisnība, Antiņš pats to tīri labi zināja. „Bet — kādreiz tādas lietas gluži vienkārši piemirstas, neienāk prātā.”

„Ragna neko neaizmirst, ko viņa negrib aizmirst.” Jēra pacietības mērs nu bija pilns, un viņš strupi pui-

kam noprasīja: „Beidz muldēt un atbildi, ko tev jautāju. Vai Ragna tur ir?"

„Es dzirdu, ka tu sāc uztraukties."

„Kas tev par daļu?"

„Daļa ir tāda, ka cilvēki, kas izprašņāti sāk uztraukties,, ir turami aizdomās."

„Monstr! Āri! Vai tu reiz izbeigsi savu privātās acs spēlīti. Man tā jau apnikusi. Pasauc pie aparāta Ragnu. Man ar viņu jārunā."

„Kā es varu pasaukt, kad viņas te nav," ļoti saprātīgi atbildēja Āris.

„Vai viņa jau aizgājusi?"

„Vispār te nav bijusi, kopš jūsu kāzām. Un mamma saka, ka tas no Ragnas puses nemaz neesot glīti, tik ātri aizmirst savus vecākus."

Antiņš nometa klausuli. Viņam pietika monstra muldēšanas. To, ko vajadzēja, bija uzzinājis. Bet — ko nu lai dara? Ragnas pie vecākiem nebija. Kur citur viņa varētu būt. Un uztraukto vīru sāka baismināt visas Ņujorkā iespējamās briesmas, kādas varēja piemeklēt skaistu sievieti bez pavadoņa vēlā vakara stundā uz ielas. Avīzes bija pilnas ar rakstiem par sadistiskiem uzbrucējiem, kas par saviem upuriem izraudzījās sievietes. Antiņš sadrebinājās. No tādu lietu apceres labāk vairīties, citādi viņš vēl sabudināsies tā, ka nespēs vairs ar skaidru prātu domāt.

Skaļāk nekā parasti (varbūt, Antiņam tas tā tikai likās) iešķindējās tālruņa zvans un viņš uzbruka aparātam pēkšņā ceribā, ka tā varētu būt pati Ragna, kas tagad zvana: „Antiņš Jērs klausās."

„Nu tad klausies ar. Es domāju un izdomāju, ka varētu tev kā svainim to pateikt ari par brivu..."

Izdzirdējis Āra balsi, Jērs tūliņ gribēja nomest klausuli, tad apdomājās: „Pateikt ko?"

Un monstrs čukstēja, it kā pauzdams lielu lielo noslēpumu: „Kad Ragna agrāk slēpa, kur viņa iet, tad parasti bija aizgājusi pie Bārdiņa."

„Monstr, tu tiešām esi monstrs," Antiņš iekliedza klausulē. „Tas tagad tā vairs nevar notikt. Precētas sievas slepus neiet pie citiem vīriešiem. Tā ir laulības pārkāpšana."

„Bet televīzijā rāda, ka iet gan," tiepās Āris.

„Tev tādas lietas nav jāskatās," Antiņš šoreiz īsti dusmīgs nosvieda klausuli un sāka cilpot pa istabām. Protams, tās bija bezkaunības, kādas var izgudrot tikai monstrs. Ragna, viņa sieva, lai tagad vēl slepus satiktos ar Bārdiņu?! Tad jau viņa būtu... Kaut ko tādu neklājās pat iedomāties. Un Antiņš nolēma uz vietas aizmirst, ko palaidnis viņam teicis. Taču laikam visneticamākās aizdomas ir kā ausī iepilināta inde. Pret paša gribu domas kavējās pie nūle dzirdētā, liekot šo to arī atcerēties. Piemēram, Jāņu nakti Priedainē. Toreiz Ragna aizgāja un pazuda ar Bārdiņu, kad atteicās viņai sekot uz dejas grīdu. Un šodien negribēja... Nē, tā kaut ko iedomāties varēja tikai slimīgi greizsirdīgs cilvēks. Un viņš tāds nebija.

Tāpēc Antiņš piegāja guļamistabā pie loga un atstūma to līdz galam vaļā', lai ar svaigu gaisu izvēdinātu galvu un istabas, jo piepeši likās, ka tās nebūtu visu dienu vēdinātas. Pats pa logu tālu laukā izliecies, viņš ar acīm sekoja gājējiem, kas vai nu steidzās uz ielas spožo, krāsainās ugunīs mirdzošo galu, vai nāca no turienes šurp. Bet meklētās Ragnas vietā viņš nejauši ieraudzīja kaut ko citu — pazīstamu bereti un zem tās vēl pazīstamāku smailu degunu. Tas taču bija Zeltiņš. Viņš stāvēja un gaidīja maināmies ugunis, lai šķērsotu ielu, kur pāri preti spīdēja krogus logā iekārtā alus reklāma. Pie krogus durvīm tur reizēm redzēja stāvam visu elles-ķēķnieku baru, kad dzejnieku galvas tik drīz nevarēja vienoties, uz kuru pusi iet tālāk. Tad labu bridi tur uz ietves plīvoja viņu neaizpogātie mēteļi, Linarda Tauna mati (viņš cepuri nekad galvā nelika) un plivinājās pa gaisu rokas, rādot uz visām debess pusēm. Jēram iešāvās prātā doma noskriet lejā un pajautāt, vai viņš vai citi nav redzējuši Ragnu. Ja Zeltiņš stūrēja uz krogu, tad pārējie noteikti būs jau priekšā.

Platiem lēcieniem noauļojis pa kāpnēm, Antiņš izskrēja uz ielas. Galvas ar bereti nekur vairs neredzēja. Tak labi zināja, kur to meklēt, un, zaļās ugunis sagaidījis, arī drāzās pāri ielai.

Krogus gaiss apsveica Antiņu ar skābenu smaku un tādu acīs kodēju dūmu miglu, ka vajadzēja krietni ieskatīties, lai atšķirtu vienu no otras gar piestākli sēdošo viru sejas. Viņam tās visas likās vienādas — nožēlojamas. Un visas arī svešas. Meklētāju tas jūtami noskum-dināja, kaut viņam kā atturībniekam būtu vajadzējis priecāties, ka dzejnieku te nav. Arī pie galdiņiem neveicās saskatīt kādu pazistamu dzērāju.

Vīrs aiz piestākļa, ar vēderam apsietu baltu priekšautu, kas īsti balts vairs nebija, paliecās pret Jēru un savilka muti nedzīvā tirgus smaidā: „Ko kungs vēlētos?”

„Neko,” sapīcis atmurmināja Antiņš un atstāja piedūmoto posta vietu. Pa ielu pavēss rudens vējš dzenāja papirus, bet tas viņu mundrāku nespēja padarīt. Viņš jutās gauži vīlies, ka dzejniekus krogū neatrada. Ko nu?

Brīdi neziņā uz ielas stūra pagrozījies, jau sāka prātot, vai nevajadzētu ieskatīties ari citos tuvākajos krogos, kad atkal ieraudzīja Zeltiņu. Viņš iznāca no veikala, stiepdams lielu, brūnu tūtu, un pats jau bija pamanījis Jēru: „Sveiks, gulētāj! Kā redzu, esi beidzot spirgts un žirgts pamodies.”

Tāda uzruna Antiņu pagalam pārsteidza. Kā Zeltiņš varēja zināt, ka viņš, no darba mājās pārnācis, tūliņ aizmidzis. Tas nebija nekāds guļamais laiks.

Bet mute zem beretes smējās un stāstīja: „Tava sieva teica, ka tu tik ļoti esot pārstrādājies, ka mājās tūliņ gāzies gar zemi un krācis, pat vakariņas nesagaidījis. Es tavu — Jēra kundzi satiku, kad viņa tev nesa pudeli piena. Un biju pārsteigts, ka esi apprecējis to pašu Ragnu, kas tevi bija pametusi.”

Labā Ragna, viņa laikam bija ieraudzījusi, ka ledusskapi vairs nav piena un steigusies to gulošajam vīram atnest. Ar pienu pupiņas tiešām būtu daudz labāk garšojušas. „Bet — bet — kur tagad viņa ir?"

„Nebūtu gulējis, tad zinātu,” Zeltiņš ķircinājās un pastiepa lielo tūtu uz Antiņa pusi. „Še. Nes tu. Tev tāds smagumu nesēja paskats, tev tā labāk piestāvēs.”

Tūta tiešām bija smaga un tanī klunkstēja pudeles. Jērs to uzmanīgi apkampa abām rokām un brinījās: „Jūs tak visas tās—nedomājat izdzert?”

,,Tu ari dzersi."

„Nedzeršu vis. Tu labi zini, ka esmu atturībnieks.”

Nezin kad, ar Zeltiņu runājot, viņš bija pārgājis uz „tu”, kas ar citiem neveicās tik viegli.

,,Tai tūtā jau ari ir tikai atturībnieku dzēriens — limonāde. Dāmas grib dzert garos dzērienus, tad nu bija jānāk pakaļ."

„Kas par dāmām?”

„Cita starpā, ari tava laulātā draudzene."

„Viņa ari ir tur — pie jums?” Antiņš to jau bija sācis nojaust no dzejnieka šķelmīgā smaida.

„Un jūtas kā zivs ūdenī. Tu esi noprecējis jautru sievu.”

Ragna kā zivs ūdenī? Kā tas bija saprotams? Un Jērs nedroši iejautājās: „Bet viņai jau visi jūs, izņemot tevi, ir sveši.”

„Mākslinieki vienā acu mirklī var sākt bučoties un tikpat ātri saplēsties. Un tava Ragna taču arī ir māksliniece.”

„Bučoties — ar svešiem," Antiņš izstenēja un sāka likt ātrākus soļus, lai drīzāk tiktu pie nama, kur dzīvoja Linards Tauns.

„Neuztraucies. Es to nedomāju tā, kā tu to domā — burtiski, vairāk simboliski,” Zeltiņš mierināja satraukto vīru, taču viņa paātrinātā gaita lēnāka nekļuva un pašam nu vajadzēja stingri piepūlēties, lai nepaliktu tēlu iepakaļ smagās tūtas stiepējam.

„Un, gailim dziedot, vīri stāv un sauc Pie slēgtām krogus durvīm: Atdariet!

Tik īsu bridi mums te palikt ļauts,

Vairs neatnākt var tie, kas projām iet.”

Ne no šā, ne no tā, pie Tauna dzīvokļa durvīm apstājies, Zeltiņš noskaitīja pantiņu, kad abi bija uzrikšo-juši piektajā stāvā un bridi vajadzēja atvilkt elpu. „Tas ir persiešu dzejnieks Omārs Heijams manā tulkojumā.”

„Mums tak pašiem tādu dzejoļu diezgan, ka būtu vēl vajadzība tulkot," nopietni teica Antiņš.

„Kādu dzejoļu?” nesaprata Zeltiņš.

„Nu — par krogiem. Gunārs Saliņš sarakstījis veselu grāmatu — par Miglas krogu.”

„Vai tu esi lasījis?”

„Pietiek izlasīt virsrakstu, lai zinātu, kas tādā grāmatā var būt. Tāpat kā tagad — no trokšņiem vien var pateikt, kas Tauna istabā notiek.” Un Jērs uzmanigi klausijās, vai skaļajā valodu jūkli nedzirdēs arī Ragnas balsi.

Bet Zeltiņš smējās: „Klausies, Antiņ, ja tev tik gaiša galva, ka vari pēc grāmatas nosaukuma spriest par tās saturu, tev vajadzētu rakstīt literātūras vēsturi. Tā būtu pilna brinumiem, tāpat kā daža kritiķa recenzija, kas grāmatā meklē to, ko tur ir nolēmis atrast... Bet iesim nu iekšā, jo redzu, ka esi kļuvis nepacietīgs, un pievienosimies dzejnieka dzimšanas dienas un grāmatas iesvētes viesiem. Man pašam vēl jānolasa Linardam veltīts dzejolis."

„Vai Taunam šodien dzimšanas diena?"

,,Kd katru gadu 13. oktobri."

„Bet tad jau — man vajadzētu — man nav nevienas dāvanas," minstinājās Antiņš.

„Nosveicini no sevis ar puspudeli limonādes. Tu jau, kā zvērināts atturībnieks, tik vai tā stiprāku padzērienu nebūtu nesis."

„Nebūtu gan,” atzinās Antiņš un skatījās, kā Zeltiņš lēni un uzmanīgi sāka stumt vaļā durvis. Tāda piesardzība bija vajadzīga, lai netišām nepagāztu gar zemi kādu viesi.

Linarda Tauna istabā cilvēki sēdēja tik cieši saspiesti viens pie otra kā zivis muldā. Abas dzelzs gultas, no sēdētāju svara ielīkušas, izskatījās pēc pārpildītām laivām, kas negrima tikai tāpēc, ka tām nebija vietas, kur nogrimt, jo ari uz gridas, avizes zem sevis paklājuši, sēdēja Tauna svētku draudzes locekļi. Lai tiktu uz priekšu, abiem ienācējiem, kājas augstu un uzmanīgi ceļot, nācās kāpt tiem pāri. Taču to neviens ļaunā neņēma. Pierāvās tikai daža kāja un pastūmās sāņus kāds dibens.

Zeltiņš stūrēja Antiņu uz virtuves pusi, un viņš ļoti negribīgi ļāvās, jo ar visu tūtu labprāt būtu notupies zemē tepat pie pirmās gultas gala. Uz tā sēdēdama, Ragna aizrautīgi sarunājās ar gleznotāju Frīdrichu Miltu, un tas, ko Jērs pa ausu galam beidzot saklausīja, sadzina galvā asinis.

Milts teica viņa sievai: ,,Jā, es jūs gleznotu. Bet — vai gribēsit nākt un sēdēt man par modeli?"

„Ar lielāko prieku," atsaucās Ragna. „Es visu dienu esmu mājās viena pati un garlaikojos. Tā man būs patīkama izklaidēšanās.”

Antiņš apstājās (Zeltiņš velti pūlējās pastumt viņu uz priekšu) un sauca: ,,Nekā vis nebūs, Milta kungs. Viņa par modeli jums ne stāvēs, nedz sēdēs. To es neatļaušu."

,,Kas jūs tāds esat?" nepatīkami iztraucēts novaik-stījās mākslinieks, garu ironisku sminu zem šaurās musketiera Ūsiņas izstiepis. Viņš vairs neatcerējās, ka gleznu tirdziņā bija ar Jēru iepazīstināts.

„Antiņš."

,,Tā jau domāju..."

„Domāt jūs varat, ko gribat. Tā ir jūsu darīšana. Bet tas, ko viņa dara," Antiņš ar kareivīgi paceltu roku norādīja uz Ragnu, jo Zeltiņš viņu no tūtas bija atbrīvojis, pats aiznesdams to uz virtuvi, „atkal ir mana daļa."

„Diez, vai tā nu būs, Antiņ," Ragna acīm redzot valdījās, lai citu klātienē nepateiktu vīram kaut ko kodīgu.

„Kas viņš tāds jums ir? Brūtgāns?" Jautāja viņai Milts.

„Vēl ļaunāk. Vīrs. Mans vīrs atturībnieks."

Gleznotājs noskatīja istabas vidū stāvošo vīru no galvas lidz kājām: „Kā jūs domājat, kas ar jūsu sievu notiktu, ja viņa nāktu pie manis pagrabā sēdēt?"

Antiņš attapās, ka nebūtu labi palikt kā pīlāram stāvot, jo daža ziņkārīga seja jau bija pagriezta uz viņa pusi. Atsēdās brīvajā vietiņā uz gridas, kāda vēl bija palikusi tieši pie Ragnas kājām, un atbildēja sminiķim: „Domājat, es nezinu, kā mākslinieku modeļiem tā pozē-šana notiek? Mana paša sieva ir kādreiz tādus zīmējusi, kad vēl nebija precējusies un mācījās amerikāņu studijā."

„Jā, un zināt, Milta kungs, viņš tikko nedabūja trieku, kad ieraudzīja manis zīmētos aktus," dzēlīgi iesmējās Ragna.

„Tad jau labāk pagaidām lai paliek — jūsu galva ne-gleznota. Kāda vajadzība man dabūt sev uz kakla greizsirdīgu vīru," teica mākslinieks. „Žēl, būtu iznācis interesants portrets."

„Ko? Jūs gribējāt tikai — galvu? Un es domāju..." Antiņš juta, ka aplam nelādzīgi izgāzies.

„Vai jūs patiesi domājāt, ka es, gleznodams jūsu sievu kā Ievu, neaicinātu jūs stāties viņai blakus kā Ādamu? Vai es pēc tāda izskatos, kas nespētu saprast

tik vienkāršu lietu, ka tiem, kas dzīvē precējušies, tādiem jāparādās ari mākslā."

Antiņš saprata gan, ka mākslinieks par viņu zobojas, tāpat kā to bija sapratuši visi tie, ieskaitot Ragnu, kas tagad par viņu skaļi smējās. Bet cits nekas neatlika, kā smieties pašam līdz, jo āti urnā nespēja sagudrot kaut cik asprātīgu atbildi, un atklāta dusmu parādīšana viņa stāvokli padarītu vēl ļaunāku.

Smiekli tomēr driz pārtrūka, jo, par laimi, virtuves durvīs priecigs parādījās gaviļnieks. Viņš nesa paplāti, piekrautu gan ar glāzēm, gan krūzītēm, gan tasēm, gan papīra kausiņiem, jo viesu pulks bija par lielu, lai visiem būtu iespējams sagādāt vienādus dzeramos traukus. Tas nevienu tomēr nekavēja sniegties pēc paplātes, jo visi, kā likās, te turējās pie atziņas, ka dzeršana nebūt nav tāda māksla, kur saturam vienmēr jāsaskan ar formu, par kādu to pūlējās izvērst stingri dzirniecibas tradīciju kopēji. Te dzeršana nebija rituāls, bet priekotāji sniedzās pēc skurbuma malka, lai atraisītos brivi no sevi sasietajiem mezgliem un bridi uzlidotu gaisos kā krāsaini priecīgi baloni. Gan zeme agrāk vai vēlāk atkal pievilks pie sevis, par tās pazaudēšanu zem kājām nebija ko bēdāt.

Un laikam tāpēc ari Linarda Tauna kājas viegli kā dejodamas tik tikko pieskārās grīdai, aptekot viesus, lidz paplāte bija tukša. Un tad viņš pats uzrausās uz rakstāmgalda, blakus grāmatu kaudzēm un Dilāna Tomasa ģīmetnei, jo citur nekur vairs nebija brīvas vietas, un priekā staroja līdz matu galiem.

,.Linard, lasi no savas jaunās grāmatas!" sauca no galdam tuvākās pārpildītās laivas Mudite Austriņa.

,,Jā, Linard, lasi!" aicinājumam pievienojās Rita Liepa otrā laivā.

Un viņai blakus sēdošā Zenta Liepa domāja, ka vajadzētu iededzināt sveces, kā tas noticis viņas Vircburgas pagrabā, kad lasītas dzejas.

Bet Linards Tauns klusēja un smaidīdams tikai klausījās, kā balsis, gan no gultām, gan grīdas, viena par otru neatlaidīgāka, mudināja viņu lasīt.

,,Labi, tad lasišu es,” negaidot visus pārsauca Zeltiņš.

,,Tedi, tu neproti Linarda dzejoļus lasīt," sauca pretī Mudīte.

,.Kas saka, ka lasīšu viņa dzejoļus. Es pats esmu uzrakstījis..."

,,Tev nav dzimšanas diena," Mudīte neatlaidās.

„Tāpēc tas dzejolis arī nav par manu, bet Linarda dzimšanas dienu."

Pēc šāda paskaidrojuma vairs nekādu iebildumu nebija, un Zeltiņš lasīja:

„Gar kuģu kapsētu zivis peld jautras, vēdinot spuras, kas krāsotas zemeņu sulā.

Un auskaru vietā tām žaunās ir iekārti koraļļi sārti.

Sēž slīkuši kapteiņi rindā uz dzelmei dāvāta vraka ar aļģu cauraustām bārdām un sālītu Neptūna rumu dzer līksmi no gliemežu kausiem, pa reizei pasmaidot nīgri:

„Ak, zivis, šīs vieglprātes zivis, tām galvas ir pilnas ar vēju — tās pašas laimigi steidzas cepties uz Elles ķēķi, kur viņu dzejniekam Taunam ir dzimšanas diena."

Abi tad svinigi klanījās: Zeltiņš, veltījumu nododams, un Tauns, to saņemdams. Abpusējā klanīšanās nobeidzās ar apkampšanos, kurai sekoja divu krūzīšu saskan-dināšana, jo glāzes, cik to iznāca, bija izdalītas dāmām.

Ledus gabali iedancojās arī citos dzērienu traukos, un Antiņš sāka sajust slēpes. Laikam sālītās, apkaltušās pupiņas prasījās valguma. Viņš noglāstīja sievas ceļgalu, atjautīgi izmantodams mīlīgo vaļību, lai novilktu zemāk viņas svārku malu: „Ragna, tu esot gājusi man pēc piena. Es arī tagad gribētu nodzerties."

Ragna saskandināja savā glāzē ledus gabalus: „Kāpēc neņēmi dzērienu, kad Tauns tev piedēvēja?"

„Tu zini, ka tādus es nedzeru un — tev arī nevajadzētu dzert."

„Kāpēc lai es nedzertu limonādi? Mums, meitenēm, pie tās kaut kas stiprāks pieliets tikai garšas dēļ. Ja netici, pagaršo."

Antiņš atstūma sievas sniegto glāzi: ,,Es tomēr labāk gribētu pienu, ja tev tāds ir."

,,Ieliku ledusskapī. Atnesīšu, piena puisīt, tev visu pudeli." Ragna to pateica skaļāk nekā vajadzēja (laikam, lai dzirdētu arī citi) un pārkāpa pāri viņa kājām, lai tiktu virtuvē.

Tikmēr dzimšanas dienas ciemiņi bija sākuši atkal saukt, vēl skaļāk u i nepacietigāk: ,,Linard, tagad beidzot tev jālasa! Lūdzu, neesi lūdzams! Ņem „Mūžigo mākoni" un lasi! Linard, nežņaudzies!"

Kādas gādīgas rokas iededzinātas, daudzo runātāju elpas satrauktas, nemierigas plivinājās triju sveču liesmas. Un kad nodzisa spuldze pie griestiem, šķita, ka šinī dzivibas pieblīvētajā telpā dzivas kļuvušas ari sienas, jo pa tām, spokaini garas rokas cilādamas, sāka dejot ēnu marionetes. Arī aiz Tauna kuplā pakauša sienā virs rakstāmgalda bija iekāpusi melna milža galva, kas it kā meta nopietnu ēnu pāri priecīgajam dzejniekam.

Viņš, atkal uz galda sēdēdams, bija paņēmis savu jauno grāmatu, ļaudams saucējiem domāt, ka, varbūt, būs pierunājams. Bet, grāmatu pašķirstijis, ar kautru smaidu un tam nemaz nepiedienīgu, gandrīz vai dus-mīgu balsi atvairijās: ,,Nē, es vēl neesmu tik priecigs, ka varētu lasit."

No patumša kakta Gunārs Saliņš iesvieda istabas vidū draudzīgu smējienu: ,,Kur te ir kādi stiprāki viri? Iesim un uznesīsim no ielas tālruņa būdiņu."

,.Kāpēc tālruņa būdiņu?" kāds skaļi brīnījās.

Bet Mudite, redzami neapmierināta, rājās: „Gunār, kas tie par studenta jokiem? Labāk palīdzi Linardu pierunāt, lai lasa. Viņš tev klausa vairāk nekā mums citiem."

,,Es jau pats arī esmu gatavs palīdzēt — tālruņa būdiņu uznest. Tā ir Linarda vismīļākā vieta, no kuras viņš lasa draugiem priekšā savus dzejoļus," tādā pašā jautrā omā turpināja Saliņš. „Kad Linards ir iesēdies tālruņa būdiņā, tad lūgdams viņu nepielūgsi, lai nelasa. Tu vari būt gultā, viņš tevi izzvanīs no tās laukā, vienalga, kādā stundā, lai nolasitu savu jaunāko dzejoli. Tāpēc mums ir jāuznes tālruņa būdiņa, ja gribam šovakar dzirdēt Linardu.”

„Gonka, neapcelies!” smiedamies dusmojās Tauns. „Es tev četros no rīta zvanu tikai tad, kad pašam liekas, ka nupat esmu uzrakstijis savu labāko pojēmu. Tādu prieka vēsti nevar atstāt draugiem neizpaustu, jo vēlāk dzejolis pašam var nepatikt."

Saliņš bija kļuvis nopietns: „Linard, ņem un neskatīdamies atsit vaļā grāmatu. Kāds dzejolis atšķirsies, to nolasi. Mēs citi darisim tāpat, nolasīsim katrs vienu dzejoli no „Mūžigā mākoņa”, kur tas uz labu laimi atvērsies”

„Tā var," atzina Tauns un iespieda starp abām plaukstām grāmatu. „Mana māte tā mēdza uzsist dziesmas Dziesmu grāmatā, un mēs tad abi dziedājām."

„Sveci! Sveci! Nolieciet Linardam blakus sveci, lai viņš var redzēt.” Un gaismas saucējai balsij steidzās paklausīt gaismas nesēja roka.

Ar abiem ikšķiem vērtās lapas pieturēdams, dzejnieks atrāva vaļā grāmatu un sāka lasīt drusku piesmakušā un tikko manāmi drebošā balsī:

„Neskaties, neskaties Kleopatras acu dobumos!

Ļauj labāk apstāties acīm Kaimiņu meitenes matos,

Tos raisot vai savijot.

Beigtās paaudzes

Tik un tā guļ manās asinīs,

Velkot atpakaļ savā klēpī,

Bet es gribu mīļākās klēpī,

Kur mūžīgā augšāmcelšanās.”

„Mūžīgais mākonis” un svece no Linarda Tauna pārceļoja pie Ritas Gāles. Viņai uzsitās krietni garāks dzejolis, bet dzejniece to nolasīja tik skaidrā un izteiksmīgā balsī, ka Antiņš sāka šaubīties, vai modernā dzeja maz ir tik nesaprotama, kā daudzi prātigi cilvēki teica. Gauži neticamas lietas tā gan kādreiz apdzejoja. Piemēram, ka mājas nokāpj no ielām un aizbrauc pa upi kā kuģīši. Bet tautas pasakas jau arī stāstīja visādas neticamas lietas. Un vai dzejas galu galā nebija tādas pasakas. Tā viņa māte kādreiz bija teikusi.

No Gāles svece ar „Mūžīgo mākoni" aizgāja pie Andras Kadiles, tad tālāk pie cita lasitāja, un visi allaž pieklusa, kad krēslainajā istabā skanēja Linarda Tauna dzeja. Vienīgi runātāji virtuvē nepierāvās un reizēm uz tās pusi pavērsās daža idzīga seja, bet darit tur nekā nevarēja, jo virtuvei durvju nebija.

Tad ari Antiņš atcerējās, ka Ragna, pēc piena iedama, palikusi tur un vairs nav atnākusi atpakaļ. Lēni un uzmanīgi piecēlies, lai nepievērstu sev nevajadzīgu uzmanību, viņš uz pirkstgaliem iegāja virtuvē.

Un tas, ko Jērs ieraudzīja, nebija ļaunākais. Ragna sarunājās ar diviem jauniem gleznotājiem, kurus ari viņš pazina — Sigurdu Vidzirksti un Ronaldu Kcrņepu. Bet ko viņi runāja? Vai viņa sieva tiešām nesaprata, ka tādas lietas nav svešiem stāstāmas? Vajadzētu sarkt par to vien, ka tādu nekaunīgu grāmatu slepus, virām nezinot, lasījusi. Nu viņa nekaunēdamās un kūpošu cigareti pirkstos turēdama, ar to vēl lielijās: ,,Jā, Kaņepa kungs, ar Henriju Milleru es nupat esmu sākusi iepazīties."

„Man bija visas Millera grāmatas jau tad, kad tās vēl Amerikā neatļāva izdot. Es esmu liels Henrija Millera cienītājs," dedzīgi apliecināja Kaņeps.

Par viņu krietni garākais Vidzirkste, katrā vaigā smaida dobi ielocijis, piezimēja: ,,To var redzēt, kad pamatīgāk apskata tavas bildes, kurās esi iezīmējis..."

„Iezīmējis ko?" ziņkārīga prašņāja Ragna.

Bet abi mākslinieki, laikam Antiņu pamanījuši, atbildes vietā tikai iesmējās, un Kaņeps teica: „Jēra kundze, ja kādu Millera darbu nevarat dabūt, piezvaniet man, es jums apgādāšu."

Nē, to nu Antiņš nedomāja pieļaut, ka kāds palaidnīgs mākslinieks, kura gleznas pat neatcerējās kādreiz redzējis, sāks apgādāt viņa sievu ar miesas tikumus maitātājām grāmatām. Kaņeps noteikti būtu dabūjis trūkties, ja ar smagu portfeli pie rokas neienācis Krēsliņš, kas sāka tādu steigsmīgu ātrrunu, ka Jērs muti vien noplātīja, savu sakāmo nepateicis. Viņš nu stāvēja un klausījās Krēsliņa vārdu viesuli par „Jauno Gaitu", kas esot tik vērtigs jaunās paaudzes rakstu žurnāls, ka visiem tā izdošana jāatbalstot.

,,Antiņa kungs, vai jūs esat „Junās Gaitas” abonents?” Krēsliņš pēkšņi uzbruka neatvairāmā tiešumā.

,,Nē, neesmu,” atzinās Antiņš.

,.Neesat? Tad ieteicu izmantot iespēju, ko jums devusi laimīgā satikšanās ar mani. Es varu jums aiztaupīt vairākas nodarbības, kādas ir jāveic katra periodiska izdevuma abonētājam — jāraksta čeks vai naudas pārveduma orderis, jāieliek aploksnē, uz kuras tad jāuzlipina pastmarka un jāuzraksta apgāda adrese. Beidzot vēstule jāaiznes un jāiemet pasta kastītē. Turpretī man jums tikai jāiedod nauda un jāpasaka sava adrese, un Jūs jau esat kļuvis ,,Jaunās Gaitas” abonents. Turklāt bez kādas kavēšanās saņemsit jau iznākušās burtnīcas.”

Antiņam ši negaidītā tikšanās ar Jāni Krēsliņu nemaz laimiga nelikās — tā nozīmēja šķiršanos no dažiem dolāriem. Tomēr vajadzēja tos upurēt, lai ātrāk tiktu no enerģiskā redaktora vaļā, jo Kaņeps patlaban, fauniski smaididams kaut ko čukstēja viņa sievai ausi. Ragna bija jādabu no šejienes prom. Tāpēc iegrūda Krēsliņam saujā prasito abonementa maksu un tūdaļ sagrāba sievu pie elkoņa.

Laimigā kārtā abu jauno mākslinieku uzmanibu piesaistīja Krēsliņa atvērtais portfelis, kas bija pieblīvēts ar ,,Jaunās Gaitas" koši krāsainajām burtnicām kā Lieldienu zaķa olu grozs.

,,Vai jaunākais numurs jau iznācis? Tev ir?” taujāja Vidzirkste. Viņa sejā bija gaiši zēnigas sirsnības vaibsti, un tālab Antiņš nesaprata, kāpēc tādam cilvēkam jāglezno tik ļoti melnas gleznas. >

Kaņeps mēļoja ar jaungaitnieku: ,,Jāni, kas isti tu „Jaunajai Gaitai" esi? Lidz šim es domāju — redaktors un mākslas kritiķis. Un ko es tagad redzu. Kolportieri, abonentu vācēju un reklāmas šefu.”

„Daru, kas darāms, lai darits darāmais darbs, kā darīšanai mums trūkst darbigu darītāju darboņu,” pelikānu autors nobēra tādā ātrumā, ka viss teikums izklausījās kā viena vienīga d skaņa.

Antiņš nu varēja netraucēts sievai pateikt: „Met to cigareti nost, smēķēšana sievietēm ir vēl kaitīgāka nekā viriešiem. Mēs ejam mājās."

Ragna atsita atpakaļ galvu un izpūta pret virtuves

nokvēpušajiem griestiem dūmu mākoni: „Man nenāk ne prātā.”

„Rīt ir darba diena.”

„Tev, ne man."

Antiņš saprata, ka aizvilkt Ragnu ar varu nebūs iespējams, un tāpēc atļāvās mazu kara viltību: ,,Tu teici, ka gribi slēpt, cik ilgi vien varēsi, ka gaidi bērnu.”

„Kāds tam sakars...”

,,Ja tu man tagad neklausīsi un nenāksi mājās, es visiem pateikšu, ka tev ir jāsāk saudzēties, jo gaidi...”

„Tu...” iešņācās Ragoa. „Ja tu to darīsi..."

„Tikai tad, ja neklausīsi."

Ragna nevarīgās dusmās nodrebēja.

Bet Antiņš mierīgi izņēma viņai no pirkstu starpas cigareti, iemeta to izlietnē un sāka pašu stumt sev pa priekšu. Tāpēc viņš arī neredzēja, ka Ragna aiz lielām dusmām bija nobālējusi un viņas acīs vizuļoja tik ass spīdums kā vēl nekad agrāk.

„Antiņa kungs, Antiņa kungs, neatstājiet te savu „Jauno Gaitu”. Ņemiet līdz. Par šīm burtnīcām esat jau samaksājis un tās jums pienākas,” aizgājējus pamanījis, sauca Jānis Krēsliņš.

Jērs iebāza žurnālus kabatā un stūma tālāk uz priekšu sievu, gar krēslainās istabas, kur bija sākusies dziedāšana, pašu malu taisni uz durvīm. Kāds sēdētājs uz grīdas gan sakampa pie potītes Ragnas kāju, bet viņa pat neiesmējās, tik nelabā omā viņa bija.

Un īsti kādā, Antiņš sāka nojaust jau kāpņu telpā. Ragna vispār ar viņu vairs nerunāja un mugurpusi vien grieza. Mīlīgi pie rokas saņemta, atgrūdās ar tādu niknumu, ka ietrieca viņam pakrūtē elkoni.

Nabaga vīrs izrunājās gan šā, gan tā, pieglaimīgi paslavēja pat sievas uzsildītās pupiņas, it kā sasildīt konservu kārbu būtu diezkāda māksla, bet Ragna visu ceļu līdz mājām nogāja klusēdama. Un kamēr viņš slēdza vaļā durvis, pagrieza viņam muguru un skatījās kāpņu telpas sienā, kur nekas nebija redzams, tikai pelēka apputējusi krāsa.

Antiņš iegāja virtuvē, lai nomazgātu izēsto pupiņu šķīvi, jo Ragna taisnā ceļā devās uz guļamistabu, un, ūdens krānu atgriezis, atcerējās, ka viņam slāpst. Piena pudele

bija palikusi aizmirsta Tauna ledusskapi. Tādēļ jau atpakaļ neies, par to nebija ko domāt. Dzejniekam paģirās piens brangi noderēs. Lai dzer slavēdams kā viņa dzimšanas dienas dāvanu.

Jērs pats nodzērās aukstu ūdeni un ari sāka virzities uz guļamistabas pusi. Ragna jau bija nodzēsusi uguni, ielīdusi gultā un izlikās guļam. Skaidrs, ka izlikās, jo tik ātri cilvēks nevarēja aizmigt. Ielas uguņu apblāzmotajā pustumsā varēja redzēt, ka viņa ar seju pagriezusies pret sienu.

Antiņš dziļi domīgs novilka kreklu, novilka bikses, un tad viņam iešāvās prātā varonīga doma. Jā, tā, varbūt, varētu vispatikamākā veidā izligt. Ledus siena viņu starpā izkustu pati no sevis.

Virs piegāja pie sievas gultas un uzmanīgi pacēla segu. Ragna pat nepakustējās. Iedrošināts viņš atgūlās uz gultas malas. Sieva joprojām palika nekustigi guļam. Tā, kā likās, bija laba zīme, un Antiņš pievilkās tuvāk klāt viņas siltajai mugurai. Bet tad notika kaut kas pavisam negaidīts. Ragnas mugurpuse saliecās leņķi tik atsperigā kustibā, ka viņš ar tās apaļīgo vidus daļu dabūja spēcīgu belzienu par vēderu. Viņš nespēja ne attapties, kas notiek, kad jau gulēja augšpēdus uz gridas.

Nu gan ir vakars, domāja Antiņš, bet bija jau pusnakts stunda un arī viņam vajadzēja būt gultā, lai rit no rita aizgulējies nenokavētu darbu. Tad nu gan Aukuperons gardi smietos, ka sieva gulējusi uz krekla. Bet — viņš smietos vēl gardāk, ja zinātu, kā izlingots na paša laulības gultas. Tādu traku spērienu, no kurienes vismazāk to gaidīja.

Sadauzīto muguru berzēdams, Antiņš uzstūmās sēdus un paskatījās uz sievas gultas pusi. Ragna mierigi gulēja, mugurpuses likumu lidz pašai gultas malai izstūmusi, it kā nekas nebūtu noticis. Nē, nebija nozīmes lūkot atkārtot neizdevušos mēģinājumu. Viņš ierausās savā gultā, nopūtās un palika izstiepies uz muguras ar vaļā acīm. Visas nelādzigās domas jaucās pa galvu un neļāva iemigt, kaut gan viņš skaidri zināja, ka darba cilvēkam kārtigi jāizguļas.

Ja nu Ragna pret viņu tā izturas visu nedēļu, pat veselu mēnesi vai vēl ilgāk, jā, ko tad? Bija iespējamas pat vēl

1

ļaunākas lietas. Sieva varēja pamest vīru un atgriezties dzīvot pie vecākiem. Tad viņu kopdzīve būtu nopietni apdraudēta. Kaut ko vajadzēja izgudrot, lai jau rit salabtu. Ar plaisām laulibā, bez šaubām, notika tāpat kā ar plaisām mūri — ja laikus neaizmūrēsi, iesprāgs vēl platāka. Varbūt, Ragnu labvēlīgi ietekmētu kāda skaista dāvana. Bet ko lai viņai dāvina? Un Antiņam iekrita prātā, ka derētu šai lietā aprunāties ar Aukuperonu. Viņš bija visu ko piedzīvojis cilvēks un droši vien zinās vislabāko lidzekli, kā atmaidzināt sadusmotas sievas sirdi. Ar šādu cerigu domu galvā Jērs aizmiga un gulēja līdz ritam veselīgā miegā kā nosists.

CETURTĀ NODAĻA

ANTIŅŠ atvēra acis, paskatījās uz naktsgaldiņa noliktajā modinātājā pulksteni un pirmajā bridi gauži satrūkās, jo bija tik vēls, ka darbā laikā vairs nevarēja tikt, lai kā to gribētu. Istaba bija gaiša no rīta gaismas. Bet jau pēc brīža viņš nomierinājies laimigs pasmaidīja. Bija taču sestdiena un viņam darbā nebija jāiet. Sācis tiksmigi staipīties, viņš tūliņ tomēr aprāvās un paskatījās uz sievas gultas pusi. Nu jau bija otra nedēļa, kopš viņi nebija sarunājušies, un Ragna staigāja viņam garām \kā tukšam gaisam. Protams, ari viss cits kopdzivē bija tādā pašā stāvokli, un katru vakaru viņš pats sev gatavoja vakariņas. Ragna isināja laiku ar gleznošanu. Bija piekrāvusi dzīvojamo istabu tik pilnu ar apkrāso-tiem audekliem un papes plāksnēm, ka vajadzēja ļoti uzmanīties, lai netišām nepiespiestos svaigajai krāsai un nesatraipitu drēbes. Tāds stāvoklis gluži vienkārši bija nepanesams, un viņš jau sen būtu sievu pielūdzies, ja Aukuperons nesakudijis turēties kā istam virām. Antiņa nelaimes stāstā noklausījies, viņš bija teicis: „šššš! Tad nu gan esi vīrs, ka taisies bučot sievai kāju pēdas. Kad esi sācis pievilkt grožus, tad tie ar stingru roku ari jātur. Ar izlaistu sievu ir tāpat kā ar niķigu zirgu — ierādīsi, ka tevi viegli var izsviest na sedliem, nekad par labu jājamo zirgu neizdīdisi." Un tā sakūdīts, viņš nocietinājies mājās vairs neteica ne pušplēsta vārda, kaut kādreiz sirds pa muti kāpa laukā un gribējās to izkratīt kā smagu maisu. Cik ilgi tas tā varēja turpināties? Vai tomēr viņam nevajadzētu beidzot piekāpties un — kā Aukuperons teica — vienalga, kaut vai nobučot kāju pēdas... Un šorīt viņš bija tādā omā, ka būtu ar mieru to darīt, lai tikai saticība būtu atkal mājās.

Bet — Ragnas gulta bija tukša. Gulētāja, it kā tai būtu bijis kaut kur jāsteidzas, bija to pametusi nesakoptu, ar midzeni saņurcītu segu un palagu. Saplaka Antiņa varo-nigajam padošanās gājienam uzmundrinātā dūša. Kā lai padodas, ja nebija, kam padoties.

Viņš jau gribēja mesties laukā no gultas un skriet Ragnu meklēt, kad piepeši sadzirdēja virtuvē trauku šķindoņu. Tas vēl nebūtu nekas. Viņš brīnīdamies saoda arī cepta bēkona un kafijas smaržu. Ragna līdz šim nekad tā nebija saimniekojusi pa virtuvi. Un Antiņš pārsteigts palika neizkāpis no gultas.

Pašam nezinot, tā bija bijusi tālredzīga rīcība, jo citādi nākamais pārsteigums, ko sieva viņam sagādāja, būtu nogāzis no kājām.

Ragna smaidīdama pavēra guļamistabas durvis, un Antiņš negribēja ticēt savām acīm — virs rīta mēteļa viņa bija uzsējusi priekšautu. Ragna ar priekšautu! Tā kaut ko viņš pat nebija iedrošinājies sapņot. Un tas, ko sieva viņam tagad teica, skanēja tikpat neticami: ,,Antiņ, vai tu jau esi atmodies? Es taču nebūšu tevi pamodinājusi? Rīkojos pa virtuvi, cik klusu vien varēju, lai tevi neuzmodinātu. Tev tagad sestdienas un svētdienas rīti ir vienīgie, kad vari ilgāk pagulēties. Paliec vien gultā necelies. Es tev pienesīšu brokastis pie gultas.”

Tikpat aši, kā parādījusies, Ragna atkal pazuda, bet Jērs apstulbis turpināja skatīties vaļā atstātajās durvīs, it kā tur nupat būtu redzējis kādu pārdabīgu parādību. Tad viņa mute aizvērās un smaids sejā sāka stiepties platāks un platāks, tik tikko neizstiepdamies no auss līdz ausij.

Tas nozimēja, tas taču nozīmēja — tāda sievas pārvērtība nozīmēja, ka viņš klusuma cīņā ir uzvarējis. Un Antiņš jutās tā, ka gavilēdams palēktos gultā gaisā un skaļi sauktu — urrā! — ja ar to nebītos apvainot Ragnu, pārāk atklāti izrādot savu uzvaras prieku. Tātad Auku-peronam bija bijusi taisniba. Viņš to bija panācis ar vīra stingrību, neļaujot sevi izsviest laukā no sedliem.

Jērs uzrausās gultā sēdus, aizlika sev aiz muguras spilvenu un iekārtojās pēc iespējas ērti, lai savā mūžā pirmo reizi ēstu gultā brokastis. Tādu patīkamu izlaidību viņš varēja šoreiz atļauties, jo jutās to godam nopelnījis.

Durvis atkal parādījās Ragna, nesdama paplāti, uz kuras bija uzlikts šķivis ar divām ceptām olām un bēkona šķēlītēm, glāze apelsīnu sulas, grauzdēta baltmaize un kafijas tase.

,,Antiņ, nolaid zemāk ceļgalus, lai varu uz tiem tev nolikt paplāti,” teica nesēja un pati atsēdās viņam gultā blakus.

Jērs jutās kā sapnī un gribēja paliekties uz priekšu, lai noskūpstītu sievu, bet laikus apķērās, ka varētu sagāzt paplāti un izlaistīt kafiju, tāpēc ar skubu ķērās pie olām, izteikdams savu iepriecināta vīra pateicību vārdos: ,,Mīļā sieviņ, nekad es neesmu tā lutināts. Un tā esi tu, kas mani lutina.”

,,Kas cits tevi tagad lutinās? Tava māte palikusi dzimtenē," kā saulīte smaidīdama, teica Ragna.

Antiņš norija pirmo kumosu (ola bija drusku piedegusi) un teica: „Māte gultā ēst man vispār neatļautu. Par to nav ko domāt, Vienīgi, kad biju saslimis...”

„Tad nu pats redzi, ka sieva var būt labāka par māti.”

,,Tā gan. Tā jau laikam būs."

„Tikai laikam?”

„Nē, noteikti. Noteikti labāka. Es tikai ēzdams īsti neapdomāju, ko saku," Antiņš ar pilnu muti taisnojās.

„Šo paša atzinumu tev turpmāk derētu paturēt prātā."

Ragnas balsī ieskanējās tāds kā pārmetums. Un Antiņš domāja, ka zina, kāpēc. Sieva, acim redzot, vēl nebija aizmirsusi atraušanu mājās no ellesķēķnieku balles. Galu galā nebūtu par ļaunu viņai tagad pateikt īsto iemeslu. „Redzi, miļā sieviņ, mēs pie Tauna kādu stundiņu vēl būtu varējuši pasēdēt, bet es tevi gribēju pasargāt no nevajadzīgas sapīšanās ar bīstamiem cilvēkiem.”

Ragnas acis ieplētās platākas: „Kādiem bīstamiem cilvēkiem?"

„Katrs, kas apdraud latvisko trimdas morāli, ir bīstams."

„Par kādu morāles apdraudēšanu tu runā?” Ragna vairs nesmaidīja.

Antiņš, to neievērojis, turpināja: „Tu laikam domā, ka

1

tas ir ļoti morāliski — slavēt un ieteikt grāmatas, kam istā vieta ir atkritumu tvertnē.”

„Tu dzirdēji, ko mēs runājām par Milleru?"

,,Jā, es dzirdēju.”

,,Nu es sāku ari saprast, kur palikusi mana grāmata. Izmeklējos visus kaktus un nevarēju atrast."

,,Tā ir tur, kur tādai grāmatai pieklājas būt, kas apraksta neaprakstāmu mīlēšanos no visām pusēm.”

„Antiņ,” jau paīgnā tonī iesaucās Ragna, bet tūliņ savaldījās. „Henrijs Millers nav nekāds pornografs."

„Taisni tāds grāfs viņš ir. Cits nekas.” Antiņš ar lielu baudu ēda oias, labpatikā muti šmaukstinādams. Tas, ka saruna sāka vērsties drusku strīdīga, viņu ne mazākā mērā neuztrauca, jo tagad zināja, ka tikai ar stingrību sieva pieradināma pie paklausības. „Es to grāmatu drusku palasījos, un jau tad man mati sāka slieties stāvus."

„Tu tiešām lasīji?"

„Tikai drusku.”

„Tev vajadzēja izlasīt visu grāmatu, lai varētu spriest...”

„Nav jāapēd visa ola, lai pateiktu, ka tā nav ēdama.”

„Vai olas nebija labas?” prasīja Ragna, vērodama, kā Antiņš ar maizes gabaliņu rūpīgi saslauka uz šķīvja palikušo pašķidro dzeltānumu.

„Ļoti labas. No tevis vēl iznāks priekšzīmīga saimniece," virs uzslavēja sievu. „Es par olām ieminējos tikai tā — piemēra pēc. Cits nekas labāks neienāca prātā.”

„Henriju Milleru par izcilu rakstnieku atzīst respektējami amerikāņu žurnāli: „Saturday Review” un „The New Yorker". Viņš esot pat savā īpašā veidā morālisks au-autors,” ļoti nopietni teica Ragna. „Tikai liekulīgie amerikāņu morālisti ilgu laiku neatļāva viņa grāmatas izdot. Beidzot tie ir spiesti padoties.”

„Tas ir nožēlojami,” teica Antiņš un nodzērās krietnu malku baltās, saldenās kafijas. Viņš bija sācis atzīt, ka kādreiz iedzert tasi kafijas nav nemaz tik ļauni: tā patīkami uzmundrināja, bet galva palika skaidra. „Tas tiešām ir nožēlojami, ka Amerikas lasītāju miljoni it tik nespēcīgi, lai atturētu savus rakstniekus no noklīšanas neceļos. Mēs, salīdzinājumā ar viņiem, esam maza saujiņa trimdas grāmatu lasītāju, bet lai kāds rakstītājs tikai pamēģina lēkt pār ilksi. Es ar lielu prieku vēl tagad atceros, kā lasītāju vēstules mazgāja galvu Oļģertam Liepiņām, kad viņš savā romānā „Vēlā liesma" bija aprakstījis sieviešu matus..."

„Matus? Un tikai par to bija tā brēka?" brīnījās Ragna.

„Saproti, ne jau tos, kas uz galvas..." skaidroja viņai Antiņš.

„Katram taču zināms, ka mati aug ari padusēs. Kas tur būtu ko slēpt?"

„Nenerrojies, Ragna! Tu ļoti labi zini, kur es tos domāju. Ir tādas lietas un vietas, par kurām labi audzinātam cilvēkam neklājas pat ieminēties, ka tādas vispār ir. Bet Liepiņš ņem un smalki apraksta. Vienigi rakstniece Irma Liepsala nebaidījās viņu aizstāvēt. Nu, tad sadeva viņai arī. Mēs, latviešu lasitāji, saviem rakstniekiem izlaisties neļausim. To viņi lai patur prātā, ja grib, lai viņu grāmatas lasa. Pēc mana prāta, vajadzētu grožus pievilkt vēl stingrāk. Savu romānu tipus pie svētku galda sēdinādami, rakstnieki lej tiem glāzēs tikai konjaku, viskiju, degvinu, viņu vai alu, it kā pasaulē bezalkoholisku dzērienu nemaz nebūtu, ko ari varētu viesībās dzert. Bet vai kādā romānā atradīsi, ka tipi dzer, piemēram, tādu kā šo veselīgo apelsinu sulu," Antiņš izdzēra savu glāzi, „un ir tikpat jautri un priecīgi kā alkohola dzērāji. Par šo jautājumu būtu jāuzraksta „Laikam" nopietns raksts."

„Klausies, grožu vilcēj, es gan gribētu tagad atlaisties vaļīgāk," teica Ragna un noraisīja priekšautu. „Tev tak šarīt nekur nav jāskrien."

„Tikai pēcpusdienā — uz Preses biedrības valdes sēdi.”

„Tad vēl varēšu ielīst pie tevis gultā sasildīties."

Antiņš veikli parāvās gultā uz sienas pusi: „Kāpēc tūliņ man neteici, ka tev ir auksti?"

Ragna iesmējās (ir tādi jautājumi, uz kuriem var atbildēt tikai ar smiekliem) un palīda zem segas pie vīra sasildīties.

No agras bērnibas Antiņam mīļā atmiņā bija paiicis siltais mūritis, kas aukstajās ziemas dienās viņu bija patīkami sildījis, ka likās — pasaulē nekā jaukāka par to nav. Taču tagad, kad Jērs pie saviem sāniem juta sievas sānus (un tie nemaz nebija nosaluši), viņam godigi nācās atzīt, ka no tiem izplūda daudz jaukāks siltums nekā no krāsns mūrīša. O, daudz, daudz jaukāks. „Mīļā sieviņ, vai kādreiz ari tev nav licies, ka esi laimīgāka nekā būtu pelnījusi. Taisni tā es tagad jūtos.”

,,Tu nu gan būsi pietiekami pelnijis, lai justos laimigs pats un daritu laimigu ari mani,” iedvesa vīram ausi sieva.

,,Kādu pelnišanu tu domā?”

,,To, par ko nekā man neesi stāstījis. Vai tas nav jo-cīgi, ka es, tava sieva, nemaz vēl nezinu, cik isti tu pie Aukuperona nopelni?”

,,Jocigi gan,” atzina ari Antiņš. ,,Bet — bet — kā es tev to varēju pateikt, kad tu — kad es — kad mēs abi — viens ar otru nerunājām. Tas ari tagad izliekas ļoti jocīgi.”

,,Tā mēs nekad vairs nedarīsim. Vai ne, Antiņ?”

,,Ne mūžam.”

Ragna piespiedās viņam vēl ciešāk klāt un viņu pat apkampa: „Nu, un tā kā tagad mēs abi atkal runājam, tu man varētu pateikt..."

„Pateikt ko?” Antiņš izlikās, ka nesaprot, it kā gaidīdams, lai sieva kļūtu vēl mīlīgāka.

„Cik tu pelni?”

„Krietni vairāk, nekā pelniju būdams sētnieks.”

„Cik?”

„Au, Ragna, nekurinies! Kad es sākšu tevi tāpat, tad tik tu redzēsi..."

„Cik?”

„Ja nebūtu atvilkumu, sanāktu turpat apaļš simtiņš," lai sievas acis drusku padižotos, Antiņš savu nedēļas izpeļņu krietni vien noapaļoja uz augšu. „Bet tad ir ari zvērīgi jāraujas. Es vairs neesmu nekāds lēnais, kā pašās pirmajās mācekļa dienās zobojās Aukuperons. Rokas man ir stipras, es tikai tās vēl nebiju kārtīgi ievicinājis,” un Antiņš aplika rokas sievas augumam, lai ari viņa justu, cik tās ir stipras.

Bet Ragnai bija svarīgākas lietas prātā: „Tad jau tu man varētu — iedot vienu simtiņu, tas ir, es domāju, neskaitot parasto saimniecības naudu."

„Simts dolāru? Ko tu darīsi ar tādu naudu?" Antiņa rokas kļuva slābanākas.

„Man vajadzīga jauna kleita."

,,Kas tā par kleitu, kas maksā tik briesmīgu naudu?”

„Balles kleita.”

„Kam tev tagad vajadzīga balles kleita? Preses balle bus janvārī.”

„Mēs tak iesim uz astoņpadsmitā novembra sarīkojumu? Kad tētis piezvanīja un par to apjautājās, es teicu, ka iesim. Viņi mūs aicina pie sava galdiņa.”

„Skaidrs, ka iesim. Bet astoņpadsmitais novembris nav nekāda balle.”

„Ņujorkā ir.”

„Tad nu gan man jābrīnās...”

„Nebrīnies vis, tad sākšu domāt, ka esi muļķis, jo arī Rīgā astoņpadsmitajā novembrī ballējās. Un kas tā bija par balli! Tanī ieradās pats prezidents ar ordeņiem un visiem ministriem."

„Te mums nav ne prezidenta, ne ministru,” bēdīgs teica Antiņš.

Bet Ragna ar jautra smiekliņa silto elpu kutināja viņa ausi: „Bijušie ministri ir. Trimdā mums jābūt pieticīgiem, jāiztiek ar to, kas ir.”

„Var jau būt, ka tev ir taisnība, un mums arī trimdā jāpriecājas, ka tāds astoņpadsmitais novembris varēja būt, bet vai nu taisni tik dārgās kleitās. Vai lētāku nav? Un ja nav, varbūt, var noīrēt, tāpat kā es Preses ballei īrēšu fraku,” domāja Antiņš.

„Antiņ, visādus jokus no tevis esmu dzirdējusi, bet šis nu pārspēj visus — īrēt balles kleitu!"

„Kāpēc ne? Ja kungi var īrēt balles tērpus, kāpēc to nevarētu darīt dāmas?”

„Tev tiešām ir fantastiska loģika."

„Kas tur fantastisks? Amerikā izīrē visu ko, pat vislepnākos automobiļus un smalkus dāmu pavadoņus.”

„Tad jau arī man — tādu pavadoni vajadzētu noīrēt."

„Kāpēc tev? Tev ir pašai savs vīrs,” Antiņš Ragnas loģiku nemaz nesaprata, tāpat kā to, ka viņas sāns vairs viņu nesildīja. Bet tas, par spīti visai loģikai, padarīja viņu stipri domīgu: „Labi, ja tu to kleitu tik ļoti gribi, tad ej un pērc. Es tev naudu iedošu. Tikai pērkot izskati pamatīgi visus veikalus, varbūt, ka tomēr var dabūt kādu lētāku...”

,.Antiņ, tu tomēr esi zelta Antiņš!" sievas rokas prie-

r

cīgi apšāvās vīram ap kaklu. Es jau domāju, ka tu man neļausi iet plikai.”

,,Plikai?”

Bet tas ari bija pēdējais vārds, ko Antiņš dabūja pār lūpām, jo tām nu uzklupa Ragnas mute ar tādu nevaldāmu prieku, ka nejaudāja vairs pat izdvest: ardievu, pasaulīt!

Kad Ragna, aši saģērbusies, steidzās prom, lai vēl šodien apskrietu veikalus, viņa Antiņu tālredzīgi brīdināja, lai viņš nesāktu uztraukties: ,,Mani tik drīz mājās negaidi. Nopirkt tādu kleitu, kas patik, ir ļoti grūta lieta. Tur vajadzīga liela pacietība un izturīgas kājas, kādas, par laimi, man ir."

Vīrs sievai savukārt piekodināja: „Uzmani somiņu, lai kāds tev naudu neizvelk. Pati zini, Ņujorka ir garnadžu pilna. Ar lielāku naudu makā ir jātur acis vaļā uz visām pusēm. Un par mani neraizējies — es jau ari nebūšu mājās — sēdēšu valdē.”

Tad viņš pats pamazām sāka kopties, jo rīta cēliens bija nodzivojies nemanot, atlika tikai pabrinīties, cik ātri, un Preses biedribas valdes sēde notika pie Henrija Mora Bronksā. Paies turpat vai visa stunda, kamēr no šejienes lidz turienei tiks.

Rajonu, kur rakstnieks Mors dzīvoja, Jērs pazina itin labi, jo pats nupat tur bija beidzis namziņa gaitas. Tādēļ rakstnieka mitekļa atrašana viņam nesagādāja nekādas grūtības. Pie Fordama ceļa no pazemja virszemē iznācis, Antiņš apgāja apkārt lielajam Aleksandera veikalam, un klāt bija.

Durvis atvēra kundze ar dzirkstīgu skatienu un vēlreiz pārprasīja, kāds esot viņa goda vārds, laikam nebija lāgā dzirdējusi vai nebija droša, ka nav pārklausījusies. Nu ja, viņa neparastais uzvārds rakstnieku aprindās vēl nebija plašāk pazīstams, tāpēc par to nevarēja ļaunoties.

Kundze, kas, kā noskaidrojās, bija Mora kundze, smaidīdama aicināja ienākt: „Pārējie valdes kungi gandrīz vai visi ir jau sanākuši. Jūs esat viens no pēdējiem. Trūkst vēl tikai Zentas Liepas. Bet diez, vai viņa šoreiz būs. Viņai tālu jābrauc."

Toties citas valdes locekles skaļā balss bija jau gaiteni sadzirdama. Un Antiņš tūliņ arī uzzināja, ka tās īpašniece ir dzejniece Karola Dāle.

Viņa strīdējās ar Zeltiņu: ,,Tu ļoti maldies, Tedi, ja domā, ka balles sākumā mums pietiekami iespaidīgi neizdosies prologu nodziedāt. Tad visi balles viesi būs vēl skaidrā. Un Nikolajs ir uzrakstījis labu prologa tekstu, kas dziedams pēc meldiņa: ,,Stdv dzirnav's zaļā ielejā..."

,,Kad Vircburgā mēs to meldiņu sākām vilkt, tad visi, rokās saķērušies, kāpām uz krēsliem un līgojāmies kā niedres vējā. Citam nekam tas meldiņš neder. Un vispār, es šaubos, vai skaidri viesi, tikko pie galdiņiem sasēdušies, būs noskaņoti dziedāt," šaubījās Zeltiņš.

„Kā nu nedziedās, kad visiem būs priekšā „Preses Pīlē" iespiestais prologa teksts ar skaidri un gaiši saprotamu moto: Patiesi, patiesi — dzied visi viesi!" prologa dziedāšanu aizstāvēja tā autors Nikolajs Kalniņš.

Biedrības priekšniekam Ērikam Raisteram, varēja manīt, šīs debates bija jau apnikušas: „Ja nevaram citādi vienoties, tad ir jābalso. Kas ir par to, ka prologs balles sākumā jānodzied?"

Pacēlās visu valdes locekļu rokas, atskaitot vienu, kurā Zeltiņš turēja cigareti, murminādams: „Balso vai nebalso, nekāda dziedāšana nesanāks."

Antiņš arī bija pacēlis roku par dziedāšanu, labā ticībā, ka kopā ar citiem gan jau meldiņu noturēs. Un ja citi nedziedās, vienam pašam jādzied nebūs.

„Tātad šis programmas punkts ir izlemts," teica Raisters un kaut ko atzīmēja mazā papīra lapiņā.

„Un kā ar pārējo programmu?" jautāja Leons Rumaks, kluss, smaidīgs cilvēks un laikam arī darbīgs, jo klēpis tam bija piekrauts pilns ar dažādiem aktu vākiem.

„Esmu jau sarunājis Reini Birzgali," ziņoja priekšnieks. „Viņš balles laikā dos divus humoristiskus priekšnesumus pats ar savu tekstu."

Antiņš diezgan paskaļi (cik to atļāva pieklājība) nokrekšķinājās. Bet tā kā tikai ar krekšķināšanu vien sev uzmanību nespēja pievērst, pacēla roku. „Man arī par programmu būtu kāds vārds sakāms."

„Lūdzu," uzaicināja viņu izteikties Ēriks Raisters.

Un Antiņš izteicās: „Es domāju, khm, khm, ka Preses ballē vajadzētu ne tikai priecāties par trimdas brīvību,

bet redzamā veidā arī atgādināt, ka dzimtenē presei brivibas nav, ka tā ir saslēgta važās/'

,,Kā jūs to domājat parādīt, Jēra kungs?” jautāja Viktors Irbe, Kanadas vanagu laikraksta ,.Latvija Amerikā” Ņujorkas redaktors. Sarīkojumos viņš bija redzams kustīgs kā ūdenszāle, aiz aceņu stikliem paslēptām, tikpat kustīgām acīm.

„Pusnakts stundā, kas, kā zināms, ir spoku stunda, orķestris spēlē sēru maršu un balles zālē ienāk pulciņš cilvēku cietumnieku tērpos, ar važās sakaltām rokām un kājām, un tiem uz muguras katram uzkrāsots kāda okupētās Latvijas laikraksta vai žurnāla nosaukums, lieliem sarkaniem burtiem.”

„Ļoti interesanta ideja,” atzinīgi iesaucās Karola Dāle, bet pārējie valdes locekļi smīnēja, arī Henrijs Mors, kas ar salātu bļodu rokā palika apstājies pusceļā uz blakus istabu, kur viņa kundze patlaban klāja galdu.

„Manuprāt, tāda politiska demonstrācija balles atmo-sfairā neiederētos, būtu stipri bezgaumīga,” teica Mors, kas pats allaž ģērbās ar atturīgu gaumi un nekad ari nekļuva bohēmiski skaļš.

„Par to tomēr derētu padomāt. Mēs pārāk maz vērības piegriežam demonstrācijām,” domāja Rumaks, kas pats dedzīgi bija piedalījies dažādu demonstrāciju rīkošanā.

Kalniņš un Irbe grozīja šaubīgas galvas.

Antiņš, to pamanījis, sāka aizstāvēt savu ierosinājumu: „Kāpēc vispār mēs te trimdā esam? Lai demonstrētu! Tālab jāizmanto katra iespēja demonstrēt, par ko un kam pretī mēs stāvam. Un demonstrēt mēs varam ne tikai uz ielas ar plakātiem, bet ari ballējoties. Jā, ari ballējoties! Piemēram, kā ar Kalpaka nāves dienas ballēm apliecinām to, ka dzīvība stiprāka par nāvi. Nāve var šaut un kaut vaiga sviedros, dzīvie tomēr dejos pāri kapiem. Un tā kā prese nav nekāds literārs žurnāls, bet politisks ciņas ierocis, tad ari Preses ballei nevajadzētu palikt bez politikas, parādējoties tikai rakstniekiem.”

Jērs pats domāja, ka ir runājis skaisti, ar lielu pārliecinātāju spēku, tāpēc tas, ko tagad teica priekšnieks, viņu noskumdināja, jo izrādījās, ka pūlējies veltīgi.

„Balles gaisotnē jau ielēsti arī daži politiski akcentiņi. Un ar tiem, es domāju, pilnīgi pietiks. Kā pienākas orde-

ņiem apkāries, viesus uzrunās Chruščevs. Viņš apsolījis ierasties un teikt kādu vārdu," ziņoja Raisters.

,,Ko? Chruščevs?"

Antiņš laikam izskatījās aplam apstulbis, jo Rumaks steidzās paskaidrot: ,,Jēra kungs, jūs vēl esat jauns ņujor-kietis un laikam nezināt, ka mums ir pašiem savs Chruščevs."

„Mums pašiem — savs Chruščevs?"

„Oskars Jordāns, pēc ārējā paskata tik ļoti līdzīgs kurpes dauzītājam Ņikitam, ka viņš, to atdarinādams, ir uzstājies pat vairākos televīzijas raidījumos. Tad nu sadomājām, ka arī mums viņš tādā lomā noderētu."

Zeltiņš vēl piemetināja: „Reinis jau arī bez krievu pazo-bošanas neiztiks, kā viņš to dara savās karikatūrās."

Antiņam tikai atlika pievienoties atzinumam, ka politikas ballē tiešām būs diezgan, un Raisters varēja sākt iepazīstināt valdi ar rakstnieku parādes norisi svētdienas rītā pēc balles. Bija sagaidāms kupls skaits dzejnieku un rakstnieku no citām pilsētām — Toronto, Čikagas un Filadelfijas. Tāpēc valde vienprātīgi nolēma, ka pašmāju rakstītājus parādē piedalīties neaicinās, lai rīts neizstieptos līdz vēlai pēcpusdienai, kā dažkārt tas noticis.

„Ballē rakstniekiem ir jāparedz viens kopējs galds, pie kura draudzīgā pulciņā — un ne jau ar sausām mutēm un tukšiem vēderiem — visi varētu saspiesties un justies omulīgi," domāja Zeltiņš.

Bet dažas valdes balsis iebilda, ka rakstnieku nodalīšanās no tautas nebūtu vēlama. Un Antiņš steidzās tām pievienoties: „Ari es domāju, ka tāda rakstnieku un dzejnieku atraušanās no tautas būtu aplama. Cilvēki taču nāks uz Preses balli taisni tāpēc, lai satiktos un tuvāk iepazītos ar saviem rakstniekiem, žurnālistiem un redaktoriem. Izdancoties pēc sirds patikas var kurā katrā citā ballē. Preses ballei ir jābūt tādai ballei, kur lasītāji brīvi var izmainīt domas ar rakstītājiem, skaidri un gaiši tiem pateikt, kādi raksti patikuši, kādi ne, un kā tiem būtu jāraksta, lai lasītājiem patiktu lasīt. Kur citur grāmatu un avīžu lasītājs lai tiek klāt rakstniekam, ja ne tādā ballē? Tādēļ nekāds kopējs galds rakstniekiem nav klājams, kur tie, citiem muguras uzgriezuši, varētu sabāzt

kopā paši savas galvas. Tie pa vienam jāizsēdina pie viesu galdiņiem, tā sakot, jāizkaisa tautas vidū.”

,,Antiņ, tu nudien esi aptaurēts!” iebrēcās Zeltiņš. „Kas tev gribēs kā dievkociņš visu vakaru sēdēt pilnigi svešos cilvēkos? Un ko tie nabagi zinās iesākt ar viņu kompānijai piekabinātu liekaci, kā vārdu, varbūt, nemaz nebūs dzirdējuši?”

Taču valdes vairākuma domas šoreiz nosvērās Antiņa pusē. Un viņš gandarīts pašapzinīgi atgāzās krēslā, kā cilvēks, kas nūle paveicis labu darbu, sākdams uzmanīgi kļausities Mora ziņojumā, kā viņam veicies ar telpu apzināšanu. Viņš bija gājis, skatījies, runājis, lēsis, vērtējis, un viņa atzinums bija, ka Preses ballei vispiemērotākā būtu viesnīcas ,,Astor” balles zāle. Tā gan esot stipri padārga, toties ļoti reprezentabla, turklāt vēl pašā Ņujorkas centrā, Taimskvērā.

„Tad tā mums jāņem, jo Preses ballei Ņujorkā jābūt reprezentablai un elegantai,” pirmā savas domas par Mora atzinumu izteica Karola Dāle, un visa valde viņai pievienojās, arī Antiņš, jo saprata, ka reprezentēties pieklājas par visu naudu.

Tikai Irbe nozibinājo savu aceņu stiklus uz to pusi, kur sēdēja Zeltiņš: „Tad nu gan pelēkos svārciņos neviens lai nedomā rādīties...”

,,Jā, Tedi, kā tur isti bija? Ļaudis runā, ka Čikāgā tu esot nodejojis Preses balli pelēks kā zvirbulis,” Irbes piezime kaut ko lika atcerēties ari Kalniņam.

„Kur nu vairs tik vecas lietas...” Zeltiņam, acīm redzot, nebija stāstāmais gars.

„Pastāsti gan,” Rumaks ari gribēja zināt. „Mēs taču tevi sūtījām uz Čikāgu un Toronto kā speciālu baļļu inspektoru. Un kopš tā laika ši ir pirmā valdes sēde, kad tevi atkal redzam.”

Mora nosvērti rāmā balss atskanēja it kā no citas pasaules: „Kungi, es domāju, šādas pārrunas mums veiksies labāk, ja pārcelsimies tagad visi pie galda."

Valde priecīga sāka cilāties, atstāja dzīvojamās istabas zviļņus un atzveltnes krēslus un saspiedās draudzīgā apli ap galdu, uz kura pašā vidū gozējās sārts sutināts kumpis, izrotāts dzelteniem ananasu ripuļiem.

,.Skaists kā bilde," klusu pie sevis priecājās Antiņš un nodeva šķivi Mora kundzes gādībā. To viņš tomēr apjēdza, ka pieēst pilnu vēderu nebūtu pieklājīgi, tā neklājās darīt Preses biedrības valdes loceklim, jo visādu salātu arī bija Dieva svētība, tāpēc vairāk par vienu šķēli neļāva sev uzlikt.

Mielasta galds bija iejūsminājis arī Zeltiņu, un viņš atzinās: ,,Es tiešām nezināju, ka valdes sēdes ir tik baudāmas."

„To mēs no tevis gudri slēpām," palaida vaļā homē-risku smieklu Ēriks Raisters. „Citādi tu vēl pārpūlētos, sākdams kārtīgāk nākt uz valdes sēdēm. Un varētu notikt pat tādi brīnumi, ka esi klāt katrā valdes sēdē."

Par Raistera asprātību smējās visi, kam nebija kumoss mutē, bet Karola Dāle viena pati skaļāk par visiem.

Taču Zeltiņu no taisnošanās pasargāja Kalniņa labā atmiņa: „Tedi, tu paliki nepastāstījis mums par Čikāgu."

„Henrij, ielej Tedim no saldenās pudeles, citādi mēs to Čikagas stāstu nedzirdēsim," skubināja namatēvu Ru-maks, pats dzerdams apelsīnu sulu.

Mors pagrozīja uz galda noliktās pudeles: „Ko tu vislabāk gribētu: skaču, burbonu, vodku, džinu, konjaku?"

Labu dzērienu bija liela izvēle, un Zeltiņš ar interesi apskatīja pudeļu etiķetes, beigās pateikdams kaut ko gluži negaidītu: „Tēju."

Apklusa visas runātāju balsis, un Mors apmulsis pārjautāja: „Tēju? Tiešām tēju?"

„Jā, tiešām tēju."

Irbe apaļām acīm skatījās tējas prasītājā: „Kad es to tagad pastāstīšu savai sievai, kas tevi pazīst no Virc-burgas laikiem, viņa, nudien, man neticēs. Tici man, ka neticēs."

„Tēju," Zeltiņš stūrgalvīgi atkārtoja. „Linards, lai varētu pildīt ar Miltu noslēgto līgumu, nolēmis vienu gadu nedzert neko stiprāku par kokakolu. Un es, ar tējas krūzīti rokā, paskriešos kādu gabaliņu viņam līdz."

„Man ir tiešām liels prieks to dzirdēt," sirsnīgi teica Kalninš. „Bet — kas tas Linardam ir par līgumu ar Miltu?"

„Viņš apsolījis katru nedēļu uzrakstīt trīs dzejoļus un nedēļas beigās Miltam tos atrādīt. Ar skaidru galvu neviens tā kaut ko neapņemsies veikt. Bet solīts paliek solīts. Linards ir tāds cilvēks, ko grūti pierunāt šo vai to solīties. Bet ja viņš ir solījies, tad solīto pilda," stāstīja Zeltiņš.

„Tad jau, varbūt, mēs varētu nodibināt — atturības biedrību," priecājās arī Antiņš.

„Vajadzētu gan," Raistera suligie smiekli saviļņoja dūmu mākoni, kas tinās ap tējas dzērēja galvu. „Tad trimdas vēsturē ieietu vienreizēja biedrība, kas reizē ar nodibināšanos izbeigusi darbibu."

Zeltiņš uz viņam tēmēto atjautu labā tējas dzērāja omā atsmēja preti: „Nu, ja sāksim skaitīt, diez vai varēsim maz saskaitīt, cik tādu biedrību ir jau tagad. Piemēram, Ņujorkas latviešu nama pircēju biedrība..."

„Nesmejies, paju sabiedrība pēkšņi var piecelties no miroņiem, jo Daugavas vanagi saskaitušies taisās pirkt paši savu namu..." nopietni teica Irbe.

Bet Kalniņš atgādināja: „Mēs atkal esam aizklīduši prom no pelēkajiem svārciņiem...”

„Nekā tur fantastiska nav ko stāstīt. Aplam proziska kļūme. Tāda var atgadīties katram, kam daudz draugu un kas tos vienā dienā grib apciemot," Zeltiņš beidzot pieskārās atvairītajam tematam. „Un tieši balles dienā es sāku tik plaša vēriena ciemošanos, ka tad, kad bija pienācis pēdējais brīdis steigties uz balli, pēkšņi attapos, ka koferis ar goda uzvalciņu palicis pie cita drauga Čikāgas otrā malā. Bet balli es nedrīkstēju nokavēt, jo man bija jāiet polonēzes pirmajā pārī."

„Klausies, Tedi, tu par to varētu uzrakstīt „Preses Pīlei" rakstu: Kā es kā pelēkais zvirbulis vadīju polonēzi," ierosināja Dālē.

Tas visiem lika atcerēties „Preses Pili", izraisot asprātīgas idejas un ierosinājumus, kā tā būtu pierakstāma un piezīmējama. Un citu starpā atkal dzirdēja pieminētu Reiņa Birzgaļa vārdu. Nikolajs Kalniņš, lai māksliniekam būtu piedienīgs teksts jautram Preses biedrības priekšnieka portretam, uz ātru roku sacerēja pantiņu:

,,Še redzam mūsu prēzi,

Kam nāktos valkāt šēzi.

Bet saka viņš: ir smokings labs,

Ja tīk vēl diet un garšo šņabs..."

Antiņš sadūšojies uzmānīja sev uz šķīvja vēl vienu itin prāvu kumpja šķēli un atzina, ka tādas garā spridzīgas un miesīgi baudāmas valdes sēdes tiešām ir ko vērts.

PIEKTĀ NODAĻA

ANTIŅŠ naski steidzās mājup, lai paspētu kā pieklājas nomazgāties un saposties, jo astoņpadsmitā novembra sarikojumu, kādā Ņujorkā būs pirmo reizi, šovakar negribēja nokavēt. Viņam šodien nebūtu bijis jāstrādā, jo šinī bagātajā zemē arī strādnieki bija tik bagāti, ka sestdienās parasti nestrādāja. Taču Aukuperons uzplijās, ka tieši šodien jāizkrāso Nuarkas latviešu skoliņai telpas, kaut viņš bija iebildis, ka vakarā jāiet uz valsts svētku aktu. Aukuperonu tāds neapšaubāmi pamatots iebildums neietekmēja ne mazākā mērā. ,,Tad jau ir taisni labi," viņš bija atsmējis. ,,Pēc mūsu jaunaudzes labā padarīta darba ar pacilātu sirdi varēsi pacilāt — piena glāzi. Valsts svētkos tu gan varētu atļauties iebaudīt kaut ko spēcīgāku, jo tie puikas, kas Latviju atbrīvoja, nekādi piena dzērāji nebija."

Tā nu šodien viņš bija nostrādājies ne mazāk stingri kā īstā darba dienā un cerēja, ka Ragna būs uzsildījusi kādu konservu bundžu, lai pašam ar vakariņu gatavošanu nebūtu jākavējas. Sievas centība darboties pa virtuvi bija saplakusi tūliņ pēc tam, kad viņa bija dabūjusi naudu kleitai, bet Antiņš daudz par to nesūrojās, jo silti konservi arī garšoja tīri labi, un galu galā Ragna tak bija mākslinieciskas dabas sieviete. Tādas, ja vispār, pie virtuves varēja pieradināt tikai pamazām, palēnām.

Tāpēc vēl pat mēteli nenovilcis, Antiņš no priekšnama jau sauca: ,,Sieviņ, kāda bundža šodien vakariņās?"

Ragnas balss atsaucās no guļamistabas: ,,Esi nu tik labs un uzsildi pats kaut ko šoreiz. Man matu dēļ neiznāca laika."

„Kas tad taviem matiem vainas?" brīnījās Antiņš.

„Tikko pārnācu no friziera. Un tas nejēga manu galvu tā saķēpājis, ka pašai viss jāpārtaisa."

„Kāpēc tad gāji pie nejēgas un nevis kārtīga amata meistara?”

„Tu jau vienmēr skandini, ka nauda jātaupa. Un es gribēju taupīt."

Jērs pabāza galvu pa guļamistabas durvīm un vēroja, kā sieva, abas rokas gaisā pacēlusi, ņēmās gar matiem, tos sukādama, bužinādama, raustīdama, locīdama un spaidīdama. „Jā, ir gan bijis nejēga, ja tev uz galvas uzčubinājis īstu stārku perēkli."

„Neglūni un nepļāpā muļķības. Tu no tādām lietām nekā nesaproti," Ragna sapīkusi dzina viņu projām.

Antiņš iegāja virtuvē un atgrieza kārbu ar maltas gaļas bumbuļiem un nūdelēm tomātu mērcē. Ja Ragna viņu bija atstājusi bez vakariņām taupības dēļ, tad to varēja piedot. Jo taupība bija tikums, kas, īpaši sievās, visādi veicināms un kopjams.

Aši paēdis, taupīgās sievas vīrs noskuvās un tad iegriezās guļamistabā pēc tīras veļas, ko uzvilkt, kad būs nomazgājies. Ragna rīta mētelī vēl sēdēja pie tualetes galda spoguļa un abām rokām darbojās gar matiem, ķas nu bija sakāpuši gaisā vēl augstākā stārku perēklī.

Antiņš, kreklu un apakšbikses padusē iežmiedzis, ceļā uz vannas istabu durvīs vēl atgriezās un bažīgi ieminējās: „Ja tev ar matiem tik ilgi jāpiņķējas, kā tiksi laikā galā ar visu citu?"

„Lūdzu, neuztrauc mani!"

„Es jau tikai — domāju, ka nezini, cik pulkstens."

„Neizved mani no pacietības! Tad es vispār nekur neiešu."

„Kas tā par runāšanu?" Antiņš pieliecās, lai paceltu no paduses izslīdējušo veļu. „Tāda nauda izgāzta par kleitu, un tad vēl domāsi neiet.”

„Ja tev to simts dolāru žēl, nes kleitu atpakaļ un atprasi naudu. Neēd manus nervus!"

Ragna atcirta tādā balsī, ka Antiņš atzina par gudrāku nekā vairs neteikt, un pazuda vannas istabā. Tur viņš zem dušas stāvēdams, mazgājās klusu un pat ne reizi neiedziedājās (ko parasti mīlēja darīt), lai nesakaitinātu vēl vairāk sievu, un viņa tiktu ātrāk galā ar matiem.

Tak tas neko nebija lidzējis. Kad viņš, krietni nodu-šojies, atsēdās savā gultā un sāka ģērbties, Ragna joprojām vēl cinījās ar matiem. Un viņam aiz muguras vajadzēja pendelēties gan uz vienu, gan otru pusi, lai kaut cik spoguli saredzētu ari savu galvu un varētu sasukāties.

Tikai tad, kad Antiņš jau ķērās pie kaklsaites, Ragna beidzot bija tikusi galā ar matiem, un stārku perēkļa vietā viņai uz galvas zvārojās Bābeles tornis. Viņš to aplūkoja ar diezgan lielu nepatiku, tomēr atturējās kaut ko iebilst, jo labi apzinājās, ka tā tikai atkal sakaitinātu sievu, un tornis no viņas galvas tādēļ nepazustu. Bez tam lielākai matu pārbūvei nemaz vairs nebija laika. Vajadzēja priecāties par to vien, ka beidzot, rita svārku nometusi, viņa bija sākusi ģērbties.

Nu vieta pie tualetes galdiņa bija brīva, un Antiņš vienā mierā būtu varējis apsiet kaklsaiti, ja spogulī neieraudzījis sievas auguma atspulgu, kas staipījās un locījās tik dīvaini, ka nespēja no tā atraut izbrīnēto skatienu.

Ragna sirdīgi pūlējās dabūt pāri gurniem tādas kā bikses, kā korseti ar apakšmalā piekarinātiem āķiem. Bet viņas apaļumi neļāvās iežņaugties, par spīti tam, ka viņa staipīgo apģērba gabalu rāva uz augšu visā spēkā, nostādamās gan uz vienas, gan otras kājas, gan vidukli visādi izgorīdama, gan izstiepdamās ar ievilktu vēderu. Vai sieviete viņas stāvoklī (tas gan ārēji vēl nebija manāms) tā vispār drīkstēja darīties? Ja Ragna tik neapzinīga, viņam pašam būs jāiegādājas un jāizlasa kāda grāmata par tādām lietām, lai zinātu, ko sievai var atļaut, ko ne.

Un Antiņš pagriezās pret sievu ar ļoti norūpējušos vaigu. „Ragna, tev nu gan tagad nevajadzētu žņaugties iekšā korsetē — pati zini, kāpēc.”

,,Tu laikam zināsi labāk, ko drīkstu, ko ne. Un kas par korseti? Tu laikam korseti vispār neesi redzējis? Šis te ir gluži vienkāršs zeķturis,” sapūlējusies atelsa sieva.

„Bet tu nemaz tik vienkārši tanī netiec iekšā," teica Antiņš, ar patiesu līdzjūtību domādams par nabaga mo-(Iemājām sievietēm, kurām tā jāiežņaudzas tāpēc vien, lai zeķes nenobruktu no stilbiem. Viņa māte ap katru zeķi virs ceļgala apsēja valdziņu, un lieta bija darīta, varēja staigāt kaut vai dancodama, zeķes nost nekrita.

,,Bušu laikam nopirkusi par mazu," iestenējās Ragna. ,,Bet ko tu brinies? Nāc un palīdzi. Saņem zeķturi mugurpusē un velc uz augšu."

Antiņš darīja, kā bija pavēlēts, un sieva nu varēja uzvilkt un pieāķēt zeķturim zeķes. Bet nebija viņš vēl paguvis iesiet kaklsaitē pietiekami glītu mezglu, ar kuru pats būtu apmierināts, kad sievai atkal vajadzēja viņa palīdzības.

,,Antiņ, nāc un paturi man virs galvas kleitu, lai varu tanī iemaukties, neizjaukusi matus," sauca Ragna, turēdama rokās jauno balles tērpu, kas būtu viscaur tik koši sarkans kā magone, ja sarkanumu nepadarītu tumšāku melns plīvurs, kas viļņains sedzās pāri svārkiem.

,,Bet... bet..." Antiņš apjucis nesaprata.

„Ko tu betini? Še, ņem un turi kleitu!"

„Bet... bet..."

„Antiņ, kas ar tevi ir?"

„Vai tad tu kleitu — uz plikas miesas? Pat kreklu apakšā nepavilksi?"

Ragna brīdi raudzījās vīra nelaimīgajā sejā, it kā pārdomādama, dusmoties vai smieties. Un tad iesmējās tik sirsnīgi, ka jautri sadrebēja pat viņas krūtis. „Antiņ, nesa-smīdini mani līdz asarām. Tad būs jālīmē acīm jaunas skropstas. Un tas nemaz nav tik patīkams darbs."

Acīm jaunas skropstas? Katram taču pašam savas, Dieva dotas, brīnījās Antiņš. Bet tad viņš ievēroja, ko nebija vēl pamanījis, ka Ragnas acīm tiešām bija garākas, biezākas un melnākas skropstas nekā parasti, arī plaksti iekrāsoti zilgani. Jaunā atklājuma samulsināts, viņš tikko jaudāja stingri noturēt gaisā rokas ar kleitu, kurā nu veikli izmanīga raudzīja ielīst sieva, lai matu tornis nekur nepieskartos.

Kad viņai tas laimīgi izdevās un viņam kleita vairs nebija jātur, Antiņš par mākslīgajām skropstām tomēr kaut ko gribēja teikt, bet palika ar puspavērtu muti. Un ne jau tāpēc, ka Ragna jaunajā kleitā izskatījās skaista. Gluži citu iemeslu dēļ, ko atguvies tagad izdvesa: „Tu

tiešām izdevi simts dolāru par tādu kleitu, kas apakšā vazājas pa grīdu, bet augšpusē nesniedzas pat līdz padusēm? Vai tu to esi uzvilkusi pareizi?"

„Antiņ, tu laikam sievieti balles kleitā nekad neesi redzējis?"

,,Kā nu ne — avīžu uzņēmumos ir diezgan redzētas. Bet nekad nebiju tā pamatīgāk ieskatījies."

,,Nu, tad skaties." Ragna, ar sevi apmierināta, grozījās spoguļa priekšā.

Antiņš atsēdās gultā un neticīgi grozīja galvu: „Es jau skatos. Bet jo vairāk skatos, jo vairāk man jābrinās."

„Par ko? Ka esmu tik skaista?"

„Par to ne."

„Par ko tad?"

„Kā tas var būt, ka kleita tev nešļūk lejā? Kas to tur, ja abi pleci pavisam pliki?"

„Kā redzi, kaut kas to tomēr tur. Tev gaiša galva, tu varētu pagudrot," Ragna labā omā nosēdās pie spoguļa un sāka darboties ar lūpu krāsuli.

„Jā, bet... bet ja noslīd ari no turienes. Ārprāts! Tev taču tur apakšā nekā nav," tādu ļoti iespējamu nelaimi iedomādamies, Antiņš ievaidējās. ,,Jā, tagad es saprotu, ka Hamsuns trakojis, kad viņa sieva grasījusies iet uz balli ar tādiem pašiem kailiem pleciem kā tev."

„Tad nu gan viņš bijis vēl lielāks savādnieks par tevi. Tev patīk Hamsuns? Jā, latvieši viņu laikam vēl lasa."

„Kad dzivoju putnu farmā, izlasīju lielu daļu trimdā izdoto latviešu grāmatu, ari Hamsuna sievas atmiņas. Un viņa tur raksta, ka reiz nopirkusi tādu pašu kleitu kā tev — tikai lidz padusēm. Bet vīrs, ieraudzījis viņu tai kleitā ar puskailām krūtīm — tāpat kā tagad tev — kļuvis tik briesmīgi negants, ka aiztriecis viņu tūliņ uz veikalu pēc drēbes un pats palīdzējis piešūt klāt augšu līdz kaklam."

„Antiņ, izklausās tā, ka arī mani tu gribētu dzīt uz veikalu pēc drēbes... Vai šūt proti?"

Vīrs samulsa: ,,Kā nu ne. Šūt es protu. Bet— ja visas citas latviešu sievas, kā tu saki būs tādas pašas, ja tāda te Ņujorkā mode, kurai gan mums pakaļ nevajadzētu skriet, tad jau..."

„Tu man atļausi iet, kāda esmu?"

..Ja. ko vairs citu? Laika ari nav.”

,,Tad tu tomēr gluži tik traks kā Hamsuns neesi,” šķita, ka saruna ar viru Ragnu varen uzjautrinājusi.

,,Kur nu — es un Hamsuns,” Antiņam ari bija pielipusi sievas labā oma. ,.Kaut gan — viņš ari būtu varējis rakstīt atturības žurnālā, jo mūža otrā pusē nemaz vairs neesot dzēris."

,.Virs, es esmu gatava un varu iet. Kaut nu nebūtu man tagad tevi jāgaida,” Ragna piecēlusies apskatīja sevi spoguli no visām pusēm.

„Man tikai jāuzvelk žakete un mētelis,” priecigs, ka ļoti sarežģītā un dažādiem pārsteigumiem bagātā Rag-nas gatavošanās ballei beidzot pabeigta. Antiņš piesteidzās pie sienā ieslēptā drēbju skapja. Kā uzmanīgs virs viņš aplika mēteli ari sievas pleciem.

„Citām dāmām bus kažoki," nopūtās Ragna un, svārkus augšup sarāvusi, uzmanigi sāka kāpt pa kāpnēm lejup.

„Kad nāksi kažoku valkāšanas gados, varbūt, ka ari tev būs,” Antiņam iegadijās prātā sievas nopūtai piedienīga atbilde.

„Tu ļoti maldies, ja domā, ka kažokus valkā tikai vecenes," Ragnai viņa atbilde nebija bijusi pa prātam.

„Ja dažai labai sāk salt jau ātrāk, lai valkā vesela. Tiem, kas vēl jauni, tik ļoti nesalst,” kļuvis aplam bezbēdīgs, Jērs pirmais izgāja uz ielas un paturēja durvis vaļā sievai.

„Pasauc taksīti. Lūk, tur vien griežas ap stūri," skubināja Ragna, ieraudzījusi dzelteno kulbu.

„Es domāju, ka mēs ar pazemi..."

„Vai tev prāts? Lai es balles kleitā... Antiņ, tu kādreiz vari būt taisni neiespējams.”

Bet viņš jau kliedza, ka skanēja visa iela: „Hei, taksi! Taksi!”

Pie Vebstera zāles durvim, kurp vien pagriezās, visur skanēja latviešu valoda. Un Antiņš, no dzeltenās kulbas izkāpis, spēcīgi aizcirta durvis. Varbūt, tuvumā ir kāds pazistams, lai redz, ka viņi nav nākuši kājām. Taču tik daudzi tautieši te kāpa laukā paši no savām mašinām, ka tos, kas izkāpa no taksometriem, neviens neievēroja.

Sievas elkoni satvēris, viņš svinīgi (kā valsts svētkos tas pieklājas) virzījās uz apgaismoto nama ieeju. Virs tās

lielā stikla reklāmas kastē, kas kārās pāri visai ietvei, bija uzraksts sarkaniem burtiem ,,LATVIAN DANCE".

Antiņu tas drusku saidzināja: ,,Es tiešām nesaprotu, kā rīkotāji nav gādājuši, lai valsts svētkos mūs apsveiktu piemērotāks uzraksts. Astoņpadsmitais novembris nav kaut kāds latviešu dancis."

,,Ko tu purpini? Kas vainas dančiem? Pats ari esi savu gaspažu dancošanai sapucējis," no ļaužu drūzmas Antiņam atbildēja pazistama balss, un pāri citu galvām viņš ieraudzija Aukuperona plato smaidu.

Ragna aizgriezās sāņus, jo viņai laikam nepalika dižā krāsotāja vaļīgā valoda, bet Jērs bija itin priecīgs, satikdams savu meistaru: ,,Ko lai dara — tāds jau ņujor-kiešu astoņpadsmitais novembris esot, reizē sirds un kāju svētki."

,,šššš! Tu runā tā, it kā mūsu kājas savu papriecā-šanos nebūtu nopelnījušas. Ja mums tās nebūtu bijušas tik veiklas mukšanai, tad mēs te autiņos nebraukātu un runas neturētu."

Un tā kā Aukuperons ļaužu drūzmā spēcīgi airējās nevis uz ieejas pusi, bet lūkoja aizspraukties tai garām, Antiņš viņam noprasīja: ,,Vai iekšā neiesi?"

,,Vēl stipri par agru."

,,Par agru? Tik piecas minūtes līdz sākumam."

,,Es pagaidīšu citu sākumu, kad runas būs beigušās un dziedās Skultes koris."

,,Un tikmēr labāk mētāsies pa ielu?"

,,Tepat ir krodziņš. Tur šādās reizēs mums notiek runāšanas sporta apkarotāju biedrības gada sapulces."

,,Vai tāda biedrība arī ir? Cik jums biedru?" Antiņš lāgā negribēja ticēt.

,,Atnāc un apskaties. Kā kuru gadu. Jo garākas runas, jo vairāk biedru mums sarodas. Pērn, kad runāšana pārstiepās pāri veselām trim stundām, krogus pienāca stāvgrūdām pilns. Krodzinieks aiz lieliem priekiem gribēja pat karogu izkārt," Aukuperons novēdināja gaisā roku un aizpeldēja tālāk burzmā.

Ir nu gan ņujorkieši izlaidušies. Pat svētku runas ne-vižo kā pieklājas noklausīties. Un runātāji, droši vien, pārlaiduši bezmiega naktis, lai sagudrotu un izprātotu, kādus spēka vārdus tautiešiem teikt, pukojās Antiņš. Bet

velti viņš zūdījās, ka trūks klausītāju. Lielā zāle gandrīz jau bija pilna, un brīvus krēslus labā vietā tik viegli neizdotos atrast, ja par viņiem nebūtu parūpējušies vecāki.

Ragnas tēvs, vienā no pirmajām rindām kājās piecēlies, jau pa gabalu mēja un sauca: ,,Bērni, nāciet šurp, mēs esam jums vietas aizņēmuši.” Un Antiņš gāja, sievu kā košu magoni pa priekšu stumdams un vērigi apkārt skatīdamies. Jā, Ragnai bija bijusi taisnība, te daudzām sievietēm bija tādi paši pliki pleci kā viņai, bet ne visām. Tātad varēja arī nenākt balles kleitā, un to nu sieva viņam bija noklusējusi. Bet ko par tādām lietām domāt, grozīt nekā vairs nevarēja, un galu galā jaunā kleita noderēs ari Preses ballei.

Ar Ragnas vecākiem un brāli sasveicinoties, Antiņš neaizmirsa, ka jēpateicas sievastēvam par vietu satau-pīšanu: „Rozes kungs, lielu lielais paldies, ka bijāt par mums padomājuši. Mēs paši tik labas vietas — trešās rindas viduci vairs neatrastu. Te būs ir laba redzēšana, ir dzirdēšana."

„Klausies, znotiņ, kas tad tie par brangiem jokiem?" Ragnas tēvs sirsnigi kratīja viņa roku un tikpat sirsnigi smējās.

Antiņš neapjēdza, kas par lietu. Viņš taču neko jocīgu nebija teicis: „Kas? Es? Ko?"

„Tu tagad esi tikpat kā mans dēls. Un kur tas dzirdēts, ka dēls tēvu sauc par kungu?" paskaidroja viņam sievastēvs.

„Tad nu gan mani — tādu dēlu jēsuta ganos," znots nokaunējies tomēr attapās atjokot. Ko citu lai tādā muļķīgā situācijā saka?

Sievastēvs novilka viņu sev blakus (Ragna sēdēja lidzās mātei) un sāka omulīgs čalot: „Tā jau ir, znotiņ, pie jauniem radiem ar reizi nevar pierast. Un mēs pat kāzās nepaspējām tā īstāk saradoties, kaut pašu cilvēki vien bijām. Jūs jau abi ar Ragnu kārtīgas kāzas mums neļāvāt rikot."

„Kas no tādām par labumu? Vējā izkaisita nauda, vairāk nekas," prātīgi teica Antiņš. „Un tagad mums mēbeles bez parādiem, ko par kāzu rīkošanas naudu palīdzējāt nopirkt."

„Jā, gribētos gan redzēt, kā esat iekārtojušies.”

,,Es jau Ragnai saku un saku, kad aicināsim tēvu un māti ciemos. Bet viņa tik atsaka, gan jau, kad mācēšot labāk cept un vārīt.”

„Tad — krietni vien būs jāpagaida.”

Āris, starp tēvu un māti sēdēdams, jau labu laiku nemierigs grozījās un tagad sāka dunkāt tēvam sānos: „Tēt, laid mani savā vietā. Dzirdi, es gribu sēdēt blakus savam svainim. Es ari gribu ar viņu runāt."

Antiņš klusībā cerēja, ka tēvs neļausies pierunāties, bet tās bija veltīgas cerības. Pēc īsas tielēšanās Rozes kungs atdeva savu vietu dēlam. Un Jērs nelaimīgs nopūtās — ar privāto aci un astronautu blakus visa svētku noskaņa draudēja samaitāties. Taču izrādījās, ka monstra domāšana šodien ir ievirzīta latviskā gultnē.

Pret karogiem dekorēto skatuvi roku izstiepis, Āris jautāja: „Tas tur vidu ir Latvijas ģerbonis? Jā?"

„Jā. Tas ir lielais Latvijas ģerbonis,” apstiprināja Antiņš.

„Vai Latvijā dzīvoja tādi lauvas?”

„Nē. Latvijā lauvu nebija, tikai vilki.”

„Kāpēc tad tur nav zīmēti divi vilki, kas rej sauli?” Jērs nepatikā saviebās par tādu puikas iedomu, bet viņa tēvu tā bija sajūsminājusi: „Vai Ārim nav gaiša galva? Ko? Taisni tāds ģerbonis piederētos tagadējai, krievu okupētajai Latvijai — divi sarkani vilki rej mūsu balto brivibas saulīti.”

Turpretim Antiņš ļoti nopietni domāja, ka zēnam ģerboņa simbolika kaut kā būtu jāpaskcridro: „Redzi, Āri, ģerbonis nav nekāds zooloģiskais dārzs, kur saliek iekšā visādus zvērus tikai tāpēc, ka tādi ir. Ģerbonī tie ir simboli.”

„Kas tas ir — simbols?"

Skaidrotājs neērti sakustējās. Izskaidro nu tādam knauķim, kas ir simbols. Tomēr viņš mēģināja. „Simbols ir tas, kas nav tas, kas ir. Ar to ir jāiedomājas kaut kas pavisam cits. Piemēram, simbols lauva nemaz nav lauva, bet spēks. Kā citādi tu spēku uzzīmēsi? Jāzimē lauva.” „Kāpēc lauva?”

„Tāpēc, ka lauva ir spēka simbols.”

,,Nebūs vis. Atombumba. Tā viena pati var uzspert gaisā veselu miljonu lauvu," Āris ļoti loģiski domāja.

Antiņš aizbāza pirkstu aiz krekla apkaklītes un staipija kaklu. Kā tādam monstram kaut ko prātīgu lai iedzen galvā? „Jā, varbūt atombumba varētu but šisdienas dulnā laika simbols. Bet toreiz, kad zīmēja ģerboņus, atombumbu vēl nebija. Un paldies Dievam, ka nebija, jo kāds gan izskatītos ģerbonis, kam lauvu vietā butu atombumbas."

„Pasaules valdības ģerbonī laikam būs."

„Kas par pasaules valdibu? Ko tu..." un Antiņš, pacietību zaudējis, gribēja teikt „muldi", bet piespiedās savaldīties, redzēdams, ar kādu omulīgu labpatiku tēvs klausās dēla negudribās.

„Tā būs tā valdiba, kas paliks pēdējā, kad visas citas valdības bus ar atombumbām nobumbotas."

„Āri, kādos komikos tu kaut ko tik traku esi sala-sijies?" gribēja zināt Rozes kungs.

Bet Antiņš paskatījās pulksteni: „Jau divdesmit piecas minūtes pāri noliktajam sākuma laikam. Kāpēc nekas vēl nesākas?"

„Jāgaida kongresmenis, kas solījies but, bet nav vēl ieradies, jo galvenais svētku runas teicējs Pramšāns ir jau atnācis," zināja pastāstīt sievastēvs.

„Tiešām? Mušu svētkos bus klāt īsts amerikāņu kongresmenis? Demokrāts vai republikānis?" nule dzirdētās vēsts iepriecināts, pac ilātā balsi jautāja Antiņš.

„Laikam republikānis. Mēs jau ari — latviešu lielākā daļa balsojam par republikāņiem, jo viņi ir pret sadzīvošanu ar krieviem."

„Tad man tūliņ ir jāiet," negaidot paziņoja Antiņš.

„Uz kurieni?" sievastēvs izbrīnījies vēroja znota steigu, kas bija jau pietrūcies kājās.

„Pie tiem, kas nezināja, ka mums būs šogad kongresmenis, un tāpēc iegriezušies..." Krogus vārdu Antiņš tomēr mutē neņēma, lai neradītu aizdomas, ka sapinies ar dzērājiem.

„Es iešu tev līdz," Āris enerģiski ķērās svaiņa svārkos.

Tas tikai vēl trūka, ka puika vazātos viņam līdz uz krogu. Un baidīdamies, ka tēvs to varētu atļaut, Antiņš

pasteidzās ar abu roku varu iespiest Āri atpakaļ krēslā: „Nekur tu nenāksi! Tūliņ es būšu atpakaļ."

Krogū pie piestākļa un galdiņiem visas vietas bija aizņemtas, un likās, ka visi te runātu latviešu valodā. Ja kādu angļu vārdu ari dzirdēja, tas šķita latvieša mutes izrunāts, piemēram, pasutinot jaunu pudeli alus vai kādu ledusgabalu dzērienu. Latviešus Ņujorkā vēl tiri labi varēja pazīt ari tad, kad viņi runāja angliski...

Antiņš dumu miglā centās saskatīt Aukuperona gaišmataino galvu un beidzot to ari ieraudzīja krogus diben-pusē pie galda, ap kuru sēdēja kāds pusducis ziņkārigu klausītāju. Muti ar alus glāzi atsvaidzinājis, viņš laikam stāstīja kaut ko jautru, jo klausītāji ne tikai smējās, dažs pat ierēcās.

Tuvāk piegājis, ari Jērs dzirdēja: .....un tad es uz

kāpu uz jumta lai atkabinātu zemē nolaistā skēfeļa āķus. Skatos, sēž pulciņš mūku un sauļojas. Pēc svārkiem jau viņus nepateiksi, kas vīrietis, kas sieviete, bet galvas visiem noskūtas gludas kā balti ķirbji. Latvijā ari kādreiz bija tāda mode, ka gudri viri, lai visi redzētu, cik spīdošas ir viņu galvas, noēvelēja tās gludas ar bārdas nažiem. Es tik eju viņiem taisni virsū, lai tiktu pie āķiem. Piepeši viens no mūkiem, mani pamanījis, iespiedzas smalkā sievietes balstiņā: ,,Vīrietis! Vīrietis!" Vesels izmisušu balsu mākonis uzlidoja debesis, un plikās galvas pazuda baltās platmalainās aubēs. Ari es nejutos diezko lāgā, jo — ššš! — ir tādas lietas, ko labāk neredzēt."

Antiņš uzlika Aukuperonam roku uz pleca un teica stingrā balsi: „Un šitādas runas jums liekas labākas par tām, kas šodien katram kārtīgam latvietim būtu jāklausās?"

„Vai tev jau pietika, ka esi atvācies šurp?" Auku-perons piestūma viņam krēslu, kas vēl bija palicis brīvs.

„Nemaz nav sācies. Mēs gaidām kongresmeni. Saprotiet, kongresmeni no Vašingtonas. Un viņš, droši vien. pateiks kaut ko, ko neesam līdz šim dzirdējuši. Bez nekādas vajadzības tak nebūtu pie mums braucis. Tāpēc visiem tūliņ ir jānāk augšā," Antiņš skubināja alus dzērājus.

„Vajadzība ir tāda, ka nākamajā rudenī vēlēšanas. Un to, ko viņš mums pateiks, es jau zinu. To pašu, ko

pērn un aizpērn, ka amerikāņi nevilcinādamies steigsies Latviju atbrivot, kad krievi būs ar mieru no tās izvākties,” patuklu balamuti Jēra vēstījums nemaz nebija ietekmējis.

,,šššš! Tu laikam gribi, lai citi iet kauties tavā vietā? Tādi bvinumi lasāmi tikai pasakās. Vai mēs somiem palīgā gājām? Runāt var visu ko, ari paši kādreiz teicām — labāk stāvus mirt nekā uz ceļiem dzīvot. Tāpēc es runas vairs neklausos, mālēju, kur kaut kas ir nomālējams, un gaidu, ja vispār varēšu sagaidīt, kad lielie paši sa-klups matos. Tad visi bez kādu memorandu iesniegšanas atcerēsies, ka protam kauties. Tādās reizēs mūs neviens nekad nav aizmirsis.” Aukuperons vienā paņēmienā izrāva glāzi sausu un tad to nolika ar tādu smagu roku, ka galds nobūkšēja.

Bet Antiņš nedomāja atlaisties: „Tomēr, varbūt, kas zina... Un šoreiz svētku runu teikšot Pramšāns, no jaunās paaudzes. Viņš nav Ņujorkā dzirdēts.”

,,Tad jau laikam Pergrubis saslimis?” kāds ieminējās.

Jērs neļāvās traucēties un turpināja: „Cilvēks, laiku un pūles netaupīdams, braucis gaisa gabalu, lai būtu pie mums, bet mēs esam tik kūtri negribuļi, kas nevīžojam paiet pāris soļu, lai viņu paklausītos. Kādas citas pilsētas runātājs, no Ņujorkas mājās atgriezies, reiz esot izteicies: kad nākamreiz Ņujorkā runāšot, vedīšot līdz klausītājus... Man tāda zobošanās par ņujorkiešiem ķeras pie sirds, tāpēc es jus te neatstāšu. Ja nenāksit līdz ar labu, es zinu, kā dabušu jus no šejienes laukā. Kongresmeņa un Pramšāna runas vietā jūs visi būsit spiesti noklausīties manu runu. Tā bus par alkohola saindētām dzērāju aknām."

Dzērāji, kā pašu nelabo atgaiņādami, sāka svaidīt pa gaisu rokas un sauca viens caur otru, lai Antiņš pazūd. Pienāca klāt ari tautieši no citiem galdiņiem un ļoti laipni sāka viņu stumt projām.

Tak Jērs nebija tāds vīrs, kas padotos fiziskam spiedienam. Viņš uzkāpa uz krēsla un visus ar savu veselīgo balsi pārkliedza: „Tautieši, dzērāji, vai jus kāds esat redzējuši alkohola sapostītas aknas? Droši vien, neesat, tad jūs tik vieglprātīgi glāzītes necilātu, bet sēdētu tagad citā vietā un klausītos runas. Es tādas aknas esmu redzējis— stikla burkā, spirtā iemērktas. Tās bija izņemtas

kādam nelaikā mirušam dzērājam, un baigi bija skatīties...”

„Beidz!"

,,Vai viņam kāds nevar aizbāzt muti?"

,,Kāp zemē!"

„Iznest tādu uz ielas ar visu krēslu!"

Neaizbāztā mute tikmēr turpināja: „...orgānā, kas kādreiz uzticīgi kalpojis vesela cilvēka miesai un tagad melns un sačervelējies peldēja tai pašā šķidrumā, kas oija nelaikā iedzinis kapā..."

„šššš! Tad jau labāk klausīties kādu mazāk dullu runātāju," cauri vispārējai protesta vētrai Antiņš sadzirdēja ari Aukuperona balsi un redzēja, ka viņš pieceļas. Reizē ar viņu slējās kājās vēl daži citi un sāka gausi virzīties uz durvju pusi.

Visus dzērājus Antiņš no krogus laukā neizbaidīja, bet bija priecigs, ka ar krietnu pulciņu varēja atgriezties Vebstera zālē. Kongresmenis savu sakāmo gan bija jau pateicis, taču tas dvēseļu glābēju pārāk nenoskumdi-nāja, jo zināja, ka veicis labu darbu. Ārim blakus savā vietā apsēdies, viņš klusā brīdinājumā pārlika pirkstu pāri mutei, lai puika nesāktu pļāpāt. Katedrā jau stāvēja Pramšāns.

Runātājs bija labi noaudzis jauneklis ar apaļu pieri, kuru puslokā apņēma cirtaini kupls matu vilnis. Viņš lieliski prata rīkoties ar savu padobjo balsi. Laiku pa laikam saklusināja līdz tikko dzirdamam čukstam, tad pēkšņi noribināja kā pa bungām, aizsviezdams līdz klausītāju pēdējām rindām, piemēram, tādus trimdinieka dvēseli iesilditājus vārdus: „Mūsu radiokuģis nebūs kaut kāds vienkāršs kuģis, tas būs pasaules jūrās brīvi peldoša neatkarīga Latvijas territorija, kur visa suverēnā vara piederēs mums pašiem."

Pramšāns savā runā aicināja nežēlot līdzekļus radio-kuģa iegādei, kas no neitrālajiem ūdeņiem pilnīgi brīvi varētu noraidīt tautiešiem dzimtenē tādus mudinājumus un vēstījumus, kas stiprinātu viņu pretestības garu okupantu varai un uzturētu dzīvu ticību Latvijas brīvības ritam. Tāds kuģis kā neapklusināma nacionālās sirdsapziņas balss ap sevi vienotu ne tikai visus latviešus trimdā, bet ari trimdiniekus ar dzimtenē palikušajiem. Pramšāns

runāja ar tādu dedzibu, cita starpā pastāstīdams par radiokuģa idejas sajūsminātajām Čikagas meitenēm, kas matrožu tērpos sarīkojumos jau sākušas vākt ziedojumus, ka aizrāva arī Antiņu. Un viņš ilgi pēc tam, kad runa jau bija beigusies, himna nodziedāta un dziedāja Skultes koris, domāja par radiokuģi.

Klausītāji kora dziedātajām dziesmām aplaudēja daudz spēcīgāk nekā bija aplaudējuši runai, un Antiņam šķita, ka tas nav gluži pareizi. Ir jau nu gan ari laba dziedāšana liela māksla, tak dziedātāji dziesmas paši nav sacerējuši, tikai iemācījušies pareizi nodziedāt pēc komponistu rakstītām notīm. Turpretī runātājs runāja pats pēc savām notīm, pats bija savas ideju dziesmas komponists, tālab bija pelnījis krietni jusmigāku atsaucību par to, ko klausītāji veltīja dziedātājiem un diriģentam Bruno Skultem, kas frakā tievs un bāls, ar pierei pārkritušu matu šķipsnu, nevarēja vien beigt klanīties. Bet ko tur varēja darīt — latvieši bija dziesmu un teātra mīlētāju tauta, runas cienīt viņi neprata. Labie gadi bija bijuši par isiem, lai latviešus kā nākas pie tām pieradinātu.

Kad aplaudētāji pēc pēdējās dziesmas beidzot aprima un visi sāka celties, Antiņš apjautājās sievastēvam: ,,Un kongresmenis? Ko teica kongresmenis? Man ļoti žēl es aizkavējos un nedzirdēju."

,,Teica, ka Savienoto Valstu valdība Baltijas valstu okupāciju neesot atzinusi, neatzīšot un ar simpātijām raugoties uz mūsu..."

Bet Ragna pavirzīja tēvu sāņus un satvēra Antiņu pie elkoņa: ,,Es diezgan esmu nosēdējusies, lai vēl te klausītos jusu runās. Varēsit izspriesties vēlāk pie mūsu galdiņa. Tagad es gribu dejot. Lejas zālē jau sācis spēlēt orķestris. Antiņ, tu taču valsi proti?"

„Kā nu ne. Kas tur ko neprast? To mūsu pagastā lēca pat ganu skuķi."

„Tad iesim."

Antiņš ar Ragnu zem rokas lepni stūmās cauri ļaužu drūzmai, juzdams, ka daudzas ziņkārīgas acis viņos noskatās. Jā, bija itin patīkami palepoties ar skaistu sievu. Un viņš nemaz vairs nenožēloja, ka par balles kleitu izdota tik liela nauda.

Lejas zālē no galdiņiem brīvajā laukumā dejotāji jau

griezās kā vilciņi, un ari Antiņš aplieca stingru roku ap sievas vidukli, lai sāktu virpuļot citiem lidz. Bet kaut kā neizdevās un neizdevās kārtīgi atsperties, lai tiktu pie īsti vēzieniga apsviediena.

,,Ko tu lēkā kā kazlēns?" Ragna jau sāka pukoties. „Un ieklausies mūzikas takti — viensdivtris, viensdivtris..."

Bet ko tur varēja ieklausīties vai neiekļausities un kājas pēc takts izcilāt, ja citi dejotāji bija tik nevērīgi, ka vienā gabalā grūdās viņam virsū. Ar skābiem ģīmjiem tie tūliņ gan atvainojās, tā kā sabārt tos neklājās, atlika vienigi cerēt, ka varēs iegrozīties kādā brīvākā laukumā.

Kad Ragna gandrīz jau bija zaudējusi pacietību un elpa viņas skaistajās nāsis sāka šņākt, Antiņam beidzot laimējās iestūrēties zāles viducī, kur dejotāji griezās viens no otra pa krietnu gabalu. īsu mirklīti apstājies, lai noslaucītu sasvīdušo pieri, viņš spēcigi ievēzējās un sāka griezties tā, ka visa zāle riņķot riņķoja gar acīm kā raibs karuselis.

„Antiņ, netrako!" Ragna iekliedza viņam ausī.

Taču dancotājs tādēļ rāmāks nekļuva, tikai apžņaudza vēl stingrāk roku sievai ap vidukli, it kā baididamies, ka tā no viņa varētu atsprukt vaļā un viena pati aizlidot pa gaisu. „Tagad tikai tu redzēsi, kā es protu dejot. Lai spēlētāji saturas, ka tiek ar savu takti mums līdz."

„Antiņ, uzmanies!" sauca atkal Ragna, bet bija jau par vēlu.

Pret Jēra muguru atsitās kāda cita mugura tik spēcīgi, ka viņa kājas sapinās, un viņš, droši vien, būtu apgāzies, ja roka stingri neturējusi sievas vidukli. Bet Ragna pakrist nevarēja, jo viņš ar savām bija uztriecies virsū viņas pēdām un stingri pieminis tās pie grīdas.

„Lāci, manas kājas!" iestenējās Ragna, nikni sizdama viņam pa pleciem.

„Kas nu ir, tas ir par daudz," atzina ari Antiņš. „Es tam cilvēkam bez acīm tomēr kaut ko teikšu, lai viņš vainojas vai nevainojas."

Nokāpis no sievas kurpēm, Jērs sparīgi apsviedās apkārt un gribēja vaininieku stingri sabērt, bet mute neklausīja, jo acu priekšā viņam stāvēja — puskaila sievietes mugura. Nu gan ir ķeza. Kā lai baras ar dāmu? Būs gribot negribot vēl jāatvainojas.

Bet Antiņš nepaspēja izteikt pat ne „lūdzu”, kad dāmas kungs — plecīgs virs pusmuža gados viņam uzsauca: „Vai jums acu nav, ja neredzat, kur drāžaties?”

„Nē — pakausi nav," alzinās Antiņš.

„Jus vēl nekaunēsities, jus...” kungs formālajā zīdat-loku tērpā laikam butu pateicis kaut ko pavisam neformālu, ja dāma miermīlīgi neiekārusies viņa elkoni un nevilkusi projām.

Antiņš tomēr vēl dzirdēja: ,,Lēc kā plostnieks ugunsdzēsēju ballē. No tāda jāturas nost pagabalu. Ko dzer, ja nevar turēt.”

Tā kaut ko teikt bija skaidra bezkauniba. Nosaukt viņu — varbūt visskaidrāko cilvēku šinī vietā par piedzērušu. Tam nagliņu sitējam (tādas āra gaisa nobrūninātas sejas bija buvniekiem) gluži vienkārši nebija acu, ja nespēja atšķirt atturībnieku no dzērāja. Tad nu nebija nemaz jābrinās, ka viņš savu dāmu uzgrūdis viņam virsu, nevis otrādi. Par tādu neuzvedibu lai atvainošanos negaida. Un Antiņš jutās gluži apmierināts, ka nebija paspējis to izteikt. „Ragna, vai tu dzirdēji to bezgodi? Viņš mani nosauca par dzērāju.”

Bet, pret sievu atpakaļ atgriezies, Antiņš ieraudzīja tukšu vietu. Viņš apmulsis stāvēja dejotāju vidu un skatījās uz visām pusēm. Vai viņa butu aizdejojusi ar kādu citu? Nē, Ragna viena pati gāja uz zāles malu, kur ap galdiņiem jau sēdēja nedejotāji, dancinādami centīgos viesmīļus.

Elkoņus kā vairogus izslējis, viņš lauzās cauri valsē-tāju virpulim, lai ātrāk tiktu pie sievas, un viņu ari panāca, vēl lidz galdiņiem netikušu, kur kā ceļa zirni gaisā paceltu roku jau vicināja Rozes kungs.

„Ragna, kur tu skrieni,” elsa Antiņš. „Dzirdi, orķesris vēl spēlē ar pilnu jaudu. Vēl tak dejošana nemaz nav cauri.”

„Mums ir cauri.”

„Kā tad tā, kad mums tik labi abiem sāka griezties?”

„Es negribu but vira sieva, kas kļuvis slavens ar to, ka astoņpadsmitajā novembrī apsitis savas tautas locekļus," dzēligi atcirta Ragna.

,,Tu laikam domā, ka es...”

„Kas tad cits?"

„Viņi visi, tie citi, neviens neskatās..."

„Antiņ, tu esi neiespējams," Ragna nepierunājama turpināja virzīties uz galdiņa pusi, kur viņiem māja tēva roka. „Tu grūsties un lēkā gan pa manām, gan citu kājām un tad vēl gribi iestāstit, ka esi vienīgais dejot pratējs. Parkets nav pagasta pļava, kur katrs var izlēkāties pēc sirds patikas kā kazlēns. Te jāmāk kustēties tā, lai citus nenogāztu no kājām un pats nepakluptu uz deguna. Un es tev saku, ja tu līdz Preses ballei neiemācīsies pieklājīgi dejot, tad es tev līdz neiešu!"

„Tu taču to nedomā nopietni?"

„Ļoti nopietni."

„Tad jau — tad tev pašai mani būs jāpamāca.”

„Cik par dejas stundu man maksāsi?"

Tāds negaidīts sievas jautājums vīru ļoti pārsteidza: „Ragna, tu taču nesāksi tielēties tāpat kā monstrs, tas ir, es gribēju teikt — Āris, tavs brālis."

„Kāpēc ne? Mēs abi esam viena tēva bērni," Ragna bija atguvusi labo omu un sasveicinājās ar platzodainu un kuplūsainu kungu, kas sēdēja blakus Rozes kundzei.

Sievastēvs iepazīstināja viņu ar Antiņu: „Mans znots, Kubla kungs, mūsu — Latviešu trimdas sīktirgotāju savienības valdes loceklis kasieris.

„Nu, ko jūs sakāt par radiokuģi? Vai tā nav lieliska ideja?" Jērs atsēdies domāja, ka būtu sākamas nopietnas, valsts svētkiem piemērotas runas.

„Jā. Un reizē arī praktiska," atsaucās sievastēvs. ,,Ja mums tāds kuģis būs, ar to mēs varēsim pārvest mājās visus trimdiniekus, kad Latvija atkal būs brīva.”

„Vai tiešām jūs domājat, ka tādu braukt gribētāju būs daudz?" Kubla kungs, zem kuplās ūsas smīnu paslēpis, jautāja.

„Kā tad citādi?" Jēru kaitināja Kubla neticīgais jautājums. „Tādu atkritēju, pēc manām domām, būs ļoti maz, kas lielajā stundā negribēs atgriezties dzimtenē. Es neesmu dzirdējis neviena paša, kas būtu kādreiz kaut tikai ieminējies par palikšanu svešā zemē pie svešas gaļas svešiem podiem. Mēs visi kā viens uz karstām pēdām brauksim mājās, tiklīdz to varēsim."

Kubla kungs mierīgi saskandināja glāzē ledus gabalus un turpināja smīnēt: „Ko visu mēs kādreiz neesam rund-

juši. Vai Vācijā, nometnēs dzīvodami, mēs nezvērējām, ka ne mūžam neatstāsim Eiropu, lai paliktu tuvāk Latvijai. Un kad pirmie Eiropas dezertieri ieteicās par braukšanu uz Ameriku vai Austrāliju, uz tiem skatījās kā uz dzimtenes nodevējiem. Pat Centrālā padome izlaida uzsaukumu par turēšanos pie Eiropas. Bet cik tur tagad latviešu ir? Padomes viri aizbrauca pāri lielajam dīķim paši pirmie. Un kā bija, kad pirmie iebraucēji sāka pieņemt Amerikas pavalstniecību? Sašutuši tautieši lasītāju vēstulēs laikrakstos lamāja viņus par savai tautai pazudušiem labuma meklētājiem. Bet — cik tagad ir tādu, kas pavalstniecību nav pieņēmuši?”

,,Es," lepni teica Antiņš. „Esmu un palikšu Latvijas pavalstnieks."

,,Kā jus domājat, cik nulles jums varētu pielikt?”

,,Kādas nulles?" nesaprata Antiņš.

,,Tās nulles es domāju tā — cik tādu kā jus ir šodien palicis: simts, tūkstotis, desmit tūkstoši?”

,,Es nezinu,” Antiņš tiešām nezināja pateikt.

,,Redzat nu. Un tāpēc, ka esam gandrīz vai visi tagad Amerikas pavalstnieki, tie no tautas nodevējiem kļuvuši par ļoti tālredzīgiem un gudriem patriotiem, kas apjēguši, ka ar pavalstniecības maiņu daudz vairāk varēs darit Latvijas labā. Tā ari tos, kas te paliks un mājās nebrauks, nevajadzētu pāragri sākt saukt par atkritējiem. Varbūt, ari viņi Latvijas labā varēs darit dauz vairāk nekā...” Tādu nevalodu vairs ilgāk nespēdams kļausities, Antiņš pārtrauca runātāju: ,,Piedodiet, Kubla kungs. Tāda runāšana man liekas..."

Bet viņu savukārt bažīgi steidzās pārtraukt sievastēvs: „Znotiņ, Kubla kungs ir visu cienits tirgotājs ar ilggadigu tirgošanās pieredzi. Tāpēc ļausim viņam savu viedokli izteikt un pamatot. Viņš saviem ieskatiem vienmēr māk atrast fundamentālu pamatojumu."

Ragna rādija ļoti garlaikotu seju un bija prieciga, kad kāds jauneklis viņu aizveda dejot. Monstrs savu limonādes glāzi bija jau izšļurkstinājis sausu, un tā kā viņu neviens dejot neaicināja, sāka nemierīgs didities: ,,Tēt, kad sāks laist raķetes? U11 vai petardes nespridzinās?"

,,Āri, kādi joki tev atkal prātā?” tēvs laipni paskatījās dēlā.

,,Amerikāņi ceturtajā jūlijā šauj gaisā raķetes un blīk-šķina petardes. Mušu astoņpadsmitais novembris tak ari ir tāds pats ceturtais jūlijs. Vai nav? Petardes šite, tādā lielā zālē, labi skanētu,” domāja dēls.

,,Āruli, cik reizes es tev jau neesmu teicis, ka mēs neesam amerikāņi un mums tāda ģeķošanās nepiestāv. Sēdi rāms un labāk klausies, ko Kubla kungs tagad teiks," tēva sejas mīlīgie vaibsti savilkās drusku stingrāki.

Kubla kungs nebija tik iedomigs, lai liktu sevi lūgties, un nevilcinādamies turpināja paskaidrot savu viedokli, taisni no tās vietas, kur tas bija pārtraukts: „... nekā tie, kas atgriezīsies. Mēs te esam saimnieciski nostiprinājušies, un arī pieklājīgas pensijas mums nodrošinātas. Bet vai Latvijā, sākot vēlreiz dzīvi no jauna, tas visiem izdosies, ir ļoti liels jautājums. Mūs par ministriem un direktoriem neviens necels, sak', atbraukuši gudrie un mums nu rādīs Ameriku, pasniegsim goda krēsliņus. Tādos sēdētāji viņiem pašiem būs izauguši."

,,Bet kādi? Ar sarkano miglu piepūstām galvām," Antiņš nespēja nociesties, neiemeties starpā.

Sievastēvs viņu tūliņ gan atkal apklusināja: „Kuš, zno-tiņ! Ļauj, lai Kubla kungs..."

„Katram sava vietiņa dzīvē būs grūti jāizcina no pašas apakšas. Un kas to nespēs, būs valdibai par nastu. Turpretī tie, kas paliks te, varēs Latvijas atjaunošanai un nostiprināšanai pakalpot divkārši. Pirmkārt, dzīvodami amerikāņu vidū, palikt par dzivu ikdienas atgādinājumu, ka pasaulē ir arī tāda Latvijas valsts. Un tad, kad Latvija būs briva, mūs uzklausīs vairāk nekā tagad."

„Kāpēc?" Kubls jautāja un pats tūliņ sev atbildēja, jo laikam bija pamanījis, ka Jēra kungs atkal grasās viņu pārtraukt. „Gluži vienkārši, tīri cilvēcisku iemeslu dēļ. Tie, kam pašiem klājas labi, diezko nemīl klausīties citu vaimanās. Un ja vaidētājs ar savu gaušanos apgrūtina jau gadiem ilgi, klausītāja līdzjūtība pamazām pārvēršas īgnumā. Tāpēc daudz dzirdīgākas ausis amerikāņu sabiedrībā mēs atradīsim tad, kad varēsim viņiem stāstīt priecīgas lietas — par savas brivās dzimtenes raženo atplaukšanu. Otrkārt, vēl nozīmīgāks no šejienes varēs būt mūsu saimnieciskais atbalsts. Pirkdami un patērēdami Amerikā Latvijas ražojumus, līdzēsim tai tikt pie

ļoti vajadzīgās ārzemju valūtas. Un tādu apzinīgu latviešu, kas to darīs, netrūks. Jo ja tagad daži brauc cauri visai Ņujorkai uz astoņdesmit sesto ielu pēc vācu desām, ar cik daudz lielāku prieku tad ēdīsim savas zemes gardumus. Pēc amerikāņu parauga, mēs te nodibināsim paši savus, latviešu ķēžu veikalus, kas aptvers visas Savienotās Valstis. Un Latvijas eksports uz Ameriku sasniegs tādus apmērus, kādi nav piedzīvoti visā mūsu valsts pastāvēšanas laikā. Piemēram, tagad mēs dzeram skotu viskiju un Smirnova vodku. Bet vai tad, kad Latvija būs briva, kāds tos vairs dzersim? Nē! Mēs visos krogos lepni pasūtināsim Allažu Ķimeli vai Kristāldzidro. Ari mūsu alus mums garšos labāk nekā Vācijas, kas mūsējam netiek lidz." Kubla kungs, paša uzburtajā nākotnes vizijā skatīdamies, salaistīja savā glāzē jaunu dzērienu.

„Es nu gan, kad visas mūsu pašu mantas te būs pērkamas, nesīšu mājās vispirms žāvētās butes," teica Rozes kundze, kas visu laiku bija uzmanigi klausījusies. „Vēl tagad man mutē saskrien siekalas, atceroties, cik tās mums bija sulīgas un gardas. Un kur tad žāvētās reņģītes un lucīši."

Ari Antiņam saskrēja mutē siekalas, jo viņš bija bijis liels reņģu ēdējs. Tāpēc ieņēma krietnu malku no savas limonādes glāzes un teica drizāk skumjā nekā priecīgā balsī: „Kubla kungs, jūs tak domājat taisni tā, kā domā katrs parasts emigrants. Tiem tādi visu tautību veikaliņi pilna Ņujorka. Bet mēs esam trimdinieki ar savai dzimtenei dotu solījumu atgriezties. Un mums ir jāatgriežas, lai mūsu bērni un bērnu bērni tur augtu un vairotos par īstiem latviešiem, nevis par latviešu izcelsmes amerikāņiem, kādos jau sākam pārvērsties."

„Kur nu es vairs zemi ar bērniem piepildīšu, labi, ja sešas pēdas ar paša vecajiem kauliem," iesmējās Kubls. „Un kur tos aprok, vai nav vienalga?"

„Antiņ, ir jau labi skaisti runāt un skaisti domāt, bet uz dzivi jāskatās ari no praktiskās puses," pamācija znotu sievastēvs. „Un no tēs puses Kubla kungam dažos punktos ir liela taisniba. Kaut ari, pēc manām domēm, daļai tirdzniecības darbinieku tomēr būtu jēatgriežas Latvijā, lai liktu jaunus pamatus un atjaunotu brīvās tirdz-

niecības principus, kādus tur vairs nepazist, kā mūsu biedribas valdes sēdēs esu jau vairākkārt teicis un aizrādījis..."

,,Āruli, ko tu tur dari?" iesaucās Rozes kundze, un visu acis pievērsās monstram.

Savā nodabā atstāts, viņš bija izdzertajā limonādes glāzē ielējis viņu, iegremdējis vīnā salmiņu un aizrautīgi pūta burbuļus. Laiku pa laikam papīra salmiņš iekrāsojās sarkans un daļskanigi nošļurkstēja, dzērienam skrienot uz pūtēja muti. Bet jau pēc briža tas kļuva atkal bālgani caurspīdīgs un vins glāzē burbuļoja vēl priecīgāk nekā bija burbuļojis.

Āris atrāva lūpas no salmiņa un lielajiem nesapratējiem paskaidroja: ,.Taisu no viņa šampanieti. Tas tak arī burbuļoja, ko Ragnas kāzās dzērāt."

,,Tavu vērigu galvu. Ko visu viņš nav noskatījies. Un vai nav isti komerciāla iedoma — vīnu pārvērst šampanieti," priecīgs iesaucās Rozes kungs, bet tūliņ apķērās, ka par tādu izdarīšanos dēls nebūtu slavējams. ,,Bet — tā tomēr nav labi, Āri. Kas tādu sašļurgātu dzērienu lai tagad dzer?"

,,Es pats izdzeršu," pašapzinīgi atbildēja dēls.

,,To tu nedarīsi vis," tēva balss nu bija kļuvusi pavisam stingra.

Un bažigi tai pievienojās mātes jautājums: „Āruli, vai tikai tu jau neesi — pa salmiņu kaut ko iesūcis?"

„Šad tad pa drusciņai," monstrs godīgi atzinās. ,,Kā man citādi zināt, kad šampanietis būs gatavs."

Rozes kundze atņēma vīna burbuļotājam glāzi un ielēja tās saturu savā glāzē: „Muļķīt, tā taču tu vari vēl noreibt."

„Viņš jau to ir paspējis izdarīt. Vai jūs neredzat, cik jocīgi mīlulītis mirkšķina acis," teica Ragna, atsēzdamās blakus brālim. Viņu pieklājīgais jauneklis bija atvadījis atpakaļ līdz viņu galdiņam un paklanījies arī Antiņam.

„Smalki audzināts cilvēks," atzina Jērs.

Bet monstrs nemaz vairs smalki neuzvedās un atkodās māsai: „Manas skropstas man nav pielīmētas, es varu mirkšķināt. Man nav jābaidās, ka tās var nokrist zemē."

„Monstr, pievaldies! Mēs neesam mājās, bet svešos

cilvēkos," Ragna paskatījās brālī ar tādu sastingušu skatu, it kā viņa tiešām bītos kustināt plakstus.

„To es zinu. Tāpēc tu pie manām ausīm nevarēsi ķerties," Āris bija kļuvis neticami bezbailīgs.

„Bērni, bērni, kas tad nu?" Rozes kungs neērti novaik-stījās un pagriezās pret Kubla kungu: „Viņi tā ir paraduši — pa jokam, aiz tīras mīlestības kādreiz pakašķēties. Un tagad, kad Ragna ir apprecējusies, Ārulim šī prieka mājās ļoti pietrūkst."

„To es varu iedomāties," Ragna dzēlīgi iesmējās.

Tēvs ar sarauktām uzacīm paskatījās meitā un turpināja: „Bet sveši cilvēki, kas to nezina, var sākt vēl domāt, ka viņi abi kā suns ar kaķi..."

„Jā, suni, man tagad Ragnas vietā vajaga suni. Tēt, nopērc man suni," Ārim jaunas idejas radās aši. „Mēs tomātu vietā varētu audzināt kucēnus un ar tiem daudz labāk nopelnīt."

Orķestris atkal bija sācis spēlēt, un Antiņš priecīgs iesaucās: „Ragna, dzirdi, tā taču ir tautas deja: Tūdaliņ, tagadiņ pastalnieki danco. Šito es protu pavisam labi. Mēs abi varētu pamēģināt."

„Vai tikai nebūs tāpat kā ar valsi?" Ragna apšaubīja vīra dejošanas prasmi, bet tomēr cēlās, laikam, lai tiktu prom no galda.

„Cik nu tādai tautas dejai būs dejotāju. Mūsu jaunieši jau metušies vairāk uz trakajiem amerikāņu kratuļ-dančiem. Un šoreiz es būšu ļoti uzmanīgs, skatīšos, kur lieku kājas," sievu pie elkoņa saņēmis, solījās Antiņš.

Tā nu notika, ka Ragnai vēl vajadzēja viņu uzmudināt: „Kusties dzīvāk un turi augstāk galvu. Necel kājas tik stīvi kā dresēts cirkus zirgs. Kas tā tev sejā par kartupeļu lasītāja nopietnību. Izskaties priecīgs un smaidi, kā visi citi to dara."

Antiņam, kad bija pacēlis acis no savu kurpju purngaliem un ielūkojies citu dejotāju sejās, nācās atzīt, ka sievai taisnība. Visi dejoja tik priecīgi un bezbēdīgi, it kā viņiem nemaz nebūtu jādomā kā katru reizi liekamas kājas. Bez tam, viss lielais vairums dejotāju bija taisni jaunieši. Brīnums gan, ka viņi bez kratuļdančiem prata dejot arī latviešu tautas dejas. Un vēl vairāk bija jābrīnās, ka viņi tās ar lielu prieku arī dejoja.

Bet tā nebija vienīgā lieta, par ko, kā kungs ar taksīti mājās pārbraucis, Antiņš vēl ilgi brīnījās. Salkanā limonāde bija pagalam noplicinājusi viņa dūšu un radījusi brangu ēstgribu. Viņš uzzieda biezu kārtu biezpiena uz melnās un kā zole sīkstās vācu rupjmaizes, ko te sauca par pumpernikeli, un rāmā garā pārdomāja visu dzirdēto un redzēto.

Ragnai dancinātāju netrūka, un tad nu, pēc pastal-nieku dejas vēso limonādi dzerdams, ar vēsu galvu bija varējis paklausīties, ko runā tautieši pie blakus galdiņiem, jo Kubls ar sievastēvu turpināja valodas tai pašā sāktajā tirdznieciskajā garā, ka viņam apnika klausīties. Taču ari kaimiņi, kuru balsis ar katru izdzerto pudeli kļuva skaļākas un jautrākas, runāja gan par jaunajos automobiļos nobrauktajām jūdzēm, atvaļinājuma priekiem Floridā, izpeļņu un nodokļiem, dārgajiem māju remontiem, viesībām, kas nedēļu nogalēs neļauj atvilkt elpu, bet ne ar vārdu nepieminēja, kas šodien — brīvību zaudējušas valsts svētkos visvairāk būtu pieminams, kopējā atmiņu svētceļojumā aizstaigājot uz dzimteni. Svinīgā akta runas bija izskanējušas un par tām neviens vairs nedomāja. Šķita, ka jau galīgi aizmirsts ari radio-kuģis. Kā Pramšāns varēja cerēt savākt tam vajadzīgo milzu naudu, ja ar saviem dedzīgajiem vārdiem bija saviļņojis tikai gaisu, ne tautiešu dvēseles? Tie dejoja, dzēra, čaloja, smējās, smaidīja, priecīgi saklaigājās, apkampās, sita viens otram uz pleca un dažs pat iedziedājās, it kā Latvija jau būtu atbrīvota, visas tautiskās bēdas izbēdātas. Un apsāpējās sirds par šādā priecīgā vienaldzības sēklī izsviesto radiokuģi. Viņu galdiņam garām peldēdams, Aukuperons par to pat bija pazobojies: ,,Eju pie Pramšāna pieteikties par kapteini, šššš, uz tāda kuģa es vēl neesmu braucis, kur par matrožiem būs meitenes...” Krietni pāri pusnaktij, tikpat priecīgi spīdēdami, piebrauca Vebstera zāles durvīm automobiļi, un tajos sakāpa kungi smokingos un dāmas lepnās vakara kleitās. ,,Bija omulīgs vakars. Uz redzēšanos nākamajā ballē. Ko, neiznāks? Jumtiņiem jaunās mājas iesvētīšana? Kad es miris būšu, kaps man stāvēs pliks..."

Nūle nosvinēto svētku atcerē iegrimis, Antiņš neapzinīgi bija atšķīris „Laiku", un viņa skatiens palika apstā-

jies pie Zentas Liepas dzejoļa ,,Astoņpadsmitais novembris Ņujorkā”.

Viņš sāka lasīt:

„Melnas pazemes ejas Nebeidzamas.

Ātras, gurdas un svešas Garām plīvošos sejas.

Vientuļa karoga krāsas,

Palmu lapas un sēra Latvijas villaine balta.

Cik dziļa un bezgala trimda!”

Antiņš izlasījis iesmējās: „Cik dziļa un bezgala trimda! Diez, cik tādu šonakt balles zālē bija, kas juta, kā dzejniece?”

„Ko tu tur smejies viens pats kā muļķītis? Vai beidzot nāksi gulēt?” sauca Ragna no guļamistabas.

„Rīt ir svētdiena, varēšu ilgāk pagulēties.”

„Taisni tāpēc...”

„Jā, taisni tāpēc es domāju — kaut ko uzrakstīt."

„Ko tu darīsi?”

„Rakstīšu avīzei rakstu par radiokuģi, kamēr vēl svētku noskaņojums nav pagaisis,” un Antiņš, papīru meklēdams, lāgā nesadzirdēja, ko Ragna guļamistabā teica. Varbūt, neko arī neteica, tikai sapīkusi nošņācās.

SESTĀ NODAĻA

NE jau tāpēc Antiņš bija saidzis, ka darba dienā vajadzēja palikt mājās (Aukuperons gāja kārtot kaut kādas arodbiedrības lietas), viņa nelādzīgajai omai bija pavisam citi cēloņi. Un likās, ka tiem ir sakars ar presi. No pastkastītes uznesto laikrakstu pāršķirstījis, viņš to aizsvieda pa roku galam un palika sabozies sēžot uz melnā zviļņa ar pretējā sienā ieurbtu stivu skatu.

Ragna pie loga rīkojās gleznot. „Zini ko, Antiņ? Es gleznošu tevi. Tev patlaban ir tāda sejas izteiksme kā aunam, kas grasās ar pieri triekties sētas mietā."

„Negleznosi vis," vīrs strupi atcirta.

„Kāpēc ne? Tev šodien nekur nav jāiet. Tu ļoti labi vari pasēdēt par modeli."

„Ar auna ģīmi? Ko? Kā tu pati teici. Es sevi tādu neļaušu iemūžināt uz visiem laikiem."

„Antiņ, kas ar tevi noticis? Tu šorīt piecēlies tik jautrā prātā, ka virtuvē, olas cepdams, bez meldiņa sāki dziedāt, ko es ilgi nebiju dzirdējusi. Un tā tu arī man aizdzini miegu."

„Tad es domāju, es cerēju..."

„Kādās cerībās tu atkal biji?" Ragna no krāsu tūbām izspieda uz paletes krāsainus struņķīšus.

„Ka šīsdienas avīzē būs mans raksts."

„Kāds raksts?"

„Atceries, ko es astoņpadsmitā novembra naktī līdz rīta gaismai rakstīju."

„Kā nu es to neatcerēšos. Otrā dienā nogulēji gandrīz līdz pašam vakaram un man tev bija jākutina kāju pē-

das, lai celies taisīt pusdienas,” Ragna piemiegtām acīm reizi pa reizei paskatījās Antiņā, tad ļāva otai dancot pa audeklu. Ko viņa tur gleznoja, virs nevarēja redzēt, jo pret viņu bija pagriezta koka trijkājīti ieslietā audekla mugurpuse. Un viņu tagad nemaz neuztrauca ari tas, ka sieva tik izšķērdīgi šķiedās ar krāsām; tā aizrāvies viņš bija, stāstot par viņam nodarīto netaisnību.

,,Es pats uzrakstīto rakstu vairākas reizes pārlasīju, un man bija objektīvi jāatzīst, ka labāku rakstu par radio-kuģi vispār nav iespējams uzrakstīt. Es ne tikai apskatīju tāda kuģa nozīmi no ideoloģiskā, politiskā, patriotiskā, sabiedriskā, tautkopiskā, jaungaitnieciskā un audzināšanas viedokļa, bet Pramšāna peldošo ideju vēl papildināju ar savu, jo lai vai kas, jaunu ideju mums trimdā nedrīkst trūkt. Tādām jābūt, lai nākamās paaudzes mums nevarētu pārmest, ka neko neesam darījuši ideju trūkuma dēļ. Ja tās paliks neīstenotas, tad tā nebūs ideālistu, bet pelnīti sunīto materiālistu vaina, ka viņi ideālistiem nav devuši naudu. No lielu ideju devējiem nevar prasīt, lai viņi paši vaiga sviedros nopūlētos, tās iedzīvinādami, izmainot sevi sīko praktisko darbu sīknaudā. Tas ir mazā ikdienas cilvēciņa pienākums.”

,,Sēdi rāms, neikdienišķais. Tik traki neplāties," Ragna viņam uzsauca.

Antiņš tiešām mitējās pavadīt savus vārdus ar izteiksmīgām roku kustībām un pieklusināja arī balsi: „Tad nu qs, kā jau teicu, tai rakstā Pramšāna ideju papildināju vēl ar savu, ka būtu jāpadomā arī par latviešu jūrskolas dibināšanu, kur tiktu savlaicīgi apmācīta radiokuģa apkalpes komanda, lai nebūtu tā, ka kuģis ir, bet nav kapteiņa, ne stūrmaņu, ne matrožu. Meitenes par matrožiem tomēr laikam nevarēs laist. Var vēl dabūt jūras slimību, un ko tad. Kā kurinātāji gan būtu itin noderīgi tie paši mūsu namziņi. Kuģi taču tāpat vien kurina kā namu. Un kuģa ārstu arī nenāktos grūti dabūt, jo medicīnas studentu mums netrūkst. Bet, ko domā, no visa mana raksta, kas avīzē varētu piepildīt veselu lappusi, iespiests mazs gabaliņš lasītāju vēstulēs. Tāds jērs es nebūšu, kas ļausies sevi tik traki apcirpt. Tāpēc es tagad pats braukšu uz „Laika" redakciju ar redaktoru izrunāties.”

Antiņš sasparojies piecēlās: „Ragna, vai man ir kāds tīrs krekls?”

„Tu varētu aiziet uz veļas mazgātuvi pakaļ. Es vakar aizmirsu atnest," otu zobos iekodusi, Ragna ar nazi kasījās pa apgleznoto audeklu un vienaldzīgi atbildēja.

,,Arī tas vēl,” Antiņš nopūtās un, droši vien, būtu sievai atgādinājis viņas pienākumus pret maizi pelnītāju viru, bet ietarkšķējās tālrunis.

Viņš nocēla klausuli: ,,Te runā Antiņš Jērs.”

Klausulē atskanēja tāda kā dzirdēta balss: ,,Vai Ragna mājās?"

,,Jā.”

,,Vai es varētu ar viņu runāt?”

,,Kādā lietā?"

„Personīgā.”

,,Kas jūs tāds esat?”

Runātājs bridi vilcinājās ar atbildi, tad pateica: „Bār-diņš."

„Manai sievai ar jums vairs nav nekā ko runāt," Jērs atbildēja nepielūdzami stingrā vīra balsī.

„Kā to tik droši zināt? Pajautājiet viņai pašai,” runātājs iesmējās klausulē tik zobgalīgi, ka sadusmoja Antiņu.

„Man nav jājautā. Es zinu. Mana sieva ar jums nevēlas runāt.”

Ragna bija ieklausījusies vīra nelaipnajās atbildēs un sauca: „Antiņ, kas tur zvana? Man pašai laikam ari būs tiesības zināt, ar ko es vēlos vai nevēlos runāt."

Antiņš uzlika klausulei plaukstu: „Tu pati man esi teikusi..."

„Ko es tev esmu teikusi?"

„Ka ar Bārdiņu vairs nevēlies runāt."

„Tātad Bārdiņš grib ar mani runāt? Skaisti! Un tu man pašai to nevari pateikt?" Ragna nometa otu un piecēlās.

„Es domāju..."

„Tevi manā vietā domāt neviens nav pilnvarojis."

Ragna izrāva klausuli Antiņam no rokas: „Es klausos.”

Tad viņa labu brīdi arī klausījās, ar brīvo roku pastūmusi no sevis tālāk nost vīru, kas bija palicis stāvot viņai blakus.

„Tā ir tikai izrunāšanās," Ragna beidzot sacīja. „Es

taisni tā domāju, kā tev toreiz teicu." Tad viņa paskatījās uz Antiņu un ar visu tālruņa aparātu iegāja virtuvē, ar kāju durvis aiz sevis aizsperdama ciet.

Tas nu bija kaut kas, un Antiņš pārsteigts atkrita sēdus uz melnā zviļņa. Viņa sievai ar Bārdiņu bija pārrunājami tādi noslēpumi, ko viņš, miesīgais virs, nedrīkstēja dzirdēt. Tādas lietas nebija iedomājamas godīgā laulībā, kur sievai pret viru vajadzēja būt kā atvērtai grāmatai. Protams, vīram tāpat. To viņš zināja un tādēļ Ragnai neko par sevi neslēpa, jo labi atcerējās, cik sašutusi bija bijusi viņa māte, kad tēvs kādreiz gribēja izmeloties, ka, no pilsētas mājās braucot, krogu nav iegriezies. Kas gan tas varēja būt, kas Ragnai no viņa slēpjams?

Antiņš piecēlās un jau gribēja paieties uz virtuves durvju pusi, bet istabas vidū apstājās un sāka pats sevi kaunināt. Līst un slepus klausīties pie durvīm, tā būtu nožēlojama pazemošanās. Tā kaut kas nesaderējās ar pieauguša, precēta vīra godu. Tādu neglītu izspiego-šanu varēja atļauties vienīgi Āris, izlaists palaidņa puika. Un Antiņš zināja, cik ļoti Ragna monstru par to nicināja. Ja nu viņa arī viņu tagad pārsteigtu ar ausi pie durvīm, ko tad? Vīrs sievas acīs nedrīkstēja zaudēt cieņu, lai tas maksātu ko maksādams.

Tāpēc Jērs aukstasinīgi iesēdēs ērmīgajā atpūtas krēslā, kas viņu tik patīkami bija iemidzinājis pēc pirmās darba dienas. Pusguļus atlaidies, sataustīja un piespieda pogu. Krēsls pacēla augšup viņa kājas, tak viņam likās, ka ne tik augstu kā pagājušo reizi. Piespieda pogu vēlreiz. Bet nu līdz pašai zemei atkrita atpakaļ muguras atzveltnis un palika tādā slīpumā, ka gulētāja ķermenis ar kājām stāvus gaisā sāka slīdēt lejup, līdz galva atsitās pret grīdu.

Šāds atpūtas stāvoklis laikam bija domāts tādiem izlutinātiem jogisma mācekļiem, kas paši saviem spēkiem uz galvas nespēja nostāties. Antiņam šāda stāvēšana uz galvas nemaz nepatika, un viņš sirdīgi sāka snaicīties pēc maģiskās pogas, lai krēsls viņu paceltu drusku normālākā pozē.

Tikmēr bija atvērušās virtuves durvis un pa tām izlidoja Ragnas smiekli: ,,Antiņ, ko tad tu? Mācies uz rokām staigāt?"

,.Nesmejies! Es tev nekādu cirku te nerādu. Pati šādu krēslu gribēji pirkt, kur cilvēks sēdēdams var nolauzt kaklu.” Pogu nesataustījis, viņš novēlās uz grīdas un tad ar ļoti nopietnu seju piecēlās: „Man ar tevi pārrunājama svarīga mūsu laulības problēma."

Ragna vēl smējās: ,,Tev laikam viss smagums no kājām pārvietojies uz galvu, ka pēkšņi esi tik svarīgu problēmu pilns.”

,,Diez, vai tu vēl gribēsi smieties, kad dzirdēsi, ko es tev tagad teikšu.”

,,Nu, tad beidz reiz lādēt un šauj vaļā.”

,,Es nupat sāku šaubīties, vai tu maz zini, kas ir laulība?”

,,Ar ko es tādas filozofiskas pārdomas tevi būtu izraisījusi?" Ragna smīnēdama skatījās Antiņā, kas ar izpērušu matu cekulu stāvēja istabas vidū un spēcīgi saraustīja uz augšu bikses.

„Katras istas laulības pamatā ir uzticība. Bet tu pa tālruni..."

,,Pa tālruni — būtu kļuvusi tev neuzticīga? Es tik tiešām nezināju, ka tādas lietas arī iespējamas. Kā tu domā, vai es vairs nedrīkstēšu parunāties ar veciem paziņām?"

„Vai es saku, ka nedrīksti? Bet ne tādā veidā, kā to nupat darīji. Tu ar visu aparātu iegāji virtuvē. Kāpēc? Tāpēc, lai es nevarētu dzirdēt, ko tu ar Bārdiņu runā. Tātad tev, manai sievai, ar citu vīrieti bija pārrunājami noslēpumi, ko es, tavs vīrs, nedrīkstu dzirdēt. Saki, lūdzu, ko tu teiktu, ja arī man būtu tādi neizpaužami noslēpumi?"

„Grūti iedomāties, ka tādi tev varētu būt. Bet ja būtu, es teiktu — interesants vīrietis." Un it kā tagad viņš tāds nebūtu, Ragna pagāja Antiņam garām un atkal apsēdās pie savām otām.

„Tad tu laikam arī gribi būt tāda — interesanta sieva?"

„Tādas visiem patīk."

„Bet precētai sievai nemaz nav visiem vīriešiem jāpa-tīk, tikai vienam pašam — savam vīram," Antiņš ļoti nopietni teica.

„Kur tādas aplamības tu esi saklausījies? Lai nu kam, sievām vairs nav lielas vajadzības vīriem patikt. Varbūt,

vienīgi reizēs, kad vajadziga jauna cepure, kleita vai kažoks.”

Par tādu atbildi pagalam pārsteigts, vīrs attupās uz zviļņa malas un skatījās sievā platām acim: ,,Es ceru, sieva, ka tu tā nedomā nopietni, gribi tikai mani pakaitināt.”

Ragnas sejā iezagās tāda nenoteikta izteiksme, ka, likās, viņa pārdomāja, vai būtu prātīgi viru tagad kaitināt. „Ja vēlies zināt, cik ļoti tev gribu patikt, tad nāc un paskaties, ko esmu uzgleznojusi.”

„Antiņš nostājās sievai aiz muguras un labu brīdi skatījās. „Tas jau — esmu es!”

„Domāju, ka diez vai pazīsi, kaut arī šoreiz gleznoju, cik vien vecmodīgi pratu, lūkodama piemēroties tavai gaumei.”

„Kā nu es pats sevi nepazīšu?” pašapzinīgi teica Antiņš. „Ir gan labi jāieskatās, lai ieraudzītu, ka vīram ar zeltu apšūtajā jūras kapteiņa tērpā ir mana seja. Un bangas, kas tās par varenām zili zaļganām bangām, kas putodamas draud gāzties man pār galvu. Gandriz vai bailes sametas, ka es nupat, nupat noslīkšu. Bet kur ir radiokuģis? Tu tak laikam biji iedomājusies mani gleznot kā radiokuģa kapteini?”

„Ir tādi kapteiņi, kam pilnigi pietiek ar idejām, lai turētos uz ūdens," novipsnāja Ragna.

„Pipi gan tev nevajadzēja piezīmēt man klāt. Cilvēki, kas nezina, sāks vēl domāt, ka esmu pipmanis.”

„Kas par pīpi? Tā ir zivs aste."

Antiņš, galvu grozīdams, atmuguriski atkāpās lidz sienai: „Jā, ja tu tā saki, tad laikam būs — zivs aste. Tikai tā tev iznākusi tāda modernāka, ka bez pasacīšanas nepateiksi. Kas to būtu domājis — esi uzgleznojusi mani. Un es nemaz nezināju, ka tas esmu es, ko tu glezno. Teicu tak, ka nepozēšu. Bet nu bez visas pozēšanas tev iznākusi tāda bilde, ka ar steigu jākcrr pie sienas."

„Jā, tad nu pats redzi, ka ne par visu, ko sieva slepus dara, virām ir jāskaišas,” Ragna ļoti neapdomīgi ieteicās, jo ar to negribēdama Antiņam atgādināja pārtraukto nepatīkamo sarunu.

„Jā, kā tad bija — mēs palikām neizrunājuši par Bārdiņu. Ko viņš no tevis gribēja? Un kas ar viņu tev bija

tik slepens runājams, ka vajadzēja ar visu tālruni skriet virtuvē?"

Varēja manīt, ka Ragna stipri piespiedās, lai nepateiktu kaut ko tādu, kas Antiņam varētu nepatikt: „Tu esi jocīgs cilvēks, ja domā, ka katrai privātai sarunai tūliņ ir jābūt pilnai grēcīgu noslēpumu. Es gluži vienkārši nevaru koncentrēties, nevaru pa tālruni mierīgi runāt, kad kāds, muti ieplētis, manī skatās un klausās. Var jau būt, ka tādu nelāgu kompleksu manī radījis monstrs, kas allaž slepus līda mani noklausīties. Bet tā tas ir, ka es, pa tālruni runādama, neciešu brīvklausītājus. Un tu manī blenzi, acis izbolījis kā spoles."

Šķita, ka Ragnas taisnošanās vīru pārliecinājusi, jo viņš savu iztaujāšanu nu turpināja stipri miermīlīgākā garā: „Bet — ko viņam no tevis vajadzēja? Un — kā viņš varēja zināt manu — mūsu tālruņa numuru?"

„Vai tad tu monstru nepazīsti? Gan viņš no Bārdiņa par savu pakalpību kaut ko būs izkaulējis."

„Droši vien," domāja Antiņš.

„Nu, un mani sazvanīt Bārdiņām bija licis studijas vadītājs, kurā, kā zini, es mācījos gleznot. Viņš gribējis zināt, vai es vairs studijā neatgriezīšoties, un lūdzis Bārdiņu mani pierunāt, lai nepametu glezniecības studijas. Man esot talants."

„Tur nu gan tu atpakaļ vairs neiesi," teica Antiņš, atcerēdamies sievas zīmētos plikos vīriešus un sievietes, kas tagad stāvēja noslēpti zviļņa kastē. Viņš šos nepieklājīgos zīmējumus bija gribējis iznīcināt, bet Ragna neļāva. „Atceries, mēs tak tā norunājām."

„Tad biju sākusi šaubīties, vai man ir talants. Tagad, kad aiz garlaicības esmu pieķērusies atkal otai, domāju..."

„Ka tev ir talants?"

„Tu taču pats to redzi. Vai es no tevis būtu varējusi iztaisīt tādu varenu kapteini, ja man nebūtu talanta?" Ragnas balsī bija tāda pieskaņa, it kā viņa smietos pati par sevi, bet Antiņš to nemanīja.

„Nē, bez talanta tu to nevarētu vis."

„Lūk, tāpēc es Bārdiņām atbildēju..."

„Ko tu viņam teici? Bez manas ziņas tev nevajadzēja..."

Bet Ragna bija pietiekami gudra un, ja vajadzēja,

zināja, kā vīram izpatikt: ,.Taisni tā es viņam teicu, ka man vispirms ir jāaprunājas ar viru, vai viņš gribēs mani laist.”

,,Tad esi ļoti pareizi atbildējusi. Par to man tiešām liels prieks.”

,,Bet Bārdiņš smējās, ka es esot kļuvusi aizvēsturiski paklausīga sieva."

,,Lai tas plikadīta pamēģina smieties, kad es dzirdu,” bargi iesaucās Antiņš. „Es pats viņam pateikšu, ka Ņujorkā ir daudz labākas skolas, kur tu, ja gribēsi, varēsi mācīties."

„Nomierinies, Antiņ,” pati visu laiku turēdamās neparasti mieriga, teica Ragna. „Par to mēs abi vēl parunāsimies un mieriga garā pārspriedīsim, jo tu tak esi nosvērtas dabas cilvēks."

„Jā, tāds es esmu.

„Un tādi ar pārsteidzīgām atbildēm nekad nesteidzas, liek tās drusku pagaidīt.”

„Tur tev taisnība," atzina arī virs.

„Tagad es domāju, tev vajadzētu sākt posties, ja neesi pārdomājis un gribi vēl braukt uz redakciju.”

„Neko es neesmu pārdomājis."

„Labi, tad sameklēšu tev tiru kreklu. Uz veļas mazgā-tuvi nav vairs laika skriet, velc kādu no vasaras plānajiem.” Ragna pēkšņi bija kļuvusi laipni pakalpīga un sameklēja viņam ari piemērotu kaklsaiti. „Tu laikam tik drīz mājās nebūsi?"

„Domāju, ka ne,” galvu kreklā maukdams, teica Antiņš. ,,Kā Linards Tauns stāstīja, paejot turpat vai stunda, kamēr aizbraucot līdz „Laika” redakcijai."

Un nepilnas stundas laikā arī Jērs nonāca pie zaļā loga, kad Beiridžas piestātnē Bruklinā bija izkāpis no pazemja un naski soļojis pa trešo avēniju kādas desmit minūtes. „Laika” redakcijas un „Grāmatu Drauga" pelēko trīsstāvu namu viņš ieraudzīja jau pa gabalu, jo tam apakšējā stāva veikala telpu skatlogs cilvēka auguma augstumā bija aizkrāsots ar zaļu krāsu, laikam tāpēc, lai garāmgājēji neskatās iekšā. Citādi nams ne ar ko neatšķīrās no šis veikaliskās avēnijas namiem, kam daudziem apakšējos stāvos bija veikali vai krogi, un viņš

tam ļoti viegli butu varējis paiet garām, ja nezinājis, ka jāskatās pēc zaļā loga.

Blakus skatlogam, kam vienā sānā varēja saskatīt nelielu uzrakstu zelta burtiem: LAIKS. LATVIAN NEWSPAPER, bija durvis ar tāda paša zaļuma stiklu, un Antiņš pieklauvējis brītiņu pagaidīja, vai kāds aicinās iekšā vai arī nāks un vērs vaļā. Ne vienu ne otru nesagaidījis, beidzot sadūšojies pats atvēra durvis un tūliņ saprata, kāpēc viņa klauvējiens palicis nedzirdēts. Te klabēja, klikstēja, žvakstēja, švirkstēja, būkšēja un visam šim trokšņu koncertam pa vidu jaucās cilvēku balsis: ,,Tik garšigu brūkleņu ievārijumu es nekad vēl nebiju ēdusi." — „Brūklenes? Kur te var dabūt brūklenes?" — „Es arī nevienā amerikāņu veikalā brūklenes neesmu redzējusi." — „Tas būs bijis dzērveņu ievārījums. Dzērvenes arī var savārīt ar āboliem."—„Es gan domāju, ka tās bija brūklenes. Tanī veikalā, kur pārdod pelēkos zirņus, varot dabūt."

Tepat ne tālu no durvīm pie plata galda runāja pusducis sieviešu, ar ātrām un veiklām rokām locot un iejo-žot zilganpelēkās adrešu bandrolēs laikrakstus. Tos kaudzi pēc kaudzes pievāca spēcīgi noaudzis vīrs, iestumdams mašīnā, kas katrai kaudzei apsvieda apkārt auklu un sasēja tik ciešā sainī, ka pelēkajā pasta maisā tas iekrita būkšēdams. Aiz platā galda pie sienas divi vīri darbināja klaudzošas adrešu mašīnas, kas uzsita adreses laikrakstiem, kurus netina bandrolēs. Visiem te bija tik pilnas rokas darba, ka par ienācēju neviens nelikās zinis.

Antiņš mīņājās, mīņājās, neviena neievērots, un sāka jau domāt, ka šī laikam nebūs īstā vieta, kur viņš ienācis, kad viena no avīžu locītājām viņu beidzot pamanīja: „Skultes kundze, vai tas nav viņš?"

Par Skultes kundzi nosauktā, kas sēdēja ar muguru pret durvīm, no kurām nekur tālāk Antiņš vēl nebija ticis, atskatījās. Visa viņas seja kļuva par apaļu smaidu, un riekstu krāsas acis spīdēja: ,,Jd, tas ir viņš — Antiņš Jērs. Uz mata tāds, kā Zeltiņš aprakstījis un Birzgalis uzzīmējis."

,,Kas? Ko? Kā?" Antiņu nūle dzirdētais tik ļoti apjuci-

nāja, ka viņš spēja izdvest tikai trīs nesakarīgus balsienus.

Skultes kundze arī sāka brīnīties: ,.Vai tad jūs to pats nezināt, ka par jums sarakstīta grāmata? Ūdra kungs pašreiz to aplauž, lai sūtītu uz spiestuvi. Ja jūs man neticat, ejiet un pats ar savu aci apskatiet korrektūras novilkumus.”

Visu acis ieziņkārotas skatījās Jērā. Pagrieza galvu ari virs, kas klabināja adrešu mašīnu, un Antiņš viņu tūdaļ pazina — tas bija diriģents Bruno Skulte.

,,Grāmata? Par mani? Un Zeltiņš sarakstījis? Tad tur var būt visādas aušības, jo es tik daudz par sevi viņam neesmu stāstījis,” Antiņš samulsis nomurmināja un sāka virzīties Skultes kundzes norādītajā virzienā uz lielās telpas dibenpusi, kur pie piestāklim līdzīga gaida ar metalla virsu stādāja jauneklīga paskata vīrs. Viņš salika svina rindas grāmatas lappušu lieluma klucīšos un apsēja tiem apkārt aukliņu, lai cilājot tie neizjuktu, tad krāva vienu kluci uz otra augstā grēdā. Un Antiņam iešāvās prātā jociga doma: diez, cik bieza gan sanāktu grāmata ar tādām svina lapām. Lasītājs nevarētu panest, tā būtu ar zirgu vedama.

Ūdris jau bija dzirdējis, kas ciemiņš par vīru un, viņā paskatījies, sāka smieties: ,,Ak tad jūs tas esat — Antiņš Jērs?”

„Jā. Bet kas tur smiekligs? Dažam labam ir vēl neparastāks uzvārds. Piemēram, pamatskolā mūsu klasē bija zēns Pampulis. Un citi puikas viņu nerroja, jo gaužām nelaimīgā kārtā viņš bija pieblīdis apaļš kā muciņa.” Antiņu Ūdra smiekli kaitināja.

„Piedodiet, Jēra kungs, es nemaz nesmejos par to, ka esat Jērs. Ūdris jau arī tāds mīlīgs dzīvnieciņš vien ir,” taisnojās grāmatu metieris. „Bet — bet, korrektūras labodams, es labu daļu no Zeltiņa romāna esmu jau izlasījis.”

„Ko? Un es tur esmu pataisīts smieklīgs? Tad es iešu pie izdevēja un aizliegšu tādu grāmatu izdot. Kur es varētu ieskatīties un palasīt, kas par mani rakstīts?” ar romāna varoņa tiesībām uzstājās Antiņš. „Man tak pašam tas arī jāzina.”

Ūdris iedeva Jēram garas papīra sloksnes, kam uz

vienas puses bija nospiests svina rindiņās izlietais grāmatas teksts. „Nē, es nedomāju, ka jūs tur būtu izsmiets, par to nav runas. Bet — dažā vietā jūs tomēr rādāties itin jocīgs."

„Piemēram?” stingri noprasija Antiņš.

„Kā pieaudzis cilvēks var dzert vienīgi pienu."

„Gluži tā nu nav. Zeltiņš būs pārspīlējis. Es bez piena vēl dzeru limonādi, augļu sulas un kādreiz arī kafiju, tai gan ir klāt pieliets piens, jo piens ir un paliek visveselīgākais dzēriens. Un es kaut kur esmu lasījis, ka ipaši burtličiem to vajagot dzert krietni daudz, jo piens esot vislabākā zāle pret ieelpotajiem svina putekļiem," stāstīja Antiņš, bet saplākšņu sienā, kas atdalīja lielās telpas dibengalu atsevišķā skabūzi, kur klankstēja un žvccrk-stēja trīs lielas saliekamās mašinas, atvērās mazas durtiņas un pa tām iznāca tik liela auguma cilvēks, ka bija jābrīnās, kā viņš pa mazajām durtiņām ticis laukā. Viņa masīvi apaļīgo priekšpusi apjoza sarkanvīna krāsas veste ar apzeltītām pogām.

„Tas ir mūsu korrektors Grinblats, saukts lielais Jānis," gribēja viņus iepazīstināt Ūdris, bet Grinblatam kā Dāvids Goliātam sekoja mazāka auguma vīrs un pukojās: „Kad rakstnieki kādreiz sadomās ieskatīties latviešu valodas gramatikā, tad es turēšos pie grāmatas manuskripta. Tagad es salieku tā, kā zinu, ir pareizi. Kad strādāju Kanadas avīzē, Angelika Gailīte mūs, burtličus, pieradināja pie pareizas latviešu valodas un no tās es nedomāju atkāpties kaut kādas rakstnieku patvaļas dēļ.”

„Būs jau labi, Bogdana kungs, neuztraucieties," Lielais Jānis mierīgi atgaiņājās no kareivīgā burtliča un lēnprātīgi aizvirzījās uz telpas otru malu, kur gar burtu kastēm likņāja miesās paplāns vīrs ar melnu Ūsiņu un acenēm: „Stankēvica kungs, vai nebūs atkal kāda panna?"

„Tūliņ jums novilkšu," atsaucās avīzes metieris un ievietoja četrstūrainā metalla pannā, kur taisnās ailēs jau bija sakrautas svina rindiņas, ar rokas burtiem salikto virsrakstu. Tad metieris pannu aizstiepa līdz presei, un jau pēc brīža korrektora rokās nonāca novilkuma lapa. Un viņš to sāka pārlasīt.

Ari Antiņš ar nepacietīgām acīm skrēja pār Ūdra iedotajām korrektūras slejām, lai kaut aptuveni iepazītos ar to, ko Zeltiņš par viņu sarakstījis, jo kārtīgi izlasīt visu patlaban nebija iespējams. Laiku pa laikam viņš pasmaidīja un rādīja itin apmierinātu, pat priecīgu vaigu. Bet tad viņš uzdūrās vietai, kur bija attēlota viņa cīņa jūras viļņos ar lejup šļūkošajām peldbiksēm un izbrīnījies nogrozīja galvu. Kā Zeltiņš to varēja zināt? Kaut ko par sevi viņš rakstniekam bija stāstījis — gan ne gluži tik daudz, lai sanāktu vesela grāmata — izkratījis bēdu pilno sirdi, kad šķita, ka Ragna viņu pametusi, bet par muļķīgo nelaimi ar peldkostīmu nevienam nebija bildis ne pušplēsta vārda. Kā rakstnieks nezinādams varēja sagudrot kaut ko tādu, kas visos sīkumos saskanēja ar to, kas īstenībā bija noticis?

„Nesaprotami, pavisam nesaprotami!” iesaucās Antiņš tik skaļi, ka pievērsa sev Ūdra uzmanību.

Metieris pārliecās pāri galdam un izstiepa roku pēc slejas: „Nevarat kādu vietu saprast? Parādiet! Varbūt, ka sajauktas rindas. Tad tūliņ jāizlabo. Grāmatā tāda kļūme nedrīkst atgadīties un man nekad nav notikusi.”

„Nekas nav sajaukts. To, kas uzrakstīts, es visu saprotu, tikai nevaru saprast, kā rakstītājs zina to, kas viņam nav zināms,” paskaidroja Antiņš, bet no viņa paskaidrojuma Ūdris laikam gan gudrāks netika.

„Tātad jūs ar grāmatu neesat apmierināts?" viņš jautāja.

„Kas to saka? Es gan visu tādā troksnī te nevaru izlasīt, bet jaušu, ka esmu parādīts kā krietns un nesamaitāts cilvēks, kāds ari esmu. Tāpēc varu būt pilnīgi apmierināts, īpaši tāpēc, ka rakstnieki par godīgiem cilvēkiem nemīl rakstīt, jo daudz interesantāki iznāk visādi apsviedīgi dēkaiņi un plenči, un es ļoti baidījos, vai Zeltiņš ari mani par tādu nav pataisījis. Bet nav vis,” ar cienīgi atturigu atzinību teica Antiņš. „Arī pret grāmatas nosaukumu „Antiņš Amerikā meklē līgavu” man nav nekādu iebildumu.”

„Vai tagad to esat atradis — meklēto līgavu?" gribēja zināt Ūdris.

„Jā, tagad es esmu iegājis cienījamā vīru kārtā un drīz būšu...” viņš gribēja teikt „tēvs”, tad apdomājās, ka

tādas lietas svešiem cilvēkiem nav stāstāmas. ,,Bet — es gribētu vēl apskatīt ari Reiņa Birzgaļa bildes, kur es tik ļoti izskatos pēc sevis. Ar mani tomēr nav tik svarīgi — varu izskatīties šā vai tā, vīrietim ārējais skaistums nav svarīgs, bet Ragnai gan ir jābūt skaisti izzīmētai."

„Zīmējumi ir augšā apgādā — pie izdevēja," teica Ūdris. „Lotārs jus uzvedis. Viņš nupat kā nokāpis lejā ar sludinājumiem."

Antiņš ieraudzīja slaidu jaunekli, kas ar atsperīgām vieglatlēta kustībām izlocījās cauri avīzes saiņotājiem un vīram ar melno Ūsiņu iespieda saujā krietnu papīru žūksni: ,,Te bus šīsdienas sludes, Stankēvica kungs."

Metieris pašķirstīja papīrus un tik tikko neievaidējās: „Atkal tāds lērums sludinājumu. Kā es šodien tikšu galā? Redakcija dabūs sēdēt līdz vēlai naktij."

„Rabācam jau nekas — viņš avīzei vairāk pielaulāts nekā sievai, mājās braukdams tikai pa nedēļas nogalēm," smējās Lotārs.

„Es nu gan uz šaurā redakcijas dīvāniņa, kur viņš pārlaiž naktis, nevarētu nogulēt," ieminējās Grinblats.

„Ja jus uz tā gulētu, tad redakcijā tāda dīvāna vairs nebutu, tas jau sen butu čupā. Grīnblata kungs, pārlasiet sitās sludes, lai varu dot salikt," metieris Stankēvics pārāk nelaimīgs neizskatījās, taču par viņa piezīmi visomulīgāk nosmējās pat Grinblats.

„Jus pie izdevēja?" jautāja Lotārs Rudzītis klāt pienākušajam Antiņam. „Kādā lietā?"

„Grāmatas lietā."

„Jus esat kāds no mūsu autoriem?"

„Nē. Autors mani tai grāmatā aprakstījis."

Lotārs aizdomīgi paskatījās Antiņā: „Labi. Nāciet līdz."

Viņi kāpa pa šaurām koka kāpnēm, kur divi pretimnācēji tikai ar lielām pūlēm varētu aizspraukties viens otram garām. Bet ja gadītos ceļā Grinblats, vienam būtu jāiet atpakaļ un jāsāk kāpt no jauna. Otrā stāvā pie pelēkām pašaurām durvīm bija uzraksts: „Laika redakcija". Un Antiņš atcerējās, ka nācis ar stingru nolūku — izrunāties ar redaktoru. Pa šim durvim tad ari droši ies iekšā, kad būs apciemojis izdevēju trešajā stāvā. Bet tur pie tādām pašām durvīm bija piesprausti divi uzraksti. Viens: „Grāmatu Drauga apgāds", un otrs stipri jocīgs,

smaili izlocītiem gotu burtiem: ,,Sche Latvviskas Grah-matas teek taisītas!”

Par to Lotārs zināja pastāstīt: „Tādu Zeltiņš reiz mums atnesa. Upeskalna Jaskovskis, pašrocīgi saliktu, esot viņam atsūtijis. Lai piespraužot pie durvim. Tad nu ari joka pēc piespraudām.”

Pa laipni atvērtām durvīm iegājis, Antiņš palika stāvam klusā istabā starp gleznām un krāsainām grāmatu mugurām plauktos. Te nebija kā lejā klaudzošu mašīnu, skaļu balsu, ko ienācējam vajadzētu pārkliegt, lai pievērstu sev uzmanibu. Tāpēc paklusā, apkārtējam klusumam pieskaņotā balsī teica: „Labdien.”

Un viņam atsaucās izdevējs pie loga aiz rakstāmgalda, kas bija sagriezts tādā slīpumā, ka sēdētājs pie tā varēja pārredzēt ne tikai šo, bet ieskatīties ari blakus istabā. ,,Ā. Antiņš. Labdien. Man jau no apakšas ziņoja, ka esat ieradies. Nu, ko labu teiksit? Piesēdiet." Viņš nolika pie malas tikko lasitu laikrakstu, kurā daža vieta bija pasvītrota ar zilu zīmuli.

Antiņš atsēdās pusmikstajā, iepretim rakstāmgaldam noliktajā krēslā: „Jā, kas to butu domājis — man nebija ne mazākās jausmas, ka kļūšu par romāna varoni."

„Vai tad jūs nezinājāt, ka no Zeltiņa ir jāpiesargās?” brīnījās izdevējs. „Viņš apraksta tikai pats sevi un savus draugus."

„Nē, es nezināju, ka viņš man ir tik liels draugs, ka rakstis par mani grāmatu.”

„Un tāpēc, droši vien, esat viņam pastāstījis, kas nebija rakstāms?"

,,Ja tas tā būtu, tad man nebūtu ko brīnīties. Bet viņš ir uzrakstījis ari to, ko es nekad nevienam neesmu stāstījis."

Šķita, ka izdevējam sākušas rasties aizdomas, vai Antiņš nav nācis sūdzēties: „Tad jau laikam viņa grāmatā sevi nemaz nevarat pazīt?"

„Kā nu nepazīšu? Ātrumā gan varēju šur tur tik ieskatīties un, varbūt, par dažu nodaļu vajadzēs ar autoru strīdēties, bet visā visumā — esmu pareizs un arī pagodināts. Par kuru katru grāmatu neraksta."

„Tad jau viss ir kārtībā. Un es sāku domāt, ka esat ieradies prasīt sāpju naudu."

„Nav vis viss kārtībā.”

„Kas tad jums vēl būtu uz sirds?”

„Es gribētu redzēt Birzgaļa bildes.”

„Tā viegli nokārtojama lieta. Zīmējumi ir pie Rasmaņa kunga," izdevējs piecēlās no lielā rakstāmgalda, kādus Amerikā reti kur redzēja, un gāja uz blakus istabu. Antiņš, protams, nekavējoties viņam sekoja.

Otrā istabā pie mazāka, grāmatu vāku zīmējumiem apkrauta galda sēdēja baltā kreklā izmeties vīrs. Par spīti tam, viņa kustības bija tik atturīgi nosvērtas, it kā viņam tomēr būtu palikusi mugurā pieklājīgi aizpogāta žakete.

„Reiņa Birzgaļa zīmējumi man ir ielikti seifā. Tūliņ tos dabūsim," teica Jēkabs Rasmcmis un atvēra sienā iebūvēta skapīša lūku, izņemdams no turienes ar melnu zīmuli apzīmētas lapas.

Izdevējs un Rasmanis ar smaidošu ziņkāri vēroja, cik satraukts Antiņš sāka cilāt zīmējumus. Un viņa sejas izteiksme visu laiku mainījās, kā skatoties raibām situācijām bagātā filmā.

Ticis līdz lapai, kur bija uzzimēts, pozējot fotogrāfam Bruno Rozītim, Antiņš pacēla zīmējumu prom no sevis izstieptajās rokās, atgāza galvu un atzinīgi teica: „Te nu gan es izskatos varen lepns, taisni kā kāds kultūras kongresa prezidents, kam labā roka uzlikta uz biezas protokolu grāmatas, kur ierakstītas iemūžināšanai visas jaunās idejas un ierosinājumi. Bet — man pie Rozīša tādas grāmatas nemaz nebija līdz.”

„Par to jums nebūtu ko uztraukties, Jēra kungs," Rasmanis viņu mierināja, jo izdevējs bija aizsaukts pie tālruņa. „Ar to jau mākslinieku zimēti portreti atšķiras no fotogrāfijām, ka viņi piezīmē vai pieglezno klāt to, kas portretējamās personas dvēselei būtiski raksturīgs.” „Tādā gadijumā tas ir ļoti pareizs, tā sacīt, dvēselisks portrets," atzina Antiņš un turpināja priecāties par Reiņa Birzgaļa zimējumiem. „Bet,” viņš beigās tomēr teica: „Ragna, mana sieva, kas tad vēl mana sieva nebija, ir redzama tikai vienas bildes dibenplānā, pie druvju stenderes. Viņa būs ļoti bēdīga."

„Ar to nu jums jāsamierinās, Jēra kungs, ka jūsu kundze palikusi jūsu ēnā. Bet mieriniet sevi apziņā, ka ne-

būsit vienīgais vīrs, kam par to ir jācieš. Birzgalis gluži vienkārši nav iedomājies, ka jūs to sievieti varētu precēt."

„Jā, bet kā es savai sievai to lai iestāstu?" bēdīgs nopūtās Antiņš.

„Katram vīram pašam ar savu sievu jātiek galā. Tur cits neviens jums nevar palīdzēt," ne mazāk bēdīgu dzīves patiesību Jēram atgādināja Rasmanis un ieslēdza Birz-gaļa zīmējumus atkal seifā.

Izdevējs vēl runāja pa tālruni, un Antiņš, uz viņa galda pusi atpakaļ pagājies, neziņā palika istabas vidū stāvam. Kā lai traucē tik ļoti aizņemtu cilvēku? Bet runātājs viņa mīņāšanos bija jau pamanījis un aizsedza klausuli ar plaukstu, acīm redzot, paradis runāt ar vairākiem vienā reizē: „Vai jūs no manis kaut ko vēl gribējāt?"

„Jā — es gribētu — jūs man varētu atsūtīt — kad iznāks — to grāmatu."

„Pasakiet savu adresi Grīnberga kundzei," un izdevējs visu uzmanību atkal pievērsa tālruņa klausulei.

„Vienu vai vairākas? Cik jūs gribēsit?" jautāja Grīnberga kundze no istabas tumšākās puses, kur ar saviem gaiši dzeltenajiem matiem un zilajām acīm papildināja grāmatu plaukta krāsainību, kam blakus viņa sēdēja pie galdiņa ar aizdegtu spuldzi.

„Es domāju, vismaz kādas piecas," teica Antiņš.

„Piecas? Nebūs par daudz?" brīnījās gaišā galva.

„Nebūs vis. Katram cilvēkam taču ir arī tādi radi un draugi, kas grāmatas paši nepērk, bet ja uzdāvina, tad izlasa gan. Tātad droši rakstiet piecas, lai visi mani radi dabū zināt, kas es esmu par vīru. Vienīgi mātei Latvijā es šo grāmatu nevarēšu nosūtīt, viņi jau mūsu grāmatas nelaiž cauri, kaut savas šurp sūta. Un par to man sirds sāp visvairāk, ka māte paliks grāmatu neizlasījusi. Manu adresi pierakstījāt? Paldies. Tagad man jāiet, jo gribu vēl iegriezties redakcijā."

„Tad sekojiet manam vīram, viņš pašreiz ari iet lejā," Grīnberga kundze pamāja uz jauna cilvēka pusi, kas nevis nāca, bet, neaizpogātos svārkus plivinot, izdrāzās nc blakus istabas un tādā pašā ātrumā drāzās uz durvīm. Cik gaiša galva bija viņa sievai, tik viņam tumša, melnās ūsas tai pieskaitot. Un Antiņš jau gribēja apjautāties, kādas galvas ir abu bērniem, jo Ragnai ari bija melni

mati, bet viņam gaiši un tāpēc to būtu svarīgi zināt, bet Grmberga kundze jau sauca vīram: ,.Gunār, neaizcērt Antiņam deguna priekšā durvis, viņš ari iet lejā uz redakciju."

,,Es ļoti steidzos. Man sarunāta intervija ar Mirdzu un Okolo Kulaku par elektronisko muziķu. Tedis, pagāns, atteicies rakstīt, jo viņš to nesaprotot."

,,Un jus saprotat?” kāpnēs Gunāru Grīnbergu panācis, jautāja Antiņš.

„Žurnālistam nav jābut profesoram. Pietiek, ja viņš var pareizi saprast, ko profesors stāsta," steigdamies steidzās atbildēt steidzīgais un savukārt apjautājās: „Pie kā jus redakcijā nākat?"

„Pie paša galvenā redaktora."

„Tad ejiet tai mazajā istabiņā," redakcijas durvis atvēris, norādīja Gnnbergs un pats pieklupa pie tālruņa lielākajā telpā ar divi logiem, kur pie viena bija viņa galds, pie otra dzejniekam un ārlietu redaktoram Ērikam Raisteram.

Raistera galds juku jukām bija noklāts ar avizēm angļu, vācu, krievu un latviešu valodā. Pats viņš kreiso roku matos iegrābis (tie viņam bija tikai pakausi) ar labo aizgūtnēm rakstīja uz dzeltenām lapiņām. „Vesels, Antiņ! Šauj gaisā! Parunāties gan varēsim citu reizi — nākamajā valdes sēdē vai preses ballē, tagad jāsarauj, lai burtličiem butu ko salikt."

Antiņš pieklauvēja pie mazās istabiņas pusvirus vaļā atstātajām durvim un pa spraugu vēroja nopietnu vīru, kas, isu pipiti kūpinādams, ari aizgūtnēm rakstīja.

„Jā," atsaucās rakstītājs un, galvu nepacēlis, turpināja rakstīt.

„Vai jūs esat Rabāca kungs?"

„Ar ko varu jums pakalpot?" rakstītājs beidzot pacēla galvu un paskatījās ienācējā.

„Es esmu Antiņš Jērs, tas pats, kas jums atsūtīja rakstu par radiokuģi, kurā es rakstīju...”

„Ko jūs tai rakstā bijāt rakstījis, to es zinu, tas nemaz jums man nav jāstāsta,” redaktors izdauzīja pīpi pret pelntrauka malu, ka tas ieškindējās kā stikla zvans.

„Bet jus no visa mana lielā raksta esat iespiedis tikai desmit rindas vēstulniekā, un tāpēc es domāju, ka neesat manas domas...”

Redaktors nepacietīgi paskatījās Antiņā: „Klausieties, ļaunais cilvēk, lai mēs bez liekas pļāpāšanas, kam man pašreiz nemaz nav laika, tiktu pie lietas kodola, varbūt jus varētu pateikt, kāpēc pie manis isti esat nācis? Lai pastāstītu, ko jus domājat, vai gribēdams zināt, kāpēc no jūsu lielā raksta iespiestas tikai desmit rindas?"

„Es gribēju zināt..." Antiņa kareivīgā duša stipri vien bija sašļukusi.

„Tādā gadījumā piesēdiet un ļaujiet man runāt," redaktors gribēja iepildīt pīpē svaigu tabaku, tad apdomājās, aizkūpināja cigareti un turpināja: „Pirmkārt, kaut sakāt, ka esat laikrakstiem jau rakstījis, bijāt aizmirsis vai negribat ievērot līdz apnikumam atkārtotos aizrādījumus, kā rakstāmi manuskripti: papīram tikai uz vienas puses ar divu collu platu baltu malu kreisajā pusē. Man pietiek darba, pārrakstot kļūdaini rakstītus ziņojumus chronikām. Otrkārt, par radiokuģi mūsu lasītāji jau izrakstījušies atliku likām, gan par, gan pret, tā kā jūsu rakstā nebija nekā jauna, kas nebūtu jau pateikts. Jūs laikam nelasāt Laiku?"

„Sakarā ar precēšanos — es nevarēju — man neiznāca..." pie sienas piespiests, Antiņš lūkoja kaut kā taisnoties.

Redaktors bija sācis smaidīt: „Precēšanās apzinīgu cilvēku neatbrīvo no pienākuma interesēties ari par to, kas notiek pasaulē. Es nevaru iedomāties intelliģentu cilvēku, kas nelasītu neviena laikraksta."

„Es jau tikai tagad..." sabārtais gaužām nelaimīgs gribēja pateikt, ka tikai tagad palaidies, agrāk viņš bijis citīgs avižu lasitājs un tāds atkal būs, dzīvei ieejot normālās sliedēs, bet uz rakstāmgalda ieskanējās tālrunis un redaktors pielika pie auss klausuli.

Varēja redzēt, ka klausīšanās viņam ir liela pacietības pārbaude, un ilgi viņš nevarēja izturēt, sākdams runāt preti: „Kundze, lūdzu nelasiet man sava sludinājuma tekstu, redakcija sludinājumus nepieņem. Zvaniet kantorim. Kāpēc kantorim? Tāpēc, ka kantoris tādas lietas kārto. Jūs nezināt numuru? Kantora tālruņa numurs avī-

zes galvā ir turpat blakus redakcijas numuram. Kāpēc redakcija nepieņem sludinājumus? Gluži vienkārši tāpēc, ka redakcijai ir citi darbi darāmi. Nē, redakcija nav tas pats, kas kantoris. Kundze, nav svarīgi, ko jūs domājat, es nevaru pārvērst redakciju par kantori, jo jus neesat vienigā, kas man grib nodot sludinājumus, sūdzēties par laikā nesaņemtu laikrakstu vai pasūtināt apgāda jaunās grāmatas. Jums nav laika otrreiz zvanīt? Cienījamā kundze, šis garās skaidrošanās vietā jūs savu sludinājumu kantorim jau butu nodevusi, un abi mēs būtu apmierināti. Tagad jūs tērējat savu un ari manu laiku..."

Antiņš sāka saprast, ka visādu darba traucētāju redaktoram netrūka un tāpēc klusu piecēlās, lai nemanīts pazustu no redakcijas. Tas viņam arī izdevās.

Pa šaurajām kāpnēm lejup kāpdams, viņš kāpņu galā pamanīja vēl otras durvis, kas veda tieši uz ielu, tā ka nebija jāiet cauri lielajai telpai, kur strādāja burtliči un avīzes saiņotāji.

Ielas gājēju straumē iejucis, viņš sabāza rokas bikšu kabatās, izrieza krūtis, pacēla augstāk galvu un sāka priecigs svilpot. Tā pieklājās iet romāna varonim, par kādu, pašam nezinot, bija kļuvis. Driz par viņa gaitām Ņujorkā lasīs tūkstošiem tautiešu, un visur tur, kur viņš parādīsies, viņu apbrīnos. Tagad tik taisnā ceļā uz mājām, lai Ragnai pašai pirmajai varētu pateikt priecīgo vēsti. Viņa nu varēs citām sievām palepoties, cik slavenu vīru apprecējusi. Un arī viņas māte būs lepna, ka tikusi pie tik ievērojama znota, par kuru raksta grāmatas. Un monstrs? Monstrs, droši vien, izspiedīs no viņa autogrāfus un pārdos par dolāru gabalā, ja no kāda tik daudz varēs izkaulēt.

Antiņš bija tik lieliskā omā, ka Taimskvērā, no pa-zemja izkāpis, iedeva noplīsušam diedelniekam divus desmitcentu gabalus, kaut saoda lūdzēja elpā asu degvīna dvingu. Un katrs pa daimam dabūja vēl divi citi izslāpuši klaidoņi, kādu četrdesmit otrā ielā, Pestīšanas armijas naktspatversmes apkaimē, netrūka, bet kuriem parasti Antiņš gāja garām ar nicīgi saviebtu seju.

Bet velti viņš bija steidzies, jo sievu mājās neatrada, vienīgi viņam atstātu vēstījumu — pie virtuves durvīm piespraustu popira lapu, uz kuras rēgojās ar sarkanā

krāsā saziestu otu zīmēti burti. Tos viņš būtu pamanījis ari mazāk redzamā vietā, tādēļ Ragnai nevajadzēja ar spraudīti bojāt svaigi krāsotās durvis.

Antiņš izlosija, ko sieva bija rakstījusi: „Aizeju pie Betes. Bušu mājās vēlu. Ej gulēt.”

Kaut kā šis vienkāršais paziņojums nepatīkami satrauca. Viņš norāva no virtuves durvim (izvilkdams arī spraudīti) papira lapu un sāka to burzīt pa rokām. Savādi, ka Ragna tieši šodien, kad bija runājusi ar Bārdiņu, atcerējās Beti. Viņa draudzenes vārdu kopš apprecēšanās vispār nebija pieminējusi, ari kāzās viņu neaicināja. Un Antiņš to atzinīgi novērtēja kā nopietnu Rag-nas vēlēšanos atkratīties no vecajiem draugiem, kas vairs neiederējās kārtīgā precētas sievas dzivē. Tāpēc kā zibens spēriens no skaidrām debesim vīru pārsteidza sievas paziņojums, ka aizgājusi pie Betes.

Kā nopietnu pārdomu brižos paradis, Antiņš iegāja virtuvē un ielēja sev glāzē vēso, ledusskapī atdzesēto pienu. Viņš dzēra to lēniem malkiem un lēnā garā prātoja, ka šāda sagadīšanās nevar but vienkārša nejaušība un Bārdiņa zvanīšanai ar Ragnas ciemošanos ir kāds sakars. Un ja tā, tad tas nemaz nebija labi. Tas nozimēja, ka Ragna atkal var aizklist atpakaļ uz slidenā ceļa, pa kuru, ledus gabalus glāzē skandinādama, bija jau staigājusi. Nē, to kā virs viņš nedrīkstēja pieļaut, īpaši vēl tāpēc, ka sieva zem sirds jau nēsāja viņa bērna dvēseli. Pateiks skaidri, stingri un negrozāmi, kas godīgai sievai klājas, kas ne.

Tā viņš apņēmigi izlēma un pacēla glāzi, lai nodzertos, bet tikai tagad attapās, ka to jau izdzēris. Pielēja no pudeles glāzi vēlreiz pilnu, un kad tā līdz malām atkal kļuva skaisti balta, pamanīja kaut ko, kas lika nepa-tīksmē saviebties. Pret piena baltumu skaidri saredzami bija kuvuši sarkani traipi uz stikla.

Antiņš apskatīja savas rokas un redzēja, ka notriepis pirkstus sarkanus, ar eļļas krāsu aprakstīto papīra lapu neapdomigi burzīdams. Taču pie krāsas notrieptām rokām viņš kā krāsotājs bija pieradis un tas viņu sevišķi neuztrauca. Vienigi pienu no sarkaniem pirkstu nospiedumiem izraibinātās glāzes kaut kā netikās dzert. Tāpēc nomazgāja rokas un pārlēja pienu citā, tirā glāzē.

Šī darbošanās ievirzīja Antiņa domas citā gultnē. Viņš skaidri atcerējās, ka Ragna ne ar vārdu nebija ieminējusies, ka šodien viņai varētu būt kāda iziešana. Ja par tikšanos pie Betes kaut kas būtu norunāts ar Bārdiņu, tad Ragna to, ka vēlāk izies, būtu zinājusi jau tad, kad viņš vēl bija mājās, un viņam pateikusi. Atstātā zimīte skaidri liecināja, ka doma par iešanu pie Betes Ragnai radusies tikai tad, kad viņš vairs mājās nebija. Ka sieva tādā veidā tišām būtu izblēžojusies, to Antiņš sev neatļāva domāt. Tās būtu neglītas domas, kad tikko kā bija pārrunāta savstarpējas uzticibas nozime laulibā. Drīzāk viņš bija ar mieru ticēt, ka kādreiz var notikt neticamas sagadīšanās.

Gan Ragna pati izstāstis, kad pārnāks, domāja Antiņš un ar grāmatu rokā atlaidās gultā, cieši apņēmies sievu sagaidit. Bet grāmata nelaimīgā kārtā bija pagadījusies tāda, ka virs, to lasīdams, iemiga un atmodās tikai otrā rītā.

SEPTĪTĀ NODAĻA

ATMODIES Antiņš pirmajā bridi nesaprata, kāpēc gulējis ar visām drēbēm,. Tad viņš atcerējās, ka tikai tāpat ar grāmatu rokā bija atlaidies gultā, gribēdams sagaidīt Ragnu. Sazini nu, cik ilgi tā nogulēts, Un Ragna? Kur Ragna? Vai jau pārnākusi?

Antiņš bija atmodies ar seju pret sienu, un nu strauji apsviedās uz otriem sāniem, lai redzētu, vai sievas gulta vēl tukša. Un viņš tūliņ atviegloti varēja nopūsties. Ragna gulēja, muguras likumu pret viņu pagriezusi un melno galvu uz baltā spilvena nolikusi. Bet cik vēls isti bija? Pa logu istabā spiedās pelēciga krēsla. Kas tā bija — rita vai vakara krēsla? Laikam tomēr būs rīts, jo skaidri atcerējās, ka ārā jau bija satumsis, kad sāka lasit grāmatu, jo vajadzēja iededzināt spuldzi. Tā tagad vairs nedega. Tavu cietu un veseligu miegu. Antiņš nobrinijās pats par sevi un piecēlās uz elkoņa, lai ieskatītos modinātāja pulksteņa fosforizētajā ciparnicā uz naktsgaldiņa starp abām gultām.

Septiņi! Ak tu miļā stundiņa! Viņš ne tikai bija nogulējis visu nakti, bet pat vēl aizgulējies, jo parasti cēlās ceturksni pāri sešiem. Modinātāja zvans šoreiz bija palicis neiestādits, jo nedomāja, ka aizmigs.

Antiņš mudigi izrausās no gultas un iegrūda kājas kurpēs. Ģērbties viņam šorit nevajadzēja, jo bija jau apģērbies. Bet kā ar Ragnu? Vai modināt viņu un stingri noprasīt, kur vakar bijusi un cikos pārnākusi?

Virs apstājās pie sievas gultas un pieliecies rita krēslā vēroja gulētāju. Ragna vienmērīgi elpoja, cieši iemigusi, un viņas seja ar aizvērtajiem acu plakstiem izskatījās

mīlīgi nevainīga kā mazam bērnam. Viņa guļot izskatījās vēl skaistāka nekā nomodā.

Nē, Antiņam nebija tik cieta sirds, lai modinātu sievu no tāda salda miega. Gan izrunāsies vakarā, kad pārnāks no darba. Tad Ragna, vainiga juzdamās, droši vien, sagaidīs viņu ar siltām un garšīgām vakariņām.

Par tām ja tagad no rita domādams. Antiņš virtuvē izdzēra glāzi auksta piena un piekoda gabalu rupjmaizes ar biezpienu, jo kafiju vārit vairs nemaz neatlika laika.

,,šššš! Vai nevarēji sievu ātrāk nogrūst no krekla nost. Veselu stundu par vēlu. Vai tā klājas ierasties darbā kārtīgam cunftes zellim?'' labsirdīgā balsi rājās Auku-perons, īres nama pagrabā pie krāsu podiem viņu sagaidīdams.

„Vakar vakarā aizmirsu uzstādīt modinātāja zvanu." Jērs par Aukuperona vaļīgo muti vairs neuztraucās, jo bija viņu iepazinis kā zelta sirds cilvēku, kas nekad nevienam neko nespēja atteikt. Un tā dažu nedēļas nogali viņš pavadīja pazinu un draugu mājās, līdzēdams tiem pārkrāsot dzīvokļus vai pārvākties.

„Nav jau patiesībā nekāda lielā nelaime, neesmu nekāds seržants, kas tev par to liks stāvēt pie šautenes," krāsu podu maisidams, teica Aukuperons. „Šorīt ātrāk par deviņiem tik vai tā nevarēsim sākt, jo jākrāso kādas pavecīgas aktrises dzivoklis. Un ja mēs pie viņas durvim pieklauvēsim astoņos no rita, sāks vēl brēkt, ka laužamies iekšā nakts laikā. Tu tik uzmanies, ka nepalaid nagus."

„Kādus nagus?” nesaprata Antiņš.

„Ja viņa tev plika pastaigāsies gar degungalu, tad nedomā klāt ķerties. Tas tev var dārgi maksāt."

Jērs, virsvalka biksēs kāju maukdams, tik tikko nepakrita un skatījās meistarā apaļām izbiedēta cilvēka acīm. Kādus neticamus trakumus viņš tur atkal stāstīja?

Taču Aukuperons ļoti nopietni turpināja: „Tev par zināšanu, ir tādi smalki amerikāņi, kas kalpotājus netur par cilvēkiem, kuru klātienē būtu jākautrējas. Tikai nesāc šo nevēribu pārprast, tad būsi tintē lidz ausīm. Kāds čalitis, kas strādāja lepnā viesnicā, tā reiz smalki norāvās. Šim kādu ritu jāuznes istabā brokastis vairāku bagātu vīru šķirtenei. Pie durvim pieklauvējis, nekādu aicināšanu iekšā nedzird. Bet cik ilgi ar pilnu paplāti pie durvīm stāvēsi? Un likts ir, lai nes. Tātad, skaidra lieta, ka brokastis gaida. Šis nesas iekšā un grib jau atstāt paplāti uz galda, kad izdzird sievišķa balsi, kas viņu sauc. Vai vari iedomāties no kurienes? No vannas istabas. Šķirtene vienā mierā plunčājas pa vannu un liek, lai padod dvieli. Šis nav vakarējais, visādas Zuzannas redzējis, un domā, ka šī būs tikai prieciga, ja viņš tai palīdzēs ari noslaucīties. Bet — dabūjis ar slapju švammi pa ģīmi. Un tas vēl nebijis viss. Dullā šķirtene piezvanījusi viesnīcas pārvaldniekam, un cālītis kā skangals izlidojis no siltās vietiņas. Tā ir, kad nevietā palaiž nagus."

Antiņš neticīgi nogrozīja galvu: „Tad jau tā nekāda smalkā viesnīca nebūs bijusi, kur piemetas tādas godu maizē apēdušas sievietes."

„šššš. Smalkās viesnīcās notiek vēl smalkākas lietas," Aukuperons apgalvoja. „Tas pats no vietas izsviestais cālītis man vēl stāstīja, kā teksasieši viņu nobaidījuši līdz nāvei, nevarējis ne pār lupu vairs pārspļaut. Saproti, šis pie Tomas grāvjus nav racis, bijis ūkā vīriņš, un tādiem dūša ātri saskrien biksēs, kad dzird šaujam. Kādu sestdienu viesnīcā iegāzušies četri teksasieši, ar lielajām galona platmalēm galvās, un apmetušies lepnā sešistabu dzīvokli. Tikko mutes nomazgātas, brēc pēc viskija. Un šis, ģeķis, prasa, cik lai nes: vienu vai divas pudeles? Teksasieši sākuši smieties vēderus turēdami. Kasti, veselu kasti viņiem vajagot un tūliņ uz karstām pēdām. Šis nu ari uzstiepj kasti. Bet pēc nepilnas stundas teksasieši zvana atkal — vajagot jaunu kasti. Kad liek, tad jānes. Bet nav vēl ticis līdz viņu aizņemtā dzīvokļa durvīm, kad izdzird iekšā šaujam. Šāvieni blīkšķ viens pēc otra kā kārtīgā kauboju filmā. Šis nobijies pamet viskiju gaiteni un jož pie pārvaldnieka: „Policiju! Sauciet policiju! Teksasieši šaujas." Bet pārvaldnieks tikai vienaldzīgi parausta plecus: „Lai eļļas viri papriecājas. Mums par to nav jāuztraucas. Ko būs sašāvuši, ar uzviju samaksās." Atteikties nevar, viskijs šāvējiem jānes. Un ukā vīriņš, pie visām miesām drebēdams, atver durvis uz eļļas viru kaujas lauku. Teksasieši jau sašāvuši spoguli, vāzes, spuldzes, stirnas bildē pie sienas un nu dragā pa viskija pudelēm, kas kamīna priekšā nostādītas glītā rindiņā. Čalī-

tis laimīgs, ka šāvēji viņu nepamana un, kasti uz galda nolicis, tūliņ var pazust. Bet otrā dienā dabūjis tādu dzeramnaudu, ka pats aiz priekiem piedzēries."

Aukupercns paskatījās pulkstenī, pasita vienā padusē kāpnes un otrā brezenta pārklāju tīstokli: „Iesim nu. Ceturksnis jau pāri deviņiem. Mēs vairs nevaram gurķoties."

Zellis sekoja meistaram ar otrām kāpnēm un krāsu podiem. Tak visu darbam vajadzīgo ar vienu reizi trešā stāva gaitenī, kur bija krāsojamais dzīvoklis, nevarēja uznest. Antiņam vēlreiz vajadzēja nokāpt pagrabā, pēc otra brezentu tīstokļa, terpentīna kannas un sarenēm.

Tikmēr Aukuperons jau bija izbungājis no gultas aktrisi, un viņas pagalam izpūrušā galva izbāzās pa pavērto durvju šķirbu: „Kas jūs tāds esat? Ko jūs traucējat cilvēkus nakts laikā?"

„Dārgā lēdij/' Aukuperons ļoti galanti teica. „Es esmu tas šmīreris, kas jums vakar apsolīja, ka šorīt deviņos būs klāt, lai sāktu krāsot jūsu dzīvokli."

„Ak jūs tas esat," dārgā lēdija pūlējās atplest platākas savas iesarkanās aiztūkušās acis. „Bet kāpēc jūs domājat, ka jums jābūt tik nepieklājīgam un jāsāk strādāt, kad es vēl guļu?"

„Dārgā lēdij," Aukuperons tikpat galanti atbildēja. „Ir cilvēki, kas vispār cita nekā nedara kā tikai guļ, pārvietojoties no vienas guļamās vietas uz citu. Ja es pret visiem gulētājiem gribētu būt pieklājīgs, man būtu badā jānomirst."

Aktrise, kas ar savu saņurcīto seju, izjukušajiem matiem un aiztūkušajām acīm itin nemaz pēc aktrises neizskatījās, kaut ko īgni noņurdēja un atkabināja ķēdi: „Bet jums ir jāatvaino, ka mans dzīvoklis patlaban nav priekšzīmīgā kārtībā, jo vakar man bija viesi un kalpone nāks tikai pēcpusdienā."

„Visādās cūku kūtīs esam strādājuši, vai nu šī būs sliktāka par citām," teica Aukuperons, šoreiz latviešu valodā, stumdams kāpnes atvērtajās durvīs.

Aktrise pavirzījās sāņus, un Antiņš apmierināts konstatēja, ka viņai nekādi nepieklājīgi plikumi nav redzami, jo sarkanais rīta mētelis bija cieši apjozts ar jostu, kuras galos karājās melnas zīda bārkstis. Toties dzīvojamā istaba atgādināja pamestu kaujas lauku. Visās malās

mētājās šķīvji ar ēdiena atliekām, tukšas un pusizdzertas glāzes, apgāztas pudeles un cigarešu galiem pārpildīti pelnu trauki. Nevedinātais gaiss bija piesūcies skābeni rūgtas smakas. Antiņš noskurinājās kā netīrā ūdenī iemests suns. Kā cilvēki to varēja — pārvērst savu dzīvokli par krogu?

Brīdi klusēdama vērojusi (un stāvot viņa manāmi grīļojās), kā krāsotāji sarīkojas darbam, aktrise pēkšņi iejautājās: ,,Jūs, lielais puisi, taču ienākdams kaut ko vēl teicāt. Es nu domāju un domāju, ka laikam nebūšu sapratusi ne vārda. Vai es no vakardienas vēl būtu tik pilna, ka nesajēdzu vairs angļu valodu?"

„Es nemaz nerunāju angliski," teica Aukuperons, nekādu lielo vērību lēdijai vairs nepiegriezdams. Viņš apklāja gridu un mēbeles (dažas atstumdams nost no sienas) ar brezenta pārklājiem un izrīkoja Antiņu: ,,Tu te nestāvi un nebrīnies kā govs uz ledus. Ej un sāc strādāt guļamistabā. Citādi pienāks vakars negaidīts un tu vēl nebūsi pindzeli samērcējis."

„Bet ja viņa iet vēl atpakaļ gultā?" nedroši ieminējās Antiņš.

„šššš. Tev tak viņai blakus tāpēc nebūs jāguļas." Un Antiņš ar savām kāpnēm un brezenta tīstokli aizvācās uz guļamistabu.

Par laimi, aktrise jau bija izlēmusi (vismaz pagaidām) neatgriezties neuztaisītajā gultā, pie kuras Jērs labu bridi neziņā stāvēja — klāt tai pāri brezentu vai neklāt. Beidzot tomēr pārklāja. Viņa piegāja pie dzērienu skapīša, izņēma pudeli un glāzi un ielēja sev dzērienu, jautādama Aukuperonam, kas jau biju uzkāpis uz kāpnēm un sāka krāsot griestus. „Kādā valodā tad jūs runājāt?"

„Zviedru," no griestiem skanēja lakoniska atbilde.

Antiņš, to padzirdējis, izskrēja no guļamistabas un atļāvās pacelt balsi pret meistaru: „Kā tu to vari — noliegt savu latvisko izcelsmi?"

„Pasaki, ka esi latvietis, un tad tev vesela stunda būs jāskaidro, kas tu īsti esi, un ir tad vēl neizskaidrosi. Bet man pašreiz nemaz nav laika pļāpāt, tāpat kā tev."

Tas bija skaidrs atgādinājums, ka arī viņam jāķeras pie sarenes, un Antiņš paņēma krāsu podu, pie sevis pukodamies, ka Aukuperons nedara pareizi, uzdodamies

par zviedru. Kā kāds tautietis varēja būt ar tādu vāju nacionālo pašapziņu, kad trimdā katrā izdevīgā gadījumā vajadzēja sist pie krūtīm un apliecināt savu latvietību.

Aktrise jau bija iztukšojusi nupat pielieto glāzi un uzpildīja sev otru: ,,Es nekad nebiju dzirdējusi kādu runājam zviedriski. Un zināt, ko es jums tagad teikšu: jūsu lielais tautietis Henriks Ibsens man palīdzēja kļūt slavenai. Un es par to viņam mūžīgi būšu pateicīga.”

Uz brīdi Aukuperons atrāva galvu no griestiem un smīnēdams skatījās lejup, it kā gribētu kaut ko teikt, tad novaikstījies atmeta ar roku un sāka atkal spēcīgi vicināt sareni.

„Jūs tur augšā nesmīniet,” aktrise turpināja. „Mans vārds kādreiz Brodvejā spīdēja, ierakstīts spožās ugunīs. Un Ibsena Nora bija mana pirmā lielākā loma, ar ko es ieguvu visu kritiķu ievērību. Ak, kā mani toreiz slavēja. Ak, kā mani cildināja.”

Stāstītājai, atceroties slavas laikus, kļuva mitri vaigi, un viņa steigšus ieklunkšķināja kaklā otru glāzi. Tai uz pēdām sekoja trešā, un tad viņa nezin kāpēc sāka deklamēt Ofēlijas monologu.

„Kad tik nu pati arī nenojuktu no saprašanas, tad būs jāskrien pēc trako krekla,” norūcās Aukuperons un nokāpa no kāpnēm, lai pārceltu tās uz citu vietu, pie reizes ieiedams paskatīties, kā veicas Antiņam.

Ofēlijas jau krietni aizmiglotās acis brīdi nesaprašanā apstājās pie istabas vidū atstātajām kāpnēm. Tad viņa ar viskija glāzi vienā un pudeli otrā rokā sāka kāpt pa tām augšup. Līdz pusei pakāpusies, apstājās un sāka atkal deklamēt.

,,ššš. Kas tad nu, māsiņ? Kāp no laktas zemē. Nolauzīsi vēl sprandu un man būs jdķēpājas ar apdrošināšanas biedrībām.” Laikam sadzirdējis, ka Ofēlijas monologs skan no augstākas vietas nekā agrāk, Aukuperons izsteidzās no guļamistabas un nocēla deklamētāju no kāpnēm.

Viņa pastreipuļoja pāris soļus uz ārdurvju gaitenīša pusi, kur uz vadžiem karājās virsdrēbes, un sāka skaļi brīnīties: „Čārlij, vecais lāga muļķi, tu taču esi aizgājis mājās vienā kreklā. Tā ir tava žakete un mētelis, kas tur

karājas. Es tos pazīstu. Tie man vienmēr dūrušies acīs jau pa gabalu. Pasaulē, tici man, Čārlij, nav otra cilvēka, kam būtu tik primitīva gaume kā tev.”

Tad viņa pagriezās un sāka iet uz guļamistabas pusi. Antiņa galvu tur pie griestiem ieraudzījusi, viņa bīstami sazvārojās un sāka dusmīgi mirkšķināt acis: ,,Tas tak nevar būt, ka man viss rādītos divkārši. Divi zviedri, katrā istabā pa vienam."

,,Nē, es neesmu zviedrs,” Antiņš žirgti atsaucās.

,,Kas tad jūs esat?" Pudeli un glāzi uz tualetes galdiņa nolikusi, jau stipri gurdenā aktrise norāva no atzveltnes krēsla tam pārsegto brezentu un atsēdās, kājas tālu uz priekšu izstiepusi.

„Latvietis."

,,Lat — vie — tis?”

Acim redzot, ši dāma par latviešiem nekā nezināja, un Antiņš sāka stāstīt, skatu no griestiem un roku no otas neatlaizdams, lai Aukuperons viņam nevarētu pārmest, ka ar pļāpāšanu kavējis darbu. Tikai tad, kad bija no senvēstures jau ticis līdz Pirmajam pasaules karam, viņš paskatījās lejup un tūliņ sašutis apklusa. Klausītāja aizmigusi šņāca.

Antiņš nokrāsoja guļamistabas griestiem vienu pusi un, kad vajadzēja ar visām kāpnēm pārvākties pie pretējās sienas, kur gulēja pārgurusī aktrise, domīgs sāka lauzīt galvu. Virs gulētājas griestus krāsojot, ļoti varēja notikt, ka appilina viņu ar krāsu. Pārcelt viņu ar visu krēslu uz citu vietu? Bet nupat bija dzirdējis, ka ķerties klāt amerikānietēm nedrīkst, tad tās diezin ko var iedomāties. Atlika vienīgi griezties pēc padoma pie gudrāka cilvēka.

Aukuperons ienāca un nošišināja: ,,Ak tad nolūzusi gan. Nu kādu laiku būs miers. Tikai, no Dieva puses, nesūc viņu kustināt. Ja prīmadonna atmodīsies, pīsies mums atkal pa kājām, un dzīvokli mēs šodien neizkrā-sosim."

„Bet es no griestiem varu viņu appilināt," bažījās Antiņš.

„Nevis vari, bet tu to noteikti izdarīsi. Cita nekā mēs nevaram darīt, viņa ir jāapsedz, tāpat kā visas citas antīkās mēbeles. Man ir viens plānāks impregnēts audums.

Ja to mēs viegli un uzmanīgi viņai pārsegsim, šī ne velna

nemanīs."

Aukuperons sameklēja plāno drānu, un viņi par abiem to pārsedza gulētājai tik meistarīgi, ka pašiem bija prieks.

„Izskatās taisni tā, kā neatklāts piemineklis," teica Antiņš un uzrausās pa kāpnēm, lai nobeigtu griestu krāsošanu. Un viņam nācās atzit, ka Aukuperonam bijusi taisnība. Pavisam citādi tagad veicās darbs, kad pa apakšu ar pudeli rokā neviens nestaigāja. Traki gan, ka amerikāņu sievietes tā palaidušās dzeršanā. Un Antiņš pūlējās atcerēties kaut kur lasīto, cik liels procents Amerikas sieviešu ir alkoholiķes. Tad viņam kaut kā ienāca prātā, ka ari Ragna būtu varējusi noklīst tādos neceļos, ja neapprecējusi viņu. Tagad viņa pamazām kļuva pavisam cita sieviete nekā bija bijusi agrāk.

Pēkšņi Antiņa sirds izbailēs sāka dobji dauzīties. No lejas atskanēja nejauki ķērcieni: „Zārkā. Kas mani ir dzivu ielicis zārkā? Es esmu vēl dziva. Kas man pārsedzis šo palagu kā mironim?"

Jērs ar abām rokām pieturējās pie kāpnēm, lai nenokristu, jo apakšā zem baltā pārsega kā negudra plosījās gulētāja, kas negaidot bija atmodusies. Bet iekām viņš paspēja norausties lejā, no blakus istabas jau bija iesteidzies Aukuperons un norāva izbiedētajai sievietei palagu: „Dārgā lēdij, jūs tagad esat tik dziva kā vēl nekad."

Jā, dziva viņa bija, tas tiesa, bet izskatījās gluži nelādzīgi. Viņas nesakoptie mati bija vēl vairāk sapinkājušies un nekrāsotā pelēcīgā seja nosvīdusi spīdēja. Viņa pielēca kājās un elsādama kliedza: „Ko jūs iedrošinājāties? Kas es jums esmu? Kā jūs apejaties ar dzīvu cilvēku? Jūs apklājat mani kā mironi morgā."

„Dārgā lēdij, tikai tādēļ, lai jūsu daiļums neappilētu ar krāsu. Nelaimīgā kārtā jūs aizmigāt mums taisni pa kājām." Aukuperons taisnojās. „Un mēs jūs negribējām modināt, jo nelaikā atmodināti cilvēki neizskatās diezko skaisti."

„Tad jūs varējāt pagaidīt, līdz pati pamostos. Jūs varējāt..."

Diez vai Aukuperonam neizgulētā miega un alkohola apdullināto aktrisi izdotos nomierināt, ja viņus visus nepārsteigtu kāda piesmakuši vīrieša balss: „Kas te notiek?

Morgā? Kādā morgā mēs esam? Līze Lu, ko tu tik briesmīgi kliedz, it kā visa pasaule gāztos čupā.”

Lize Lū vienā mirklī aizmirsa dusmoties un steidzās preti saburzītam un putekļos novārtītam vīram, kas stenēdams līda laukā no pagultes: ,,Čārlij, kā tu tur tiki? Zem manas gultas?”

,.Sieva, pati pilnāka par mani, gribēja mani aizvilkt mājās, un no viņas tur laikam paslēpos,” no pagultes izlīdis un putekļus no ceļgaliem daudzīdams, elsa Čārlijs. „Taisnību sakot, neko vairs skaidri neatceros. Droši vien, tikko ielīdis pagultē, tūliņ aizmigu. Trakas viesības, Līze Lū. Tu tik trakas ilgi nebiji rīkojusi. Manu sievu laikam aizvāca Bābijs.”

„Mīļais Čārlij, un es jau sāku domāt, ka esi aizgājis mājās vienā kreklā. Cik tas ir tomēr skaisti, ka esi bijis manā pagultē. Nu mēs abi kopā varēsim salāpīties. No šitiem zviedriem man nav nekāda labuma. Viņi mani neprot novērtēt. Nav redzējuši manu vārdu mirgojam Brodveja ugunīs.” Un Līze Lū aiz prieka apraudādamās apkampa Čārliju.

„Es jums tiešām ieteiktu vienam otru pamatīgi salāpīt. Un butu ļoti jauki, ja jūs to gribētu darīt virtuvē, lai mēs te varam strādāt,” skubināja paģirniekus Aukuperons.

„Čārlij, tā nav slikta ideja. Tur mūs neviens netraucēs,” atsaucās Līze Lū un vilka Čārliju uz virtuvi, pa ceļam ar veiklu ķērienu izceldama no dzērienu skapīša jaunu pilnu pudeli.

Čārlijs arī paņēma sev pudeli un iedams pacilātā balsī deklamēja:

„She walks in beauty, like the night Of cloudless climes and starrv skies:

And all that's best of dark and bright Meet in her aspect and her eyes..."

Aukuperons aiztaisīja virtuves durvis, un viņi abi beidzot varēja netraucēti strādāt.

Vakarā, pazemi mājup braucot, Antiņam likās, ka šodien piedalījies kādā rēgainā teātra izrādē. Un viņš priecējās, ka drīz savā klusajā, mājīgajā dzīvoklī, ģime-

niskā gaisotnē, bez krogus smakas gaisā, varēs atpūsties. Kas viņam ar sievu runājams, to pārrunās mierīgā garā, jo, prātīgi visu pārdomājot, Ragnai pašai būs jāatzīst, ka viņai kā topošai mātei neklāja pīties ar tādu vieglprātīgu padauzu, kāda ir Bete. Un Antiņš ar nepatiku atcerējās, kā jūrmalā Bete bija plijusies viņam virsū, lai ved uz krogu. Tāda draudzene Ragnai būtu tikai par samaitāšanu. Viņai tagad kaut kā vajadzēja sākt saieties ar jaunām mātēm, kam mazi bērni. Lai Ragna pie tādām draudzenēm drizāk tiktu, viņš pats meklēs pazīšanos ar krietniem latviešu tēviem. Cik vairs ilgi, kad arī viņš būs tēvs, un tad ar citiem tēviem viņam būs interesantas kopējas valodas runājamas par lietām, no kurām neprecētie nekā nesaprot.

Tādas tēvišķas domas domādams, Antiņš sāka smaidīt, un smaids no viņa sejas nozuda tikai tad, kad bija apstājies pie sava dzivokļa durvim. Samulsis vēlreiz apskatīja numuru, vai nav pārskatījies un uzkāpis kādu stāvu par augstu. Tāda kļūme reiz jau viņam bija gadījusies. Nē, durvis bija pareizās. Tātad savādās skaņas nāca no viņa dzivokļa. Tur kāds strinkšķināja ģitāri un ieskurbušā vīrieša balsī dziedāja.

Nelaba nojauta par to, kas tur iekšā tagad notiek, apreibināja Antiņam galvu. Taču viņš spēja savaldīties, lai pārsteidzīgi neizdarītu kaut ko tādu, kas jautros Rag-nas ciemiņus pcrr viņa ierašanos varētu brīdināt. Aukstasinīgi, tikai mazliet drebošiem pirkstiem, Jērs izvilka no kabatas atslēgu un atslēdza durvis tik klusu, ka slēdzene, kā parasti, pat neiečirkstējās. Tad pavēra durvīs spraugu, ne platāku, cik vajadzēja, lai sāniski pa to varētu iespraukties. Tikpat uzmanīgi un klusu durvis atkal aizvēra ciet un pats paslēpās gaitenītī aiz drēbju karekli pakārtajiem mēteļiem.

No šis ļoti izdevīgās paslēptuves Antiņš varēja pārredzēt visu dzivojamo istabu un nemanīts novērot ciemiņu izdaribas kā uz delnas. Nojauta viņu nebija vīlusi — tie bija Bārdiņš un Bete.

Bārdiņš sēdēja uz zviļņa ar ģitāri klēpī, šaurās melnās biksēs iespīlētās zirnekļa kājas pār zemā galdiņa stikla virsu blakus viskija pudelei izstiepis, un dziedāja:

„Acīs sūrst mums karsti spaļi —

Latvijā vēl krievu švaļi.

Kuļot trimdas bēdu riju,

Dzersim, draugi, Henesiju.

Man par šauru kļuvis smokiņš,

Sievai lielu lielais šokiņš —

Tā pār savu overveitu Nevar dabūt balles kleitu.

Tad nu nekod, nerej, Kranci,

Kad mēs pliki griežam danci.

Grūta dzive mums ir trimdā.

Trimtairimdā! Trimtairimdā!”

Ragna un Bete, kas sēdēja Bārdiņām katra savā pusē, saskandināja rokā turētajās glāzēs ledu, un abas pievienojās dziedātājam:

„Trimtarimdā! Trimtairimdā!

Grūta dzive mums ir trimdā.”

Tad Ragna pacēla savu glāzi un uzsauca: „Uzdzersim grūtajai trimdai! Es jau ari driz būšu — tikpat grūta kā trimda.”

Bārdiņš nolika ģitāri pagaldē (laikam, lai kāds tai neuzkluptu virsū) un pasniedzās pēc pudeles: „Kas to būtu domājis, ka tevi, gudru meiteni, piemeklēs — tāda trimda."

„Pietiek! Par to vairs nerunāsim," Ragna ar pavērtu muti pieplaka glāzei.

„Tu tomēr esi drošsirdīga,” iesmējās Bete un izstiepa ari savas kājas, uzlikdama tās virsū Bārdiņa kājām.

„Kā tu to domā?” jautāja Ragna un skatījās blakus sēdētāja melnbārdainajā profilā, vienu aci piemiegusi.

„Ka tev nav bailes būt par atturībnieka sievu," Betes vietā atbildēja Bārdiņš.

Un Bete viņu vēl papildināja: „Ko tavs Antiņš teiks, kad saodīs, ka tava elpa smaržo pēc viskija?”

„Viņš gan dumpigs rādās, taču tikai tāds jēriņš vien ir.” Ragna piemiedza otru aci un turpināja skatīties Bār-

diņa profilā ,,Ar Antiņu jāprot sadzīvot. Es ļauju viņam domāt, ka viņš ir maigste un es esmu apīnis, kas vijas tam apkārt. Bet tikai tad, kad man tas vajadzīgs. Citās reizēs es esmu maigste un viņš apīnis.”

,,To es zinu, cik vijīgi tu proti vīties,” Bārdiņš smīnēja bārdā un aplika viņai roku ap pleciem.

Ragna ar strauju kustību atbrīvojās no smīnētāja rokas un teica piemiegtām acīm: „Labāk apkamp ģitāri un uzdziedi vēl kaut ko no savām trimdas serenādēm. Tās tev asprātīgākas nekā juceklīgās gleznas."

„Cik tu no gleznošanas saproti, to es šodien skaidri redzēju. Tu savu Antiņu biji uzmālējusi tādu kā sardīņu kārbas reklāmu. Paskaties tagad, kāds viņš izskatās, kad es esmu pielicis roku..." Bārdiņām piezīme par juceklīgajām gleznām, acīm redzot, nebija patikusi.

,,Tu, droši vien, izskatisies tāds pats, kad viņš tev kādreiz pieliks roku..." Ragna iesmējās savādu smieklu, likdama Betei kaut ko atcerēties.

Viņa bažigi paskatijās rokas pulkstenī: „Kad īsti tavs Antiņš nāk mājās?"

„Cik pulkstenis rāda?"

„Ceturksni pāri sešiem."

,,Ko? Vai jau tik vēls?" Ragna manāmi sarāvās. ,,Es biju aizmirsusi, ka diena var būt tik īsa, jo tagad nezinu, kā sagaidit vakaru. Nu gan jums jālasās prom, lai varu vēl piekopt un izvēdināt istabu un Antiņam nerastos aizdomas, ka man ir bijuši ciemiņi. Tad citā reizē..."

„Tādas citas reizes vairs nebūs," no savas slēptuves iznācis, ar bargu seju un stingru balsi teica Antiņš.

Priekotāji apklusuši skatījās ienācējā kā spokā, un viņš nekavējās izmantot pārsteiguma brīža doto iespēju netraucētam rāties: „Man pilnīgi pietiek ar šo reizi, kad esat manu dzīvokli pataisījuši par krogu. Man ne prātā nenāca, kad šodien strādāju tādā par krogu pārvērstā amerikāņu miteklī, ka mana māja izskatīsies tāda pati. Un nu? Ko es pārnācis redzu? Krogu."

„Atlaid, vecīt," pirmais no sabārtajiem attapās Bārdiņš un nocēla kājas no galda, gan lēni un nesteigdamies. „Ja tu tā runā, tad skaidri redzams, ka krogū neesi bijis un nezini, kā tur izskatās."

„Taisni tā kā tagad te. Dzērāji ar glāzēm un pudeli pie

deguna. Gaiss līdz griestiem piesmēķēts dūmu pilns, ka ciivi var kārt. Un netrūkst pat ņirdzigi bezkaunīgu dziesmiņu dziedātāja..."

,,Antiņ, neapvaino manus ciemiņus!" Ragna, glāzi nolikusi, tuvojās vīram. ,,Vai tavus ciemiņus es kādreiz esmu apvainojusi?"

,,Nē," vīrs samulsis atzinās. ,,Bet man jau neviena..."

,,Ciemiņa nav bijis," sieva pasteidzās pateikt pirmā. ,,Un tāpēc tu laikam domā, ka arī man nav tiesibas aicināt kādu ciemos? Ja tev nav draugu, vai es vairs nedrīkstēšu satikties ar saviem draugiem?"

Antiņš juta, ka Ragna ar veiklo izrunāšanos beigās vēl viņu pašu piespiedis atvainoties, ka iztraucējis plencē-tājus. Tie nu gan tad būtu kumēdiņi. Tādēļ viņš pārvarēja īso apjukuma bridi un stingra vīra balsi skaidri un gaiši pateica: ,,Ar pudeles draugiem nekādā ziņā."

,,Jēra kungs, es tiešām nezināju, cik skaisti jūs par mani domājat," Bete rādījās sašutusi.

Un Ragnas acis iespīdējās: „Tu ļoti maldies, ja domā, ka Bārdiņš nācis pie manis tikai pudeles dēļ. Viņš gribēja redzēt, kā tagad gleznoju, un atnācis palaboja manus darbus. Ja gribi zināt, krietni vien piestrādāja ari pie tavas ģimetnes."

„Un to tu viņam atļāvi?" Antiņam radās nelabas aizdomas, ka bārdainis sievas skaistāko darbu būs samaitājis.

„Viņš sāka par mani zoboties, ka tevi tādu, kādu biju uzgleznojusi, citur nekur nevarot likt, kā tikai uz sardīņu bundžas vāka. Un tad nu palūdzu, lai parāda, kā isti tavs portrets būtu gleznojams," Ragna iesmējās apskurbušu smieklu, un Jērs taisnā gaitā devās pie loga, kur, ar mugurpusi pret istabu, trijkājitī karājās viņa portrets.

Pagriezis to pret sevi, Antiņš šausmās sastinga. Bārdiņš viņu bija pārvērtis neiedomājami ērmīgā putnu biedēkli — ar melnos dobumos iegrimušām acīm, no kurām viena bija šķība, mironigi dzelteniem vaigiem, rožainām ēzeļa ausīm un tādu sarkanu degunu, kas kā apsvilināta desa stiepās pāri visai sejai, pārdalot to no augšas līdz apakšai divi daļās. Tur nebija ne mazāko šaubu, ka nešķīstenis gribējis viņu izcūkot, lai Ragnas acīs padarītu nožēlojami smieklīgu.

Un laikam ari Antiņš pats, nejaukajā krāsu triepumā skatoties bija pagalam ērmīgi izvaibstījies. jo visa istaba nu piebira pilna skaļiem smiekliem.

Apsmietais nikni apcirtās apkārt un pietvīcis vēroja smējējus.

Ragna, apakšlūpu zobos iekodusi, labu laiku raustījās smieklu krampjos, lidz paguva izteikt: „Bārda, tu tak esi, kamēr es skrēju uz veikalu, vēlreiz visu pārtaisījis.”

„Goda vārds, es vairs nevaru...” Bete elsodama ar vienu roku slaucija no acīm asaras, otru spieda pakrūtē.

Bet visņirdzīgāk smējās Bārdiņš. Starp viņa plati atvāztajām, virietim neparasti sarkanajām lūpām spīdēt spīdēja balti asi zobi: „Nu, ko? Spogulī laikam nekad sevi tik patiesu neesi redzējis? Tāpēc nevari pazīt..."

Ar to pietika, lai Antiņš vairs nespētu sevi savaldīt. Ņirgas! Šie nožēlojamie apskurbušie ņirgas nekaunējās viņu apsmiet viņa paša mājās, izspokot kā pēdējo nerru. Kas nu ir, tas ir par daudz, sievas un sava bērna mātes acīs viņš neļaus sevi pazemot.

Antiņa seja savilkās tik svešādi cietos vaibstos, ka pat Ragna izbrīnījusies pārstāja smieties. Viņš norāva no trijkājīša saķēpāto audeklu un trieca to pret Bārdiņa pakausi tādā spēkā, ka audekls paukšķēdams pārplīsa un bezkauņas galva ar visu bārdu tam izskrēja cauri.

Bārdiņš, kājās pietrūcies un bailīgi uz durvju pusi šķielēdams, tagad neizskatījās diezko glītāks par iznerroto Jēra portretu. Svaigi apziestais audekls visu krāsu košumu nu bija atdevis viņa galvai. Pār seju viņam stiepās melnas un sarkanas svītras, mati ēnojās zilgani un bārdu izraibināja spilgti dzelteni traipi.

„Antiņ, ko tu dari?” izbiedēta iekliedzās Ragna.

„Savedu kārtībā savu māju,” un Antiņš ieķērās Bārdiņām apkaklē, lai, kā pieklājas, izsviestu kāpņu telpā ciemiņu, kas pats nemodās aiziet.

Goda pēc tas pretojās vienīgi vārdiem, jo laikam juta, cik stingras ir Antiņa rokas, un saprata, ka būtu bīstami ar viņu nopietni saķerties. „Dullais! Tādus kā tevi vajadzētu ievietot trako mājā. Neplēs svārkus un neiegrūd mani stenderē. Es pats redzu, kur jāiet."

Antiņš jau gribēja aizcirst durvis, kad padzirdēja izsviesto kāpnēs saucam: „Ģitāri! Atdod man manu ģitdri!”

,,Tā jums tūliņ nolidos pakaļ.” Un Antiņš ar īpašu uzsvaru izrunāja vārdu „jums", lai liktu saprast, ka katram plencim neklājas uzrunāt viņu ar ,,tu”.

Taču Bārdiņu tas neietekmēja, jo laikam viņš bija stingri iereibis. Viņš sauca: „No Dieva puses nesvied — tā ir dārga ģitāre.”

„Es jums to pats uzkāršu kaklā, ja solāties manā mājā kāju vairs nespert. Kur tā ģitāre ir?

„Pagaldē.”

Nu ari Antiņš atcerējās, kur tā nolikta, bet Bete ģitāri jau bija pievākusi un grasijās sekot Bārdiņām: „Paldies par viesmīlību, Jēra kungs. Jūsu laipniba pret ciemiņiem ir nepārspējama.”

„Veseli ēduši. Vai jūs kaut ko neaizmirsāt?”

„Domāju, ka ne.”

„Man gan liekas, ka esat. Šai pudelē kaut kas vēl šļanckājas," Antiņš norāva no galda viskija blašķi un iebāza Betes elkonī iekārtajā somā. „Vēlāk to te neatradīsit. Tā būs iztecināta izlietnē.”

„Ja savu naudu jums nav žēl tā iztecināt, tad teciniet vien,” zobgalīgi sminēdama, Bete atdeva viņam pudeli atpakaļ.

Antiņš saprata, ka tā ir bijusi Ragna, kas skrējusi uz veikalu pēc viskija. Nu kā tad citādi? To pat Āris zināja, ka Bārdiņām kabatas vienmēr tukšas. Un virs ar bargu pārmetēja seju pagriezās pret sievu: „Tātad šī pudele ir pirkta par tavu saimniecības naudu?”

Ragna neatbildēja un neticīgām acīm skatījās Antiņā, it kā tas, kas tagad te svieda laukā viņas draugus, būtu gluži svešs cilvēks. Viņa savu Antiņu tik sadusmotu nekad vēl nebija redzējusi un stāvēja kā apmāta.

Kāpņu telpā iestrinkšķējās ģitāre, un Bārdiņš, par spīti nūle pārdzīvotajām nepatikšanām, sāka dziedāt. Acīm redzot, viņš tik viegli nebija satriecams.

„Tad nu nekod, nerej Kranci,

Kad mēs pliki griežam danci.

Grūta dzīve mums ir trimdā.

Trimtairimdā trimtairimdā!”

Dziesma kāpnēs Ragnu pēkšņi atdzīvināja. Viņa piesteidzās pie Betes un aizturēja jau atvērtās durvīs stāvošo

draudzeni: ,,Pagaidi, es iešu tev līdz. Greničas vilidžā mēs vēl varam pavadīt jautru vakaru."

Bārdiņš kāpnēs dziedāja:

Trimtairimdā! Trimtairimdā!

Grūta dzīve mums ir trimdā."

Bet Antiņam dzīve trimdā šoreiz tik prieciga nelikās. Tāpēc viņš lika sāpēs saviebties ari Ragnai, kad sagrāba viņas roku pie paduses: „Nekur tu neiesi! Tu paliksi tur, kur tava vieta — pie vira sāniem.”

„Tu neesi virs, bet mežonis. Bete, pagaidi!"

Taču draudzene atzina par gudrāku pazust durvis: „Tiec nu pati galā ar savu maigsti."

Ragna iešņācās un bezspēcīgās dusmās sāka abām dūrēm dauzit Antiņa krūtis: „Varmāka, laid mani vaļā!"

Viskija smaka sievas elpā sadusmotajam vīram uzdzina tik šķērmu dūšu, ka viņš jau gribēja pārlikt palaidnieci pār celi un pamatīgi iepērt, kā māte kādreiz bērnībā bija viņu pērusi, kad bija no pieliekamā kambarīša izķeksējis un izēdis zemeņu ievārījumu. Laimīgā kārtā Antiņš vēl laikus atcerējās, ka sievietes stāvoklī nedrīkst pērt, tāpēc tikai vēl ciešāk sažņaudza Ragnas plecus un, krūtīm no sievas sitieniem būkšot, teica kā kādas lielas drāmas varonis: „Kam pašam par sevi nav varas, tam jāklausa cita varai."

Bet tie, kam bija par sevi vara, lejā pa ielu ejot, nu jau dziedāja divbalsīgi:

Trimtairimdā! Trimtairimdā!

Grūta dzīve mums ir trimdā."

Ragna pirmo reizi, kopš bija sievas kārtā, apraudājās. Un Antiņš apmierināts nodomāja, ka tā ir laba zīme.

ASTOTĀ NODAĻA

|[x. AGNAS asaras tomēr nekāda labā zīme nebija bijusi. Par to Antiņš dabūja pārliecināties jau tās pašas dienas vakarā. Sieva vīram varmākam atriebās vēl daudz cietsirdīgāk nekā toreiz, kad bija atrauta mājās no Tauna dzīrēm. Viņa ne tikai mēma staigāja viņam garām kā tukšam gaisam, bet, gulēt iedama, aizslēdza guļamistabas durvis.

Cits nekas neatlika, Antiņam vajadzēja pārlaist naktis vienatnē uz melnē zviļņa. Un, kaut ari pēc garās darba dienas pārnāca noguris, reizēm līdz pat pusnaktij noval-stījās bez miega. Ragna aizslēgtajā guļamistabā bija ienesusi radio aparātu un stundām klausījās tādu kaucošu un gaudojošu muziķu, ka sāka sāpēt ausis. Bet kad viņš piedauzīja pie sienas un lūdza, lai nogriež aparātu klusāku, nešpetnā ķērkstoņa kļuva vēl griezīgāka un džungļu bungu riboņa tik skaļa, ka spiedēs cauri uz galvas uzliktajam spilvenam.

Tā nu Antiņam, no vieniem sāniem uz otriem grozoties un nespējot aizmigt, bija diezgan laika visādi izdomāties, kā izbeigt šoreiz stipri nopietnāko ģimenes kara stāvokli.

Lūgties piedošanu nedrīkstēja nekādā ziņā, jo Ragna, varbūt, to tikai gaidīja, lai vīrs atzītu, ka netaisnīgi varmācīgs ierobežojis viņas brīvību. Tad viņa diezin ko vēl sēktu atļauties. Pat muļķa zirdziņš, juzdams, ka saimniekam no rokām izšļukuši groži, zina, ka nu var iet pats savā nodabā. Un Ragna to lieliski prastu izmantot. No otras puses, sava taisnība bija arī viņai, ka viena mājās jutās stipri vientulīga. Darbu jau netrūktu, tie paši nepadarīti bāzās acīs — nenoslaucīti putekļi un nesalāpītas vira zeķes. Bet ko tur varēja darīt — Ragna nejuta mīlēs-

tību pret sīkajiem mājas darbiem, un atlika tikai cerēt, ka tā tai radīsies kopā ar pirmdzimto. Bet līdz tam? Jā, ko darīja citas tādas dīkdienīgas sievas, kam nebija bērnu? Dažas no tām pastaigājās pa ielu ar pūdeļiem. Par tām viņš kādreiz tik ļoti bija smējies, bet tagad nopietni sāka domāt, ka arī Ragnai nelabu draugu vietā varētu būt labs suns. Un jo vairāk Antiņš par to domāja, jo prātīgāka šī doma viņam likās.

Suns. Kāpēc gan viņiem nevarētu būt suns, kaut arī pilsēta sunim nav īstā vieta? Bet suns, vienalga kur, ir un paliek cilvēka labākais draugs. Protams, kārtīgs suns, nevis kaut kāds ērmīgi izcirpts pūdelis. Hm, kas notiktu, ia kādu dienu viņš ierastos mājās ar suni? Ļoti varēja būt, ka Rcgnu negaidītā dāvana tā pārsteigtu un iepriecinātu, ka viņu savstarpējais kara stāvoklis pēkšņi izbeigtos pats no sevis, vīrs un sieva atkal draudzīgi sniegtu viens otram roku, sunim pa vidu asti luncinot.

Ar tādām domām un pārdomām bez miega pa zvilni vāļājoties, Antiņš beidzot nolēma pirkt suni un kādu vakaru pēc darba iegriezās veikalā, kura skatlogā pa smilšu kasti priecīgi kūleņoja mīlīgi kucēni un putnu buros šūpojās krāsaini papagaiļi.

Nošķindēja durvju zvans, priecīgi vēstīdams veikala īpašniekam, ka ienācis pircējs. Taču neviens nesteidzās viņu apkalpot. Un par to sevišķi nebija jābrīnās, jo zvanu tik tikko varēja sadzirdēt. Suņi rēja, kaķi ņaudēja un putni sasaucās dažādās balsīs, gan spiedzīgi paasās, gan ķērkstīgi mēdīgās, gan tādās, kas skanēja kā sudraba svilpītes. Gaiss veikalā smaržoja apmēram tāpat kā apmēslots kartupeļu lauks ļoti siltā dienā.

Antiņš noņēma cepuri un sāka nedroši virzīties starp būriem un krātiņiem, skatīdamies apkārt pēc cilvēka, kam varētu izteikt savu vajadzību, bet redzēja tikai suņu sejas, kaķu ūsas, papagaiļu astes un kanārajputniņu dzeltenos kamzoļus. Piepeši šaura kaulaina plauksta ar tieviem gariem pirkstiem satvēra viņa roku, liekot nepatikā sarauties. Amerikāņu veikalnieki gan bija laipni, bet ne tik draudzīgi, lai tādā veidā vadātu pircējus.

Galvu sāņus pagriezis (tā bija vēl jānoliec ari lejup), Antiņš ieraudzīja pārtiķēnu, kas bija pieķēries viņam pie rokas. Pliko dibenu virs līkām spalvainām kājelēm go-

i īdams, viņš laikam smaidīja, jo rādija lidz smaganām atsegtus dzeltenīgus zobus. Draudzīgajam dzīvniekam nebija ne jausmas, ka viņš ir sakampis cilvēka roku, kas pērtiķus neieredzēja ne acu galā, sākdams aiz prieka pat vēl lēkāt.

,.Mērkaķi, vai laidisi mani vaļā," izsaucās Jērs skaidrā latviešu valodā un rāvās sāņus tik neuzmanīgi, ka uzgrūda plecu uz galda noliktam būrim. Tai pašā mirklī viņa ausi iedzēlās brīdinātājs šņāciens.

Čūska! Turklāt vēl liela, vairākos gredzenos savijusies čūska izslēja būri galvu. Pārbijies Jērs sviedās atpakaļ un tik tikko pats neapkampa pērtiķi, kas bija ielēcis viņam rokās un knakstināja zobus.

,,Nudien, te labais gals vairs nebūs," ievaidējās Antiņš un būtu laikam izmeties pa durvim laukā, ja beidzot neparādītos pavecāks vīrs ar rūsganu spurainu ūsu un īsi apcirptiem eža matiem.

Viņš atbrīvoja Antinu no pērtiķa un smaidīdams atvainojās: „Leopolds kādreiz kļūst drusku uzbāzīgs ar savu draudzību. Bet to viņš neizrāda visiem. Patiesību sakot, tikai ļoti retiem. Tātad Leopolds jūsos ir saskatījis cēla un krietna vira dvēseli. Ar to jūs varētu lepoties, jo dzīvnieku nojautas šai ziņā ir nekļūdīgākas par visrūdītāko psīchologu spriedumiem."

„Paldies par tādu mērkaķa atzinību, man tā nemaz nav vajadzīga," sapīcis gribēja izsaukties Antiņš, bet čūska joprojām slaistīja galvu pa būri, no kura viņš ātrāk gribēja tikt prom, un tādēļ teica: „Es skatos, ka savā veikalā jūs turat pat tik pretigus un bīstamus radījumus kā čūskas. Jūs taču neteiksit, ka ari tās kāds grib iegādāties sev par mājas mīluļiem?"

„Kāpēc ne? Čūskas ir ļoti graciozi radījumi. Šo dzīvnieku vijigo kustību grāciju gan pratušas novērtēt tikai nedaudzas dāmas, kurām es esmu tās pārdevis, taču — es varu jums teikt — ka ir ari Ņujorkā tādas modernas Ievas, kas domā, ka viņām, lai justos kā paradīzē, ir nepieciešama čūska. Un čūska kā mājas mīlulis neprasa tik lielu uzmanību kā suns, kas katru dienu jāved pastaigāties," smaidīja mute zem spurainās ūsas. „Bez tam, šī čūska būri ir pilnīgi nekaitīga un jums nemaz nav jāuztraucas, kad viņa kādreiz iešņācās."

,.Tomēr, man liekas, ka čūskas mani necieš, tāpēc es labāk gribētu apskatīt suņus,” teica Antiņš un virzījās tālāk nost no čūskas.

,,Kādu suni jūs gribētu?” Mums ir visādi..." jautāja veikala īpašnieks un laikam būtu sācis pircējam gleznaini raksturot visas iecienītākās suņu sugas, bet Jērs jau bija izlēmis, ko viņš ņems.

,,Vai jums ir vācu aitu suņi?”

,,Ir. Bet tie patlaban nav modē, un es jums ieteiktu...”

,,Lūdzu piedodiet,” teica Antiņš tāda cilvēka balsī, kas nav paradis, ka viņam kāds ko iestāsta. „Es nepērku suni modes pēc. Es gribu iegādāties sievai draugu. Un tā kā mēs abi esam no Eiropas, tad arī suni es gribētu ar eiropiskiem radu rakstiem, īpaši tādu, kas ar savu izcelsmi atgādinātu Vāciju, jo tur mēs nometnēs nodzīvojām skaistus gadus.”

Par zirni, ka Antiņu }oti labi saprot, veikalnieks paklanīja galvu: „Man patlaban ir pieci mundri kucēni no godalgotas mātes un tēva. Jūs varēsit izvēlēties, kurš labāk patīk. Es jums kā iebraucējam no Eiropas, jo mani senči arī nāk no Vācijas, atdošu ļoti lēti — par simts dolāriem.” Viņš pieveda pircēju pie stiepļu pinuma apvilktas kastes, kur kūņājās pieci rūsgani spalvu kamoliņi, gan viens pār otru rāpdamies, gan sliedamies pakaļkājās un smilkstēdami.

,,Ko jūs teicāt? Simts dolāru?" Antiņš negribēja ticēt savām ausīm.

,,Es jau domāju, ka arī jums tas liksies neticami lēti. Bet jums kā ei...”

„Lēti? Tas taču ir briesmīgi dārgi. Simts dolāru par mazu kabatā iebāžamu kucēntiņu."

„Mīļais cilvēk, jūs laikam nemaz nezināt, ko nozīmē suņu kluba apstiprināti dokumenti, kas jūsu kucēnam ies līdz, ka ne tikai abi viņa vecāki ir tīrasinīgi, ar zilo lentu godalgoti, bet arī vecvecāki..."

„Kur es tādus papīrus likšu? Es gribu vienkāršu godīgu suni, kas mīlē savus saimniekus. Bez tam es gribu drusku lielāku, kas jau zina, ka istabā peļķi nedrīkst laist, bet jāorasās ārā.”

Antiņa atzīšanās ežmataino veikalnieku nebūt neapbēdināja, viņš pat sāka priecīgs smaidīt: „Man liekas,

ka tādā gadījumā jums būs laimējies un esat atnācis īstā laikā. Un, varbūt, ka šoreiz laimēsies ari Skačam.” ,,Skačam?" Antiņš aizdomīgi iejautājās. Par skaču taču sauca kādu šai zemē iecienitu viskija šķirni.

,,Tādu vārdu kucēnam deva pirmais saimnieks, kas to no manis paņēma. Bet pēc dažiem mēnešiem, iestādamies armijas dienestā, viņš Skaču man atveda atpakaļ. Ar otru saimnieku sunim bija tāda pati laime, pareizāk sakot, nelaime — viņu iecēla par firmas pārstāvi Venecuēlā. Un trešo saimnieku dzērāju Skačs pats necieta, rādīdams viņam zobus, kad nāca pilns mājās.” ,,To suni es gribu redzēt,” izsaucās Antiņš. ,.Taisni tāds man būtu pa prātam, kas necieš dzērājus, jo es arī esmu atturībnieks.”

,,Bet — es jums teikšu godigi, jo nemēdzu blēšoties — viņš nav tiras sugas, kaut ari to ļoti maz var manīt. Skača tēvs ir palicis nenoskaidrots.”

Suns, par kuru viņi runāja, vientulīgs gulēja savā stiepļu pinuma būdā, uz gaiši pelēkajām ķepām melno purnu nolicis. Ari mugura viņam bija tikpat tumša kā vācu aitu suņiem, bet aste, kājas un pavēdere pelēka kā vilkam.

„Cik jūs par viņu prasāt"? jautāja Antiņš, kam suns pēc pirmā acu uzmetiena jau patika.

,,Tā kā, es redzu, jūs Skačam būsit labs saimnieks — ņemiet viņu par četrdesmit pieciem dolāriem. Citam tik lēti es nepārdotu, bet jums kā...”

Antiņš izvilka maku: ,,Es tikai baidos, vai man, svešam cilvēkam, viņš gribēs klausīt un nāks lidz.”

Saņēmis naudu, tirgotājs veicīgi atvēra būdas durtiņas: „Skač, nāc laukā pie sava jaunā saimnieka!” Un kad suns vienaldzīgi palika guļam, tik tikko astes galu pakustinājis, pagriezās pret Antiņu: „Parunājiet jūs pats ar viņu, pasauciet un paglaudiet."

Jaunais suņa īpašnieks notupās pie atvērtajām durtiņām: „Skač. paklausies. Es zinu, ka tev šis dzērāju dotais vārds nepatīk. Tev turpmāk tam arī vairs nebūs jāklausa. Bet paklausi vēl šo reiziti un nāc, lai ātrāk tiekam mājās. Jā, tev tagad būs jaunas mājas, kur katram plencim, ja tāds tur gribēs gāzties iekšā, tu va-rēci ķerties biksēs. Nāc nu šurp, sunīt, nāc!"

Un notika brīnums — suns Antiņam paklausīja, uzlēca no salmiem un, asti vēdinādams, sāka viņu sirsnīgi apostīt. Nē, Skačam nebija nekādu iebildumu doties līdz kārtigam atturībniekam, un jau pēc briža viņi abi kā lieli draugi iekāpa taksiti, lai ātrāk tiktu mājās.

Durvis atslēdzis, Antiņš palaida Skaču sev pa priekšu un pats palika gaitenīti gaididams, kas nu notiks.

Suns, acim redzot, pie saimnieku mainīšanas pieradis, jaunajā mitekli jutās kā savās mājās. Vispirms viņš ieskrēja virtuvē. Tur neko suņa ievērības cienīgu neatradis, jo Ragna tagad atkal par vira vakariņām nerūpējās, apostija visus dzīvojamās istabas kaktus, pie krāsu paletes spēcigi nošķaudījās un tad pa pusvirus vaļā atstātajām durvīm ielīda guļamistabā.

Antiņš ar aizturētu elpu gaidīja, kas nu notiks. Ja Ragna tur bija, tad tūdaļ atskanēs priecīgs pārsteiguma sauciens.

To viņš tomēr nesadzirdēja, bet kaut ko pavisam citu — sirdīgu Skačā riešanu. Tādu suņa uzvešanos Antiņš nebija paredzējis un pats nu iztrūcies skrēja uz guļamistabu glābt sievu, sevi sunīdams par nepiedodamo viegl-prātibu. Ragna noteikti būs pārbiedēta lidz nāvei, ja nespēja izdvest ne skaņas, un viņas stāvoklī tam varēja rasties ļaunas sekas.

Guļamistabā ieskrējis, Jērs ieraudzīja sievu pie tualetes spoguļa ar galvai aptitu dvieli un baltas ziedes noziestu seju. Tā viņa allaž darījās, kad bija bijusi vannā un mazgājusi matus, tiešām izskatīdamās tik jocīga, ka sunim gribot negribot bija jārej. Bet cik īsti pārbaidīta viņa bija, no pirmā acu uzmetiena nevarēja pateikt baltā, sejai uzķēpētā smāķa dēļ.

Vīru durvis pamanījusi, Ragna iesaucās ar drebošām lūpām: ,,A-a-antiņ, glāb!"

Tie bija pirmie, pēc vairākām dienām viņam teiktie vārdi, un Antiņš tiem mundri atsaucās, pievilkdams suņa galvu sev pie kājām: „Nebīsties. Esi pavisam mieriga. Viņš tev nekodīs. Jūs tikai, kā nākas, vēl neesat viens ar otru iepazīstināti."

Ragna no lielā izbīļa kaut cik jau bija atguvusies, jo sāka dusmoties: „Kas tas par zvēru? Kā tas te gadījies?"

„Tas mūsu suņuks," Antiņš, sunim blakus uz grīdas

nosēdies, glāstīja Skača galvu, kas nomierinājies itin miermīlīgi skatījās baltajā, spocīgi noziestajā sievietes sejā.

,,Mūsu — suns?"

„Jā, es tev to nopirku, lai tu, kad esmu darbā, mājās nejustos tik vientuļa."

„Tu esi jucis," teica sieva, tomēr paļaudama klāt pienākušajam sunim apostīt roku. Un viņa pat iesmējās, kad Skačs sākumā stipri pakautrīgi sāka to laizīt. Pēc brīža suņuks jau bija ar priekškājām Ragnas klēpī un sāka no viņas sejas nolaizīt balto ziežu. „Vilkuk, trakais, ko tu dari? Vilkuk, rimsties!"

„Jā, tas viņam ir labs, īsti piemērots suņa vārds," atzinīgi iesaucās Antiņš un priecīgs domāja, ka miers un saticība ir atkal mājās.

Vīrs ar sievu bija sākuši atkal runāt, un tas, bez šaubām, bija par Vilkuku kļuvušā Skača nopelns, par ko Antiņš jutās tik ļoti pateicīgs, ka suni vakariņās bagātīgi pacienāja ar krējuma mērcē sutinātām vērša aknām, ko ēda arī abi cilvēki. Aknu maltīti, protams, sagatavoja Antiņš pats, kamēr Ragna spēlējās ar suni.

Tā nu šovakar sieva arī guļamistabas durvis atstāja neaizslēgtas, un vīrs atkal varēja atgriezties savā gultā. Tāpēc Antiņš vannas istabā, zem dušas stāvēdams, sāka pat dziedāt, un balts nomazgājies, ar karstā ūdens sasār-tinātiem vaigiem, uzvilka ari tīru pidžamu. Viņš daudz labprātāk būtu gulējis naktskreklā, kā to darīja, būdams neprecējies, bet Ragna, kāzu naktī naktskreklā viņu ieraudzījusi, bija sākusi smieties un likusi kreklu vilkt nost. Bet Antiņam gluži plikam netikās gulēt. Viņš kaut kā pat zem segas tad jutās nepieklājīgi kails.

Nospodrinājis arī zobus un muti izskalojis, viņš iznāca no vannas istabas un taisnā ceļā devās uz guļamistabu, kur vēl spīdēja uguns. Tātad sieva viņu gaidīja, un vīra gaita kļuva vēl mundrāka. Bet jau guļamistabas durvīs Antiņa seja pastiepās drusku garāka nekā nupat bija bijusi. Gultā ielēcis, Ragnai blakus gulēja Vilkuks.

Jēram tāda suņa izlaidība nepatika, un viņš pat sarauca grumbās pieri: „Es nu gan domāju, ka sunim nevajadzētu ierādīt, ka viņš tāpat kā cilvēks var gulēt gultā. Galu galā suns ir tomēr suns. Vilkuk, nāc uz dzīvojamo

istabu, tur tev ir mīksts paklājs, kur gulēt. Vilkuk, vai tu dzirdi?”

Bet Vilkuks tikai smaidīja, sārtu mēli izkāris, un šķelmīgām acīm skatījās Antiņā, it kā teikdams: guli, ja gribi pats uz sava paklāja, man te ir labi. Un ari Ragna jautra smējās: „Ļauj, lai sunītis paguļas, lai pierod pie jaunās mājas."

Taču Antiņam prāts nemaz vairs nebija jautrs: „Pie labiem tikumiem jāsāk radināties jau no paša sākuma. Un viens no suņa tikumiem ir — gulēt uz grīdas."

Viņš piegāja pie sievas gultas un gribēja suni pats no tēs izcelt laukā lai aiznestu uz dzīvojamo istabu, bet Vilkuks apvēlās uz muguras un izslēja gaisā visas četras kājas.

„Pakasi, Antiņ, Vilkukam vēderu. Viņam dikti tas patīk,” teica Ragna un pati sāka kutināt suņa pakakli.

Antiņš sievas un suņa aicinājumam negribēja paklausīt: „Ragna, suni tā nu gan nedrīkst izlutināt, tad mēs viņu samaitāsim."

„Neesi nu tik cietsirdīgs. Pakasi. Redzi, cik mīlīgi viņš stiepj tev pretī ķepiņas.”

Vairāk sievai nekā sunim par prieku, vīrs beidzot padevās un sāka kasīt Vilkuka izlaidīgi augšup pagriezto pavēderi. Suņa acis smaidīja, un viņš ar pakaļkājām sāka airēties pa gaisu, kā kādu neredzamu divriteni atmuguriski mīdams.

Šādas spocīgas suņa izdarības beidzot sasmīdināja ari Antiņu, bet tikai uz īsu brīdi. Atkal nopietns kļuvis, viņš stingri teica: „Tagad pietiks, Vilkuk. Iesim nu uz dzīvojamo istabu. Es tev tur ierādīšu mīkstu guļas vietu — noklāšu uz paklāja vēl savu adīto kamzoli, uz kura katru nakti tu varēsi gulēt kā ercens."

Vilkukam nenāca ne prātā atstāt gultu, un viņš no saimnieka lūkoja paslēpties, iebāzdams pumu Ragnas padusē un aiztaisīdams acis.

„Ļauj, lai Vilkuks vēl kādu laiku pamīļojas,” Ragna aizstāvēja suni. „Gan vēlāk pats zinās, kur atrast sev guļas vietu. Viņš taču pie manis negulēs visu nakti. Tik daudz jau suņam prāts ir.”

Vīrs ielīda savā gultā un, no dušas vēl sakarsis, izstiepās starp vēsajiem palagiem, ne visai draudzīgi paska-

tīdamies uz suni, kas palika guļot blakus sievai. Tad viņš nodzēsa spuldzi, klusā cerībā, ka tumsa, varbūt, liks sunim drīzāk aizvākties uz citu telpu.

Bet velti gaidīja, ar uzmanīgu ausi ilgodamies saklausīt, kad beidzot uz grīdas ieskrapstēsies suņa nagi. Nogurums izrādījās stiprāks par pacietīgo nodomu, un nopūties viņš aizmiga.

Toties no rīta Antiņš atmodās krietni agrāk nekā parasti, juzdams, ka viņam kāds glāsta seju. Tā būtu Rag-na? Bet nebija domājams, ka sieva piecēlusies tik agrā stundā. Un Jērs atrāva vaļā vēl miega cieši salipinātos plakstus.

Vilkuks. Pār viņa seju šaudījās sārtā suņa mēle. Ieraudzījis, ka saimnieka acis ir vaļā, viņš sāka klusu, bet neatlaidīgi smilkstēt, laiku pa laikam piedurdams gulētājam pie vaiga vēsi valgo purnu.

,,Ko tu gribi, Vilkuk?" jautāja Antiņš.

Suns nu itin paskaļi un nepacietīgi ieīdējās un skrēja uz guļamistabas durvju pusi. Durvīs viņš palika stāvot un skatījās atpakaļ, nepārprotami jautādams ar acīm: nu, kas būs? vai beidzot tu celsies vai necelsies?

,,Es zinu, Vilkuk, tu gribi laukā," Antiņš suni saprata un paņēma no krēsla virsdrēbes, lai apģērbtos dzīvojamā istabā, jo citādi viņi abi te vēl uzmodinātu Ragnu.

Antiņš ģērbās, bet suns lēkāja viņam apkārt, ar klusiem ierējieniem mudinādams pasteigties, Un kad viņš noliecās, lai aizauklotu uzvilktās kurpes, Vilkuks steidzās palīdzēt, ar zobiem raustīdams kurpju auklas.

Bet Antiņš suni par to vēl sabāra: ,,Vilkuk, rimsties, netraucē mani, es nevaru iet uz ielas ar neaizauklotām kurpēm."

Tad viņi abi teciņu teciņiem noskrēja lejā pa kāpnēm, jo suns tik sparīgi vilka Jēru, ka saites gals tik tikko neizšļuka viņam no rokas, un vajadzēja lielas izmaņas, lai kājas nenospruktu no kāpņu pakāpieniem.

Uz ielas ticis, Vilkuks pie pirmās auto riepas pacēla kāju un tādā neērtā stāvoklī palika labu laiku, purnu gaisā izslējis un debesīs skatīdamies, it kā izlikdamies, ka pats nemaz nezina, ko tagad dara.

Arī Antiņš bažīgi lūkojās uz visām pusēm, kaut nu nenāktu kāds agrīns gājējs, jo labi zināja, ka tādā veidā

neklājas automobiļus apslapināt. Bet ko tur varēja darīt? Suns tik ļoti bija nocieties, ka tālāk nevarēja paiet.

Par laimi, ielas, blāvai rīta krēslai pār debesskrāpjiem svīstot, bija tik tukšas kā izslaucītas, un viņi abi, kad Vilkuks beidzot nolaida kāju, varēja netraucēti doties agrā rīta pastaigā.

Suņa uz priekšu spēcīgi vilkts, Antiņš atspēries viņam sekoja un brinoties skatījās tukšajās ielās un klusajos namos. Šķita, ka pirmo reizi viņš tā īsti tagad redzētu un izjustu Ņujorkas majestātisko varenību. Ar smagnēju, pelēcīgi nopietnu dižumu pret debesīm slējās ēku milzeņi, ar saviem augšējiem stāviem iestiepdamies un pazuzdami rīta dūmakā. Uz platās asfalta ietves sīki un nenozīmīgi klaukstēja viņa vientuļie soļi, atbalsodamies mēmo namu sienās. Šādā monumentālā skaistumā, kas katram tā apbrīnotājam lika justies kā niecīgam knislim, Ņujorka visietekmīgāk laikam atklājās tieši ļoti agrās rīta stundās. Dienā ņudzigās ļaužu straumes un spigulīgo reklāmas uguņu zibināšanās cilvēkam šai akmens majestātē lika justies kā daudzkrāsainā skudru pūznī ar paša seju neatšķirami līdzīgu miljoniem citu seju, vienalga, kādā krāsā tās būtu.

Piepeši no dzejiskajām pārdomām suņa pavadoni iztraucēja riepu švīkoņa, kāda rodas, auto riteņiem berzējoties gar ietves malu.

Antiņš atskatījās un ieraudzīja aiz sevis apstājušos policijas mašīnu, no kuras patlaban kāpa laukā plecīgs kārtības sargs. Tak tādēļ vien viņš nebūtu nobālējis, jo ņujorkiešus policistu uniformas diezko neuztrauca. Viņš tikai tagad ieraudzīja kaut ko vēl citu, ko uz ielas stūra stāvēdams un gaisā paceltu galvu Ņujorkas verenību apbrīnodams, nebija pamanījis. Vilkuks nepārprotamā nolūkā bija notupies taisni pašā ietves vidū un, nemaz nejuzdamies traucēts, skatījās kārtībniekā, kas stingrā gaitā viņam tuvojās.

Antiņš izmisis sāka raustīt saiti, lai pēdējā brīdī aizrautu suni līdz ielas notekai, kur Ņujorkas pilsētas valde laipni bija atļāvusi suņiem nokārtot savas vajadzības. Bet bija jau par vēlu, un Vilkuks tikai pār plecu pārmetoši atskatījās atpakaļ uz negudro saites raustītāju, kas

nesaprata, ka tādās reizēs ari suns nav traucējams, un sāka luncināties ap policistu.

Skaidra lieta, ka nu būs jāmaksā soda nauda. Un Jērs nemaz pat nezināja, cik tā liela. Tādēļ viņš sagatavojās visļaunākajam, kad kārtībnieks bargā balsi viņam noprasīja: ,,Kungs, vai jūs to nezināt, ka suņi ķēzināmi ielas notekā?”

,,Es — es — to zināju, bet suns — viņš to nezina,” uztraucies Antiņš atbildēja tik muļķīgi, ka pašam bija kauns.

,.Tātad jūs katru rītu tā — pārkāpjat likumu,” kārtības sargs izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu, ar otru roku glaudīdams Vilkuka galvu, kas draudzīgi ošņājās viņam gar kabatu.

Tas, ka viņš to darīja — glaudīja pret likumu noziegušos suni, bija laba zīme, un Antiņš jau stipri drošāk atbildēja: ,,Šis ir pirmais rīts.”

,,K5 tā? Kur tad citus rītus?"

„Vakar tik suni nopirku. Varbūt, viņš dzīvojis citā pilsētā. Aizmirsu pārdevējam apjautāties," skaidroja Antiņš.

,,Va.i tiešām tas tā ir un jūs man nestāstāt niekus?”

„Es nekad nemeloju.”

Bargais kārtības sargs pasmaidīja (gan ne uz Antiņu, bet suni skatīdamies), nospēra ar zābaka purnu neglīto nodarījumu no ietves un iebāza piezīmju grāmatiņu atpakaļ kabatā: „Tad lai šoreiz paliek. Bet citu rītu zināt — notekā.”

Tikpat priecīgs kā suns, kas, asti vēdinādams, cilpoja viņam pa priekšu, Antiņš steidzās mājup, jo ar skubu vajadzēja steigties tālāk — uz darbu.

Durvis vaļā slēdzot, domādams, ka Ragna vēl guļ, viņš ar paceltu pirkstu piekodināja Vilkukam; „Tā kā tu uzvestos klusu un godīgi, lai saimniece vēl paguļas."

Bet šāds brīdinājums bija lieks. Ragna, rīta mētelī ievīstījusies, ar izpūrušu galvu stāvēja guļamistabas durvīs un skatījās ienācējos ar tādu skatu, it kā viņi būtu vislielākie pasaules noziedznieki.

„Tu jau augšā? Kas noticis?” Suni no saites atsprādzēdams, Antiņš neslēpa savu izbrīnu.

„Tu!” Ragna izšņāca tikai vienu vienīgu vārdu (bet kā viņa to izšņāca!) un atgrūda nost no sevis suni, kas, no

saites vaļā ticis, priecīgs viņu apsveica, sliedamies pakaļkājās.

,,Es? Ko tad es esmu izdarījis? Par ko tu atkal uz mani dusmojies?”

„Taisni tāpēc, ka tu nekā neesi izdarījis, bet es, muļķa zoss, domāju, ka esi.”

,,Es nekā nesaprotu.” Antiņš pagalam apmulsis skatījās sievā.

,,Tu esi nejēga. Un es esmu bijusi tāda pati, domādama, ka nu nav labi, kad vairs nebija tā kā vajaga, par spīti sasodītajām tabletēm... Bet — nu atkal viss ir tā, kā vajaga.”

,,Tad jau labi, ka viss ir atkal tā, kā vajaga. Ko tu uztraucies?” redzami nomierinājies, teica Antiņš, ar savu gaišo galvu īstajā brīdī atcerēdamies, ko māte ar pagasta sievām kādreiz bija runājusi, ka cerībās esošām sievietēm pēkšņi ne no kā uznākot lielas dusmas un tikpat ātri atkal pārejot. „Tikai tabletes gan tev nekādas nevajadzētu lietot. Ja iesāpas galva, labāk pacieties un lūko sāpēšanu pārciest tāpat. Man jau arī galva kādreiz sāpējusi. Bet sāpes vienmēr pārgājušas pašas no sevis.”

Paskatījies pulkstenī, Antiņš satrūcies metās uz āra durvīm. „Man jau vajadzēja būt ceļā. Es atkal nokavēšu darbu. Lai brokastis paliek neēstas. Nav laika. Nopirkšu kādu karsto suni pusdienu laikā. Nu man jāskrien, es skrienu.”

„Laimīgu ceļu!” nošņāca skrējējam pakaļ Ragna un pavadīja viņa muguru ar tādu skatienu, it kā tīkotu tanī iedurt dunci.

Vilkuks paskrējās uz durvju pusi, gribēdams saimniekam steigties līdz. Bet kad durvis tieši viņa puma priekšā aizcirtās ciet, panācās atkal atpakaļ līdz istabas vidum un brīdi palika stāvot, it kā pārdomādams, vai būtu gudri sekot vakar tik ļoti draudzīgajai, bet šodien neparasti niknajai saimniecei, kas viņu nupat bija atgrūdusi no sevis nost un tagad pazudusi istabā ar gultām. Tad viņš piesardzīgi tomēr ielīda guļamistabā. Bet jau pēc mirkļa no turienes atskanēja Vilkuka kauciens.

Ragna laikam tam bija iespērusi ar kāju.

DEVĪTĀ NODAĻA

NO darba mājup steigdamies, Antiņš pa ceļam nopirka brūnos suņu miltus (tie bija lētāki par dārgajiem suņu konserviem) un iegriezās vēl aptiekā, kur pārdeva ari grāmatas — lētos brošētos kabatas formāta izdevumus. Ragna šorit tik jocigi bija izrunājusies un skaitusies nez par ko, nosaukdama sevi par muļķa zosi, kas no viņas nemaz nebija sagaidāms, ka Antiņam bija radušās nopietnas aizdomas, vai sievai ir pietiekamas zināšanas par viņas tagadējo stāvokli. Tāpēc viņš bija nolēmis iegādāties labu rokas grāmatu topošām mātēm, ko ari pats varētu palasīties, ja jau Ragnai par tādām lietām netikās pagaidām domāt.

Vairums grāmatu aptiekas plauktos bija tādas, ka Antiņš tās pat tuvāk neapskatija. Kāds kaut cik nopietns saturs gan varētu slēpties criz vākiem, kurus greznoja piedauzīgi puskailu sieviešu attēli? Ir gan tie amerikāņu rakstnieki samaitāti cilvēki, it kā citu neko tie nezinātu rakstīt, kā tikai par sievetēm krekliņos vai ari tādām, kam vienīgais apģērba gabals ir melnas zeķes. Atradis meklēto — itin pabiezu grāmatu, kurai, paldies Dievam, bildes uz vāka nebija, viņš sāka skatīties, kur ir kase, lai varētu samaksāt par pirkumu.

Ar lielu nepatiku Antiņš ieraudzīja, ka pircējus pie kases apkalpo meitenīgi jauna sieviete. Nu gan ir ķeza. Ko viņa domās, ieraudzījusi, par ko viņš maksā? Ari bez bildes uz vāka, grāmatas nosaukums skaidri liecināja, ka tā domāta grūtniecēm. It kā nejauši nolikt grāmatu viņai priekšā ar mugurpusi uz augšu? Saiņodama tik vai

tā viņa to apgriezīs otrādi, un būs radītas vienīgi nelabas aizdomas, ka tiešām gribējis slēpt, ko nopircis.

Tāpēc grāmatu kasierei sniegdams, lūkoja izlikties ļoti vienaldzīgs pret savu pirkumu un it kā garām ejot teica: ,,lo es nopirku — man vajaga — manai sievai."

Kasiere smaidīdama paskatījās Antiņā, un ieraudzījusi, ka viņš ir nosarcis, sāka smieties: ,,Jūs laikam domājāt, 93 domāšu — jums pašam..."

Antiņš nosarka vēl vairāk un sāka mīņāties kā uz karstām oglēm, nevarēdams sagaidīt, kad kasiere grāmatu būs iesaiņojusi.

Beidzot laimigi ticis laukā no aptiekas, kur, pēc viņa domām, tomēr nevajadzētu nodarbināt pārāk jaunas un vieglprātīgas kasieres, jo kas gan viss cilvēkam aptiekā kādreiz nav jāpērk, viņš pats pie savām durvim šoreiz piepieda zvana pogu, lai dzirdētu, vai Vilkuks ries. Bet ari pēc vēlreizējas un itin spēcīgas piezvanīšanas dzīvokli joprojām viss palika klusu. Tad nu gan ir mājas sargs, ka neceļ ne ausu. Bet varēja ari būt, ka Ragna ar suni izgājusi pastaigāties, un Antiņš sameklēja kabatā atslēgas.

Suns tomēr mājās bija. Taču tik ļoti pārbijies, ka, dzīvojamās istabas zemākajā pagaldē palīdis, trīcēdams glūnēja ienācējā. Un pēc baiļu iemesla nebija tālu jāskatās — tās bija bailes no soda. Visa istaba atgādināja pamestu kaujas lauku. Pa paklāju mētājās no pagultes izvilktas kurpes, vidū pušu pārplēsts dvielis, veca darba žakete ar nodīrātu roku, apgrauzta virtuves slotiņa un saņurcīta Ragnas cepure.

„Vilkuk, ko tu te esi darījies?"

Suns vēl vairāk pieplaka grīdai un pagrieza galvu sāņus, lai nebūtu jāskatās saimnieka bargajā sejā, kas sāka viņu rāt:

,,Vai tā uzvedas labi audzināts suns, ja viņu atstāj mājās vienu pašu? Tikko saimniece izspērusi soli laukā, tu esi sācis rīkoties kā ists postītājs. Droši vien, kaut ko tādu tu būsi noskatījies no sava agrākā saimnieka dzērāja, kas, mājās pārnācis, būs plosījies kā negudrs. Bet te ir kārtīga māja, kur katrai lietai jāstāv savā vietā. Un kārtigā mājā ari sunim ir kārtīgi jāuzvedas. Ko sacīs saimniece, kad pārnākusi ieraudzīs visu šo postažu? Tu

trīci un smilksti. Tātad tu zini gan, ka esi darījis blēņas, par ko var dabūt pērienu. Zini un tomēr dari. Saki nu pats, vai tā ir labi?"

Vilkuks pamirkšķināja brūnās acis un pakustināja astes galu, jo viņam šķita, ka saimnieks sācis runāt mīlīgākā balsī.

Tā ari bija. Antiņam dusmas jau bija pārgājušas. ,,Ja tu man soli laboties, tad tava nedarba pēdas es mēģināšu noslēpt, lai mēs tiekam cauri ar veselu ādu." Viņš piegāja pie suņa un noglaudīja viņam galvu.

To tik Vilkukam vajadzēja. Vienā mirklī viņš bija laukā no pagaldes, uzslējās pakaļkājās un, priekškājas uz saimnieka pleciem uzlicis, sāka laizīt viņa seju.

„Ir jau labi, Vilkuk. Ir jau labi. Tu esi labs suns un blēņas vairs nedarīsi. Tāpēc ļauj man tagad sakopt māju."

Antiņš noliecās, lai savāktu izsvaidītās kurpes. Tikmēr Vilkuks jau bija pieskrējis pie žaketes, pieturēja to ar priekškājām pie zemes un plēsa tai nost apkakli, ka stirkšēja vien.

„Nē, tā tu nedarīsi! No tāda drēbju plēšanas niķa tev jāatradinājas," Antiņš gribēja saplēsto žaketi sunim atņemt, bet Vilkuks to nelaida vaļā un, skrandas pa grīdu vilkdams, ieskrēja guļamistabā.

Lai suns saprastu, ko viņš drīkst un ko viņš nedrīkst, Antiņš šo lietu tā negribēja atstāt un sekoja Vilkukam: „Kaunies, palaidni, tu tūliņ man atdosi svārkus, ja negribi dabūt..."

Viņš palika teikumu nepabeidzis, jo guļamistabas izskats liecināja, ka noticis kaut kas vēl ļaunāks. Drēbju skapis bija vaļā un no tā bija pazudušas visas Ragnas kleitas. Arī uz tualetes galdiņa vairs neredzēja nevienas rotas. Ko tas nozīmēja? Kas bija noticis?

Antiņš atspiedās ar roku pret durvju stenderi, it kā baidītos pakrist, un skrēja ar acīm pa istabu, vēl kaut ko pazudušu meklēdams. Uz savas gultas spilvena pamanīja noliktu papīra lapu. Tā bija aprakstīta normāla lieluma burtiem, ne tuvu tik lieliem un spilgti sarkaniem kā toreiz, kad Ragna bija atstājusi paziņojumu un aizgājusi pie Betes. Kur viņa tagad būtu aizskrējusi un — ar visām mantām?

Līdz gultai aizgrīļojies, Antiņš paņēma lapu un sāka lasit Ragnas rokraksta rindas: ,,Dusi saldi! un sapņo par meiteni ar bizi, kas prot cept maizi. Tā tev būs daudz piemērotāka sieva. Es par tādu tev nespētu kļūt pat tad, ja bērna dēļ mums būtu vajadzējis palikt kopā. Bet šorit es konstatēju, ka tādas vajadzības vairs nav, vispār tāda nekad nav bijusi. Nožēlojama kļūme. Tu neesi tētiņš un es nebūšu māmiņa. Tad nu, pienu dzerdams, dzīvo vesels, un suns, ja grib, var gulēt manā gultā. Cita starpā, mēbeles vari paturēt, jo tik lielu žūksnīti, cik tēvs tev piedeva klāt mēbeļu pirkšanai, izņēmu no tavas naudas zeķes, nolikdama to atpakaļ slepenajā vietā. Tātad mēs viens otram nekā nepaliekam parādā. Pagaidām pārvācos dzivot pie Betes, jo viņa mani ar suņiem neap-sargās. Ragna.''

Izlasījis visu, kas bija rakstīts. Antiņš kā pārkokojies tēls labu laiku sēdēja pilnīgi nekustīgs un turpināja skatīties papīra lapā, lidz burti saplūda kopā un tad pavisam aizskalojās prom. Vilkuks, uz saplēstās žaketes apgūlies, bridi ar izkārtu mēli skatījās saimniekā, it kā jautādams: nu, kas būs, vai tu man pakaļ vairs nedzīsies, tad piegāja viņam klāt un sāka laizit seju.

Antiņš tāpat ar delnu noslaucīja suņa mēles samitrinātos vaigus un, apņēmigi piecēlies, piegāja pie tālruņa. Tā taču nevarēja būt, ka laulība tik vienkārši, kā pa jokam izbeidzama. Paņem tik mantiņas un aiziet, bez kādas nopietnas izrunāšanās, kas, ko, un kāpēc. Ja Ragna bija pārskatījusies ar bērnu, nu kas par to. Bērns vēl varēja būt. Cik tad ilgi viņi bija precējušies. Laulība nav kā kurpe, ja drusku spiež, auj no kājas nost un uzvelk citu. Vai Ragna jau aizmirsusi, ko pie altāra solījusi? Viņš vēl bija viņas virs ar visām vīra tiesibām — atgriezt sievas prātu uz pareizā ceļa, ja kādi pēkšņi untumi to sašķiebuši greizu.

Antiņš izšķirstīja piezīmju grāmatiņu, kur bija ierakstīti tālruņu numuri, no viena gala līdz otram, bet Betes numuru neatrada. Ragna to nebija ierakstījusi. Jā, kas to varētu zināt? Nu protams, Āris. Monstram tā būs nieka lieta paskatīties, vai Betes numurs kaut kur nav palicis pierakstīts viņu mājās.

Un, lai atkristu parastā kaulēšanās par pakalpojuma samaksu, kam patlaban nemaz nebija noskaņots, Antiņš pats to piesolīja jau pirmajā teikumā, kad klausulē atskanēja puikas balss: „Āri, vai gribi nopelnīt dolāru? Es jau rit aploksnē ieliktu to tev nosūtīšu, ja tu man tagad varētu pateikt Betes tālruņa numuru.”

„Veselu dolāru?” Āris priecīgi pārsteigts atsaucās.

„Jā."

Bet nu viņš kļuva aizdomīgs: „Un tu man pats to piesoli, kad es nekā vē) neesmu prasījis. Varbūt, es būtu gribējis tikai piecdesmit centu."

„Tātad tu dolāru negribi?” Antiņš jau kļuva nepacietīgs.

,,Kā nu negribu. Es tikai sāku domāt, kāpēc tev Ragna nesaka. Viņa tak zina Betes numuru. Bet ja negribi viņai prasīt, tad tev ar Beti kas slepens. Vai nav?”

„Āri, nesāc nu atkal tēlot privāto aci. Ragna gluži vienkārši ir pie Betes, un es viņai gribu piezvanīt," teica Antiņš priecīgs, ka viņam nemaz nav jāmelo.

„Tad Ragnai ar Beti pret tevi ir ka slepens?"

„Vai tu man beidzot teiksi, ko es tev prasu — Betes numuru? Saki skaidri un gaiši, vai tev tas ir? Man nemaz nav laika.”

„Kur tev jāsteidzas?" Āris kā parasti spēja kļūt neciešams.

„Man jāved suns pastaigāties.” Un tā atkal bija nesamelota patiesība, jo Vilkuks, purnu pacēlis, skatījās Antiņam acīs un bridi pa brīdim nepacietīgs ierējās, nespēdams sagaidīt, kad saimnieks reiz beigs pļāpāt.

„Tev ir suns, un es to nezinu. Kāpēc tu man agrāk neteici?"

„Tāpēc, ka agrāk nebija."

„Kad tu to suni dabūji?”

„Vakar,” Antiņš sāka nojaust, ka ar suņa pieminēšanu būs negudri pārsteidzies, un tā ari bija.

Āris nedomāja rimties: „Kas tas ir par suni?”

„Vācu aitu suns."

„Tad es braukšu pie tevis suni skatīties,” viņš apņēmīgā balsī paziņoja, un Antiņš no tiesas iztrūkās. Ja puika tagad tiešām atbrauktu, ar savu privātās acs degunu izošņātu, ka Ragna no viņa aizgājusi. Un tā nu bija

tāda lieta, ko viņš nevienam pagaidām negribēja izpaust, ari Ragnas vecākiem ne, kamēr vēl bija cerība, ka varēs grozīt sievas untumaino prātu. Bet kādreiz padoms rodas pats no sevis. Un Antiņš piepeši zināja, ko monstram atbildēt.

„Klausies, Āri, man ir labāka ideja. Es ar suni kādu dienu aizbraukšu pie tevis. Tur viņš pa jūsu pagalmu ar tevi varēs krietni izskraidīties. Mūsu mazajā dzīvoklī nekāda labā spēlēšanās jums abiem neiznāks.”

,,Ei, svaini, tu gan man esi labs svainis. Tā ir super-lieliska ideja. Tāpēc no tevis dolāru nemaz neņemšu un iedošu Betes tālruņa numuru par brīvu.”

,,Bet žigli. Suns dikti prasās laukā.”

Pierakstījis Āra pieteikto numuru, Antiņš ar steigu nolika klausuli, lai tiktu no puikas beidzot vaļā, un piesprādzēja pie saites Vilkuku, kas jau bija sācis kost viņam kājās.

„Iesim nu, Vilkuk," un suns to tūliņ saprata, lielā sajūsmā ar priekšķepām ielēkdams ārdurvīs.

Nebija nemaz tik vienkārši atrast ielas malā kādu brīvu vietu, kur sunim notupties, tā bija pieblīvēta ar nakstguļai novietotiem spēkratiem. Par laimi kāds auto patlaban aizbrauca, un viņi abi skrēja, lai tiktu brīvajā vietā, jo tādas Ņujorkā vakara stundās ilgi nestāvēja tukšas. Vilkuks ari juta, ka jāsteidzas, tāpēc nedomāja kavēties, lai nokārtotu, kas kārtojams. Viņu nemaz nevajadzēja steidzināt, kā to darija kāds gaužām nepacietīgs spēkratnieks, kas brivo vietu jau bija pamanījis un nu gribēja tikt tanī iekšā ar savu mašīnu. Viņš bezkaunīgi spīdināja starmešus sunim taisni acīs un pūta taurē.

Antiņš nenocietās un nepacietīgajam uzkliedza: „Suns nav pile. Viņš tik ātri nevar. Neuztrauciet kustoni. Šī tukšā vietiņa nekur jums neaizbēgs.”

Taurētājs izliecās pa auto logu un sāka bļaut pretī, bet Antiņš viņā vairs neklausījās, jo suns jau varēja iet tālāk, un viņi nekavēdamies arī gāja.

Uz četrdesmit otrās ielas, kas spiguļoja vakara ugunīs, kāda dāma pēkšņi saistīja Vilkuka uzmanību. Viņš piesteidzās viņai klāt un sāka draudzīgi ošņāties. Un dāma tiešām laikam bija dzīvnieku mīlētāja, jo noglāstīja ar balto cimdu sunim galvu. Bet šī laipnība, pilnīgi negai-

dot, pavedināja Vilkuku uz ļoti nepieklājīgu pārdrošību. Viņš pasita purnu zem glaudītājas svārkiem un stūma tos uz augšu.

Šāda Vilkuka izdarīšanās laipnīgo dāmu tik ļoti pārsteidza, ka viņa palaida vaļā somiņu, kas paukšķēdama nokrita uz ietves, un ar abām rokām grūdās nost no pārdrošnieka.

Antiņš nosarka suņa vietā un, pagalam nelaimīgs atvainodamies, vilka Vilkuku, lai ātrāk pazustu. „Tu bezgodi, vai tev nemaz nav kauna un saprašanas? Tādas lietas godīga saimnieka suns nedrīkst darīt — celt dāmām gaisā brunčus. Ko tā sieviete par mani tagad domās? Ka esmu tevi tā kaut ko darīt izskolojis. Droši vien, to tev samācījis tavs agrākais saimnieks dzērājs. Bet tagad tu esi mans suns, tu nedrīksti tik piedauzīgi uzvesties. Saproti?"

Vilkuks saprata gan, ka saimnieks ir dusmīgs un, ausis nolaidis, blēdīgi izlikās ļoti nokaunējies, jo viņa acis nemaz nebija bēdīgas. Tāpēc Antiņš noteikti vēl būtu turpinājis rāties, ja neieraudzījis nākam pretī Linardu Taunu.

Dzejnieks pacēla gaisā abas rokas un, matiem un neaizpogātajam mētelim plīvojot, jau pa gabalu sauca: „Ko es redzu? Antiņš ar suni. Un es nupat uzrakstīju dzejoli „Pie pilsētas vārtiem guļ suns." Tagad jāsteidzas uz tālruņa būdiņu nolasīt Gunaram Saliņam, kā viņam liekas, vai pojēma būtu lasāma Daugavas vanagu sarīkojumā. Tu laikam vēl nezini, ka nākamajā vanagu mēneša sanāksmē mēs abi esam aicināti lasīt dzejoļus. Atnāc, tad arī tu dzirdēsi manu jauno dzejoli par suni." Un neaizpogātais mētelis aizplivinājās tālāk.

Antiņš atcerējās, ka arī viņam jāsteidzas zvanīt, un rāva suni uz mājas pusi. Bet Vilkuks bija neapmierināts, ka viņu pastaiga šoreiz tik īsa. Pie parādes durvīm viņš pārmetoši paskatījās saimniekā un, spēcīgi atspēries, sāka iet atpakaļiski.

„Vilkuk, citreiz staigāsim ilgāk. Tagad man jāsteidzas pārvest mājās mūsu saimnieci, lai rīt tev visa diena nebūtu jāpavada vienam pašam. Ko tu aiz gara laika sadarīsi?"

Suns beidzot padevās un ļāvās ievilkties kāpņu telpā.

Antiņš tūliņ piezvanija Betei. Atsaucās kāda pavecīga vira balss un zināja pastāstīt, ka Bete ar draugiem aizgājusi uz Greničas vilidžu.

,,Ak tā, tā. Un es atkal domāju, ka viņa vilidžā dzīvo," Antiņš ļoti uzmanīgi sāka iztaujāt veci, klusā cerībā, ka izvilinās no viņa Betes adresi, ko Āris nezināja pateikt.

,,Viņa tur nedzīvo," bija lakoniska atbilde.

,,Tad, varbūt, jūs man varētu pateikt viņas adresi?"

Bridi klausulē bija klusums, tad vecīgā balss aizdomīgi jautāja: ,,Kas jūs tāds esat?"

,,Labs paziņa."

,,Kā jūs sauc?"

Antiņš laikam apķērās, ka uzdot savu vārdu diez vai būtu prātīgi un izvairīgi teica: „Viņa to zina. Un jūs mani tik un tā nepazīsit."

„Tad zvaniet viņai paši un prasiet. Es svešiem cilvēkiem viņas adresi neizdodu." Viņā galā noklikstēja noliktā klausule. Vēl kaut ko teikt nu bija par vēlu.

Cits nekas neatlika, vajadzēja pašam braukt uz Greničas vilidžu, un pazemis Antiņu nedaudzās minūtēs aizrāva un izsvieda visādu ērmekļu vidū. Te ielas bija stipri krēslainākas, tikai paretu vientulīgu spuldžu apgaismotas, jo liela daļa namu logu bija tumši, un laikam tāpēc klaiņotāji te jutās tik brīvi, ka gāja pārīšos saķērušies. Tos no mugurpuses vērojot, gan ne vienmēr laimējās uzminēt, kas ar ko ir apkampies — sieviete ar vīrieti, sieviete ar sievieti vai vīrietis ar vīrieti, jo vīriešiem mati bija tikpat gari kā bikšainajām sievietēm. Vīrieti no sievietes varēja atšķirt (kaut arī ne vienmēr) tikai pēc priekšpusēm — izciļņiem adītajos vamžos un jauneklīgi pašķidrajām bārdām.

Daži pārīši ielas malā bija piemetušies uz namu kāpnēm un nelikās ne zinis par garāmgājējiem, kas sadrūz-mējās ziņkārigos pūļos ap durvīm, pa kurām vēlās laukā mežonīgas mūzikas mutuļi.

Pie vienām tādām durvīm arī Antiņš sāka staipīt kaklu, bet piepīpētajā telpā no ielas neko nevarēja saskatīt, jo iekšā citas gaismas nebija kā tikai uz galdiem noliktās sveces. Būs vien jāiet iekšā, ja gribēja Ragnu atrast. Kaut kur tādā sīvi piedūmotā tumsības alā viņai vajadzēja būt.

Antiņš izspraucās cauri stāvētāju drūzmai durvīs, kas bija atstātas līdz galam vaļā (laikam tādēļ, lai iekšā sēdētāji dūmos nenosmaktu), un sāka staigāt gar neēvelētu dēļu galdiem. Ap tiem ar glāzi zem deguna sēdēja cilvēks pie cilvēka, bet visi tik vienaldzīgi garlaikotām sejām, it kā viņi nemaz neklausītos, ko no muzikantu paaugstinājuma bungu dārdoņas pavadībā brēca jauneklis ar tādām garām krēpēm, ka tās plātoties plivinājās viņam pār pleciem. Nebija viegli pārkliegt bungas, tāpēc jauneklis, kas, kā likās, izbrēca kādu bazgalīgi garu dzejoli, reizēm aizsmaka un smagi elsa, tad par jaunu sasparojies brēca tālāk, un bungas dārdēja.

Ir gan grūts tāds dzejnieka cīniņš ar bungām, līdzjūtīgi nodomāja Antiņš, iznākdams uz lielas, Ragnu vienaldzīgo garmašu barā neatradis. Šādu nīktuvju te bija krietni daudz, un viņam jau sāka rasties bažas, vai spēs visas izstaigāt, dūmos nesaindējies. Taču bija uz šejieni atbraucis ar ciešu apņemšanos sameklēt aizbēgušo sievu un tāpēc jau pēc brīža citā ielā iespraucās pa citām durvīm.

Te arī dārdēja bungas, bet brēcēja dzejnieka vietā uz mazas skatuvītes gorījās, kratījās, staipījās, raustījās, zveņģelējās, zvārojās un kājas uz visām pusēm svaidīja nepilnīgi apģērbta sieviete. Jau tā tai daudz nekā virsū nebija, bet viņa nometa īsos bruncīšus un, vēl isākās biksiņās palikusi, atkal gorijās, kratījās, staipījās, raustījās, zveņģelējās, zvārojās un svaidīja kājas uz visām debesu pusēm. Un laikam tāda locekļu mežģīšana diezko viegla nebija, jo puskailā gorikla laiku pa laikam iestenējās vai ieidējās kā govs. Visādi iztrakojusies viņa sāka atpogāt ņieburu, caur pieri skatītājos glūnēdama un atņirgtus zobus rādīdama — ko tie nu teiks? Un Jērs tik tikko arī neiesaucās „ārprāts, gatavais ārprāts,” kad viņa ņieburu norāva nost, bet uz pilnīgumiem tomēr vēl palika (kaut arī gluži nepilnīga) caurspīdīga drānas strēmelīte. Bungas un misiņa šķīvji, kas mazu brītiņu bija pieklusuši, iedārdējās no jauna, un izģērbšanās māksliniece atsāka gorīties, kratīties, staipīties, zveņģelēties, zvāroties un mežģīt kājas.

Publika te bija citādāka — ne tik bārdaina un ne tik vienaldzīga. Te laikam sanāca citas sugas skatītāji.

Nākamajā vietā, kurā Antiņš iegriezās, tāpat ap sveču liesmām plivinājās tumsa, bet bungu dārdoņa nebija tik skaļa. Skaņtaises riki gurdeni elsāja, iemāvās un gaudoja. Un katrs te darījās kā pašam patika: daži pārīši ļodzīdamies un tirinādamies dejoja, citi strinkšķināja ģi-tāres, deklamēja avīžu rakstus, gulēja viens otra apkampienos, snauda un pat spēlēja šachu.

Stumdīdams citus un pats stumdīts, Antiņš malās pa visādu ērmoņu mudžekli un diez vai būtu atradis meklēto, ja balsu, skaņu un trokšņu jūklī nesaklausītu pazīstamu meldiņu:

„Trimtairimdā! Trimtairimdā!

Grūta dzīve mums ir trimdā.”

Jērs nu dunkādamies lauza sev ceļu uz to pusi, no kuras atskanēja Bārdiņa trimdindšana.

,.Vilkam devu cirptu jēru

Un nu saucu prātu sēru:

Man par viņa balto vilnu

Pielej vīna glāzi pilnu.

Trimtairimdā! Trimtarimdā!

Grūta dzīve mums ir trimdā.

Ragna, Bete, Bārdiņš un vēl divi garmataini jaunekļi, kas laikam latviski neprata, jo Bete ar viņiem sarunājās angļu valodā, sēdēja pie neēvelēta skabargaina un nekrāsota dēļu galda telpas vistumšākajā kaktā. Un Antiņš savu sievu diez vai būtu pazinis, ja tagad skaidri nezinājis, ka tā ir viņa. Galvas vidū taisnā celiņā pāršķirtos matus Ragna bija sasukājusi tā, ka gar vaigiem lejup krizdami, tie apsedza daļu sejas, un ap acīm viņa bija iekrāsojusi tumši zilganus lokus. Mugurā viņai bija melns adīts vamzis līdz elkoņiem atrotītām piedurknēm un spilgti sarkanajā mutē cigarete.

Kad Bārdiņš pārstāja dziedāt un pacēla pie mutes pudeli (laikam būdams par slinku ieliet alu glāzē), Ragna iepūta viņam taisni sejā dūmu mutuli un teica: „Bārda, nemuldi, es neesmu Antiņu apcirpusi, kā tu, varbūt, to būtu darījis. Es no viņa paņēmu tikai pati savu — tēva pūrā lidz doto naudu, ne centa vairāk. Un nesmejies —

man tiešām viņa žēl, jo viņš ir labs cilvēks. Bet kaut kā es labus cilvēkus nevaru panest, laikam tāpēc, ka pati neesmu laba. Tie man izliekas neciešami garlaicīgi. Bez tam, man vienmēr uzmācas nejauka sajūta, ka esmu ieslodzīta cietumā, kad kāds grib ierobežot manu brīvību. Varbūt, tāpēc, ka mani vecīši man vienmēr ļāvuši iet, kur gribu."

Neviena neievērots. Antiņš bija stāvējis un klausījies, ko Ragna saka, un uzlika sievai uz pleca tik smagu roku, ka viņa strauji atsvieda galvu atpakaļ: „Antiņ, tu?"

,,Jā, es. Kā redzi, no manis tik viegli nevar aizbēgt."

„Lai nu kur, bet te ne mūžam necerēju tevi satikt."

„Nekad arī nebūtu šādā zaņķī kāju spēris, ja tagad nevajadzētu nākt pēc tevis."

„Kas tev teica, ka es te esmu?" Ragna aizdomīgām acīm skatījās Antiņā.

„Man pašam ir galva, lai, pazīdams tavus draugus, zinātu, kur tevi meklēt. Un nu, kad esmu tevi atradis, tu nāksi man līdz uz mājām," Antiņš teica stingrā vīra balsī un saņēma sievu pie rokas.

Ragna atkratīja stingros pirkstus no sava elkoņa: „Ja es tur būtu gribējusi palikt, tad tagad nesēdētu te."

„Kas tur ir Ragna? Ja tevi tas Jēra kungs apgrūtina, mēs arī viņam varam parādīt durvis," iesaucās Bārdiņš un grasījās celties, acīm redzot, labi zinādams, ka te viņam palīgu netrūks.

Arī Bete bija pamanījusi Antiņu un smīnēdama skatījās draudzenē: „Ko es redzu? Tavs cietuma sargs sadzinis tev pēdas un atnācis pakaļ. Uzmani savas rociņas, ka neieslēdz atkal dzelžos."

„Liecieties mierā!" Ragna paskarbi atcirta draugiem. „Kas man ar viņu kārtojams, to varu nokārtot pati, bez jūsu palīdzības un padomiem." Tad viņa pavirzījās sāņus, tuvāk Bārdiņām, un atbrīvoja uz sola sev blakus vietu: „Ja tev kaut kas bez skubināšanas atgriezties mājās, vēl būtu man sakāms, tad vari piesēsties, tikai nekļūsti varmācīgs, jo tu te esi ciemiņš."

Atbrīvotajā vietā atsēdies, Antiņš saviebās, juzdams, ka uzdūries skabargai, taču to aukstasinīgi pacieta, jo sirdi durstīja vēl asāka skabarga: „Mīļā Ragna, es nupat dzirdēju, ka tu mani atzini par labu cilvēku. Ja tu to zini

un negribi ar mani dzivot, tad taču tev nav prāta. Pie labuma ir jāturas ar rokām un kājām. Nelabums pats līp klāt, bet neliekas garlaicīgs tikai tik ilgi, kamēr nav apnicis. Un pat visspocīgākā ērmošanās ātri apnīk, ja tanī nav kāda labuma jēgas. Paskaties pati uz visiem šiem garlaicības mocekļiem, kas, tā vien skaties, tūliņ, tūliņ izpūtīs laukā pēdējās gara atliekas. Vai tu vairs neatceries, ko teici, kad pirmo reizi biju pie tevis ciemos? Ka šitādas neizdevušos ļautiņu izdarības tev jau esot sākušas apnikt.”

,,Tad es domāju, ka izdevušies ļautiņi, varbūt, būs mazāk garlaicīgi. Bet tagad man liekas, ka pašas izvēlēts garlaikošanās veids tomēr ir patīkamāks nekā uzspiesta garlaicība,” teica Ragna, ar vienaldzīgi garlaikotu seju Antiņam garām skatīdamās, kur dejotāji pašreiz sāka dejot kādu pavisam trakulīgu deju, laiku pa laikam viens otram muguras pagriezdami un dibenus kopā sasizdami.

,.Mīļā Ragna, nāc, lūdzu, mājās. Es par to gādāšu, lai tev vairs nebūtu garlaicīgi. Tev jau tagad bez manis vēl ir Vilkuks, un mēs sāksim saieties ar ģimenēm, kam ir mazi bērni; to es jau biju izdomājis, lai laimīgas mātes ar maziem bērniem tev varētu būt..."

Tak Antiņš smagi kļūdijās, pieminēdams mātes ar bērniem. Ragna aizgriezās no viņa pavisam prom un pievērsās Bārdiņām: „Klausies, Bārda, kā tu domā, mēs šo jauno danciti arī varētu pamēģināt."

Antiņš izmisis rāva sievu uz savu pusi: „Ragna, neej, man vēl.ar tevi jārunā — par daudzām nopietnām lietām, kuras tu neesi apdomājusi."

„Laid mani vaļā. Nekļūsti varmācīgs," brīdināja Ragna.

,,Es tikai gribu, lai tu vēl mazu brītiņu labprātīgi mani uzklausi."

„Tāpēc tev labprātīgi nav jālauž mana roka."

„Ragna, atceries, ko tu pie altāra solījies. Laulība nav kā kurpe..."

Piepeši Antiņš juta, ka vairākas spēcīgas rokas pacel viņu guleniski gaisā un nes uz durvīm. Zem sevis viņš dzirdēja smieklus, jautrus izsaucienus un Bārdiņa balsi, kas iekliedza viņam ausī: „Mēs nevienu aiz apkakles, negrābjam, tā ir tāda pilsoniski konformiska nepieklājības maniere. Tos, kas mūsu sabiedrībā neiederas, izne-

sam laukā ar godu kā dzīves kaujas laukā kritušus varoņus."

Uz bārdaiņu rokām gaisā pacelto Antiņu līdz pašām durvim pavadija spēcīga bungu riboņa un apklusa tikai tad, kad viņš bija iznests laukā un atsēdināts uz ietves vēsā asfalta. Tur viņš sēdēdams nāca pie apskaidrotas atziņas, ka bārdaiņi tiešām rīkojušies pareizi, paceldami viņu pāri savām galvām un iznesdami laukā no vietas, kuras putekļi nebija cienīgi pielipt pie viņa kājām. Bet Ragna tur bija palikusi, noraidījusi viņa aicinājumu atgriezties mājās. Tāpēc Antiņa soļi, projām ejot, bija tik smagi, ka viņš ne reizi vien apstājās un skatījās atpakaļ, it kā kādu gaidīdams. Bet gaidītā nenāca.

DESMITĀ NODAĻA

SUŅA kaklu apkampis, Antiņš pievilka Vilkuka galvu pie sava vairākas dienas neskūtā vaiga un — nē, viņš neraudāja, tikai skatījās grāmatu skapja plauktā aiz stikla noliktajā Ragnas ģīmetnē, kur fotogrāfs Rozītis viņu bija izēnojis tik skaistu kā kādu kino zvaigzni, kas smaida noslēpumaini azplīvurotu smaidu. Bet nabaga pamestais vīrs nemaz vairs nesmaidīja, pat ar suni runājot. Un tās bija garas un bēdīgas runas, ko Vilkukam pacietīgi nācās noklausīties, kad saimnieks pārnāca no darba un sēdēja sunim blakus uz grīdas, tāpat kā šovakar.

..Vilkuk, kā tu domā, vai arī suņa sirds nav kādreiz tikpat muļķīga kā cilvēka sirds?" jautāja Antiņš un, atbildes nesagaidījis, runāja tālāk: „Saimnieks var savam sunim sist ar kūju, mērdēt viņu badā, kā to darījis mūsu pagasta klibais kurpnieks, bet suns to mīlēs līdz nāvei. Tā arī kurpnieka Duksis pēc saimnieka nāves nebija dabūjams prom no viņa kapa. Taisni tāds pats muļķis ir iemīlējies cilvēks. Jā, Vilkuk, arī es, kaut prāts man skaidri saka, ka viņa nav manas mīlēšanas cienīga. Vai tas nav traki, ka sirds prātam negrib un negrib klausīt? Šodien pat Aukuperons mani sabāra: Tev jau deguns krāsu podā mērcējas. Cik ilgi tāds pamira apkārt vazāsies? Lai tak krīt mēsli, kas neturas vezumā, tāpēc nestaigāsi pakaļ ratiem raudādams. Tā nu gluži par Ragnu nebūtu glīti teikt, viņam, sunīt, ir tāda pastipra mute. Bet man nav stipras sirds, un tāpēc deguns karas un karas uz leju. Nav pat patikas pacelt roku, lai noskūtu bārdu."

„Nu, nu, nuū," Vilkuks iesaucās gandrīz vai cilvēcīgā balsī un piebikstīja ar purnu Antiņam pie vaiga.

,,Tu domā, ka vajadzētu tomēr noskūties, lai mani bēdu rugāji tev neduras purnā, sunīt? Cita neviena jau tagad man nav, kam pieglaust vaigu. Jā, Aukuperons arī teica, ja nu degunu augstāk pacelt nevarot, lai vismaz nestaigājot apkārt kā saules brālis."

Suns vēlreiz piegrūda Antiņam pie sejas pumu, šoreiz pie zoda, kur laikam bija palikuši rugājos ieķepējuši krāsas traipi, nošķaudījās un piecēlies uzmanīgi saņēma zobos saimnieka roku, likdams saprast, ka arī viņam nu vajadzētu beigt sērigo pļāpāšanu un sākt kustēties.

„Labi, ja tu tā gribi, tad iešu tev par prieku sakopties," apsolīja Vilkukam Antiņš un gāja uz vannas istabu, kur pēc brīža mazajā izlietnitē sāka šņākt karstā ūdens strūkla.

Un suns apmierināts vēdināja asti, saimnieku atkal ar glītu gludu vaigu ieraudzījis. Viņš pat to atzinīgi apostīja un draudzīgi nolaizīja, kad Antiņš atsēdās pie virtuves galda un ielēja sev glāzē un sunim bļodiņā pienu.

Taču šoreiz ne skūšanās, kas Antiņā parasti radīja pa-tīkumu svaiguma sajūtu, ne vēsais piens viņa omu neuzlaboja, un viņš atkal sāka sūdzēties sunim, kas tik priecīgs laka pienu, ka bija aptašķījis ūsas baltas.

„Dzirdi, Vilkuk, ir kādreiz tik lielas bēdas, ka tās pat pienā nevar noslīcināt. Un pirmo reizi mūžā es sāku apskaust dzērājus, kas spējīgi apdzerties tā, ka vairs nezina, kas rīts, kas vakars. Tad pasaule viņiem liekas kā raibs priecīgs karuselis, tāds pats, kāds sācis griezties galvā, rādīdams visu dzīvi ar cilvēku nelaimēm un bēdām kā varenu joku. Jā, sunīt, kaut tu zinātu, cik ļoti man tagad gribētos pasmieties par visām savām likstām, izsmieties līdz asarām, un tad, varbūt, no sirds man nokristu tas smagums, kas spiež kā akmens. Smiekli taču esot labākās zāles pret grūtsirdību. Tomēr krietnāk ir palikt skaidrā, turoties pie piena, vai ne, sunīt?”

Suns savu bļodiņu bija jau izlacis un ierējās ar baltām ūsām: „Vau, vau. Vau, vau."

Antiņš ielēja viņam no pudeles vēl: ,,Es jau dzirdu, ka tu kā sunisks atturībnieks domā gluži tāpat, ka labāk ir ciest un bēdāties ar gluži skaidru galvu nekā ar neskaidru mānīt sevi, ka esi priecīgs."

Suns laka un Antiņš dzēra, un būtu par abiem laikam

iztukšojuši visu piena pudeli, ja kāds nezvanītu pie durvīm.

Suns sāka riet, un Antiņš negribīgi piecēlās, ļoti nelabprātīgi iedams atvērt, jo vairījās satikt paziņas, kas varētu viņu iztaujāt par pēkšņi pazudušo sievu.

,,Kuš, Vilkuk, nerej tik traki, kad nemaz vēl nezini, kas aiz durvīm.”

Tie, kas stāvēja aiz durvīm, bija Tauns un Aukuperons.

Dzejnieks izstiepa rokas pretī sunim: „Vilkuk, tu taču mani pazīsti? Es mīlu visus pasaules suņus, un par visiem vairāk slapjus salijušus suņus, kas izskatās tik bēdīgi, kd nelaimīgi mīlētāji." Viņš mīlīgi paburzīja riet aprimušā Vilkuka ausi un paskatījās Antiņā, tūliņ atjēgdamies, ka neapdomīgi pieminējis nelaimīgos mīlētājus, un centās kļūdu izlabot: „Tu izskaties braši, Antiņ.”

„Taisni pēc tāda, kas ar pliku dibenu atsēdies uz ecēšām,” Aukuperons tik saudzīgs nebija un pastūma Antiņu sāņus, lai tiktu pa durvīm iekšā. „Cik tu ilgi to līķi vāķēsi? Izkūpēsi pats kā svece, dakts vien nosmirdēs. Kas ir beigts, tas ir beigts. Bedrē iekšā un smiltis virsū. Man ir pudele, sameklē glāzes."

„Pudele? Kāda pudele?” jautāja Antiņš, tīri labi nojauzdams, kas tā varētu būt, un skatījās, kā ciemiņi jau vilka nost mēteļus, tātad rīkodamies uz palikšanu.

„Ne jau piena pudele, ģeķi. No kura pagasta tu esi, ja nezini, ko latvieši bērēs dzer?”

„Bet — tu tak zini, ka es...”

„Kārtīgās bērēs vēl neesi bijis? Nu tad šodien būsi. Uzbērsi smilšu čupiņu virsū tam, kas jāaprok, izvaidēsies paģirās, kas tev par citu neko neļaus domāt, kā tikai par paša galvu, un būsi atkal cilvēks. Citādi ar tevi var notikt tāpat kā ar Pidriķi. Vai tu to dziesmiņu zini?” un Aukuperons iedziedājās:

„Pidriķ's sevīm krūtīs grūda Dunci un revolveri.

Kaps to ņēma, kaps to rāva Tādēļ, ka tik ļauna tā.”

Tauns jau bija virtuvē un līkņājās gar trauku skapīša stikla durtiņām, sākdams citu pantu:

„Pidriķ's staigā baltās biksēs Paradīzes dārziņā.

Eņģelīši plikiem stilbiem Viņa biksēs noskatās."

Tad viņš ļoti nopietni teica: „Antiņam nemaz nav mazo glāzišu."

„ššššš. Tad nu gan ir māja," Aukuperons nogrozīja galvu un uzlika uz virtuves galda atnesto pudeli. „Iztiksim ar īkšķi un piena glāzēm, jo taču jācer, ka čalitis būs tās kārtīgi izmazgājis un piena smaka tām klāt nebūs. Pie reizes, Linard, iebāz degunu ledusskapī. Baltajam derētu klāt kāda uzkoda."

Linards darija kā pavēlēts, un no ledusskapja uz galdu pārceļoja sviests, siers, maize un desas. Vilkuks, par tādu rosibu sajūsmināts, pinās dzejniekam pa kājām un ošņāja gaisu. Vienigi namatēvs pats, rokas saņēmis, stāvēja kā no laivas izsviests un skatījās darbīgajos ciemiņos.

Beidzot Aukuperons atcerējās ari viņu: „Ko tu tur berzējies gar stenderi kā kumeļš gar sētas mietu. Maizītes esmu jau apziedis un tūliņ tev ieliešu kārtīgu šļuku."

,,Es atnesīšu savu šeļkinu. Man tas palika mēteļa kabatā,” priecīgi kustigs iesaucās Tauns un atgriezās ar kokakolas pudeli.

„Es degvīnu nedzeršu. Nekad vēl neesmu dzēris," teica Antiņš, bet pie galda tomēr apsēdās.

Uz galda blakus glāzei īkšķi kā mērkoku nolicis, Aukuperons paņēma pudeli ar zaļu, zelta medaļām rotātu etiķeti. „Tu laikam mani par meistaru neatzīsti, ko?"

„Kā nu ne. Atzīstu."

„Tad tev vēl derētu atcerēties, ka zellim bez pretī runāšanas jāklausa meistaram. Tāpēc še tev glāze un gāz iekšā. Ja citādi nevari, aizturi ciet degunu."

„Bet — tu jau pats esi teicis, ka dzeršana nav spiesta lieta," ķepurojās pretī Antiņš, gan ne vairs sevišķi stingrā balsī.

„To es saku ari tagad. Un tā tas ir — dzeršana ir pilnīgi brīvprātīga lieta. Vai es Linardu skubinu dzert? Lai viņš sūknē savās iekšās kolu, kamēr zaļš griežas gar acīm. Bet tev tagad šņabis ir jāņem iekšā pilnīgi medicīniskos

nolūkos, tāpat kā rīcineļļa. Tad nu aizspied degunu un — priekā!" Aukuperons pats rādīja labu priekšzīmi, nolikdams atpakaļ uz galda tukšu glāzi.

„Priekā!" uzsauca Antiņam arī kokakolas dzērējs. Mil-ta izstādē tu tak izsmalstīji pēdējās boles paliekas un paliki dzīvs..."

,,Jā, tad es piedzēros, kauna lieta, pats nezinādams. Bet tagad ar zināšanu..." Antiņš apklusa un paskatījās uz meistaru, it kā gaidīdams no viņa atkal kādu spēcīgu mudinājumu.

Tā vietā Aukuperons tikai strupi noteica: ,,Tad šaujies nost." Jaunu mēriņu pats sev ielējis, nogrieza krietnu gabalu desas.

Tauns smaidīja, bet ari nekā neteica.

Antiņš labu brīdi drūmi skatījās viņam priekšā noliktajā glāzē, domāja un atcerējās, ka nupat vēl bija ap-skaudis dzērājus. Varbūt šo vienu mēriņu varētu. Tad tūliņ justu un zinātu, vai smago akmeni tā var padarīt vieglāku.

It kā pats no sevis bēgdams, Antiņš izmisīgi straujā kustībā satvēra glāzi. Tad ar acīs sasprāgušām asarām neganti saviebās un sāka kāsēt.

Aukuperons atzinīgi uzsita viņam uz pleca: „Nu tu pats redzi bez kādas skaidrošanas, ka tev tas mēriņš bija tīrā medicīna, jo visas zāles, kā zini, ir riebīgas, nevis kaut kāds dzērāja prieka malciņš."

„Jā — va-varbūt te-tev taisnība," kāsēja Antiņš un, Vil-kukam ar piešķiebtu galvu aizdomīgi skatoties, izslaucīja no acīm asaras.

„Zini ko, Antiņ, kamēr tu kļūsti priecigs, es tev nolasīšu savu jauno dzejoli — to par suni, ko šovakar lasīšu Daugavas vanagos, jo varbūt, to tad vairs nevarēsi saprast..." teica Linards Tauns, izvilka krietni saburzītu papīra lapiņu un sāka lasīt:

„Pie pilsētas vārtiem guļ suns,

Viņš guļ,

Reizē kā tāds, kas te kopā ar gadsimtiem mitis,

Reizē kā jauns zaldāts, kas šorīt gaismai svīstot,

priekšpilsētu cīņās kritis.

Viņš dzivs un nav nekāds cerbers,

Kura ēna aptumšo pilsētu un aizstājas tai priekšā, Kura riešana ieķeras mums rīklē un krūtīs Un izsit namiem rūtis.

Nē, kā aklos viņš mūs ieved pilsētā iekšā.

Viņš skatās uz sievām krāšņām Un izliekas tik gudrs un vecs,

It kā būtu redzējis šīs revolūcijas meitas uz barikādēm

un krāšņatām,

It kā tam, ko tu, pilsēta, cēlu cēli,

Viņš rādītu izkārtu mēli.

Nē, tur kur logi rečitē dzeju,

Suns klausās apskaidrotu seju.

Viņš nav ne zaldāts ne gadsimtenis,

Viņš varētu būt mans bērnu dienu rotaļu biedrs Tenis. Es viņu atceros no mūsu korso braucieniem,

Mutē nežēlīgiem citadeļu štrumētāju saucieniem,

Pāri spēļu smiltiņām, karuseļiem, publiskiem

peldbaseiniem

Tev kaucot,

Es saucu:

Padodies, pasaule!"

Bet visilgāk mēs aizsapņojušies pastaigājāmies pa

peļķēm.

Kā meitenes iet dārzos starp neļķēm.

Suns. Viņš mūs ieveda pilsētā kā aklos.

Lai smaržas un skaņas atpleš rokas un apķeras mums

ap kaklu.

Protams, viņam tāpat kā mums netrūkst brūču.

Bet viņš ir poēts,

Tur, kur jumti salikti pantos kā dzeja,

Suns apskaidrots smejas.

Kālab, ieejot pilsētā, mums nepieciešams suns?

Tālab, ka nojukuši mūsu auri,

Tālab, ka mūsu pret mēnesi kaucošais izmisums ir

caurs.

Pasaule ir piedzērusies. Nolaizi viņai seju!

Vai domājat, ka uz paradīzi mūs aizvedīs kāds gīds? Nē! — aklo suns,

Labirintu pavedienam kādu matu zīds.

Taču Antiņš pēc degvīna glāzē ielietās medicīnas ieņemšanas un Tauna garā dzejoļa noklausīšanās nebija kļuvis neko priecīgāks. Gluži otrādi, viņš atkal apkampa suņa kaklu un sāka runāt īstā mirēja balsī: „Vilkuk, vai tu dzirdēji, ka tev tāpat kā man netrūkst brūču? Un es par to nemaz nebiju iedomājies, kā aklais visu laiku bēdādams vienīgi pats savu bēdu. Esmu bijis egoists, Vilkuk, ļoti liels egoists. Io mani ir atstājusi viena pati necienīga sieviete, bet tevi pametuši veseli divi saimnieki. Un no trešā tu biji spiests šķirties tādēļ, ka viņš bija neciešams dzērājs. Nebaidies, sunīt, un neskaties mani tik bēdīgām acīm, no manis — ceturtā saimnieka tev nebūs tādēļ jāšķiras, es par dzērāju nekļūšu. Tās ir tikai zāles pret bēdām, sunīt, ko tagad es dzeru, kaut man no tādas ārstēšanās vispār vajadzētu kaunēties. Tu ar skaidru galvu esi pārcietis tris grūtas šķiršanās, bet es netieku galā ar vienu. Kā redzi, cilvēks ir vājāks lopiņš par suni.”

„šššš! Tev nu gan ir cāļa galva. Sāc jau muldēt pēc pirmās glāzītes. Ko tu darīsi, kad būsi ieņēmis otru?" brīnījās Aukuperons.

„Tu tak viņam biji iešļācis pamatīgu mēru, kā sacīt jāsaka, dubultu dubulto," aizstāvēja atturībnieku dzejnieks.

,,Es otru glāzi nemaz nedzeršu," atsaucās Antiņš. „Zāles dzeramas tikai ar karoti. To es ļoti labi zinu, jo bērnībā mani tā ārstēja māte, kad gulēju gultā ar gripu.”

„Tad padod karoti. Es, kā pieklājas, varu tev zāles ieliet arī karotē," Aukuperons bija ar mieru turpināt ārstēšanu kaut vai tādā veidā, lai tikai bēdulis kļūtu beidzot priecīgs.

„Man tomēr liekas, šīs zāles ir tik spēcīgas, ka man ar ieņemto devu pilnīgi pietiek," acis jocīgi mirkšķinādams, turējās pretī Antiņš.

„šššš! Tu laikam zināsi labāk nekā es? Bet kas no mums te tagad ir dakteris? Tu vai es?"

„Tu par tādu man patvarīgi gribi uzmesties."

„Tikai tāpēc, lai tavās bērēs man nebūtu jāizdod nauda par kapa vainagu. Man ir uzturami mazi bērniņi, es ar naudu tik vieglprātīgi nevaru šķiesties," smīnēja Aukuperons.

Bet Antiņa acis sāka atkal savādi mirkšķināties: „Bēr-

T

niņi. Tev ir mazi skaisti bērniņi. Man ari tādi noteikti butu bijuši, ja tikai Ragna..."

,,šššš, Linard, meklē steidzigi karoti," norīkoja dzejnieku Aukuperons. ,,Citādi viņš vēl noslīcināsies pats savās asarās."

,,Nē nevajaga, es neraudu, man tāpat būs labi. Es tikai netīšām iedomājos, kas būtu varējis būt, ja nebūtu..."

Taču ēdamkarote bija jau atnesta, un Aukuperons to pielēja pilnu līdz malām: ,,Nu tava ārstēšanās itin nemaz vairs neizskatīsies pēc dzeršanas un tavs atturībnieka gods paliks neieskrambāts."

,,Jūs esat velni," iestenējās Antiņš un pagriezās pret suni: ,,Kā tu domā, Vilkuk, vai man pret bēdām no uguns dziras kādu malciņu vēl vajadzētu ieņemt? Vīrišķigāk būtu izbēdāt savu bēdu ar skaidru galvu."

Suns, kas visu laiku stipri aizdomīgs bija vērojis saimnieku, pasita augšup pumu un ierējās: ,,Vau!"

„Ko tu ar savu ,,vau" man īsti gribi teikt? Kas tas ir — jā vai nē?"

,,šššš! Tad nu gan ir cilvēks, kas prasa padomu sunim. Un tāds vēl lepni runās par vīrišķību."

Antiņš izslējās taisnāks un pastūma Aukuperona roku ar karoti no sevis prom: „Lai nu ko, par nerru jums mani neizdosies pataisīt, lai Zeltiņš atkal varētu rakstīt kādu muļķīgu joku stāstu. Šņabi no karotes es nedzeršu. la es pats izlemšu kādu malku sevis apdullināšanai vēl ieņemt, tad, kā pieklājas, no glāzes."

„Tas jau sāk izklausīties pēc kārtīgas vīra valodas," atzinīgi teica Aukuperons.

„Tādu pašu vīra — tas ir bijušā vīra valodu tagad dabūs dzirdēt ari viņa — tā bārdaiņu draudzene," sasparojies iesaucās Antiņš un piecēlies jau gribēja steigties pie tālruņa, tad aši atsviedās atpakaļ, pakampa no galda viņam pielieto glāzi un izdzēra.

„Tā. Nu tev dūša būs kā miets," uzslavēja viņu Aukuperons.

„Tagad es viņai skaidri un gaiši pateikšu, lai manās acīs ne mūžam vairs nerādās." Apņēmīgas rokas griezta, sāka čirkstēt aparāta ciparnīca.

„Tikai nerunā pārāk ilgi, Antiņ. Mums drīz ir jāiet, lai

■

laikus tiktu vanagu sarīkojumā," sāka bažīties dzejnieks, šķirstīdams no kabatas izvilktu papīru žūksnīti.

„Nekāda garā runāšana man ar viņu nebūs vajadzīga. Noskaldīšu kā ar cirvi — kas un kā, un cauri," mierināja Taunu Antiņš un pielika pie auss klausuli: „Kas tur runā? Bete? Te ir Antiņš Jērs. Pasauciet manu sievu, kas vcrirs nav mana sieva un tagad dzīvo pie jums. Kas man viņai sakāms? To es pats pateikšu. Tas ir taisni labi, ka viņa ar mani negrib runāt, jo man nemaz nav laika klausīties, bet viņai gan būs jāklausās, ko tagad teikšu, reiz par visām reizēm."

Antiņš, gaidot pienākam Ragnu, uzlika plaukstu klausulei un teica ciemiņiem virtuvē: „Vai jūs to varat iedomāties — tādu bezkaunību? Viņa pieteikusi draudzenei, ja es kādreiz piezvanot, lai tad man pasakot, ka viņa ar mani nevēlas runāt. It kā man būtu briesmīga vajadzība dzirdēt, ko viņa teiks. Es to jau zinu — ka labi cilvēki viņu garlaiko."

To visu stipri nicigā tonī pateicis, viņš pēkšņi norāva roku no klausules un iedvesa tani maigi drebošu balsi: „Ragna, tu? Kā es nepazišu tavu balsi? Es to pazītu nakts vidū no miega uzmodināts. Vai, vai — varbūt, tu esi pārdomājusi un gribētu atgriezties mājās? Mēs ar Vilkuku abi, priecigi riedami, skrietu tev pretī. Nē, es neesmu piedzēries. Tikai, atkal dzirdēdams tavu balsi...”

,,šššš! Tad nu gan ir ļurkabikse no vīra," sašutis iesaucās Aukuperons. „Pietika padzirdēt mīļās balstiņu, un sirds tūliņ kā švammis, lai spaida kā grib."

,,Jā, ir tādas sievietes, kas var kļūt par mūsu likteni," dziļdomīgi izdvesa Tauns un sāka pārlabot kādu dzejoli.

„Būtu es to zinājis, ka viņš ir tāds diega dvēsele, pie trūbas vēl nebūtu laidis, līdz ir sakurināta kārtīgi silta galva," dzejnieka piezīmi atstājis neievērotu, teica Aukuperons, bet apklusa, padzirdējis Antiņu runājam stipri stingrākā balsī.

„Ragna, mana sieva, es dodu tev iespēju pašai izšķirties— tagad vai arī nekad. Savāc savas mantiņas un brauc mājās. Tev tagad to darīt nenāk ne prātā? Varbūt, tu kādreiz vēlāk pārdomāsi un tad man piezvanīsi, lai braucu tev pakaļ? Es ļoti labi varu iedomāties, kad tas būs — kad visa nauda, ko tu paņēmi, būs iztērēta, kad būsi pēc sirds patikas pa visam padibenēm izvazājusies. Tādā gadījumā labāk aizmirsti, ka esi mana sieva. Un velti tu nāksi klauvēt pie manām durvīm, tās tev vairs neatvērsies. Tāpēc es vēlreiz tev saku un atkārtoju: tagad vai ari nekad. Tagad ne? Tātad — nekad. Ar to mūsu ceļi ir šķirti uz visiem laikiem." Antiņš nosvieda klausuli un atgriezās virtuvē. Viņa piere spīdēja un seja bija pietvīkusi kā pēc smaga darba, kas prasījis lielu piepūli.

Aukuperons draudzīgi uzsita viņam uz pleca: ,,Tu beidzot saņēmies un tiešām sāla runāt kā vīrs, kas neļaujas vazāties aiz deguna. Tad tā arī turpmāk turies un neaizmirsti, ka atgriezts rieciens nepielīp."

,,Es nu gan šaubos, Antiņ, vai tev tik cieta sirds būs, ka varēsi noturēties, nevēris vaļā durvis, kad viņa pie tām kādu dienu klauvēs," neticīgi smaidīdams, teica Tauns.

Antiņš, galvu nodūris, dzejniekam neatbildēja, bet tikai pats pie sevis klusu murmināja: „Atgriezts rieciens nepielīp, nepielīp, nepielīp..."

„Klausies, kas tad nu?" viņam uzsauca Aukuperons. „Tu jau atkal sāc nokārt degunu. Tad ar steigu jāieņem jauna zāļu porcija."

Antiņš sapurinājās, pacēla galvu un skatījās tik skaidrām acīm, it kā viss vieglais noreibums viņā piepeši būtu pagaisis: „Nē, es to draņķa dziru vairs nedzeršu. Nav nekāda labuma. Dullam prātam pasaule rādās vēl dullāka, nekā skatoties neapmiglotām acīm. Es labāk palikšu pie savas skaidrās galvas un piena."

Aukuperons bezspēcīgi noplātīja rokas, Tauns smaidīja, bet Antiņš piegāja pie ledusskapja un izņēma piena pudeli: ,',Tā būs pareizāk, Vilkuk, ja katrs paliksim pie saviem tikumiem. Tu arī gribēsi kādu lāsīti?"

„Nu gan mums vajadzētu sākt kustēties. Varbūt, ka man ir jālasa pirmajam," ar kokakolas glāzi rokā Tauns skubināja abus pārējos dzērējus.

„Tad ejam," atsaucēs Antiņš, ar delnu balto muti noslaucījis.

Vilkukam stingri vēl piekodinājis, lai uzvedas godīgi un nedomā atkal sagrauzt kādas kurpes, viņš izlaida ciemiņus kāpnēs un pats tiem mundri sekoja. Šķita, ka viņš ar savu lielo bēdu beidzot ticis galā, jo pēkšņi sāka pukoties pats par sevi: „Nē, to otru degvīna glāzi man tomēr nevajadzēja dzert. Ja būtu izdzēris tikai vienu, man pat Ādolfs Šilde, kas ir viens no mūsu visprasmīgākajiem atturībniekiem, daudz neko nevarētu pārmest. Ari viņš, kā pats atzinās, reiz bijis tādā sabiedriskā situācijā, ka nespējis atteikties no tosta uzdzeršanas augsti stāvošai personai. Dikti nelaimigs gan pēc tam viņš bija. Bet lai kāda, sabiedriska situācija ir un paliek tikai situācija, tā nav nelaime, kad visstiprāko cilvēku var piemeklēt īss vājuma mirklis. Un cik tur garu mirkli vajaga, lai norītu malciņu draņķa dzēriena? Bet divus vājuma mirkļus ir jau grūtāk attaisnot. Un daudz netrūka, ka tam vēl būtu sekojis trešais. Un tad..."

,,Tu būtu piedzēries atturībnieks. Tādi ari redzēti. Un viņi tad muld vēl ģeķīgāk par rūdītiem dzērājiem." Acīm redzot, apmierināts, ka viņa nodoms izdevies — novirzīt Antiņa domas no lielās bēdas uz mazāku. Aukuperons nogrudzināja kaklā omulīgu smiekliņu un pacēla roku, apturēdams taksometru: „Rāpieties, abi atturībnieki,

iekšā. Aizvedīšu jūs kā kungus. Citādi, kas zina, var vēl uznākt vājuma brīdis arī Linardam, jo viņš pirms katras priekšā lasīšanas vienmēr sāk drebēt kā receklis."

Taksometra sēdeklī pie kulbas malas pierāvies, Tauns tik spēcīgi sūca cigareti, ka ogle spoži iekvēlojās. Pēc tam viņš bridi turēja muti nekustīgi pavērtu, no kuras lēni vēlās laukā kupls dūmu mākonis. „Jā, viens maziņais tagad dikti derētu. Bet — līdz brīdim, kad es to varēšu ieņemt, man vēl jāgaida desmit mēneši, trīs nedēļas un četras dienas."

,,šššš! Tu jau tagad esi sācis skaitīt dienas, kas tev ar skaidru galvu vēl jānodzīvo. Tad nu tikai skaties, ka tev tā skaitīšana pēkšņi nesajūk..." zobojās Aukuperons, savu lielo augumu kā pēdējais taksometrā ielocījis.

,,Par to tu nebaidies. Es nekļūdīšos pat par stundu..." atteica dzejnieks un ar drebošiem pirkstiem izvilka no kabatas stipri sasvītrotas ķieģeļu krāsas lapiņas, sākdams tās atkal šķirstīt.

Antiņš atzinīgi paskatījās Taunā, tad atcerējās, ko Aukuperons bija teicis par piedzērušiem atturībniekiem un ar ļoti nopietnu sejas izteiksmi pagriezās pret viņu: ,,Tu laikam ari mani par tādu ģeķi gribēji sadzirdīt, lai visi uz mani varētu rādīt ar pirkstiem un smieties: atturībnieks Jērs piesūcies pilns kā zeķe, šļupst un streipuļo. Tas būtu kauna traips visai atturības kustībai, kuru es pārstāvu. Un Zeltiņš, mani tādu ieraudzījis, priecātos visvairāk, ka varēs mani beidzot aprakstīt kā piedzērušos muļķi. Viņam tādi tipi, tāpat kā daudziem citiem rakstniekiem, padodas vislabāk, jo kādas visādas ērmīgas aplamības gan nevar ielikt dzērāja mutē, lai smīdinātu lasītājus. Par psīcholoģiju galva nav jālauza, jo piedzēries cilvēks taču pats neapjēdz, ko runā un dara, kādreiz nemaz arī neatceras, ko visu dullumā pastrādājis. Saki atklāti, vai tikai Zeltiņš tevi nav sakūdījis, lai mani piedzirdi? Varbūt, ka viņam ir padomā par mani vēl otra grāmata. Un tagad tu esi bēdīgs, ka tev nav izdevies pieliet mani tik pilnu, ka eju rāpus.

,,šššš! Kā redzu, tu atkal esi agrākajā formā. Tevi tādu piedzirdīt būtu tīrais zaudējums. Bet beidz nu vāvuļot — mēs esam klāt," Aukuperons pastiepa roku ar naudas zīmi šoferim, kas bija apstādinājis dzelteno kulbu astoņdesmit sestajā ielā pie tumšas, uguņu neapgaismotas nama sienas, kurā, kā likās, pat nebija neviena loga.

„Tas ir masonu templis," skaidroja Antiņam Aukuperons, jo Tauns kā apsvilies jau bija pazudis tumšā nama durvīs.

„Un tādā mājā bez logiem salido mūsu vanagi?" brīnījās Antiņš.

„Ne tikai vanagi vien. Te savām vajadzībām telpas īrē arī Ņujorkas latviešu biedrība, jo tās ir lētākas nekā citur ar logiem. Un kāda velna pēc mums šitādās sanākšanās vajadzīgi logi, ja mēs pa tiem tik vai tā laukā neskatāmies un apbrīnojam vienīgi paši sevi. Tādu ,,uz iekšu vērstu skatu" gaisma no ārpuses var tikai traucēt..." novīpsnāja Aukuperons, iestumdams Antiņu liftā, kas viņus uzrāva trešajā stāvā.

Tur telpā bez logiem — vienīgi ar lūku gaisa vēdinā-šanai — sēdēja cilvēks pie cilvēka tik tikko saskatāmām sejām, jo dega tikai sveces koka svečturī, kas bija nolikts uz baltas segas pārklāta galda, aiz kura, acenēm spīdot, jau stāvēja Nikolajs Kalniņš un iepazīstināja klausītājus ar abiem jaunajiem dzejniekiem, kas šovakar lasīs savus dzejoļus.

Tad ar sveču gaismas pusapgaismotu seju galvām pustumsā uzsmaidīja Gunārs Saliņš. Ar balss omulīgi smīnīgo toni un dažām šķietami nenopietnām, it kā publikas uzjautrināšanai izteiktām piezīmēm par savu dzejoļu rašanos viņš vienā mirklī piesaistīja sev visu klau-sitāju uzmanību.

,,Par Gonku nav ko bēdāt. Viņš to spēliti prot," čukstēja Aukuperons, norāvis Antiņu sev blakus uz krēsla, jo pie durvim vēl daži no citas telpas ienesti papildus krēsli bija palikuši brīvi. ,,Bet Linardam gan balstiņa laikam drebēs. Viņš bez diviem trim drinkiem pie publiskas lasīšanas nekad nav bijis piedabūjams. Un nu zēnam jālasa ar pilnigi tukšu galvu."

,.Nesauc skaidru galvu par tukšu. Pilnā galvā ir daudz lielāks tukšums," atčukstēja Antiņš un sarāvās.

,,ššššš! šššš!" Bet šoreiz tas nebija Aukuperons, kas šišināja. Pret viņiem bija pagriezušās atpakaļ vairākas meiteņu galvas un gandrīz vai viņus iznīcināja sašutušu acu skatieniem. Tas bija draudigs brīdinājums, ka nu ir visiem jāsēž klusu, lai varētu sadzirdēt katru dzejnieka elpas vilcienu.

Gunārs Saliņš atvēra ,.Miglas krogu" un sāka lasīt, atšķirtajai lappusei pat aci neuzmetis un iesmaidīdams savu smaidu kaut kur tālumā, pāri klausītāju galvām. Viņš lasīja dzejoli par zelta putniņu uz pūra lādes vāka, kas dziedādams aplido tines, skapjaugšu, aizdurvē pakārtus vecus apaušus, pieslietus grābekļus, izkapti, tri-zuļus, uz galda meitu pamestus vizuļus un vīstošus vainagus spārēs. Antiņam dzejolis tā patika, ka aplaudējot sāka sāpēt delnas. Nē, to viņš nebija sagaidījis, ka tieši Miglas krogus apdziedātājs būs tas, kas viņu vienā mirklī no Ņujorkas aizraus atpakaļ uz klētiņu, kas ari viņam bērnibā bija likusies visādu burvestību pilna. Turpretī dzejolis par vīnu viņu nemaz necrpskurbināja. Nekā tur nevarēja darit, jo viņš nu reiz bija tāds cilvēks, kas necieta pat visskaistākiem vārdiem apdzejotu alkoholu.

Aukuperons gan noklakšķināja mēli un atkal iečukstējās: ,,Kā viņš, pagāns, to gabalu skaita — ar tādu svētlaimīgu balsi un ģīmi turklāt, it kā viņam pašam vīns tagad straumēm lītu mutē. Es tādus dzejoļus nevaru klausīties. Man sāk slāpt."

,,šššš! ššš!" atkal atgriezās vairākas klausītāju galvas (šoreiz ari viriešu), un nabaga slāpstošais Aukuperons apklusa.

Vēl dažus grāmatas dzejoļus noskandējis, Saliņš atlo-cija baltu papīra lapu un salocīja jautra smaida krokās vaigus: ,,Un tagad es jums nolasīšu nupat, visnesenākajā pagātnē sacerētu dzejoli, kas radies kādas jubilejiskas sakarības atkarā."

Smaidu pār klausītāju galvām pārsviedis, dzejnieks sāka lasīt:

,,Mēs nākam atjaunot ticību, ka neesam vēl miruši.

Jo būtu neticami,

ka mūsu dvēseles pēc nāves izskatītos tādas, kāds rādāmies viens otram šajā vakarā:

acis pusceļā, mutes pusratā, kājas pusmastā, rokas pusvirus.

Un starp šiem mūsu pusapveidiem pusnaktī pusizdzertas pusmucas un pusstopi, pussapņi un pusizdomas, pusiekāres, pusizmisas, pusaizsedzot cita citu — pusguļus, pustupus.

Skaidrs, ka neesam miruši —

atjaunojam tikai

ticību

līdz pusei,

cerību līdz pusei,

mīlestību līdz pusei.

Vairāk par pusi nespējam turēt:

lai paliktu godīgi (vismaz līdz pusei),

lai paliktu dzīvi (tā — pa pusei), lai paliktu, paliktu (kaut tikai pa pusei) no visa mums atļauts vairs tikai pa pusei —

acis pusceļā, mutes pusratā, kājas pusmastā, rokas pusvirus.

Reiz — tam mēs ari puslīdz ticam — būs lielā pilnība, tad būs

acis ceļā, mutes ratā, kājas mastā, rokas vīrus, — mutes ceļā, acis ratā, kājas virus, rokas mastā — kājas ratā, rokas ceļā, mutes mastā, acis virus, rokas ratā, kājas ceļā, mutes virus, acis mastā.

Un laikam tad būs, būs ari ticības, cerības, mīlestības, — mucām, stopiem mīlestības, —

mūžībiņa, trisdieniņas, mūžibiņa, trisnaksniņas, — mūžībiņa trisnaksniņas ies pār kalnu dziedādamas."

,,Ak tu manu dieniņu! Cilvēks var no prāta nojukt, lūkojot tādu dzejoli saprast," Antiņš saķēra galvu un ievaidējās. Bet viņu šoreiz neviens neapsauca, jo visi citi aplaudēja.

Tādēļ ari Aukuperons viņam tagad varēja pateikt bez čukstēšanas: ,,Tas uz mata toreiz tā bija."

,,Kas un kur?" izbrīnījies jautāja Jērs.

,,Agrā rīta stundā pēc Teodora četrdesmit piektās dzimšanas dienas nakts, kad Gonka to gabalu pirmo reizi lasīja."

„Kāda Teodora?” viņš jau gribēja atkal prasīt, bet tad pats apjēdza, kas tas par Teodoru varētu būt. „Ārprāts! Un tā tur tiešām bija? Pusratā, pusmastā, pusvirus...”

Aukuperons nepaguva atbildēt. Citi viņus atkal sāka apsaukt, jo aiz galda bija nostājies Linards Tauns.

Dzejnieks lasot tikai retu reizi pacēla acis no ķieģeļu krāsas lapiņām, kas viņa pirkstos visu laiku viegli drebēja. Tāpat ari bridi pa brīdim ietrīsējās viņa balss, ar satrauktās elpas piesmakumu aizplīvurojot vārdus, it kā vedinot aiz tiem meklēt vēl kaut ko neizteiktu, kādu dziļāku viļņošanos. Antiņš līdz tai netika, toties pie pilsētas vārtiem gulošajam sunim viņš aplaudēja kā vecam paziņam un tik tikko neizsaucās līdz ar dzejnieku: „Pasaule ir piedzērusies. Nolaizi viņai seju."

Bet pasaule (vismaz šai bezlogu telpā, kurā tagad dega spožas spuldzes) nemaz vēl nebija piedzērusies, tā tikai gatavojās to darīt. Kad smaidošajiem dzejniekiem smaidošas vanadzes bija pasniegušas puķes par zīmi, ka vakara dzejiskā daļa beigusies, apbrīnojami klusie klausītāji pēkšņi kļuva tik čalīgi, itin kā būtu izrauta spunde kādai milzu mucai, kurā viņu valodiņa visu laiku bijusi iespundēta. Vienā mirkli sakustējās ne tikai cilvēki, bet arī krēsli, uz kuriem tie bija sēdējuši, pārceļo-ļodami uz sienmalēm, gar kurām bija nolikti gari, ar baltu galdautu pārklāti galdi.

Daži nepacietīgākie, nespēdami nemierīgajā drūzmā ar saviem krēsliem pietiekami ātri tikt uz priekšu, pacēla tos pāri galvām. Un uz viena tāda, gaisā pacelta krēsla kājas Antiņš ieraudzīja karājamies savu cepuri. Lai būtu brīvas rokas aplaudēšanai, viņš to bija nolicis uz blakus sēdekļa atzveltnes. Platmale nebija nekāda dārgā un viņa galvai arī drusku par lielu — tā pati, kas bija nokritusi ielas vidū, Ņujorkā iebraucot, taču no tās Antiņš negribēja šķirties un veikli (tā viņam pašam likās) pastiepās uz pirkstgaliem, lai cepuri no krēsla kājas norautu.

Tas viņam ari izdevās. Bet, uz pirkstgaliem stāvēdams, laikam bija sagrīļojies, jo juta muguru atsitamies pret kaut ko cietu un smailu, kas izšļāca karstu šķidrumu.

Iztrūcies Antiņš apsviedās apkārt un ieraudzīja trausla auguma sievieti, kura nesa milzīgu kafijas kannu. Acīm redzot, viņš bija uztriecies kannas pīpītei un apšļakstījis savu mugurpusi ar kafiju.

Kannas nesēja ļoti nelaimīga atvainojās: „Piedodiet. Es tiešām nesaprotu, kā tas man varēja gadīties."

,,Bet es saprotu. Kā mūlāps bez acīm esmu uzgrūdies jums virsū," ar sirsnīgu maigumu teica Antiņš, kā apburts skatīdamies kuplajā bizes gredzenā, kas apjoza skaisti pietvīkušās sievietes galvu. Un tad viņš nometa zemē tikko no krēsla kājas norauto cepuri un sniedzās abām rokām pēc kannas: „Dodiet man to, tā jums stipri par lielu un smagu."

„Nav vis par smagu. Es pati to varu panest. Mcm ir stipras rokas," kafijas nesēja turējās pretī.

Taču Antiņš, bizē skatīdamies, nedomāja atlaisties no kannas: „Bet manas rokas ir stiprākas."

„Kas te notiek?" pie viņiem piestājies, jautāja glīti ģērbies kungs melna raga apmalotās acenēs, bet ne bargā, drīzāk tādā balsī, it kā viņš atvainotos par iejaukšanos ķīviņā. „Vai jums kādas nepatikšanas, Saktas jaun-kundz? Varbūt, ka votu jums palīdzēt tēs nokārtot."

„Jā, Hāznera kungs, ļoti lielas nepatikšanas. Es šim kungam aplēju svārkus ar kafiju."

Nu arī Antiņš pazina trimdas laikrakstu uzņēmumos tik bieži redzēto Amerikas vanagu priekšnieku, gan karogu kātos naglas sitot, gan aiz runātāju piestākļa stāvot, gan visādu valžu viducī sēžot.

„Tas nav tiesa, vanagu priekšnieka kungs, šitā jūsu vanadze nemaz nav vainīga," dedzīgi apgalvoja Antiņš. „Es pats, tāds klamza, pēc cepures gaisā lēkdams, viņai uzgrūdos.

Aceņotais kungs noskatīja Antiņu no galvas līdz kāju pēdām un laikam atzina par gudrāku nejautāt, pēc kādas cepures savādniekam bijis gaisā jālēc, aizturēdams patlaban garām ejošu vanadzi tumšiem matiem, kas vērigēm acīm sekoja visam, kas notiek cilvēku pārpildītajā telpā. „Skultes kundze, paņemiet Saktas jaunkundzes kafijas kannu, viņa tikmēr virtuvē lūkos šim kungam izmazgāt no svārkiem kafijas traipu."

„Vizbulīt, vai tad tu..." arī Skultes kundze (cita, ne „Laikā" redzētā) bija jau pamanījusi brūno kafijas traipu uz Jēra muguras.

„Nē, viņa nav— es pats esmu vainīgs,” Antiņš atkal atsaucās un, par spīti aplietajiem svārkiem, no kuriem uz muguras vēl juta siltu slapjumu, pacilātā omā sekoja galvai ar bizi uz virtuvi, kas bija piekrauta pilna dažādiem gardumiem. Divās lielās bļodās spīdēja pīrāgu brūnganās muguras, papes kaste vilināt vilināja pastiept roku pēc kāda ābolu vai magoņsēklu cepuma un uz ierindā saliktiem šķīvjiem tupēja gan ar rožainām laša un kumpja šķēlēm, gareniski pāršķeltām ķilavotām olām, radīšu ripuļiem rotāta biezpiena vai dzeltena siera plāksnītēm pārklātu maizīšu kaudzes.

„Pīrādziņi, vēl pavisam silti pīrādziņi," pie bļodas piestājies, jūsmoja Antiņš. „Jūs, vanadzes, laikam pašas esat čaklās cepējas?"

„Laikam viņas ir. Es tā domāju," nedroši atbildēja Saktas jaunkundze. „Es skaidri nezinu, jo pati neesmu vanadze, atnācu tikai draudzenei līdz, pirmo reizi. Vai jūs — kungs, tagad nenovilktu savus svārkus?"

Antiņš žigli paklausīja un norāva no muguras žaketi. „Jums ir jauks vārds un arī uzvārds — Vizbulīte Sakta. Tie abi ir tikpat skaisti latviski, cik skaista esat jūs pati."

Vizbulīte piesarka, Antiņa svārkiem muguru ziepēdama, un pamāja ar galvu uz pīrāgu bļodas pusi: „Ēdiet, nekautrējieties. Tad jums būs mutei darbs, un nebūs jārunā nieki."

Tas bija tik jauks latvisks aicinājums, ka Antiņam nenāca ne prātā tam pretoties (viņš bija slepus to pat gaidījis) un kāriem zobiem iekodās pīrāgā. Taču Vizbulīte bija maldījusies, ka ēzdams viņš apklusīs. Tas tomēr nenotika.

„Jūs, droši vien, nezināt, Saktas jaunkundz, kā mani sauc?"

„Kā es to varētu zināt? Es taču nupat jums teicu, ka esmu te pirmo reizi."

„Es arī."

„Jūs neesat vanags?"

„Nē. Es esmu Antiņš Jērs. Tagad, varbūt, šis vārds jums neko neizsaka, bet drīz to zinās liels skaits latviešu."

„Jūs esat beidzis koledžu un jūsu uzņēmums parādīsies laikrakstā?"

„Par mani sarakstīta grāmata."

Vizbulīte Sakta paskatījās Antiņā zilām izbrīnētām acim: ,,Tad jau laikam jūs esat... Nē, es nevaru iedomāties, kas jūs par ievērojamu vīru varētu būt. Tie visi ir stipri vecāki par jums vai jau miruši, par kuriem raksta grāmatas."

„Man nu gan pavisam grūti būtu tagad mirt, tagad, kad esmu ieraudzījis jūs," lielā vaļsirdībā atzinās Antiņš un iestūma mutē trešo pīrāgu.

Vizbulīte atkal piesarka: ,,Nu es zinu — jūs esat kāds kara varonis."

,,Vai es pēc tāda izskatos?" Antiņš glaimots nokrekšķinājās, bet pats tūliņ teica: ,,Nē, es esmu atturībnieks. Tak par tādu būt mūsu samaitātajos laikos arī ir diezgan liela varonība."

,,Tiešām? Jūs esat nedzērājs?" neticīgi jautāja Vizbulīte. ,.Taisni tādu vīrieti es vienmēr esmu vēlējusies satikt. Man dzērāji riebjas."

„Man arī. Vai tas nav jauki, ka abiem mums tik vienādi saskanīgi uzskati?"

Virtuvē ienāca vairākas darbīgas vanadzes un nesa prom maizes šķīvjus (no viena Antiņš vēl paguva pakampt šķēlīti ar olu un ķilavu) un sāka pārkravāt pīrāgus no lielajām bļodām mazos pītos kurvīšos. Viņu klātienē Antiņam netikās vaļsirdīgo sarunu ar Vizbulīti turpināt, tāpēc viņš ēzdams pagaidīja, līdz vanadzes ar ēdmaņu aizgāja.

,.Ziniet ko, Saktas jaunkundz? Jūsos tagad skatoties, no manis kaut kā negrib atstāties skaista iedoma, ka esat viena no tām retajām latvietēm trimdā, kas prot cept arī rupjmaizi."

,,Kā jūs to uzminējāt, it kā jūs būtu gaišreģis?" iesmējās Vizbulīte. ,,Es tiešām ļoti mīlu pati mājās cept maizi, it īpaši rupjo maizi. Neviena vissaldākā torte man nav nekad tā garšojusi kā vēl silta, pašas cepta rupjmaize, uz kuras uzziestais sviests lēnām kūst, kļūdams caurspīdīgs kā medus."

,,Ak Kungs, cik mums ir vienādas jušanas! Arī par rupjmaizi. Man arī vienmēr garšojusi tāda pussilta, valgi melna ņuka ar kūstošu sviestu vai vēsu biezpiena pikuci virsū. Nudien, siekalas saskrien mutē, par to domājot. Tā kaut ko es trimdā nekad neesmu ēdis."

,,Tad jau — jums kādreiz būs jāatnāk pie manis ciemos/' ar bikli nodurtām acim ieminējās Vizbulite.

Un Antiņš sajūsmināts atsaucās: „Ar lielāko prieku!" Tad viņa balss piepeši aizlūza: ,,Bet — bet — es gribētu zināt, vai jūs būtu ar mieru — gribētu precēt — šķirteni?"

„Jēra kungs, kas tas par jautājumu? Kā jums nav kauna? Kas jums daļas, ko es..." Tas šoreiz bija dusmu sārtums, kas iesitās Vizbulites vaigos. „Ņemiet savus svārkus un ejiet! Man ari jāsteidzas palīgā apkalpot pie galdiem, ko esmu draudzenei apsolījusi."

„Jums taisniba, Saktas jaunkundz: tik nopietnas lietas te nav pārrunājamas. Bet — es noteikti gribu jūs vēl satikt. Vēlāk, kad iesit mājās. Tad es visu jums izskaidrošu, un mans muļķigais jautājums jums nemaz vairs neliksies muļķīgs, drīzāk traģisks. Lūdzu, lūdzu, atļaujiet man jūs šovakar pavadit uz mājām." Antiņam žakete jau bija mugurā un viņš aizgūtnēm metās laukā no virtuves, lai nedotu sadusmotajai Vizbulītei iespēju viņa lūgumu noraidīt.

Visa nupat vēl nemierīgā ļaužu drūzma jau bija aplipuši ap mielasta galdiem, gar kuriem gādīgas staigāja vanadzes ar kūpošām kafijas kannām rokās, pieliedamas tases, kas jau bija izdzertas tukšas. Bet blakus kafijas tasēm rēgojās arī viena otra konjaka pudele, par kurām bija parūpējušies vanagi, ar noslēpumainu smaidu vilkdami tās laukā no bikšu kabatām. Tāpēc balsis bija kuvušas manāmi skaļākas un priecīgākas.

Antiņš pārlaida aci galvu krellēm, kas apjoza galdus, un bez lielām pūlēm uzskatīja meklēto — Aukuperona gaišo pakausi. Tas slējās augstāk par visiem citiem pakaušiem.

Taisnā ceļā viņš devās turp un noliecās pie Aukuperona auss: „Es gribu šķirties?"

„No kā? No manis vai pats no sevis?"

„No Ragnas, Un tā, lai es atkal būtu likumīgi brīvs cilvēks. Kas man jādara?"

„šššš! Tu laikam tomēr būsi kaut ko vēl iekampis. Šitā zvaigžņotā tēja, kas vanagiem pudelēs — viņi ir tik lepni putni, ka prastāku mantu mutē neņem — ir ļoti bīstama. Tāpēc es turos pie sava baltā," ar aizdomīgu skatu Antiņā paskatījies, Aukuperons pacēla sev priekšā nolikto pusizdzerto pudeli, kuru bija paņēmis līdz, un pielieca tās kaklu balta papīra biķerītim. ,,Šitie spoka piņģeroti ir tik mazi, ka cilvēkam jālej vienā liešanā. Ko tu dīdies man aiz muguras kā driģenes saēdies? Ja nav kur dēties, piemeties ar vienu cisku uz mana krēsla.”

Antiņš atspieda dibena sānu uz viņam atvēlētās sēdekļa maliņas (tā bija ļoti neērta sēdēšana) un sāka atkal plīties virsū Aukuperonam: „Varbūt, tu zini kādu latviešu advokātu, kas tādas lietas kārto."

,,ššš! Kurā vietā tev pēkšņi sācis svilt? Nupat vēl laidi garu laukā, par savu aizbēgušo mīļo raudādams. Šovakar tu no cita nekā te nevari šķirties kā tikai no savas saprašanas. Esi pazīstams ar Ņujorkas vanagu valdīšanas vīriem, kuru vidū es netīšām esmu iebāzies."

Un Antiņš nu uzzināja, ka galda otrā pusē sēdošais vīrs ar vēju appūstu un saules nobrūninātu seju ir Jānis Pētersons, kas ar būvnieka ķērienu veic visus smagākos darbus sarīkojumu izkārtošanā. Blakus viņam sēdēja Ņujorkas apvienības priekšnieks Jānis Lācis, ar bālāku vaigu un klusāku valodu, domīgs tīdamies cigaretes dūmos. Tad Arturs Valters saņēma Antiņa roku tik stingrā un cietā delnā, ka grūti nācās noticēt, ka viņš ir kultūras lietu kārtotājs, jo tādiem parasti bija mīkstas rokas. Bet Valtera ierosmē notika arī šis dzejai veltītais vakars.

,,Es tiešām nezināju, ka vanagi ir tādi dzejas draugi," brīnījās Jērs.

,,Tad, varbūt, tu nezini arī to, ka par daudziem Ņujorkā notikušiem latviešu mākslinieku koncertiem arī ir atbildīgi vanagi. Un viņi ir tik traki, ka par dažu labu ir piemaksājuši no savas kabatas,” teica Aukuperons.

„Mēs koncertus rīkojam un rīkosim arī turpmāk, jo vanagi savā kultūrpolitikā turas pie principa: tas, ko nedara citi, ir jādara vanagiem." Aprunāšanās apgaitā, ar viesiem sasveicinoties, arī pie viņu galdiņa bija pienācis Vilis Hāzners un izteica šai jautājumā vanagu viedokli.

Tas Antiņa galvā iešķīla jaunu lielisku ideju, un viņš nevarēja noturēties to tūliņ neizpaudis: „Ziniet ko, Hāz-nera kungs, ja tas tā ir kā jūs sakāt, un vanagi cenšas darīt to, ko citi nedara, tad viņiem — īstenībā vanadzēm.

vajadzētu parūpēties, lai sāktu darboties kāds ļoti vajadzīgs iestādījums."

„Un kas tas būtu?" jautāja Hāzners.

„Sievu skola. Mums trimdā būtu ļoti noderīga skola latviešu sievu sagatavošanai, kādas nekur vēl nav. Ir cilātas, pacilātas un pārcilātas daudz mazāk svarīgas idejas, bet par sievu skolu neviens nav iedomājies. Taču tās ideoloģiskā nozīmība būtu tikpat liela kā radiokuģim. Sieva, tapdama par māti, bez mums zināmajiem parastajiem autiņiem, ir arī vēl pirmo garīgo autiņu aptinēja savam bērnam. Latviešu skoliņa viņam tiek klāt tikai vēlāk. Tāpēc ir vairāk nekā svarīgi, lai latviešu sievas saviem ģimenes dvēseles pienākumiem būtu pienācīgi sagatavotas, ko ne vienmēr spējušas veikt viņu citos darbos aizņemtās mātes, un vīriem nebūtu ar tām par latvietības saglabāšanu jācīnās vai pat cīņa jāzaudē, kā dažos bēdīgos gadījumos tas jau noticis. Un tagad, vanadžu ceptajās maizītēs skatoties, man liekas, ka viņas šādai skolai būtu ļoti labas skolotājas..."

„šššš! Nu ir Jērs atkal iejūdzies jājamzirga ilksīs," galvu grozīdams, nošķaudījās Aukuperons.

Bet Hāzners līdzjūtīgi apjautājās: „Kā ar jūsu galvu? Tas ir — es gribēju teikt — muguru. Neesat ar karsto kafiju bīstami applaucējis? Mugura kādreiz var ietekmēt galvu. Traipu gan Saktas jaunkundzei laikam būs izdevies izmazgāt."

Antiņa uzmanību pa tam jau bija piesaistījuši galda galā sēdošie dzejnieki, kurus patlaban ar kafijas kannu apkalpoja Vizbulīte, un Zeltiņš viņai kaut ko čukstēja ausī.

Jērs steigšus nocēla cisku no krēsla maliņas un notirpušiem kāju ikriem (tik neērta bija bijusi sēdēšana) steidzās turp. Bet kad viņš nonāca pie dzejniekiem, Vizbulīte jau bija aizgājusi tālāk.

„Redzi nu, atskrēji par vēlu. Viņas pie mums vairs nav," zobgalīgām acīm smējās Zeltiņš.

„Kāda viņa?" Antiņš izlikās nesaprotam, jo pļāpa Zeltiņš, no Dieva puses, nedrīkstēja uzzināt, kādas jušanas viņā atmodinājusi Vizbulīte.

„Domā, es nezinu, ka esi ieskatījies Saktā?"

„Kas tev to teica?"

,,Neviens nav teicis. Es gluži vienkārši zinu.”

Antiņu pārņēma savāda sajūta. Viņš atcerējās, ko Zeltiņš bija rakstijis par viņa cīniņu ar peldbiksēm, par to neko nevarēdams zināt un tomēr visos sīkumos uz mata pareizi aprakstidams. „Kas tu tāds esi, ka zini par mani to, ko pat miesīgs tēvs nevarētu zināt?”

„Patlaban man nav vaļas to tev izskaidrot. Es tev visu izstāsīšu Preses ballē. Pagaidām varu vienīgi pateikt, ka zinu arī to, kas ar tevi vēl notiks.”

„Nerunā niekus. Lai vai kas, gaišreģis tu neesi.”

„Nu tad klausies: Preses balles polonēzē tu iesi visiem pa priekšu, pašā pirmajā pārī, ar Saktas jaunkundzi zem rokas. Tu būsi tērpies īrētā frakā, bet viņa tautas tērpā, jo es nekādi nevaru iedomāties, ka viņai piestāvētu balles kleita ar mugurpusē vēl lielāku izgriezumu nekā priekšā. Es nezinu, vai tu maz' esi ievērojis, ka Vizbulīte nekrāso lūpas un nelieto ne pūderi, ne kādas citas ziežas."

Aizmirsis brīnīties, kā Zeltiņš to visu varētu zināt, ko bija nupat pateicis. Antiņš satraukts izdvesa: „Vai tiešām tu domā, ka viņa nāks, ja es aicināšu, man līdz uz Preses balli?”

„Kad es tev saku,” apgalvoja Zeltiņš. „Bet tagad steidzies, ja gribi vēl šovakar izkratīt viņai savu sirdi. Tur viņa, jau saģērbusies, iet uz mējām.”

Antiņš pameta bažigu skatu uz durvīm, kas veda gaitenī, kur bija lifts, un tiešām ieraudzīja, ka Vizbulīte ar mēteli mugurā un cepuri rokā grasās aiziet. Patiesi vairs nedrikstēja kavēties ne mirkli, lai lifts viņu nenorautu lejā, kur uz ielas ļaužu drūzmā viņa pazustu.

Un Antiņš joza pakaļ savai iedomātajai nākotnes laimei.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

SUNS sirdīgi rēja.

Un Antiņš velti pūlējās viņu nomierināt: „Vilkuk, tas esmu es pats, tavs saimnieks un draugs Antiņš. Tu laikam domā, ka es, šitos melnos ļipainos svārkus uzvilcis, esmu pārvērties par spocīgu putnu? Zem tiem apakšā es esmu tas pats, kādu tu mani katru dienu esi redzējis. Vai tiešām tu domā, ka fraka man nemaz nepiestāv un tanī es izskatos pēc gatavā ērma? Tici man, es arī tā domāju. Bet frakas īrētājs veikalā apgalvoja, ka man esot frakas valkātāja figūra, tikai kad eju, man nevajagot tik stipri zveņģelēties rokām, tas pie frakas nemaz nepiestāvot.

Antiņš, seju šķobīdams, apskatīja sevi spogulī no visām pusēm, paraustīja plecus un tad uzkliedza sunim: „Beidz reiz vaukšķēt! Ko es tur varu darīt, ja ar tādām ļipām valdes vīram smalkā ballē pieklājas rādīties."

Bet Vilkuks apklusa tikai tad, kad Jērs fraku novilka, lai sasietu kaklsaiti. Tādu baltu tauriņu viņš nekad nebija valkājis. Taču bija pārliecināts, ka tā sasiešana nekāda lielā māksla nevar būt — savelk cieši mezglu un parauj spāmiņus katru uz savu pusi.

Ka tik vienkārši tomēr nebija, grūši nopūšoties Antiņam drīz vien nācās atzīt. Lai kādus mezglus viņš sēja, baltos kaklsaites spāmiņus staipīdams un raustīdams, allaž iznāca tādas neglītas cilpas, ar kādām cilvēkos nevarēja rādīties. Un pulksteņa rādītāji tieši tagad skrēja uz priekšu kā negudri. Pavisam maz vairs bija laika līdz norunātajam laikam, kad Vizbulīte teicās viņu pie viesnīcas durvīm gaidīt.

Ko nu lai dara? Kāds velns viņu dīdīja neņemt jau gatavā mezglā sasietu kaklsaiti. Bet atkal tas pats frakas irētājs iestāstīja, ka tādas neizskatoties tik smalki kā paša roku sietās. Jupis lai parauj visu smalkumu, tādam nemaz vairs nebija vaļas. Ieskries pa ceļam kādā veikalā un nopirks gatavu tauriņu.

Antiņš aizsvieda pagalam saņurcīto kaklsaiti un ielēja sunim bļodiņā pienu, lai tas nesāktu atkal riet, viņu frakā ieraudzījis, un ar mēteli padusē izmetās pa durvīm.

Tādu kaklsaiti, kādu viņš meklēja, pirmajā veikalā nelaimējās atrast, vajadzēja vēl ieskriet divos citos. Un tā nu notika, ka Vizbulīte Sakta viņu jau gaidīja, kad aizelsies ar pakaklē pieāķēto tauriņu pieskrēja pie Astora viesnīcas.

Pēc Eiropas paražas kā pieklājas ar gaidītāju sarokojies (daži latvieši amerikāņu ietekmē to vairs nedarīja), Antiņš ļoti nelaimīgs atvainojās, ka sasodītās kakl-saites dēļ nokavējies un gribēja jau sākt stāstīt, kā skrējis pa veikaliem, gatavu tauriņu meklēdams, bet Saktas jaunkundze nemaz nebija dusmīga, kāda noteikti būtu bijusi Ragna, un tikai miļi pasmaidīja: „Katram, pat vis-kārtīgākam cilvēkam, kādreiz gadās nokavēties. Un man nemaz nebija garlaicīgi, te stāvot un gaidot. Dabūju tuvāk apskatīt tautiešus, kas lepnajās balles drānās nemaz vairs neatgādina bēglīšus. Jums ari mugurā fraka?”

„Suns jau mani par to sirdīgi norēja,” atzinās Antiņš. „Un laikam būšu drusku pārcenties, jo, kā skatos, pat Preses biedrības priekšnieks ieradies tikai smokingā, bet es kaut kā biju iedomājies, ka visi valdes vīri būs frakās, tāpat kā kādreiz Rīgā.”

„Tādam, kāds esat aprakstīts grāmatā, jums fraka nemaz nepiedien,” teica Vizbulīte, Antiņam pa priekšu virzīdamās stikla spoguļiem greznotajā viesnīcas vestibilā uz garderobes pusi.

„Jūs esat to grāmatu lasījusi? Vai ir jau iznākusi? Man nav vēl atsūtīta,” brīnījās Antiņš. Viņi viens otru joprojām vēl uzrunāja ar „jūs”, kaut gan jau pirmajā vakarā, no vanagu sarīkojuma uz mājām pavadot, Antiņš, Ragnas izskolots, bija sadūšojies un mēģinājis Vizbulīti noskūpstīt. Bet viņa neļāvās, skaidri un gaiši pateikdama, ka neatzīstot par pareizu skūpstīties ar precētu, citas sievas vīru. Tas neesot morāliski. Un morāles jautājumos viņai esot savi, ļoti stingri uzskati. Viņi viens otram intimi tuvināties varēšot tikai tad, kad Jēra kungs būšot šķiries. Taču Antiņš par nedabūto skūpstu nemaz nebija noskumis. Gluži otrādi: stingrais noraidījums viņu pat iepriecināja, jo taisni tādai, pēc viņa domām, vajadzēja būt latviešu sievietei. Un ja viņš kaut ko nožēloja, tad tikai to, ka nebija Vizbulīti saticis jau tad, kad sāka meklēt sev piemērotu līgavu.

„Jā, es esmu lasījusi,” teica Vizbulīte, novilkdama mēteli, lai Antiņš reizē ar savu to varētu nodot garderobe« dāmai. Viņa patiesi bija košā tautas tērpā, kā Zeltiņš bija teicis, un jauki atšķīrās no visām citām kailplecai-najām un kailmugurainajām dāmām.

,,Un kāds es jums tai grāmatā rādos?” gribēja zināt Antiņš.

„Taisni tāds, kāds man varētu patikt, ja nebūtu citas sievas virs. Es tikai nevaru saprast, ka esat varējis apprecēt tādu palaistuvi, kāda ir Ragna.”

,,Es arī tagad to vairs nevaru saprast. Bet toreiz man likās, ka Ragna ir viena no tām... no tām grāmatās aprak-stitajām pāršķeltajām sievietēm, kam krūtis ir divas dvēseles— un ari Ragnai tās ir divas: viena, kas klausās kaķīša murrāšanā uz silta latviska mūrīša, otra — bīt-ņiku ģitāres strinkšķināšanā, un es domāju, ka man viņu izdosies aizvilināt atpakaļ uz siltā mūrīša...” skaidroja Antiņš.

Bet Vizbulite brinījās: ,,Un jūs tādām blēņām ticējāt, ka cilvēks var būt ar divām dvēselēm?”

„Kāpēc ne? Ja cilvēkam ir divas kājas, divas rokas, divas ausis un divas acis, kāpēc tad nevarētu būt arī divas dvēseles?"

„Mute ir tikai viena, pa kuru, kā tauta saka, dvēsele var izkāpt laukā.”

Bet Antiņš nebija uz mutes kritis un zināja ko atbildēt: „Jā, tur jums taisniba — mute ir tikai viena, tomēr tā var runāt vairākas valodas."

„Mēs gan esam trimdā tāpēc, lai paliktu un turētos pie savas — vienas valodas. Vai jūs tā nedomājat?”

Un šoreiz Antiņam bija jāatzist, ka Vizbulitei laikam gan būs taisniba.

Viņi bija pienākuši pie greznās balles zāles durvīm, kur baltās sienas mirdzēja zelta rotājumos un logus aizsedza smagi samta aizkari. Pie maza galdiņa gaitenī sēdēja Viktors Irbe un jaunā mākslas kritiķe Dzintra Kalniņa. No mīlīgi smaidošās Kalniņos viņš saņēma „Preses Pili”, un Irbe viņam pateica galdiņa numuru, pie kura viņam, saskaņā ar valdes lēmumu, kā varenās preses pārstāvim būs jātuvinājas tautai.

Saktas jaunkundzi cēli zem rokas saņēmis, Antiņš iesoļoja balles zālē, īstā laikā atcerēdamies frakas īrētāja aizrādījumu, ka nedrīkst zveņģelēt rokas. Tāpēc viņš ejot brīvo roku turēja stingri piespiestu sāniem, kā kareivis parādē.

Pie viņu apaļā, ar spodri baltu galdautu pārklātā galdiņa neviens vēl nesēdēja, un Antiņam tas bija pa prātam — varēs ar Saktas jaunkundzi kādu laiciņu pabūt viens. Viņš priecīgs pasita gaisā frakas ļipas un apsēdās, tūliņ gan atcerēdamies, ka tas nav pieklājīgi un dāmai jāļauj atsēsties pirmajai. Uztrūcies atkal stāvus, viņš centīgi pastūma Vizbulitei zem sēžamvietas krēslu. ,,Tā. Te nu mēs esam. Un kamēr pie mūsu galdiņa ieradīsies tauta, varēsim netraucēti apskatit „Preses Pili”, ko tur kollēģi sarakstījuši.”

Ar frakai piedienīgām, gulbja spārnu vēdām līdzīgām roku kustībām viņš atlocīja Preses baļļu izdevumu, kas vēl smaržoja pēc svaigas krāsas un, aci pēdējai lappusei uzmetis, nepatīksmē sarāvās. Nē, šito lappusi Vizbulītei nedrīkstēja rādīt. Tur bija tāds Reiņa Birzgaļa zīmējums, kas pat viņu tik tikko nenosarcindja. Pie aplaurota vīra pieminekļa bija nostājies kāds bezgodis un, kājas izplētis, tecināja strūkliņu. Virs bildes bija uzraksts: „Tradicionālā apiešanās ar Kultūras fonda laureātiem."

Antiņš steigšus pagrieza uz augšu avīzes priekšpusi un pēc meldijas „Stāv dzirnav's zaļā ielejā” sāka dziedāt tur iespiesto prologu:

„Kaut laika vēji tvanīgi,

Nav visiem viena mese, —

Kā zvani torņos skanīgi Mūs sasauc kopā prese.

Zūd debesskrāpju pamati,

Vairs nešķir zemes, amati,

Mēs jutāmies kā Rīgā.”

Vizbulīte nemierīgi sāka grozīties un ar dikti nelaimīgu sejas izteiksmi piebikstīja dziedātājam: ,,Jēra kungs, piedodiet, man tomēr liekas, ka tāda dziedāšana te nav paredzēta. Un kas tas ir par nepazīstamu, nekur nedzirdētu meldiņu?"

„Dziedāšana ir gan paredzēta, to es skaidri zinu, jo esmu valdes loceklis," paskaidroja izbiedētajai Saktas jaunkundzei Antiņš. „Ar šito Nikolaja Kalniņa sacerēto prologu, visi kopā dziedādami, mēs pirms polonēzes atklāsim balli. Es tikai ieloku balsi, kas man kādreiz nošļūk no meldiņa."

„Tādā gadijumā, varbūt, tomēr pagaidīsim, kad sāks dziedāt citi," Vizbulīte lūdza Antiņu paciesties, bažīgi vērodama kungu frakā, kas tuvojās viņu galdiņam.

Taču frakotā kunaa uzmanību frakotā Jēra galdiņam nebūt nebija piesaistīlusi dziedāšana, kā maldīgi domāja Saktas jaunkundze. Viņš nāca pavisam citos nolūkos, ko tūliņ ari pateica: ,,Es esmu balles polonēzes vadītājs Kerno. Un jūs, ja nemaldos, esat Jēra kungs?"

„Jā, tas es esmu," braši atsaucās Antiņš un piecēlies arī palocījās.

Polonēzes vadītājs turpināja: „Kā man ir darīts zināms, tad jūs ar savu dāmu iešot pirmajā pārī."

„Tiešām?" Un Antiņš tiešām brīnījās, ka atkal viens Zeltiņa pareģojums taisās piepildīties. Tad nu tikai žēl, ka polonēzes laikā, tās vadītājam aiz muguras ejot, nevarēs aprunāties par laulības šķiršanas lietām (tas nebūtu pieklājīgi), jo viņš zināja, ka Kerno kungs ir advokāts.

„Man ir doti tādi norādījumi, Jēra kungs," teica Kerno. „Lūdzu, sekojiet man."

Antiņš ar augsti paceltu galvu veda Saktas jaunkundzi garām galdiņiem, pie kuriem sēdēja daudz lepnāki kungi un dāmas, bet tos neviens polonēzes pirmajā pārī neaicināja. Lai nu skatās un skauž. Un tas, ko Antiņš dzirdēja, vēl vairāk pacēla viņa pašapziņu. Viens otrs balles viesis, viņu pamanījis, sauca citiem: „Tas taču ir Antiņš. Nudien, Antiņš Jērs. Un — kas to būtu domājis? — frakā."

Tātad grāmata par viņu jau gāja tautā un viņš bija sācis kļūt slavens. Tas nu gan nabaga Ragnai būs smags trieciens, kad viņa uzzinās, kādu ievērojamu vīru pametusi, Antiņš pēkšņi iedomājās, tai pašā brīdī tūliņ gan atminēdamies, ka apņēmies par viņu vairs nedomāt, un paskatījās Vizbulītē. Nē, Ragna ar saviem kailajiem pleciem tagad viņam blakus neizskatītos ne tuvu tik skaista kā Vizbulīte tautas tērpā.

Pie orķestra paaugstinājuma jau bija savirknējušies citi polonēzes galvgaļa pāri un viņus gaidīja. Tagad Kerno ar baltā cimdā tērptu roku deva zīmi mūzikantiem, kas sāka spēlēt, un krāsainā cilvēku čūska sāka slīdēt uz priekšu, ātri stiepdamās garumā, jo no galdiņiem veicīgi cēlās dāmas un kungi, pa pāriem stādamies astē.

Drīz visa dejas grīda bija stāvgrūdām pieblīvēta ar smaidošiem staigātājiem, kas tik tikko jaudāja aizsprauk-ties viens otram garām. Tāpēc polonēzes vadītājs (droši vien, nezinādams, ko nu lai iesāk) izveda viņus gaitenī un lika saķerties vienam aiz otra rokās. Te tiešām varēja justies daudz brīvāk, un, kad Kerno kā īsts karavadonis paspēra soli sāņus, lai uzmestu aci maršētājiem, Antiņš palaida tik priecīgu riksi, ka citiem, lai tiktu viņam līdz, laiku pa laikam iznāca krietni ko noskrieties.

Kad polonēzes vadītājs Jēram atgādināja tik ļoti necensties, jo te nevienam neesot nekur jāskrien, viņš bezbēdīgi atsmēja: ,,Es šovakar esmu tik priecīgs, ka bēru gājiena gausumā nevaru sevi noturēt. Man kājas cilājas pašas no sevis un skriet vien gribas."

Un tad nu Kerno, lai Antiņš pārējos balleniekus pagalam nenokausētu, saveda visus atpakaļ zālē, likdams satīties milzīgā dzīvā kamolā. Un viņš to bija gudri izdomājis, jo Jērs nu ietinās pašā kamola viducī, gribot negribot, piespiests visu laiku mīņāties uz vietas, līdz orķestris sāka spēlēt zilās Donavas valsi.

„Griezīsim nu!" iesaucās Antiņš un aplieca vīrišķīgi stingru roku ap Saktas jaunkundzes vidukli.

Bet viņa bikli pasmaidīja un palika stāvam uz vietas: ,,Es valsi neprotu, nekad to neesmu dejojusi. Un — ja arī

prastu, tautas tērpā gan laikam nedejotu. Tautas tērpam piedienas vienīgi tautas dejas.”

Antiņa sirds, to dzirdot, iesila vēl lielākā priekā, kaut arī viņš jau bija ar visu augumu atvēzējies, lai laistu vaļā slaidu griezienu. Tātad bez kāda pārspīlējuma varēja teikt, ka Vizbulīte ir latviska no galvas (viņas skaidrā ūdenī mazgātā seja ari šovakar nebija izskaistināta ne ar pūderi, nedz lūpu krāsu) līdz kāju pēdām. „Es — es — tādu kā jūs tikai sapni biju sapņojis kādreiz satikt. Un tagad...”

„Varbūt, ari sapņojat,” Antiņu pie rokas satvērusi un uz zāles malu vezdama, teica Vizbulīte. „Man tāpat šovakar uzmācas tāda neatvairāma sajūta, it kā es sapņotu, ka esmu pelnrušķīte, ko princis atvedis uz balli greznā pilī, kur tādu vārdu kā „trimda" neviens nekad nav dzirdējis. Viss te vizuļot vizuļo — acis, smaidi, dzērieni glāzēs, lustras pie griestiem un rotas ap dāmu kakliem."

Antiņš laimīgs smējās un atjokoja pretī: „Tad jau — vai šitas viss ir tikai sapnis, itin drīz — pusnaktī pavisam skaidri uzzināsim."

„Pusnaktī?”

„Nu kā tad. Jūs taču to pasaku arī esat lasījusi. Pusnaktī pelnrušķītei no pils jāpazūd. Bet es jums neļaušu pazust, turēšu ciet abām rokām.”

Dejas grīdas malā stāvēja Zeltiņš un māja abiem dejotājiem: „Antiņ, ja tev nav galdiņa, kur piemesties, pie mana ir brīvas vietas. Es tur atpakaļ nedomāju iet.”

„Kāpēc tā?” brīnījās Antiņš.

„Esmu iesēdināts starp tāda gada gājuma dāmām, kas man nupat jautāja, vai es esot tas pats Zeltiņš, kas uz kamieļa jājis pa tuksnesi? Kāpēc es vairs nevalkājot monokli? Tad es atbildēju, ka esmu — tas kamielis. Un viņas par to ļoti apvainojās.”

„Man pašam ir tauta, kurai tuvināties," lepni atteica Antiņš. „Kad sākās polonēze, nebija gan vēl atnākusi, bet tagad noteikti būs.”

„Tad redzēsimies pēc pusnakts,” un Zeltiņš, Vizbulītē skatīdamies, samiedza plakstus. Laikam viņam koda acīs nikni smēķētās cigaretes dūmi. „Tad es tev atzīšos, kādas ziepes ar tevi esmu ievārījis. Citi autori ne pret saviem lasītājiem, ne romānu varoņiem parasti tik vaļsirdīgi nav. Bet man kaut kā gribas tev pašam pateikt, ka tu nebūt neesi pilnā mērā atbildīgs par visu, ko esi darījis, Varbūt, man to gribas tev pateikt tāpēc, ka esmu tevi iemīlējis vairāk nekā biju gribējis.”

Nu jau atkal draugs nav skaidrā prātā, sāk muldēt visādas nesakarīgas ērmibas, līdzjūtīgi nodomāja Antiņš, bet pieklājīgi atbildēja: ,,Es to tavu grāmatu par mani vēl neesmu lasijis. Var jau būt, ka esi kaut kādus nedarītus darbus man piegudrojis klāt, bet par to parunāsimies citā reizē, kad būšu prāmatu pamatīgi izlasījis. Man šonakt arī pēc pusnakts nebūs laika ar tevi pļāpāt.” Teikto apstiprinādams, Antiņš nozīmīgi paskatījās Vizbulītē un cieši saspieda viņas elkoni.

,,Gan jau būs. Pats vēl meklēsi mani rokā,” nosmīnēja Zeltiņš, pagriezās un gāja prom, kur pie bostoniešu galdiņa ieraudzīja Linardu Taunu un Gunāru Saliņu.

Antiņš atgriezās pats pie sava galda, pa gabalu jau redzēdams un dzirdēdams, ka ap to ir sasēdušies skaļi ļaudis — trīs kungi smokingos (divi vecāki, viens jaunāks), apaļiga dāma violetā samta kleitā ar meitenīgi slaidu strupdegunīti blakus, kas (pēc deguna lidzības spriežot) laikam bija viņas meita. Kungi, jau manāmi iesiluši, lūkoja viens otram kaut ko iestāstīt un par pienācējiem nelikās ne zinis. Dāmas gan, kas garlaikotas skatījās apkārt, pacēla pret viņiem ziņkārīgas acis.

Antiņš vispirms palocījās pret dāmām, tad pret kungiem, kas vēl joprojām nelikās viņu redzam, un teica: „Es esmu Antiņš Jērs. Ceru, ka mēs jūs netraucēsim.”

„Sēdiet vien, te vēl krēsli ir brīvi. Mums neviens vairs klāt nenāks. Kas bijām nācēji, esam atnākuši. Kronīši palika pie Podiņiem svinēt Podiņa kundzes vārda dienu. Es gan savējos atrāvu. Teicu: lai tur plīst vai lūzt, uz Preses balli jāiet. Kā nu pašu lepnāko balli laidīsim garām neredzētu. Es esmu Brampāna kundze, un šitā te ir mana meita Lulla,” valodīgā kuplkrūte pasita ar galvu uz blakus sēdētājas pusi, kas laša krāsas kleitā sēdēja tik nekustīga, ka pat pērļu auskari viņas ausu ļipiņās nesakustējās. „Un tas tur pretī, ar glāzi rokā ir mans virs. Viņam blakus urbina ausi brālis, kas tagad nopircis grunti blakus mūsu mājai. Jaunais zeperis ir viņa dēls, studē koledžā un korporācijā.”

Lulla ar elkoni dunkāja mātei sānos, līdz beidzot tai izdevās viņu apklusināt un iečukstēt kaut ko ausī.

Brampāna kundzes vaigos kā mīkstos pēļos iesēdās priecīgs smaids: ,,Mana meita saka, ka jūs būšot tas grāmatā aprakstītais sētnieks Jērs. Bet jūs tik lepni esat uzcirties, ka man nemaz neienāca prātā, ar ko darīšana. Kungs, kas kungs, tāpat kā visi citi kungi.”

Dikti neveikli juzdamies, Antiņš nokremšķinājds un gribēja pats kaut ko pastāstīt par sevi: „Es nemaz vairs neesmu namzinis un esmu piederīgs pie šīs balles..."

Bet Brampāna kundze, viņā neklausīdamās, runāja tikai tālāk: „Jā, es arī lasīju un smējos vēderu turēdama, cik prasti, tādam neveiklītim, jums klājies. īpaši ar to atejas podu. Jūs tur ķimerējaties un ķimerējaties un netiekat nekādā galā, bet šī, nabadzīte, stāv jums blakus un aiz vajadzības nepacietīgi mīņājas...”

Antiņš pavisam nelaimīgs paskatījās Vizbulītē, kas arī nejutās diezko lāgā, un saņēmies vēlreiz lūkoja pārtraukt runātāju: „Kundze, jūs laikam nemaz nedzirdējāt, ko es jums gribēju teikt..."

Arī meita atkal sabukņīja mātes mīkstos sānus: „Mamma, klausies, Jēra kungs tev grib kaut ko sacīt.”

Bet Brampāna kundzes priecīgi burbuļojošais valodas strautiņš nebija apstādināms: „Un tad tā jūsu nelaime ar melno cūku, kad pārsalušie īrnieki jums dauzīja pa rorēm..."

„Tas viss pieder pagātnei, tagad es esu..." Antiņš izmisis izdvesa, bet viņam laikam vēl ilgi nebūtu izdevies apklusināt galda biedrenes spēcīgo sprauslāšanu, ja pēkšņi orķestris ar spēcīgu bungu rīboņu un misiņa šķīvju skandināšanu nepievērstu visu ballenieku uzmanību Ērika Raisteram, kas pieteica Reini Birzgali ar pirmo programmas numuru.

Aprima ne tikai Brampāna kundzes mute, bet aprāvās ari vīru valodas, jo Brampānietes brālis apsauca abus pārējos: „Kuš, tagad labāk paklausīsimies. Es tev pateikšu vēlāk, kas tavam karburatoram par vainu. Birz-galis ir jādzird. Es viņu atceros no Rīgas un vēl tagad nevaru aizmirst, kā viņš „Svētkos Skangalē" pateica tikai divus vārdus: „tīrs špirts”, bet visa zāle tūliņ nošalca."

„Diez, vai pats viņš tīru spirtu maz ir dzēris? Es gan Pirmā pasaules kara laikā..." Brampānietes vīrs vēl gribēja kaut ko teikt, bet brālis viņam nepacietīgi uzsauca: „Klausies mākslu un nedomā tikai par dzeršanu."

Ar bārdaino muti kā zirgs purkšķinādams, uz kājstarpē iežmiegta koka zirģeļa, kam astes galē piesiets plivinājās sarkans balons, starmešu gaismā ielēca tik lieliski grimējies čigāns, ka viņā tikai pēc balss varēja pazīt Birzgali. Gaisā paceltu cepuri novicinājis, viņš uzrunāja balleniekus čigāniskā valodā: „Labu vakaru, trimdas lielkungi un lielkundzes, labu vakaru. Jā, es saku, tā kā domāju — trimdas lielkungi, jo patiesiņ tādi jūs esat — tik lepnas balles kā šiten tā vecos laikos rīkoja tikai Baltijas baronu lielkungi. Par lepnību čigāniņam ir tāds sakāmais: kaut tu lepns paliktu! Un mēs jau visi zinām, kas nāk pēc lepnības...

Jūs, trimdas lielkungi, droši vien gribēsit zināt, kas es tāds esmu un kā te gadījies. Es esmu vecais Marcinkē-vičs no Čiekurkalna Latvijā un mani te atsūtīja mana valdība tā saucamai kultūras apmaiņai. Jūsu valdība šitās apmaiņas rāmjos uz mūsu zemi atsūtīja ragā pūtēju Ārmstrongu. Tad nu tā sanāk — dots pret dotu.

Pie mums, mīļajā Latvijā, viss iet tagadiņ tikai uz augšu, uz augšu vien. Labklājība sakāpusi tik augstu, ka nevaram vairs to redzēt. Un nu visi gaidēm, kad tā nāks atkal lejā.

Tagad pie mums nav ari tādas nekārtības, kā vecos laikos, kad ar pankūkām pakaļas slaucīja. Tagad visi strādājam godīgu darbu. Ari nabaga čigāniņi nu reiz ir tikuši pie darba un nevar vairs kā vecos laikos uzdziedāt. Vai jūs vēl atceraties šito dziesmiņu?"

Un Birzgalis sāka dziedāt:

„Čigāni Čiekurkalnā svinēja kāzas.

Trīs dienas dzēra, trīs dienas kāvās.

Skanēja tambriņš, tambriņš, vijole kauca.

Kristīne Marcinkēvič dancot gāja..."

Čigāniņš paklanījās par aplausiem, kas sekoja dziesmai, un gribēja arī zirģeli piespiest paklanīties, bet tas zviegdams slējās pakaļkājās. Padraudējis nepaklausīgajam ar džindžalu, viņš iežmiedza zirģeli atkal kājstarpē un teica: ,.Visiem čigāniņiem tagad asaras sprāgst pa acim ārā, jo mūsu čigānu sauli — tas ir mēnesi iekārojuši gan sarkani, gan strīpaini kungi. Viņi savā starpā lielās, kurš pirmais tur aizskries, bet es jums saku: neviens no viņiem nebūs pirmais. Pirmais būšu es ar savu šķimeli."

Pamanījis tuvumā Raisteru, čigāniņš māja viņam ar roku un sauca: „Lielskungs, ei lielskungs, piegrūd man špicku pie pakaļas — ak, piedošanu, piedošanu, kā es pārteicos — ne jau man, bet tam pūslim pie zirga pakaļas."

Preses biedrības priekšnieks piegrūda aizdedzinātu sērkociņu pie zirga astes piesietajam sarkanajam balonam, kas ar lielu blīkšķi pārsprāga.

Bārdainais čigāns ar koka zirģeli palēcās gaisā: „Tagad es ar savu auzu raķeti taisni uz mēnesi prom!"

Aplausiem atskanot, Birzgalis pazuda un Brampāna kundze sajūsmināta iesaucās: „Feini, kad es jums saku, tas tik bija feini."

Antiņš domāja, ka nu ir īstais laiks uzsākt valodas par mākslu: „Kundze, jūs laikam zināsit, ka tas, ko aktieri norunā vai nospēlē, parasti ir kāda rakstnieka sarakstīts darbs, bet Birzgaļa kungs šoreiz visu sacerējis pats, vārdu pa vārdam. Es kā Preses biedrības valdes loceklis biju klāt, kad..."

Bet Brampānietes uzmanību jau bija piesaistījusi Vizbulītes bize: „Jums tā bize nav īsta, es zinu. Bet jūs to esat tik skunstīgi uzspraudusi, ka nudien, izskatās kā no pašas matiem pīta."

Vizbulīte aizvainota pietvīka: „Tāda tā ari ir — no pašas dzīviem matiem pīta. Es nekad neko mākslīgu sevis izskaistināšanai neesmu lietojusi, jo neatzīstu par skaistu to, kas nav dabīgs."

„Ko nu jūs man stāstāt niekus, it kā es būtu tāda muļķe, kam visu ko var iestāstīt," Brampāna kundze sapiktojusies atcirta. „Kā jums var pēkšņi dabīgi rasties gaiši mati un bize, kad grāmatā skaidri rakstīts, ka esat bez bizes un īsiem matiem? Jūs taču būsit tā pati Jēra kunga draudzene, kurai kā sadedzis viņš joza pakaļ uz

Atlantikas sitiju. Mēs tur ari reiz ar viru un meitu bijām pavadit vikendu, un manam vecajam ar peldbiksēm tik tikko neizgāja tāpat kā jūsu Jēra kungam — stiprajos viļņos bruka nost."

Antiņš nu sāka nojaust, ka slavai, par ko tik ļoti bija priecājies, ir ari gluži nelādzigas ēnas puses un jau gribēja Brampānietei pateikt, ka ši ir gluži cita sieviete un grāmatā aprakstīto Ragnu nemaz nav redzējusi, bet Vizbulīte jau bija pietrūkusies kājās un mudināja celties arī viņu: ,,Iesim pastaigāties, es gribu satikt kādus paziņas."

Un, projām iedami, viņi vēl dzirdēja Brampānieti: „Tad nu gan ir ērce, ja tā var pārskaisties, kad godīgs cilvēks pasaka taisnību acīs."

„Saktas jaunkundz, neņemiet to tik ļoti pie sirds," mierināja Antiņš Vizbulīti. „Man ne prātā nenāca, ka tuvināšanās ar tautu būs tik grūta. Bet kā es varēju tuvināties, ja viņa mani nelaida pie vārda un negribēja kļausities, ko saku."

„Man pilnīgi pietiek, ka mēs viens otram šovakar esam varējuši tuvināties," Vizbulīte jau bija nomierinājusies un atkal smaidīja.

Viņi abi apstājās ļaužu drūzmā un apklusa, jo uz paaugstinājuma starmešu gaismā atkal bija izniris Birz-gaļa ducīgais augums, šoreiz bītņika gleznotāja ietērpā. Viņš nesa krāsu kasti un divus ielogotus audeklus — vienu sarkanu, otru melnu.

„Tagad es jums demonstrēšu, kā top abstraktās mākslas meistardarbi," teica bītņiks Birzgalis un sāka sirdīgi apstrādāt sarkano audeklu. Viņš uzšļāca tam virsū baltu, sarkanu un melnu krāsu un tad ar kailu delnu, kā riteni griezdams, sajauca tās kopā. Uz audekla parādījās virpuļojošu krāsu aplis, un gleznas darinātājs pacēla gaisā savu divās minūtās darināto mākslas darbu: „Divdesmitais gadu simtenis. Kas vēlas iegādāties? Cena tikai desmit tūkstošu dolāru."

Kad uz visām debesu pusēm piedāvātajam meistardarbam pircējs neradās, gleznotājs nolika zemē melno audeklu un sāka pa to staigāt, zābaku zoles ar baltu krāsu nokrāsojis. Tā uz melna fona radās baltu pēdu nospiedumi, kas tapa nosaukti par „Nākotnes ceļu."

Un kāds modernās mākslas apbrīnotājs pār visu zāli skaļi sauca: „Dziļi tverta doma. Tā mūsu pēdas, mūsu ceļš aiziet melnā tumsā.”

Jērs pats pirmais sāka aplaudēt un stūmās uz priekšu, lai māksliniekam apjautātos, cik viņš par bildi grib.

„Vai tu esi Antiņš?” no paaugstinājuma nokāpis, Birz-galis ar šķelmīgi dzirkstošām acīm viņam noprasīja. „Taisni tādu zīmēdams es tevi iedomājos. Še tev bilde par brīvu.”

Priecīgs pateicies par dāvanu. Antiņš spraucās cauri cilvēku mūrim, kas bija sablīvējies ap mākslinieku, un centās ātrāk tikt atpakaļ pie Saktas jaunkundzes. Viņš jau bija izlēmis, ka dāvinās gleznu viņai, jo tā simboliski izteica arī viņu abu nākotnes ceļu — drošu soļojumu divatā svešatnes putekļu neaptraipītām baltām kājām cauri šī bezjēgas laikmeta tumsai. Tiesa, uz melnā audekla bija tikai viena staigātāja — Reiņa Birzgaļa zābaku nospiedumi, bet viņš to bija tik dūšīgi nostaigājis, ka šķita — tam pāri gājuši vairāki drasētāji. Bez tam tāda glezna bija jāsaprot simboliski. Un Jēram nebija šaubu, ka Vizbulīte to arī sapratīs.

Taču viņš nekur vairs nevarēja ieraudzīt stāvētāju košajā tautas tērpā. Vai Vizbulīte būtu aizgājusi dejot? Nebija ticams, jo viņa modernās dejas nedejoja. Un orķestris patlaban spēlēja kādu amerikāņu danci, ko latvieši dejoja katrs pa savai modei: cits, kājas pa grīdu slaidi šļūcinādams, cits papēžus gaisā sizdams un priecīgs lēkādams.

Drošības pēc (Vizbulīte, varbūt, kādam aicinātājam kautrējusies atteikt) Antiņš pārlaida asu pētnieka skatienu dejas grīdai. Bet visur griezās un šūpojās tikai kaili pleci. Saktas jaunkundzes košais tautas tērps nekur nebija redzams. Tad viņš pamanīja Zeltiņu, kas stāvēja orķestra tuvumā un smīnēdams vēroja dejotājus, jo pats nekāds lielais dejotājs nebija.

Baltās pēdas melnajā tumsā augstu pār galvu pacēlis, lai ar svaigo gleznu kādam balleniekam nenotraipītu drānas, Antiņš steidzās turp un smīnētājam tūliņ noprasīja: „Vai tu, te stāvēdams, neesi redzējis Saktas jaunkundzi?”

,,Jā," atzinās Zeltiņš. „Es pat ar viņu aprunājos.”

„Uz kurieni — uz kuru pusi viņa aizgāja?"

„Taisnā ceļā uz mājām."

„Nestāsti niekus. Tas nevar būt tiesa. Viņa par mājās iešanu nekā man neteica. Un pulkstenis rāda tikai..." Antiņš aši paskatījās rokas pulkstenī: „Ko? Jau piecas minūtes pāri divpadsmitiem? Tas nevar būt."

„Tavs pulkstenis ir pareizs. Es ļoti labi atceros, ka bija tieši divpadsmit, kad viņa izteica vēlējumos iet mājās. Un tad mēs abi atzinām, ka tā būs labāk, jo viņai te nav īstā vieta."

„Un tu — tu viņai atļāvi aiziet bez manis, bez manas ziņas?" Antiņš iekliedzās, un viņa seja bija kļuvusi tikpat balta kā pēdu nospiedumi Birzgaļa gleznā.

„Es viņu pat pamudināju."

„Tu viņu vēl pamudināji?" un bridi likās, ka Antiņš ar melno tumsu, uz kuras ieloga tagad atbalstījās abām rokām, gāzīs smīniķim pa galvu.

„Jā, lai man nebūtu jāpūlas ar gudrošanu, ko viņa šonakt tev vēl varētu teikt."

„Kas tā par ģeķīgu izrunāšanos?" Antiņš nu bija noteikti pārliecināts, ka Zeltiņš vairs nav pie pilnas saprašanas. „It kā Vizbulīte būtu kāda stabulīte, kurā tu pūstu savu meldiņu."

„Bija. Taisni tāda pati kā tu."

„Es — tava stabule?" Antiņš gandrīz vai sāka smieties. Ko visu cilvēks ar siltu galvu nevar izgudrot.

„Taisni tā," atskanēja ļoti nopietna atbilde.

„Lika pagaidīt. Es vienmēr esmu dziedājis pats savu meldiņu, vai kādam tas patīk vai ne."

Zeltiņš smaidīja: „Ja nu reiz es esmu nolēmis tev visu vaļsirdīgi izstāstīt, tad man arī jāatzīstas, ka ne vienmēr esmu varējis noturēt tevi grožos un tev patiesi šad un tad pasprucis pašam savs meldiņš. Es ar tavu biezo pakausi gluži vienkārši kādreiz nezināju, ko iesākt. Tu spītīgs un nepielaužams turējies man pretī un paliki pats pie savas, ne manas gribas.

Zeltiņa mīklainajās un skaidram prātam nesaprotamajās izteikās Antiņš tomēr laikam saklausīja kaut ko aizdomīgu un ar neslēptu ziņkāri jautāja: „Ja nu tu, kā pats saki, esi sācis runāt pilnīgi vaļsirdīgi, varbūt, tu tagad pateiksi arī to, vai tā nav tava gudrā galva, kas man uzsūtīja Aukuperonu ar degvīna pudeli, lai mani piedzirdītu. Man toreiz tai sestdienā, kad gājām pie vanagiem, tādas aizdomas sāka rasties."

,,Par to es tiešām vienu bridi domāju. Kā piedzēries atturībnieks ar visādām ērmīgām izdarībām tu man brangi noderētu cilvēku smīdināšanai. Bet tad man kļuva tevis žēl un es tev liku atteikties no trešās degvīna glāzes."

„Tu man liki?” Antiņš sašutis iesaucās. ,,Tā nu gan ir fantastiska iedoma, Tu laikam domā, ka vari mani ar savām domām noburt kā kāds pasaku burvis un pavēlēt dancot pēc sava prāta. Es pats, par spīti lielajām bēdām, atteicos no trešās glāzes."

Zeltiņš kā mīlīgs brālis pieķērās Antiņam pie elkoņa un sāka viņu vadāt gar galdiņiem, kur kungi tik ļoti pūlējās būt asprātīgi, ka dāmas jautras smējās, kailos plecus drebinādamas. „Mīļais Antiņ, es negribu noliegt, ka tev pa daļai ir taisnība. Bet tikai pa daļai, saproti. Tu tik sirdīgi turējies manam nodomam pretī, ka mani pārliecināji. Tāda izdarīšanās ar tevi no manas puses būtu kaila varmācība, un tu vairs nebūtu tu, ja ļautos piedzirdīties. Es tev jau teicu, ka šad tad tev pasprucis pašam savs meldiņš. Bet, kā redzu, pēc visas manas garās runāšanas tev nav ne mazākās nojautas, kas īsti tu esi. Tad nu es tev pateikšu īsi un skaidri: tu neesi dzīvē ielēcis no mātes klēpja, bet izkāpis no manas galvas."

Antiņš sāka sirsnīgi smieties: „Es — izkāpis no tavas galvas? Visu ko par dzērājiem es esmu lasījis. Viņiem rādoties pat baltās pelītes, bet — ka rādās arī tādas lietas, kā no viņu galvas izkāpuši cilvēki, to es dzirdu pirmo reizi.”

„Antiņ, tu esi neiespējams," Zeltiņš bezcerīgi nopūtās un atlaida Jēra elkoni.

„Nu ta gan būs joki. Tu vēl sāksi runāt uz mata tāpat kā Ragna. Vai tikai viņa tev par mani kaut ko nav samelsusi?" Antiņš stipri aizdomīgs jautāja.

Bet Zeltiņš nepaguva atbildēt. No galdiņa, kam viņi patlaban gāja garām, piecēlās Preses biedrības Kanadas kopas priekšniece Biruta Senkēviča, apkampa Antiņu un un nobučoja viņu uz vaiga: „Tas jums sveiciens no manas draudzenes, to viņa lūdza nodot, kad es jūs Ņujorkā satikšot. Izlasījusi Teodora grāmatu, viņa man teica, ka viņai jūs dikti pcrtikat.''

„Tiešām?" Antiņš glaimots piesarka un pārlaida acis galdiņam, pie kura (laikam piekusuši tuvināties tautai) rakstnieki un dzejnieki beidzot bija salīduši vienā barā, pašmājnieki un ciemiņi.

„Manai meitai Dacei arī jūs patikat," smaidīdama teica Aina Zemdega. „Latviešu skolas uzdotajā domrakstā par pašas izvēlētu tematu viņa rakstija par jums."

Zeltiņš bezspēcīgi noplātīja rokas: „Tas vēl tikai trūka! Nu es ar viņu nemaz vairs netikšu galā."

Un tā arī bija. Antiņš no rakstu ļaužu galdiņa vairs nebija aizvelkams prom.

„Tedi, kur tu skriesi? Kas ar tevi noticis? Tu ari pie mūsu galdiņa vēl vari piespiesties."

Bet sauktais pat neatskatījās, jo bija pamanījis pie kāda cita galdiņa vienu vientuļu sēdētāju. Tas bija Aukuperons.

„Ko tu dzersi?" viņš apjautājās klāt pienākušajam draugam.

„Glāzi piena."

„šššš! Kāda nelaime tevi piemeklējusi?"

„Antiņš."

„Tu tak neesi Antiņš, ka tev jādzer piens?"

„Tu to Ģētes poēmu zini par burvju mācekli, kas izsaucis garus un netiek ar tiem vairs galā?"

„Kādus garus tad tu esi izsaucis?"

„Es tev jau teicu — Antiņu."

Aukuperons saskandināja glāzē ledus gabalus, kas bija gandrīz jau izkusuši: „Runā tā, ka cilvēks var saprast. Es te esmu ar pilnīgi skaidru galvu. Iegriezos tikai tā — garāmejot paskatīties, kā jūs te uzvedaties. Vai kāds nav jāliek pār plecu un jānes mājās."

,,Es nevaru Antiņam iestāstīt, ka esmu viņu izdomājis. Un kas tas trakākais, viņš mani vairs neklausa un sāk rīkoties pēc sava prāta. Tagad pat — tu redzi? — viņš paņēmis pie rokas Baibu Bičoli un ved dejot. Nu es no Jāņa Bičoļa dabūšu atkal brāzienu, ka atļaujos tādus nopietnā literatūrā nepieļaujamus jokus. Ej nu viņam iegalvo, ka Antiņš to dara pats ar savu galvu."

Visādus brīnumus pasaulē pieredzējušais Aukuperons par Zeltiņa atklājumu nemaz nebija pārsteigts: „Man jau likās, ka esi mani atkal iepinis kādā savu stiķu spēlītē. Bet to nu gan no manis neprasi, lai es Antiņam mēģinu ieklārēt, no kurienes viņš tāds radies. Man nav suņa sirds. Viņš, atturībnieks, to nepārdzīvotu."

,,Tur, varbūt, tev taisnība," atzina Zeltiņš.

,,Nu, pie vienas reizes tad atzīsties arī, kur tu izrāvi to Vizbulīti Saktu, šššš! Tādu nevienā mūsdienu modes lapā tu neatradīsi," smīnēja Aukuperons.

,,Es jau pats Antiņu — gan ar saviem, gan Vizbulītes izteicieniem — esmu vedinājis uz domām, ka tāds viņa iecerētais Icrtvieša sievas ideāls var būt tikai sapnis. Bet viņš to neliekas manām. Un es pirms šķiršanās no zemes dzīves viņu kaut kā gribēju iepriecināt, ļaujot tik dedzīgi meklēto beidzot atrast, kaut arī tas izrādītos tikai sapnis. Dažam pietiek ar paša sapņiem, lai justos laimīgs."

,,Pirms šķiršanās no zemes dzīves? Uz kurieni tu no Amerikas viņu tālāk sūtīsi? Izšausi ar raķeti uz mēnesi?" vīpsnāja Aukuperons.

,,Vai tev prāts? Antiņam tik moderni satiksmes līdzekļi nav piemēroti. Kā tu vispār vari iedomāties Antiņu raķetē? Es sūtīšu viņu ar vecmodīgiem eņģeļa spārniem uz vecajām labajām ticīgo debesīm. Un tur neviens ar raķeti nevar aizšauties, tikai ar ticīgu dvēseli. Man nav nekādu cerību, ka Antiņš Amerikā kādreiz varētu iedzīvoties. Paturot viņu te, mēs abi nejustos laimīgi. Bet tur viņš satiks daudzus sen mirušus gara biedrus un, varbūt, viņam tur izdosies sarīkot pirmos latviešu dziesmu svētkus. Tas būs viens no ierosinājumiem, ko viņam ceļa somā došu līdz, jo man ir aizdomas, ka debesis laikam ir vienīgā vieta, kur vēl nav notikuši latviešu dziesmu svētki." Pēkšņi Zeltiņš pietrūkās kājās un, kaklu izstiepis, vēroja dejas grīdu: ,,Lūk, paskaties, Antiņš jau dejo ar Baibu."

,,Un kas par to? Lai viņš dejo."

„Bet es to viņam neesmu licis darīt. Turklāt, viņš, pagāns, nevienam nav pat uzdrāzies virsū. Vai man par viņu vairs nav nekādas teikšanas? Kā es viņu tad dabūšu prom uz debesīm? Viņam tagad ir jākrīt. Es likšu viņam

pakrist, un ja viņš nekritīs, tad es patiesi vairs nezinu, ko iesākt," Zeltiņa deniņos no spēcīgās domu pārraides pietūka dzīslas un viņš ar piemiegtām acīm sekoja katram Jēra dejas solim.

Tikmēr Antiņš dejoja tik priecīgs, ka frakas ļipas plivinājās pa gaisu, un citi dejotāji piesardzīgi sāka turēties no viņa pa gabalu. Beidzot kaut kas notika. Pa gaisu aizlidoja parketa dēlīši (acīm redzot, tie bija domāti vārgāku dejotāju kājām), un Antiņš krita, tikko nenoraudams sev līdz Baibu, bet viņai tomēr izdevās noturēties un palikt uz kājām.

,,Redzi, viņš tomēr pakrita!" priecīgs izsaucās Zeltiņš un pakampa Aukuperona dzērienu, atstādams neaizkārtu atnesto piena glāzi. ,,Es varu vēl Antiņam pavēlēt. Tu redzēji? Bet viņš, vientiesītis, tagad pūlas cilvēkiem iestāstīt, ka viņa kritienā vainojami vaļīgie parketa dēlīši."

Antiņš patiesi to darīja. Viņš rādīja apkārt sanākušajiem dejotājiem, kas bija palīdzējuši viņam piecelties, grīdā izsisto caurumu un stāstīdams tik sparīgi plātījās rokām, ka orķestris pārtrauca spēlēt. Bet vienīgi Zeltiņš zināja, ka izlūzušais parketa dēlītis nebūt nav Antiņa kritiena īstais cēlonis.

,,Labi, tu viņam vari likt pakrist. Bet ar to vien nepietiek, lai aizdabūtu Antiņu uz debesīm," teica Aukuperons un brīnīdamies skatījās tukšajā glāzē. ,,ššš! Kad es to būtu izdzēris? Nupat vēl bija pilna. Ei, viesmīli Vēl vienu tādu pašu!"

Zeltiņš viebdamies dzēra pienu un sarauktu pieri skaļi domāja: ,,Jā, ir jāapsver un jāpārdomā visas iespējas, kā Antiņš vislabāk varētu šķirties no šīs bēdu pasaules. Viņš ir par jaunu un veselīgu, lai mirtu ar sirdstrieku, dunci un revolveri pat vislielākajās mīlestības bēdās viņš krūtīs negrūdīs. Indes iedzeršana aiz pārskatīšanās būtu pārāk samākslots un neticams gadījums. Kritiķi tūliņ tam piesietos. Nāve zem auto riteņiem ir nožēlojama un derdzīga. Plaušu karsonis ir izārstējams. Ar masalām neviens nemirst. Bet par vēzi negribas pat domāt. Lai tagad, ziemā, peldoties noslīktu, Antiņam būtu jābrauc uz Floridu, bet uz turieni laikam viņu neizdotos aizvilināt pat tad, ja tu viņam piešķirtu atvaļinājumu."

,,Antiņam nekāds atvaļinājums vēl nepienākas. Tik ilgi pie manis viņš nav nostrādājis. Par to nav ko runāt," darba lietās Aukuperons bija stingrs un noteikts.

,,Es taču ne no šā, ne no tā nevaru nogrābt Antiņu aiz matiem un uzraut debesis. Tur mani pašu, varbūt, nemaz iekšā nelaidīs. Man kaut kāds Antiņa aiziešanas veids ir jāizdomā," turpināja lauzit galvu rakstnieks.

„Tad domā vesels. Es iešu mājās — aijā, žūžu," Aukuperons sāka cilāties.

,,Tu nupat viesmīlim pasūtināji otru glāzi."

„Gan tu to izdzersi manā vietā. Es jau redzu, ka tev no piena kļuvis pavisam skābs ģimis. Man pirmdien āra darbs. Jākāpj uz skēfeļa. Reiz jau novēlos, bet laimīgā kārtā iekritu ceriņu krūmā un nobrāzu tikai ausis."

Zeltiņš sāka bungot ar pirkstiem pa galdu un īsi iesvilpās: „Kur tā māja ir, ko tu krāsosi? Vai vari man pateikt adresi?”

„Ko tad tu?" Nāksi palīgā strādāt?"

„Ja man nekā nrātīgāka nebūs ko darīt, vcnbūt, piekāpšu paskatīties, kā jūs abi raujaties."

Aukuperons pateica ielas un mājas numuru, kur viņš pirmdien strādās, bet. jau projām iedams, vēl apstājās un aizdomīqi paskatījās Zeltiņā: „To tu nedomā, ka tevi laidīšu uz skēfeļa, lai tu, varbūt, varētu Antiņu pagrūst."

„Vai tev prāts? Lai es rāptos uz skēfeļa un karātos gaisā pie nama sienas? Man jau reibsb kad esmu uzkāpis uz skapjaugšas," šausminājās Zeltiņš un ari piecēlās, iedams uz rakstnieku qaldiņa pusi, kur skanēja itin jautras un bēzbēdīgas balsis.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

ANTIŅŠ nesaprata, kas sunim noticis. Viņš bija šorīt piecēlies agrāk nekā citus rītus un suni pa Ņujorkas ielām kārtīgi izstaiginājis. Vilkuks kā pienākas bija nokārtojis visas savas darīšanas, lai līdz vakaram varētu izturēt, viņu mājās gaidīdams. Parasti suns pēc šādām rīta pastaigām bija labā omā un, kad saimnieks ēda brokastis, purnu viņa azotē iebāzis, diedelēja pēc savas daļas.

Šorīt Vilkuks sēdēja ausis nokāris un ļoti skumjām acīm skatījās, kā Antiņš ēda savu iemīļoto ēdienu — rupjmaizi ar biezpienu, piedzerdams klāt pienu. Kā citus rītus, viņš kāri nestiepa pretī pumu, lai satvertu viņam sniegto maizes gabalu, kas bija tikpat bagātīgi noziests kā paša saimnieka rieciens. Vilkuks gan viņam doto kumosu paņēma, bet neēda un nolika uz virtuves grīdas sev pie kājām, turpinādams skatīties saimniekā tikpat skumjām acīm.

,,Suņuk, kas tev šorīt noticis?" brīnījās Antiņš.

Vilkuks klusu iesmilkstējās un padevīgi nolika pumu viņam uz ceļgala.

,,Es saprotu, sunīt, tev mājās visu dienu vienam pašam garlaicīgi. Bet esi pacietīgs. Varbūt, mēs abi drīz vien tiksim pie jaunas labas saimnieces. Es vēl Vizbulīti Saktu nevaru bildināt. Bet tad, kad varēšu, man nav šaubu, ka viņa pie manis nāks. Tu nevari iedomāties, Vilkuk, cik viņa ir krietna un caur caurēm latviska sieviete. Taisni tāda, kā šinī pasaules Bābelē neiespējams sapnis. Es gan neesmu viņai jautājis, vai viņa ir suņu mīlētāja, bet

ceru. ka tāda noteikti būs, jo sunīši ar mīlestību pieminēti pat dainās. Vilkuk, dzirdi, neesi tik bēdīgs. Zini ko? Lai šodien tev nebūtu pārāk garš laiks, tu varēsi patrīt zobus gar manām vecajām kurpēm. Tās tā kā tā vairs nav valkājamas.''

Paēdis Antiņš pameklējās pa drēbju skapi un izņēma krāsu zaudējušas kurpes galīgi nodilušiem šķībiem papēžiem. Ar tām viņš farmā bija bradājis pa vistu kūti un tām jau sen bija vieta mēslainē, bet tā kā bija sīksts vecu, novalkātu lietu glabātājs, nespēja tās aizmest. Nu viņš pats iesprauda kurpi sunim pumā: „Še un esi priecīgs!"

Vilkuks gan pakustināja asti, bet pat zelēt atvēlētā kurpe viņu šorīt neiepriecināja. Brīdi zobos paturējis, viņš to nolika zemē un arī pats apgūlās, ar skumjām acīm sekodams katram saimnieka solim.

„Man ļoti žēl, Vilkuk, ka es nekā cita nevaru izdomāt, kas iepriecinātu tavu suņa dvēseli. Tu pats tak saproti, ka tevi uz darbu nevaru ņemt lidz, it ipaši šodien ne, kad krāsosim mājas ārpusi un man būs jākāpj uz skēfeļa."

,,Vau-vau! Vau-vau!" Vilkuks, piepeši kājās pielēcis un saimniekam acis skatidamies, sāka sirdigi riet.

„Ko tu baries?" jautāja sunim Antiņš. „Tu laikam gribi man teikt, lai nekāpju laukā uz tās gaisa lāviņas?”

Un suns nu sāka riet vēl sirdīgāk.

„Par to tu neuztraucies," mēteli mugurā vilkdams, mierināja suni saimnieks. „Ar mani nekas ļauns nevar notikt. Man galva neapreibs pat visaugstākajos debesu augstumos. Tik skaidra man tā ir. Tad nu sargā māju un uzvedies godigi, kā labam sunim pieklājas."

Vilkuks apklusa, atkal nogūlās uz gridas un, purnu uz priekšķepām nolicis, ar izmisušām acim skatijās, kā saimnieks priecigs iziet pa durvīm.

Antiņš tik tiešām šorit jutās neparasti priecīgs. Viņš juta sevī tādu pacilātāju vieglumu, it kā kāda neredzama roka celtu viņu gaisā. Un tāpēc, pa četrdesmit otro ielu iedams, viņš šorīt uz visu skatījās no tādas kā putna perspektīvas.

Pa ietvēm jau tecēja ļaužu straumes, steidzīgas un nepacietīgas, ar nakti neizgulētu nogurumu sejās. Steidzās kādas milzu mašinas riteņu kustināšanā iejūgti cilvēki, steidzās, tāpat kā bija steigušies vakar, aizvakar, gadiem ilgi un steigsies līdz dienai, kad kādā kapsētā viņi pazudīs, it kā nekad nebūtu bijuši. Cilvēki ar savu vienreizēju seju un vārdu viņi bija tikai dažiem radiem un nedaudziem paziņām, visiem citiem viņi nebija vairāk nekas kā bezvārda skudras milzīgajā lielpilsētas skudru pūznī, Atsevišķa cilvēka dzīve te bija tikpat nenozīmīga un nepamanāma kā viņa nāve. Nē, šai skudru pūznī viņš nu gan negribētu iejukt un pazust uz visiem laikiem (kā bija jau pazuduši daži latvieši), ja nebūtu atrasta Vizbulīte Sakta, kas pēc Ragnas zaudējuma deva viņa dzīvei jaunu jēgu. Viņu neatradis, bez vismazākām nožēlām šķirtos ne tikai no Ņujorkas, bet no visas šīs svešās zemes.

Pazemja piestātnes tumšajos un netīrajos gaiteņos drūzma bija vēl lielāka un cilvēki vēl steidzīgāki un nepacietīgāki, ar elkoņiem lauzdamies pārpildītajos pazemju vagonos. Un Antiņam (citu grūstītam un citus grūstot) nācās atzīt, ka viņš nav tāds cilvēks, kas kādreiz varētu iedzīvoties Ņujorkā, ja viņu te tagad nesaistītu kaut kas sirdij tuvs.

Ar tādām domām pazemis aizrāva Antiņu pazemes tumsā.

Zeltiņš tai rītā piecēlās stipri vēlāk un labu laiku pūlējās atcerēties, kas šodien svarīgs darāms. Beidzot tas viņam arī izdevās, un viņš nu kļuva neparasti darbīgs.

Sieva, uz darbu steigdamās, bija izdzērusi visu kafiju un viņam vajadzēja pašam piepūlēties, lai tagad to uzvārītu arī sev. Un kamēr kafija stikla burbuļpodā sāka pukšķēt, viņš laiku izmantoja lietderīgi. Sameklēja mazu koferīti un tam ar tušu uzrakstīja labi saskatāmiem bieziem burtiem: „Antiņš Jērs. D. P." Tad brīdi domāja, kas ceļa somā būtu liekams. Un viņa domas vispirms apstājās pie trimdas laikrakstiem, jo nebija nekur dzirdēts, ka tiem būtu kāds abonents arī debesīs. Ielika koferītī „Laiku" un „Latviju Amerikā". Citu kontinentu laikraksti pie rokas nebija. Protams, derētu arī kāds žurnāls. Ielika „Jauno Gaitu" un „Mazputniņu". Bet vajadzēja krietni nomeklēties, līdz atrada kādu aizpērnā gada „Ceļa Zīmju" burtnīcu. Tāds pats posts bija ar „Tiltu". Uģis, kā parasti, nu jau sen atkal bija aizmirsis savu solījumu sūtīt žurnālu. Grāmatas bija smagas un būtu gandrīz neiespējami izvēlēties no tām tikai dažas. Turklāt uz debesim nenosūtīto grāmatu autori varētu kļūt par mūža ienaidniekiem. Tāpēc ielika koferitī vēl tikai kokli, ko šim gadījumam bija īpaši nopircis.

Karstā kafija apdedzināja lūpas, bet nebija laika gaidīt, kad tā atdziest, jo vajadzēja steigties. Aukuperons ar Antiņu būs jau uzvilkuši virvēs iekārto lāviņu pie krāsojamā nama sienas un droši vien jau strādāja vaiga sviedros.

Tā tas arī bija. Jau pa gabalu pie nama, kura adresi Aukuperons bija pateicis, ieraudzīja divus baltus augumus baltās biksēs pie septītā stāva logiem, uz gaisā uzvilktas redeļainas lāviņas uzkāpušus.

Par laimi, kokiem apstādītās ielas malā (laikam autobusu gaidītājiem nolikts) bija soliņš. Uz tā nu varēja atsēsties un gaidīt, kas un kā notiks, ja vispār kaut kas notiks.

Rakstnieks nemaz nebija drošs, vai un kā varēs ietekmēt paša radītā stūrgalvīgā romāna varoņa tālākās gai-tas. Viņš mājās pie rakstāmgalda bija izdomājis, ka šķietams nelaimes gadījums, kas par tādu nemaz neizvērstos, jo Antiņš sāktu lidot uz debesīm, zemi nemaz nesasniedzis, varētu būt pietiekams iegansts Antiņa nonākšanai debesīs. Bet ja nu spārni kaut kādas fantāzijas kļūmes dēļ laikā neatveras (tā tas kādreiz notiek ar lidotāju izplētņiem), tad varēja notikt kaut kas neparedzēti bēdīgs.

Tāpēc autors katru reizi izbailēs sarāvās, kad romāna varonis uz lāviņas stiprāk sazvārojās, sareni slaidi un spēcīgi vicinādams. Cik no apakšas varēja redzēt un nojaust, laiku pa laikam Aukuperons Antiņam gan ar roku, gan mutes plātīšanu aizrādīja, lai strādā uzmanīgāk. Bet Jērs, darbā aizrāvies, reizēm atmuguriski atkāpēs līdz pašai lāviņas ārmalai. Taču viņš nenokrita un pat vēl dziedāja.

Bija jau pagājusi turpat vai stunda, nepacietīgi gaidot, kad nabaga autors, pagalam samocījies, sāka murmināt tādu kā ērmīgu lūgšanu: ,,Antiņ, kāpēc tu spītējies. Kad es tev saku, tu krizdams nenokritīsi un nebūsi beigts, jo es tev nevaru pieļaut mirt. Tu man vēl būsi vajadzīgs nākamajai grāmatai, kurā es esmu nodomājis aprakstīt tavus piedzīvojumus debesīs. Tur tev klāsies labāk nekā te, par to esmu pārliecināts. Jo tur bez mūsu tautas atmodas laika darbiniekiem tu satiksi ari sev līdzīgus radījumus — tādus, kas izkāpuši no rakstnieku galvām — jo viņu dzīvība dažreiz ir sīkstāka un ar ilgāku mūžu nekā no mātes klēpja pasaulē laistajiem mirstīgajiem cilvēkiem, Tā tas ir, Antiņ. To tev pašam kā cītīgam grāmatu lasītājam vajadzētu zināt. Un tad, ar šiem rakstnieku radītajiem radījumiem aprunādamies, tu ari uzzināsi, ka es nebūt neesmu vienīgais, kas šā vai tā tev nodarījis pāri. Ja tu, piemēram, debesīs satiksi Pietūka Krustiņu, tad ļoti var būt, ka viņš tev gauži sūdzēsies par Kaudzītēm, ka brāļi viņu drusku par daudz iznerrojuši, kā zvērināti reālisti izsmiedami tautiskos romantiķus. Un tad tu atzīsi, ka es pret tevi nemaz neesmu bijis ļaunprātīgs. Bet tagad tu esi man vajadzīgs debesīs, jo es tik ilgi nevaru gaidīt, kamēr tu, pienu dzerdams, nosirmosi un nomirsi aiz vecuma nespēka."

Zeltiņš jau bija izrunājis sausu muti, bet nekas vēl neliecināja, ka viņa murmināšana kaut kā būtu ietekmējusi Antiņu. Protams, vārdus Antiņš nevarēja sadzirdēt, bet viņam vajadzēja uztvert sava autora domas un saskaņā ar tām rīkoties, kā to pieklājas darīt katram apzinīgam romāna varonim.

Pacietību zaudējis, rakstnieks jau gribēja iet mājās un sēsties pie rakstāmgalda, lai lūkotu izdomāt vēl kaut kādas iespējas, kā pēc ārējā paskata puslīdz dabīgā veidā varētu aizdabūt Antiņu uz debesīm, kad viņam piepeši iešāvās prātā, ka ir kaut ko vēl aizmirsis pieminēt.

Un viņš nu teica jau itin stiprā balsī: „Klausies, Antiņ, ja tev pie šīszemes dzīves tik spītīgi liek turēties tikai Vizbulīte Sakta — tu pats tā šorīt domāji — un tu, ja nebūtu saticis viņu, ar labu prātu šķirtos no šīs svešās zemes, tad es tev skaidri un gaiši varu pateikt, ka Vizbulīti..."

Zeltiņš iztrūcies sarāvās, jo viņš vēl nebija izrunājis līdz galam Vizbulītes vārdu, kad Antiņš augšā uz lāviņas sazvārojās tik spēcīgi, ka viņu no nokrišanas paglāba tikai brīnums.

Tātad nu bija uztaustīta Antiņa sirdī visvārīgākā vieta. Tai tagad steigšus vajadzēja dot jaunu, vēl spēcīgāku ietekmējumu, jo, kā varēja manīt, Aukuperons uz Antiņu par viņa lielo pārdrošību bija tā noskaities, ka atgrūda vaļā kādu logu un lika zellim kāpt pa to iekšā. Antiņš neklausīja, un abi uz šaurās lāviņas tik tikko nesāka spēkoties. Bet kad tā pavisam bīstami sašūpojās (Zeltiņš tai brīdī aizvēra acis), Aukuperons atmeta ar roku un iemērca savu sareni krāsu podā, muti gan joprojām vēl dusmīgi plātīdams.

Šo izdevību nedrīkstēja palaist garām. Un mazdūšīgais autors sadūšojies turpināja: „...tādu sievieti kā Vizbulīti tev vēl cerība satikt tikai debesīs, jo tā, ar kuru es tevi savedu kopā, bija manis izdomāta, lai tevi iepriecinātu."

To pateicis, Zeltiņš ar aizturētu elpu gaidīja, kas nu notiks. Un nebija ilgi jāgaida, laikam pat nepagāja pilna sekunde, kas tikai satrauktajam vērotājam šķita kā vesela mūžība, kad Antiņš atmuguriski spēra soli, zem kura vairs nebija lāviņas. Palaidis vaļā sareni, viņš gribēja ieķerties virvēs, bet rokas bija par īsām. Viņš krita.

Varbūt tā bija kādas sekundes simtdaļa, ne vairāk, kad kritējs kā akmens drāzās lejā, bet gauži pārbiedētā autora sirds tai mirklī apstājās pukstēt. Vai tikai spārni laikā atvērsies un Antiņš nenokritīs uz cietā asfalta? Tad no viņa paliktu pāri tikai tintes traips. Bet — bet — ja tomēr viņš būtu bijis kaut kas vairāk nekā tikai izdomas tēls? Ledainas šaušalas pārņēma, tādu (gan lāgā neticamu) varbūtību iedomājoties.

Taču — un autors aiz sajūsmas gandrīz vai balsī iegavilējās — no Antiņa muguras izsprāga divi balti spārni un viņš vairs nekrita, bet sāka izplestām rokām lēni slīdēt pār kāda koka galotni. Tai slaidu loku apmetis, viņš nolaidās līdz soliņam un, spārnus ievilcis, atsēdās Zeltiņam blakus: „Nu, nelaimes čupiņa, kā jūties? Liekas, ka esi pārlaidis diezgan baigus brīžus, mani no zemes Antiņa debesu Antiņā pārvērst pūloties. Bet ar šādu vieglprātīgu rīcību tu būsi iekūlies vēl lielākā ķezā, jo manam skatam un manai saprašanai būs pavisam citas perspektīvas un dimensijas, līdz kurām tavs aprobežotais prātiņš diez vai sniegsies. Jau tagad es visas lietas redzu skaid-

rāk nekā bija redzējis līdz šim. Ari to, ka esi tomēr gribējis mani panerrot. Bet es tev piedodu, jo redzu, ka šisdienas lielajā pārdzīvojumā tev uz galvas saradies vairāk sirmu matu, cik nu vispār to tev vairs ir."

Antiņa valoda bija kļuvusi pašapzinīgāka un viņš ar neslēptu smīniņu it kā no augšas noskatījās uz savu autoru. Pēkšņi viņš piecēlās un sāka mudīgi izģērbties.

,,Antiņ, ko tu dari? Te uz ielas, gaišā dienas laikā!" pārsteigts iesaucās Zeltiņš.

,,Tu laikam gribi, lai es ierodos debesīs netīrā krāsotāja virsvalkā. Tas nu neiet. Tev, savas intrigas ar mani kombinējot, arī par to vajadzēja padomāt, lai es savā debesu ceļojumā dotos piemēroti apģērbies. Un nu tavas izklaidīgās izdomas dēļ man būs jālido vienā kreklā, kā uz bildēm zimē eņģeļus. Be es ceru, ka tur augšā mani par eņģeli neviens nenoturēs, kad pateikšu, ka esmu latvietis. Un vai tā nu būs, ka debesis nebūs neviena pieklājīga veikala, kur nopirkt jaunu zemes putekļiem neap-lipušu drēbju kārtu."

Antiņš tiešām izģērbās līdz kreklam, tā kā Zeltiņš bija priecīgs, ka tuvumā nav neviena garāmgājēja. Tad Jēru kreklā policija vēl varētu apcietināt un visas pārcilvē-cīgās pūles iedabūt viņu debesīs būtu bijušas veltīgas.

,,Še, es tev ceļa somā ieliku dažus laikrakstus, žurnālus un kokli."

Bet, sevi kreklā apskatījis, Antiņš gluži apmierināts atzina: „Labi gan, ka es to šorīt uzvilku tīru un vakar vakarā biju vannā. Tagad nebūs kauns uzlaikot kādu debesu uzvalciņu. Kā tu domā, kāda gadsimta drānas man vajadzētu izvēlēties? Tur taču, cik saprotu, būs sapulcējušās būtes no visiem laikmetiem un tautām, un katra, droši vien, tur staigā sava laika apģērbā. Tādai tērpu parādei vajadzētu izskatīties ļoti interesantai. Un diez kādā valodā viņi visi debesīs saprotas. Ļoti ceru, ka tā nav latīņu valoda, jo to es skolā neesmu mācījies."

Zeltiņš neko vairs nepaguva Antiņam pateikt, jo ieraudzīja, ka Aukuperons, uz ielas izskrējis, mētā pa gaisu rokas un sauc: „Antiņš. Kur palicis Antiņš? Es viņam jau teicu, lai tik traki nedīvelējas. Mālderu skēfelis nav nekāda dejas grīda. Bet taisni šorīt viņš bija kā driģenes saēdies. Nu būs vēl nosities."

Antiņš aizrāvās aiz koka stumbra: „Nu es laidīšos. Uz redzi! Citādi, mani ar spārniem ieraudzījis, Aukuperons vairs netiks gudrs, kas te īsti notiek. Es tev laiku pa laikam rakstīšu un sūtīšu vēstules uz Zemi ar baložu pastu, jo domāju, ka ari debesis būs baloži, lai tu skaidri visos sīkumos zinātu, kā man tur augšā klājas, un nesarakstītu atkal kādas muļķības.”

Spārnus savicinājis, viņš izstiepa roku pēc koferīša un sāka celties gaisā, vēl savam autoram uzsaukdams: „Tikai neaizmirsti pievākt Vilkuku, lai suņuks tukšajā dzīvoklī aiz bēdām par mani nenobeidzas. Atslēga ir virsvalka bikšu kabatā. Un pasaki sunim, ka viņa saimnieks tagad jūtas lieliski, no visām zemes bēdām atraisīts."

„Par Vilkuku tu nebēdājies. Es suni ņemšu pie sevis un lasīšu viņam priekšā tavas no debesīm sūtītās vēstules,” sauca Zeltiņš projām lidojošajam Antiņam, kas nu jau bija gabalā un, gar kādu pelēcīgi zilganu mākoni lidodams, čakli cilāja spārnus.

Tikmēr Aukuperons bija jau pārskrējis pāri ielai un elsādams sapurināja Zeltiņu pie pleciem: „Kur ir Antiņš?” Bet nikni purinātais autors mierīgi atbildēja: „Antiņš ir debesīs.”

Content

Zeltiņš Teodors Antiņš Amerikā cīnās ar sievu un trimdu

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA