Zeltiņš Teodors

Antiņš debesīs meklē latviešus

Teodors Zeltiņš

Antiņš debesīs meklē latviešus

PIRMĀ NODAĻA

Man grēku nav!" stingrā pašpārliecinātā balsī teica Antiņš, ļoti pārsteigts par neviesmīlīgo sagaidīšanu pēc ilgā lidojuma pa bezgalības zvaigžņoto tumsu. Spārnu cilāšana laisties neieradušai dvēselei nav nekāda nieka lieta un bija tā nogurdinājusi, ka tagad tikko jaudāja noturēties stāvus uz kailajām kāju pēdām, kas arī sūrstēja, garām skrienošo gaisa straumju sakarsētas.

Bet jau pie vārtiem — ar mūžības sudraba sarmu apsarmojušajiem debesu vārtiem — viņam vajadzēja krietnu bridi klaudzināt, līdz izdevās saklaudzināt un saūjināt vaļā vērēju. Salīcis večuks (laikam viņa plecus vilka lejup kaklā pakārtā milzu atslēga) ārpusē stāvētāju vispirms aizdomīgi nopētīja no galvas līdz plikajiem stilbiem, tad neticīgi nokremšķināja, ka tāds tiešām laižams iekšā, un tikai pēc tam ar abām rokām pacēla acīm redzot ļoti smago atslēgu. Vārtos pavērās ne vairāk kā šaura spraudziņa, lai viņš pa to, spārnus pie muguras cieši pievilcis, varētu iespraukties.

Un nu — aizdomīgā vārtu slēdzēja ievests un atstāts — viņš stāvēja bezlogu telpā, kur sienu vietā no grīdas līdz griestiem visapkārt slējās atvilktne pie atvilktnes, un pie plata, kā ledus caurspīdīga, ziliem papīriem apkrauta galda sēdēja omulīgi apaļīgs vīrs, kas viņu, acis nepaceldams, bija apsveicis ar nepatīkamo jautājumu: „Kādi ir jūsu grēki?"

Kā viņam — Antiņam Jēram — kāds vispār tā varēja jautāt? Vai te par viņu neviens nekā nezināja? Vai varēja būt, ka debesīs par zemes ļautiņu dzīves gaitām nemaz neinteresējās un atstāja neievērotus kā viņu labos, tā nelabos darbus? Māte kopš agras bērnības, tiklīdz, no viņas rokas vaļā palaists, sāka likt uz spodri noberztās baltās dēļu grīdas pirmos patstāvīgos, kaut ari vēl nedrošos zemes gaitu solīšus, allaž bija teikusi un atgādinājusi, ka Dievs debesīs redz ne tikai katra cilvēka darbus un nedarbus, bet var caur cietajām grēcinieku pierēm saskatīt arī visslepenākās domas un iekārošanas. Tāpēc viņš nekad (pat vismelnākajā nakts tumsā) nebija atļāvies domāt kaut ko grēcīgu vai nepieklājīgu. Par darīšanu nemaz ir nerunājot. Un nu — viņam kā kādam grēka gabalam strupi noprasīja: „Kādi ir jūsu grēki?"

„Man grēku nav!" Ko citu viņš ar tīru tikumīgu sirdi būtu varējis teikt, kā tikai godīgu taisnību, kāda tā pašam rādījās.

„Vai tiešām tā var būt — jums nav neviena, pat vismazākā grēciņa?" papīru lasīšanā iegrimušais vīrs ieziņ-kārots pacēla acis pret Antiņu, un viņa gludi skūtie apaļie vaigi lielā laipnībā spīdēja tikpat spoži kā kailais galvvidus ar baltas matu pūkas vainadziņu tam visapkārt, no auss līdz ausij. Vienā krekliņā no Zemes atlidojušais jauneklis, kas teicās esam bez grēka, viņa lūpu kaktiņos bija ievilinājis jautras dobītes.

Par spīti stingrajai balsij un drošajai atbildei, Antiņš Jērs no ārpuses izskatījās stipri sašļucis. Spārni ļengani, gluži kā bez dzīvības, nokarājās pār viņa muguru, ar galiem atdurdamies krusas zvirgzdiem noklātajā debesu grīdā. Pagalam nokusis, viņš smagi elpoja ar vaļā muti, un sasvīdušu matu šķipsnas lipa pie viņa gaišās un gudrās pieres. Turklāt vēl abām rokām viņš bija sakampis krekla priekšu un izmisis to raustīja. Nešpetnie amerikāņu krekli! Tie bija tik īsi, ka sniedzās tik tikko pāri dibena puslodēm. Ar centīgu spārnu cilāšanu visu laiku aizņemts, viņš to agrāk nebija ievērojis un pamanīja tikai tagad, ka stāv debešķīgā pratinātāja priekšā aplam puspliks. Un varēja būt, ka taisni šī nepieklājīgi īsā krekla dēļ bija par sevi radīji^ gluži aplamu priekšstatu, tik tiešām izskatīdamies pēc paviegla sprukstiņa, kas spruktin izsprucis diez no kāda apgrēcības zaņķa. Tāpēc Antiņš cīnījās nostiept kreklu cik vifen iespējams zemu un, lai tas aizr sniegtos vismaz līdz puslieliem, krietni ielocīja ceļgalos kājas. Tā no sava parastā staltuma viņš gan daudz ko zaudēja, taču nejutās vairs tik pliks.

Sasarcis un par jaunu sadūšojies, lērs nu sāka pazemīgi atvainoties: „Lūdzu, atļaujiet izlūgties piedošanu, ka esmu ieradies debesu valstībā šādā nepiemērotā tērpā, kas par manu nevainojamo morālisko stāju patiesi var radīt visnelabākās aizdomas. Bet — bet — man spārnu savicināšana iznāca pavisam negaidot — es nokritu vai — pareizāk sakot — Teodors Zeltiņš mani nogrūda no krāsotāju lāviņas, un tad es domāju — man likās, ka labāk tomēr debesīs ierasties kreklā, kas man ir mugurā vienmēr tīrs, nekā krāsām noķēpātā krāsotāja virsvalkā. Bet — nemaz tā kārtīgāk nebiju ieskatījies, cik tie sasodītie amerikāņu krekli īsi."

Vīrs ar spīdošo galvu, izskatīdamies pēc tāda kā debesu grāmatveža, par Antiņa cīkstīšanos ar kreklu tikai pasmaidīja un smaidīdams teica: „Par tādu nieku, kā atplivināšanos uz debesīm kreklā, nav ko uztraukties. Kādi te kādreiz aiz vārtiem nav stāvējuši. Ja tikai iums, kā drošsirdīgi apgalvojāt, citu grēku nav. Tos, kas debesīs mēģina ielavīties ar meliem, agrāk vai vēlāk pieķer un bargi soda."

Antiņš piepeši nosvīda. Bet tam par iemeslu nekādā gadījumā nevarēja būt debesu temperātūra. Gaiss te bija tik patīkami pavēss kā agrā Latvijas pavasarī. Drīzāk šķita, ka sviedrus uz viņa pieres izrāva pratinātāja zilo acu skats, kas kā smaila lāsteka izdūrās cauri Jēra dvēselei, piepeši liekot atcerēties kaut ko pavisam piemirstu — nakti tumšajā sētnieka miteklī, kad viņš ar Ragnu vēl nebija laulājies, bet abi palika, gulēja vienā gultā. Kā tā kaut kas bija varējis izsvīst no viņa visādi citādi krietnās atmiņas? Laikam jau tomēr notika tā, ka mēs nepatīkamās lietas aizmirstam ātrāk nekā to kādreiz drīkstētu. Bet tad — tādā gadījumā — vai viņš — kaut arī nevainīgi labā ticībā — neapzinīgi nebija samelojies?

Nu ar steigu vajadzēja glābt, kas vēl glābjams, lai uztraucoši krekšķīgais, ar mūžības sudraba sarmu apsarmojušo vārtu slēdzējs, kas tepat vēl grozījās, neizstumtu viņu pa vārtiem atkal laukā. „Jā, jā, tā es teicu — stiprā un godīgā ticībā — teicu, ka grēku man nav. Bet, bet — sev pašam par lielām bēdām — nupat es sāku atcerēties, ka laikam būšu — būšu maldījies."

„Tas nav nekas neparasts. Tādas lietas notiek. Paši sevī mēs dažkārt maldāmies vairāk nekā citos." Mierināja Antiņu debesu kartotēkas pārzinis.

„Kaut kā — pagalam nesaprotamā kārtā — man bija izslīdējis no prāta ..."

„Piemirsies kāds grēciņš?"

„Jā," izdvesa dobju vaidu Antiņš.

„Tad tā tūliņ arī vajadzēja teikt, ka nevarat visus savus grēkus atcerēties. Tas ir tikai cilvēcīgi un saprotami. Bet tā nav liela nelaime. Es jums pavisam vienkārši un viegli varu palīdzēt atcerēties — man ir tikai jāpaskatās mūsu debešķīgajā kartotēkā."

Antiņš sāka noģist, kas glabājas ļoti daudzajās atvilktnēs, kuras aizsedza birojiskā paskata telpas sienas. „To es nezināju, nevarēju iedomāties, ka jums te debesīs ir tāda kartotēka."

„Ko tur uz Zemes jūs galu galā domājat? Ka Dievs pats izseko tūkstošiem miljonu cilvēku viņu dienišķajās gaitās? Ja arī techniski tas nesagādātu nekādas grūtības, tad tā būtu gaužām nelietderīga Mūžīgās Majestātes dārgā laika tērēšana, jo lielumlielās daļas Zemes cilvēku dzīvītes sastādās no gaužām nenozīmīgiem sīkumiem, kas tikai viņiem pašiem liekas dikti svarīgi. Tādēļ mums ir noorganizēts īpašs informācijas dienests, kas savāc vissīkākās ziņas par to, ko radības kroņi tur lejā uz Zemes bumbas dara. Katram vienam jau ar dzimšanas brīža pašu pirmo sekundi tiek ielikta viņa atvilktnē reģistrācijas kartīte, kas dažam labam raibajā mūžā kļūst par pirmo nevainīgo lapu biezam dzīves romānam. Lūk, te tā ir — mūsu debešķīgā kartotēka, un es jau gadiem ilgi esmu tās pārzinis."

To pateicis un kļuvis nopietns, debesu kartotēkas pārzinis piecēlās: „Jā, es nemaz vēl nezinu, kā jūs sauc."

„Antiņš Jērs," atskanēja jau atkal itin pašapzinīga balss.

„Jērs?"

„Taisni tā. Jērs."

„Tad jūsu lietu atradīsim kā nieku, jo diezko daudz dvēseļu ar tādu uzvārdu manā kartotēkā nebūs."

Un laikam nebija arī, jo Antiņa lietas meklētājs, tikko atrāvis vaļā kādu atvilktni, izcēla no tās laukā itin pabiezus vākus. „Šitie paši jau būs. Tad nu paskatīsimies, cik daudz no tā, kas nebūtu piemirstams, esat jau piemirsis. Jūs vēl stāvat kā pliks dievkociņš kājās? Lūgtin lūdzu piesēsties. Var paiet krietns laiciņš, kamēr pārlaižu acis jūsu dzīves stāsta lapiņām, kurn te sakrājies itin daudz."

Galdam otrā pusē norādītajā krēslā atsēdies, arī Antiņš bažīgi skatījās, cik daudz cieši aprakstītu lapu bija salikts vākos, uz kuriem rēgojās, lieliem melniem burtiem glīti uzrakstīts, viņa vārds un uzvārds- Tur, bez šaubām, bija pierakstīti visi viņa labie nodomi, darbi un sasniegumi, bet starp tiem varēja būt iespiedies kāds pavisam mazs nedarbiņš, par spīti godīgajai pārliecībai, ka viņam tādu nav. Pats nupat bija pārliecinājies, ka atmiņa kādreiz var izspēlēt ļoti nepatīkamus jokus. Laikam tādēļ stipri nemierīgas dvēseles balsī iejautājās: „Bet — par katru kaut cik svarīgāku notikumu cilvēka dzīvē taču laikam Dievam tiek ziņots?"

„Protams. Kā tad citādi? Tāpēc jau mums šī kartotēka vispār ir iekārtota," atbildēja debesu kartotēkas pārzinis un nolieca zemāk galvu, kā likās, lāgā nevarēdams saburtot kādu starp ciešajām rindām iespiestu papildinājumu ar ļoti sīkiem burtiņiem.

Jērs no Amerikā nodzīvoto gadu pieredzes zināja, ka tieši tādi — sīkiem, tikko salasāmiem burtiņiem rakstīti papildinājumi varēja būt ļoti nepatīkami. Tādus dažādiem, uzbāzīgi piedāvātiem līgumu rakstiem mēdza pievienot amerikāņu veiklie veikalnieki, un tā dažs šāda papīra parakstītājs tikai vēlāk atskārta, ko īsti parakstījis.

Spriegā uzmanībā viņš sāka vērot viņa dzīves stāsta lasītāja seju. Taču laikam papīros nekas nelabs neslēpās, jo debesu kartotēkas pārzinis, tos lasīdams, pamazām sāka smaidīt, līdz iesmējās pilnā balsī: „Nabaga Matilde!"

„Kas noticis ar Matildi?" Antiņš ziņkārīgi iejautājās. „Viņa bija mana pirmā saimniece, kad es, Amerikā iebraucis, strādāju vistu farmā. Vai viņu būtu piemeklējusi kāda nelaime, kad es — aizbraucu uz Ņujorku?"

„Nezinu gan, vai viņa kaut ko vēl nepatīkamāku varētu pārdzīvot par to. ko nabadzīte dabūja iziust naktī, kad — savas istabas gultā velti jūs izgaidījusies — atrada jūsu istabas durvis aizslēgtas... Un viņa tik centīgi bija jūs baroiusi ar bekonu un olām..

„Kā jūs domājat? Vai olu dēļ man vajadzēja ļauties pavesties? Kas es būtu? Nopirkts mīlētājs. Es aiz kauna nevarētu spogulī uz sevi paskatīties. Un tagad — vai tagad es te sēdētu? Tāoēc labāk ar skaidru sirdi vistu kūtī situ saindētās pusdzīvās žurkas."

„Un kad vairs nevarējāt izturēt — bēgāt uz Ņujorku?"

„Nē, tādēļ vien no vistu farmas neaizbraucu. Es jau visu laiku biju ilgojies dzīvot tur, kur svešumā kopā vairāk tautiešu, lai varētu ..

„Atrast sievu ar bizi?" turpināja tirdīt Antiņu debešķīgās kartotēkas pārzinis.

„Jā, tādu līgavu es tiešām ilgojos un meldēju, ieliku pat avīzē sludinājumu, lai atsaucas, bet kaut kā — pats vairs nevaru saprast — sapinos, apprecējos ar sievieti, kas .itin nemaz nebija manis cienīga..

„Klausieties, Jēra kungs!" debesu kartotēkas pārziņa balss piepeši kļuva ironiska, gandrīz vai barga. Ar smagu plaukšķi viņš uzlika roku papīriem un tik cieši skatījās Antiņā, ka nabags nosarka. „Jēra kungs, jūs tomēr esat briesmīgi paštaisns radījums. Kaut arī nūle pabailīgi atzināties, ka laikam kādu grēciņu būsit piemirsis, jūs vēl joprojām pats par sevi esat tik labās domās, ka reti kāds dzīvs radījums būtu cienīgs stāties jums blakus. Bet es jums palīdzēšu atcerēties ...

Nu tas nāks — pirmslaulības grēkā krišana ar Ragnu. Un Antiņš, lūpas kodīdams, steidzās taisnoties: „Ziniet — tas toreiz — ar Ragnu — notika taisni tā, kā Bībelē rakstīts, ka gars gan labprātīgs, bet miesa vāja . . . Tad nu, kaut arī mana miesa nemaz tik vāja nav, tomēr notika . .

Pret Antiņu pacēlās balta roka, no kuras līdz elkonim bija atslīdējusi zilgani pelēkā platā piedurkne: „Pieturiet! Pieturiet! Es nemaz nedomāju miesas grēkus. No tiem nav bijuši pasargāti pat pāvesti. Bet jūs ar slepenu, viltīgi izplānotu rīcību esat mēģinājis atturēt ticīgu cilvēku no iešanas baznīcā. Un tā ir garīga apgrēcība pret garu."

„Vai es to būtu darījis — garīgi cpgrēcinājies pret garu? Nudien, tas izklausās briesmīgi," Antiņš neticīgi grozīja galvu.

„Tā te stāv rakstīts!" gaisā paceltās rokas rādītāja pirksts kā balta bulta nokrita uz zilajām papīra lapām.

„Vai tikai debesu rakstveži tur kaut ko nav saputrojuši?" sadūšojies ieminējās Jērs. „Nebūtu ari nekāds brīnums, kad jāpieraksta tāds lērums uz Zemes pastrādātu darbu un nedarbu. Kas tur rakstīts? Un kad — tas garīgais noziegums — būtu noticis?"

„Lieldienu rīta."

„Un kur?"

„Pātarnieka dzīvoklī."

„Paga, paga, nu es sāku atcerēties. Tas notika toreiz, kad es tik tikko biju sācis strādāt par namzini. Bet — mēs abi uz baznīcu aizgājām."

„Tikai tāpēc, ka jūsu plāns cieta neveiksmi."

„Kāds plāns?"

„Papūlieties taču ari pats atcerēties!"

„Es jau pūlos.

„Un nevarat atcerēties savu velnišķo plānu?"

„Velnišķo?" Antiņš izbijies iesaucās. „Dievs, pasargi, ka man kaut kas tāds kādreiz būtu varējis ienākt prātā."

„Pats šo savu blēdīgi izplānoto rīcību toreiz par tādu atzināt."

„Kādu rīcību?" Antiņš apmulsa vēl vairāk.

„Piedzirdīt Pātarnieku, lai viņš tad pakristu zem galda un nevarētu tikt uz baznīcu. Lai to panāktu, jūs pat nekaunīgi krāpāties — lējāt savā tējas glāzē ūdeni tikai līdz pusei, kaut bijāt godīgi norunājuši, ka abi dzersit pilnu glāzi pret pilnu, vienalga, kas katram ieliets. Vai tā tas nenotika? Vai mūsu debešķīgās informācijas vācēji būtu kaut ko nepareizu pierakstījuši? Atzīstieties godīgi, vai tas tā bija vai nebija?"

Beidzot apjēdzis, kas par lietu, kādā nodarījumā viņu apvaino, Antiņš jutās tik atvieglots, ka atļāvās pat pasmaidīt: „Bija jau bija. Bet tas viss izskatās negodīgi tikai tāpēc, ka ne ar vārdu nav pieminēts krietnais nolūks, kādēļ es visu to darīju. To jūsu informācijas dienesta vīriem ari vajadzēja atzīmēt, ja jau viņi pierakstījuši pat tādu sīkumu, kā manas domas, kurās jokodamies savu plānu pats sev notēlojos kā īsti velnišķīgu, jo esmu atturībnieks."

„Tā, tā. Jūs to darījāt, pats būdams atturībnieks."

„Bet gribēju tikai labu. Lai Pātarnieks piedzēries cilvēkos un mācītāja klātienē neizgāztos.

„Vai viņš to darīja?"

„Nē."

„Tātad bez kāda pamata, tikai patvaļīgi iedomādamies, kas varētu notikt, Pātamiekam esot pusdzēru-šam, gribējāt piedzirdīt viņu pavisam."

„Bet — bet — man nebija jausmas, ka Pātarnieks tik daudz var turēt, es viņu tuvāk nepazinu, biju saticis pirmo reizi . . ."

„Vai ar to jūs gribat teikt, ka, Pātamieku labāk pazīdams, nebūtu darījis tā, kā darījāt?"

„Protams, ka ne. Es tak neesmu muļķis, lai mēģinātu piedzirdīt tādu, kas nav piedzirdāms."

„Tādā gadījumā jums pašam beidzot vajadzētu atzīt, ka, sevi taisnojot, nav nekādas nozīmes šoreiz atsaukties uz savu labo gribu, ja par piedzirdīšanai izraudzīto upuri iepriekš neko nebijāt papūlējies noskaidrot, jo, ja izdotos tas, ko plānojāt panākt, kāds cilvēks nebūtu ticis tur, kur savas dvēseles skaidrošanas labā gribēja tikt, pat visu nakti palikdams nomodā. Vai ne?"

„Jūs visu tik ļoti sapiņķerējat, ka man patiesi jāsāk domāt, ka ar labu gribu vien nepietiek, lai darītu kādam labu."

„Tā tas ir, Antiņ!"

Un Antiņš nopūtās: „Tiešām nesaprotu, kā jūs no tāda nieka, kas man pat nelikās atminēšanas vērts, varējāt uzpūst tik briesmīgu lietu?"

Bet viņa tirdītājs jau atkal smaidīja: „Gribēju tikai jums parādīt, cik dikti centīgam scģim no otra acī pamanītas skabargas viegli saskaldīt veselu nastu malkas. To jūs varēsit pārdomāt, kamēr uztveres nometnē gaidīsit lēmumu, vai esat uzņemts debesīs par pastāvīgu iemītnieku.

„Kā? Vai es — vai man bez sitās pratināšanas būs vēl kāda cita?"

„Varbūt, ka būs, varbūt, ka nebūs. Nevaru jums to skaidri pateikt, jo neesmu šīs lietas izlēmējs. Nodošu tikai tālāk par jums savāktos materiālus ar dažām savām piezīmēm."

„Tad jau iekļūšana debesīs ir vēl grūtāka nekā Amerikas savienotajās valstīs. Lai tiktu iekārotajā zemē, kur, kā baumoja, katrs varot kļūt par miljonāru, Vācijas bēgļu nometnēs bija jāiziet cauri visvisādiem skriniņiem. Mums lika izpildīt garu garās anketas un tad vēl mutes vārdiem pārjautāja, laikam, lai pārbaudītu, vai rakstītājs pats atceras, ko sarakstījis. Tad ārsti skaitīja zobus, spaidīja pavēderi, lika pacelt gaisā roku, vai padusē neslēpjas putniņš, un atrāva vēl no acu āboliem plakstiņus, it kā arī aiz tiem varētu slēpties kāda nejauka sērga, no kuras ievazāšanas jāpasargā Amerika."

„Zināma piesardzība vajadzīga ari debesu valstībā, lai izvairītos no nevēlamiem elementiem. Velns ir allaž nomodā un ar dažādiem blēdīgiem stiķiem mēģina iefiltrēt arī debesīs savus izdzimumus, mūsu debešķīgās sadzīves kārtības jaucējus. Un mūsu parlamentārajai izmeklēšanas komisijai, kas pārbauda debesu valstības kandidātus, ne reizi vien jau izteikti pārmetumi, ka tā ir pārāk liberāla. Par to sevišķi neapmierināta konservātīvo dogmatīķu partija, kas nākamajās vēlēšanās cer atkal iegūt balsu vairākumu."

„Ko? Vai arī jums — debesīs — ir parlaments, politiskas partijas un notiek vēlēšanas? Man, nudien, nebija ne mazākās nojausmas, ka tā kaut kas te varētu būt," pagalam izbrīnījies, iesaucās Antiņš. „Mēs Latvijā savu parlamentu nolikvidējām, lakstīgalām dziedot, vienā maija naktī."

Debesu kartotēkas pārzinis cienīgi piecēlās, lai noliktu atpakaļ atvilktnē rūpīgi savāktos materiālus par Antiņa Jēra līdzšinējās dzīves gaitām, un arī izskatījās ļoti izbrīnījies: „Ko īsti jūs — tur uz Zemes — par debesu būšanām domājat? Ka mūžīgi bezgalīgajā tapšanas plūdumā mēs te stāvētu uz vietas, visi būtu nemainīgi sastinguši kā akmens skulptūras mūzejā? Vcri tiešām Dievs, kas cilvēkus, kā jūs sakāt, esot radījis pēc sava vaiga un līdzības, jūsu iztēlē palicis gluži tāds pats, kā senatnes laicīgie valdnieki, bargie despoti, kas no saviem padotajiem prasīja beziebildumu paklausību un pazemīgu godināšanu, un, ja kāds tik iedrošinājās izteikt paša prātā dzimušu domu vai savas cilvēciskās cieņas apziņā pacelt augstāk galvu, tam pa muguru dancoja rīkstes? Kur tādi varmākas vēl turas pie varas, jūs taču tos nīstat un nicināt, par viņu mīlēšanu un cienīšanu nemaz ir nerunājot/'

„Tā jau laikam būs — būs jums taisnība," s‘ipri domīgs un samulsis atzina Antiņš, reizē ar vēstures grāmatās iepazītiem tiranniem atcerēdamies ari visbaigāko ar melnajām sirpja ūsām;

„Cilvēks nav lopiņš, kas ganāms ar rīksti. Un ja pēc bargiem gadsimtiem pie tādas atziņas beidzot nonākuši brīvo Zemes tautu vadītāji, pavisam nesaprotama ir jūsu turēšanās pie stūrgalvīgās pārliecības, ka mēs te, debesīs, nemaz nebūtu kļuvuši humānāki, palikdami uzticīgi diktātoriskas valdīšanas principiem. Diktatūra gan ir ellē, un tur tā pastāvēs mūžīgi mūžam, jo elle bez šādas ellišķīgas iekārtas nav domājama. Tāpēc, ja esat dedzīgs diktātūras aizstāvis, varbūt labāk gribēsit — tur lejā... Dvēseļu šķirotavā jums vēl būs pietiekami laika to pārdomāt un izšķirties . . ."

„Pasargi, Dievs, mani no elles! Es — ja tikai varēšu un man to atļaus — ar rokām un kājām turēšos pie debesīm!" sauca Antiņš. Un viņš vēl gribēja piemetināt: „Kur pieklājas būt visiem tikumīgiem cilvēkiem," bet palika nepateicis, jo laikus gudri apķērās, ka atkal to varētu iztulkot kā kaut kādu debesu kandidāta pazemībai nepiedienīgu izrunāšanos.

„Patīkami to dzirdēt, jo jūs man liekaties lādzīgs puisis," debesu kartotēkas pārzinis savilka vaigus laipnos kukuļos. „Bet tagad gan mums jaukā pļāpāšana jāizbeidz, jo, ja ausis neviļ, pie vārtiem atkal kāds grabinās."

Tā tiešām bija. Pavisam skaidri varēja sadzirdēt nepacietīgus klauvējienus. Un krekšķis slēdzējs, kaklā pakārto atslēgu pār krūtīm pendelēdams, salīcis gausi steidzās atvērt.

Antiņš sapratās, ka viņam jāiet, un nevilcinādamies piecēlās. Bet piecēlies atkal pamanīja savu nepieklājīgo kreklu. Ar rokām to lejup stīvēdams, viņš kaunīgā balsī izdvesa: „Lūdzu — es gribētu — kur te varētu nopirkt kādu uzvalciņu? Ari pats visvienkāršākais būtu labu labais, ja tikai apsegtu ciskas. Es domāju, es ceru, ka Zeltiņš manā koferītī dažus dolārus būs ielicis."

„Par naudu debesīs nav runas, tā te nav vajadzīga. Kā vēlāk pats jūs atskārtīsi*, jums tur uz Zemes tā bijusi daudzu ļaunumu cēlonis. Ejiet tepat pa šito visādām grabažām piemētāto gaiteni taisni vien uz priekšu, kamēr tiksit līdz pirmajām durvīm, labajā pusē. Tur debesu drānu noliktavā varēsit izvēlēties un dabūt visskaistākos svārkus par brīvu."

„Pilnīgi par velti? Un kādus vien gribu?"

„Es jums jau teicu."

„Tad gan ir debesīs laba dzīve," priecājās Antiņš un, nemaz vairs neskubināms, pie durvīm ienākot atstāto koferīti paķēris, steidzās norādītajā virzienā.

Krēslainais gaitenis (to pa stikla griestiem ar bālganu gaismu piestaroja debesu debesīs spīdošie daudzie mēneši, pusmēneši un zvaigznes) tiešām bija ar visādām, turklāt ļoti vērtīgām, tikai drusku bojātām un apbružātām mantām piemētāts, ko pat bagātajā Amerikā veikli cilvēki veicīgi pievāktu. Piemēram, pie zilā gaiteņa zilās sienas (zilā romantiķu krāsa debesīs laikam bija ļoti iemīļota) vientulīgi atslietas stāvēja vairākas tīra zelta arpas, kurām bija pārtrūkušas tikai dažas stigas. Un bija jāuzmanās, lai netīšām neuzkāptu kādai zemē nomestai sudraba kurpei ar tikai drusku nošķiebtu papēdi vai spožumu zaudējušu purngalu.

Nu ja, ja jau debesīs viss dabūjams par brīvu, tad ar mantu tā varēja svaidīties. Tāpat, tikai nedaudz apvalkāti, pie pašām debesu noliktavas durvīm krietnā kaudzītē bija sasviesti eņģeļu spārni, kā likās, darināti no kāda brīnumputna baltajām spalvām. Un Antiņam iešāvās prātā, ka arī viņam te būtu jāatstāj savi spārni, jo galu galā viņš nebija nekāds eņģelis. Ļoti varēja būt, ka kādreiz viņu par tādu paaugstinās, bet tad viņš noteikti dabūs jaunus, daudz skaistākus spārnus.

Antiņš Jērs atkabināja no muguras pagalam sajukušos spārnus un pabāza kaudzītē zem citiem spārniem, lai tie ar savu bēdīgo izskatu nedurtos garāmgājējiem acīs. Tad, stalti izslējies, viņš vēra vaļa durvis, kas lepojās ar lepnu uzrakstu visās pasaules valodās: „Debešķīgā drānu noliktava. Atvērta debesu iemītniekiem katrā laikā, kā dienā, tā naktī."

Gandrīz vai elpa aizrāvās, ieraugot plašajā, sooži apgaismotajā telpā nekur vēl neredzētu drānu bagātību. Kas gan te nepārskatāmi garajās ailēs nebija sakārts. Pat Ņujorkas lielveikalnieks Meisijs, šādu tērpu parādi ieraudzīdams, aiz skaudības nobālētu. Te bija itin visu laikmetu un tautu apģērbi, kādus vien vēstures grāmatās un muzejos bija redzējis. Vai patiesi visus tos te arī valkāja? Tad jau dzivei debesīs vajadzētu izskatīties pēc fantastiska karnevāla. Bet kāpēc lai nevalkātu, jo te tak mūžīgai dzīvošanai bija sapulcināti kopā nemirstīgie no laiku laikiem un malu malām. Varbūt viņš satiks un paša acīm redzēs ari Ādamu un Ievu. Bet par to nu gan ļoti jāšaubās, ka viņiem te būs atļauts staiaāt tādiem pašiem, kā toreiz Paradīzes dārzā — gluži plikiem. Bet — staigāt apģērbtiem tikai ar vīģes lapu ari būtu trakums. Cik tāda vīģes lapa liela varēja būt? Un Antiņš atzina, ka arī šāds simboliski maskēts nūdisms debesīs tomēr nebūs atļauts.

Tādās nopietnās pārdomās iegrimušu, viņu piepeši patīkami iztraucēja melodiski maiga sievišķīga balss, un, galvu strauji sāņus pagriezis, negribēja ticēt savām izbrīnētajām acīm. ^

Viņam blakus bija nostājies sieviešu kārtas eņģelis, bet — ak, Dievs! — kādā apģērbā. Vaļīgam kreklam līdzīaais baltais tērps valkātājai gan sniedzās turpat līdz kāju potītēm un bija ap vidukU apņemts ar zelta aukliņu, taču bija tik caurredzams, ka, ja ciešāk ieskatījās, aiz tā pavisam skaidri varēja saskatīt auguma silueta līnijas. Ak tu Kungs, ir gan tās eņģeļu dāmas vieglprātīgas, staigādamas tik uztraucoši šķidri apģērbtas. To nu varēja redzēt katrs, ka debesu valstībā pie noteikšanas tikuši liberāļi. Nākamajās vēlēšanās viņam noteikti būs jā iet talkā konservātī vājiem, lai ieviestu stingrāku kārtību.

Antiņš bija tik samulsis, ka tikai pēc krietni pailga brīža atjēdzās, kāds viņš pats te eņģeļa acīs rēgojas. Pagalam iztrūcies, rāva īsā krekla priekšu lejup ar tādu izmisuma sparu, ka palētais audums stirkšēdams pārplīsa.

Nu nabags bija vēl lielākā ķezā. Un cits viņa vietā būtu galīgi pazaudējis galvu. Par laimi, Antiņam tā kā allaž palika skaidra un spējīga izšķirties par ātru rīcību. Ar abām rokām ieplīsumu ciet turēdams, viņš atmuguriski iegrūdās sastatņos pakārto drēbju ailē, tā ka no tās laukā rēgojās tikai viņa līdz ceļgaliem kailās kājas un piesarkušā seja. »Lūdzu piedodiet, eņģei, ka esmu pie jums ieskrējis tāds — nepieklājīgi puspliks. Es... es..

Daiļā eņģelīša sirsnīgi smējās, bet tas, ko viņa smiedamās teica, liecināja par izpratnīgu līdzjūtību skaisti sasarkušajam jauneklim saplīsušajā krekliņā: »Jūs laikam nākat no ļoti trūcīgas zemes, kur cilvēki ir laimīgi, ja var tikt pie krekla. Bet no šķīstslrdīgas nabadzības nevienam nav jākaunās, it īpaši debesīs.''

Savu puskailumu atjautīqi paslēpis, Antiņš atkal bija atguvis pašapziņu un drošā, gandrīz vai piktā balsī atcirta: „Jūs gauži maldāties, ja domājat, ka esmu bijis nabags un nāku no kādas badmiru zemes. Es uz debesīm esmu atlidojis taisnā ceļā no Amerikas savienotajām valstīm, kur biju spiests dzīvot, jo manu dzimteni Latviju, kuras pavalstnieks joprojām esmu, okupējuši bezdievji krievi. Ja gribat zināt patiesību, man Ņujorkas dzīvoklī palika divi uzvalki — viens darba dienām, otrs svētdienām — un arī Latvijā mēs visi staigājām piekājīgi apģērbušies: laucinieki stiprā pelēkā vadmalā un pilsētnieki — kā jau pilsētnieki — pēc modes. Man tikai nelaimīgi gadījās, ka bija jāizlido uz debesīm ļoti lielā steigā, jo pagāns Zeltiņš . .

Eņģelīšai laikam nebija atļauts tālāk iztaujāt, kas un kā īsti noticis, tādēļ viņa tikai lietišķi apvaicājās: »Kādu uzvalciņu jūs sev vēlētos? Es jums palīdzēšu sameklēt."

»Protams, no kārtīgas pelēkas vadmalas. Es piederu krietnajai latviešu zemnieku ciltij, un kā tāds gribu staigāt arī debesīs."

Viegli kā elpa nošvīkstēia spārni, un baltā parādība pazuda, lai sameklētu prasīto.

Antiņš gaidīja un gaidīja, pacietīgi gaidīja, bet skaistā eņģelīša kā neatgriezās, tā neatgriezās. Laikam jau labus latviešu zemnieka svārkus nemaz tik viegli nebija debesīs atrast. Bet pārāk ilgi vienā krekliņā te tā stāvēt diezko patīkami nebija, kaut arī bija no citu acīm labi paslēpies. Kāds tomēr varēja sākt interesēties, ko viņš kā plānprātiņš, noliktavā izkārtajās drānās iesprūdis, gaida.

Varbūt viņš varētu pagaidām uzvilkt kādu no šiem, visapkārt sakārtajiem smalkajiem uzvalkiem? Tad, kaut kā saģērbies, pats varētu līst laukā meklēt pazudušo eņģeli.

Daudz apkārt neskatīdamies, Antiņš pakampa pirmo drēbju kārtu, kas gadījās pa rokai, un maucās tanī iekšā. Tikai klajumā izgājis, viņš sāka sevi pamatīgāk apskatīt, ko īsti uzģērbis.

Un tad viņš ieraudzīja, ka iekāpis baltās spīdīgās zīda biksēs, kas tik tikko sniedzās pāri ceļgaliem. Viņa krūtis rotāja sinepju krāsas veste un balts kruzuļots mežģīņu pušķis pakaklē. Bet svārki bija patumšā sarkanvīna krāsā ar samta apkakli

Pamanījis pie noliktavas sienas milzu spoguli, kas sniedzās no grīdas līdz makten augstajiem griestiem, Antiņš piegāja tam tuvāk un turpināja sevi apbrīnot mirdzošajā spoguļstiklā, gan visādi izgrozīdamies, gan laiku pa laikam galvu cēli paceldams vai piešķiebdams.

„Gatavais ērms! Spoks, kas spoks!" skaļi iesmējies, viņš beidzot uzsauca savam attēlam spogulī.

„Ko jūs tik ļoti pukojaties? Man šādā tērpā patīkat tīri labi. Jums vēl tikai jāuzģērbj garas baltas zeķes, jāuzauj melnas laka kurpes un galvā jāuzmcruc parūka ar skaistu bizīti pakausī." Eņģelīša beidzot bija atgriezusies ar latviešu zemnieka uzvalku un no mugurpuses apbrīnoja Jēru.

„Es lai staigātu ar bizi pakausī kā skuķis!" Antiņš sašutis, ar platām, zila izbrīna pilnām acīm atsaucās. „Tas nu gan būtu skats! Vai jūs patiesi neredzat, ka šis uzvalks pie maniem latviskajiem sejas pantiem nemaz nepiestāv? Tam ir vajadzīga klāt pavisam citāda, sievišķīgi nopūderēta galva un izvirtis smīniņš dzīves baudītāja lūpu kaktiņos."

„Var jau būt, ka jums ir taisnība," eņģelis baskāji baltajās zīda biksēs vēlreiz tik cieši nopētīja, ka viņš par jaunu piesarka. „Tad nu ņemiet un velciet mugurā savu pelēko vadmalu. Varat aizlīst tepat aiz zilē aizkara, blakus spogulim. Tur ir neliela telpa drānu uzlaikošanai

— tiem, kas kautrēias pārģērbties noliktavas kalpotāju klātienē un var iztikt bez viņu palīdzības."

„To es noteikti izmantošu, jo arī debesīs gribu turēties pie savas pārliecības, ka kautrība ir viens no visskaistākajiem dvēseles tikumiem," priecīgi atsaucās Antirš un pazuda aiz samta aizkariem.

Eņģelīša palika gaidot, jo nebija pilnīgi droša, vai stalti noaugušajam latviešu jaunietim atnestais uzvalks derēs. Bet, kad Antiņš pārģērbies iznira no slēptuves, jau pēc viena paša acu uzmetiena skaidri varēja pateikt, ka jaunās drānas puiša kauliem pieguļ kā uzlietas.

„Nu, vai tagad es neizskatos pavisam pēc cita vīra?" lepni jautāja Antiņš, kad atkal grozījās lielā spoguļa priekšā, pelēkos svārkus uzvilcis. „Katram ir jāvalkā tādas drānas, kas tam piedien, kā uz zemes, tā arī debesīs."

„Tad valkājiet vesels," eņģelīša atsmaidīja jauneklim, kas bija vēl paguvis glīti sasukāt gaišo matu cekulu un iemaukt kājas stipros melnos zābakos, novēlēja laimīgu ceļu un jau grasījās steigties projām.

Bet Antiņš viņu vēl aizturēja: „Lūdzu, varbūt jūs būtu tik laipna un varētu man pastāstīt, kā no šejienes ir jāiet, lai tiktu uzgaides nometnē, kur man ir jātiek."

„Ko? Vai jūs vēl neesat debesīs uzņemts? Tādiem mēs parasti . . ."

Eņģelīša laikam gribēja teikt, ka tādiem vēl neuzņemtiem debesu valstības kandidātiem debešķīgajā noliktavā neko neizsniedz, tāpēc Antiņš aizgūtnēm steidzās paskaidrot: „Mani, es domāju, droši vien sūtīja šurp izņēmuma kārtā, jo, kā pati redzēiāt, es nebiju . . . biju pavisam nepieklājīgi apģērbies."

Kaut nu nenotiktu tā, ka tikko dabūtie svārki jādod atkal atpakaļ. Ko tad lai dara? Saplīsušajā kreklā kā kādam puspliknim tālāk iet nebija iespējams. Bet velti bija bažījies. Viņam nekā vairs neprasīja. Pacēlās tikai balta slaida, līdz padusei kaila roka un norādīja tālāk ejamo ceļu: „Izgājis laukā pa lielajām parādes durvīm

— tur, kur vitrīnā ir saliktas vīriešu parūkas — pa labi roki redzēsit šauru taciņu, kas līkumu līkumiem aizvijas mākoņu pļavā. Pa to jūs varēsit aizlīkumot līdz dvēseļu sijāšanas nometnei. Neejiet tikai pa plato ceļu, tad jūs nonāksit mūsu debešķīgajā Pilsētu Pilsētā, kur jums vēl ieiešana aizliegta. Bet — varbūt būs tomēr drošāk, ja likšu Leonam, lai jūs aizved."

Acīm redzot (Antiņu tuvāk nepazīdama) ceļa rādītāja bija iedomājusies, ka tīšā prātā viņš tomēr varētu aiziet tur, kur pagaidām nedrīkstēja iet, un skaļā balsī sauca: „Leon, eū Leon, panāc nu šurp! Te tev kāds ienācējs jāaizved uz uzgaides nometni. Citādi, viens pats iedams, viņš diezin kur var aizmaldīties. Un tas nebūtu labi."

Antiņš domāja, ka Leons droši vien būs kāds no eņģeļiem, kam uzdots rūpēties par kārtības uzturēšanu, jo laikam arī debesīs bez policijas nevarēja iztikt, bet pārsteigts ieraudzīja, ka no kāda kakta izlīda stipri samiegojies lauva. Laiski grīļodamies pienācis, ar platu sarkanu mēli viņš nolaizīja eņģelīšai roku (gluži kā suns) un tad, krēpjaino kaklu ar milzīgo galvu pret Jēru pagriezis, kā žāvādamies varen dobjā basā izdvesa: „Nāc nu. Iesim."

Pārsteigtā Antiņa sejas vaibstos eņģelīša laikam bija saskatījusi izbailes, jo steidzās viņu mierināt: „No Leona jums nav jābaidās. Viņam krūtīs tagad ir dūjas dvēsele. Visiem zvēriem, kas vēlas dzīvot debssīs, sava zvēriskā daba ir jāatstāj ārpusē."

„Jūs ļoti maldāties, ja domājat, ka es no lauvas esmu nobijies," drošā balsī teica Antiņš. „Un es nemaz arī neesmu pārāk izbrīnījies, ka lauva runā. Debesīs tādi debešķīgi brīnumi ir iespējami. Mani pagalam pārsteidza tikai tas, ka lauva mani uzrunāja skaidrā latviešu valodā."

Eņģelis iesmējās: „Mūsu lauvas latviski neprot un — man jāatzīstas — es arī neprotu."

„Bet kā tad es . . un Antiņš nekā vairs nesaprata, jo visu laiku ar eņģelīšu bija runājis latviski

„Mēs debesīs katrs runājam savā valodā, un katrs savā valodā mūs dzird un arī saprot."

„Kā tad tas iespējams?"

„Jūs taču kādreiz pie tālredzes lodziņa būsit sekojis Apvienoto nāciju sēdēm?"

„Nē, es televīziju neatzīstu, nekad to neesmu skatījies."

„Mēs gan te skatāmies. Tā ir visērtākā iespēja iepazīties ar Zemes cilvēku dzīvi, jo mūsu lidojumi pasaules izplatījumā tagad kļuvuši stipri nepatīkami. Tie krievu un amerikāņu izplatījuma kuģi — vai kā jūs viņus saucat — drāžas ar tādu ātrumu, ka stipri jāuzmanās, lai laikus no tiem izvairītos. Sevišķi nepatīkami ir krievu kosmonauti. Tā reiz kāds krievelis mani neatlaidīgi un nikni vajāja un gribēja noplēst man spārnus. Es nekāds eņģelis neesot, lai nemēģinot viņam iestāstīt. Buržuāziskām pasakām par eņģeļiem viņš neticot. Es esot tikai maskojusies amerikāņu kosma spiedze, vairāk nekas. Un viņš mani atmaskošot. Dabūju dedzīgajam atmaskotājam iespert ar kāju pa pakrūti."

„Tāds bezdievīgs bezkauņa! Nekaunas uzmākties pat eņģeļiem," sašutis iesaucās Antiņš.

„Par to nemaz īstenībā negribēju jums stāstīt — noklīdu tikai no ceļa — bet par Apvienotajām nācijām. Tur arī runātājs runā savā mātes valodā, un klausītāji, mazus aparātiņus pie auss piespieduši, klausās runu katrs savā valodā. Un tā tas notiek arī pie mums debesīs. Mums tikai kā augstāk attīstītām — debešķīgām būtēm nekādi neērti aparātiņi nav vajadzīgi. Tos mums aizstāj pašu smalkāk attīstītās maņas."

„Ak tad tā tas notiek!" Antiņš centīgi lūkoja aptvert un saprast sacīto.

Bet viņam ar domāšanu ilgi tūļāties lauva negribēja atļaut un atkal ierūcās: ,,Eū, nāc nu!"

Antiņš draudzīgi uzlika roku lauvam uz muguras un gāja līdz miermīlīgajam tuksneša valdniekam, pa ceļam ziņkārīgi apjautādamies: „Par to, ka debesīs lauvas draudzīgi sadzīvojot ar jēriem, es biju kaut kur, kādā sektantu brošūrā jau lasījis. Un tāpēc neesmu diezko pārsteigts, tevi te sastapdams, Leon. Bet kā ar suņiem? Vai arī suņiem ir atļauts būt debesīs? Mani trimdā izdzītie tautieši reiz dikti dedzīgi stridījās, vai suņiem esot vai neesot dvēsele, vai arī viņus, tāpat kā cilvēkus, laidīšot Paradīzē? Bet tā kā laikraksts lasītāju vēstuļu plūdus šai ļoti svarīgajā jautājumā pārtrauca iespiest, pie kaut kādas skaidrības par suņu pēcnāves likteni neviens mēs netikām."

„Vaū! Nelgas, uzpūtīgie divkājainie nelgas! Būtu labāk vairāk domājuši paši par savām dvēselēm. Jo, raugi, daži cilvēki ir vēl lopiskāki par vislopiskākajiem lopiem. Nav mūsu vaina, ka Dievs, tas Kungs, nav visus dzīvniekus radījis par veģetāriešiem. Bet no mūsu mutes bēgošajai, dzīvajai maltītei mēs, gaļasēdēji dzīvnieki, parasti uzbrūkam tikai tad, kad esam izsalkuši. Te augšā, debesīs, protams, viss ir citādi, jo mēs te esam atpestīti arī no izsalkuma. Bet es tev stāstu, runāju par saviem dzīves gadiem tur apakšā, Zemes tuksnesī."

„Es to saprotu," apliecināja lauvam Antiņš un klausījās tālāk padobjās balss smagnēji no mutes laukā veltajos vārdos.

„Tur šad un tad bagāti ļaudis, ar nāves stabulēm apbruņojušies, dzinās pa mūsu pēdām vienīgi tīras izpriecas pēc, lai šautu, kautu un nogalinātu. Bet suns, vai suns ir kādreiz kādu cilvēku nokodis tikai savas izpriecas dēļ? Suns rej un kož, lai sargātu savu saimnieku un viņa namu. Bet pats par to kā algu ne reizi vien ir saņēmis kājas spērienu ribās. Man te ar dažiem draugiem suņiem ir iznākusi parunāšanās un esmu dzirdējis raibu raibos stāstus par viņu suniskajām dzīvēm."

„Ko? Vai tiešām? Vai debesīs ir atļauta ienākšana arī suņiem?" priecīgs iesaucās Antiņš- „Tad man ar steigu jāsāk gādāt un rūpēties, lai ari mans Vilkuks..."

„Pagaidi, pagaidi, nebrauc tik dikti!" Leons izgrūda draudzīgi brīdinātāju rūcienu. Tu nemaz vēl nezini, vai pats te varēsi palikt."

Antiņš aprāvās. „Tev taisnība, Leon. Par savu četrkājaino draugu drīkstēšu domāt tikai tad, kad pats jau būšu kļuvis pilntiesīgs debesu iemītnieks. Bet tad nu gan es ātrāk mierā nelikšos, līdz nebūšu Vilkuku uzdabūjis augšā pie sevis."

„Patīkami dzirdēt, ka esi dzīvnieku draugs. Tie visi ir labi cilvēki. Bet man no tevis nu jāatvadās. Mēs esam jau klāt." Un Leons, asti sirsnīgi novēdinājis, sāka slinki soļot atpakaļ.

OTRA NODAĻA

I^Jē, dzeloņstiepļu žoga barakām apkārt nebija. (Tāds, bez šaubām, debesīs izskatītos nepiedienīgi.) Tā vietā baraku pudurim, kas sastādīja uzgaides jeb dvēseļu sijāšanas nometni, visapkārt auga saulespuķes, tik gariem kātiem un cieši blakus, ka lielie apaļie ziedi apmēram ēku jumtu augstumā saplūda nepārtrauktā dzeitēnā aplī. Pašas baraciņcs šķita stipri līdzīgas Vācijā jau redzētajām, tikai, kas zina, bija varbūt celtas no cita, debesīm piemērotāka materiāla. Bet tā kā Antiņš nebija materiālists, tad daudz par to galvu nelauzīja un bez ierunām vēra vaļā mazo koferīti.

Ļoti nopietnais, pie saulespuķu vārtiem stāvošais eņģelis, kas apsargāja ieeju nometnē, viņam, kad bija atvadījies no lauvas, lika parādīt nešļavas saturu. Vai tur neesot kāda aizliegta kontrabanda? Cieta, šķidra vai gāzveidīga lieta, ko debesīs aizliegts ienest?

Kā Antiņš varēja zināt, ko debesīs atļauts ienest, ko ne. Lai zēravs apskatās. „Taisnību sakot, es pats nezinu, kas viss tur iekšā salādēts. Kādu Zeltiņš koferīti man pie rokas piekāra, ar tādu laidos lidot. Roka, to visu laiku turot, gan drusku notirpa, bet tas nekas, jo esmu pie visādu smagumu nešanas pieradis."

Par laikrakstiem un žurnāliem, tcs pat neapskatījis, zēravs nekā neteica. Arī kokli, ziņkārīgi patrinkšķinājis, nolika atpakaļ. Tikai koferīša dibenā atrastos divi dolārus eņģelis sāka uzmanīgi pētīt: „Izskatās ļoti aizdomīgi papīrīši, vai tikai tie nav nauda?"

„Trāpījāt. Nauda gan. Amerikas dolāri." Atzinās Antiņš.

„No tiem jums jēšķiras. Debesīs nauda nav atļauta." Zēravs saplēsa dolārus sīkos gabaliņos un palaida vējā.

Tātad labi vien bija, ka Zeltiņš bija bijis tik bezkaunīgi skops un nebija ielicis vairāk. Tad viņam ar grūtāku sirdi nekā tagad nāktos noskatīties, kā aizlido līdzi paņemtā bagātība.

„Varat iet," pārbaudīto koferīti laipni aiztaisījis, zē-ravs pamāja uz baraku pusi un atkal uzlika abas rckas uz liesmainā zobena spala. „Tikai neceliet troksni, jo nometnē visi jau guļ."

To Antiņš Jērs redzēja pats, ka visi baraku logi ir tumši. Tikai vienā vienīgā spīdēia vārgi b^7āva gaismiņa. Tur laikam kāds vēl pustumsā čubinājās. Un Antiņš nolēma doties turp.

Gāja lēni un uzmanīgi, jo nometnes pagalms bija tik gluds un slidens, ka vietām šķita vēl bīstamāks par smiltīm neapkaisītu ledu uz ietves. To te tādu. acīm redzot, nostaigājuši debesu valstības kandidāti, drebošām sirdīm dīdīdamies un gaidīdami nepārsūdzamo lēmumu. Bet vai visiem tas bija bijis labvēlīgs? Kādu daļu tak atraidīja. Un ja nu arī viņš ir atstumto barā? Kas par muļķīgu iedomu! Antiņš dusmīgs sarāja pats sevi. Ja nelaistu iekšā tādus kā viņu, tad debesis stāvētu pustukšas...

Bez mazākā troksnīša noskatītās barakas durvis atvēris, viņš pirmajā brīdī jutās kā ienācis ļoti pazīstamā vietā. Un kā lai nejustos, ja viss te izskatījās taisni tāpat, kā tanī pieticīgajā bēgļu miteklī, kādā Vācijā bija nodzīvojis vairākus gadus. Gar abām sienām divstāvu koka gultiņas un pa vidu pašaurs gaitenītis.

Pa to nu Antiņš uz pirkstgaliem (lai neiečīkstētcs jauno, noliktavā dabūto zābaku zoles) devās uz barakas viņu galu, kur, apsegtai spuldzītei galvu piebāzis, otra stāva gultiņā kāds vēl lasīja grāmatu. Visi citi šņākdami gulēja, un tāpēc vajadzēja kustēties, cik vien iespējams, klusu.

Tomēr grāmatas lasītājs vēlo ienācēju bija jau pamanījis un pacēla sirmo galvu, skatīdamies tumšām ziņkārīgām, draudzīgi paskumjām acīm.

Tieši zem viņa apakšstāva gultiņa nebija aizņemta, un Antiņš apstājies čukstot iejautājās: „Vai te kāds guļ?"

„Nē, neviens."

„Tad jau — varbūt es varētu . .

„Droši! Laidieties tikai slīpi,” mudināja laipnais nakts gaismas dedzinātājs un (laikam ievērojis An/iņa koferim ar tušu uzvilktos burtus D.P.) savukārt apvaicājās: „Kas jums par neparastu akadēmisku grādu — D.P.? Tāda nudien es nezinu. Kādas zinību nozares doktors jūs esat?”

Antiņš glaimots juta sakāpjam vaigos patīkumu siltumu, bet tā kā nebija radis lepoties ar nepiederošām spalvām (gan drusku vilcinādamies) atbildēja: „Vai es pēc doktora izskatos? Patīkami dzirdēt. Bet, diemžēl, man jāatzīstas, ka nekāds doktors neesmu. Tie lielie burti — D P. — ir mana kādreizējā bēg]a statusa apzīmējums — pārvietotā persona angliski. Tak laikam arī tagad tāds pats D P. vien esmu, jo vēl joprojām turpinu pārvietoties."

Antiņa jaunais debesu kaimiņš pārlaida kājas pār savas gultas malu un aizvēra grāmatu: ,,Ā, nu es zinu. Kā man tas bija izslīdējis no prāta? Jūs esat viens no tiem, kas kā pasaules mundierim norauta poga nekur vairs īsti neesat piešujams.”

„Drīzāk gan kociņš, kas izrauts no zemes ar visām saknēm un citā zemē vairs lāgā negrib ieaugt."

„Un kādas tautības jūs esat?”

„Latvietis.”

„Zinu, pazīstu latviešus,” iesaucās augšstāva kaimiņš.

Un Antiņa latviskajai sirdij tas sagādāja lielu prieku. Pati pirmā cilvēciskā dvēsele, ar ko viņš debesīs satiekas, pazina latviešus. Kā gan tur lejā kādreiz nebija jānopūlas, lai stulbajiem amerikāņiem ieskaidrotu, kas tā Latvija tāda ir un kur tā atrodas.

Bet šis te pats vēl turpināja stāstīt: „Jums, latviešiem, arī bija makten braši studenti. Dažs labs, kā jauneklis Tērbatā studēt sācis, Rīgā ar sirmu galvu vēl nebija beidzis. Gods, kam gods nākas, latviešu bursis prata vicināt rapieri ne sliktāk par dažu vācu dižcilteni. Jūs arī bijāt bursis?”

„Nekāds bursis nebūtu vis, ja arī būtu studējis. Tie esot bijuši briesmīgi alus dzērāji. Uzsauc tikai viens otram ,.priekā!" un gāž iekšās dzelteno, putojošo indi litriem. Es sevi esmu izglītojis, tā teikt, pavisam neakadēmiski — dzerdams pienu.”

Brīdi likās, ka pret barakas griestiem atslietā galva iesmiesies, taču augšējā kaimiņa seja palika tikpat nopietna kā bijusi. Tāds kā smaidiņš bija saklausāms vienīgi viņa balss noskaņā: „Tad jau jums te draugu netrūks un būsit ar debesu atturīgo dzīvi apmierināts."

„Es ari tā domāju."

„Tur nav ko domāt. Es zinu."

„Kā jūs to varat zināt, ja vēl, tāpat kā es, neesat debesīs ticis?"

„Esmu ticis un bijis kā debesīs, tā ellē."

„Vaimanu vaiman! Jūs esat bijis — ellē?" Antiņu dzirdētais tik ļoti iztrūcināja, ka viņš tik tikko sagrīļojies nepieķērās pār augšējās gultas malu pārkārtajai runātāja kājai. Taču laikus atjēdzās, ka fiziska saskarsme ar tādu aizdomīgu radījumu nebūtu vēlama.

„Jā, arī tur." Pavisam mierīgā balsī skanēja apstiprinājums.

„Kā tad jūs varējāt — iedrošinājāties — jums atļāva lidot šurp? Kas ellē iekšā, tas taču ir beigts un pagalam, uz visiem laikiem."

„Ne jau nu visi. Izņēmuma kārtā vienam o/ram ir atļauts mainīt dzīves vietu. Piemēram, tādiem kā man, kas tur lejā devušies labprātīgi, studiju nolūkos. Kaut arī, jāsaka, tā ir stipri riskanta pārdrošība. Var notikt, ka atgriezties debesīs neatļauj, ja esi ellē kritis kādā nepiedodamā grēkā. Un velns ir nepārspējami lielisks kārdināšanas meistars. Tādēļ es te tagad nīkstu un gaidu savu kārtu, lai stātos debešķīgi āķīgās izmeklēšanas komisijas caurredzīgo acu priekšā."

„Kas īsti jūs esat, ka jums nekur nav labi?"

„Vai esat kādreiz kaut ko dzirdējis par mūžīgo studentu?"

„Kā nu ne. Gan tikai — pa ausu galam," godīgi atzinās Antiņš Jērs.

„Es tas esmu!"

„Mūžīgais students?"

„Jā."

„Ar sirmu galvu?"

„Kāda nu katram tā galva ir, ar tādu jāiztiek."

„Tas laikam ir ļoti grūti — bez apstājas studēt un tikai studēt? Vai neesat jau piekusies?" līdzjūtīgi apjautājās Antiņš.

„Esmu. Un tāpēc gribu ar kādu skaistu sapni līdz ritam atpūtināt acis/' gurdenā baisi, ar tikpat nogurušiem sejas vaibstiem un acīm, atbildēja mūžīgais students.

Antiņš ari jutās tik noauris, ka viņa piekusušajā apziņā patlaban atbalsojās tikai viena vienīga doma — drīzāk tikt pie miera. ,,J5, prātīgāk laikam būs likties tagad uz ausī. Jo — kas var zināt? — varbūt jau rit mūs sauc komisijas priekšā."

„Cerība ir jauka lieta. Un es nevienu negribu kūdīt, ka pie tās nevajadzētu turēties. Bet es te neziņā nīkstu jau vairākus mēnešus," atskanēja balss no augšstāva.

Tad nodzisa mūžīgā studenta nakts spuldzīte, un Antiņš (novilktās drēbes, pār krēsla atzveltni izklājis) izstiepās savā apakšstāva gultā, kur guļamais maiss bija tik mīksts kā siltas miglas mākonis un grozoties maigi apkļāvās katram auguma liekumam.

Bet, par spīti jau ciet aizlipušajiem plakstiem, pa galvu šaudījās visādas juceklīgas domas un ausīs līda daždažādas skaņas, atgādinādamas, kur tagad viņš bija. Daži gulētāji (laikam tie, kam skaidras sirdsapziņas) vienmērīgi šņāca, bet citiem miegs bija stipri saraustīts. Brīdi pa brīdim kāds klusu ievaidējās, iekunkstējās, kaut ko nesaprotamu murmināja vai nopūtās. Dobja, aizsmakusi balss, it kā ar kādu neredzamu tirdītāju cīnīdamās, brīžiem izmisīga izdvesa: „Nē, es neesmu vainīgs! Es neesmu vainīgs! Es nebiju tanī brīdī skaidrā prātā un neapjēdzu, ko daru. Es neesmu vainīgs! Ticiet man, jau tūkstošām reižu esmu to nožēlojis. Lūdzu, lūdzu, žēlojiet mani! Man ir tik vāja sirds, ka es tur lejā elles ugunīs neizturēšu..."

Tas laikam ir kāds dzērājs, domāja Antiņš, kas alkohola skurbulī diezinko ir pastrādājis. Varbūt pat kādam atņēmis dzīvību. Tādam nebija lielu cerību ...

Bet arī Antiņš pats, kaut bija tik ļoti piekusis kā cauru dienu pa ganībām noskrējies suns, vēl labu laiku nespēja atdoties maigā miega debešķīgajām skavām, jo juta sevī ar skaidru prātu neizskaidrojamu nemieru, kas lika grozīties no vieniem sāniem uz otriem. Tad visas citu gulētāju izdvestās skaņas sāka no viņa pamazām attālināties un izdzisa, un viņš nekā vairs nejuta.

Nākamajā rītā Antiņš Jērs (vēl krietni samiegojies) ar tādu sparu cirtās laukā no gultas, ka piepeši sajuta pierē sāpīgu belzienu, kas tik tikko agro cēlējos ne-

atsvieda atpakaļ guļus. Kas tas par joku? Antiņš nejaudāja saprast. Kur viņa istabai radušies tādi zemi griesti? Kādā nožēlojamā pažobeles kaktā viņš ir ielīdis? Tā kaut kas visā viņa mūžā bija gadījies vienu vienīgu reizi, kad pamodies nespēja apjēgt, kur īsti atrodas. Toreiz Bronksā, kad pēc gleznotāja Frīdricha Milta izstādes slēgšanas, ar mānīgi saldo boli piedzirdīts, bija pazaudējis saprašanu un nespēja pat atcerēties, kā pārradies mājās. Otrā rītā viņu bija izbiedējis paša istabā pie sienas ieraudzītais Milta pliknis. Taču šoreiz lieta bija daudz nopietnāka, jc sāka noģist, ka pārlaidis nakti divstāvu koka gultā. Ņujorkā latvieši tādās negulēja. Vai varētu būt, ka viņš ir pamodies kādā agrākā dzīves gadā, kad vēl nīka bēgļu nometnē Vācijā un tika barots ar zaļo brīnumu?

Antiņš bažīgi aptaustīja gultas maisu. Ja šī patiesi ir Vāczemes baraka, tad maisā jābūt salmiem. Bet maiss neiečaukstējās. Un tad kā brīnišķīga krāsu filma viņa acu priekšā sāka žilbināties vakardienas fantastiskās notikšanas. Kas viss (gandrīz vai pilnīgi neticams) nebija īsā laika sprīdī piedzīvots un pārdzīvots, kopš Zeltiņš bija nogrūdis no krāsām aptraipītās lāviņas un palaidis viņu gaisā ar diez no kurienes izrautiem spārniem. Gluži kā sapnī.

Jā, vai tikai nebija visus šos brīnumus sasapņojies? Un Antiņš jau gribēja iekniebt rokas dilbā, lai zinātu skaidri, ka tiešām atmodies, kad piepeši saklausīja asarainas balss vaidēšanu: „Es neesmu vainīgs! Es nebiju tanī brīdī skaidrā prātā un neapjēdzu ... Es neesmu vainīgs!"

Nu visa Antiņa šaubīšanās vienā mirklī pagaisa, jo skaidri atcerējās šī grēku nožēlnieka balsi jau dzirdējis, kad pats tik ātri kā gribēja nebija varējis iemigt. Tātad nabags ar vaidēšanu laikam būs noņēmies visu cauru nakti.

Pa logu barakā spiedās agra rīta pelēcīgā gaisma, un, kā likās, visi vēl gulēja. Tomēr ne. Ciešāk ieklausoties, varēja sadzirdēt kailu kāju pēdu dipoņu, kas tuvojās, tad atkal attālinājās. Tātad kāds jau bija piecēlies un staigāja turpu un atpakaļ.

Antiņš pierausās tuvāk gultas malai un atspiedās uz elkoņa, lūkodams saskatīt baskājaino staigātāju. Balts

krekls un baltas garās apakšbikses patlaban plivinājās barakas viņā galā. Līdz durvīm aizgājis, ar rokām uz muguras, gājējs lēni apgriezās un nāca atpakaļ.

Bija par tumšu, lai varētu saskatīt baltā staigātāja sejas vaibstus, bet to gan redzēt varēja, ka bārda viņam sirma, tāpat kā mati. Tas noteikti bija kāds zemnieks, kas paradis agri celties, domāja Antiņš. Nometnē Vācijā latviešu zemes rūķi arī cēlās ātrāk par visiem citiem un ziemas rītos, kad ārā sala, dīdījās pa istabu, tā kā dažs tramīgāks gulētājs sāka sulīgi lamāties.

Arī Antiņš uzmanīgi nolaida uz grīdas savu kāju kailās pēdas un uzsauca staigātājam, kas pie viņa gultas griezās apkārt, lai soļotu atpakaļ, draudzīgu: „ššššš..

Bārdainis apstājās un pielieca galvu, lai labāk saskatītu apakšējā gultā sēdošo šišinātāju. „Vai es jūs pamodināju?"

„Nē. Kur nu mani kāds var atmodināt, ja pats nemostos. Es jau labu laiku esmu augšā un skatos, kā jūs staigājat. Mana māte, kad kādu redzēja ejam ar rokām uz muguras, mēdza teikt: staigā kā muižkungs."

„Ļoti žēl. Es muižkungs neesmu bijis."

„Tad saimnieks noteikti. Nu. Vai nebūšu uzminējis?"

„Kā jūs to zināt?"

„Saožu kā kumeļš siena smaržu. Arī uz Zemes, bēgļu nometnē Vācijā zemnieki katru rītu bija pirmie, kas slējās kājās. Turklāt es pats arī piederu zemnieku ciltij," lepni teica Antiņš.

„Paskat' vien. Tad jau esam likteņa brāļi," stipri atturīgā balss kļuva pielaidīgāka. „Abi bēgļi un zemnieki bez zemes."

„Es esmu latvietis. Un jūs?"

„Prūsis."

„Tad tik tiešām tuvi radi," priecīgs iesaucās Antiņš. „Skolā mums par senprūšiem, mācīja. Leiši un senprūši esot mūsu vistuvākie radi."

„Neesmu nekāds senprūsis. Un arī ar latviešiem neviens no mums — Jāņgaiļu dzimtas — nav radojies. Es esmu īsts prūsis, kam atņemtas mājas un dēli." Teica Jāņgailis tik stingrā balsī, ka mūžīgais students sāka grozīties.

„Kuš! Kuš! Mēs esam sākuši runāt par skaļu. Ka neatmostas mūžīgais students." Un Antiņš mēģināja

kareivīgo prūšu saimnieku novilkt sev blakus, uz apakšējās gultas malas, lai baltbiksis nepūstu balsi augšas kaimiņam taisni ausī.

„Kur nu tas! Tam saule var kutināt zobus, ir tad vēl sutīs cisās. Lai nelasa caurām naktīm tās blēņu grā-mateles, tad reizē ar citiem tiks laukā no migas."

„Kas vainas, ja kādam kārojas lasīt? Grāmatās daudz kas iekšā, ar ko var apgaismot prātu un sasildīt sirdi." Aizstāvēja mūžīgo studentu Jērs, būdams pats labu grāmatu draugs.

Bet prūsis nebija ietekmējams: „Prātam pietiek ar zvaigznēm un sauli. Un sirdi sasilda zeme."

„Par zemi jums taisnība, saimniek. Tā sasilda sirdi. Sevišķi tiem, kas vasarās staigā pa to ar kailām, kāju pēdām. Un kam tā atņemta, pat saule liekas salta. Es zinu, kā tas ir, kad atņem zemi. Bet kas jums dēlus atņēma?"

„Kara kungi. Pašu, ne tie, kas atņēma zemi. Jaunu Eiropu celt, kad visiem vecajā pietika labas zemes, kas nebija slinki to kopt. Nu vairs ne zemes, ne četru dēlu. Un tāpēc es gribu turpat, kur viņi — tie četri — vienalga, kaut ellē. Lai tikai man pasaka skaidri, kur viņi ir, es ari tur gribu — būt kopā."

Antiņš aizkustināts klausījās, tai pašā laikā domādams, kāpēc prūsis nepiemin sievu, runā tikai par dēliem: „Bet viņa — to četru māte — vai jūs par viņu nemaz..."

Jāņgailis norāva zemāk pakuplos uzacu krūmus, acu skatu aizēnodams, un viņa balss piebira smiltīm, tā ka vajadzēja labu laiku kreķšķināties: „Man par viņu bēda maza. Kur citur mātes pēc nāves varētu nonākt kā vienīgi debesīs. Tikai debesīs. Mātes. Bet maniem dēliem, ja viņi ir tur, kur grūti, man jāpalīdz ciest."

„Kikerigū! Kikerigū! Kikerigū!" No visām debesu pusēm atskanēja dzidri sidrabainas gaiļu balsis. Vesels koris pirmšķirīgu dziedātāju, jo itin neviena balss neaiz-lūza, nepiesmaka un neiečerķstējās, kā dažkārt gadījās Zemes gaiļiem, it īpaši stipri pajauniem gailēniem.

„Kikerigū! Kikerigū! dziedāja debesu gaiļi, un reizē ar viņiem iesaucās „Kikerigū!" ari mūžīgais students, bet, uz otriem sāniem pagriezies, šņākdams gulēja tālāk.

„Vai es jums neteicu, ka viņam var šaut pie pakaļas kaut vai lielgabalu ..." Jāņgailis nicīgi sašķobīja ūsas

(tās viņam bija krietni tumšākas par bārdu) un rausās ntāvus: „Jāsāk apģērbties. Jo kas var zināt, ka šodien

neizsauc."

„Neesmu vainīgs! Neesmu vainīgs!" iekunkstējās atkal vaidētājs, un barakas viņā galā (pie pašām durvīm) kāds iesmējās spiedzigus plānprātiņa smiekliņus: „Joks! Joks! Tas tik būs viens varens joks!"

„Tur tas vaidētājs laikam ņemas caurām naktīm?" iejautājās Antiņš, jo bija ievērojis, ka prūša gulta ir blakus kunkstētāja pagalvim,. „Droši vien kāds alkoholiķis un arī slepkavnieks."

„Frīde? Slepkavnieks? Viņš vistai kaklu kā nākas nejaudāja pārcirst. Reiz pārbijies stāstīja, kā gailis bez galvas spārnos skrējis pa gaisu. Šņabja pudeli mājās turēja gan. Kā nu kārtīgs saimnieks bez tās. Jāielej kādreiz lāsīte kalpam vai tā..."

„Mūsu mājās māte tēvam to neatļāva. Kalpi, ja gribēja, varēja nodzerties bērzu sulas vai paniņas."

„Kas tad bija saimnieks?" izbrīnījies ieprasījās Jāņgailis.

„Protams, tēvs."

„Tad nu gan ir bijis saimnieks! Un jūs vēl gribēiāt iestāstīt, ka mēs ar latviešiem esot rados. Kārtīga prūša mājās, ja vīrs ko saka, sieva klausa. Lai nedod Dievs, ja kādam izslīd groži no rokas. Tad vecie tēvi liek tos pievilkt divtik stingri. Lūk, tāda ķeza gadījās arī Frīdem, Sieva gaidīja bērnu, pašu pirmo, un šis pēc pilsētas modes to palutināja. Tad. vecie tēvi pie stipras pudeles un stipriem vārdiem ņēmās šo stiprināt vecos tikumos. Kas tā par lietu, ka prūšu saimniece dienas laikā vārtās pa gultu. Krietnas zemnieku sievas laiž pasaulē bērnus pa vidu darbiem, ar dakšām vai grābekli rokā. Un tā nu Frīde, visādi stiprināts un pats stiprinājies, aiztrieca sievu uz lauku rudzu kūlīšus siet. Un tur tā rugājos palika, nedzīva pati ar nedzīvu bērnu. Bet Frīde nu netiek vaļā no kāda neredzama tiesneša, kas viņu neatstāL damies vajā."

Jau arī citi sāka ķepuroties laukā no savām gultām, un Antiņš steidzās ģērbties. Iemauca biksēs kājas, uzvilka virskreklu un aizsējās kaklscriti kā svētdienā. Viņu bija pārņēmusi tāda svētdienīga sajūta, ka gribējās skaļi un spēcīgi iedziedāties. Ļoti varēja būt, ka šādu gcrra pacilātību viņā radīja tukšais vēders, jo kopš vakardienas rīta ne nieka nebija baudījis.

Un tukšais vēders vedināt vedināja domāt par brokastīm. Kad īsti debesīs tās ēda? Nekur nekādas pazīmes vēl nebija manāmas, ka likteņa biedri gatavotos kafijas vai tējas nešanai. Uz Zemes tikpat pelēcīgajā Vāczemes barakā tūliņ pēc celšanās jau skanēja bro-kašķu gaidītāju trauku orķestris. Grabēja katliņi, krūzes, par skārda burkām pārvērstas konservu bundžas un klaudzēja steidzīgi soļi, vīriem un sievām steidzoties uz virtuves ēku, lai tur pie durvīm sastātos garā pelēkā astē. Un tad, kad pirmie rīta devas saņēmēji ar kūpošiem traukiem jau sāka nākt laukā, tiem stiepās pretī ziņkārības izstiepti gari kakli: „Ko šorīt dod? Kafiju vai tēju? Marmelādi arī? Tikai tāds īkšķa lieluma pikucītis sviesta? Un desas nemaz? Skaidra lieta, kas par lietu. Paši tak vakar rīkoja pavāru balli. Bļaustījās virtuves ēkā cauru nakti. No kā gan cita — no mūsu devām? Būs atkal jāraksta komandantam sūdzības raksts."

Droši vien, tas bija tukšais vēders un izsalkuma sajūta, kas Jēra gara acu priekšā uzbūra bagātajā Amerikā pavisam piemirsto kādreizējo brokašķu rituālu. Viņam pat šķita, ka nāsīs iesitas toreiz tik ļoti pulgotās paplānās kafijas smarža. Te tā noteikti būs labāka un baltāka. Un viņš, ja palūgs, varēs dabūt glāzi tīra piena. Tikai par rupjmaizi sāka rasties šaubas. Varēja būt, ka debesīs visi ēda vienīgi baltmaizi. Būtu labi, ja kādam varētu apjautāties. Un Antiņš cerīgi paskatījās uz mūžīgā studenta gultas pusi.

No turienes viņam pretī raudzījās viena atvērta acs, spīdīgi melna kā svaiga akmeņogle. Otras plaksti vēl bija cieti aizmiegti.

„Vai esat jau atmodies?" jautāja Antiņš.

„Tā pa pusei," Žāvādamies teica mūžīgais students un atvēra arī otru aci. „Jūs abi tik skaļi gaudāties par savām nelaimēm..."

„Viņam, tam, Jāņgailim, tāda pastiprāka balss. Es gan mēģināju vecīti pieklusināt..."

„Vācietis paliek vācietis. Dzied vai rīmā — vienmēr ar saspriegtiem balss saikļiem, it kā visa pasaule būtu Vāgnera opera."

Antiņš būtu varējis paskaidrot, ka Jāņgailis nav vācietis, bet prūsis, ja viņam patlaban nebūtu bijis prātā daudz svarīgāks jautājums: „Vai jums, tik bezrūpīgi guļot, nav bailes kādreiz nokavēt brokastis?"

„Brokastis debesīs! Jums nu gan ir fantazija."

„Kas tur ko fantazēt, kad gribas ēst?"

„Man ļoti žēl. Bet mūžīgā dzīvošana ir bez mūžīgās ēšanas."

„Kā tad tā — kā cilvēks bez ēšanas var dzīvot?"

„Tur jau ir tā lieta, ka jūs vairs neesat cilvēks. Tādi mieskārīgi ieradumi kā ēšana, siekalošanās un atraugā-šanās debesīs jums jāaizmirst."

„Es nekad neatraugājos!" aizvainots atcirta Antiņš. „Jo tas nav pieklājīgi. Bet kas tad ēšana par mieskārību? Tā ir gluži dabiska vajadzība, tāpat kā miegs un gulēšana."

„Miegs ir vajadzīgs arī debesīs, tur jums taisnība. Jo garam tāpat nepieciešama atpūta no vairāk vai mazāk spraigas gara dzīves, kāda nu katram tā ir. Bet tādu zemišķīgu miesu, kas vienmēr jābaro, lai turētu dzīvas, debešķīgajiem debesu iemītniekiem vairs nav. Tās atstātas tur — uz Zemes, zemē ieraktas. Pīšļi pie pīšļiem. Un arī jūs, Antiņ Jēr, esat tagad pārtapis — garīgā miesā. Vai tiešām pats to nejūtat?"

„Tikai izsalkumu, vairāk neko," noskumis atzinās Antiņš.

„Tas kādu laiku sevi liek just, bet ātri pāriet. Tā tas mums visiem ir bijis. Arī man," mierināja Antiņu mūžīgais students, no gultas izlēcis un sācis ģērbties. Viņš uzvilka melnu kreklu un melnas bikses, apjozdamies ar vienkāršu pelēku auklu. Iemauca kājas bez zeķēm sandalēs.

„Un tagad nemaz nav jādomā par ēšanu?" stipri neticīgā balsī ievaicājās Antiņš.

„Tik daudz ir svarīgāku, mūžu mūžos neizdomājamu domu," atteica mūžīgais students un iebāza bikšu kabatā mazu grāmatiņu melnos vākos.

Taču izsalkuma mocītais Jērs nedomāja rimties: „Un jums nesaskrien mutē siekalas, iedomājoties rupju rudzu maizi ar biezu kārtu svaiga biezpiena, kurā vēl sajūtams pagraba vēsums?"

„Itin nemaz."

„Par aknām es nezinu. Varbūt jūs tādas nekad neesat ēdis un nevarēsit iedomāties, kā tās garžo."

„Aknas? Kas gan nav kādreiz ēdis aknas?"

„Bet ne tādas, kādas es tās mēdzu gatavot — sviesta un krējuma mērcē izsutinātas. Pie aknu maltītes sēžot, es vienmēr turēju vaļā acis, lai mīļie ciemiņi nesāk notīrīt viens otra šķīvi... Tā reiz kāds daudzrunis, kad beidzot apklusis gribēja iedurties savā porcijā, atrada šķīvi tukšu. Un kur tad mūsu skābputra! Labi atdzesētai ar rūgušpiena kunkuļiem, iekšā tai ir tik vienreizēji latviska garža, kas vārdos nemaz nav izsakāma."

„Jēr, vai zināt ko?" teica mūžīgais students.

„Nu?"

„Cik iespējams ātri pārtrauciet domāt par ēšanu! Citādi jūs vēl pajuksit prātā un sāksit domāt, ka esat pavāru grāmata."

Pār visu baraku, no durvīm līdz logam, pie kūja runādamies abi stāvēja, atskanēja plānprātiņa smiekli: „Joks! Joks! Tas tik būs viens varens joks!"

Tad Jēram aiz muguras negaidot ierunājās apzinīgi nosvērta balss, kādas palaikam ir ierēdņiem: „Ja tikai pierod, bez ēšanas ļoti labi var iztikt. Daudz grūtāk ir atradināties no darba. Tas ir — es domāju — tiem, kas zemes dzīvē nav bijuši slaisti vai dīkdieņi. Piemēram, man ik rītu pēc pulkstens deviņiem pats no sevis sāk kustēties labās rokas īkšķis. Lūk, tā!"

Un patuklais vīrs (ar apzinīga cilvēka vaibstiem sejā) pacēla roku un rādīja, kā kustās viņa īkšķis. No kreisās uz labo, no kreisās uz labo, gluži kā neapsjādi-nāms automāts. „Ar īkšķi, šo īkšķi es skaitīdams slidināju banknotes. No kreisās uz labo, no kreisās uz labo. Un tagad velti pūlos nabaga loceklim iestāstīt, ka nav te banku, ne naudas, ko skaitīt. īkšķis kustās. Katru darbdienu pats no sevis sāk kustēties, kā, naudu skaitīdams, kustējies stundām, dienām, nedēļām, mēnešiem, gadiem, četrdesmit gadus bez pārtraukuma."

Antiņš domīgs vēroja naudas skaitītāja īkšķi, kas neapnicis turpināja kustēties, un aizmirsa, ka ir izsalcis. Acīm redzot, debešķīgajā dzīvē būs vēl atrisināmas citas, ne mazāk nopietnas problēmas.

„Joks! Joks! Tas tik būs viens..." Plānprātiņa smiekli pārtrūka, un pats viņš godbijīgi atkāpās no

durvīm, kuras kāds no ārpuses spēcīgi grūda vaļā.

Visa baraka pieplūda pilna neparastas sniegainas gaismas, kas laikam izstaroja no durvju atvērēja eņģeļa baltā tērpa un ne mazāk baltajiem spārniem.

Slieksnim pārkāpis, eņģelis palika turpat pie durvīm un sāka lasīt garu sarakstu, apbrīnojami pareizi izrunādams dažādu tautību uzvārdus, no kuriem ne viens vien bija pagalam jocīgs.

Un visu sejas, kas vienā mirklī pagriezās pret ienācēju, izskatījās piepeši nobālējušas, jeb varēja būt, ka tajās tikai atspulgojās eņģeļa balto drānu gaisma.

„Cissst! Klausieties!'' uzsauca Antiņš mūžīgajam studentam, kas zem savas gultas pagalvja kaut ko meklēja, būdams vienīgais, kas pagriezis eņģelim muguru-

„Dzirdu jau dzirdu. Man kā sunim ausis nav jāgroza, lai saklausītu, ko aiz muguras runā."

Antiņam tomēr likās, ka nebija pieklājīgi pagriezt eņģelim muguru. Bet vai viņam jāmāca visu mūžu studējis cilvēks. Un pats nostiepās kā jaunkareivis ierindā, ar abām ausīm uzmanīgi klausīdamies, vai neatskanēs arī Jēra vārds.

Izsauktie atsaucās kā nu kurais (katrs savā Dieva dotajā balstiņā) un gāja stāties puslokā apkārt eņģelim. Arī Jāņgailis gāja, nokliedzis savu „es" tik spēcīgi, ka džinkstēdami sadrebēja visi loga stikli.

Taču laikam ne jau tādēļ eņģelis sāka stostīties. Droši vien uz debešķīgi zilā papīra bija izplūdusi zelta tinte, neļaudama salasīt tālāk par pirmajiem burtiem: „Jer ... jer..."

„Jērs! Jērs! Tas būšu es — Jērs," Antiņš izpalīdzīgi steidzās talkā kaut bija drusku pārsteigts, ka viņa vārdu izsauc jau pašā pirmajā dienā, kad citi te nīka nedēļām, pat mēnešiem.

Eņģelis pacēla galvu un izbrīnījies skatījās saucējā.

Skaidra lieta, ka nabags laikam nebija sadzirdējis, ko viņam saka, un Antiņš atkārtoja skaļākā balsī, gandrīz vai tikpat skaļā, kādā nupat bija noaurējies prūsis: „Tur tas nesalasāmais būšu es — Jērs, J - ē - r - s."

Nekā neteicis, eņģelis pacēla zilo lapu tuvāk pie acīm un turpināja lasīt: „Jermolajevs, Jeruzalemers,

Jofe . .."

Antiņš sakaunējies izļodzījās no pamatstājas un sle-pus pablenza mūžīgajā studentā.

Gudrinieks, kā varēja sagaidīt, smīnēja: „Vai es jums neteicu, ka te nevienu raušus laukā nerauj? Tāpat kā citi dabūsit laiciņu pabažīties un panīkt."

Eņģelis beidza lasīt un satina papīru, ar to kā zilu zizli pamādams izsauktajiem. Tie viņam sekoja, kā dzērves garā rindā, cits ar pašapzinīgi paceltu, cits zemu noliektu galvu, cits drošus un platus soļus sperdams, cits sīkos teciņos tecēdams, kā laikam tecējis arī laicīgajā dzīvē: pa maliņu vien, pa maliņu vien. Tak laikam pēc viņu gaitas būtu maldīgi spriest, cik skaidra ir katram sirdsapziņa. Varbūt, ka taisni brammaņiem vajadzēja noliekt galvas viszemāk. Un Antiņš atcerējās, ka arī viņam ar savu stalto stāju nebija veicies ietekmēt debesu kartotēkas pārzini. Kas zina, vai debesīs kautrīgu pazemību nevērtēja augstāk par drošsirdīgi izgāztām krūtīm, kā Rakstos jau bija sacīts, ka pēdējie būšot tie pirmie? Vai tāpēc nebūtu gudrāk arī viņam te debesīs staigāt ar mazāk lepni paceltu pieri?

Baraka kļuva atkal tumšāka, un Antiņš juta, ka kāds viņu nepacietīgi parausta pie piedurknes.

Tas bija mūžīgais students, kas ari grasījās uz durvju pusi: „Hei, sapņotāj, vai neiziesim laukā ieelpot svaigu gaisu?"

Svaiga gaisa dēļ gan laukā nebija jāiet. Savādā kārtā pēc pārlaistās nakts šo pagaidu mitekli pat nevajadzēja vēdināt. Turpretī tur lejā, Vācijā, lielākam skaitam cilvēku kopā guļot, gaiss no rītiem spiedās nāsīs tik skābeni sasmacis, ka logus grūda vaļā ari tad, kad pa tiem kūpēdams vēlās iekšā ziemas aukstums. Tātad neēšanas tikumam bija arī savas labās puses... Bet ārā derēja iziet, lai izlocītu kājas un dienas gaismā apskatītos, kāda izskatās debešķīgā debesu pasaule.

Un viņi abi gāja, pārkāpdami tam pašam slieksnim, kam pāri bija aizsteigušies uz pārbaudi izsauktie. Tur vizmojošā rīta migliņā, kas cēlās no zilgani pelēcīgajām mākoņu pļavām, eņģeļa vesti, tie pazuda palicēju skatiem.

„Kad viņi nāks atpakaļ," skaļi domāja Antiņš, „būs jāpaprasa prūsim, ko viņš par dēliem saklaušinājis. Ja

tie ir ellē, ko tad viņš darīs? Vai viņam patiesi nepietrūks dūšas noiet tur pašam, kā teicās darīt?"

„Par to jūs, diemžēl, nekā neuzzināsit, jo viņi vairs nenāks atpakaļ," teica mūžīgais students un pacēla galvu. „Labāk ieprieciniet acis ar debesu rīta debešķīgo spožumu. Vai varat pateikt, kur te ir austrumi?"

Antiņš tik tikko neapskaitās par tādu ģeķīgu jautājumu. „Kur gan citur, kā tur, kur rītos lēc saule!" Un viņš, to teicis, pacēla roku pret skaisti piesarkušo debesu pamali, kur mirdzēdama lēca saule.

„Bet tur jau arī lēc saule," mūžīgais students turpināja mulsināt Jēru, likdams tam paskatīties pa labi.

„Tiešām! Divas saules!"

„Jūs laikam neprotat skaitīt? Apgriezieties apkārt un apskatiet visas debesu puses!"

Antiņš griezās kā vilciņš, gluži vai apreibdams no brīnumiem. Visās četrās debesu pusēs lēca pa saulei. Vienā reizē četras saules! Un viss apvārsnis kā sarkanu rožu vainags tvīka ausmas blāzmainā sārtumā.

„Nē, kaut ko tik skaistu es nebiju skatījis pat murgotāju sirreālistu gleznās. Saullēkts ar četrām saulēm! Fantastiski! Un it kā acis reibinoša skaistuma vēl nebūtu diezgan, lūk, tur lido eņģeļi, augstu pie debesīm. Laikam izlidojuši rita pastaigā. Balti, ar ausmas sārtumu viegli iekrāsotiem spārniem. Un daži lido pa pārīšiem, rokās mīlīgi saķērušies. Tās droši vien ir eņģelīšos ar vīriešu kārtas eņģeļiem. Te laikam eņģeļu ir ļoti daudz?" Beidzis aizrautīgi jūsmot, iejautājās Antiņš.

„Es domāju gan. Tā kā tikai amerikāņiem var ienākt prātā doma mēģināt tos saskaitīt."

„Vai kāds ir arī saskaitījis?"

„Sastādījuši pat eņģeļu biogrāfisko vārdnīcu. Ir bieza un smaga grāmata."

„To gan es nezināju, ka naudas rausēji amerikāņi tik ļoti interesējas par eņģeļiem," Antiņš pārsteigts iesaucās. „Būtu zinājis, ka tāda grāmata ir un kur tā dabūjama, būtu... Nē, vaļsirdīgi jāatzīstas, ka laikam nebūtu vis to meklējis rokā, jo pats nemaz vēl netaisījos uz debesīm laisties. Un tad jau cilvēki, mācītāju sprediķus vērā nelikdami, zemes lietām pieķeras vairāk nekā sataisās debesu priekiem. Tagad gan ar varenu ziņkāri palasītos,

lai būtu skaidrs, ar kādiem eņģeļiem var iznākt darīšana. Bet kur te, debesīs, tādu amerikāņa grāmatu rausi?"

„Bibliotēkā."

„Bibliotēkā?"

„Jā, debešķīgajā debesu bibliotēkā, kur jūs varēsit atrast arī katoļu indekā ievestās grāmatas."

Antiņš kā kārtīgs luterānis par kaut kādu katoļu indeku nedomāja galvu lauzīt. Lai katoļi paši tiek galā ar saviem indekiem. „Tad jau es turp noiešu katrā ziņā. Kad iesit apmainīt savas grāmatas, paņemiet mani līdi."

„Labprāt. Bet nezinu gan, vai jums būs pacietība izēsties cauri pamatīgajam sējumam."

„Palasīšos vismaz par tiem eņģeļiem, kam debesīs lielāka teikšana. Ka nesāku draudzēties ar tādiem, no kuriem labāk būtu piesargāties."

„Par tiem es varu jums pastāstīt."

„Ļoti jauki! Šīs skaistās rīta stundas ir taisni kā radītas sarunām par eņģeļiem.”

„Ar Zemes darboņu iemīļoto klišeju izsakoties, varētu teikt, ka eņģeļu darba lauks ir ļoti plašs, ietverdams visas bezgalīgā izplatījuma planētas. Piemēram, Anaela pārzināšanā ir Venēra. Bet viņš vēl atrod laiku, lai uzmestu aci — kā amerikāņi saka — cilvēku seksa dzīvei."

„Ko? Vai tiešām eņģeļiem jāieskatās arī tādās lietās?"

„Vēl trakākās," Antiņa apjukumu pamanījis, iesmējās mūžīgais students. „Par prieka meitām palaidniecēm allaž nomodā ir četras ne mazāk priecīgas eņģelīšos: Eizeta, Lilita, Naāma un Agrata. No tām visievērojamākā ir Lilita, jo bijusi Ādamam pirmā sieva, līdz viņam no ribas radīta Ieva. Un daži viduslaiku rabīni domā, ka viņa ir arī Kaina māte. Bet rabīns Eliezers pat apgalvo, ka Lilita Ādamam dzemdējusi 100 bērnu dienā "

„Kaut kas normāla cilvēka saprašanai pavisam neticams," izdvesa Antiņš.

Bet mūžīgais students turpināja tādā balsī, it kā runātu par visparastākajām lietām: „Kā jau Augustīns teicis, par visu, kas pasaulē redzams, gādā kāds eņģelis. Un tā ne tikai katram gada mēnesim ir savs eņģelis: janvārim Gabriels, februārim Barchiels, martam Machi-diels, aprīlim Asmodels, maijam AmbrieJs, jūnijam Mu-riels. jūlijam Verchiels, augustam Hamaliels, septembrim Uriels, oktobrim Barbiels, novembrim Adnachiels un decembrim Hcmaels, ari katrai nakts un dienas stundai. Bet — es domāju — vispirms jūs laikam gribēsit iepazīties ar visvairāk daudzinātiem eņģeļiem?"

„Protams, ar pašiem, lielākajiem," atsaucās Antiņš. „Ja neiznāks laika pakavēties pie mazajiem eņģelīšiem, tā nebūs tik liela nelaime, kā, ja būtu jāpaliek neziņā par kādu no lielajiem ērceņģeliem."

„Labi, tad sāksim ar trim lielajiem: Miķeli, Gabrielu un Rafaelu. Pēc jūdu un kristiešu rakstu liecībām, no tiem vislielākais ir Miķelis. Sākotnēji radies kaldiešos, kas viņu pielūguši gandrīz kā kādu dievu, viņš ir ercenģeļu priekšnieks un viņa pārziņā ir visi nožēlošanas, žēlastības un svētības akti. Miķelim piedēvēta sātana uzvarēšana, kaut gan, kā zināms, elles lielkungs joprojām ir žirats un darbīgs. Miķelis bijis ari tā Kunga sūtītais eņģelis, kas pēdējā brīdī nogrābis Ābrama roku ar dunci, tā izglābdams upurēšanai sagatavotā īzaka dzīvību. Parādījies Mozum degošajā rožu krūmā un vedis gaismas eņģeļus cīņā pret dēmona Beliala vadītajiem tumsas gariem. Ar to Miķelis izpelnījies gaismas prinča titulu, kā tas ir apliecināts nesen atrastajos Nāves jūras rakstu tīstokļos, un tāpēc attēlos palaikam redzams ar kailu zobenu rokā. Gan ne daudzajos viņam par godu celtajos kapu pieminekļos, kur kaut kāda dižošanās ar zobenu nebūtu īsti vietā, jau tādēļ vien, ka kapsētās Miķelim veicams stipri delikāts uzdevums: viņam ir jāuzmana, lai kāda nemirstīga dvēsele netiktu aprakta ķopā ar mirstīgajām miesām un atrastu ceļu uz debesīm vai arī (atkaribā no grēku naskas smaguma), kur tai pēc nāves pieklātos būt. Un tāpēc Miķelis reizēm ir arī attēlots ar dvēseļu svērēja svariem rokās."

„Bet tad jau..." nesaprašanā iejautājās Antiņš, „kam te vēl vajadzīga tāda kartotēka un visādas pārbaudes?"

„Jā, varbūt man jums to vajadzēja pateikt tūliņ, ka tas, ko tagad jums stāstu, pa daļai ir eņģeļu varenības vēsture, kāda joprojām tā atspoguļojas senajos rakstos, jo cilvēku iztēles prieks par debesu dzīvi ir izdzisis, sastindzis. Daži ievērojamākie eņģeļi nopelnu dēļ debesīs vēl

gan atstāti agrākajos amatos, bet tie ir vairāk tikai tādi goda amati. Pats jau būsit pamanījis, ka te ir daudz kas mainījies. Piemēram, pelnīta atpūta ir piešķirta debesu valstības vārtu slēdzējam svētajam Pēterim. Un vārtus pašrocīgi atslēgt viņš tagad ierodas tikai tad, kad tie ir verami vaļā kādai ļoti ievērojamai dvēselei. Un tā tam arī jābūt, jo viss ir padots nemitīgajai pārvērtību plūsmai. Tak ne jau visi to jaudājuši saprast. Un tā pat pāvests Pius Divpadsmitais vēl 1950. gadā deklarējis Miķeli par policistu patronu."

„Un es par tādu eņģeli Miķeli gandrīz neko nebiju dzirdējis," godīgi atzinās Antiņš, „drīzāk kaut ko par Gabrielu."

„Gabriels sēž Dievam, pie kreisās rokas, paveicis daudzus ievērojamus darbus, no kuriem slavenākie ir: cīkstīšanās ar Jēkabu un grēkā kritušo pPsētu Zodomas un Gomoras izpostīšana. Bez tam, kā Muhameds apgalvo, Gabriels tam esot nodiktējis Korānu. Vislielāko spožumu Gabriela. vārdam tomēr ir apvijusi prieka vēsts pasludināšana Marijai, kuru, pēc pravieša Lūka lieabas, viņš esot uzrunājis šādiem vārdiem: „Nebīsties, Marija, jo tu žēlastību esi atradusi pie Dieva. Un redzi, tu tapsi grūta savās miesās un dzemdēsi dēlu un sauksi viņa vārdu Jēzus. Tas būs liels un taps nosaukts tā Visuaug-stākā dēls, un Dievs tas Kuņas tam dos viņa tēva Dāvida krēslu. Un viņš valdīs pār Jēkaba namu mūžīgi, un viņa valstībai nebūs gals."

,,J5, jā, taisni no tās vietas evaņģēlijā Gabriela vārds man palicis prātā," atminējies priecīgs sauca Antiņš.

Bet mūžīgais students par Gabriela nopelniem vēl zināja pastāstīt, ka eņģelis esot iedvesmējis arī Francijas glābēju Žannu Dārku, kā viņa pati bargajai inkvizīcijas tiesai atzinusies.

„Un kāds tas trešais — Rafaels? Viņš arī ir tikpat varens?"

„Rafaels ir mīlestības, prieka, gaismas un zinātņu eņģelis. Tādēļ viņu ir iemīlējuši mākslinieki, kā Girlan-dajo, Ticians, Rembrands un citi, iemiesodami savos darbos. Bet it īpaši Rafaels daudzināts kā dziedinātājs. Viņš esot pat palīdzējis pārciest apgraizīšanas sāpes Ābramam. Šo agrā jaunībā izpildāmo rituālu patriarcham nāicies pārdzīvot krietni vēlākos gados. Un ļoti iespējams, ka eņģelis Rafaels ir ari pirmās ārstniecības rokas grāmatas autors. Ka viņš to sarakstījis, drošu ziņu nav. Bet ir zināms, ka tādu grāmatu viņš iespiedis rokā Noā-sam, kad lielo plūdu ūdeņi noskrējuši un sākusi rādīties atkal zeme."

„Tad Noāsa šķirstā kāds ir bijis slims," prātīgi sprieda Antiņš. „Tur diezcik lielu tīrību, visādu sugu lopiem kopā esot, gan nebūs bijis iespējams uzturēt."

„Par to nekā es nezinu," vaļsirdīgi atzinās mūžīgais students un sērīgi piemetināja: „Nu jūs redzat, ka ari desmit mūžus studējot, nav iespējams izstudēt un zināt visu."

„Bet Rafaels pats ir tiešām ļoti simpātisks eņģelis un viņa bildei vajadzētu karāties pie sienas pār visu dakteru galdiem."

„Nezinu gan, vai modernie ārsti interesējas par eņģeļiem. To tiem tomēr derētu darīt, jo tie ne vienu vien dvēseli nelaikā palaiduši uz debesīm ..."

„Redziet! Redziet! Ko tie tur visi tik uzmanīgi skatās?" roku ar izstieptu rādītāja pirkstu pacēlis, sauca Jērs.

Par eņģeļiem runādami, viņi abi gandrīz jau bija apgājuši apkārt nometnei, un Antiņa vērīgais skatiens bija pamanījis saulespuķu sētas svītrainajā ēnā zilos mākoņu krēsliņos sēdošu cilvēku rindas, kā kādā teātri. Tie visi skatījās drebelīgi zibīgos stikla lodziņos un lielā pārdzīvojumā kustošām sejām dzīvoja līdzi tam, ko lodziņos redzēja.

„Tur sēž un skatās tie, kam sirdis vēl stiprām jūtu saitēm piesietas atstātajai Zemei, sēž un debešķīgās televīzijas skatu lūkās skatās, ko dara radi un draugi. Tā tikko atlidojušajām dvēselēm ir vismīļākā nodarbošanās," paskaidroja mūžīgais students.

„Es ari ļoti vēlētos, gribētu ... Ja ne vairāk, tad īsu bridi paskatīties, ko dara mans mīļais suniņš Vilkuks."

„Tad ejiet un droši sēdieties kādā no tukšajiem krēsliem. Jums ir laime. Vēl daži šorīt brīvi, kas atgadās diezgan reti."

„Bet kā es varētu uztvert taisni to, ko kāroju redzēt?"

„Tīrā bērnu spēlīte."

„Bērnu spēlīte?"

„No katra skatītāju sēdekļa stiepjas uz tālredzes kasti sarkana stieple ar ērtu saspiežamu rokturi galā. To plaukstā saņēmis, sāciet domāt un spiest, stipri un neatlaidīgi domāt, ko gribat ar acīm apciemot. Un jūsu gara enerģija pa stiepli ieplūdīs zibbilžu aparātā, izr saukdama to vietu, lietu, cilvēku un arī dzīvnieku attēlus, ko vēlaties redzēt."

„Ja tā, tad tiešām tā ir tīrā bērnu spēlīte — ar gara acīm vēlreiz paciemoties pie laicīgajā pasaulē atstātajiem draugiem." Antiņš sajūsminājies sāka nepacietīgi mīņāties, lai ātrāk tiktu klāt kādam vēl neiezibinātam skatu logam.

Mūžīgais students to ievēroja un pamāja nepacietīgajam dīdiķim ar roku: „Jums nemaz nav jākautrējas pamest mani vienu. Man allaž kabatā ir kāda grāmata, ko pašķirstīt un palasīt. Par garlaicību sūdzēties būtu tiesības tikai akliem ..."

TREŠĀ NODAĻA

^Vntiņš, pieklājīgi atvainodamies, steidzās garām mīkstajos mākoņu sēdekļos sēdošajiem, jo viņa noskatītā tālskatredzes ierīce bija pašā vidū. Bet viņa atvainošanos neviens nelikās dzirdējis, un neievērota palika arī viņa neveiklā uzgrūšanās kādam ceļgalam, plecam vai eikonim. Tik pilnīgi vērošanā iegrimušu publiku Antiņš neatcerējās redzējis ne Rīgā, ne Ņujorkā, cik nu teātros un ķinīšos viņš vispār gāja. Sejas vaibsti visiem kustējās tāda dzīvīga sprieguma pilni, it kā viņi dzīvotu līdz miglainā skatuvē uzzibinātu cilvēku katrai kustībai. Un spriego vaibstu spēli papildināja skumīgas nopūtas, reizēm pat sāpīgi iekliedzieni.

Antiņš Jērs par to sevišķi nebrīnījās, jo saprata, ka katram uz Zemes palicis kāds mīļš cilvēks, no kā būt šķirtam joprojām ir sāpīgs pārdzīvojums. Un kā ar viņu pašu? Vai viņš neuzgrūdās ceļgaliem, pleciem un elkoņiem tikai tāpēc, lai ātrāk uzzinātu kaut ko par Vilkuku? Vai pavieglais Zeltiņš, kas suni pievāca, pa dienām un naktīm apkārt dauzīdamies, nav aizmirsis Vilkuku paēdināt? Bet varēja būt arī tā, ka Vilkuks, bēdās par pēkšņi pazudušo saimnieku, nolēmis nobeigties bada nāvē un neņēma barību pretī. Tādas lietas ar suņiem notika.

Tāpēc Antiņš dusmās gandrīz vai iešņācās, kad piepeši juta, ka viņa roku no mugurpuses sagrābj krampjaini pirksti un nelaiž vaļā.

Antiņš, protams, atskatījās un gribēja pavisam nelaipni pārdrošniekam uzsaukt: „Ko jums no manis va-jaga?" Taču tik liels cietsirdis nespēja būt. Viņa roku savās abās turēja noraudājies virs ar krietni uztūkušiem maisiņiem zem acīm: „Redziet! Skatieties — tur tai televīzijas kastē! Tā ir viņa, tā pati, kas vēl vakar krematorijā par mani izmisusi raudāja un lauzīja rokas. Šai pašā vietā sēžot un skatoties, man šķita, ka mirstu pa otram lāgam. Bet šodien? Ko viņa jau šodien tur darās? Jūs redzat?"

„Jā, es redzu," negribīgi atsaucās Antiņš, kad kādu brīdi viņš bija skatījies, kā skaista un pajauna sieviete pa gultu meņģējas ar melnmatainu un melnūsainu jaunekli. „Tā jūsu meita?"

„Vai jums prāts! Vai tad es raudātu? Kaut arī Perrijs ir nabags kā baznīcas žurka. Sieva! Tur tā viņa ar Per-riju gultā ir mana uzticīgā sieva, kas pēc veikala pelņas saskaitīšanas vakaros, kā cukura balodis dūdodama, spieda pie saviem siltajiem krūšu spilveniem manu nogurušo galvu. Un tagad, jau šodien, kad nav vēl novītušas bēru vainagu puķes, uz tiem guļ Perrijs."

Vēlreiz uzmetis aci skaistulei ar tiešām spilvenīgām krūtīm, Antiņš neticīgi skatījās raudātājā. Spīdīgi plika galva kā balts ķirbis ar krūzainiem matu pušķiem virs ausīm. No paplatā degungala kā ūsas līda laukā melni sari. Un apaļais vēderiņš, nepārtraukti drebinādamies, bija no melnās vestes izdrebinājis trīs vai četras pogas, tā ka pāris palikušās tik tikko spēja saturēt vesti kopā.

Ar delnas mugurpusi slapjos vaigus apslaucījis, raudātājs turpināja: „Un es tai dēlei novēlēju visu savu laicīgo mantu, ko līdz uz debesīm nespēju paņemt."

Antiņš zināja, ka runā pret savu pārliecību, jo meņ-ģelīgajai atraitnei gan pieklājās drusku pagaidīt, līdz nelaiķa piemiņa pabāl, tak gribēja greizsirdībā drebošo vīru nomierināt, lai nabags neizraud pēdējās prāta atliekas, un tādēļ teica kā ārsts, kas ne katru reizi saka, ko domā: „Man liekas, jums nebūtu jāaizmirst fakts, ka esat miris un viņai vairs neesat īsts vīrs, bet tikai mirušais vīrs, kam nav nekādu tiesību dzīvo sievu apsūdzēt laulības pārkāpšanā. Dzīvos pie mirušajiem laulības saites vairs nesaista. Tādas tās lietiņas ir, un mēs, mirušie, nekā tur nevaram darīt. Jūsu sieva, kas tagad ir atraitne, ne tikai pilnīgi likumīgi var meņģēties ar citu vīrieti, bet arī apprecēt kurn katru, kas viņai pa prātam. Pie tā ir jāmēģina pierast, ka dzīvajiem dzīve kūleņo tālāk. Neesat vienīgais mirušais vīrs, kam jāpārdzīvo tāda agonija. Vienam otram to nākas pārciest, vēl dzīvam esot."

„Bet viņa tur darās ar tādu, tik priecīgu aizraušanos, ka to tik būtu gaidījusi, lai ātrāk tiktu no manis vaļā. Turklāt ar Perriju, manu visblēdīgāko pārdevēju, kas mani reiz pat mēģināja apzagt. Un nu — ar manu sievu! Es vispār nespēju saprast, kad viņi tik labi ir sapratušies. Varbūt jau agrāk ... Ak, Kungs! Redziet, redziet, paskatieties, ko viņi tagad ..

Bet Antiņš piesarcis novērsās un manījās prom: „Tik intimas lietas nepieklājas svešiem skatīties."

„Un man ir jāskatās! Man ir jāskatās! Kā to lai izturu!" aizžņaugtā balsī iekliedzās tikko mirušais vīrs.

„Tad grieziet kasti nost."

„Un tad? Būs labāk? Man viņi abi tikpat pliki dancos pa acu priekšu, lai kur es skatītos vai taisītu acis det."

Antiņš vaimanātājā vairs tālāk neklausījās un ieklupa tuvākajā brīvajā sēslī, iegrimdams padevīgā mīkstumā līdz padusēm. Cik labi, ka mūžīgais students tam bija jau pastāstījis, kas tālāk darāms. Nu galva vairs nebija jālauza, ko iesākt ot sarkano citronu, kas stieples galā karājās blakus sēslim.

Antiņš sarkano citronu droši saņēma plaukstā, sāka spēcīgi spiest un arī tik spēcīgi domāt, ka tuvāk sēdošie kaimiņi, ja ieklausītos, būtu varējuši sadzirdēt: „Vilkuk, Vilkuk, vienalga kur esi, ēdis vai neēdis, aizmidzis vai nomodā, esi tik mīļš un parādies manām acīm. Parādies! Parādies Antiņam, savam mirušajam draugam, kas grib no tālajām debesīm kaut īsu brīdi vēl ieskatīties tavās uzticīgajās brūnajās suņa acīs un garā aplikt tev ap kaklu roku, kā toreiz, kad abi palikām vieni."

Viņš apzinīgi vairījās pieminēt Ragnas vārdu un pūlējās pat neiedomāties tās izskatu, lai kaut kādas kļūmīgas domu krustošanās dēļ nenotiktu vismazāk Vēlamais un Vilkuka vietā neparādītos Ragnas galva.

„Parādies! Parādies! Vilkukiņ, parādies!"

Un zibbilžu logā lēni uzausa pelēcīga, zibenīgu dzirksteļu caurstrāvota gaisma. Tanī kā neredzamas rokas saviļņotā ūdenī sāka līgoties tumši plankumi, līdz visa uztvertā aina noskaidrojās un izzīmējās asās, labi saskatāmās kontūrās.

Vilkuks! Jā, tas bija viņa Vilkuks, kas tur gulēja, pumu uz priekšķepām uzlicis, blakus gultai ar spilvenā iespiestu garmatainu pakausi. Tas bija Zeltiņa dzejiskais pakausis, kur mati priecīgi varēja augt tik ilgi, līdz rakstnieku sieva aizdzina pie friziera, kas izdevās samērā reti.

Cik uz Zemes varēja būt pulkstens, ka tur vēl suns un cilvēks gulēja, kad te, debesīs, visi jau bija kājās?

Taču par to Antiņam neiznāca ilgi galvu lauzīt, jo Vilkuks sāka celties un, slaidi izstaipījies, brīdi domīgs skatījās gulētāja mugurā, tad piedūra pumu viņa kaklam. Nu sāksies... Tātad bija sestā rīta stunda. Vilku-kam varēja ticēt, jo katru rītu taisni pulkstens sešos (ne minūti agrāk, ne vēlāk) suns arī viņu tā bija modinājis.

Antiņš redzamā labpatikā iegrozījās ērtajā atzvil-sēslī, kā cilvēks teātrī, kas sagatavojies ar baudu noskatīties patīkamu izrādi. Un tā tūliņ arī sākās.

Pāris reizes miklo pumu gulētāja kaklam vēl piebakstījis, Vilkuks paklusu iesmilkstējās un gaidīja — celsies vai necelsies? Bet kad gulētājs neietekmēts mierīgi turpināja šņākt, Vilkuks iecēla gultā abas priekškājas un sāka ar purnu parakties zem mieguļa galvas. Tā at-vairīgi, spilvena apslāpētā balsī ieņurdējās. Un suns tūliņ priecīgs atņurdēja pretī, vairākas reizes. Tad atkal brīdi pagaidīja, kas nu notiks? Itin nekas. Tas nu modrajam mājas sargam nemaz vairs nebija pa prātam. Viņš kā labs vingrotājs atsperīgi ielēca gultā ar visām četrām un sāka sliņķi valstīt no vieniem sāniem uz otriem, tīši vai netīšām noraudams arī segu.

„Vilkuk, atstājies, liecies mierā! Tev vēl nekur nav jāskrien. Pašā nakts vidū. Lūdzu, nemānies! Tik agri nekādas suniskas vajadzības tev nav kārtojamas. Vilkuk, dzirdi! Pacieties un pagaidi! Liecies mierā, kad es tev saku!" Miegainā balsī tielējās Zeltiņš un abām rokām ķepurojās pretī varmācīgajam modinātājam, lūkodams izraut no viņa ķepu apakšas samīcīto segu un pārvilkt pāri galvai.

Lielā priekā Antiņš plaukšķināja sev pa ceļgaliem. „Velti ķepurojies, Zeltiņ. Vilkuks no tevis necrtlaidīsies, to es zinu. Gribi vai negribi, būs vien jāceļas. Izmet no galvas tādas ģeķīgas iedomas, ka suns var atlikt savas suniskās darīšanas. Slienies tik stāvus, es arī Vilkuka dēļ dabūju celties sešos no rīta."

Un Zeltiņš tiešām, uz elkoņa atslējies, izcēla no spilvena seju. To Vilkuks, kā likās, bija jau gaidījis. Ne brīdi nevilcinādamās, sagulētajai sejai pieplaka suņa mēle un sāka to laizīt: vaigus, acis, muti un zodu. Rakstnieks gan šņāca, gan spurca, gan lūkoja paslēpt seju plaukstās, bet suns ar purnu tās gluži vienkārši pastūma sāņus.

Ko darīt? Vairs atlika vienīgais glābiņš — pēc iespējas ātrāk tikt laukā no gultas un sākt ģērbties. Mute vairs nebija jāmazgā. „Labi jau labi, Vilkuk, ja tu vairs nevari, iesim."

Un viņi abi izgāja abās pusēs kokiem apstādītā ielā, kur sunim miegainais pavadonis pārāk tālu nebija jāvelk. Tūliņ pie pirmā stumbra (vispirms to pieklājīai apostīiis) Vilkuks pacēla kāju, nemaz nejuzdamies neērti, ka slaidā aaitā pa ietvi nāca slaidkājaina dāma pavasarīgi gaišā tērpā.

Zeltiņš gan kaunīgi novērsās un, galvu pacēlis, skatījās debesīs, it kā tur būtu kaut kas svarīgs ko redzēt- Dažas pelēcīgas, lēcošās saules apspīdētas mākoņu strēmeles, vairāk nekas. Skaidra lieta, ka rakstnieks tikai ģeķīgi izlikās neredzam, ko dara suns.

To laikam ļoti labi saprata arī garāmgājēja, jo smiedamās apstājās un jautāja: ,.Vai pūlaties debesīs ieraudzīt savu Antiņu? Es jums jau teicu, kā, projām uz debesīm aizlaistu, dabūsit atkal lejā."

„Jocīgi ir," atzinās rakstnieks. „Nu būs jau pagājuši vairāki mēneši kopš Antiņa aizlaišanās, bet nekā vēl neesmu sagaidījis."

„No Antiņa?"

„Jā, no Antiņa debesīs."

„Vai jūs ko cerējāt sagaidīt?"

„Vēstules."

„Vēstules?" pavasarīgā dāma paskatījās rakstniekā, kā normāli cilvēki parasti mēdz skatīties prātā nepilnīgos. „Nezinu gan, vai kāds no debesīm kādu vēstuli kādreiz ir saņēmis."

„Kas man daļas par citiem. Antiņš solījās rakstīt, tūliņ pēc ierašanās debesīs. Tāpēc jau vairākus mēnešus ..."

„Ardievu! Man jāsteidzas. Un jūs jau arī jusu suns rausta." Nupat vēl smaidīgās garāmgājējas lūpu kaktiņos smaida pēdas vairs bija tikko samanāmas, laikam iedomātās nevaļības dēļ.

Zeltiņš izbrīnījies noskatījās pakal puķainajam tērpam, kas veicīgi aizplivinājās uz autobusa pieturas pusi, tad paraustīja plecus un ļāvās, lai Vilkuks viņu aizrauj uz pretējo pusi. Vēl bija daudz koku, pie kuriem šorīt jāapstājas.

Tā tas pieklājas — paklausīt sunim, atzina Antiņš. Viņš tikai netika gudrs, ko Zeltiņš tur melsa par vairākiem mēnešiem, kad tikai vēl vakar viņš bija izlidojis uz debesīm. Gribēja jau sākt pukoties, ko rakstnieks tur māna cilvēkus, kad pēkšņi, skaisti saplaukušo koku zaļumā skatoties, kas brīžiem aizsedza suni un viņa vadātāju, iesitās galvā tāds kā reibonis.

Pavasaris! Tur lejā patlaban bija pavasaris. Bet viņš tak bija izlidojis uz debesīm ziemā, tūliņ pēc Preses balles. Kailā bezsniega janvāra dienā, tomēr tik aukstā, ka krāsojot sala pirksti. Un viņš vēl labi atcerējās, kā vēsums līda pie miesas, kad bija izmeties kreklā. Kas tās par nesaprotamām laika burvībām?

Vai viņš no Zemes uz debesīm būtu lidojis vairākus mēnešus? Nē, tik ļoti pārcilvēcīgs šis lidojums nelikās, kaut jutās stingri noguris, ar lielām pūlēm turēdamies kājās, kad vakar vakarā klaudzināja pie debesu vārtiem. Vai debesīs būtu pavisam citi laika mēri un vienas normālas nakts vietā viņš būtu nogulējis veselu gada ceturksni? Likās pagalam nesaprotami, bet varēja būt, ka mūžības dienas un naktis tiešām bija tik garas, un laiks uz Zemes, nebūdams mūžīgs, skrēja daudz ātrāk. Citādu loģisku izskaidrojumu sajukušajiem laika mēriem Antiņš nespēja iedomāties.

Bet tad jau — Zeltiņam bija nenoliedzamas tiesības sūdzēties par nesaņemtajām vēstulēm. Bez tām viņš, na-badziņš, bija sprukās. Jo droši vien izdevējam romānu par Antiņu debesīs bija jau apsolījis, bet pats par debesu valstības būšanām neko nespēja izaudrot.

Jau šodien pat ķersies pie rakstuļa un rakstīs garum garo vēstuli. Vēl tikai brītiņu pasēdēs un tālskatredzes logā paskatīsies, kā suns ved rīta pastaigā rakstnieku. Un Antiņš tagad saprata arī to, ka Vilkuks bija tik mundrs un vairs par savu agrāko saimnieku nemaz nesēroja.

Droši vien, ka pirmajās dienās (varbūt pat vairākas nedēļas) bija skumis un badojies, bet ja pat vairums latviešu trimdinieku par zaudēto dzimteni cieta vairs tikai tad, kad klausījās svētku runas, suns jau crrī bija tikai suns, kas tāpat kā cilvēks gribēja labāk dzīvot un priecāties ... Lai jau skraida un uzjautrinājos ar zemišķajiem zemes priekiem, kamēr vēl var. Kad viņš būs Vilkuku uzdabūjis te augšā, debesīs, tad suņukam brīnumi būs tik lieli, ka viņš pat aizmirsīs cilāt kāju. Un labi vien būs, jo neēdušam un nedzērušam debesīs tas arī nav jādara.

Zeltiņš ar suni iznira uz krietni platākas ielas, kur māju priekšā rožainas ziedēja magnolijas (šie skaistie, Latvijā neredzētie tulpju koki) un mākslīgie smidzinātāji māju priekšā rasināja mauriņus, lēcošās saules gaismā mezdami varavīkšņainus ūdens lāšu lokus. Acīm redzot, Vilkuks īstoranžā dzīvoja daudz veselīgākos apstākļos nekā Ņujorkā. Un tas bija labi.

Abi rīta pastaigā izgājušie (suns ar cilvēku), tuvodamies kādai pavisam necilai divstāvu koka ēkai, ievērojami paātrināja gaitu. Un Antiņa ziņkārīgā acs centās saskatīt, kas viņus tik ļoti turp velk. Pa gabalu skatoties, parasta amerikāņu divģimeņu māja. Tikai pamatīgāk to aplūkojot, apakšējā stāvā varēja pamanīt veikala skatlogu. Tad nu laikam jož pēc dāņu smalkmaizītēm, labvēlīgi pasmaidīja Antiņš, arī pats ar labpatiku atcerēdamies, cik labi tās svaigas garžoja.

Bet jau pēc brīža viņš dusmīgs sarāva uzacis, kad aiz apputējušā skatloga stikla saskatīja pavisam kaut ko citu — dažāda resnuma pudeļu kaklus. Tad nu gan ir cilvēks! No paša rīta jau skrien pēc alus, varbūt kaut kā vēl stiprāka. Pavedīs arī suni. Un nebūtu par to sevišķi jābrīnās, jo astoņpadsmitā novembra sarīkojumā reiz bija dzirdējis kādu tautieti lielāmies, ka viņa suns tam alus dzeršanā turot līdz, dzerot alu daudz labprātāk nekā pienu.

Teču, paldies Dievam, par velti bija izdusmojies. Pelēkajā ēkā virs reibīgo dzērienu tirgotavas laikam dzīvoja Aukuperons (tad nu gan sev piemērotu mitekli atradis), jo darba virsvalkā, tikko kā iznācis, stāvēja uz ietves. Suni ar rakstnieku pamanījis, viņš draudzīgi skaļā balsī sauca tiem pretī: „Ko es redzu? Tu jau arī kājās!

Tā vien liekas, ka tevi tas suns vēl iztaisīs par kārtīgu cilvēku/'

„Tev viegli smieties. Tev vismaz ir sestdienas un svētdienas, kad vari ilgāk pavārtīties pa gultu. Vilkuks tādus ilgāk paguļamus rītus neatzīst. Viņam vienalga — sestdiena, svētdiena vai svētki, sešos raus tevi augšā." Ne sevišķi priecīgā balsī atsaucās Zeltiņš un palaida vaļā pastaigpavadu.

Likās, ka Vilkuks to tikai gadījis. Ausis piemiedzis, viņš aizjoņoja pa ietvi un pirmais sāka apsveicināties ar krāsotāju meistaru, it kā zinādams, ka viņa agrākais, pēkšņi pazudušais saimnieks pie viņa strādājis. Ar krāsas pilieniem notraipītās bikses no visām pusēm apostījis, ķepu padevis un asti izluncinājis, suns piedūra purnu garenajai maizes lādītei, ko darbā gājējs turēja rokā.

„Par velti mīlēts, draudziņ! Šorīt nekas uz kārā zoba tev netiks, jo tu jau neesi veģetārietis. Man tur ir tikai biezpiena maizes ar salāta lapām."

„Nemāni suni," vēl klāt nepienācis, sauca rakstnieks. „Es pats vakar redzēju, ka Anna tev līdzi došanai apzieda vairākas desu maizes, ar poļu desu."

„Bet tu tās apēdi."

„Es?"

„Ko nu brīnies, it kā nekā vairs neatcerētos."

„Es būtu apēdis tavas šīsdienas brokastis?" neticīgi grozīja galvu rakstnieks.

„Ja tavu sirdsapziņu tas kaut cik atvieglina, varu godīgi atzīties, ka es tev palīdzēju, jo pēc astotā Bad-veisera kvarta arī mana dūša bija pavisam šļaugana. Un tu bez apstājas visu laiku runāji tikai par ēšanu, nespēdams izgudrot, kādus debešķīgus ēdienus Antiņš debesīs varētu ēst. Tu to grāmatu laikam neuzrakstīsi, ja ar vienu pašu brokašķu aprakstu noņemies ilgāk nekā es ar visas virtuves pārkrāsošanu. Ar ananasu sīrupu saldinātā antilopju pienā ceptas debesmannā pankūkas! Kā tādu draņķi kāds latviešu cilvēks varētu ieēst!"

„Pareizi! Tev taisnība!" apgarotā radīšanas priekā iesaucās Zeltiņš. „Ko es te lauzu galvu par visādiem debešķīgiem ēdieniem, ja man jau sen to vajadzēja zināt, ka arī debesīs mans Antiņš paliek uzticīgs latviešu rupjmaizei ar krietnu biezpiena kārtu virsū. Viņu no rupjmai-

zes nespētu aizvilināt pat sirdi priekā žņaudzošais planētas Venēras meloņu dārza medus."

„ššššš! Sāksi atkal murgot. Paldies Dievam, ka tur jau nāk mans autobuss. Vakarā atnāksi?" Autobuss tiešām nāca, un pacēlās Aukuperona lielā roka, lai liktu tam apstāties.

„Skaidri nezinu. Varbūt. Ja nebūšu sācis rakstīt," nenoteikti svārstīgā balsī sacīja Zeltiņš un arī pats sa-svārstījās, atvilkdams suni tālāk nost no autobusa gumijas riteņiem.

„Kur nu to, tādu trakumu! Tad jau vakarā noteikti tiksimies." Žvarkstēdamas atrāvās autobusa sānu durvis, un lielais vīrs, atmādams abiem pavadītājiem, iekāpa.

„Mans mīļais autor!" siekalām pieplūdušu muti čukstēja Antiņš, „ja tu to varētu — uzsūtīt man te augšā rupjmaizi un biezpienu, un arī kārtīgu šķidro pienu vai paniņas ko nodzerties, es būtu ar mieru palaist debesīs baumas, ka esi liels rakstnieks. Ak, ko es muldos, skaidri zinādams, ka man nedvēseliskais ēšanas ieradums jāaizmirst, jo ātrāk, jo labāk. Nupat tik atkal, tevī klausoties, uznāca īss vājuma brīdis. Es labi saprotu, ka tu kā cilvēks nevari iedomāties, ka mēs neviens te neēdam. Bet tāda kārtība mums te ir. Un arī sunīši nedabū kaulus pat paost. Tāpēc grāmatu par maniem piedzīvojumiem debesīs šovakar vēl nesāc rakstīt un gaidi vēstuli. Citādi tu vēl sarakstīsi visādas ģeķības, un man būs jākaunās, ka esi mans autors."

Antiņš attapās, ka runā kā papagailis tukšam gaisam Kā viņa teikto uzrunātais īstoranžā būtu varējis sadzirdēt? Vilkuks gan pāris reižu, kā kādu lidojošu putnu vērodams, pacēla galvu un izslēja ausis, tak arī laikam dzirdēja vienīgi pavasara vēja šalkšanu koku zaros, priecīgo putnu sasaukšanos vai kādas lidmašīnas dūkšanu augstu gaisā.

Jaraksta vēstule! Gara un pamatīga vēstule. Un to viņš nevilcinādamies darīs, kaut arī pagaidām nezin, kā varēs Zeltiņam to nosūtīt. Pasts te laikam nedarbojās. Tikai crr to varēja izskaidrot, ka uz Zemes nekad neviena vēstule no debesīm nav saņemta. Jo nebija domājams, ka debesīs trūktu dvēseļu, kas būtu vēlējušās nosūtīt laicīgajā dzīvē palikušajiem par sevi kādu ziņu, lai neraud un nebēdājas. Tā tomēr bija tīri techniska problēma, ar kādām Antiņš nemīlēja sevi pārāk nogurdināt. Gan jau mūžīgais students, kas pat visus elles kambaņis izvandījis, kādu padomu zinās.

Visas četras saules debesu debesīs bija jau pakāpušās krietni augstāk, tuvodamās vie^a otrai. Tātad pusdienas laikā tās visas saies kopā. Šo brīdi nevajadzētu palaist garām neredzētu, uz savu pagaidu mitekli steigdamies, domāja Antiņš. Tam jābūt varenam skatam — spožu sauļu vainagam pašā debesu vidū. Un tālāk? Kas notiks pēc tam? Vai saules paies viena otrai garām vai tecēs atpakaļ, katra norietēdama tai pašā debesu pusē, kur bija lēkusi? Gan jau redzēs, jo Zeltiņam sūtāmā vēstule līdz pusdienu laikam noteikti būs uzrakstīta.

Gandrīz vai tukšajā barakā iegājis (būtu brīnums, ja kāds tik skaistā laikā kvernētu zem jumta), Antiņš atvēra koferīti, sameklēja rakstuli un, kādā žurnālā iespraustas, atrada dažas baltas papīra lapas. Vēl vajadzēja iespējami ērti iekārtoties, un viņš, zābakus noāvis, iekāpa gultā un atgāza muguru pret spilvenu. Tādā pus-gulus stāvoklī domāšana veicās vislabāk. Arī rakstīt varēja pavisam ērti, ja pret augšup pavilktajiem ceļgaliem kā galdu atslēja koferīti. Un tā, brītiņu padomājis, kā lai iesāk, viņš sāka slidināt rakstuļa smailē iestiprināto lodīti pa papīra gludo virsmu:

„Antiņš debesīs,

nenoskaidrotā datumā.

Mīļo Teodor Zeltiņ!

Vispirms es gribu Tev pateikt, ka esmu bez kļūmēm vai nomaldīšanās atlidojis tur, kur, paklausot Tavai iedomai, man bija jātiek — debesīs. Un esmu gandrīz vai pilnīgi drošs, ka man te atļaus palikt, kaut vēl ir jāstājas komisijas vīru priekšā, kam šinī lietā teikšana. Tik tālu viss nu būtu labi. Bet šorīt, pa debesu tālskalre-dzes aparāta lodziņu skatoties, kā Tu ar Vilkuku pa īstoranžu staigāji, es dzirdēju arī to, cik neglīti mani apsūdzēji tai vīzdegunīgajai dāmai, ka es jau vairākus mēnešus neesot licies Dar tevi zinis. Vari man ticēt, ka es tik nepateicīgs radījums neesmu un to ne mūžam neaizmirsīšu, ka esi bijis tas, kas mani uz debesīm

atsūtīji. Bez Tevis es tagad te nebūtu. Un ja pats Tu nonāksi ellē, es darīšu visu, kas manos spēkos, lai Tev tik briesmīgi tur nebūtu jāsvīst. Ar mani lietas īstenie apstākļi ir tādi, ka es tik vakar vakarā ierados debesīs, un tagad jau rakstu Tev vēstuli. Ja tur uz Zemes kopš vakardienas jūs esat nodzīvojuši vairākus mēnešus, tad tā man bija pirmā dzirdēšana. Droši vien šai nesaprotamajā laiku nesaskaņā ir vainojami pulksteņi, kas uz Zemes, kā izrādās, skrien daudz ātrāk nekā pie mums debesīs, jo te nevienam nekur nav jāsteidzas. Kaut gan, vaļsirdīgi atzīstoties, es vēl pulksteņa debesīs neesmu redzējis. Šorīt mūs visus pamodināja gaiļu dziedāšana. Tātad, no manis vēstules gaidot, Tev, mīļais rakstniek, būs jāapbruņojas ar lielu pacietību. Taču bez tām pie romāna neķeries. Sarakstīsi zilu zilos brīnumus, kā to šorīt jau dzirdēju, kad abi ar Aukuperonu spriedāt par ēšanu debesīs. Kaut kādu debešķīgu mielastu apraksti būtu visbezkaunīgākā lasītāju maldināšana. Pasakot patiesību, kas, diemžēl, ir tāda, ka dvēseles debesīs neēd, pēc katra spējām tie spētu vēl izmantot iespēju ēst, ēst, ēst, ēst, ēst."

Antiņš apturēja rakstuli un pārlaida acis glītā rokrakstā rakstītām rindām. Ne ko pielikt, ne atņemt. Tā tas viss bija. Viņš tikai īsu brīdi pakavējās pārdomās, vai atstāt visus piecus ,,ēst", kas bija uzrakstījušies tādā kā zemapziņas inercē. Nolēma atstāt, tos vēl papildinot ar vērā liekamu atgādinājumu:

„Tāpēc būtu labi, ja Vilkuka bļoda vienmēr stāvētu pilna un viņš varētu pieēst vēderu pēc sirds patikas. Lai savā laicīgajā dzīvītē, cik kuņģis to atļauj, izbauda ēšanas priekus. Tie visā drīzumā suņukam pietrūks, jo esmu nolēmis Vilkuku ņemt pie sevis. Un veltīgas būtu Tavas pūles turēties manam lēmumam pretī. Jo es gan zinu, ka Tu par agro celšanos suņa dēļ briesmīai gaudies, taču nebūtu pierunājams labprātīgi no viņa šķirties. Es Tevi pazīstu: Tu savas maigās jušanas pret lopiem un cilvēkiem mīli slēpt, gan neīstās dusmās šķendēdamies, gan zobgalīgi smiedamies. Bet suni es Tev ņemšu nost, un Tu nekā tur nevarēsi darīt. Pagalam neapdomīgi mani uz debesīm aizsūtījis, Tu tagad esi zaudējis jebkādu noteikšanu par manu tālāko eksistenci. Gluži vienkārši tā-

dēļ, ka Tava vara tik tālu nesniedzas. Tāpēc es Tev ieteiktu turpmāk vai^s nespēlēties ar iedomu, ka ari debesis es vēl dancošu pēc Tavas stabu^s. Te es esmu un būšu, kā saka, pats savs kunqs. Un ja Tu kādu romānu par mani vēl sarakstīsi, tad tikai pēc tā materiāla, ko es par sevi Tev sagādāšu. Nekādus faktu sagrozījumus, paša izdomātus papildinājumus vai izlaidumus es Tev neatļaušu. Tas tā — ko Tu no manis varētu sagaidīt. Bet arī es no Tevis gribu kaut ko saņemt pretī — vaļsirdīgu atzīšanos par Vizbulīti Saktu. Tu kādā rīta pastaigā, it kā ar Vilkuku sarunādamies, to varētu izstāstīt. Pie zib-bilžu lodziņa sēdēdams, es dzirdēšu. Vēl tagad man ausīs skan liktenīgie vārdi, kas lika krist un nokrist no krāsotāja lāviņas. Tu teici, ka tādu šķīstības ideāliem uzticīgu sievieti kā Vizbulīti, ko manas sirds iepriecināšanai Tu esot izgudrojis, es varot cerēt vēl satikt tikai debesīs. Kā tas man jāsaprot? Vai Tu kā modīgajā Zemes dzīvē neiederīgu būti palaidi viņu uz debesīm jau pirms manis, balles naktī? Es toreiz kā sajucis skrēju un meklēju, un nespēju viņu pēc pusnakts vairs atrast. Bet Tu par manu uztraukumu tikai smējies. Ja viņa patiesi ir te, es meklēšu viņu rokā, izložņāšu visus debesu kaktus un pažobeles, līdz viņu atradīšu. Un tad mēs abi — es un mana latviskā Beatriče ar bizes gredzenu ap galvu — roku rokā staigāsim un meklēsim rokā citus latviešus, kam te kaut kur ir jābūt. Protams, mums pa priekšu tecēs Vilkuks, laiku pa laikam uz mums, abiem laimīgajiem, atskatīdamies un asti pavēdinādams. Tāpēc pasaki man godīgi, vai arī Vizbulīte Sakta ir debesīs, lai es, viņu meklēdams, nenopūlētos par velti. No Tevis jau visu ko var sagaidīt, arī to, ka esi mani mānījis un paturējis Vizbulīti pats pie sevis kādam citam romānam. Tomēr ticēšu, ka Tu man godīgi pateiksi, kā ar Vizbulīti Saktu esi izrīkojies, un tādā ticībā jau ar šo vēstuli sākšu Tev vēstīt par savu ierašanos debesīs un pirmajiem iespaidiem. Cita starpā, tūliņ jau gribu pateikt, ka ari debesīs esmu palicis latvietis un staigāju pelēkos vadinalas svārkos. Joka pēc gan uzmēģināju kādus pasarkanus sprukstiņa svārkus ar baltām zīda biksēm līdz ceļgaliem, bet tādās drēbēs zemnieku cilts cilvēks izskatās pēc mērkaķu dancinātāja. Stingrā balsī noprasīju eņģelīšai, kas bija tik caur-

spīdīgi ģērbusies, ka zemāk par viņas kakla dobīti vairījos skatīties, vai latviešu vadmala ir. Pati plivinājās tādā gaisa plundurā, bet drēbi pazīst. Atnesa pareizo. Mani sagaidīja un visur saņēma ar īstu debešķīgu laipnību, kaut arī debesu kartotēkas pārzinis, par mani neko nezinādams, sākumā gribēja ..."

Aizvērdamās noklaudzēja barakas durvis, kam sekoja ritmiski plaukšķiem, kādi parasti radās, mīkstajām sandaļu zolēm atsitoties pret grīdu. Tālab sandaļu valkātājus jau pēc dzirdes vien varēja atšķirt no zābaku būkšķinātājiem un kurpju knikšinātājiem. Sandales šai barakā valkāja vienīgi mūžīgais students. Vai nācējs būtu viņš?

Antiņš atskatījās un iesaucās tādā balsī kā gaidītu ciemiņu apkampt qribēdams: „Labi gan, ka esat ienācis, kad cita neviena bez mums te nav. Visi kur kurais pa lauku."

Mūžīgais students atsmaidīja pretī: „Taisnību sakot, arī jūs te necerēju ieraudzīt, tik skaistā Dieva laiciņā."

. Ienācu mierā un klusumā uzrakstīt vēstuli. Tā šodien ir jānosūta. Un man šai sakarā būtu ļoti noderīgs jūsu padoms, kas varētu izrādīties arī tāds, ko diez vai citiem vajadzētu dzirdēt."

„Kā cilvēka izskats var kādreiz maldināt."

„Vai jūs uz mani to tēmējat?" vēl skaidri nezinādams, apvainoties vai neapvainoties, iejautājās Jērs.

„Pēc izskata liktos visvientiesīgākā dvēsele pasaulē, bet jau pirmajā dienā debesīs prātā blēdības."

Nu vairs nebija nekādu šaubu, kam šis apvainojums domāts, un tāpēc Antiņš, nāsis iekniebis, padusmīgi atcirta: „Es esmu taisni tāds, kā izskatos. No kaut kādām blēdībām manī nav ne smakas. Jūs gluži vienkārši būsit mani pārpratis. Es vienīgi gribēju zināt, vai nav kaut kādas izņēmuma priekšrocības, ko arī es varētu izmantot."

„Ak tā jūs bijāt domājis?" ar balsī paslēptu smcri-diņu gari novilka mūžīqais students, acīm redzot, negribēdams latviešu jaunekli vēl vairāk sakaitināt. „Es saprotu. Kā senie latīņi teikuši: Kas atļauts Jupiteram, nav atļauts vērsim. Un jūs nu gribētu būt Jupiters."

„Nekāds Jupiters es negribu būt, jo neesmu pagāns. Es tikai qribēju noskaidrot, vai nebūtu kāda, plašākai vispārībai nezināma iespēja nosūtīt uz īstoranžu vēstuli."

„Vēstuli uz Amerikas savienotajām valstīm? !sto-ranža taču ir Nudžerzijā, vai ne?"

Antiņam likās, ka mūžīgais students bez kādas vajadzības plātās ar savām zināšanām, un tādēļ atbildēja padzedrā balsī: „Jā. Gluži vienkāršu pieklājīgā latviešu valodā uzrakstītu vēstuli. Un man pat nebūtu nekādu iebildumu nodot to cenzūras caurskatei. Mēs, latviešu trimdinieki, uz okupēto dzimteni vēstules sūtīdami, jau vairāk nekā divdesmit gadu esam trenējušies rakstīt tā, lai cenzori nevarētu piesieties."

Mūžīgais students vairs nesmaidīja un sāka runāt pavisam nopietni: „Zinu vienu vienīgu kaut cik nopietni ņemamu Zemes cilvēka apgalvojumu, ka viņš no debesīm saņēmis rakstītu vēsti. Tas bija ļoti mācītais, matemātiku, mechaniku, ģeoloģiju, astronomiju un ģeogrāfiju studējušais zviedru teozofs Emanuēls Svēdenborgs. Tak savādā kārtā no debesīm saņemtās rakstu zīmes viņš atteicās kādam rādīt. Un debesu raksti nav atrasti arī viņa atstātajos papīros."

„Varbūt tas debešķīgais papīrs bija aprakstīts ar kādu īpašu, neredzamu tinti, izlasāmu tikai Svēdenbor-gam pašam?"

„Jūs laikam esat liels kriminālromānu cienītājs?"

„Ne tikai es, bet visa latviešu tauta nemīl kriminālromānus. Mums tādas rakstnieku sugas, kas tos raksta, vispār nav. Trimdā neesam izdevuši itin nevienu kriminālromānu. Latvijā gan par mūsu slaveno bandītu Kaupēnu iznāca romāns burtnīcās. Bet tas tad arī bija vīrs, kas varētu stāties blakus katram amerikāņu gangsterim. Viens pats apturēja un aplaupīja vilcienu. Un visi pasažieri pacietīgi gaidīja, līdz viņus aptīra."

Bet mūžīgais students, Antiņā neklausīdamies, turpināja: „Labi varu iedomāties, cik ļoti gaidīts uz Zemes būtu debesu pastnieks vai pasta balodis ar vēstuli knābī. Dzejnieki par tiem sacerētu visskaistākās poēmas. Diemžēl, mums ir aizliegta jebkādu ziņu došana par sevi. Arī veiklajam triku meistaram Hudini, kas saķēdēts prata tikt laukā pat no ūdenī nogremdētas aizslēgtas lādes, tas līdz šim nav izdevies. Un viņa draugi, kam veiklais lielībnieks bija solījis ziņot par savu pēcnāves dzīvi, šo ziņu gaida vēl šodien, ja nav apnikuši gaidīt."

„Tad tas Hudini kungs ir taisni tādā pašā ķibelē kā es." konstatēja Antiņš. „Es ari esmu solījies dot par sevi kādas ziņos. Un tās ar lielu nepacietību gaida."

„Tiešām ļoti nepatīkami, ka jūs pat nevarēsit gaidītājam pateikt, lai viņš vairs negaida."

„Vai tomēr nebūtu iespējams aprunāties ar kādu eņģeli, lai pa kluso . . ."

„Esmu jums jau teicis, kā ar eņģeļiem tagad ir. Kāda nozīme jums ko stāstīt, ja tas jums neturas prātā?"

„Es jau cenšos visu, ko redzu un dzirdu, iegaumēt. Bet te tik daudz ir visādu jaunumu, ka kādreiz kaut kas var palikt mazāk ievērots."

„Amerikas savienotajās valstīs, Indiānas pilsētiņas Ņuharmonijas kaļķakmens plāksnē atstātās eņģeļa Gab-riela pēdu iedobes, ko ņuharmonieši glabā kā lielu dārgumu, ir pēdējās zināmās liecības par kāda eņģeļa parādīšanos cilvēkiem. Tādēļ nekārdiniet savu dvēseli ar veltīgām cerībām, ka cītīgi rakstīto vēstuli varēsit nosūtīt tam, kam tā adresēta."

„Ko nu lai daru? Zeltiņš jauno romānu bez manas palīdzības nespēs uzrakstīt."

„Vai jūsu draugs, tas Zeltiņš, ir rakstnieks?" uz atvērtā barakas loga palodzes noliktās grāmatas pārcilādams, bez redzamas intereses ierunājās mūžīgais students.

„Vēl vairāk nekā draugs. Viņš ir mans autors. Es esot izlēcis pasaulē no viņa galvas."

„Tāpēc man ir brīžiem licies, ka esat sašūts kopa ar tādiem kā baltiem diegiem." Mūžīgais students pagrieza grāmatām muguru un, kā pirmo reizi ieraudzītu, acīm nomērīja Antiņu no galvas līdz kājām. „Esat arī drusku caurspīdīgāks nekā citas dvēseles. Bet ja ir tā, kā sakāt — esat kāda rakstnieka vieglprātīgas iedomas auglis, tad jums paveras jaunas iespējas."

„Nosūtīt vēstuli?"

„To nu gan ne. Bet varēsit savu autoru tur lejā apciemot, jo jums, lai tiktu debesīs vai ellē, kā citām, normālām būtēm, nav bijis jāmirst. Jums taču uz Zemes bēres nav rīkotas, un no tā, kas esat, nekas nav kapos aprakts?"

„Tā jau rādās. Būs aizmirsuši nodzert man bēres.

Tad nu gan ir draugi!" Antiņš, to iedomādamies, gandrīz vai sapīka.

„Kā kādam tas būtu varējis ienākt prātā, ja daļa no jums tur lejā joprojām dzīvo grāmatu lappusēs. Tiklīdz kāds lasītājs tās pāršķirsta, jūs atdzīvojaties. Tātad, ja gribat, bez sevišķām grūtībām varat atgriezties Zemes dzīvē."

Antiņš apjucis klusēja, labu bridi nespēdams saprast, kas likās tik vienkārši saprotams, tad spēcīgi iesaucās: „To tik ne! Man nenāk ne prātā atstāt debesis, kad neesmu vēl nemaz pie visiem debešķīgajiem jaukumiem ticis klāt. Sevišķi tādēļ, ka te kaut kur var būt viņa — Vizbulīte Sakta, mana iemīļotā ar bizes gredzenu ap galvu, kas nekad nav savu seju izķēmojusi ar kaut kādiem krāsuļiem vai ziedēm. Es tikai nezinu, vai ari viņu, tāpat kā mani, Zeltiņš ir palaidis uz debesīm. Un to ar savu vēstuli gribēju noskaidrot."

„Par savu neaizmirstulīti ari te kaut ko jūs varat uzzināt. Kad, pēc jūsu domām, viņa no Zemes būtu izlidojusi?"

„Ja vispār Vizbulīte ir lidojusi, tad kādu dienu pirms manis, kad Preses ballē bez pēdām pazuda."

„Tad jau iespējams, ka ir vēl te — mūsu uzgaides nometnē."

„Bet es te sieviešu neesmu manījis."

„Tās turas par sevi, drošs paliek drošs. Dažai labai jau tā izmeklēšanas komisijas vīriem būs daudz ko stāstīt . . . Bez tam, šī vieta nav domāta romantisku sakaru veicināšanai, jo daļai vīru un sievu agrāk mirušās otras puses ir jau debesīs uzņemtas un gaida ar lielu nepacietību, kad laulātie draugi tiks no nometnes laukā. Esot bijis ierosinājums ierīkot īpašu mītni precētiem pāriem, bet tā kā tādi gadījumi ir ļoti reti, kad vīrs un sieva nomirst abi reizē, šis nodoms atmests. Ja gribat iegriezties sieviešu barakās un apjautāties pēc savas Beatrīčes, jums vispirms ir jādodas uz vārtu pusi un tad pa pirmo taciņu jānogriežas pa kreisi un jāiet līdz sarkanajām magoņu dobēm. Aiz tām tās barakas ar aizkariem logos ir viņu. Sievietes, kā zināt, ir skaistuma mīlētājas."

„Labprāt uz turieni dotos tūliņ, jo esmu tāds cilvēks, kas nemīl vilcināties, kad darāms kaut kas ļoti svarīgs," atzinās Antiņš un pārlaida delnu pār matiem, kā pār-

baudīdams, vai tie vēl turas, glīti sasukāti.

„Labi. Es paiešos kādu gabaliņu līdz, lai būtu drošs, ka griežaties pareizi," piesolījās mūžīgais students un iemeta pārcilātās grāmatas gultā.

Pie brīnišķīgi zilajām debesu debesīm visas četras saules jau bija sanākušas tik tuvu kopā, ka kuru katru brīdi varēja gaidīt, ka tās saskarsies saplūzdamas gaismas gredzenā.

Delnu kā cepures nagu pie pieres piespiedis, Antiņš pa šauri savilktām plakstu šķirbiņām skatījās un jau kuro reizi brīnījās: „Četras saules! Nekur nekādos rakstos par debesīm es to nebiju lasījis."

„Es arī ne, jo vairums šo rakstu ir radies laikā, kad nebija zināms, ka bezgalīgajā pasaules izplatījumā ir vairākas saules un mūsu acīm redzamā nebūt nav vienīgā. Toreiz rakstītājiem pat prātā nevarēja ienākt, ka debesu valstība varētu aptvert veselas četras sauļu sistēmas. Uz tām tā nesatricināma atbalstās, kā katra celtne uz četriem stūrakmeņiem, lai stāvētu stingri. Jūs taču jūtat, ka debesis negrīļojas, par spīti neticīgo leģioniem, kas uz Zemes savairojušies kā siseņu bari posta laikos."

„Nē, nemaz. Nekad zem savām kājām tik stingru pamatu neesmu jutis," apliecināja Antiņš un gribēja kaut ko vēl teikt, bet palika stāvam ar vaļā muti, nespēdams izdvest vairs ne skaņas.

Par to nemaz arī nebija jābrīnās, jo skaņas, kas tagad pārlūdināja visu debešķīgo telpu, bija tik varenas, ka katram, kas tās klausījās pirmo reizi, aizrāvās elpa. Visas četras saules patlaban bija saskārušās, pašā debesu vidū izveidodamas mirdzošu gaismas saktu. Un nesaskaitāmi eņģeļi, pulkos lidodami tai apkārt, izgavilēja savu eņģelisko dvēseļu līksmību. Viens aiz otra un viens pār otru uzbangoja dzidri sievišķīgu un spēcīgi vīrišķīgu balsu viļņi, apšalkdami par sevi gavilējošos.

Antiņam klausoties laiku pa laikam pārskrēja pār muguru priecīgi tirpuļi. „Tik skaista koncerta es vēl nebiju dzirdējis. Un man ir godīgi jāatzīst, ka eņģeli gavilēšanā pārspēj Latvijas ganiņus. Līdz šim es biju cieši pārliecināts, ka par mūsu ganiņiem labāku gavilētāju nav."

„Jā, cik vareni var tomēr skanēt patētika, ja aiz tās ir jūtams ticīga pārdzīvojuma īstums," atzina arī mūžīgais students. „Tā bija Oda priekam no Bēthovena Devītās.

Un reti kad kāds dzejas teksts tik pilnīgi saaudies ar mūziku, ilgus gadus komponista iecerē iznēsāts. Par Frid-richa Šillera odas komponēšanu Bēthovens sācis domāt jau deviņpadsmit gadu vecumā, un tikai viņa pēdējā simfonijā šis nodoms īstenots.”

„Nezin vis, vai citi to dziesmu tikpat labi kā eņģeļi prastu nodziedāt. Vienigi, varbūt, ja Bruno Skultes koris tai ķertos klāt . . piebilda Antiņš.

„Kā liekas, latviešiem — tāpat kā žīdiem un vāciešiem — no sevis novērtēšanas par zemu nav jābīstas.. /'

„Un tā jau arī vajaga. Katram pašam ir jāzina, kas viņš ir. Prasīsi citiem, ne vienmēr pateiks taisnību.” Mūžīgais students no latviešu jaunekļa saņēma pelnītu atbildi.

Tad Antiņš sāka iet norādītajā virzienā, brīžiem pa labi, brīžiem pa kreisi paskatīdamies, vai viņam neseko kādas ziņkārīgas acis. Bet tieši tāpēc — nedrošās gaitas dēļ — viņš atgādināja zaglīgu meitās gājēju. Un viņu par tādu kāds noteikti būtu noturējis, redzēdams aizejot uz sieviešu baraku pusi. Par laimi mākoņu pļavā apkārt klīstošos par visu vairāk nodarbināja domas par sevi, jau kuro reizi pārcilājot Zemes mūža gadus un meklējot ticamu aizbildinājumu vienam vai otram darbam, kas paša acīs nemaz vairs nelikās slavējams.

Antiņš gāja. Jo tuvāk sieviešu barakām, jo satrauktāks jutās. Kā viņu, vīrieti, sievišķīgās dvēseles sagaidīs? Ja tiešām bija tā, kā mūžīgais students stāstīja, ka abu dzimumu pārstāvji te parasti nemēdza tikties, tad braši noauguša vīrieša parādīšanās sievu barā varēja izraisīt vispārēju ievērību. Un ja vēl dažas, kā vārnas ķērkdamas, metas viņam virsū, iekām ir paspējis izskaidrot nāciena iemeslu, ko tad lai dara? Kā lai tiek pie vārda pateikt, ka nav te ieradies kā kāds glūnīgs meitu no’ūkotājs? Ja sieviešu bars ir sācis satraucies īdaigāt, tas nav ar lēnprātīgu rokas mājienu nomierināms. Ir jākliedz pretī stiprāk. Bet kādreiz jūtīgo sievišķību tas satracina vēl vairāk, kā Jērs to atcerējās no saviem namziņa gadiem.

Vienīgi tagad viņš īsti sāka aptvert, cik bīstamā gājienā dodas. Ja tomēr negriezās atpakaļ un dūšīgi turpināja tuvoties sarkanajām magoņu dobēm un logiem ar baltajiem aizkariem, tad tikai tāpēc, ka Vizbulītes Saktas dēļ viņš nebītos nokāpt pat ellē. Tāpat kā vecais

prūsis Jāņgailis, kas bija gatavs darīt to pašu, lai tikai būtu kopā ar dēliem.

Lūpas kodīdams, Antiņš pūlējās izdomāt kādu tuvošanās veidu, kas viņu pašā sākumā pasargātu no nepatīkamiem pārpratumiem. Sieviešu barakām tuvāk pieejot, jau pa gabalu (cik vien iespējams skaļi) varētu saukt: „Mātes, sievas, dāmas un jaunkundzes, lūdzu neuztraukties! Es neesmu nekāds meitu ģēģeris un nenāku jums tuvoties tādos nolūkos. Es meklēju vienīgi savu visšķīstākā sirds patiesībā iecerēto Vizbulīti Saktu ar bizi. Un es patiesi netīkoju vairāk nekā, kā tikai uzzināt, vai viņa ir jūsu vidū " Nē, tas neies. Tāda bļaustīšanās izklausītos pārāk prasta, un Vizbulīte Sakta, ja būtu vēl nometnē, aiz kauna nezinātu kur dēties. Daudz labāks šķita apdomīgs tuvināšanās mēģinājums nostāk esošām vientuļām sievietēm, ja tādas starp magoņu dobēm ārpus barakām laimētos sastapt.

Un Antiņam laimējās.

Pie takai vistuvākās dobes kā apsvilis čiekurs sarkanā uguns vilnī tupēja vecāka sieviete melnā tērpā un saujām rāva lauka nezāles. No tām, kā varēja redzēt, nebija pat debesu dārzi pasargāti.

„Dievs palīdz!" pieklājīgi teica Antiņš Jērs.

„Paldies! Paldies! Tāpat jau debesīs bez Dieva palīdzības neiztiksi," atlēca pretī tikpat pieklājīga atbilde, un centīgā magoņu ravētāja ieziņkārota pacēla galvu.

Pār acīm pārkritušo puķainā lakata malu atpakaļ atbīdījusi un pieklājīgo sveicinātāju pamatīgi apskatījusi, viņa vēl piebilda: „Paskat' vien, kāds braši noaudzis dēlietis!"

Pie tādām uzslavām Antiņš gan jau bija pieradis, bst šoreiz izteiktā piezīme iepriecināja īpašu iemeslu dēļ. Tās mātišķais tonis ļāva skaidri noprast, cik jauns viņš runātājas acīs rādās — kā mātei dēls. No kaut kādiem romantiskas dabas sarežģījumiem tātad nebija jābaidās, varēja runāt vaļsirdīgi.

Tā Antiņš ari darīja, droši jautādams: „Es nācu apskatīties — uzzināt, vai te — pie jums, jūsu barakās nav bijusi — varbūt vēl ir — viņa — Vizbulīte Sakta —mana mīļā."

Tupētāja, ilgākai sarunai ērtāk iegrozīdamās, atlaidās sēdus un pārvilka pār kājām garos melnos svārkus,

tā ka neapsegtas palika vienīgi kailās pēdas. „Tad laikam tikko laulāti, ja tik karsti dzenājat rokā?"

„Nē — es un Vizbulīte — mēs nebijām — tik tālu tikuši — nebijām precējušies," iztaujātais piesarcis sa-stostījās.

,,Ā! Nu es zinu. Sederinātie! Tie vēl dedzīgāki par jaunlaulātiem. Ne minūti nevar viens bez otra."

Antiņa vaigi sāka ziedēt kā dobē magones. „Taisnību sakot, mēs pat nebijām saderinājušies."

„Ak tad tā gan! Ak tad tā gan!" prašņātāja atkārtoja tādā balsī, kas skaidri lāva saprast, ko viņa par abiem mīlniekiem tagad domā.

„Mēs būtu saderinājušies — tūliņ pēc manas šķiršanās no sievas, pie kuras sāniem ar likumu vēl biju piesiets, kaut sen vairs kopā . . ." Antiņš centās izskaidrot situāciju, kas tik vienkārši nemaz nebija izskaidrojama, un svīzdams juta, ka grimst purvā.

„Vaī. vaī — tad nu gan jūs esat — kauns to vārdu sacīt. Pašam mājās sieva, bet zogas meņģēties ar citu. Vaī, vaī!" magoņu ravētāja, galvu sakampusi, iekunkstējās tādā nebalsī, ka varēia domāt — broši noaugušais jauneklis tai uzkāpis uz kailajām kāju pēdām.

Tas nu bija par traku. Tādu bļaustīšanos nedrīkstēja pieļaut, jo pie barakām, piesaulītē, sāka staipīties sieviešu kakli un daža glūnīga acs jau griezās uz šo pusi. „Jūs varat man ticēt, ka es un Vizbulīte — mēs abi pa godam, jo viņa nav tāda, kas ļautu sevi neprecēta precētam bučot. Mēs visu nokārtotu pa godam, ja nebūtu piepeši abi aizlidojuši prom no laicīgās Zemes dzīves."

„Jo tālāk, jo labāk! Pašnāvnieki! Žēlīgais Tētīt, tad jau jūs abi esat — paši sev ņēmušies galu."

„Kuš! Kuš! Nekliedziet! Mēs neesam nekādi pašnāvnieki. Mums abiem tikai sagadījās — doties uz debesīm apmēram vienā laikā."

„Kā nu citādi — vienā laikā abi beigti, kad sieva šķiršanos nedod. Vai nav dzirdēts un lasīts — šiem tā mīlestība stiprāka par nāvi. Galējas nost, lai citā pasaulē mīlētos tālāk. Nebūs nekā. Tādus — neiesvētītā zemē apraktus — debesis neņem pretī, kad es iums saku, ne un ne. Ja esat pa kādu šķirbiņu slepus tikuši iekšā, nesāciet priecāties par agru — izsviedīs laukā kā pimberus. Ticiet man. kad es jums saku . . ."

Antiņš izmisis noplātīja rokas, apzinādamies, ka būtu veltīgas pūles izskaidrot lietas īstos apstākļus. Vienkāršās sievas vientiesīgā dvēsele ne mūžam nespētu saprast, ka viņš un Vizbulīte ir divi izdomāti radīiumi, taču tādēļ ne mazāk dzīvi un spējīgi just tāpat kā citi — gan prieku, gan sāpes. Varbūt kaut cik paticams izklausītos vienīqi stāsts par nokrišanu no krāsotāja lāviņas, ja to mazlietiņ sagrozītu, atstājot nepieminētu spārnu pieauašanu kritiena laikā.

„Kundze vai jaunkundze, es tiešām nezinu, kā jūs godāt. . ."

„Atraitne! Es esmu bijusi garus gadus savam mirušajam vīram uzticīga atraitne. Bet drīz es atraitne vairs nebūšu — mēs abi, mans vīrs un es, pēc divdesmit gadu pārtrauktas laulības atkal tiksimies. Vai jūs to varat saprast, kas mums tie būs par priekiem? Mūžīaas uzticības, ari pēc nāves viens otram uzticīgu laulāto atkal-savienošanās prieki."

,.Kā nu nevarēšu to iedomāties," steidzās apliecināt Antiņš, lai ātrāk tiktu pie sava sakāmā: „Es tur uz Zemes dabūju galu pavisam godīgā veidā • • "

,Es arī, jaunais cilvēk. Bet vai nu tā — par galu domājot, jāsāk pēcnāves dzīve?"

Kas tad tas? Reizē ar siltu balsi, kas kutinādama līda ausī, Antiņš juta saliektajā elkonī ielienam pieglaudīgu sievietes roku. Pat tikumos stipri pavaļīgajā Ņujorkā neviena sveša sieviete nebija atļāvusies viņam tā pielipt. Galvu sāņus pagriezis, viņš pie sava pleca ieraudzīja skaistuma krāsuļiem izdailinātu seju ar bezbēdīgi smejošu muti. Nudien, šī priecīgā sieviete, melnajam sēru tērpam pavisam nepiedienīgā omā, būs no Ņujorkas, lai gan tur melnā krāsa šogad nebija modē.

„Ko jūs tik savādi manī skatāties, lauku zēn? Ka esmu vēl melnajā bēru tērpā? Bet tādas mēs esam te visas, līdz tiksim pie jauniem tērpiem."

Tikai tagad Antiņš pamanīja, ka viņiem visapkārt sastājušās vēl citas sievietes, gan tādos pašos melnos, gan līdz zemei baltos tērpos. Jā, kā citādi lai viņas būtu ģērbušās, jo visas te bija ieradušās taisnā ceļā no savām bērēm. Debešķīgajā drānu noliktavā dvēselēm jaunus tērpus izsniedza tikai tad, kad bija atzītas par cienīgām debesīs palikt. Viņš laikam bija vienīgais izņēmums, kas priekšlaicīgi ticis pie jaunas kārtas. Antiņš saprata: tikai tāpēc, ka nebija ieradies pēc parastās, normālās kārtības. Taču smējēja bēru tērpā šķita tik savādi mulsinoša, ka drošības pēc parāvās labu gabalu no viņas nost.

Tāda apvainojoša kustība, protams, nepalika bez sekām. Un Jērs uz savas ādas juta griezīgu dzēlienu: „Kas to gan būtu domājis — pēc izskata briedis, bet zaķa daba. Laikam esat viens no tiem uzticīgajiem,, tāpat kā mūsu Marlīze, kas šķīsti cietusies divus gadu desmitus, līdz atkal tiks pie sava laulātā drauga. Bet man ir lielas šaubas, vai tādu grumbainu večiņu vīrs vairs gribēs mīlēt, kļuvis par viņu divdesmit gadu jaunāks, jo tie, kas dzīvojot debesīs, paliekot tādi paši, kādi bijuši mirstamā stundā . .."

„Es ari kļūšu jauna, cik jauna vien pati gribēšu būt. Tā man eņģelis teica," magoņu ravētāja ticīgā pārliecībā cirta pretī. „Ja patiks, būšu vēlreiz kā brūte kāzu dienā."

„Vai tādiem brīnumiem jūs kāds ticat?" izsaucās smējēja bēru tērpā un izaicinoši paskatījās apkārt stāvošajās sievās, kas visas rādījās vecākas un laikam tāpēc nesmējās.

Tas sadūšināja Antiņu. Un viņš, lai gan par tādu atjaunošanos pats nekā nebija dzirdējis, teica nopietni pabargā balsī: „Kā kāds bez ticības var cerēt ietikt debesīs? Tās atveras vienīgi sirdīm, kas spējīgas ticēt brīnumiem. Kad dzīvosim, tad jau redzēsim, kādi tie būs. Ar priekšlaicīgu strīdēšanos neviens mēs gudrāks netiksim. Un tādiem, niekiem man vispār nav laika, ne tādēļ es esmu nācis. Mani pie jums ir atvedusi velēšanās uzzināt, vai sieviešu barakās nemīt manis meklētā — latviešu meitene ar bizi."

Nicīgi novaibstījusies, smējēja pagrieza pelēkajam jauneklim muguru, bet citas mutes, kā atdzīvojušās, sāka sacensties ziņkārīgā iztaujāšanā: „Ar kādu bizi?"

„Melnu?"

„Pelēku?"

„Sarkanīgi spīdošu kā vara gredzenu?"

„Gaišu kā kvieši pļaujas laikā?"

„Jā, jā, taisni tādu — kā kvieši pļaujas laikā!" teica

Jērs.

„Cik kuplu un gani?"

„Cik tālu tā sniedzās, palaista vaļā?"

„Līdz jostai?"

„Līdz gurniem?"

„Es nemāku pateikt, jo neesmu viņas bizi vaļā palaistu redzējis," atzinās Antiņš. „Tikai ap galvu. Skaistā apaļā gredzenā ap galvu apvītu."

„Tad jau tā būs viņa, ko meklējat: sarkanos svārkos, ar ņieburam piespraustām sudraba saktām," atsaucās sieviete baltā tērpā- „Mēs visas vēl ļoti brīnījāmies un nespējām saprast, kā viņa tik koša kā lelle guldīta zārkā."

„Zārkā? Kas par zārku?" Priecīgi satraucies, Antiņš tik tikko neizteica, ka viņa Vizbulīte Sakta nekādā zārka nav guldināta. Un tad. viņš atkal būtu sapinies visādos neticamos izskaidrojumos. Par laimi laikus attapās un tikai iekliedzās: „Tā ir viņa! Kur viņu es varētu satikt?"

„Par vēlu."

„Te viņas vairs nav."

„Šorīt izsauca."

,.Un tēs, kas izsauktas, neviena vairs atpakaļ nenāk," no visām pusēm atskanēja līdzjūtīgas atbildes.

To Antiņš zināja pats, ka tie, kas izsaukti, nometnē neatgriežas. Tālab noskumis brīdi palika stāvot ar nokārtu galvu. Bet pamazām bēdu pārvarēja prieks par neapšaubāmo vēsti, ka arī Vizbulīte ir debesīs. Lai kur tā tagad būtu, lai diezcik tēlu, pa priekšu iedama, aizgājusi, viņš ies un neapstādamies meklēs, līdz atradīs, savu Vizbulīti.

„Paldies par labo ziņu. Ko tur var darīt, jūs jau neesat vainīgas, ka esmu par vēlu atnācis. Bet gan es meklētai sadzīšu pēdas," pateicās Antiņš Jērs un, uz visām pusēm paklanījies, steidzās prom. Bez vajadzības te vairs negribēja kavēties, jo kas to varēja zināt, ka sievieši neievelk atkal ķīviņā. Arīdzan debesīs sievietes palika, kādas tās bija — lielā barā ecēdamās viena ar otru.

Un it kā viņa bažas apstiprinādami, viņam aiz muguras atskanēja smiekli. Viena no jaunākajām un vieglprātīgākajām bija paskaļi ieminējusies, ka pelēkais jauneklis promiedams cilājot kājas kā dancotājs ballē.

Tā Antiņš tiešām jutās, ar tādu gara pacilātību palēkdamies sperdams soļus, it kā blakus jau soļotu viņa latviskā Beatrīče. Un viņš pat atļāvās (gan paklusā balsī) uzvilkt dziesmu, kas debesīs skanēja pavisam lieliski:

,.Un ja tu būtu puķe Uz kalna augstākā,

Vai atkal pērle jūrā,

Kur tā visdziļākā —

Es priecīgs jūrā laistos,

Es kalnā uzkāptu,

Bet tevi, zeltenite,

Es tomēr iegūtu."

Kaut kā tēva kādreiz dziedātā Vensku Edvarta dziesmiņa bija ienākusi viņam prātā un nu likās pašreizējam dvēseles nostīgojumam tik piemērota, ka Antiņš jau gribēja sākt to dziedāt pa otram lāgam, kad savā priekšā pamanīja sakustamies vienu no skaistajiem mākoņu pļavas krūmiem. Tiem bija pelēcīgi sudrabainas, miglaini mīkstas lapas un sīkie ziediņi zilgmoja kā piecstaru zvaigznes.

Varēja būt, ka krūmā ielīdis nosnausties kāds leopards vai lauva. Un Antiņš aprāva soli, kaut labi zināja, ka debesīs visi plēsīgie zvēri ir ieguvuši dūjas dvēseli. Bet no kādreiz lasīto džungļu grāmatu iedvestajām bailēm tik ātri neveicās atradināties.

Drošo un priecīgo gaitu viņš tūliņ gan atkal atsāka, līdzko izdzirdēja krūmā cilvēka balsi: „Bauro tavu baurošanu, kā pirmo dienu ganībās palaists vērsis. Būs tie sievieši jūs tik bīstami satraucinājuši, ka vairs nekur nespēsit rimties."

„Kaunieties izdomāt bezkaunības pai mani, cilvēku, kas tādām nemaz nav piemērots," no krūmu apakšas izlīdušo un ziedu zvaigznēm apbirušo zobgali sarāja Antiņš, bet tādā balsī, kurā nedzirdēja dusmu.

Mūžīgais students nopurināja no melnā krekla zilās ziedu zvaigznītes un sāka soļot Jēram blakus: „Panācos, ziņkārības urdīts, jums līdz pusceļam pretī, gribējās redzēt. ar kādu vaigu nāksit atpakaļ. Kā tad veicās? Patiesībā šis jautājums gan ir gluži lieks, jo atbilde bez kādām grūtībām nolasāma no jūsu sejas. Esat par savu neaizmirstulīti kaut ko patīkamu uzzinājis."

„Jā. Viņa, mana Vizbulīte, vēl šorīt bijusi sieviešu barakās, kad izsaukta aizgājusi, kur visiem mums būs jāiet. Kaut es to agrāk zinājis, būtu atskrējis, saulītēm lecot, viņai pateikt, ka es te arī esmu, viņas Antiņš, lai, laukā tikusi, mani pagaida. Bet nu būs acīgi jāmeklē rokā. Lai arī tā, es esmu priecīgs zināt, ka viņa, mana Vizbulīte, ir debesīs. Gan jau atradīšu, jo ne par velti Rakstos sacīts: kas meklē, tas atrod."

„Viegli nebūs — izstaigāt visus debesu ceļus."

„Nebūs vis, es zinu. Vajadzēs noplēst vairākus pārus apavu. Bet tie te naudu nemaksā, par to nav jābēdājas. Bez tam. man taču būs palīgs."

Mūžīgais students aizdomīgi paskatījās Antiņā: „Ja esat ar to domājis mani, tad varu jau tagad skaidri pateikt, ka es jums līdzi neklunkurošu. Man pašam ir savi plāni."

„Kur nu jūs! Vai jums ir pēdu dzinēja deguns? Nav. Bet Vilkukam ir, manam Zeltiņa aizgādībā atstātajam suņukam. Tiklīdz kā būšu ticis pārbaudei cauri, tā saukšu Vilkuku šurp, pie sevis augšā. Un tad par abiem kopā gan pratīsim atrast pareizo ceļu un saost Vizbulītes Saktas pēdas."

„Ja tā, varbūt, ka tiksit pie mērķa, kad nebūs vēl nodilis pirmais zābaku pāris. Bet kā ar Zeltiņu? Pametīsit likteņa ziņā? Lai raksta par debesīm visādas ģ3ķības?"

„Bet jūs tak pats man teicāt, ka ir tik viena vienīga iespēja, kā ar savu autoru varu atjaunot pārtrauktos sakarus. Bet es lai tagad atgrieztos pie viņa uz Zemes? Tagad, kad abi ar Vizbulīti debesīs būsim kopā? Nē! Ne mūžam! Tas būtu par daudz prasīts pat no tādas izdomātas dvēseles, kāds esmu es."

„Jums taču nav jāatgriežas uz palikšanu. Kas to saka? Paciemojaties dažas dienas, un rakstniekam vielas pietiks ilgākam laikam. Kā esmu jau paguvis ievērot, jums ir stāstītāja dāvanas. Bez kādas liekas gudrošanas — kas ir sirdī, tas uz mēles. Godīga vientiesība kādreiz var prozai piešķirt īpašu šarmu . . ."

„Un ja nu es vairs nespēju uztikt augšā debesīs? Tad nabaga Vizbulīte gaidītu, gaidītu, gaidītu un mani nekad nesagaidītu. Bet tāda nelaime viegli iespējama. Pavisam labi vēl atceros, kā Zeltiņš svīda un drebēja, nebūdams drošs, vai viņa izdomas aplēses pareizas un man pie

muguras krītat īstajā laikā gadīsies spārni. Ja rakstnieks tikai par sekundes trešdaļu būtu kļūdījies, no manis nepaliktu pāri vairāk nekas kā viņa izsvīsto sviedru peļķīte. Šoreiz laimējās. Bet kā būs nākamajā reizē? Kas to var pateikt? Tāpēc mani neviens neaizmānīs prom no debesīm. Es turēšos pretī ar rokām un kājām."

„Bet kas tad notiks ar grāmatu?"

„Lai paliek grāmata par maniem piedzīvojumiem debesīs neuzrakstīta. Es neesmu tik godkārīgs, lai laicīgas slavas dēļ upurētu mūžīgo laimi ar Vizbulīti Saktu."

„Nebūtu pārāk liela nelaime, gandrīz nekāda, ja grāmata paliktu neuzrakstīta. Tak tas ir maz ticams."

„Ko citu Zeltiņš var iesākt?"

„Salasīties visvisādus sacerējumus par debesīm un elli, kādu ir pierakstīts kaudzēm, un tad šiem prātu apžilbinātājiem paraugiem sekot. Tā vairs tik maza nelaime nebūtu. Jo šķietami mācīti cilvēki, par debesīm, elli un pēcnāves dzīvi rakstīdami, iekrīt tik mežonīgās fantāzijas orģijās, ka lasot sāk mati slieties stāvus. Aplam neiespējami, bezgaumīgi un atbaidīgi radījumi, sēru un uguni spļaudami, tur iaucas mulsinošā jūklī un cīnās neizcīnāmās cīņās, it kā tā būtu iespējams aptvert neaptveramo un izteikt neizsakāmo. Dante vēl zināja, ko viņš dara, ellē izrēķinādamies ar saviem ienaidniekiem. Bet aklais Miltons tik tikko notur galvu virs ūdens, lai viņu pašu nenoslīcinātu vaļā palaisto dēmonu plūdi. Cik simpātiski cilvēcīgas tam pretstatā ir vienkāršo, ro dabas ritmiem neizkritušo cilvēku iedomātās debesis. Tur dzīve turpinās tālāk, tikai pacelta augstākā, ilgotā laimības vidē, kādu to katrs sev iztēlojies, atkarā no tā. kas laicīgajā dzīvē visvairāk nomācis. Un tādas, kā redzat, ticīgo debesis an ir. Bet vai un kā šai paša iekārotajā debešķīgajā labklājībā, katram izdodas iedzīvoties un justies laimīgam, par to ir prātots vismazāk. Ja es būtu rakstnieks, rakstītu taisni par to. Un jūs? Ko domājat jūs?"

„Es? Protams, par viņu — Vizbulīti," atsaucās Antiņš, izskatīdamies savās domās tik tālu aizklīdis, ka laikam nebija dzirdējis ne vārdu no tā, ko runāja mūžīgais students.

CETURTĀ NODAĻA

// PVikerigū! Kikerigū! Kikerigū!" Tā jau ot\u ritu Antiņu Jēru cēla auqšā debesu qaiļu skaistā dziedāšana.

Viņš atmodās ievērojami spirgtāks nekā pēc pir

mās debesīs pārgulētās nakts un brīnījās, ka mūžīgais students jau uzrausies sēdus. Citādi viņa kājas pār augšējās gultas malu lejup nekarātos.

„Vai jūs jau augšā?" uzsauca augšas kaimiņam Antiņš. „Šķita, ka esat briesmīgs izgulētājs. Vismaz tā Jāņgailis vakarrīt teica — jums varot no rītiem pie dibena būkšķināt kaut vai lielgabalu . . ."

„Ir kādreiz tādas nojautas, kas neļauj gulēt."

„Un ko — tās nojautas — jums saka?"

„Ka mani šorīt izsauks."

Antiņš ar vienu lēcienu bija no gultas laukā un sāka steigšus ģērbties: „Varbūt, tad arī mani • . •"

„Par tādu neparastu laimi es gan šaubos. Neesat nemaz kā nākas te vēl iesildījis savu gultu," teica mūžīgais students, lūkodams ievērt adatā diegu, lai piešūtu kreklam iztrūkušo pogu.

„Es zinu, cik ilgi jūs te nīkstat. Vēl daži citi. Bet es to nevaru atļauties."

„Kāpēc ne?"

„Kā jūs tā varat jautāt, kad labi zināt, ka man ir jāsteidzas, lai panāktu Vizbulīti Saktu," satraucies skaidroja Antiņš. „Es nevaru palikt, stāvēt uz vietas, kad viņa ar katru dienu, ar katru stundu iet tālāk no manis projām. Kā viņu vairs varēšu panākt, kad būšu te noturēts nedēļu, varbūt pat veselu mēnesi?"

„Jā, tad viegli nebūs, pat suņa degunam nākot talkā."

»Jūs arī nu saprotat, ka es te nedrīkstu kavēties. Bet ko lai daru, ja šodien palieku neizsaukts? Iet un palūgties eņģeli, lai mani tāpat pa virsu ņem līdz?"

„Es šaubos, vai to viņš darīs, lai kā jūs lūgtos. Jo pieņemdams vienu ārpus saraksta, kā viņš lai varētu noraidīt citus lūdzējus, kas jums sekotu."

„Tad — tad — varbūt jums pašam būtu kāds padoms?"

„Ļaujiet man padomāt," domīgs atbildēja mūžīgais students un sāka ar pirkstu galiem berzēt pakausi, kur sirmo matu bija mazāk nekā virs deniņiem.

Antiņš stāvēja, skatījās un gaidīja, ko gudrā, debesis un elli redzējusī galva izdomās. Tā noteikti kaut ko izgudros, jo ļoti nopietni pūlējās (kā varēja spriest pēc sagrumbotās pieres) palīdzēt nelaimīgajam draugam, lai viņam nedraudētu iesērēšana nometnē uz ilgāku laiku. Bet ari visgudrākajai galvai, kā katram zināms, vislabāk veicas domāt mierā un klusumā, un tāpēc Antiņš cietās, cietās, līdz nespēja va’rs ciesties un uzsauca plānprātim, kas tieši tagad laida atkal vaļā savus ikrīta smieklus.

,,Ei, jūs tur! Vai te ir kāda kumēdiņu būda?"

Uzsauciens uzsaucējam pašam tūliņ gan lika atcerēties — ar trakiem tikai ar labu. Diemžēl, paT vēlu.

Plānprātiņš, s^pjās lūpas ar grubuļainajiem vaigiem raustīdams, nāca šurp un neapstādamies vāvuļoja: „Joks, joks, tas tik būs viens varens joks."

Cik spēdams savaldījies, Antiņš nu stipri draudzīgākā balsī teica: „Nebūs vis. Nekādu joku te šorīt nebūs, tāpat kā nebija vakar."

„Kā nu nebūs, kad man nāks pretī četras sievas un visas reizē kritīs ap kaklu kā kādam sultānam. Joks, joks, tas tik būs viens varens joks — kā īstam sultānam."

„Četras sievas?" Antiņš nevarēja noturēties, skaļi neizteicis savu izbrīnu. „Tā tak ir daudzsievība! Vai jūs maz, cilvēk, saprotat ka esat vairākkārtīgs likuma pārkāpējs?"

„Lūdzu, bez apvainošanām, kungs! Es re reizi, p:jt ne vienu vienīgu reizīti neesmu kāpis pāri likumam. E.s visas savas sievas sev godīgi esmu pielaulājis, vienu pēc otras, ar likuma un baznīcas svētību. Kā viena mira, tā cita vietā. Es, lūk, biju tāds cilvēks, ka nespēju puisī dzīvot. Un tagad būs. visas četras vienā reizē. č?tras

likumīgi pielaulātas sievas. Joks, joks, tas tik būs viens varens joks, hi, hi, hi, ha, ha, ha, ho, ho. ho, he, h?, he..

Antiņš apjucis klausījās plānprātiņa smieklos un nespēja ticēt savām acīm. Vīrs kā skangals, kas kairam ar savu izskatu lika bažīties, ka stiprāks vējš to nenogāz no tievajiem stilbiem, bet, ja nemeloja, nodzīvojis astras sievas. Tad jau nebija daudz ko brīnīties, ka no saprašanas tik vien vairs pāri palicis. „Un — un — neviena pati labprātīgi nemēģināja dabūt no jums šķiršanos?"

„Šķiršanos? No manis?" plānprātiņš iespiedzās tik ļoti pašapzinīgā balsī, ka viņa gaudenais augums nu vēl vairāk dūrās acīs visiem, kas bija sanākuši apkāri. Un arī seja četru sievu vīram nebija diezkāda skaistā: vaigi un piere ar bērnībā izslimotu baku rētām, brūnās acis ar baltām sivēna skropstām un deguna gals tik sakraupējis kā tikko no vagas izcelts smilšains kartupelis.

Taču plānprātiņš sevi spogulī laikam nekad nebija apskatījis, jo, ar plānajām krūtīm žaketes priekšu qandriz vai nemanāmi augstāk pacēlis, turpināja tādā pašā balss tonī: „Izkapts! Tikai nāves izkapts laicīgajā dzīvē spēja atcirst manas sievas no manis. Katra no viņām mani mīlēja tā, ka cita neviena, lai kā to gribētu, nespēja mīlēt vairāk."

„Žēl gan, ka jums kā sultānam neviens te neatļaus mīlēties," nopietni teica Antiņš un pagriezās pret mūžīgo studentu, ar to jo skaidri likdams saprast, ka saruna izbeigta.

Plānprātiņš (kā jau plānprātiņš) nespēja to saprast un kvarkstēja tālāk: „Kas man var aizliegt mīlēt paša likumīgi pielaulātās sievas? Ja jūs tik gudrs, tad, lūdzu, pasakiet, kas?"

„Bet ne jau visas vienā laikā," kaut kā lūkoja atvairīties Antiņš.

„Kas saka, ka vienā laikā? Vai es to teicu? Vienu pēc otras. Joks, joks, tas tik būs viens varens joks . .

„Tā arī nebūs pcrreizi, un jums to neatļaus."

„Kāpēc ne?"

„Tāpēc, ka tas nav morāliski. Gluži vienkārši tāpēc," Antiņa ba’ss jau atkal bija kļuvusi stipri neiecietīga, jo viņam likās, ķa ari mūžīgais students, domāt aizmirsis, smaidīdams noklausās viņu sarunā.

„Morāle! Morāle!" spurājās pretī plānprātiņš. ,.Vai tāpēc man nav morāles, ka manas sievas nomira ātrāk par mani un viņu vietā man vajadzēja pieprecēt citas, kā pieklājas, ar likuma un baznīcas svētību? Ko citu lai tagad es varu — ja kāda no viņām nav ellē — kā mīlēt visas četras?"

„Jūs varat kaut ko vēl citu."

„Tad pasakiet, ko es varu un kas man jāvar, ja esat tik gudrs, ha, ha, ha, hi, hi, hi. .

„Jūs varat šķirties. Šķirties no trijām sievām, paturot tikai vienu, kā kārtīgai kristīgai dvēselei pieklājas."

To dzirdot, plānprātiņam laikam gaiss iesprūda kaklā. Viņš neelpodams brīdi skatījās Jērā kā kādā spokā, tad reizē ar bļāvienu izgrūda uz viņa pusi tievu roku kā pīķi: „Zālamans! Redziet, kur Zālamans! Viņš spriedīs tiesu par mani un manām sievām! Lai es kā necilvēka nedvēsele atraidu trīs no četrām vienādi mīlētām sievām. Lai es kā suns tām trijām, kas mani ne mazāk uzticīgi gaidījušas par ceturto, bezsirdīgi uzbļauju: ejiet jūs ratā, es jūs vairs negribu, neņemšu pretī! Un kuras la:i es tā apbēdinu, it kā tās būtu man bijušas sliktākās sievas, kad pats to nezinu, nevaru pateikt. Jūs nāksit man talkā? Joks, joks, tas tik būs viens varens joks . . . Palīdzēsit izšķirties, kūres sievas dzenamas prom, kura paturama?"

„Kas man daļas par jūsu sievām? Ne es tos pazīstu, ne esmu redzējis," sapīcis atcirta Jērs, jo arī viņam nu sāka likties, ka plānprātiņa problēma nemaz tik viegli nav atrisināma.

Par laimi negudri iesāktajā sarunā iejaucās mūžīgais students: „Ko jūs tur strīdaties par tādiem niekiem, kad ķēniņš Zālamans te dzīvo mūžīgos priekos ar simtiem sievu. Nezinu gan, vai mīlestības augstās dziesmas dziedātājam izdevies uzdabūt augšā visas, cik bija laicīgajā Zemes dzīvē — septiņi simti dižciltīga dzimuma un trīs simti tā saukto lieko sievu, jo pravieši ķēniņam pārmeta, ka no pagānu tautām ņemtās sievas pavedot viņu pievērsties saviem elku dieviem. Un tad nu iespējams, ka negantnieces elku pielūdzējas debesīs nav ielaistas. Bzi arī bez tām zeltvordim sievu tik daudz, ka katlam, kas gribētu tās saskaitīt, vispirms ir iānodrošinājas ar pamatīgu krūku vīna, lai skaitot neizžūtu mute . . ."

Antiņš stāvēja un klausījās kā aostulbis: „Septiņi simti sievu, un tad vēl liekās pa, virsu! Nu gan jūs stāstāt niekus."

Bet mūžīgais students nebija paradis, ka viņa teikto kāds apšauba, un uzskaities atcirta: „Tātad, pēc jūsu ieskata, Bībelē ir sarakstīti visādi nieki."

„Vai jums prāts! Lai es tā domātu par Bībeli!"

,.Tad izlasiet pirmās ķēniņu grāmatas vienpadsmito nodaļu. Jūs pats ar savām acīm varēsit pārliecinoties, ka es ne nieka neesmu pārspīlējis, pat vienu vienīgu sievu neesmu Zālamanam klāt pielicis."

„Ārprāts! Skaidrs ārprāts!" izdvesa Antiņš. „Ar tādu sievu varzu, kaut vai ķēniņš, neviens gan debesīs nebūtu laižams. Pat aušas amerikāņi Brigamam Jangam neesot ļāvuši turēt vairāk par vienu sievu, lai kā šis ķepurojies pretī, ka ticīga mormoņa dzīvei piederot klāt tā Kunga atvēlētas vairākas sievas."

„Brigams ir debesīs — ar visām neatļautajām sievām," zināja mūžīgais students. „Aizejiet kādreiz ciemos, varbūt jūs arī pataisīs paT mormoni."

„Pasargi Dievs! Māri par mormoni?"

„Nemaz tik ļoti nešķobieties! Jums ar mormoņiem daudz kas kopīgs. Arī viņi ne dzer, ne smēķē."

„Joks, joks, tas tik būs viens varens joks," jau kuro reizi nokverkstēja plānprātiņš un sāka virzīties atpakaļ uz durvju pusi.

Tur citi barakas iemītnieki jau biia sākuši cilāties, un nebija ilgi jāgaida, kad slieksnim pārkāpa balts eņģeļis ar zila papīra tīstokli rokā. Likās, ka augumā viņš ir drusku mazāks par vakarrīt redzēto, un arī spārni rādījās šaurāki, vai arī varbūt bija tikai ciešāk savilkti kopā. Bet tāpat kā vakar, eņģelim ienākot, visa baraka kļuva jūtami aaišāka un gaidītāju sejas bālākas.

Mūžīgā studenta sejā ieskatījies, kas arī šorīt šķita vērtusies bālāka, Antiņš attapās, ka draugs var izsaukts aiziet, atstādams aalīgā neziņā, kā ārpus kārtas tikt no nometnes laukā. Vai visu to sasodīto Zālamana sievu dēļ maz bija paspējis kaut ko lietderīgu izdomāt?

Tas ir jāzina! Vēl pēdējā brīdī jālūko noskaidrot! Un Antiņš netūļādamies pieliecās mūžīgā studenta ausij: „Bet kā ar mani? Vai esat izdomājis, kā es no šejienes tikšu laukā, ja mani šorīt neizsauc?"

„Vēlāk! Vēlāk! Tagad ir uzmanīgi jāklausās," un mūžīgais students atrāvās tālāk nost.

Cik ļoti vienkārši — vēlāk! Tā varēja sacīt tikai cilvēks, kam nekur nebija jāsteidzas, kas varēja gaidīt, turklāt ar patīkamu nojautu, ka viņu šodien izsauks. Tāpēc Antiņš neatlaidās: „Gan jau dzirdēsim. Vakardienas eņģelim bija tik skaidra izruna, ka bez lielas ieklausīšanās varēja sadzirdēt katru vārdu. Nebūs jau arī šim diezko vājāka balss."

„Būs! Šorīt atnācis Klusais — tā viņš ir iesaukts maigi mīlīgās balstiņas dēļ — un tāpēc jāklausās abām ausīm."

Tā tiešām bija. Un Antiņš pacēlās uz pirkstgaliem, lai redzētu eņģeļa lūpas, kas veidoja vārdus. Savādā kārtā viņam šķita, ka tā daudz labāk var sadzirdēt sacīto.

„... Bachmanis, Babkovs, Baraneks, Berenborgs, Bon-darello, Brandmanis, Burliks, Bušmanis, Butinhauzens ..

Tik ātri līdz Jēram netiks, sprieda Antiņš, jo eņģslis izsauca vārdus ne tikai klusu, bet arī lēni. Vēl ātrumā varēja pārdomāt, ko darīt tad, ja mūžīgo studentu tiešām izsauc un viņu ne. Noplātīt rokas un palikt uz vietas būtu nožēlojama gļēvulība, vairāk nekas. Ja tā tas ir, ka arī debesīs katram pašam jācīnās par savu laimi, tad viņš to darīs. Kaut arī tas prasītu pārdrošu rīcību. Piemēram, neizsauktam iestāties izsaukto pulkā. Tad pa ceļam ar mūžīgo studentu varētu izrunāt visu, kas runājams. Un kad šī nevainīgā blēdība atklātos, vai par to tik bargi maz sodītu? Par miesas sodiem debesīs nebija nekas dzirdēts. Un gars viņam bija tik stiprs, ka mīļās Vizbulītes dēļ izturētu vissmagākos pārbaudījumus. Ir tikai jāturas mūžīgajam studentam aiz muguras, kad izsaukts ies, lai pievienotos izredzēto pulkam. Diez uz kādu vārdu viņš atsauksies? Mūžigais students taču bija tikai iesauka, ne godīga cilvēka vārds un uzvārds. Tāpēc jāklau-sas, jāseko katram izsauktajam vārdam, Un Antiņš atkal pacēlās pirkstgalos.

īstā laikā. Eņģelis jau bija ticis līdz Jākobsonam un turpināja: .. Jakstis. Jalajs, Jampolskis, Janellī, Ja-

nutolo, Jepsons, Jerevs, Jericho, Jermstads, Jērs ..

„Vai nav ar garuma zīmi?" izsaucās Antiņš un steidzās eņģelim paskaidrot: „Ar garuma zīmi rakstīts e ir

jāizrunā kā ē. Tātad Jērs un nevis kaut kāds Jērs, kas es neesmu."

„Kas to saka, ka tam, ir katrā ziņā jābūt jums?" reizē ar īsu iesmējienu izdvesa mūžīgais students.

Un eņģelis labu brīdi skatījās platām acīm, tad atkārtoja taisni tāpat, kā bija jau teicis: „Jērs."

Tak tāda Jēra barakā nebija. Neviens neatsaucās. Arī Antiņš ne.

Eņģelis klusēdams stāvēja un gaidīja. Līdz beidzot, velti izgaidījies, atzina, ka kļūdījies: „Klausieties, Jēr, jums būs taisnība un mūsu rakstveži svītriņu uz e būs aizmirsuši uzvilkt. Tādēļ tagad, šo rakstvežu kļūdu izlabodams, nolasīšu jūsu vārdu tā, it kā šī svītriņa uz e būtu: „Jēēēērs."

„Paldies! Tas esmu es!" braši atsaucās Antiņš un stingriem kāju piesitieniem aizsoļoja pie izsaukto bara. Sirds traucās tādos priecīgos rikšos, ka krūtis, šīsdienas izredzēto vidū nostājoties, cilājās kā ātrskrējējam pie mērķa lentas. Un bija arī iemesls. Reizē ar prieku, ka tiks jau otrā dienā no uzgaides nometnes laukā, izjuta sevī 'lepnumu par stingro latvisko stāju, kādu bija parādījis, neļaujot eņģelim, tāpat kā amerikāņiem, sakropļot savu vārdu.

Drusku nomierinājies, pārlaida skatu apkārtstāvētāju galvām un starp tām pārsteigts ieraudzīja arī mūžīgā studenta pakausi. Jā, tas noteikti bija viņa pakausis, tāpat kā melnais krekls, kādu cits neviens šai barakā nevalkāja. Visiem te vēl bija mugurā tās pašas goda drānas, ar kādām katrs ticis guldināts šķirstā. Žēl gan, ka nebija dzirdējis mūžīgo studentu atsaucoties. Tad tagad zinātu viņa īsto vārdu. Kaut kā nevedās uzrunāt par mūžīqā studenta kungu. Bet galu galā, ja pats viņš savu vārdu negribēja teikt, nebija jau ari nekādas lielās vajadzības pūlēties to uzzināt. Uzrunas vietā itin labi varēja izlīdzēties ar piebakstīšanu pie sāna.

Tā Antiņš darīja arī tagad.

Un mūžīgais students, atskatījies un ieraudzījis, kam pieder mugurā iedurtais pirksts, draudzīgi pamāja ar zodu uz savu pusi: „Nāciet man blakus! Pa ceļam vēl varēsim parunāties. Kas to lai zina, kurp tālāk mums katram norādīs iet. Debešķīgā dvēseļu sieta kratītāju

prāts kādreiz ir itin untumains. Kad sāc jau domāt, ka esi laimīgi ticis cauri, negaidot pakaries matu galos."

„Kaut nu tā kaut kas neatgadītos ar mani," bažīgi iemurminājās Antiņš.

„Kas jums ko bēdāt, ja esal tāds, kāds esat."

„Tur jums taisnība — nekāds grēkotājs neesmu vis. Jūs manī pavisam pareizi esat saskatījis taisnā un šaurā ceļa gājēju, kādu šodien tur uz Zemes palicis gaužām maz."

„Tā es nebiju domājis," iebilda mūžīgais students. „Es tikai gribēju pateikt, ka jūs kā literārs tēls par savu rīcību neesat darāms atbildīgs. Jūs esat darījis tikai to, ko jūsu literārais radītājs ir licis darīt, ne vienmēr papūlēdamies izdomāt, vai tas ir psīcholoģisld pareizi. Jums gluži vienkārši nav bijis nekādu iespēju rīkoties citādāk nekā autors to izdomājis, kaut dažreiz jūs būtu, ja tikai varējis, ķepurojies pretī ar rokām un kājām. Bet tāds ir visu literāro tēlu liktenis, it īpaši nožēlojams varoņiem, kas radušies pavāju talantu vēl vājākajās galvās."

„Vai zināt, ko es domāju?"

„Nu?"

„Ka tam, ko jūs sakāt, ir liela jēga."

„Tāpēc paturiet to prātā, un iekām kāds paspējis sākt jūs iztaujāt, pasakiet skaidri un gaiši, kcs par putnu esat. No Dieva puses, nesāciet taisnoties, ka Zemes dzīvē šis vai tas, pašam negribot, ir sagājis grīstē. Tad — paks! — iekritīsit kā prusaks pakulu maisā."

„Kaut kas tam, līdzīgs gandrīz jau notika, kad biju pie debešķīgās kartotēkas pārziņa," atzinās Antiņš. ,-Šis tik jautā, es tik atbildu. Tā vārds pa vārdam, līdz sāku alģist, ka būšu sprukās."

„Tāpēc tagad esiet gudrāks un uzveliet visu atbildību par saviem darbiem tam, kas spiedis jūs tos darīt Kad pienāks viņa kārta atbildēt, lai zina, ko teikt — pats par sevi un jums. Nezinās, nebūs ne pirmā, ne pēdējā reize, kad autors nav ielaists tur, kur tikuši iekšā viņa darbu varoņi. Tā arī neārstējamais skurbējs Jarosiavs Hašeks ellē turpina nikni dzert, bet lāga dvēsele Šveiks pa debesu pagalmiem komandē suņus."

„Viņu es gribētu satikt!"

„Tad tikai ieklausieties, vai nav kur dzirdamas spēcīgas komandas un dīdītu suņu kaucieni un rejas, un ejiet

turp. Tur sastapsit brašo kareivi Sveiku, kas tagad ir suņu skolas komandieris, jo militāras formācijas debesis nav atļautas."

,.Varbūt viņš zinātu dot man kādu padomu, kā es visērtāk varētu uzdabūt debesīs savu Vilkuku. Sveiks ar suņiem vienmēr pratis izrīkoties makten veikli."

„Kas to nezina? Tāpēc jau viņš ir iecelts par suņu komandieri. Bet vai to jūs zināt, ka arī Sveiks ir gribējis kļūt par atturībnieku, un abi ar draugu pa krogiem Vk cītīgi meklējuši bezalkoholisko vīnu, ka beigās bijuši pilni kā maki."

„Tad jau arī viņš ir ticis piemānīts. Tāpat kā es, kad draugi bezgoži Milta izstādē man iestāstīja, ka bole cits nekas neesot, kā tikai tāda augļu šķēlēm izskaistināta limonādīte. Un arī mana galva pēc tam griezās apkāit kā vilciņš."

Eņģelis pacēla atkal glītā tīstoklī satīto saraks'a lapu un ar to kā zilu zizli pamāja viņiem, lai seko, pats cēli iedams pa priekšu."

Sakustējās iesirmu galvu rinda un izvijģs četru sauļu gaismas un siltuma pielietajā pagalmā. Un tikai tagad Antiņš ievēroja, ka. lielais vairums gājēju ir veci vīri gadu sagrumbotām sejām un pastīviem locekļiem. Stipri krēslainajā barakā, kur katrs čubinājās vai snauduļoja pa savu gultu, tas tā nebija dūries acīs. Un viņam iešāvās prātā, ka tā tas varētu būt visā debesu valslībā — veču un vecenīšu pārpārim vairāk nekā jauno, no laicīgās dzīves varmācīgi izrauto dvēseļu. Tad nu mūžīgā dzīve diezko priecīga nerādījās. Apmēram tāda pati, kā pagasta nespējnieku patversmē, no kuras bija iznācis ar ļoti skumīgu sirdi. Tur visi dzīvoja cerīgās gaidās, ka nāve tos ievedīs citā, labākā pasaulē. Bet kāds gan labums no labākas pasaules tiem, kam nespēka smagums guļ kaulcs? Pat nāves te nebūs, ko gaidīt, jo debesīs nāves nav. Un Antiņam uzticīgās atraitnes, magoņu ravētājas iedoma, ka debesīs visiem, kas gribēs, būs iespējams atjaunoties, nemaz tik ģaķīga vairs nelikās. Kas par to, ka izlaidīgā zviedzēja uzticīgo ticētāju izsmēja. Galu galā, te ir debesis, kur iespējams arī neiespējamais. Lai zinātu skaidri, vai tas tā ir vai nav, varēja taču pajautāt mūžīgajam studentam. Kāpēc par velti pašam iālauza galva?

Antiņš pasita sāņus elkoni, lai vīram melnajā kreklā, kas soļoja blakus, darītu zināmu, ka vēlas ar viņu runāt.

„Kas ir?" atsaucās mūžīgais students.

„Skatoties veco vīru galvās, nupat man ienāca prātā, ka viņiem nekāds lielais prieks no mūžīgās dzīvošanas laikam nebūs, ja paliks tādi paši, kā tagad ir."

„Kas jums to teicis, ka viņi tādi paliks?"

„Neviens nav teicis. Tāpēc jau prasu, lai zinātu skaidri, vai ir kāds pamats baumām . .."

„Baumām? Kādām baumām?"

„Pie sieviešu barakām, līdz kurām, kā zināt, es vakar aizstaigāju, lai uzzinātu kaut ko par savu Vizbulīti, vecīga atraitne, abām rokām magoņu dobi ravēdama, bērnišķīgā ticībā apgalvoja, ka viņa sava agrāk mirušā vīra priekšā stāvēšot tikpat jauna, kāda bijusi, brūte būdama. Bet viņu par šādu iedomu cita, gados jaunāka, sieviete izsmēja."

„Un kādas ir jūsu domas šai lieta?"

„Ko es lai varu domāt, ja visi atjaunošanās mēģinājumi līdz šim uz Zemes izčākstējuši kā ziepju burbuļi. Un kas gan viss nav mēģināts. Tā no saviem puikas gadiem vēl atceros, ka lauku ļaudis runāja par kādu tur Voro-novu, kas vīriešiem nodeldēto dziedzeru vietā ieoperējot jaunus — mērkaķu dziedzerus. Un puiši, slepus uz meitām skatīdamies, smējās kā kutināti. Es arī smējos, bērna prātā iedomādamies, kāds gan jaunības tīkotājs izskatītos, ja sāktu no galvas līdz kāju pirkstgaliem apaugt matiem, vērsdamies mērkaķī."

„Dieva mērkaķu tāpat, bez kādas dziedzeru pārpoļošanas, nekad nav pasaulē trūcis," iesmējās arī mūžīgais students. „Bet kā jums, Antiņ, liekas: vai tā nebūtu cietsirdīga netaisnība, ja debesīs visiem vajadzētu palikt tādiem, kādi tie katrs bijuši laicīgās miršanas brīdī? Sakiet pilnīgi vaļsirdīgi, jo te nevienam, nav jābaidās runāt to, ko domā."

„Noteikti būtu! Gandrīz vai tīrā nežēlība," droši teica Antiņš, iedomādamies ne tikai vecuma pagalam sadel-dētus pusaklus un puskurlus ķermeņus, bet arī ļaunu slimību un kara laukā ienaidnieka sakropļotos.

„Tā, tā. Bet dzīve debesīs laikam gan nedrīkstētu būt nežēlīga? Vai ne?" kā likās, sevi uzjautrinādams, turpināja tincināt Jēru mūžīgais students.

„Protams, ka ne! Tad jau nebūtu nekādas starpības starp debesīm un elli."

„Pareizi! Tāpēc debesīs, kur cilvēcīgās dvēseles tiek atbrīvotas no visiem laicīgajiem smagumiem, tās, ja pašas vēlas, var viegli atraisīties arī no garu nomācējas vecuma čaulas, paturot tikai kodolu."

„Ja pašas vēlas — jūs teicāt. Skaidra lieta, ka tā kaut kas nevienam ar varu nebūtu uzspiežams. Bet šaubos gan, ļoti šaubos, ka kāds šo atjaunošanās iespēju atteiktos izmantot, kam tā derētu un nāktu par labu "

„Tomēr — bijušas arī tādas dvēseles."

„Tiešām?"

»«Spītīgi veči, kas nekad nav ieredzējuši jauniešus. Nu viņiem gaužām neērti mūža beigās pašiem vēlreiz kļūt par tādiem."

„To es varu saprast. Krama večiem bailes, ka citi nesāk tos lamāt taisni tāpat, kā paši kādreiz jaunos svētījuši."

„Pilnīgi pareizi," pievienojās Antiņam mūžīgais students. „Tas ari var būt viens no veču ietiepības iemesliem. Bet viņu dēļ nebūtu vērts mums vēl ilgāk dzisināt mutes. Pavisam citu iemeslu dēļ man prātā palikusi — un laikam nekad neizgaisīs no atmiņas — kāda kara invalida atteikšanās saņemt atpakaļ kaujā zaudētos locekļus — abas rokas."

,.Un kāpēc viņš tā darīja? Vai to jūs zināt? Nav taču nekāda prieka mūžu mūžos bezgalīgi būt par invalidu."

„Viņš bija izlēmis — kā pats man toreiz teica — arī debesīs palikt bez rokām, lai debešķīgajā svētlai-mībā snaudošajām dvēselēm vienmēr atgādinātu, ka arī viņa tauta tāpat esot sakropļota, tai esot nocirstas abas rokas, kas, pret debesīm paceltas, turējušas brīvības zvaigznes."

To dzirdot, Antiņa gara acu priekšā parādījās virs Brīvības pieminekļa sievietes rokās augstu pret debesīm paceltā zvaigžņu trijotne. Un satraukts viņš steidzās jautāt: „Vai jūs to nezināt, kādas tautības viņš bija? Viņš jums neteica? Varbūt viņš bija . . ."

„Nezinu gan. Varbūt, ka teica, bet nevaru atcerēties," labu gabalu ar stipri sagrumbotu pieri nosoļojis, atzinās mūžīgais students. „Bet es vēl tagad redzu zvaigznes, kas toreiz spīdēja gaišmatainā invalida acīs, kad viņš man

pateica, kāpēc nolēmis palikt debesīs bez rokām. Gan jau pats ar viņu tiksities, jo viņš palaikam ir redzams Pilsētu Pilsētas apkārtnē, kur kā mīkstas ūdenszāles ar savām liberālajām idejām uz visām pusēm klanās debešķīgie debesu intelektuāli. Un tieši tagad viņi te būs satecējuši kopā no malu malām, sakarā ar drīzumā gaidāmo debesu parlamenta sesiju/

Antiņam nebija ne mazāko šaubu, ka gaišmatainais kara invalids, kas tādā veidā debesnieldem gribēja atgādināt viņa tēvzemei nodarīto netaisnību, bija latvietis. Bet viņi, ko darīja viņi — vēl dzīvie, tā sauktajā brīvajā pasaulē atmukušie? ja sāktu skaitīt, cik izdotos saskaitīt tādu, kas par sevi domājuši mazāk nekā par savu tautu? Līdz nelabai dūšai rīmas, runas, runas, atkal un vēlreiz runas. Tikmēr dzīvē veiksmīgo tautiešu mutēs trimdinieka vārds sācis skanēt klusāk, kautrīgāk un arī retāk... Bet te kāds palika bez rokām ... Neskumsti, tēvzeme, — lai kā ar dzīvajiem, bet tavi mirušie tev paliks uzticīgi mūžīgi mūžam.

Tās nebija priecīgas domas, ko domāja Antiņš Jērs. kad viņu draudzīgi iztraucēja mūžīgais students: „Ko velkaties, galvu nodūris, taisni kā bērinieks. Jums taču no komisijas vīriem jābaidās vismazāk, tas ir, ja darīsit tā, kā es jums teicu."

„Vai tad es — izskatos nobijies?"

„Katrā ziņā ne priecīgs, kādam jums būtu jābūt, tik ātri tiekot tālāk — laukā no uzgaides nometnes."

„Es tikai loti nopietni domāju."

„Par ko?"’

Vai sacīt patiesību? Nē, labāk ne. Ko pašu tautas lietas iztirzāt ar sveštautieti. Nesapratīs tik un tā. Tāpēc atbildēja: „Par to, ko jūs man stāstījāt: ka, nometot gara nomācēju vecuma čaulu, atjaunotājies kodolu paturot. Kādu kodolu? Ko īsti ar to jūs bijāt domājis? Kāds tad vecumam varētu būt — turklāt vēl paturams — kodols?"

„Jūs tiešām nezināt?" nu bija pienākusi reize brīnīties mūžīgajam studentam. „ Vai dainas neesat lasījis, ko jums nu gan vajadzēja pazīt labāk nekā man?"

Un viņš noskandēja:

„Vecajam ozolam Visi zari stingri stāv;

Vecajam tētiņam Visur gudrs padomiņš."

Antiņš tik spēcīgi iesita sev ar plaukstu pa pieri, ka skaļi noplaukšķēja: „Nu gan es esmu aptaurēts! Taisni tā — aptaurēts! Kā man tas bija varējis izkrist no prāta? Gudrība! Vecu ļaužu gudrais padomiņš! Cik tautas dziesmu par to jūs gribat dzirdēt?"

Lai nu ko, bet atstāt mūžīgo studentu tādās aplamās iedomās, ka dainas viņš zina labāk par latviskā garā audzinātu latviešu jaunekli, nedrīkstēja nekādā ziņā. Tāpēc, atbildi negaidīdams, sāka teikt:

„Sēdu tēva krēsliņā,

Liku tēva cepurīti;

Liela tēva cepurīte,

Trūkst man tēva padomiņa.

Iet saulīte zemumā,

Iet māmiņa vecumā,

Vēl es teku tecēdama Pie māmiņas padomiņa."

„Pietiek, pietiek!" mūžīgais students smējās. „Es jau tikai tāpat pa jokam iejautājos, ka diez vai dainas esat lasījis. Ar to nemaz kaut kā nedomāju aizkart jūsu tautisko pašapziņu."

„Žēl gan, ka negribat vairāk klausīties," Antiņš vīlies nosūkstījās. „Es šādus pantiņus varētu noskaitīt vismaz vēl kādu duci. Vai es tik slikti deklamēju?"

„Drusku par skaļu, citādi nekas."

„Tā mūs pamatskolā mācīja. Un kad skolotājs pats lasīja priekšā Ausekļa dzejoli „Lai top", tad klases logiem tik ļoti drebēja stikli, ka puikas skrējām tos pieturēt, lai neizkrīt pavisam laukā. Kliedza tāpat kā Tipāns."

„Mīļo Antiņ, varbūt jūs atļausit man jums atgādināt, ka te nav pamatskola, bet debesis. Pat eņģelis nupat uz mums aizdomīqi atskatījās. Kas zina, sāks vēl domāt, ka mēs te abi plēšamies," acīm redzami apbēdinātajam tautas dziesmu skandētājam smalkjūtīgi aizrādīja mūžīgais students.

„Vai manu dieniņ! Tad jau varbūt — man vajadzētu — būtu jāpaskrienas līdz viņam un jāizskaidro. . ."

Mūžīgais students sagrāba Antiņu pie elkoņa un pievilka tuvāk sev blakus: „Palieciet vien, kur esat. Tūliņ šis mūsu kopējais gājiens būs galā."

„Vai jau? Tik ātri?"

„Redzat tur to ēku ar daudzajām, durvīm?"

Kā nu to kāds varētu neredzēt — garu vienstāva ēku brūnā baraviku krāsā ar dzeltēnām durvīm un koši sarkanu jumtu bez skursteņiem. Tā gandrīz vai pati ielēca acīs, kad viņi bija pagājuši garām īstai sidraba birzij, kur bērzu lapas tiešām bija no sidraba un vizuļodamas sacentās spožumā ar baltajiem, stumbriem.

„Jā, durvju tikpat kā kādam pasažieru vilcienam. Bet — man liekas — es skatos — pa tām gan iekšā iet, bet laukā nenāk neviens."

„Tam tā ir jābūt. Taisni tā. No šejienes atceļa nav," paskaidroja mūžīgais students. „Tikai uz priekšu, kur nu katram būs ejams — pa labi vai kreisi, tikai ne atpakaļ."

„Pa labi — vai tas nav ceļš, kas aizvijas uz Pilsētu Pilsētu?"

„Jā. Laimīgo ceļš. Pēc pirts tīrās drānās pa to aizsoļos visi debesu valstībā uzņemtie."

„Pēc pirts — jūs teicāt? Tātad te ir ari pirts! Tas gan ir labi!" Antiņš priecīgs sauca. „Es jau visādi biju izdomājies, kur un kā varētu tikt pie zemes putekļu noskalošanos. Un nu — jūs sakāt — mēs visi tiksim pirtī."

„Tiksim gan. Bet tikai — vai mēs pēc pirts viens otru pazīsim, to es nezinu "

„Kā tad tā?"

„Debesu pirts ir ari atjaunošanās iestāde. Un tā ir pareizi, ka taisni tur tā ierīkota. Jo nezinu vietas, kas cilvēku pārdzimšanai vēl labāk būtu piemērotas nekā pirtis."

„Tur jums taisnība," mūžīgā studenta izteiktajai domai nevilcinādamies pievienojās Antiņš. „Ari latviešu tautai pirts ir bijusi cieši saistīta ar dzimšanu. Tur mūsu, latviešu, senmātes laida pasaulē jaunas latviešu paaudzes. Bet ja jūs domājat, ka ari es, pirtī būdams, atjaunošos, tad ļoti maldāties. Jūs mani ari pēc pirts ieraudzīsit taisni tādu pašu kā tagad. Man jau patlaban ir paši labākie vīra gadi. Un bērna izskatā pa debesīm negribu

ļēpot, kaut ari būtu apbrīnojams brīnumbērns: septiņu gadu vecumā jau ar nobrieduša cilvēka gudrību galvā. Jā, es tikai tagad īsti sāku aptvert, ka par šādu debešķīgu atjaunošanās iespēju nekas lieliskāks vispār nevar būt. Tikai padomājiet: jūs vienā un tanī pašā reizē esat jauns un gudrs, tādā miesas un prāta savienojumā, kas savu esamību var īstenot visaugstākā pilnības pakāpē."

„Esmu par to jau domājis. Un tāpēc šoreiz. .

,,A! Nu es saprotu. Jūs tāpat kā Fausts esat sailgojies pēc savas, gudrībai par ēsmu atdotās jaunības. Un tālab domājat, ka diez vai es pēc pirts kā jaunekli jūs vairs pazīšu, jo laikam netīrajā veļā atstāsit ari savu m,elno kreklu."

„Jā. Reizē ar to atvadoties no saviem mūžības lielceļu klaidoņa gadiem."

„Ziniet ko? Tad jums ir jāturas pie manis. Tādu pelēkas vadmalas svārku kā man debesīs nebūs daudz, jo ne jau viens vien cittautu zemnieciņš kāros ieģērbties vismaz barona drēbēs."

„Ko jūs te murmelējat par savu vadmalu. Mēs pirtī visi tak būsim pliki. Vai kāpsit uz lāvas ar biksēm kājās?"

„To nu gan ne," Antiņš apjucis apklusa. „Tad jau lūkošu tāpat kaut kā jums turēties blakus."

„Labi. Mēģiniet. Tak tas būs iespējams vienīgi tad, ja abi mēs varēsim griezties — pa labi."

Un Jērs nu atcerējās, ka dažiem (ja ne vairāk) būs nokārtām galvām jādodas pretējā virzienā. „Bet — bet — kas notiks ar viņiem, kur viņi paliks, tie, kas aizies — pa kreisi?"

Mūžīgais students pacēla roku ar izteiksmīgi lejup noliektu īkšķi.

Tā bija skaidra un nepārprotama zīme, lai viņš šai lietā vairs neuzbāztos ar ziņkārīgu izprašņāšanu. Tam ari nemaz vairs neatlika lailca. Viņu gājiens — pa divi blakus — bija jau pienācis klāt ēkas sienai baraviku krāsā, viņi apstājās un izstieptiem kakliem gaidīja, ko viņu vadonis eņģelis tagad teiks.

Eņģelis stāvēja, balto spīdīgo roku uz dzeltēno durvju roktura uzlicis: „Tā. Tik tālu mēs kopā esam atnākuši. Un tālāk ar jums vairs neiešu. Tur iekšā — gaitenī gar

abām pusēm atradīsit garus solus. Uz tiem jūs varēsit pacietīgi sēdēt un gaidīt savu kārtu, kad kāds no debešķīgās izmeklēšanas komisijas kārtības eņģeļiem jūs izsauks un vedīs tālāk."

„Paildies par izsmeļošo informāciju," pieklājīgi teica Antiņš un laikam bija vienīgais, kas klusajam eņģelim pateicās par atvešanu.

Tad viņi pārgrupējās pa vienam un, viens otru pastumdami, sagāja garajā gaitenī, kur jau sēdēja atnācēji no citām barakām. Arī sievietes. Gan visas vienā pulkā saspiedušās, gaiteņa gaišākajā galā, kur viņām par sargu stāvēja plecīgs eņģelis ar kailu zobenu muskuļainā rokā.

Un Antiņš, mūžīgajam studentam blakus apsēdies, jau gribēja iečukstēt viņam ausī: „Smieklīgi! Apsargā mirušas sievietes it kā diezin ko, it kd vīrieši tām, neapsargātām tūliņ gāztos virsū. Tiem nu gan tas tagad nenāk ne prātā. Paskatieties, cik visiem rūpju pilnas sejas, dažiem acīs pat bailes un citi drivelējas kā uz adatām uzsēdināti. Lai tādi domātu tagad par sievie tēm?" Bet labi vien iznāca, ka Jērs to nepaguva pateikt, jo jau nākamajā acu mirklī atklājās, kāds ir gaitenī nostādītā eņģeļa īstais uzdevums.

Virs māniem cipariem apzīmētajām durvīm, kas tāpat kā ārdurvis bija dzeltēnas, varbūt tik drusku gaišākā nokrāsā, laiku pa laikam iespīdējās zaļa spuldzīte. Iespīdējās te virs vienām, te atkal citām durvīm. Un eņģelis, zaļo stikla pogu spīdam pamanījis, paskatījās sev blakus pie sienas piespraustajā sarakstā un tūdaļ nosauca kādas dvēseles vārdu un uzvārdu, piesaukdams klāt zaļās gaismas apspīdēto durvju ciparu.

Izsauktie cēlās un kā nu kurš — klusiem, klaudzošiem, knakstošiem, plakstošiem, šļūcošiem vai bailīgi drebelīgiem soļiem gāja uz norādītajām durvīm,. Tās klusu atvērās un atkal aizvērās, un satumsa zaļā poga. Pa tam jau uguns signāls bija paspējis iespulgoties virs citām durvīm (kādreiz pat vairākām vienā reizē), un eņģelis atkal sauca — vārdus un ciparus.

Pēc laba brīža mūžīgais students piedūrās Jēram ar plecu: „Virs durvīm ar ciparu astoņi zaļā uguns vēl ne reizi nav iespīdējusies. Aiz tām, kāds nabags dabū pamatīgi pasvīst, jo, kā noprotams, uzdūries nejauki kasķī-

gam pratinātājam. Citi jau tikuši galā ar vairākiem, šis vēl savējo nelaiž un nelaiž vaļā. Beidzot!"

Virs astotajām durvīm iedegās zaļā spuldzīte, un mūžīgais students, to ieraudājis, bažīgi vēl piemetināja: „Kaut nu mums laimētos un jums vai man pa tam durvīm nebūtu jāieiet."

Ar kailo zobenu bruņotais eņģelis jau atkal sauca, šoreiz stipri pasteigdamies, jo zaļās ugunis gandrīz vai vienlaicīgi bija iedegušās virs trim durvīm. Un viņi abi, tik tikko dibeniem pie sola skardamies, saspriegtā uzmanībā klausījās. Apmēram tā, kā sprinteri, starta šāvienu gaidīdami.

„Antiņš Jērs."

„Te es esmu," atsaucās izsauktais, un viņam šķita, ka viņā būtu nodrebējušas visas dzīsliņas, pat tās, kas kāju pēdās. Tūliņ, tūliņ eņģeļa balss pateiks liktenīgo durvju numuru. Četri, pieci un astoņi. Virs visiem trim vienādā spožumā mirguļoja zaļās gaismas acis. Loģiski lēšot, divreiz lielākas izredzes bija, ka nosauc vienu no abiem pirmajiem cipariem. Ja nosauktu trešo, tā būtu (puiku valodā runājot) īsta neraža, vairāk nekas.

Un Antiņa acis liptin pielipa eņģeļa lūpām, kas jau vērās, lai izteiktu liktenīgo numuru.

„Astoņi."

Neraža! Tomēr neraža! Bet ko tur varēja darīt? Kur lika iet, tur jāiet. Ne par velti eņģelim bija rokā pliks zobens. Turklāt, ja prātīgi apdomāja, viņam no kaut kādiem āķiem tik ļoti nemaz nebija jābaidās. Un to, kad bija jau iešanai piecēlies, draudzīgi pa muguru dauzīdams, viņam vēl atgādināja arī mūžīgais students: „Par visām lietām neaizmirstiet, ko es jums teicu — ka jūs par saviem darbiem neesat atbildīgs."

Viena otra ziņkārīgāka galva, to padzirdējusi, pacēlās pret Antiņu Jēru un sāka pētīt stalto jaunekli, kas, par spīti drošinātājiem vārdiem, rādījās stipri satraucies.

„Es centīšos neaizmirst," viņš izdvesa, tad ar latvisku apņēmību lepni pacēla galvu un, jauno, tikko dabūto zābaku vēl cietās, neielocītās zoles klaudzinādams, devās turp, kur viņu aicināja zaļā acs.

Atvērās un aizvērās dzeltēnās durvis ar virsū uzkrāsoto lielo melno astotnieku. Un Antiņš piepeši vairs

nedzirdēja savu zābaku zoļu stingro klaudzēšanu, kas viņam savādā kārtā, pa gaiteni ejot, bija iedvesusi drosmi.

Viņš nolieca galvu un ieraudzīja, ka aiz sliekšņa ir iekāpis zilgani pelēkā, biezā un mīkstā paklājā. Tas bija tikai nedaudz pelēcīgāks par nelielās telpas sienām, kas arī bija zilas, tāpat kā zili bija pēc paskata itin ērmīgā, aiz galda sēdošā vīreļa samta svārki.

Nu gatavais ērmoklis, atzina Antiņš Jērs, kad bija resnīti tuvāk apskatījis. Un tādam uztic tik ļoti atbildīgu darbu, kā debesīs uzņemamo dvēseļu krietnuma pārbaudi. Vispirms jau dūrās acīs baltā parūka ar tievu, zilas lentes pārsietu bizīti pakausī. Tad apaļvaidzīgā seja, kas bija nopūderēta tikpat balta kā kādreiz klaunam Ripsim Rīgas Zalomonska cirkū. Uz tās tāpat kā Ripsim tupēja melna skaistuma blakts. Un pakaklē mežģiņu pušķis.

Turklāt šis ērmoklis vēl uzvedās tā, it kā ienācēju nemaz nebūtu pamanījis. No baltās āda vestes kabatas spogulīti izvilcis, viņš to patrina pie samta svārku mež-ģiņotās piedurknes un sāka ar acīm redzamu labpatiku sevi aplūkot.

Antiņš iekrekstējās, pagaidīja brītiņu, vēlreiz iekreš-ķējās un tad sāka tik sirsnīgi klepot, it kā viņam piepeši būtu piemeties delamais.

Spogulis ielēca atpakaļ vestē. Bet tā vietā samts vārds nu piegrūda pie deguna mežģinēm apšūtu šņudauku un sāka zvanīt sudraba zvaniņu, kas viņam turpat pa rokai uz galda stāvēja.

Pusē laizdamās, pusē slīdēdama pa grīdu kā gars pa ūdens virsu, iesteidzās varen skaista eņģelīša ar stāviem krūšu radziņiem, pār pleciem iāaistiem, matiem un tādā pašā caurspīdīgā tērpā, kāds bija bijis mugurā debešķīgās drānu noliktavas sieviešu kārtas eņģelim.

„Mīļo daiļspāmīt, varbūt tu būtu tik jauka un aiztecētu apskatīties, vai atpūtas istabā neesmu atstājis savu šņaucamās tabakas dozi. Ja tā tur ir, tad esi tik mīļa un atnes."

Eņģelīša aizsteidzās, samtsvārča skatiena pavadīta. Un viņa galva, kā tanī virāenā pagriezta, tā arī palika, ar visu šņudauku pie degungala.

Antiņš stāvēja un domāja, vai atkal nevajadzētu ieklepoties. Jo cik ilgi 'lai istabas vidū mīņājas un neziņā

skatās, pa kurām, durvīm būs jāiet tālāk. Uz tām pa labi vizēja zelta burti: „Ieeja uzņemtajiem." Pa kreisi zeltojās cits uzraksts: „Izeja atraidītajiem." Divi ar vienādu rūpību uzkrāsoti uzraksti, abi vienādi spoži, tak katrs no tiem bija otram gluži pretēja ceļa rādītājs.

Klepot vai neklepot? Bet kamēr Antiņš to izdomāja, eņģelīša bija jau atpakaļ. Un līdz ar viņu uz šo pusi atgriezās arī samtsvārča galva.

Nolikusi porcelāna vēcelīti uz galda stikla virsas, kurai cauri varēja redzēt pūderētā vīreļa baltās zeķēs ieautās kājas, kas nemaz līdz grīdai nesniedzās, bet šūpojās gaisā kā bērnam, spārnotā daiļava jau atkal grasījās steigties prom, kad piepeši sarāvās un pietvīkusi savādi paskatījās samtsvārcī.

Un ko samtsvārcis? Piemiedza tikai aci un izstiepa roku pēc tabakas dozes. Tas bija skaists trauciņš glie-mēžvāka krāsā ar virsū uzkrāsotām zelta lilijām.

Eņģelīša apcirtās uz papēža un smiedamās pazuda. Pasviezdama gaisā smiekliņu, kas Antiņam likās jau dzirdēts, pazīstams. Un kā par brīnumu laimējās arī atcerēties, kur un kad. Tā bija smējušās lauku meitas, kad puiši tām paslepus ieknieba. Un viņš vēl toreiz nebija ticis gudrs, kas no tādas iekniebšanas par labumu, ka priecīgi jāsmejas. Bija iekniebis pats sev ciskā, bet sajuta tikai sāpes un palika zilums.

Vai tiešām pūderētais samtsvārcis to būtu atļāvies — iekniebt eņģelim. Turklāt pavisam sveša acu liecinieka klātienē. Kā tāds palaidnieks augstā soģa balsī pēc tam var iedrīkstēties kādu tincināt? Lai nu tikai sāk viņam piesieties, gan tad zinās, ko atbildēt. Un Antiņš juta, ka viņa pleci atliecas taisnāki.

Tak omulīgajam samtsvārcim nebūt vēl nenāca prātā ķerties pie savu atbildīgo pienākumu pildīšanas. Zelta lilijām pušķoto vāciņu noņēmis, viņš iebāza tabakas dozē divus pirkstus — īkšķi un rādītāju. Un tabakas šķipsniņa, starp abiem pirkstiem iespiesta, aizceļoja no dozes uz degungalu, kur ar spēcīgu gaisa šņācienu to ievilka sevī viena, tad otra nāss.

Nu samtsvārcis labu brīdi sēdēja ar pavērtu muti un tādu stīvu skatienu acīs, it kā kaut ko viņš gaidītu.

Antiņš tik tikko neiesmējās, redzēdams tādu ērmošanos mūžā pirmo reizi. Taisni kā nepilnīgs — ierauj nāsīs tabaku, tad sēž un gaida brīnumus. Būtu paaicinājis ienācēju vismaz apsēsties. Bet to ne, viņam prāts pie visādām aušībām.

Piepeši atskanēja tik ļoti varens šķaviens, ka pašam šķaudītājam asaras sasprāga acīs.

Nu gan būs diezgan izērmojies, nosprieda Jērs un neaicināts tuvojās galdam, pa ceļam sākdams stādīties priekšā: „Es esmu Antiņš . . "

„Antuān, eu Antuān, no Dieva puses, nenāciet tuvāk! Palieciet tur, kur esat! Un — ja jums tas iespējams — mēģiniet neklepot. Vai vislabāk — ejiet jau tagad, tūliņ laukā. Prom uz pirti! Citādi jūs vēl mani aplaidīsit ar diezin kādiem no Zemes līdz atnestiem baciļiem- Es esmu neparasti jūtīgas dabas radījums un man ir iedzimtas bailes no slimībām. Tās padara cilvēku neglītu. Tāpēc es ļoti lūdzu: ārā! Kad es jums saku: prom uz pirti!"

Antiņš jau atvēra muti, vispirms lai paskaidrotu, ka viņa vārds nav Antuāns, bet tad ieskatījies ieraudzīja, ka samtsvārča roka viņam rāda uz durvīm ar uzrakstu: „Ieeja uzņemtajiem." Ja tā — tik necerēti viegli viņš ticis cauri, tad nebija vairs ko kavēties. Labāk pēc iespējas ātrāk pazust, lai skaļās klepošanas sabaidītais pūderētais šķaudītājs nedabū apdomāties.

Sakustējās uzraksts „Ieeja uzņemtajiem", un jocīgais jauneklis ar koferīti pie rokas istabas vidū vairs nestāvēja.

Samtsvārcis atkal piegrūda pie deguna mežģinēm apšūto zīda drāniņu un vēlreiz sirsnīgi nošķaudījās. Tad piespieda zaļo pogu.

PIEKTĀ NODAĻA

Gl uži kā skolas puika, kas pēc nolikta eksāmena svaida pa gaisu grāmatu somu, tā savu mazo koferīti šūpodams, ar smaidu pār visu seju, Antiņš Jērs iznāca pagalmā, kur pašā vidū, vienmērīgi šalkdama, pret četrām saulēm gaisā šāvās strūklaka un vizuļot vizuļoja visās varavīksnes krāsās. Tik skaistu strūklaku viņš vēl nebija redzējis un tāpēc būtu skatījies un skatījies, ja nesāktu apžilbt acis.

No strūklakas novērsies, Antiņš pārlaida vērīgu skatu ēkām ap laukumu- Taisni pretī augstus un platus logus spīdināja drānu noliktava nebalināta audekla krāsas sienām un stikla jumtu. Tādi lieli logi tai arī bija vajadzīgi, lai jauno drānu uzlaikotāji varētu sevi no visām pusēm pamatīgi apskatīt. Tur bija tik liela visdažādāko tērpu izvēle, ka vājāka rakstura dvēseles viegli varēja apjukt un iežmiegties tādās biksēs un svārkos, kas itin nemaz nepiedienēja rumpja apmēriem un sejas vaibstiem,. kā pats to bija jau piedzīvojis. Un Antiņš vēl tagad (kā neredzamas rokas kutināts) iesmējās, atcerēdamies, kāds bija izskatījies baltajās zīda biksēs līdz ceļgaliem.

No drānu noliktavas pa labi, pavisam bez logiem, grubuļainām sienām sūnu zaļumā un mākslīgu salmu jum,tu, jo kur gan debesīs varētu tikt pie īstiem salmiem, ja labību maizei neaudzēja, stāvēja debešķīgā pirts. Tik liela kā pils. Un katru reizi, kad pavērās durvis, pa tām izvēlās, laukā balti garaiņu mutuļi. Antiņš stāvēja, skatījās, brīnījās un nevarēja vien nobrīnīties par savādo, gandrīz vai pasakaino skatu. Pirtī gāja iekšā salīkuši vecīši un vecītes, trīcošām galvām, pastīvām kājām,

izdilušiem tieviem kakliem un rokām, bet laukā nāca sprigani jaunekļi un jaunavas baltiem, spēcīgiem locekļiem, skaisti pietvīkušām sejām, vēl gluži slapjiem matiem un steidzās uz drānu noliktavu. Kur nu tādiem būs pacietība izžāvēt galvas, ja visi tīkoja pēc iespējas ātrāk nomest bēru drānas un ieģērbties jaunos priecīgu krāsu tērpos.

Kaut arī Jēru pirts aicināt aicināja noskalot Zemes putekļus, viņš tomēr nolēma pagaidīt mūžīgo studentu, jo citādi varēja notikt, ka viņi nekad vairs nesatiekas. Tāpēc pagriezās pa kreisi, lair ēnainā sudraba vītolu parkā kavējās citi gaidītāji, gan skatoties tālskatredzes aparātu lodziņos, gan lasot laikrakstus. Tad jau — debesīs laikam bija arī laikraksti? Protams, kā gan citādi. Kā lai debesis būtu bez savas preses. Un droši vien bija arī preses biedrība ar centrālo valdi. Vajadzēja tikai, kā viņa tēvs mēdza teikt, paņemt acis pirkstos un apskatīties, kur šie laikraksti dabūjami.

Tepat netālu no bērzu tāsīm saslietā kioskā snauduļoja eņģelis. Ar miegu cīnoties, ja ne vairāk, viņš visu laiku pūlējās turēt vaļā vienu aci. Kad tā, piekususi skatīties, krita ciet, rāva vaļā otru. Un tā spārnotais kiosknieks visu laiku pa pusei bija nomodā — pamīšus gan ar labo, gan kreiso aci.

Paviršu skatu avīžu klājienam, uzmetot, pirmajā brīdī šķita, ka tur ir milzīgs lērums laikrakstu. Taču, tos tuvāk apskatot un salīdzinot, katrs, kas saprata kaut dažas valodas, varēja pateikt, ka visi tie ir tikai divu laikrakstu tulkojumi lielāko pasaules tautu valodās. Tātad ar rakstu zīmēs iekaltu valodu tik viegli nevarēja izrīkoties kā ar dzīvo vārdu, ko katra auss debesīs uztvēra kā savas tautas mēlē izrunātu. Aci acīm redzot tik viegli nevarēja piemānīt, likt iespiestā vārda vietā redzēt kādu citu. Un tāpēc divi lieli debesu laikraksti iznāca daudzos tulkojumos.

Kad Antiņš Jērs apstājās pie kioska un pacilāja abu laikrakstu angļu izdevumus, jo vācu valoda jau bija sākusi piemirsties, eņģelis, labo aizvēris, vērīgi skatījās ar kreiso aci un, pēc krietna brīža pamanījis, ka jauneklis nespēj izšķirties, kuru no abiem debesu laikrakstiem ņemt, iejautājās: „Nevarat izšķirties, kuru ņemt? Kas tad pats iūs esat: konservatīvais vai liberālis?"

„Tāpat kā vairums manu tautiešu, es esmu konservatīvais republikānis," paskaidroja Antiņš. „Es tikai netieku gudrs, kurš ir kuras partijas laikraksts, jo abu galvās ir trekniem burtiem ierakstīts, ka tie ir neatkarīgi bezpartē-jislri laikraksti un iespiež visas ziņas, kas derīgas iespiešanai."

„Tad ņemiet „Stāvzvaigzni." Tā būs jūsu politiskajai pārliecībai vistuvāk stāvošā avīze. „Rožainā Blāzma" ir liberāļu orgāns," teica eņģelis, kreiso aci aizvēris un skatīdamies tagad ar labo.

Antiņš paņēma „Stāvzvaigzni" un (kā avīzi pirkdams paradis) sāka meklēties pa kabatām: „Cik man ir jāmaksā?"

„Nekas nav jāmaksā! Jūs laikam nupat esat ieradies, ja to vēl nezināt, ka debesīs viss par brīvu, arī avīzes."

„Zinu jau zinu, bet — piemirsās. Nav viegli^ pie visiem jaunumiem tik ātri pierast," atvainojās Antiņš un, drusku pavilcinājies, izstiepa roku: „Ja tā, varbūt tad varu paņemt — abus laikrakstus?"

„Protams," un eņģelis pamāja, lai jauneklis apkalpojas pats.

Ar „Stāvzvaigzni" un „Rožaino Blāzmu" padusē Antiņš sēdēšanai izmeklējās tādu vietu, no kuras labi varēja redzēt visus, kas nāca laukā pa dzeltenajām durvīm no ēkas, kur arī viņš nesen vēl bija stāvējis par aplam bargu iedomātā pratinātāja priekšā, bet — ar klepošanu vien ieklepojies debesīs. Mūžīgajam studentam diez vai tāda laime būs, toties viņam ir gudra galva, gan cauri tiks. Un Antiņš Jērs sāka šķirstīt „Rožaino Blāzmu", kas pirmā pagadījās pa tvērienam.

Kā katrā kārtīgā avīzē „Rožainajā Blāzmā" bija arī sludinājumi. Trūka tikai melni ielogoto nāves ziņu. Tas arī bija saprotams, jo mirēju te nebija. Visi dzīvoja mūžīgi mūžam. Bet ko tad debesīs sludināja? Un Antiņš vispirms pārskatīja sludinājumu lappusi, atstādams reportāžas, intervijas, apcerējumus un ievadrakstus vēlākam laikam, kad varēs tajos iedziļināties ar lielāku uzmanību. Tagad ar vienu aci laiku pa laikam bija jāskatās, vai kaut kur neieraudzīs mūžīgo studentu.

„Pilsētu Pilsētas simfoniskais orķestris meklē vijolniekus, kontrabasistus, trombonistus, trompētistus, fago-tistus, obojistus, flautistus, pikolo pūtēius un katla bungu

bundzinieku. Pieteikties debešķīgās filharmonijas namā, Centra ielā 4 pie mūzikantu virspārziņa katru dienu, izņemot svētdienas, no pulksten 9 rītā līdz pulksten 3 pēcpusdienā."

„Zelta Gaiļa viesnīcā par brīvu vēl ir brīvas skaistas telpas vieniniekiem un precētiem pāriem. Peldbaseins. Televīzija. Bumbotava."

„Debešķīgās drāmas teātris šo piektdien pēdējo reizi šai sezonā izrādīs Moljēra „Skapēna nedarbus." Brīvbiļetes pie kases "

„Čellinieks, klasiskās mūzikas cienītājs, labprāt pievienotos kādam privātam mājas muzicētāju ansamblim. Rakstīt Kiršvasera kungam Pilsētu Pilsētas Askētu priekšpilsētā, Savonarolas ielā 22."

„Suņu mīļotāji! Šveika suņu skolā jūsu četrkājainais mīlulis iegūs vispilnīgāko sunisko izglītību. Divnedēļu kurss vidēji inteliģentiem suņiem, stulbākiem krančiem drusku ilgāk. Nav tāda suņa, kam Šveika suņu skola nespētu iedīdīt respektu pret saimnieka pavēlēm. Pat katram gnīdām klausīs kā ģenerālim. Bez tam vēl ļoti labprāt nodarbojamies ar suņu mainīšanu un ari pārdošanu, protams, tikai par brīvu. Skola katram, kas prot salasīt ielu nosaukumus, atrodama P. P. Vārtu priekšpilsētā, Pirts ielā 9 (jaunuzņemto pirts tuvumā). Visā cienībā skolas direktors Šveiks."

Tad nu gan brašais kareivis Šveiks debesīs jau bija augstu ticis. Skola ir skola, un direktors ir direktors, kaut arī suņu skolā. Taču Antiņu visvairāk iepriecināja tas, ka Šveiks (kā varēja spriest pēc uzdotās adreses) ar saviem suņiem mitinājās kaut kur tepat tuvumā. Jau šovakar aizies aprunāties, kā visērtāk un visātrāk atsaukt uz debesīm Vilkuku. Tad abi (viņš un suņuks) steigsies panākt Vizbulīti Saktu, lai kur, cik tālu tā būtu aizgājusi.

Un, par savu mīļo bizainīti domājot, Antiņa vērīgās acis pamanīja „Rožainajā Blāzmā" veselu sleju sludinājumu, kur tēvi un mātes meklēja savus nūle mirušos bērnus, līgavas līgavaiņus, vīri sievas, sievas vīrus un draugi draugus un draudzenes, lūdzot atsaukties.

Par tādu Vizbulītes meklēšanas iespēju viņš nebija domājis. Un kā lai tā kaut kas būtu ienācis prātā, ja vispār nezināja, ka debesīs darbojas ari prese. Nometnē

laikraksti nebija pieejami. Laikam tādēļ, lai tie, kas debesīs tālāk netiks, neko par debešķīgo sadzīvi neuzzinātu. Tā tikai tagad redzēja, kā citi atšķirtie lūko sazināties. Un laikam ne bez panākumiem, jo vai citādi tik daudz sludinājumu laikrakstam sūtītu. Kas zina, vai šādā veidā nebija lielākas izredzes atrast Vizbu^ti Saktu nekā ar suni? Vismaz derēja pamēģināt. Tad kādas dienas gan būtu jāpaliek uz vietas ar nekustīgu adresi, kur meklētajai atsaukties.

Antiņš domāja un, kā paradis, ātri izšķīrās — par sludinājumu abās avīzēs. Galu galā, ko viņš daudz ar to riskēja, jo tāda iespēja nebija pieļaujama, ka Vizbulīte neieskatītos debesu laikrakstos. Viņa bija liela lasītāja. Bet kur lai sludinājumu nodod?

Kioskā noteikti zinātu. Un Antiņš steidzās apjautāties.

,.Ko? Vai esat jau izlasījis abas avīzes?" brīnījās nogurušais eņģelis. „Tad nu gan jūs esat lasītājs. Diemžēl, man citu laikrakstu nav, ko jums vēl iedot. Rītdienas izdevumi pienāks tikai stipri vēlā vakarā "

„Kur nu izlasījis? Neesmu paguvis vairāk kā pārlaist aci sludinājumu lappusei. Bet man ir problēma."

,,Tādā gadījumā jums jāgriežas padomdošanas institūtā. Ja gribat, varu pateikt adresi."

„Piedodiet, bet tā nebūt nav tāda — vispārēji būtiska problēma, kuras atrisināšanā būtu jāapgrūtina vesels institūts. Es kaut ko gribēju noskaidrot sakarā ar avīžu sludinājumiem."

,,Tad tikai droši sakiet laukā savu vajadzību. Varbūt, ka varēšu palīdzēt."

„Es gribētu abām avīzēm — „Stāvzvaigznei" un „Rožainajai Blāzmai" nodot sludinājumu, lai tas pēc iespējas drīz parādītos iespiests. Tas man ir ļoti svarīgi."

„Rakstiet augšā, kas jums ir rakstāms! Te ir rakstulis un papīrs, un jūs tepat pie kioska palodzes galdiņa varat atspiesties, ja jums rakstīšana stāvus nerada grūtības. Es jūsu sludinājumu ar tālrakstes aparātu tūliņ nosūtīšu spiestuvei. Jūs teicāt, abiem laikrakstiem?"

Pieklājīgi pateicies par papīru un rakstuli, Antiņš Jērs ar abiem elkoņiem uzgūlās diezgan paplatajam kioska palodzes dēlim un sāka rakstīt. Bet lai kā viņš centās, neveicās izveidot burtus tik glītus un apaļus kā parasti. Tak veco laiku rakstnieki, pie rakstāmās pults

kdjās stāvēdami, bija sarakstījuši biezum biezās grāmatas. Vai nu viņš stāvus nespētu uzbakstīt nieka sludinājumu? Un uzrakstīja, kaut arī sašķobītiem un pagreiziem burtiem, taču pietiekami skaidriem, lai eņģelis pat ar vienu aci spētu salasīt:

„Meklēju savas sirds iecerēto, latviešu jaunavu Vizbulīti Saktu, par kuru man ir drošas ziņas, ka viņa nupat ir ienākusi debesīs. Tāpēc lūdzu, pēc šī sludinājuma izlasīšanas, Vizbulīti atsaukties, lai kur tā būtu. Vai ari tos, kas viņu kaut kur debesu valstībā pamanījuši, par to man nekavējoties ziņot. Viņas ārējās pazīmes ir tādas, kas kaut cik skaidrām acīm nevar palikt neievērotas. Proti: ap galvu gredzenā apvīta gaiša bize un tautas tērps ar sarkaniem brunčiem. Meklēto pašu vai ari kaut kādas ziņas par viņu gaida Antiņš Jērs Pasaules Pilsētas Vārtu priekšpilsētā, Pirts ielā Nr. 9, Šveika suņu skolā."

Kaut kādu adresi vajadzēja uzdot. Bet pats patlaban vēl nezināja, kur izdosies piemesties. Tāpēc ātrumā bija izšķīries par Šveika suņu skolas adresi. Tur katru dienu, pat vairākas reizes dienā, viņš pieskries apjautāties. Vai nu Šveiks to ļaunā ņems.

„Lūdzu, te ir sludinājums," un Antiņš iedeva pusē nomodā esošajam eņģelim aprakstīto lapiņu. „Vai rītdienas avīzē būs iekšā?"

Kā par brīnumu, nogurušais eņģelis atvēra abas acis un sāka klabināt rakstāmmašīnai līdzīgu ierīci. „Ja gribat, par to es varu galvot."

„Tas ir labi. Un mīļš paldies."

Uz eņģeļa galvošanu varēja paļauties, un Antiņš atgriezās jau iesēdētajā vietā, kur bija atstājis koferīti un laikrakstus. Un viņa skatiens atšķirtajā „Rožainajā Blāzmā" atdūrās pret agrāk nepamanītu virsrakstu: „Studenti protestē pret eņģeļu brutalitāti."

Kas tad tas? Vai tādas trakulības notika ari debesīs? Un Antiņš pagalam pārsteigts sāka lasīt:

„Gar pirmās debešķīgās universitātes profesoru mītni pa Platona bulvāri vakar, gan ar plakātiem, gan korī izsauktiem saukļiem, maršēja studenti, lai izteiktu protestu pret spārnoto policistu — eņģeļu brutalitāti. Universitātes vadības izsaukti, eņģeļi, lietojot fizisku spēku, aizvakarrit izdzina no filozofijas fakultātes bibliotēkas telpām grupu progresīvo studentu, kas meta pa logiem

laukā pagalam novecojušus sējumus, lai plauktos rastos vieta modernā eksistenciālisma autoriem. Studenti bibliotēkas tīrīšanu no apputējušās metafizikas veica ar tādu apzinīgu metodismu, ka pirms grāmatu sviešanas sākuma atvēra visus bibliotēkas logus, lai to stikli paliktu neizsisti. Taču universitātes vadība ļoti nožēlojamā kārtā, it kā lai savaldītu vandāļus, izsauca spārnotos kārtības sarqus, kā rezultātā daži studenti cietuši no eņģeļu spārnu sitieniem pa vaigu vai ausi. Tādēļ plakātos bija lasāms arī studentu pieprasījums apgriezt eņģeļiem spārnus. Pirmās debešķīgās universitātes vadībai, kas pazīstama ar saviem konservatīvajiem ieskatiem, vajadzēja zināt arī to, ka grāmatu sviešanas akcijai ir ideoloģiska motivācija. Jau kopš ilgāka laika liberālie filozofijas studenti cīnās, lai panāktu Žaņa Pauļa Sartra eksistenciālisma kursa uzņemšanu mācību plānā. Taču fakultāte būtu ar mieru ielaisties sarunās tikai par Kjer-kegoru un Heidegeru, kas kaut cik vēl atbilstot zinātnieku kvalifikācijām. Literārizēta filozofija neesot vairāk nekas kā virspusēji emocionālizēta prātošana, un Sartra gadījumā turklāt vēl vulgāra. Mēs šim raksturojumam varētu pievienoties vienīgi tad, ja visu to, kas patiess, saucam par vulgāru. Bez tam mums liekas, ka būtu revidējama fakultātes līdzšinējā; nostāja, ka debesīs mācāmi tikai miruši filozofi. Jo par dzīvajiem neviens nevarot zināt, kur tie pēc nāves nonākšot — debesīs vai ellē. Tā varētu rasties stāvoklis, ka debesu augstskolā mācīti ellē nonākušu filozofu darbi. Šādi veco profesoru aplēsumi, pēc mūsu pārliecības, ir visaugstākā mērā neakadēmiski, un tāpēc mēs ceram, ka uzņēmīgie progresīvie studenti, atvērdami plaši vaļā bibliotēkas logus, būs visā filozofijas fakultātē ielaiduši kaut drusku svaiga modema gaisa."

„Tad nu gan ir jokus sarakstījuši. Tādiem pa logu laukā grāmatu metējiem sadot tikai ar siksnu, vairāk nekā. Bet šitā dullā lapa tos vēl saslavē," sašutis izsaucās Antiņš Jērs un jau gribēja saņurcīt ,.Rožaino Blāzmu” un ar kāju pastumt zem sola, kad atcerējās, ka te ir debesis, nevis Amerika, kur visu ko varēja mest zemē. Tāpēc, kārtīgi salocījis, iebāza liberāļu lapu svārku kabatā un atšķīra „Stāvzvaigzni”, klusībā cerēdams, ka

debesu konservatīvie par studentu ālēšanos tādas ģeķības nebūs sarakstījuši.

Un nebija vīlies. „Stāvzvaigznē" jau virsraksts par to pašu notikumu sacerētam rakstam skanēja pavisam citādāk. Cirta kā ar cirvja pietu pa pieri: ,.Vai filozofiskie vandāļi paliks nesodīti?" Tā tas bija pareizi, taisni tā vajadzēja — prasīt resgaļiem, sodu, nevis paslavēt.

Bet iekām sāka lasīt, kā ,.Stāvzvaigznes" reportieris notēlojis studentu ālēšanos bibliotēkā, paskatījās vēl uz dzeltēno durvju rindu garajā komisijas ēkā. Tā diezko laba zīme nebija, ka mūžīgais students vēl joprojām nebija ticis laukā. Gandrīz vai visi no tiem, ar kuriem kopā atnāca, bija jau aizgājuši tālāk uz pirti. Un patlaban dienas gaismā parādījās arī plānprātiņš, skaļi saukdams: „Joks, joks, tas tik būs viens varens joks!"

Blakus strūklakai uz puslokā izliektā sola ar abām kājām uzkāpis (kā jau plānprātiņš), kaut arī turpat netālu sēdēja citas dvēseles, viņš skaļi taurēja pie mutes saliektajās delnās: „Terēze, Ģertrūde, Cecīlija, Barbara, kur jūs esat? Eū, sievas, manas sieviņas! Te es esmu, jūsu bezgalīgi mīlētais Joachims. Sievas, sievas, eū, eū! Te es esmu."

Ak tu, debestiņ, līdzcietīgi nopūtās Antiņš, tā vien liekas, ka pēdējās prāta atliekas būs putniem par barību pakaisījis. Tie viņam pie kājām pa zemi knābājās. It kā sievām visus šos gadus debesīs cita nekā nebūtu bijis ko darīt, kā pa tālskatredzes logu vērot vīra plānprātiņa Zemes gaitas. Vienīgi tādā veidā viņas būtu spējušos uzzināt par plānprātiņa nāvi.

„Terēze, Ģertrūde, Cecīlija, Barbara, kur jūs esat?" plānprātiņš nedomāja rimties, līdz pamanīja, ka sudraba vītolu parkā no sola (tur laikam tās bija sēdējušas ilgāku laiku) piecēlās četras sievietes, ar redzamu piepūli atlieca taisnas muguras un sāka nākt uz strūklakas pusi, kur kā gailis laktā klaigāja plānprātiņš.

Tātad tomēr, Antiņš brīnīdamies nogrozīja galvu. Un visas četras. Trešā gan pamazām sāka atpalikt un it kā gribēja aizslēpties aiz pārējo triju mugurām. Tā bija Barbara, jo citas viņu tādā vārdā sauca, mudinādamas pasteigties un pievienoties viņām. Tā vietā Barbara laiku pa laikam pār plecu atskatījās. Un Antiņš,

viņas galvas pagriezieniem ar lielu interesi sekodams, pamanīja, ka viņa saskatās ar brašu jaunekli, kas slēpās aiz kāda vītola gandrīz līdz zemei nolīkušajiem zariem. Ā! Tas nu tomēr bija kaut kas! Un Antiņš pats nesaprata, kāpēc piepeši sajuta tādu kā slepenu prieciņu. Kas viņam tur bija ko priecāties, ja visas četras Joachima mirušās sievas nebija palikušas viņam uzticīgas?

Taču kaut kā patika skatīties un redzēt, ka Barbara palika stāvam pa gabalu un nedomāja pievienoties Ģertrūdei, Cecīlijai un Terēzei, kas visas trīs krita savam kopēji mīlamam vīram tik sirsnīgi ap kaklu, ka viņa ceļi no sievu smaguma ieliecās. Bet plānprātīgais negausis ar to vēl nebija apmierināts un sauca: „Barbara, eū, Barbara, mana pēdējā sieva, kur tu paliec, ka neesi savu Joachimu vēl noskūpstījusi? Nāc! Es tev pie savām krūtīm goda vietā — sirds pusē atbrīvošu vietu." Viņš pastūma sāņus kaklā pakārušās trīs sievas un izstiepa abas rokas pretī Barbarai.

Kas nu notiks? Un Antiņš, pats nemaz nezinādams, ka piecēlies stāvus, lūkoja ar savām domām ietekmēt plānprātiņa sievu.

Barbara stāvēja kā stāvējusi. Tad piepeši apsviedās apkārt un sāka skriet prom, atpakaļ uz parku, kur bija palicis brašais jauneklis, aizslēpies aiz sudraba vītola līdz zemei nolīkušajiem zariem. Nē, viņš aiz tiem vairs neslēpās, bet nāca drošā gaitā Barbarai pretī.

Joaehims droši vien nezināja, ka viņa ceturtā, pēdējā sieva skrien šim jauneklim pretī. Viņš kaut ko tādu vispār nebija spējīgs iedomāties. Tāpēc atgrūda Terēzi, Ģetrūdi un Cecīliju un skrēja pakaļ Barbarai, rokas pa gaisu mētādams un kaut ko saukdams. Bet īsti ko, to vairs Antiņš nespēja sadzirdēt.

Viss tālākais viņa acu priekšā norisinājās kā krāsaina mēmā filma. Kad beidzot Joaehims Barbaru panāca, viņa savu galvu jau bija piespiedusi pie brašā jaunekļa platajām krūtīm, viņa spēcīgo roku apskauta. Miesās stipri gaudenajam četru sievu vīram nebija nekādu izredžu izraut savu ceturto sievu no jaunekļa apskāviena, to viņam būtu varējis pateikt katrs no tiem daudzajiem skatītājiem, kas (tāpat kā Antiņš) kājās piecēlušies dzīvoja līdzi tam, kas notika. Joachimu panāca

un viņam no mugurpuses uzkrita pārējās trīs sievas, lūkodamas atraut viņa rokas no neuzticīgās pleciem.

Kaut nu viņām pa trim tas izdotos! Antiņš turēja sakamptus un spieda abu roku īkšķus. Citādi stīvēšanās varētu beigties ļoti nelādzīgi — ar spārnotās policijas iejaukšanos, jo aiz vītolu stumbriem, piepeši nezin no kurienes saradušies, stāvēja eņģeļi, acīm redzot gaidīdami bridi, kad viņiem vajadzēs iejaukties.

Beidzot Terēze, Cecīlija un Ģertrūde dabūja Joachimu savā varā un veda prom uz pirti. Plānprātiņš gan laiku pa laikam vēl lūkoja no viņu rokām izrauties un sperties atpakaļ, bet triju sievu rokas bija stiprākas par viena vīra dūšu. Viņš tenteriski pazuda pirtī, tāpat kā bija kaut kur jau pazudusi ari Barbara. Droši vien kopā ar brašo jaunekli.

„Joks, joks, tas tik bij viens varens joks," Antiņš, ar notikušo ļoti apmierināts, atsēdies iesmējās un sāka lasīt „Stāvzvaigznē" iespiesto rakstu par studentu traci:

„Ļoti nožēlojamā veidā ir sācis notikt tas, no kā mēs visu laiku debesu sabiedrību esam brīdinājuši. Liberāļu pausto, no Zemes debesīs ievazāto ļoti apšaubāmo ideju ietekmē arī mūsu studenti sākuši sacelties pret līdz šim neapšaubīto profesoru autoritāti. Viņi vairs negrib piesavināties jau sen par klasiskām kļuvušas atziņas un ar vandāliskiem tračiem — par tādu jāatzīst ari nūle notikušā filozofijas fakultātes bibliotēkas izdemolēšana — mēģina piespiest profesorus, lai viņus iepazīstina ar vulgāra, uz Zemes modē esoša bezdievja netīrajiem sacerējumiem. Viņi visi, kas esot debesīs, taču skaidri zinot, ka Dievs ir, tāpēc par bezdievjiem nevarot kļūt. Bet viņiem nedrīkstot liegt brīvu dvēseļu tiesības iepazīties ari ar maldu mācībām, lai paši personīgi varētu konstatēt, ka tās nav patiesas, un izsekot domu gājieniem, kas domātāju noveduši pie aplamajām atziņām. Vai tas nav galīgs absurds? Vai būtu atļaujami tādi eksperimenti — gadsimtos par patiesām atzīto atziņu vietā piestūķēt studentu galvas ar skaidru domāšanu saduļķotājām neķītrībām, lai beigās nonāktu pie atzinuma, ka tās ir bijušas nožēlojamas aplamības? Kas par brīnišķīgu loģiku — mācīties visādas ģeķības tikai tālab, lai zinātu pateikt, ka tās ir ģeķības. Tāpēc mēs, par konservātīvājiem dēvētie, nevaram pievienoties libe-

rāļu paustajam ieskatam, ka studenti vandaļi būtu rīkojušies kaut kāda ideālisma (šo vārdu šai sakarā pieminot, ir jāsmejas!) ietekmē un tāpēc nebūtu sodāmi- Lai cik filozofiski noskaņoti, vandāļi paliek vandāļi- Tie nedrīkst palikt nesodīti. Mēs tiem prasām visstingrākos . .."

Kaut kas (laikam nojauta) lika lasītājam pārtraukt raksta lasīšanu un pacelt galvu. īstā laikā. Mūžīgais students, spēcīgajā sauļu gaismā tikko iznācis, ar piemiegtām acīm, skatījās uz visām pusēm.

Roku pār galvu gaisā uzsviedis, Antiņš sauca: „Hei, hei, te es esmu! Kur jūs tik ilgi bijāt aizķēries? Gaidīdams esmu izlasījis vai visu debesu presi."

„Skaisti, varēsit pirtī pa pēršanās laiku pastāstīt, kas jauns debesīs noticis."

„Debesu studenti sākuši slimot ar Zemes kaitēm."

„Zemes kaitēm?" mūžīgais students jautādams paskatījās Antiņā. Viņi abi, viens otram pretī iedami, pie strūklakas sanāca kopā un pagriezās uz pirts pusi.

„Negrib vairs mācīties to, ko profesori liek, met pa logiem laukā grāmatas un demonstrē pret eņģeļu brutalitāti."

„Tad jau labi vien ir, ka kādu laiku biju no debesīm prom. Citādi atkal domātu, ka esmu piedalījies musināšanā."

„Vai tad jūs . . ." Antiņš pārsteigts paskatījās mūžīgajā studentā un it kā tikai tagad sāka apjēgt, kāpēc savādnieks valkā melnu, ar virvi apsietu kreklu. Trūka vēl tikai bārdas un pinkainu matu līdz pleciem. ..

„Es zinu, ko jūs man gribat jautāt. Bet ar šīsdienas bārdaino ģeķu ālēšanos man nav nekādu sakaru. Tā ir mana, par gadsimta pusi vecāka slava, kas vēl vienmēr velkas man līdz. Arī toreiz — manos jaunības gados — studenti, gan tikai no karstas tējas, ne logu dauzīšanas svīzdami, mētāja pa gaisu dūres un dumpīgus vārdus pret tālaika iekārtu, juzdamies revolūcionāra gara pilni. Un kas tur iznāca? Brutālas īstenības izvaroti sapņi. Ek, negribas par to vairs domāt. Katram, kas ceļas kājās lāpīt pasauli, vispirms ir jālūko salāpīt pašam sevi. Un to es visus šos gadus esmu mēģinājis darīt- Taču bez manāmām sekmēm."

Antiņam pēkšņi iešāvās prātā apjautāties, vai tikai mūžīgais students nav krievs. Tad viņš apdomājās —

ja jau pats neteica, tad droši vien negribēja teikt. Bet vai nu vienmēr cilvēks jāiztaujā tieši? „Zināt ko? Vēl Latvija būdams, lasīju par slimo krievu rakstnieku Dostojevski, domāju un nespēju izdomāt, kur gan pēc nāves viņš būtu varējis nonākt."

„Es esmu viņu saticis." Pavisam vienaldzīgā balsī, bez jebkādām aizdomām atbildēja mūžīgais students.

„Jā? Un kur? Debesīs vai ellē?"

„Protams, ka ellē. Kur gan citur kārtīgs azartists vēl justos kā mājās. Un kādreiz saspēlē kārtis ar pašu velnu."

„Ar īstu velnu — tādu, kam ragi un aste?"

„Kas tādas bērnišķīgas muļķības jums sastāstījis?"

„Tie, kas paši tur nav bijuši," Antiņš apķērīgi attapās atbildēt. „Bet jūs tur esat bijis un tāpēc tagad varētu..."

„Gan jau kādreiz. Man pašreiz āda niezēt niez pēc kārtīgas pirtsslotas."

Pirts durvis atverot, vēl pat slieksnim nepārkāpušus, ienācējus apskāva garaiņu mutulis, pa visām ādas porām mitrs sūkdamies miesā. Šķita, ka drēbes kļū'u manāmi smagākas (laikam, ari garaiņu piesūkušās), kā kāda neērta nasta, no kuras pēc iespējas ātrāk jāatbrivojas. Un mūžīgais students to jau nekavēdamies darīja: norāva pār galvu melno kreklu un uzsvieda uz pirts gaiteņa sienā iedzīta vadža. Tad ķērās pie biksēm.

„Un jūs, jaunekli? Kāpsit lāvā ar biksēm kājās?" viņš smiedamies uzsauca Antiņam, kas stāvēja un brīnījās, ka visi citi tāpat te atstāja savas drānas. Kā nu tā varēja — pamest savas mantas bez uzraudzības? Tuvumā pat neredzēja neviena eņģeļa, kas tās pieskatītu.

„Mūsu galvaspilsētas Rīgas lielajās pirtīs, kur arī sanāca kopā daudz svešu cilvēku — ne tā kā laukos, kur mazgājās tikai savējie — drēbju nolikšanai bija īpaši aizslēdzami skapīši, ar numuriem uz durvīm," stāstīja Antiņš un (ko citu lai darītu?) ari sāka izģērbties. „Drēbes skapītī nolikuši, pērējies paņēma līdz skapīša numuru, kas bija salasāmi iespiests pie auklas piesietā metalla ripiņā. Un to tad daži plikie pakāra kaklā, citi apsēja ap roku, kājas potīti vai ķipīša rokturi. Ripiņu ar skapīša numuru nedrīkstēja pazaudēt. Lai tiktu nopēries atkal pie savām drēbēm, to večukam slēdzējam vajadzēja uzrādīt."

„Mīļo Antiņ, vai beidzot jūs nesāksit apjēgt, kur esat," vīpsnāja mūžīgais students, izģērbies neizskatīdamies diezko plikāks, jo bija gandrīz viscauri apaudzis ar melnām spalvām.

„Ne brīdi vēl neesmu to aizmirsis. Debesīs! Es esmu debesīs!"

„Bet bīstaties zagļu."

„Nu ja. Jums taisnība. Kas gan tās būtu par debesīm, kur dvēselēm vajadzētu sargāties no zagļiem? Turklāt te taču neatmaksājas zagt, ja visu var dabūt tāpat — par brīvu," atzina Antiņš un sekoja mūžīgajam studentam, pār plecu tomēr vēl atskatīdamies, kur palika karājoties viņa pelēkais uzvalks. Blakus spalvām apaugušajam biedram viņš ar savu gludo un balto miesu jutās tik neērti kails, ka bija priecīgs paslēpties garaiņu miglā, kas lielajā pirts telpā tik tikko ļāva saredzēt griestu spuldzes, kas šķita esam izplūduši, neskaidri gaismas plankumi, līdzīgi mēness atspīdumiem dūmakainā upē.

Pa miglu līķņāja un kustējās (tālāk esošie kā garu ēnas) kaili augumi viens aiz otra, šļakstēja ūdens un plaukšķēja pirtsslotas, ar to īpato skaņu, kāda rodas mitriem lapainiem, zariem saskaroties ar slapju miesu. Visi, kā varēja manīt, sirsnīgi šķīstījās, tādā klusā nopietnībā katrs ar sevi nodarbodamies, ka nekur neizdevās saklausīt garaiņu apslāpētu balsu dūkoņu vai skaļāku sasaukšanos, kāda tā no pēršanās Rīgas pirtī Antiņam bija palikusi atmiņā. Un — lai kā gribēdams — nespēja arī saost to lauku pirtiņas jauko smaršu, kas allaž patīkami bija kutinājusi nāsis, ķad puiši, uzsaukdami: „Garu, garu, uzmet garu. lai es labāk pērties varu," uzšļāca nokaitētajiem akmeņiem ķipi ūdens. Bet ko tur varēja darīt, ja pat debesīs nebija atrodami visi tie jaukumi, kas paša mājās sirdij kādreiz lika justies tik laimīgai. Tak nav ko skumdināties. To vietā te būs citi, mūžam neizpriecājami debešķīgie prieki.

„Nu jau atkal būsit sasapņojies. Par savu neaizmirstamo. Paķeriet ķipi no grēdas, lai varam stumties tālāk pēc slotām. Kādas puķes vārds tai jūsu mīļajai īsti bija?"

„Viz - bu - lī - te! Viz - bu - tī - te!" Antiņš, saīgno-jies, ka draugs to atkal aizmirsis, nosauca viņam Vizbulītes vārdu pa balsieniem, divas reizes. „Un zināt ko?

Varbūt man izdosies viņu atrast ātrāk nekā mēs domājām. Pat bez suņa palīdzības."

„Kas jūs piepeši padarījis par tādu optimistu?"

„Debesu avīzes."

„Atradāt tur par Neaizmirstulīti kaut ko ierakstītu?"

„Kur nu! Viz - bu - lī - te jau nav nekāda slavenība, ne dzejniece, ne koncertdziedātāja, ne aktrise. Es par viņu abās avīzēs ieliku meklēšanas sludinājumu. Tur tādu ir pulka. Tad jau laikam palīdz meklēto atrast."

„Var jau laimēties," domāja mūžīgais students.

„Noteikti laimēsies. Vizbulīte ir inteliģenta jaunava, liela iespiestā vārda lasītāja. Arī latviešu avīzēs izlasījusi visus sludinājumus."

„Tad jau gan. Bet kādu adresi sludinājumā varējāt uzdot, ja pats uz pastāvīgu palikšanu nekur vēl neesat apmeties?"

„Šveika suņu skolu."

Acis izbrīnā ieplētis, mūžīgais students paskatījās sludinājuma licējā ar tādu skatu, ka Antiņš atzina par vajadzīgu steigties paskaidrot: „Gluži vienkārši ērtības dēļ, jo suņu skola no šejienes neesot tālu. Un tā kā es šad tad pie Šveika domāju aiziet sava Vilkuka lietā..

„Tac! jau arī pašam tepat kaut kur būs jāapmetas."

„Pagaidām. Tikai pagaidām. Divas vai trīs dienas pagaidīšu, un ja nebūšu nekā sagaidījis, abi ar Vilkuku sāksim cilpot. .."

„Tādam pagaidu miteklim es jums varētu ieteikt Pazudušā jēra viesnīcu. Tas ir, ja negribat sākt izmantot debesīs katram pieejamo greznību — mazgāties marmora vannā un gulēt rožkoka gultā. Pazudušā jēra viesnīca domāta tādiem, kam patīk samierināties ar vienkāršību."

„Tad tā man taisni kā radīta. Pagaidām, es domāju. Pagaidām. Vēlāk laikam gan ar Vizbulīti gribēsim dzīvot ievērojami lepnāk, gribēsim justies kā īsti kungi."

„To jūs varēsit atļauties, jo debesīs kalpu nav, visi tikai kungi. Ja kāds kaut ko te strādā, tad tikai paša prieka pēc. Bet nu, vēl kopā būdami, izsautēsimies labi pamatīgi, un jūs ar savām stiprajām zemnieka rokām man nopērsit muguru, līdz tā sāk atliekties atkal taisna. Jūs, ja pareizi atceros, negribējāt atjaunoties?"

„Itin nemaz. Es mūžīgajai dzīvošanai esmu pašā laikā."

„Tad ņemiet tur no tās kaudzes — sidraba birzs bērzu slotu."

„Bet vai es — ar tādu slotu pērdamies, neapbiršu ar sidrabu?"

„Ja arī pielips kāda lapa, kas par to? Uzliesit ķipi ūdens uz galvas, un aiztecēs visas projām kā sidraba upe. Es ņemšu šo — debesu debešķīgā pīlādža slotu, ar sarkanajām ogām un sārtajām lapām. Tanī ir burvju spēks. Ar katru labi atvēzētu sitienu no mūža gadiņš nost. Atlobās kā svilpītei ādiņa. Bet lai labāk atlēktu, vispirms ir kārtīgi jāizsautējas. Kāpsim lāvā!"

Tas skanēja drīzāk pēc stingras pavēles nekā laipnīga aicinājuma. Tādēļ par atrunāšanos, ka lielā karstumā viņam ir grūtības pavilkt elpu, nebija ko domāt, atlika vienīgi cerēt, ka mūžīgais students pārāk augstu nekāps. Un Antiņš piesmēla ķipi, kas bija tik viegls kā vasaras cepure, no aukstā kubula, kur, ūdeni dzesinādami, peldēja lieli ledus gabali. Pirtsslota padusē toties likās smagāka un nesmaršoja. Būtu jau arī brīnums, ja sudrabs smaršotu. Un visus labumus, vienā apvienotus, nevarēja gribēt — bērzus ar sidraba lapām un zaļuma dzīvo smaršu.

Antiņš kāpa pa slidenajiem, ar ūdeni nolietajiem dēļiem un skatījās melnām spalvām apaugušos kāju ikros. Kad tie reiz apstāsies? Bet kāju ikri neaprima kustēties — no lāvas uz lāvu, augstāk un augstāk, tuvāk griestiem, no kuriem pilēja treknas ūdens piles. Līdz beidzot vairs nebija, kur augstāk kāpt. Griestus, ja pastiepās, varēja aizsniegt ar roku pirkstgaliem.

„Tā, nu tikai laidīsimies garšļaukus," aizkusis izste-nēja mūžīgais students un izstiepās visā garumā uz visaugstākās lāvas, pīlādžu slotu zem galvas palicis. Te bez viņiem vēl bija pāris veču. Viens stiegrains jūrnieks, ko neapšaubāmi varēja pateikt pēc viņa rokām. Tās no delnām līdz pat pleciem bija izraibinātas ar ādā iesūci-nātas zilas tintes zīmējumiem. Kas gan tur nebija redzams. Enkuri, nāras, bultām sadurtas sirdis, čūskas, valzivis, roka nocirstiem pirkstiem, trismastu burinieks un mērkaķis ar gredzenā sagrieztu asti. Otrs, ar pinkainā bārdā ieaugušu sarkanu ģīmi, laikam bija krievs, jo viņam, važiņā iekārts, uz krūtīm sviedros peldēja pareizticīgo

krusts. Viņš laiku pa laikam nelabi ievaidējās un uz-šļakstīja savam miesas kalnam no ķipīša ūdens šaltis.

Ari Antiņš, visiem dzirdami nopūties, izstiepās guļus un cerēja, ka tā būs vieglāk paciet karstumu. Veltīgas cerības. Svilināja tāpat, kaut ari viņš, no krieva noskatījies, centīgi apšļakstinājās. Ūdens ķipī jau bija paspējis krietni sasilt un diezko neatveldzināja. Tādēļ pavisam negribot viņam izspruka: „Taisni kā ellē."

Mūžīgais students pacēla sviedru nolakotu seju un iesmējās: „Jūs nu gan turienes temperatūru neizturētu."

„Es arī tā domāju," izstenēja Antiņš. „Bet kāda velna pēc tur visus tik ļoti moca ar karstumu? Vai citi, humānāki spīdzināšanas līdzekļi nav izgudroti?"

,.Ne jau nu nabaga grēcinieku mocīšanas dēļ tur lejā ir tik karsts, kā daži domā," paskaidroja mūžīgais students. „Velnam citādi salst, jo viņam dzīslās rit krupja asinis, kas grūti sasildāmas. Un ellē, kas ir taisnība, saules nav."

„Tā ari vajaga. tā ir pareizi, saulei ellē nav vietas, jo tā ir visa labā un gaišā simbols. Tādu to ir apdziedājuši ari latviešu dzejnieki," svīzdams domāja Antiņš. „Tumsoņiem piederas tumsa. Lai tup un turas, kā var, pa tumsu."

„Nav jau tāpēc ellē tumsa, ka nav tur saules. It kā citu gaismas spīdinātāju nebūtu. Ko pa aklu tumsu velna armijas iesāktu? Uzdurtos pašas saviem durkļiem. Elle vienā laidā deg, kūp un spiguļo nesaskaitāmu lāpu gaismā. Velna pavalstniekiem allaž vienā rokā ir lāpa, otrā kāds no daudzajiem cilvēku kaušanas rīkiem — šautene, zobens, pistole, pīķis vai durklis."

„Kam viņi tik traki tur bruņojas? Kā kādā kaujas laukā," Antiņš uzšļakstīja sev uz sejas šalti remdena ūdens.

„Tā jau elle ir — kaujas lauks un naida cietoksnis. Pretstats debesīm, kur citas varas nav kā nebeidzama mīlestība, jo Dievs ir mīlestība, vienmēr un visur, mūžīgi mūžam."

,.Jā, tā tas ir," apstiprināja Antiņš. „Es tikai nevaru iedomāties, ar ko tās velna armijas ellē karo."

„Pašas ar sevi."

„Pašas ar sevi? Tad jau tā ir tūkstošos pareizināta pašnāvība, vairāk nekas. Tā viņi taču beidzot sevi izkaus."

„Ka kaujamā kādreiz varētu pietrūkt, par to gan velna ģenerāļiem jābēdājas vismazāk."

„Nāk vienmēr klāt tik milzīgi daudz grēcinieku?"

„Taisnību sakot, grēcinieku pieplūdums ellē pēdējos gados ir manāmi samazinājies. Gan ne tāpēc, ka cilvēku dzimums mazāk grēkotu, bet lielākam skaitam mazāku grēcinieku tagad izdodas iespraukties debesīs."

„Tāpēc man šodien likās, kā .vienam otram, iekšā ielaistajam ir tāds ģīmis, kas vairāk iederētos ellē . .."

Mūžīgais students paskatījās uz Antiņu, it kā gribētu kaut ko spēcīgāku viņam pateikt, tad nolaida pakausi atpakaļ uz pīlādža slotas un turpināja stāstīt agrākajā mierīgajā balsī: „Velna ģenerāļi savus karus var izkaroties pēc sirds patikas, nelauzot galvu par armiju zaudējumiem, jo arī ellē — tāpat kā debesīs — nāves nav. Var vienā mierā nocirst galvas, rokas, kājas, un elles karavīri ar to nebūt nav padarīti karošanai mazāk derīgi. Ir tikai jāsalasa viņu uz kaujas lauka pamestie locekļi, jāpieliek klāt rumpjiem, un kareivji atkal var stāties atpakaļ ierindā un maršēt dziedādami uz jaunām kaujām."

„Zināt ko?"

„Nu?"

„Ja pats jūs nebūtu bijis ellē, varētu domāt, ka stāstāt pasakas. Pasakās arī pūķiem vienas nocirstas galvas vietā ataua vairākas."

„Diemžēl, velnam ellē tik skaisti pasaku laiki vēl nav pienākuši — nocirsto galvu vietā jaunas neataug. Ir jāmeklē rokā vien tās pašas. Un ja steigā kādreiz gadās pielikt galvas citiem rumpjiem, tad tā nav pārāk liela nelaime, jo velna kareivjiem cits nekas nav jādara kā tikai jāpaklausa ģenerāļu pavēlēm. Un tad ir gluži vienalga, kāda galva plecos — sava vai cita."

„Un jāļauj atkal un atkal to nocirst? Cik reižu cilvēks tā var pārciest pats savu miršanu?" šausminājās Antiņš. „No tā vissīkstākajam ļaundarim beigās jāsajūk prā*ā. Un vai nu visi karavīri ir tik briesmīgas mocības izpelnījušies?"

„Protams, ka nav. Un tāpēc ne visi ir ellē. Tikai tie, kas saviem asiņu notašķītajiem zābakiem izbradājuši citu tautu miermīlīgos pagalmus. To aizstāvju dvēseles, baltos palagos ietītas, ir uznestas debesu dārzos un piepulcinātas neaizmirstamo varoņu pulkiem."

„Tad jau taisni tā, kā senie latviešu dainotāji, to zinādami, ir dziedājuši,' nomierinājies atcerējās Antiņš. „Un kā ar karošanu? Vai viņi — debesīs esošie varoņi — pie tās vēl kādreiz tiks?"

„Vienīgi tad, ja velnam ar savām armijām izdotos radīt debesīs šaubas, ka dievišķā mīlestība tomēr nav tik visspēcīga, lai spētu, mīlēdama savus ienaidniekus, tikai ar mīlestību vien tos pieveikt. Bet kas var zināt? Tāds brīdis var kādreiz pienākt. Jo velna ģenerālu dīdītās elles armijas ir sasniegušas tādu cilvēku iznīcināšanas mākslas pilnību, ka pekles lielkungam var iešķilties galvā vistrakākās idejas. Kā liekas, viņš jau paspējis aizmirst, ka erceņģelis Miķelis ar saviem eņģeļu leģioniem viņu reiz kārtīgi sapēra. Tas ari ir noticis tik sen. un kopš tā laika debesīs ir tāda labestības gaisotne, ka kārdināt kārdina vēlreiz izmēģināt roku. Un tālab, lai nežēlīgo apmācību nogurdinātajās armijās uzturētu brašu cīņas sparu, sarkanajos mundieros ieģērbtajiem mar-šētājiem tiek sarūpētas visādas izpriecas. Un no tām visiemīļotākā ir orģija: Zivtiņas vīnā. Izklausās gandrīz vai pilnīgi nevainīga delikatese. Un tomēr nav. Milzīgā vīna vātī tiek salaistas peldēties — protams, bez drēbēm, un kas gan cits kā — prieka meitas. Kas grib tās iegūt, tiem jāmetas barā izdzert vāti līdz dibenam sausu. Un dzērāju netrūkst. Tie aplīp ap vāti kā mušas, aizgūtnēm smeļ un aizgūtnēm tempj, ne nieka nebēdādami par tādu nieku, ka aplīst ar sarkano vīnu sarkanie mundieri, zodi un bikses. Tik dzer un dzer. Jo vātī līmenis krītas, jo trakākā steigā. Līdz beidzot, kad sarkanais vīns tik tikko vairs sniedzas līdz meitu baltajiem ceļgaliem, vīri sāk grūstīties elkoņiem, pleciem un dūrēm, lūko viens otram aizstumties priekšā, baukšķ dzeramie trauki, triekti pret kaimiņu galvām. Plīst stikla un māla krūzes, pakauši plīst, iesitas apaļi dobumi sudraba kausos, noveļas augšpēdus vīri ar acīm kā beigtiem vēžiem. Ir vājākiem jākrīt, lai stiprākie tiktu uz priekšu. Tam tā te jābūt, tas tā ir ierakstīts elles bauslības galdiņos. Un velns tik skatās un berzē rokas, priecādamies par savu pavalstnieku cīņas sparu. Smalkākām, gaumēm, protams, tiek sagādātas smalkākas izpriecas. Piemēram, man reiz atļāva piedalīties, bet es šo atļauju izmantoju tikai kā skatītājs, kad pašam pekles lielkungam prezidējot.. "

Mūžīgā studenta runāšanai, karstuma nogurdināts, Antiņš tālāk nejaudāja izsekot un piepeši sajutās tik slābans, ka netikās ir ne roku pastiept, lai pasmeltos no ķipīša un sevi aprasinātu. Nekādu jūtamu atveldzi gan tāda slapināšanās ari vairs nedeva, jo ūdens šķita vēl siltāks par paša sviedriem,. Un tāpēc aizvēra acis, lai brītiņu nosnaustos.

Cik ilgi tā bija snaudis, nespēja apjēgt, kad sajuta sejā spēcīgu šalti ūdens un uztrūkās sēdus.

Mūžīgais students, ar ķipi rokā, stāvēja blakus un smējās: „Lai nu ko, bet tādu īpatni vēl nebiju saticis, kas nāk uz pirti, lai izgulētos."

„Laikam karstums — bija piekausējis dvēseli. Nemaz vairs nejaudāju noturēt acis vaļā."

„Tad noskrieniet žigli lejā un piesmeliet abus ķipjus. Tas jūs atmodinās. Sāksim pērties!"

Antiņam šķita, ka galvā dūktu (laikam pa ausīm tur ieskrējis) apdullušu bišu leģions un nāsīs kāds bāztu karstu vati, tā kā tik tikko spēja pavilkt elpu. Tāpēc, pretī nerunādams, nekavējās izmantot iespēju nokāpt lejā baltajā miglā, kur gar ūdens kubuliem ēnojās kailu cilvēku mudžeklis. Tie tur kustējās manāmi žirgtāki nekā uz lāvām gulošie. Un nebija par to sevišķi jābrinās, jo ari viņš tūliņ kļuva mundrāks, līdzko sajuta zem kailajām kāju pēdām patīkami vēso pirts klonu. Cik labi būtu bijis te palikt, ja mūžīgais students nebūtu uzdīdījies augšā pie griestiem elles karstumā. Kļuva atkal tīri šļaugana dūša, iedomājoties, ka viņam tur vēl jāatgriežas. Tad nu tagad — cik vien iespējams pamatīgi — sevi atdzisinās, lai varētu izturēt pēršanos.

Un Antiņš Jērs, ķipi līdz malām pilnu piesmēlis, uzgāza auksto ūdeni sev uz galvas, tā ka tas straumēm noskrēja pār visu viņa augumu. Labi gan! Lieliski! Pat sirds jau sāka atkal priecīgi lēkāt un dziļa elpa ieskrēja krūtīs līdz pašiem plaušu galiem. Vēl pāris tādu ķipju, un jutīsies kā no jauna piedzimis.

Ar ledaino ūdeni kārtīgi atvēsinājies» Antiņš kā pliks suns noskurinājās un. strauji elpodams, piesmēla vēlreiz abus ķipjus, lai stieptu augšā. Tad brīdi palika stāvam, kubulā skaisti peldošajos ledus gabalos dziļdomīgi skatīdamies. Tā nemaz nebija slikta ideja. Kāpēc arī viņa ķipī nevarētu peldēt tādi ledus gabali? Ar tiem tur augšā varētu labi atvēsināties, kad atkal kļūtu par karstu. Domāts, darīts. Antiņš iegremdēja savā ķipī vairākus ledus gabalus un sāka kāpt pa slidenajiem lāvu dēļiem atkal augšup. Savādā kārtā, šis kāpiens vairs tik briesmīgs nelikās, kā kāpjot pirmo reizi, kad izmisis bija skatījies mūžīgā studenta spalvainajos kāju ikros.

„Beidzot! Beidzot jūs nākat! Sāku jau domāt, ka būsit mani pametis," viņu ar abiem, ķipjiem ieraudzījis, mūžīgais students sauca tik skaļi, ka bārdainais krievs stenēdams pacēla sarkano ģīmi un bildēm pušķotais jūrnieks apgriezās uz vēdera.

„Atvilku apakšā drusku elpu, lai pietiktu spēka pērties."

„Tas ir labi. Jo mana mugura jums būs jāapstrādā itin stingri, lai izliektu taisnu to riteni, kas tur iegriezies, pār grāmatu galdiem locoties. Kaut kā man likās, kad tāda iespēja priekš dažiem gadiem jau bija — kļūt atkal jaunam, ka jutīšos aplam ģeķīgi: ar sirmgalvja prātu galvā un puikas entuziasmu sirdī. Bet tagad esmu sācis domāt, ka šāda mijiedirbe man varētu atklāt kaut ko agrāk neieskatītu. Un tāpēc šoreiz riskēšu."

Mūžīgais students iegremdēja ķipī debešķīgā pīlādža slotu, to grozīdams pamērcēja, līdz sārtās lapas, pie kurām pielipuši spīdēja sudrabaini gaisa burbulīši, atvilga mīkstas, tad cēla laukā un sāka tik sirsnīgi pērties, ka līdz ar ūdens lāsēm uz visām pusēm pašķīda sarkanās ogas.

„Un jūs?" viņš sauca Antiņam,. „Domājat skatīties? Kā kāda ziņkārīga sieva vērot, kā manā sejā izzūd grumbas un pamazām pārveidojas vaibsti? Tādu jauku izpriecu es nu gan jums negribētu sagādāt. Tāpēc labāk ķerieties pats pie savas slotas un laipni atvēliet man vienā mierā pārkāpt pāri dažiem gadu desmitiem. Tas katrai dvēselei ir saistīts ar ļoti personīgas dabas jušanām."

Protams, ka Antiņš to saprata. ,.Ja jau tā. tad es pat varu skatīties pavisam uz citu pusi."

Viņš pārlika ķipi ar tanī iemērkto sidraba birzs slotu sev otrā pusē un pagrieza mūžīgajam studentam muguru. Bet pats pie slotas vēl neķērās, jo arī uz citu pusi skatoties bija ko redzēt un brīnīties.

Patlaban pērās jau agrāk apbrīnotais jūrnieks ar bilžainajām rokām. Šļakstēja ūdens un šņakstēja kaili nodauzītie zari, tā kā grūti bija pateikt, ar kādu slotu viņš tik sirdīgi ņemas. Taču laikam tie bija debešķīgā pīlādža zari, jo ar jūrnieku kaut kas jau bija noticis un joprojām turpināja notikt. Kaulu puni pamazām pazuda gludi piebriestošā miesā un uz rokām gandrīz vai pilnīgi bija izbālējuši zilganie zīmējumi. Bet Antiņš zināja, bija paT to lasījis, ka tetovējumu tinte ne ar kādām ziepēm no ādas nav izmazgājama.

Piepeši viņš aizmirsa brīnīties par visu citu, kas notika ar jūrnieku, un skatījās tikai uz viņa galvu, kas vēl nesen spīdēja tik kaila kā taukiem, apziests balts pūslis. Uz tās nu auga sarkani mati. Spraucās laukā no ādas un stiepās garumā acīm redzot. Ka mati auga ātri, par to ne reizi vien Antiņš bija jau nopukojies, kad atkal vajadzēja iet pie friziera, bet šie te auga tik ātri, ka dažos mirkļos uz plikā paura jau bija saspurojis brangs sarkanu matu cekuls. Tātad žīds vai īrs, jo īriem ari bija redzēti sarkani mati. Drīzāk gan laikam īrs, jo žīdi nekādi lielie jūras braucēji nebija. Un Antiņam piepeši uznāca smiekli par neticami ātri augošajiem matiem. Tas izskatījās tik jocīgi, kaut arī matu augšana pati par sevi nebija nekas smieklīgs. Bet vai par to, kas šķita neparasts, pieklājās smieties? Galu galē, tas bija ļoti nopietns cilvēku atjaunošanās process un rādījās dīvains tikai tāpēc, ka līdz šim uz Zemes cilvēka pārveidošanos bija paradis redzēt pretējā virzienā, turklāt nesalīdzināmi gausākā gaitā.

Par savu neapdomīgo iesmējienu sakaunējies, Antiņš izrāva no ķipja slotu un sāka pērties. Pērās, 'lielā labpatikā acis aizvēris, kaut arī tūliņ jau varēja pateikt, ka tā nav Latvijas pirtsslota, kas viņam rokā. Sudraba lapu skanošais pieskāriens miesai bija pavisam citādāks, vēsāks, cietāks un nedzīvāks. Tak iztikt varēja, īpaši tāpēc, ka peroties juta iestrdvojam sevī nepazītu vieglumu, it kā viņš varētu (ja vien tik gribētu) pacelties gaisā un lidot bez spārniem. Droši vien tie bija bijuši zemes putekļi, kas, pie ādas pielipuši, vilka lejup, rādīdami savu laicīgo svaru. Nu tie šķita no miesām izpērti laukā līdz pēdējam atomam, aizskaloti projām, ar dzidro, nechlorēto debesu ūdeni.

Cik tas gan būtu jauki, ja varētu šo lielisko sajūtu izbaudīt pēc iespējas ilgāk, paliekot pilnīgā mierā, pat ne mazo pirkstiņu nepakustinot. Vienīgi laiku pa laikam apslacinoties ar ūdeni, ko ledus gabali ķipī tagad uzturēja patīkami vēsu. Un Antiņš, nolēmis īstenot labsajūtas radīto vēlēšanos, jau grasījās palikt zem galvas sidraba slotu, kad izdzirdēja kādu saucam:

„Hei, Antinius, nāciet nu un laipni pamielojiet manu mugurpusi ar dzīvinātajām rīkstīm."

Kas cits gan varētu viņu tā saukt kā vienīgi mūžīgais students. Bet viņa balss tā nebija. Ar tās gurdeni zobgalīgajām pieskaņām bija paspējis iepazīties tik labi, ka vienā mirklī to atšķirtu no simtiem citu balsu- Šī te bija priecīga spēka pilna jaunekļa balss.

Un stipri nepacietīga tā vēl atļāvās piemetināt: „Nebūsit taču atkal aizmidzis?"

Antiņš iesmējās, un šoreiz pats par sevi, ne jūrnieka spokainā ātrumā augošajiem matiem: „Kāds gan es muļķis!" Ja jau mūžīgais students pats nu bija atjaunojies no viena gala līdz otram, tad arī viņa balss bija atjaunota. Kā tādu lietu viņa gaišā galva varēja neaptvert.

Vairs ne mirkli nevilcinādamies, Antiņš trūkās kājās un steidzās pie saucēja. No tā galvas gan bija redzams tikai melnmatainais pakausis, jo mūžīgais students gulēja uz vēdera, seju aiz saliekto roku elkoņiem paslēpis. „Tur ķipī ir slota. Grābiet ciet un sāciet strādāt. Bet tā, lai mugura jūt."

Antiņš lietpratīgi apskatīja pīlādža slotas puskailos zarus, pie kuriem vēl turējās labi ja trešdaļa lapu, un teica: „Gan jau jutīs, un kā vēl jutīs! Sadošu tā, kā mani tēvs reiz pirtī nopēra, kad biju ielaidis govis runkuļos. Tikai pēc tam neesat par to uz mani dusmīgs."

Mūžīgais students kaut ko nesaprotamu atrūca. Laikam, lai beidz reiz pļāpāt un dara, kas darāms. Antiņš tad arī sāka šmakstināties. Skaistas sarkanas svītras palika uz viena pleca, uz otra pleca, slaidi gareniskas pārstiepās pāri visai mugurai. Un tām ar katru puskailās slotas vēzienu pievienojās jaunas, līdz visa mugurpuse, kur melno spalvu vairs neredzēja gandrīz nemaz, iekvēlojās maigi rožaina. Tak dūšīgi pērtais vienā mierā gulēja kā gulējis, neizdvesdams ne skaņas. Vienīgi zem lāpstiņām laiku pa laikam noraustījās kāds muskulis.

„Tad nu gan ir cilvēkam āda," pērējs aizkusis izdvesa, norausa virs uzacīm sakrājušos sviedrus, kas lija acīs, sažņaudza stingrāk slotu, pie kuras zariem nenotrūkušas vēl tirinājās dažas lapas, un turpināja pēršanu.

Mūžīgais students iesēcās un sakustināja pamatīgi nosārtinātos plecus. Beidzot! Beidzot viņam būs diezgan. Un Antiņš elsodams pāris reizes vēl nošmīkstināja taisni pa muguras skriemeļiem,.

Mūžīgais students sarāvās, atspiedās ar delnām pret slapjajiem lāvas dēļiem un sāka sHeties: „Lielais paldies! Par brango pērienu! Nu gan būšu lokans kā kārklu klūga."

Kad jau, tad jau! Pēršanu nobeigdams, Antiņš vēl novicināja slotu pa augšup paslieto dibengalu, tad izlaida to no rokas. Bet varēja būt, ka slota izšļuka, pirkstiem neapzinīgi no tās atlaižoties, jo mūžīgā studenta atjaunotais izskats pērēju pagalam pārsteidza.

To, ka mati mūžīgajam, studentam nav vairs sirmi, bet melni, bija jau rādījis pakausis. Bet seja un viss stalti izslietais augums lika Antiņam apbrīnā atkāpties dažus soļus atpakaļ, kā to palaikam mēdza darīt gleznu aplūkotāji mūzejos. Viņa priekšā nu stāvēja glīts jauneklis, spožām acīm, kuplu matu cirtām, apēnotu gludu baltu pieri un sārtu pilnīgu muti. Nemaz vairs nebija samanāmas no nāsīm līdz zodam dziļi ievilktās grīnīgā smīna rievas. Un laikam tāpēc pavisam, savādāk tagad skanēja arī viņa smiekli, īsti puiciskā bezbēdībā. „Ko jūs tik ļoti brīnāties par mani, paskatieties arī pats uz sevi. Lauku jauneklis spožās Donkichota bruņās. Taisni tādā izskatā jums vajadzētu pastaigāties pa debesīm un palūkoties, vai arī te nav atrodamas kādas vējdzirnavas."

Un tikai tagad Antiņš ievēroja, ka tiešām noticis tas, par ko jau bija bažījies. Viss viņa augums spīdēt spīdēja, no kakla līdz pat kāju pēdām aplipis sidraba lapām. Bruņinieks. Viņš patiesi izskatījās pēc īsta viduslaiku bruņinieka, kas stāv ieģērbies spožā bruņu tērpā.

Nē, tāds nu gan pat pirtī apkārt nestaigās, jo par dažādu sugu bruņnešiem, īpaši vācu zobenbrāļiem, bija vēstures grāmatās salasījies diezgan daudz nelaba. Un arī tas nezin kāpēc daudzinātais dzirnavu gāzējs bija tikai plānprātiņš, vairāk nekas.

Antiņš paķēra ķipi un pacēla pāri galvai. Patīkama, vēl diezgan vēsa straume pieskārās miesai, bet ātri pārskrēja pāri, jo daļu ūdens pērdamies bija jau izšļanc-kājis. Tā tikai dažas sidraba lapas noskalotas aizpeldēja pa lāvas dēļiem, pazuzdamas šķirbās.

,.Es skriešu pie lielās mucas noskaloties," paziņoja Antiņš un spoži spīdēdams lieliem, pārdrošiem lēcieniem drāzās no lāvas lejā.

„Es arī." Un viņam ar tādu pašu izmaņu un jauneklīgu izveicību turējās blakus mūžīgais students, kas tagad gan vairāk izskatījās pēc studentu prinča. Reizē ar latviešu jaunekli pie aukstā ūdens vāts pieskrējis, viņš izkampa brangu ledus gabalu un sāka ar to lai tīt atjau-noios locekļus, no kuriem liela tiesa melno spalvu nu bija nopērtas nost.

Skatoties vien, Antiņam jau sāka mesties vēsi un nemaz vairs netikās pašam gāzt uz galvas ķipi aukstā ūdens. Bet tas vēl nebija nekas.

Mūžīgais students lielā labsajūtā sāka dziedāt, tik skaļā un priecīgā balsī, ka tuvāk stāvošie mazgātājies pārstāja darboties gar savām miesām un, galvas pacēluši, klausījās:

„Mēs vienmēr studēt nevaram,

Vifallerāl

Un tādēļ reizēm atdusam,

Vifallerā!

Kas savu darbu godam veic,

Lai pēc tam kausu pildīt steidz!

Vifallerā, vifallerā, vifallerā/"

„Kuš! Kuš!" auksto ūdeni no matiem izskurinājis, sauca Antiņš. „Jūs laikam esat aizmirsis, kur tagad mitinājāties? Te nav tā vieta, kur dziedamas dzērāju dziesmas."

Bet mūžīgais students neievēroja, ko viņam teica, un turpināja dziedāt:

„Lai šodien rūpes aizmirstam,

Vitallerā!

Un visi godam iedzeram,

Vitallerā!

Lai alus, vīns un dziesmas plūst Un avots šis lai neizžūst!

Vitallerā, vitallerā, vitallerā!"

Nudien nav labi. Būs atjaunotajā galvā kaut kas pavisam bīstami sagriezies. Un Antiņš sāka domāt, vai nederētu uzgāzt mūžīgajam studentam ķipi auksta ūdens. Pats jau bija visu sudrabu no sevis noskalojis un jutās lieliski. Nebūtu tikai tagad jāuztraucas par pagaidām vienīgo debesu valstībā iegūto draugu. Laikam pamanījis, ka viņam saradies krietni daudz klausītāju, kas līda laukā no baltās pirts miglas, dziedāja vēl skaļāk. Acīm redzot, tās bija bijušas tukšas runas, ka jaunības atguvējiem pilnos apmēros tiek atstāta garos mūža gados iegūtā dzīves gudrība. Te nu bija skaidri redzams, ka visu mūžu studējusi dvēsele tikusi atpakaļ pie stipri paviegla prāta. Un citi plikie, kas no garaiņiem iznira aizdomīgi jauni izskatā, laikam nebija labāki. Viens otrs sāka dziedātājam piebalsot, kaut arī biklākās balsīs.

Antiņš sadūšojās, piesmēla ķipi un apšļāca mūžīgo studentu ar krietnu ūdens šalti. „Jūs jau varat kā studentu princis tagad izskatīties, taču tādēļ tūliņ nav jāiedomājas, ka tas arī esat. Un tad — es gribētu vēl piebilst — studentu princis, ko Ņujorkā rādīja ķinīšos krāsainā filmā, plātīja tikai muti, un viņa vietā dziedāja Mario Lanza. Tātad arī īstais princis nekāds dziedātājs nebūs bijis . .."

Izspurcis no mutes sejā iešļākto ūdeni, mūžīgais students dziedāšanu vairs neatsāka. „Skaidri redzams, ka reizē ar vecuma zaudēšanu esmu jūsu acīs zaudējis ari respektu. Tā jau ir — par mani tagad esat vecāks un varat izmantot vecuma priekšrocības — pamācīt jaunākus zeņķus . . ."

„Ko nu? Ko nu? Kas nu es par jūsu pamācītāju? Man tikai likās .. ”

„Ka man nav balss? Tādā gadījumā esmu pateicīgs par loti smalkjūtīgi izteikto manas balss novērtējumu . . .

Un varu jums pateikt, ka Mario Lanza, tāpat kā otrs no Zemes pīšļiem agri aizsauktais tenors Fricis Vunderlichs, dzied tagad debešķīgajā eņģeļu korī. Tad nu turpmāk būšu uzmanīgāks ar atgūtās zaļoksnības izpausmēm. Kaut kā pašam nemanot aizrāvos, piepeši juzdamies gluži tāpat, kā savā pirmajā studiju gadā. Bet no toreiz pastrādāto ģeķību atkārtošanas laimīgā kārtā mani tagad sarga vēlāk iegūtās zināšanas, kuru tad man nebija."

„Un tagad — ir vēl visas?"

Tas nebija sevišķi pieklājīgs jautājums. Un Jērs, to izteicis, sakaunējās. Bet ko tur varēja darīt — izlietu ūdeni vairs nesasmelsi. Un tādēļ izlikās neredzam mūžīgā studenta pie pieres pielikto pirkstu.

„Vai es pēc tāda izskatos, ka būtu te augšā kaut ko pazaudējis? Sakiet droši, ja jums tā liekas."

Nē, to nu nedrīkstēja — godīgi atzīties, ka taisni tā nupat vēl bija domājis. Tāpēc izvairīgi atbildēja, sākdams virzīties uz durvju pusi: „Manis pēc mēs varētu tagad ģērbties."

Bet mūžīgais students neatlaidās. Antiņu pret sevi pagriezis, viņš tam cieši skatījās acīs: „Skatieties manī, apskatiet mani labi pamatīgi. Skatieties abām acīm, kad es jums saku!"

Mīļā miera labad Jērs jau gribēja teikt, ka ar skaisti atjaunoto galvu viss ir kārtībā, kad no mūžīgā studenta tālākās valodas sāka noģist, ka viņš liek sevi cieši apskatīt pavisam citu iemeslu dēļ.

„Apskatiet mani tā, lai kādreiz vēlāk, kad atkal tiksimies, varat mani pazīt, lai mana jaunā seja jūsu apziņā aizstātu veco, nupat vēl sirmo galvu. To taču jūs sapratīsit pats, ka tagad mums jāšķiras. Jūs paliksit gaidīt savu Neaiz . . . Vizbulīti, un ko tad es kā trešais ritenis jums pa kājām malšos."

„Tā jau ir," pēkšņi saskumušā balsī teica Antiņš, reizē ar mūžīgo studentu iziedams patīkami vēsākajā gaitenī. „Jūs tikai velti notērētu laiku, palīdzēdams man gaidīt. Un kad mēs būsim divi — es un Vizbulīte — tad jau, kā pats jūs teicāt . . ."

„Būšu trešais ritenis," smaidīdams atkārtoja mūžīgais students un iemaucās melnajā kreklā.

„Žēl gan, ka ari debesīs nevar iztikt bez šķiršanās. Biju kaut kā pie jums jau paspēiis pierast. Divās dienās.

Un kas to zina, vai mūsu ceļi vēlreiz krustosies. Debesu valstība taču ir neizmērojami liela."

„Gan jau. Varbūt pat ātrāk nekā domājat mums iznāks saskrieties debesu parlamenta sesijā, kas, cik zinu, visā drīzumā sanāks Pilsētu Pilsētā. Un es tur būšu klāt. Turklāt ne vairs kā mēms novērotājs. Man ari šoreiz būs kaut kas sakāms, jo tagad jūtos tā, tik pilns jauneklīga gara, ka nespēju nemaz saprast, kā esmu agrāk varējis būt visa apnicis smīnētājs un mierīgi noklausīties, piemēram, Pietūka Krustiņa runas . . ."

„Ko? Ko? Ko jūs nupat pieminējāt?" Antiņš atstāja zābaka auklu neaizsietu un pacēla galvu. „Varbūt, ka esmu pārklausījies, bet šķita — izklausījās gluži pēc Pietūka Krustiņa."

„Tā es arī teicu. Pietūka Krustiņš ir viens no ievērojamākajiem minoritāšu runātājiem. Jūs jau nezināt — un kā jūs būtu varējis to zināt? — ka arī te dažas tautiņas turas par sevi un kopj savu etnisko kultūru, par spīti lielo reliģiju paustajam ieskatam, ka dvēselēm debesīs būtu jādalās vienīgi pēc ticības."

„Kāds prieks to dzirdēt, ka ari latvieši debesīs tikuši paši pie sava pagasta."

„Es to jums''neesmu teicis. Es to nezinu."

„Bet es zinu. Kā citādi Pietūka Krustiņš te varētu pārstāvēt latviešus?"

„Vai viņš ir jūsu tautietis?" iejautājās mūžīgais students un ar savādu skatu paskatījās latviešu jauneklī, it kā domās viņu ar kādu citu salīdzinādams. „Kaut kā ir noticis, ka neesmu iegaumējis Pietūka kunga tautību. Laikam tāpēc, ka viņa runas — kā to lai saka? — allaž ir ļoti universālas dabas."

„Pietūka Krustiņš pieder latviešu tautas visslavenākajiem dēliem," lepni teica Antiņš Jērs. „Un ari trimdā, kur šo un to neaizmirstamu tautieši jau paspējuši piemirst, viņa vārdu joprojām daudzina. Pieminekļa celšanai neviens gan ziedojumus vēl nav sācis vākt, taču jācer, ka kāds to beidzot iedomāsies. It īpaši tāpēc, ka ar pieminekli Pietūka Krustiņam tai pašā reizē būtu iemūžināti daudzu citu tautas darboņu nopelni, kas viņu izraudzījušies sev par paraugu."

„Tad jau — man par Pietuku jums nav jāstāsta."

„Kā nu ne? Par to, ko Krustiņš ir darījis un dara debesīs. Par to nekā es nezinu."

„Ko tad citu? Runā."

„Bet ko? To man ļoti gribētos zināt. Kuras debesu partijas uzskatus viņš aizstāv — konservātīvo vai liberāļu?"

„To nevar zināt."

Un mūžīgais students, kad Antiņš izbrīnījies viņā paskatījās, smiedamies piemetināja: „Tas jūsu Pietūka Krustiņš mīl izšaut tādas vārdu raķetes, ka pats apžilbis reizēm nesaprašanā mirkšķina acis. Un tāda vārdnīca vēl nav sarakstīta, kas kaut cik palīdzētu saprast Pietūka svešvārdus, jo tos viņš lieto ar vienīgi viņam pašam zināmu nozīmi. . ."

„Tad man ir Pietūka Krustiņš pašam jādzird," stingrā balsī teica Antiņš, kā allaž reizēs, kad bija kaut ko cieši apņēmies vai negrozāmi izlēmis. „Un esmu pilnīgi drošs, ka viņa runāšanā, kas tālu daudzināta, gribēs paklausīties arī Vizbulīte Sakta. Turklāt mums abiem Krustiņš noteikti jāsatiek ari tādēļ, lai viņš pa taisnāko ceļu mūs aizvestu pie pārējiem latviešiem. Tātad mēs patiesi nešķiramies uz ilgāku laiku. Un zināt ko?"

„Nu?"

„Nav vairs tik grūti šķirties, kad drīzumā paredzama jauna tikšanās."

„Vai es jums neteicu, ka nav ko skumdināties. Lai mani vislabākie novēlējumi jūs pavada," teica mūžīgais students un pastiepa roku atvadu spiedienam.

Viņi abi, no pirts iznākuši, stāvēja pagalmā pie strūklakas, kur visās varavīksnes krāsās zaigoja un laistījās šalcošie ūdens loki, mīdāmies viens caur otru. Dzidri zilajās debesīs saules sāka viena no otras attālināties un slīdēt lejup pret apvārsni. Bez pulksteņa varēja pateikt, ka ir jau pēcpusdiena. Un tāpēc Antiņš nevilcinādamies, jo atcerējās, ka viņam vēl šodien jāiegriežas Sveika suņu skolā, satvēra mūžīgā studenta roku: „Jūs laikam tagad taisnā ceļā dosities pēc jaunām drēbēm?"

„Kā nu citādi? Uz jaunām miesām ir vajadzīgs jauns krekls."

„Viegli jums nebūs — izmeklēties kaut ko tādu, kas reizē ietu klāt kā jaunajai sirdij, tā vecīgajam prātam."

„Nenāksit palīgā apģērbties?"

„Es savā pelēkajā vadmalā esmu jau ielīdis. Man vairs drānu noliktavā nav nekā ko meklēt," uz mūžīgā studenta smejoties izteikto aicinājumu Antiņš atbildēja ļoti nopietni un pamāja aizgājējam vēl ar roku, pie sevis nodomādams: savādi gan — tur aiziet it kā labi pazīstams un tomēr pavisam svešs cilvēks, kas par sevi itin nekā nav atklājis. Kas īsti viņš bija? Un kādas runas debesu saeimā grasījās teikt? Gan jau redzēs un dzirdēs.

Antiņš pagriezās atpakaļ uz pirts pusi, 'lai apietu tai apkārt otrā pusē, kur pēc avīzē uzdotās adreses kaut kur vajadzēja būt Šveika suņu skolai.

SESTĀ NODAĻA

^Vntiņš gāja svilpodams, lūkodams atdarināt (kas viņam ne visai izdevās) debesu putnu dziedāšanu. Pēc pirts un kārtīgās pēršanās viņš tieši tā tagad jutās — kā putns, kam Dievs tik aizmirsis iedot spārnus. Citādi ari viņš tagad lēkātu pa ziedošo akaciju zariem, kas auga pirts sieviešu galā, apēnodamas no zelta niedrām pītus krēslus ar platām un augstām, pāvu astēm līdzīgām atzveltnēm.

Šie krēsli te laikam bija nolikti ar gudru ziņu, lai trauslākiem sievišķiem, kas justos pēc pēršanās saguruši, būtu kur atpūsties. Tie tomēr stāvēja tukši, jo skaisti sasārtušas no pirts sieviešu gala nāca laukā vai vienīgi meitenes un tikai pavisam reti starp tām varēja pamanīt kādu izskatā vecāku sievieti. Un arī tās neatpalika aiz jaunajām, tādā pašā spriganā solī steigdamās uz drānu noliktavu.

Antiņš šo steigu saprata — pēc iespējas ātrāk tikt laukā no bēru drānām, lai itin nekas vairs neliktu justies kā mironim. Turklāt šīs sievietes droši vien vēl paskubināja steigties tīri sievišķīgās bažas, ka veiklākās skrējējas skaistākos tērpus neizķer, jo te par cenu nebija jāraizējas un katrs nabags varēja ņemt visdārgāko mantu.

Ļoti saprotamā kārtā no tādām cilvēciskām vājībām ar reizi debesīs neviens nevarēja atradināties. Tāpēc Antiņš brīnoties ieplēta platas acis, kad kāda skaista jaunava laimīgi spīdošām acīm piepeši pārstāja tecēt līdzi mudīgajai sieviešu straumei un nāca klāt.

„Vai mani vēl pazīstat?"

„Nudien es nevaru atcerēties, kad mēs kaut kur būtu redzējušies."

„Tā jau domāju. Tur nometnē, sarkanajā magoņu dobē tupēdama, es izskatījos pavisam citādāka, kad jūs pie manis piestājāties aprunāties."

„Tiešām? Jūs esat tā pati?" Antiņš neticīgi nogrozīja galvu. „Vai tikai jūsu vīrs — tik košu kā magoni — jūs maz pazīs?"

„Gan jau pazīs. Taisni tāda es izskatījos, kad kā brūte stāvēju viņam blakus pie altāra."

„Tad nu gan jūs esat bijusi skaista līgava "

„Ļaudis toreiz teica — skaistākā visā pagastā. Un tāda es tagad varēšu palikt mūžīgi mūžam. Vai tas nav burvīgi? Un nu es iešu un tāda kā brūte arī saģērbšos, visa baltā, no galvas līdz kājām."

Antiņš smaidīdams brīdi noskatījās, kā laimīgā līgava aiztecēja ietērpties līgavas tērpā, tad gāja tālāk, nogriezdamies pa paplatu, sudraba smilgās iemītu taku, kas veda pāri ziliem krūmeļiem apaugušam pļavas stūrim, aiz kura likās sākamies iela, jo taisnā līnijā tur viens aiz otra slējās nelieli namiņi, tālumā kļūdami augstāki un saplūzdami ar īsti dižām celtnēm. Tur acīm redzot priekšpilsēta satikās ar Pilsētu Pilsētu.

Pūt šo debesu nomali izdevīgāku vietu tādai iestādei kā suņu skolai nemaz nevarēja iedomāties. Pamests, neapkopts pļavas gabals, kur suņiem izskrieties. Un iela ar dzīvokļu mājām no šejienes bija pietiekami tālu, lai kvekšu rejas tur dzīvojošos debesu pilsoņus varētu traucēt. Tāpēc Antiņš sāka skatīties un klausīties, vai kaut kur tuvumā nesamanīs kādas cilvēciskas vai dzīvnieciskas dzīvības zīmes, skolām raksturīgo kņadu.

Stāvēja, klausījās un skatoties staipīja kaklu, līdz beidzot saklausīja suņu rīkļu bļaustīšanos, augsti spiedzīgām, paasi spalgām,, miegaini labsirdīgām, krekšķīgi lūztošām un dobji dimdošām balsīm sacenšoties ar stingru cilvēka balsi. Laiku pa laikam tai izdevās suņu kori pieklusināt, taču pēc neilga brīža rējienu, kaucienu, rūcienu, gaudojienu un smilkstienu koncerts atkal pārkliedza diriģenta kareivīgās komandas.

Skaidra lieta, par to vairs nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka tas ir Šveiks ar saviem suņiem. Lai viņa skolu

atrastu, tagad vajadzēja tikai iet aiz krūmiem saklausāmo balsu virzienā.

Antiņš novirzījās no takas, iebrida pļavā un sāka iet, uzmanīgi skatoties, kur lika kājas, lai netīšām neiekāptu suņu mēslos. Tad viņš attapies iesmējās — pats par sevi, ka vēl joprojām nav savu domāšanu un instinktus pieradinājis debesu dzīves īpatnībām. Nekādi mēsli te taču pa zāli nevarēja mētāties, jo arī suņi debesīs neēda, gluži tāpat kā visa cita te mītošā mūžam, dzīvā radība.

Un šādā sakarā par ēšanu izraisītās pārdomās Antiņam nācās tagad atzīt, ka dvēseļu debešķīgo miesu iekārtojums, ka tās var iztikt neēdušas, ir visādi atzīstams un slavējams. Debesīm ar to ir aiztaupīta nepatīkamu sanitāru problēmu atrisināšana. Un ne tikai tas. Visādas komplikācijas radītu ari dvēseļu apgāde ar svaigu uzturu. Piemēram, gaļas ēdēju apmierināšanai būtu jāierīko debesīs lopkautuves, kas bija kaut kas neiedomājams. Jau lopkautuvju smaka vien (reiz vasarā bija gadījies iet tām garām) sadzina šķērmu dūšu, nerunājot nemaz pcrr to, ka tas, kas šajās dzīvnieku slep-kavotavās notika, nekādos apstākļos nebija pieļaujams debesu debešķīgaiā gaisotnē. Padarīt visus par veģetāriešiem, laikam neizdotos. Turklāt piespiedu atteikšanās no agrākā dzīvē pierastās pārtikas skartu vienīgi gaļas ēdējus, ne veģetāriešus, un tas nebūtu taisnīgi. Bet debesīs netaisnības nedrīkst notikt. Tad tās nebūtu debesis. Tāpēc tagadējā kārtība ir vispareizākā — debesīs gluži vienkārši neēd un nedzer. Pie tā nemaz tik grūti nebija pierast. Pat viņam vairs retu reizi vien saskrēja mutē siekalas, kad iedomājās par rupjmaizi un svaigu biezpienu. Un drīz viņš gluži vienaldzīgs varēs klausīties visfantastiskākos stāstus par ēšanu, kā kādu nereālu pasaku, kas sākas ar vārdiem: reiz bija. . . Lai rij un plītē negauši ellē, plikas netikušas sievietes vīna mucās peldinādami. Te nav tā vieta.

„Vau - vau! Aū - aū! Vau! I-i-i-ī-i-ī! Vaf - vaf - vaf! Rrr - rrau! Rrrrr - rrrau! Vau - vau -vau - vau - vau! I - ī - i - ī! Vaf - vaf! Rrrrrau! Vaf! Vau - vau!"

Tie bija Šveika suņi, kas nu jau gluži tuvu cēla ellišķu troķsni. Tātad tepat kaut kur vajadzēja būt skolai ar neganti bļaurīgajiem skolniekiem. Un arī skolas direktora komandas tagad varēja sadzirdēt vārdu pa vārdam: „Mierrrā! Augstāk purnus, lumpauši! Godam sveikt priekšniecību! Kas tur atkal žāvājas un šūpo ausis? Kārtīgs kareivis ierindā sēž uz abām pakaļkājām un ne uz vienas gūžas kā kāda palaidusies dāma kafejnīcā ar cigareti zobos. Purnus augstāk! Astes mierā! Uz priekšu skatīties! Taisni te — uz manu degungalu!"

Antiņš izlīda cauri pabiezai krūmu joslai, kas kā lapaina sēta atdalīja tālāko pļavas daļu, un atskārta, ka iekāpis taisni skolas pagalmā. To jau bija pamanījuši arī acīgie Šveika skolnieki un ar gaisā izslietām astēm metās nelūgtajam ciemiņam virsū.

„Nu ir vakars,” izdvesa Antiņš un gribēja mesties atpakaļ krūmos. Taču par laimi atcerējās, ka arī suņi (tāpat kā lauvas) nedrīkstēja būt debesīs zvērīgi un viņam biksēs neķersies.

Tāda debesu īstenības ielāgošana īstā laikā Antiņam Jēram vienā mirklī atdeva drosmi. Ar paceltu galvu stalti izslējies, viņš brīdi palika mierīgi stāvam. Tad brīvā un bezrūpīgā solī (kā kādā patīkamā rīta pastaigā) sāka iet rejošajam suņu baram pretī.

Tas suņus manāmi samulsināja. Viens otrs mazdūšīgāks kveksis apstājās un turpināja riet, drošā attālumā stāvēdams. Citiem straujais skrējiens kļuva gausāks un balsis nedrošākas, it kā viņi vairs skaidri nezinātu — riet vai neriet. Tikai pāris vācu izcelsmes aitu suņu (kā jau ģermāņi) turpināja uzbrukumu, baltus spēcīgus ilkņus rādīdami.

Un Antiņa lielā dūša pašā pēdējā brīdī varbūt tomēr saplaktu, kad suņu karstā siekalainā elpa jau sitās sejā, ja viens no abiem kareivīgajiem ģermāņiem neizskatītos uz mata kā Vilkuks. Viņa roka pati no sevis ierastā kustībā pastiepās noglāstīt sunim galvu.

Tāda pārdrošība suni tik loti pārsteidza, ka viņš samulsis apsēdās un, mēli izkāris, elsodams skatījās Antiņā.

„Nudien, tu varētu būt mans Vilkuks."

„Neesmu vis. Es neesmu nekāds Vilkuks,” draudzīgi uzrunātais suns atbildēja augstprātīgā balsī. „Jūs ļoti maldāties, mans kungs, salīdzinādams mani ar kādu jums pazīstamu prastu četrkāji. Es esmu Kurts fon Lēvenšvancs.”

Pa tam pie viņiem jau bija pienācis pats skolas direktors un kareivīgi piecirta roku saņurcītās cepures malai: „Es esmu atvaļināts brašais kareivis, šīs suņu

skolas direktors Šveiks un varu raportēt: Kurts fon Lēven-švancs tiešām ir īsts tīrasiņu dižciltīgais ar daudziem augstdzimušiem senčiem viņa suniskajā ciltskokā. Ar to viņš ievērojami atšķiras no citiem manas skolas skolniekiem, kas ir pilsoniskas un daži pat bezpilsoniskas izcelsmes. Tāpēc jums nemaz nav jābažījas, ka jūsu četrkājaino draugu, ja esat nācis ar nodomu to pieteikt manā skolā, zemās kārtas dēļ varētu atraidīt. Padevīgi ziņoju, ka mēs te stingri turamies pie debešķīgās demokrātijās principiem, un dižciltīgajiem nekādas privilēģijas netiek piešķirtas. Visiem bez ierunām jāpakļaujas skolas stingrajai disciplīnai. Suns bez disciplīnas nav suņa vārda cienīgs. Ceru, ka jūs to sapratīsit un manus centienus pienācīgi novērtēsit, jo pēc jūsu lietpratīgā pieskāriena suņa galvai redzu, ka esat suņu draugs/'

Par spīti lieliskajām, debesīs dotajām iespējām atjaunoties un uzlabot savu izskatu ar glītu uzvalciņu, Šveiks bija palicis uzticīgs savam, agrākajam, Jozefa Ladas zīmētajam paskatam. Matus viņš joprojām valkāja kā jaunkareivis, gandrīz līdz ādai nogrieztus. (Tie te paši no sevis neatauga.) Un galvas rugāju garumā sadīgušie bārdas rugāji liecināja, ka vēl ne reizi debesīs nebija skuvies. Varbūt tā arī bija labi, jo viņa apaļīgi smaidīgā seja, gludi noskūta, drusku par daudz atgādinātu mēnesi ar pašā vidū iespraustu šķelmīgu deguna puļķīti. Taču pagalam novalkāto armijas mundieri Šveiks gan būtu varējis iemainīt pret augumam piemērotāku lielumu, lai līdz padusēm uzstieptās bikses ejot nepītos pa kājām un plaukstas, rokas gar sāniem miera stāvoklī turot, nepazustu piedurknēs. Bet tāds nu Šveiks savās drošsirdīgā kareivja gaitās bija bijis un arī debesīs gribēja palikt neizskaistināts.

„Jums ir laba acs, ja esat to jau pamanījis. Es tiešām esmu suņu draugs," atzinīgi teica Antiņš. „Tak man uz debesīm iznāca doties vienam pašam,, bez sava suņuka, un tāpēc es nu gribētu . .."

„Tikt pie jauna suņa?" dedzīgi atsaucās Šveiks. Un Antiņš Jērs nepaguva paskaidrot, ka Vilkuka vietā citu nevienu nevēlas, kad suņu skolas direktors neapstā-

damies jau turpināja: „Ar lielāko prieku pats jums izraudzīšu pirmklasīgu suņa eksemplāru, kādu tikai vēla-ties. Tā ir mana speciālitāte. Jo pirms spožās armijas karjēras sākšanas, kad savam ķeizaram palīdzēju zaudēt karu, es Prāgā tirgojos ar suņiem, Un tikai pateicoties manai veiklībai ciltsrakstu sastādīšanā, kur biju nepārspējams meistars, ne viens vien plukata krancis kļuva par tīrasiņu dižciltīgo. Bet tā kā debesīs nepieklājas blē-žcties, tad es jums vaļsirdīgi varu pateikt, ka visi tie suņu ciltsraksti tikai tādi tukši lepnības grabuļi vien ir, vairāk nekas. Tādu suņu, kas varētu par sevi teikt, ka viņi ir tīrasiņu kustoņi, īstenībā ir gaužām maz. Vai nu viņa māmiņa ielaidušies ar kādu riebekli vai vecmāmiņa, un gadās arī, ka viņam ir vairāki tētiņi. Daža vienkārša kranča krūtīs ne reti ir daudz cēlāka sirds nekā aiz iedomības pušu plīstošam augstdzimušu senču pēctecim. Paskatieties tikai uz Kurtu fon Lēvenšvancu, kā viņš tur sēž, un jums būs jāatzīst, ka man ir taisnība. Tāpēc es nekāds lielais grēcinieks nejūtos, ka kādreiz esmu nodarbojies ar suņu ciltsgrāmatu viltošanu, jo ar to tikai labsirdīgi centos pakalpot cilvēku muļķībai. Lūk, kas vainas šitam pašam mazajam plušķītim, kas skatās uz jums, acis nenolaidis. Ņemiet ciet! Un es piemetīšu vēl klāt vadājamo saitīti."

Viss suņu bars, kur bija saskatāmi visdažādāko, gan vairāk, gan mazāk sajaukto sugu pārstāvji, bija sasēdies un sagūlies pieklājīgā lokā visapkārt. Kurts fon Lēvenšvancs, protams, drusku nostāk no citiem. Bet pašā priekšā pelēks pinkains spalvu kamoliņš, galvu atgāzis, skatījās Antiņā ar padevīgu godbijību.

„Skaists suņuks," atzina Antiņš.

„Padevīgi ziņoju, ka vārds viņam arī ir skaists. Es pats to izgudroju. Pufijs. Kad debesīs vairs nav jānodarbojas ar ciltsgrāmatu viltošanu, mana vismīļākā nodarbošanās tagad ir vārdu izgudrošana suņiem. Pasauciet Pufiju'vārdā, un tad jūs redzēsit, kas notiks."

„Pufij! Klausies, Pufij! Vai tu esi Pufijs?"

Par atbildi suņuks satirināja īso ašteli un sāka uz pakaļkājām griezties apkārt kā kāda bērnu rotaļlieta veikala skatlogā.

„To Pufijs ir iemācījies manā skolā," lepni paskaidroja Š veiks.

„Lieliska dresūra," teica Antiņš. „Un skola ar tādu panākumu bez šaubām var lepoties. Es Pufiju ņemtu bez vārda runas, ja nebūtu cieši nolēmis dabūt pie sevis augšā Vilkuku. Viņš man ir bijis uzticīgs kā priekos, tā bēdās, un es nu gribētu būt viņa uzticības cienīgs. Ja jūs šai lietā varētu man palīdzēt, būšu jums ļoti pateicīgs."

„Kāda suga?"

„Ģermāņu aitinieks."

„Tak ne jau ar tādiem ciltsrakstiem, kā man," Kurts fon Lēvenšvancs augstprātīgi sarauca melno degungalu.

„Turi muti, augstdzimtība!" uzsauca viņam Šveiks. Un visi suņi smējās, kā jau suņi smejas — bez skaņas atšautām mutēm, priecīgas sarkanas mēles pār baltiem zobiem kārstīdami.

„Tā nav tik vienkārša lieta," pakausi kasīdams, domāja Šveiks.

„Es zinu. Tāpēc jau griežos pie jums kā izslavēta speciālista suņu pielabināšanā. Varbūt jums zināma kāda metode, ar kuras palīdzību bez lielākiem sarežģījumiem varētu no Zemes uz debesīm atvilināt suni."

„Tur lejā tādam nolūkam vislabāk noderēja garžīga ēsma. Piemēram, zirga gaļas desa. Vai arī vārītas aknas. Ar tām mēs Havličeka laukumā Prāgā iekārdinājām pulkveža pinčeri un aizvīlām prom no kalpones, kas bija izvedusi suni pastaigāties. Debesis nav Havličeka laukums. Turklāt tas jūsu aitinieks debesīs nemaz nav, bet jādabū šurp no Zemes. Un arī tad, ja suns jau būtu debesīs un luncinātos apkārt citam saimniekam, aizvilināt viņu no tā prom arī būtu problēma. Jo debesīs suņa iekārdināšanai nevar izmantot ne vārītas aknas, ne zirga gaļas desas. Pat ne pilnīgi pliku, tā sacīt, bez-miesīgu kauliņu. Tādus Zemes priekus kā ēšanu arī nabaga sunīšiem te nācies aizmirst."

„To es zinu," teica Antiņš, cerībā apturēt suņu skolas direktora daiļrunību. „Tātad jūs šai lietā nekā nevarat darīt?"

„Vai es to esmu teicis?" smaidīja Šveiks.

„Aplinkiem."

„Suns jau arī apmet pāris līkumus, tuvodamies svešam, agrāk neredzētam priekšmetam. Un to, ko jūs no manis gribat izspiest, es nekad vēl neesmu darījis —

atmānījis no Zemes uz debesīm godīgu suņa eksemplāru. Tāpēc dodiet man laiku drusku padomāt"

„Lūdzu, domājiet! Es varu pagaidīt."

„Tad jums būs jāpagaida krietns brītiņš," laipni teica Šveiks. „Es patlaban nevaru domāt, jo mums vispirms ir jāpabeidz suņu disciplīnas stunda, kuru — padevīgi ziņoju — jūs mums pārtraucāt."

„Labprāt, ja atļauts, pakavēšos un ar interesi paskatīšos, kā tiekat galā ar saviem suņiem."

„Padevīgi ziņoju, ka tādā gadījumā jums būs jāpieņem suņu parāde."

„Pateicos par pagodinājumu," atbildēja Antiņš un paklanījās Šveikam, kas jau atkal bija piecirtis roku pie cepures.

„Suņi skolnieki! Cel-ties! Visi viens otram purns pie astes! Stā-ties! Taisnā līnijā atpakaļ! Mā-arš!" atskanēja īsta armijas gara cilvēka balsī nobļ autas pavēles.

Skolnieki suņi ļoti negribīgi — tūļādamies, žāvādamies, kasīdamies, staipīdamies, grūstīdamies un cits citam purnu pie astes bāzdami — beidzot paklausīja un sāka izveidot kaut ko līdzīgu ķēdei. Vienīgi Kurts fon Lēvenšvancs atsaucās pavēlēm nevilcinādamies un ar pašapzinīgi paceltu galvu nostājās rindas priekšgalā. Taču nebija domājams, ka fons to darītu aiz cienības pret Šveiku, kam no grozīšanās dižciltīgu virsnieku sabiedrībā nebija pielipusi pat ne smaka. Viņš tikai nepārprotami demonstrēja, ka arī vācu izcelsmes suns saprot disciplīnas nozīmi. Pavēle paliek pavēle, vienalga, kas to nobrēktu. Un katra pavēle izpildāma bez ierunām.

Gājiena priekšgalam brašā kareivīgā solī blakus turēdamies, Šveiks atskatījās un laipni pamāja Antiņam ar roku: „Ko jūs tur stāvat kā debesu ganībās iesists mietiņš, kur piesiet govi? Kopā ar citiem! Uz priekšu! Marš! Labo! Kreiso! Labo! Kreiso! Cik reižu es jums jau neesmu teicis, ka kopsolī ejot jādomā tikai par priekškājām. Nav tādas armijas reglamentu grāmatas, kur būtu kaut kas teikts par kareivju pakaļkājām. Tās lai kuļas uz priekšu, kā pašām patīk. Par pakaļkājām jums nav jādomā. Un būtu jau arī par daudz prasīts, lai vienkāršs kareivis prastu apieties ar divām labajām un divām kreisajām kājām, kad dažam krievam pie tās pašas vienas labās jāsien klāt salmi, pie kreisās siens . .."

Šīs tālākās komandas un paskaidrojumi nekādā ziņā nevarēja attiekties uz Antiņu, kas savu soli visu laiku saskaņoja ar paša skolas direktora soļiem, suņu rindas galā aiz Pufija nostājies. Pufijs gan viņa dēļ tika pie pelnīta rājiena. Mazais ziņkārīgais suņuks, vairāk atpakaļ nekā uz priekšu skatoties, sapinās garspalvainajās kājelēs un krizdams apmeta kūleni.

„Pufij, te nav cirkus, kur mūsu goda viesim tev jāizrāda sava kūleņu metēja māksla." stingrā balsī aizrādīja Šveiks. „Ar acīm, pakaļgalā uz priekšu iedams, ietriektos ar purnu smiltīs pat feldmaršals. Un tu vēl neesi ticis ne līdz dižkareivja pakāpei."

Suņuks notirināja strupo ašteli un parādīja skolas direktora mugurai sārtu mēles galiņu. Tātad palaidnieks par bārienu diezko noskumis nebija.

Taču Antiņš jutās neērti, ka Pufijs viņa dēļ pakritis, jo — kā skaidri varēja redzēt — bija viņam tik ļoti pieķēries, ka nespēja novērst no viņa acu.

Par laimi, bija jau sasniegts apmācības laukums, tik gludi nomīdīts kā zila galoda, un suņu gājiens apstājās. Pufijs, protams, uzgrūdās pa priekšu ejošā suņa astei. Bet Šveikam, nebija vaļas rāties.

Papēžus saklaudzinājis un roku cepures nagam piegrūdis, viņš teica: „Padevīgi lūdzu augsti godāto godā

jamo goda viesi paciesties, kamēr mēs kā nākas sakārtojamies parādei. Tas mums prasīs drusku laika."

Antiņš atsēdās uz sola neliela nameļa priekšā, kas laikam bija Šveika miteklis, jo abos atvērtajos logos plivinājās žāvēties izkārta veļa — vienā garas baltas triko apakšbikses un otrā krekls ar rokām uz leju. Acīm redzot, suņu skolas direktors savu veļu mazgāja pats, neuzticēdams to citu rokām. Un šāds veļas žāvēšanas veids bija ari ļoti praktisks — labi varēja iztikt bez logu aizkariem...

Abās pusēs mājelei, gar laukuma malu taisnās rindās saceltas, stāvēja raibas būdas. Tās visas bija viena lieluma, melniem jumtiņiem un slīpi svītrotām barltsar-kanām sienām. Tādas būdas, gan krietni augstākas, lai tanīs, visā augumā izslējies, varētu stāvēt cilvēks, bija kādreiz redzētas pie Zemes kazarmu vārtiem. Šinīs te sargkareivji labi ja varēja ielīst rāpus, šautenes atstājot ārpusē. Turpretī suņiem lepnākus militāra paskata mitekļus nemaz nevarēja iedomāties.

Patlaban visu baltsarkano būdu apaļajās ieejās rēgojās tukša tumsa, jo skolas audzēkņi enerģiski stumdījās pa laukumu, no purns pie astes pārgājiena ķēdes pārkārtojoties purns pie purna parādes ierindā. Un kā jau Šveiks ciemiņu bija brīdinājis, šādas sarežģītas izdarības prasīja zināmu laiku.

Pēc augumiem purns pie purna stājoties (no lielākā līdz mazākajam), visgrūtāk suņiem nācās atrast katram savu pareizo vietu. Mazi līkkājaini takši iegrūdās starp augumā stipri lielākiem krančiem un dzeltens dāņu milzenis nostājās blakus terjeram. Skolas direktors bļaustījās un mētāja pa gaisu rokas, bet ar to, kā likās, radīja tikai vēl lielāku jucekli.

Tāpēc beidzot Šveiks bija spiests nākt pie ļoti prātīgas atziņas — pašrocīgi sakārtot parādes ierindu. Viņš sagrāba takšus pie ausīm un aizvilka uz rindas otru galu, kur stāvēja mazāki suņi. Lielo dāni aizstūma un nostādīja kā pašu pirmo, ar to gan izpelnīdamies Kurta fon Lēven-švanca ļoti nicinošo skatienu. Dobermani nolika blakus diez ar ko sajauktam seterim, apmainīja vietām divus pūdeļus, tad iesprauda rokas sānos, kaut ko vēl nobļāva un pagriezās pret Jēru: „Padevīgi ziņoju, ka esam kārtībā."

Antiņš cienīgi piecēlās un lēniem nomērītiem soļiem tuvojās parādes ierindai, laiku pa laikam pablenzdams uz Pufiju, kaut nu tikai palaidnieks kaut kā neizjauktu svinīgā brīža noskaņu.

Šveika roka salūtējot manāmi drebēja, kad viņš, pirkstgalos pacēlies, nebalsī nobrēcās: „Purnus pa labi! Mierrrā! Godam sveikt!"

Antiņš kino chronikās bija redzējis, kā augsti kungi pieņēma parādes: tie, kas lepojās ordeņotos formas tērpos, līdzīgi Šveikam piecirta roku pie cepures, citi — tā sauktie civilisti, no galvas noņemtus, turēja rokā cilindrus. Bet ko lai iesāk tad, kad nav ne cilindra, ne militāras cepures? Amerikāņi kādreiz piecēla roku pie kailas galvas. Varbūt tā varētu izlīdzēties ari šoreiz? Un Jērs svinīgi piesita pie pieres taisni izstieptu pirkstu pirkstgalus.

Šveiks, to ieraudzījis, vispirms nobālēja un sagrīļojās, tad sašķieba muti un pieliecies čukstēja Antiņam

ausī, tā, lai suņi nedzirdētu: „Padevīgi ziņoju, ka jūs patlaban suņu acis briesmīgi blamējaties."

„Es? Blamējos?" un Antiņš pārlaida pētītāju skatu savam apģērbam, vai nav kaut kur kāda poga palikusi neaizpogāta.

„Ar rokas pielikšanu militāram sveicienam pie kailas galvas. Es saviem suņiem esmu teicis un viņi to zina, ko savā laikā man ir mācījusi mana priekšniecība, ka roku pie tukšas galvas liek tikai idioti."

„Tad jau arī par mani viņi var tagad domāt, ka esmu ..." Tā tiešām bija bijusi nepārspējami ģeķīga iedoma izlīdzēties ar apšaubāmu amerikāņu ieražu, kad vēl nesen Zemes dzīvē pats par visu amerikānisko biicr zobojies.

„Ticiet man, ka kārtīgu cilvēku nevar piemeklēt nekas nejaukāks par suņu respekta zaudēšanu. Tāpēc veicīgi velciet roku gar sānu lejup. Var jau būt, ka lumpauši jūsu nelāgo misēkli nav vēl pamanījuši un jūs neizsmies."

Antiņš Jērs steidzās paklausīt draudzīgajam padomam. Taču laikam nekas vairs nebija saglābjams.

Suņi jau bija sākuši smieties un smējās kā negudri. Baltus zobus un sarkanas mēles rādīdami, smējās līdz ausīm vaļā atvāzti purni no viena rindas gala līdz otram, ar vienu vienīgu izņēmumu — Kurtu fon Lēvenšvancu. Tikai viņš apzinājās un saprata, ka smiešanās parādes ierindā ir smags disciplīnas pārkāpums.

„Fiasko!" izmisis izdvesa Šveiks. „Kad es jums saku, tādu parādes fiasko es visā savā piedzīvojumiem bagātajā mūžā vēl nebiju piedzīvojis. Jūs nu esot pamatīgi izgāzies."

„Laikam gan," nelaimīga cilvēka balsī atzinās Antiņš.

„Bet es nekā jums nevaru līdzēt. Itin nemaz. Jo man ir jāturas pie savas autoritātes, pie visa tā, ko suņiem skolniekiem esmu teicis. Ja es kaut vienu vienīgu vārdu no kādreiz sacītā atsaukšu, kas tad notiks? Vai jūs to varat iedomāties? Četrkājainie pagāni apšaubīs visu citu, ko esmu viņiem stāstījis, neko vairs neņemdami par pilnu. Un mana skolas direktora autoritāte tad būtu sagāzta čupā. Bet es to nevaru atļauties. Tāpēc nevaru suņiem jūs aizbildināt, ka ne jau visi ir apsmejami idioti,

kas ceļ pie tukšas galvas roku. Ir starp idiotiem arī tīri simpātiski izņēmumi."

„Piemēram,, kara ārstu komisijas par plānprātiņiem atzītie," Jērs jau grasījās Šveikam atkosties, kad nejauši kaut ko pamanīja, kas vedināja domāt, ka suņi par viņu nemaz nesmejas. Spīdošās smējēju acis visas skatījās vienā punktā, kas šķita esam kaut kur aiz abu parādes pieņēmēju mugurām.

Tam, katrā ziņā vajadzēja būt kaut kam sevišķi jocīgam. Citādi suņi tik traki nesmietos, ka vienam otram jau tecēja asaras. Vai būtu pa logu izlidojušas skolas direktora garās triko apakšbikses un nu, vēja piepūstas, kūleņotu viņiem pakaļ?

Antiņš lēni un uzmanīgi pagrieza sāņus galvu, lai blakus ejošajā Šveikā neradītu aizdomas, ka aiz muguras kaut kas nav kārtībā, un pār plecu lūkoja saskatīt, kas tur īsti notiek.

„Pufij" Antiņam tik tikko neizspruka pārsteiguma izsauciens. Tad ļoti neglīti būtu nodevis savu četrkājaino draugu. Smieklus tomēr nespēja aizturēt, tie lauztin lauzās laukā.

Un Šveiks viņā paskatījās ar savādu skatu: „Ko nu jūs darāt? Smejaties kopā ar suņiem pats par sevi? Neesat vēl diezgan blamējies? Un tādu es kā ģeķis pasludināju par mūsu goda viesi!"

Viņš būtu varējis tagad pateikt, kas par lietu, ka suņi nemaz nesmejas par goda viesi, bet mazā Pufija talantīgi atdarināto paša skolas direktora militāro gaitu. Aiz brašā kareivja lejup noslīdējušā bikšu dibena, pakaļkājās piecēlies un ķepu pie auss piesviedis, jokdaris spēra uz priekšu tik augstus prūsiskus soļus, ka likās — nupat, nupat viņš atkritīs uz muguras ar kājām gaisā. Par Pufija groteski kareivīgajām izdarībām bija jāsmejas kā suņiem, tā cilvēkiem. Taču Antiņš neteica, ko bija pār plecu redzējis, jo domāja, ka tas autoritātes un disciplīnas mīlētāju noteikti sadusmotu, un Pufijs šoreiz neizbēgtu no barga soda. Viņu varbūt pat iespundētu karcerī.

„Ja jums ir acīm redzamas grūtības norīt jautrības burbuļus, tad labāk pārtrauksim parādi," teica Šveiks, kad Antiņa vaigos neapstāja raustīties smieklu mus-kulīši.

Tad viņš, pret suņiem pagriezies, nobrēca: „Parāde atlikta! Pārcelta uz citu, piemērotāku laiku! Vai jūs to dzirdat, smejošie suņu purni?"

„Vau! Vau! Vau!" atskanēja militāri vienbalsīga atbilde.

Bet skolas direktors turpināja rāties: „Vienīgi Kurts fon Lēvenšvancs stāvēja ar purnu ciet, kā goda ierindā pieklājas stāvēt. Visi citi jūs zviedzāt kā zirgi. Kaut arī es zinu, kāpēc, jums tomēr vajadzēja mēģināt sevi savaldīt. Par to mēs nākamajā disciplīnas stundā vēl ļoti nopietni parunāsimies, lumpauši. Līdz tam jūs esat brīvi un varat izklīst."

Tas suņiem divreiz nebija jāsaka. Kā no ķēdes vaļā palaisti, viens otram pāri lēkdami, ausīs kozdami, pakaļ skriedami un kūleņus mezdami, viņi aizdrāzās uz visām pusēm. Vienīgi Pufijs pietipināja pie Jēra un skatījās, galvu atgāzis, viņam acīs.

Kā tādu sirsnību lai atstāj neatalgotu? Un Antiņš noliecās paglaudīt suņuku. „Pufij, es parādes laikā vēroju tevi ar lielu prieku. Tev ir apskaužams tailants parādīt īstu militāru stāju."

„Paga, paga," Šveiks staipīja un burzīja ausi. „Kad tagad lūkoju atcerēties, man sāk likties, ka Pufiju parādes ierindā neesmu redzējis. Pufij palaidni, kur tu stāvēji? Rindas galā, kur tavam purnam vajadzēja būt, tu nebiji."

Pufijam piepeši nemaz vairs nebija vaļas stāvēt un atbildēt uz skolas direktora muļķīgajiem jautājumiem. Ašteli notirinājis, viņš apmeta kūleni un projām bija — ar citiem suņiem spēlēt sunīšus. Drošā attālumā aiz-kūleņojis, viņš vēl apstājās un parādīja mēles galiņu, it kā aicinādams: ja gribat mani dabūt rokā, tad skrieniet pakaļ.

Nē, Šveiks to nedomāja darīt — dzīties pakaļ pelēkajam spalvu kamolam. Viņš tikai aizdomu pilnām labsirdīgām acīm skatījās Antiņā un jautāja: „Brīnums gan, ka esat Pufiju redzējis parādes ierindā. Kur tad palaidnieks bija iegrūdies? Palīdis kādam lielajam sunim zem vēdera? Tādus jokus rīta apskatēs viņš kādreiz atļaujas, kad mēdzu pārbaudīt savu skolnieku skaitu* vai kāds pa nakti nav aizmucis. Vispirms lieku suņiem pašiem pēc kārtas skaitīties, tad es viņus pārskaitu. Skaita suņi

— neviena netrūkst. Skaitu es — viena trūkst- Vai es vairs skaitīt nemācēšu? Laikam resgaļi sadomājuši mani piemuļķot. Lieku, lai skaita vēlreiz. Un atkal — tavu brīnumu — suņi saskaita vienu vairāk nekā es. Tā kādu rītu mocījāmies ar skaitīšanu vairākas reizes un es jau sāku domāt, ka kļūšu traks, kad beigu beigās pamanīju zem lielā dāņa vēdera palīdušu Pufiju. Vaļsirdīgi atzīstoties, man ir godīgi jāsaka, ka es ne reizi vien esmu domājis, vai nebūtu prātīgāk tikt no Pufija vaļā. Viņš maitā citu suņu morāli."

„Lai nu paliek Pufijs," izvairīgi teica Antiņš. „Lūkosim tagad par abiem kaut ko izdomāt par manu Vilkuku."

„Ziniet ko, tad mums ir jāiet uz manu būdu," teica Šveiks un asā militārā pagriezienā pārsvieda zābaku purngalus uz mājeles pusi, kur logā jautri plivinājās baltās apakšbikses. „Man vislabāk veicas domāt ar pīpi zobos."

„Kā jūs to varat iedrošināties? Debesīs . . Antiņš jau gribēja sākt pavisam, nopietni rāties.

Bet Šveiks šķelmīgi pasmaidīja: „Nu, nekāda lielā dūša tur nav vajadzīga — turēt zobos tukšu pīpi."

„Ak tā . . atskanēja kā no pārdurtas plēšenes izskrējis gaiss.

Durvīs abi sagrūdās kopā un, kā jau vīri, kas nemēdz atkāpties, reizē mēģināja izspiesties cauri, jo aiz pārliecīgas pieklājības nebija veicies vieno'.ies, kam jāiet pirmajam.

Brašajam kareivim Šveikam šis joks tūliņ lika atcerēties piemērotu nostāstu: „Uz mata tāda pati ķeza kā

mums, gadījās manam draugam Pročekam kāzu dienā. Šis un brūte tādi paresnāki, un kāzu mielasta laikā abi vēl krietni piebriest. Ēda, ēda, dzēra, dzēra, ies nu pēdīgi gulēt. Bet tavu nelaimi — abi steigdamies iesprūst guļamā kambara durvīs. Ne vairs uz priekšu, ne atpakaļ. Izpūlās paši. izpūlās ciemiņi. Bet kas nekust, tas nekust. Brūtei un brūtgānam kāzu nakts nu jānostāv kājās vaļējās durvīs, kad gulta turpat pa rokai. Un tā arī būtu noticis, ja gudrāko kāzu viesu galvās nebūtu radies vēl gudrāks padoms. Viens un divi, izzāģēja durvis no sienas laukā un iesvieda abus jaunlauļus gultā ar visām stenderēm, kā bildē ierāmētus. Pēc gada braucām uz dvīnīšu

kristībām. Tā kādreiz ar tādu saskriešanos durvīs notiek. Nekad tu, cilvēks, nevaii zināt, kas beigās iznāk . ..'

Antiņš neticīgi nogrozīja galvu, taču negribēja būt tik nepieklājīgs, lai apšaubītu dzirdēto, tāpēc teica, kā viņa tēvs līdzīgos gadījumos bija paradis teikt: „Visādi jau gadās."

Istabā ienācis, Šveiks izstiepās (cik nu varēja) taisns un pacēla roku militāram, sveicienam.

Antiņš sarāvās. Vai viņus kāds te būtu jau gaidījis? Neviena dzīva radība nelielajā telpā tomēr nebija pamanāma. Pie sienas zelta logātā karājās vienīgi liela Franča Jozefa ģīmetne. Acīm redzot, brašais kareivis arī debesīs turpināja sveicināt savu ķeizaru, kam bija palīdzējis zaudēt karu.

„Jā, es viņu sveicinu katru reizi, kad nāku iekšā vai eju ārā," teica Šveiks. „Kas tad ķeizarus cits sveicinās, ja ne paša zaldāti. Uz jums šī sveicināšana, protams, neattiecas. Sveši ķeizari nevienam nav jāsveicina, tāpat kā svešiem dieviem, nav jātic."

,.Šai punktā jums ir pilnīga taisnība. Un es nekad to arī nedaru," apliecināja Antiņš.

„Lūdzu, atsēdiniet savu pakaļpusi. Uz kāda sola vai krēsla. Mīksto mēbeļu man nav. Tās es neatzīstu, jo vīrus nevajadzīgi izlutina."

Prātīga valoda, atzina Jērs un atsēdās uz galdam blakus nolikta krēsla, lai būtu kur domājot atspiest elkoņus. Tagad beidzot vajadzēja sākt runāt par lietu, kuras dēļ te vispār bija ieradies. Vakars nāca virsū, bet par Vilkuku nekas vēl nebija noskaidrots.

Un laikam viņa norūpēšanās tik skaidri atspoguļojās sejas vaibstos, ka Šveiks pats, Antiņa jautājumu nemaz nepagaidīdams, laipni iejautājās: „Tātad dikti gribat dabūt pie sevis augšā savu suņuku?"

„Ja tikai tas kaut kā būtu iespējams."

„Lai es to varētu pateikt, tad man par jūsu suni — kā viņu sauca? — kaut kas ir vairāk jāzina."

„Es suni esmu — atļāvos pārlaistīt — no Skača par Vilkuku. Atpestīju nabaga lopiņu no viņam pagalam nepiemērota, alkoholiska vārda, kādā agrākie saimnieki viņu bija iesaukuši."

„Kā jūs tik skaidri varējāt zināt, ka sunim agrākais — Skača vārds nemaz nav piemērots?" smaidīdams

jautāja Šveiks. „Gadās ari starp suņiem ievērojami alkoholiķi. Piemēram, saldējuma pārdevējam Pichaļskim suns izvērtās par tādu dzērāju, ka pašam vajadzēja krietni vien saņemties, lai spētu turēties kustonim līdz. Abi reizē gāja uz krogu, reizē nāca mājās. Pašam kauss ar Pilzenes alu uz galda, sunim, zem galda uz grīdas. Taisnīgs goda cilvēks būdams, Pichalskis gan gribēja panākt, lai tiktu atzītas arī suņa tiesības sēdēt pie galda, jo suns par savu alu maksājot to pašu cenu ko cilvēki. Bet krogus papus ne un ne. To nu gan viņš neatļaušot. Vai kāds varot galvot, ka tad pie galdiem visi nesākšot lakt kā suņi? Piedzēries cilvēks esot tāds kā mērkaķis, kas mīlot darīties citiem no pakaļas . . . Viņš savu gastūzi nekādā ziņā neatļaušot pārvērst par lopūzi. Tā nu sunim ar savu kausiņu bija jāpaliek uz grīdas, kur viņam blakus šad un tad nokrita pats Pichalskis. Un ari mājās abi gāja, tik draudzīgi kopā streipuļodami, ka kādreiz grūti bija izšķirt, kurš ir suns, kurš suņa saimnieks. Vienīgi pie paģirām nabaga lopiņš nespēja pierast un no rītiem, galvu ķēpām apkampis, tik žēli gaudoja, ka viņa saimnieks, mīkstas sirds cilvēks būdams, to nespēja izturēt un veda suni atpakaļ uz krogu. Tā arī saldējuma pārdevējs Pichalskis būtu kļuvis par alkoholiķi. Bet viņam laimējās nomirt."

Ar lielu pacietību Šveika stāstu līdz beigām noklausījies, Antiņš teica: „Mana Vilkuka dēļ nevienam par

alkoholiķi nav bijis jākļūst. Gluži otrādi, viņš ne acu galā neieredz dzērājus un savam trešajam saimniekam riedams ķēries biksēs, kad tas kā lops piesvempies nācis mājās."

,.Tā, tā, tā. Un jums nekad viņš biksēs neķērās?"

„Kāpēc Vilkukam tas būtu jādcrra? Es esmu nedzērājs."

„Skaties vien," brīnījās Šveiks. „Abi tādi paši — nedzērājs suns un nedzērājs saimnieks."

„Taisni tā. Abi divi esam atturībnieki," lepnas pašapziņas caurstrāvotā balsī apliecināja Antiņš.

„Ko tu neteiksi. Bet vai jūs man varat pateikt, cik ļoti tas lopiņš jums bija pieķēries? Man to būtu svarīgi zināt."

„Ar visu savu sunisko sirdi."

„Tad varam cerēt, ka viņš aiz lielām bēdām jau sācis beigties nost. Un kad suns būs nobeidzies, varēsim rīkoties."

„Vai tikai tad? Es domāju — varēsim Vilkuka labā kaut ko darīt, kad viņš būs miris?" manāmi sašļucis, iejautājās Antiņš.

„Skaidra lieta, ka tikai tad. Kā gan citādi kāds varējis iespraukties debesīs?" smaidīdams brīnījās Šveiks, ka tādu, tik vienkāršu lietu Jēra kungs nespēj saprast.

„Tad man ir jāsaka, ka mūsu cerības uzdabūt Vil-kuku debesīs ir gaužām mazas, pagaidām itin nekādas. Viņa ēstgriba jaunā saimnieka aprūpē nemaz nav samazinājusies. Un arī garastāvoklis ir apskaužami lielisks."

„Tad nu gan ir pagāns, tik ātri aizmirsdams Dieva pieņemto saimnieku," Šveiks, nemaz vairs nesmaidīdams, izteica kritisku piezīmi. „Tāda dēļ vispār nebūtu vērts kaut ko pūlēties un pasākt. Bet ja nu jums tas suņa eksemplārs tik ļoti pie sirds pieaudzis, varbūt mēs varētu pamēģināt kādu slepenu izdarīšanos, par ko gan jātur mute."

„Ja tas ir vajadzīgs, es esmu labs mutes turētājs," apgalvoja Antiņš.

Un suņu skolas direktors sāka viņu iepazīstināt ar savu plānu: „Tur lejā uz Zemes kāds ģeniāls rakstnieks Rau . . . Rau ... — Dievs to sazina, kāds viņa vārds — esot izgudrojis tādu mašīnu, ar kuru gaisā varot saķert un padarīt cilvēkiem saprotamu garu valodu. Man ir dažas labas paziņas burves, kas arī debesīs pa kluso piekopj savu aizliegto mākslu. Es varētu mīļi palūgt, lai viņas tai Rau . .. Rau ... garu valodas mašīnā ierunā savām uz Zemes palikušajām draudzenēm noteikti izpildāmu rīkojumu: Jēra kunga sunim pie ēdiena nemanot piejaukt indi! Un suņuks, ka ne redzēt, atstieptu kājas. Mums tikai atliktu kā pa diedziņu uzraut viņa dvēseli debesīs."

„Nē, nē, to tik ne," izbijies iesaucās Antiņš. „To nu gan es negribu atļaut — Vilkuka nomirdināšanu tīšā prātā."

„Brīnums gan — izklausās tā, it kā jūs nekad nebūtu dzirdējis gudro izteicienu, ka mērķis attaisno līdzekļus. Un kas gan varētu būt vēl cēlāks mērķis par suņa dvēseles uzdabūšanu debesīs?"

„Lai nu jezuīti, ja grib, tā darās paši ar saviem suņiem, es labāk pagaidīšu, līdz Vilkuks nomirs dabīgā nāvē."

„Tad jums var iznākt krietni nogaidīties," domāja Šveiks. „Un tāda gaidīšana vienam pašam ir ļoti garlaicīga lieta. Tāpēc es jums silti ieteiktu pagaidām pievākt manu Pufiju. Mīlīgs suņuks, pats to zināt. Skatās jūsu ģīmī, acis nenolaidis, kā kādā svētbildē. Ja ņemsit suni, piemetīšu par brīvu klāt vadājamo siksniņu. Skaistu siksniņu, no vienas vietas apkaltu ar sudraba sirsniņām."

„Ticiet man, Šveika kungs, ka jūsu laipnību ļoti augstu vērtēju. Taču man ir pamats cerēt, ka es vairs ilgi debesīs nebūšu vientuļnieks," Antiņš pieklājīgi noraidīja suņu skolas direktora piedāvājumu. „Es jau rit vai parīt ceru kaut ko dzirdēt no savas iecerētās Vizbulītes Saktas. Viņa te ir ienākusi tikai dienu pirms manis. No tā es secinu, ka nebūs nekur pārāk tālu paspējusi aiziet."

„Cik tad tālu kājām vienā dienā var aizčāpot," atzina arī Šveiks. „Bet tas ir debesīs vienīgais iespējamais pārvietošanās veids, protams, nerunājot par eņģeļiem un putniem, kam bez kājām ir arī vēl spārni. Vecās dvēseļu paaudzes joprojām stingri turas pretī jebkādai debesu satiksmes modernizēšanai. Lidmašīnas esot pārāk trokšņainas un varot uzskriet virsū kādam eņģelim. Ja atļaušot braukāt automobiļos, tad agrāko gadsimtu dvēseles pārbaidītas netikšot pāri debesu ielām un arī visiem citiem būšot jātur vaļā abas acis, kurpretī tagad katrs mierīgi varot pastaigāties pa pašu ielas vidu. Un zirgiem, tāpat kā cilvēkiem, debesīs esot apsolīta atpūta. To cilvēku nodzītie lopiņi arī esot godam nopelnījuši. Bez tam — to daudzi apgalvo, un viņiem laikam ir taisnība — nekur nevienam debesīs neesot jāsteidzas, jo visiem, laika esot tik daudz, ka beigās nezināšot, kur to likt. Es gan esmu mēģinājis aizrādīt, ka no pārliecīgās staigāšanas var nodilt kājas, kā tās līdz dibenam nodila ungāru zaldātam, kas meklēja, meklēja un nevarēja atrast fronti. Es jums varētu ari pastāstīt. . ."

Pagalam iztrūcies, ka Šveiks varētu atkal sākt kādu no saviem daudzajiem stāstiem, Antiņš piecēlās un sāka atvadīties: „Es nu tomēr iešu, jo man vēl Pazudušā jēra

viesnīcā jāsarunā naktsmājas. Bet pirms aiziešanas gribu atvainoties ..

„Par ko?" brīnījās Šveiks. ..Par izjukušo suņu parādi? Galu galā nav pārāk liela nelaime. Vēl jau droši vien tiksimies, un tad jūs zināsit, kā pieņemt parādi. Es jums aizdošu kādu no savām vecajām cepurēm . .

,.Nē, par parādi es nemaz nebiju domājis atvainoties," samulsis atzinās Antiņš. „Man ir ļoti jāatvainojas, ka esmu bez jūsu ziņas izmantojis jūsu adresi. Es par Vizbulīti Saktu ieliku avīzēs sludinājumu un uzdevu jūsu skolas adresi, kur viņai vai kādam, kas viņu redzējis, atsaukties. Tad es vēl nezināju, kur varēšu apmesties."

„Ar to jau mana suņu skolas adrese ir tikai pagodināta," Šveiks laipni smaidīja un paklanījās Jēram, kas vēl piebilda:

„Ar jūsu atļauju šad un tad atnākšu apskatīties, vai man kaut kas nav pienācis."

„Lūgtin lūdzu! Būsit gaidīts goda viesis," un Šveiks piecirta roku pie cepures, ar militāru sveicienu atvadīdamies no Antiņa Jēra.

SEPTĪTĀ NODAĻA

IN^līligs večuks par tikko uzsnigušu sniegu vēl baltākām ūsām, bārdu un matiem, ar mīlīgu laipnības spožumu acīs pastūma Antiņam tuvāk atvērtu biezu viesu grāmatu: „Lūdzu ierakstiet visus savus vārdus — cik jums tie ir — un arī uzvārdu."

Tātad Šveiks nebūt nebija vienīgais, kas debesīs palicis savā agrākajā izskatā, domāja Antiņš un paņēma rakstuli, kas šķita tik viegls kā zosu spalva. Kas to varēja zināt, kāpēc sirmbaltais viesnīcnieks nebija gribējis atjaunoties. Ļoti iespējams, ka pašam tagadējais izskats patika labāk par agrāk, jaunības gados valkāto seju. Ar dažiem cilvēkiem tādi joki notika, ka viņi vecumā izskatījās no visām pusēm cienīgāki. „Kur lai rakstu? Labajā pusē visa lielā lappuse balta. Bet arī kreisajā pašā apakšā savu vārdu es vēl varētu iespiest."

„Pašā augšā. Varat nekautrēdamies iesākt jaunu lappusi, jo mums ar papīru nav jāskopojas."

„Labi. Tad es tā ari darīšu," un jaunais viesis ar glīti izzīmētiem burtiem ierakstīja: „Antiņš Jērs." Tik skaistā rokrakstā, ka pašam bija prieks.

Smaidīdams rakstu mākslas darbu aplūkoja arī viesnīcnieks: „Kas ir, tas ir — tiešām izdevies. Citi man savelk tādas ķeburkājas, ka jāņem acis pirkstos, lai kaut ko saburtotu."

Glaimots Antiņš aizmirsa nesenējo apņemšanos — neteikt par sevi neko tādu, ko kāds varētu iztulkot kā lielību. Viņš teica: „Ko jūs domājat? Šis taču ir mans pirmais pašrocīgais ieraksts debesu grāmatā. Un tāpēc

tam ir jābūt priekšzīmīgā glītrakstā, lai visi tie, kas te zem manis parakstīsies, skaidri redzētu, kāds kārtīgs cilvēks esmu."

„Jērs Pazudušā jēra viesnīcā. Vai tā jums pašam neliekas amizanta sagadīšanās?" ierakstu vēlreiz pārlasījis, priecājās viesnīcnieks.

Un arī Antiņš, teicamā omā būdams, mēģināja būt asprātīgs: „Tad nu tikai jācer, ka man nebūs jāpiedzīvo vēl lielāka sagadīšanās un es kaut kur nepazuaīšu.'

„Tā tiešām mums būtu lieliska reklāma. Taču ar nožēlu jāsaka, ka mūsu viesnīca nav tik liela, lai tanī pat sienāzis varētu pazust. Jūsu istaba ir otrā stāvā, 23. numurs."

Antiņš palika stāvam ar izstieptu roku un atvērtu plaukstu.

„Ko jūs vēl vēlaties?" prasīja viesnīcnieks.

„Istabas atslēgu." Antiņš pats gan viesnīcās nekad nebija apmeties, bet filmās bija redzējis, ka smalkiem ļaudīm pēc pierakstīšanās grāmatā iedeva atslēgu. Tad naski uniformēti puikas steidzās klāt un stiepa prom viesa smagās somas. Viņš bez tādiem žiperiem varēja iztikt. Bet atslēga noteikti bija jādabū: „Pļāpājot jums droši vien būs aizmirsies, ka neesat man to iedevis."

„Nekā es neesmu aizmirsis!" viesnīcnieks jutās drusku apvainots. „Mums gluži vienkārši atslēgu nav. Jo — lai arī diezcik apķērīgs jūs neizskatāties — jums to būtu vajadzējis saprast pašam bez teikšanas, ka debesīs zagļu nav."

Antiņa pēc atslēgas izstieptās rokas plauksta skaļi noplaukšķēja uz paša neattapīgās pieres: „Nu kā tad! Tā jau tam ir jābūt. Kā es to atkal varēju aizmirst. Bet — bet — kā tad cilvēka dvēsele, savā istabā būdama, var justies privāti, kad durvis visu laiku stāv vaļā?"

Viesnīcnieka baltajā bārdā paslēpto smaidu ievērojis, steidzās piebilst, lai vecis nesāktu domāt, ka viņam prātā kādas palaidnīgas izdarības, kā piemēram, meiteņu aicināšana ciemos. „Lūdzu saprast — es nekā cita ar to nedomāju, kā tikai to, ka kādreiz savā istabā — ļoti saprotamā kārtā — varu būt bez biksēm kājās."

„Tādam nolūkam katras istabas durvju iekšpusē atradīsit pierīkotu bulti,” lietišķi paskaidroja viesnīcnieks. „Ja gribat, es jums varu parādīt, kā ar to jārīkojas.''

Antiņš sarauca pieri. Šis baltais vecītis laikam gribēja ar viņu āzēties. „Gan jau pratīšu tikt ar bulti galā. Pur to nemaz jums nevajadzētu raizēties. Mūsu lauku mājām Latvijā ne vienas vien durvis bija bultējamas."

Viesnīcnieks brīdi stāvēja ar tādu sejas izteiksmi, it kā domātu, kur tāda Latvija varētu būt, un Jērs jau gaidīja, ka viņš tūliņ to jautās. Taču vecītim bija bijis prātā pavisam cits jautājums: „Vai jums tai koferītī ir kāds mūzikas instruments?"

„Nu ja, ka ir. Kā jūs to uzminējāt? Kokle. īsta trimdā gatavota senlatviešu kokle."

„Kokle — kokle —," domādams bubināja viesnīcnieks. ,.Nē, pēc tāda instrumenta viņi gan laikam netaujāja. Jūs kā jaunatnācējs droši vien nezināsit, ka mājas mūzicēšana debesīs piedzīvojusi skaistu renesansi. Pa daļai laikam tāpēc, ka daudzas mūzikālas dvēseles, debešķīgā bezdarbībā dzīvodamas, citādi nezinātu ko iesākt. Tā ari mūsu viesnīcā čechu mūzikanti ņemas ar savu Dvoržaku. Bija sadomājuši spēlēt to viņa serenādi, kur stīgu vīlētāju vietā vajadzīgi pūtēji ar veselīgām plaušām. Bet viena tāda šiem trūkstot. Tad nu mēģinu trūkstošo saklaušināt. Kaut arī esmu Sudetijas vācietis, mums ar čechiem debesīs zeme vairs nav jādala, sadzīvojam, draudzīgi. Kokle — kokle — tas laikam nekāds pūšamais instruments nebūs?"

„Nebūs gan," teica Antiņš. „Lai nu kas, latviešu kokle iepūšanai nav domāta. Tādam nolūkam mūsu ganiņi mācēja pagatavot stabules."

„Tad jau — varbūt jūs varētu mums parādīt, kā kokle spēlējama un kā tā skan," ierosināja viesnīcnieks, jo no blakus esošās mūzikas istabas bija iznākuši vairāki mūzikanti ar vijolēm padusēs un klausījās interesantajā sarunā.

Nu Antiņš bija sprukās. Kā lai atzīstas, ka viņš uz debesīm paņēmis līdz mūzikas instrumentu, ko nekad nav spēlējis un neprot spēlēt? Par katru cenu ir jāizgudro atbilde, kas lautu ar godu atkāpties. „Cienītie kungi," viņš teica pēc nopietnu pārdomu brīža. „Man tiešām žēl, ka man nav iespējams iepriecināt jūsu izsmalcināto

dzirdi ar latviešu kokles dzidro skanēšanu. Mums ir tāds nerakstīts likums, ka visiem koklētājiem ir jābūt saģērbtiem tautas tērpos. Un es nu negribētu būt šīs sensenās tradicijas lauzējs, jo ļoti nelādzīgi iznācis tā. ka esmu aizmirsis paņemt līdz tautas tērpu."

„Žēl gan! Ļoti žēl!" no visām pusēm atskanēja tik patiesi nožēlas izsaucieni, ka Antiņš kokles spēli nedzirdējušos negribēja atstāt pilnīgā bezcerībā un augstsirdīgi piebilda: „Var jau būt, ka mana iecerētā Vizbulīte Sakta, kas no Zemes uz debesīm devusies savā krāšņajā tautas tērpā, jums kaut ko uzspēlēs. Tas ir, kad atnāks ciemā. Noteikti apsolīt to gan nevaru, jo skaidri nezinu, vai viņa maz prot koklēt."

To pateicis, Antiņš cienīgā, nesteidzīgā gaitā uzkāpa otrā stāvā un atvēra 23. istabas durvis, kur pagaidām kādas dienas paliks, līdz kaut ko uzzinās par Vizbulīti Saktu.

Mūžīgais students nebija, pārspīlējis, teikdams, ka Pazudušā jēra viesnīca domāta vienkāršas dzīves cienītājiem. Neliels galdiņš, divi krēsli un gulta bija visa istabas iekārta, ja neskaita sienā iebūvēto tālskatredzes ierīci. Tā debesīs laikam bija nepieciešama bezgalīgā, ar maizes darbu neaizņemtā laika īsinātāja un nebija vērtējama kā kāda greznuma lieta. Tāpat kā grāmatas, kurām paredzētie plaukti pie sienas bija tukši, lasāmvielas izvēli simpātiskā kārtā atstājot pašiem viesnīcas iemītniekiem.

Antiņš piegāja pie vienīgā istabas loga un atrāva uz abām pusēm vaļā zilgani pelēcīgās drānas aizkarus, kas bija drusku tumšākā tās pašas krāsas tonī kā kailās, bildēm, neapkārtās sienas. Acīm redzot, arī istabu izdaiļošanā viesnīcas pārvaldnieks nevienam negribēja uzspiest savu gaumi. Tie, kas mīlēja gleznas, varēja paši ar tām izraibināt sienas. Jo ja jau viss cits nekā te nemaksāja, tad' arī gleznas droši vien varēja dabūt par brīvu.

Logu atvēris, viņš izliecās laukā un pārlaida skatu nelielajam viesnīcas pagalmam, kur ērtos atpūtas krēslos sēdēja āra gaisa mīļotāji. Visās četrās debesu pusēs sasārtušas rietēja saules, un garas violētas ēnas stiepās krustu krustiem viena pār otru. Skanēja maiga romantiska mūzika. Čechi mūzikas istabā laikam atkal spēlēja savu Dvoržaku. Un tie, kas pagalmā sēdēja pa pārīšiem,

saskārās pleciem un smaidīja, klusā debesu vakara debešķīgās noskaņas pārņemti.

Bez noteikta mērķa klīstošais Jēra skatiens piepeši apstājās pie kādas slaidas sievietes baltā līgavas tērpā, kas kā ziedoša ieva skaisti atšķīrās no visām citām. Blakus sēdošā vīrieša roku savējās saņēmusi, viņa kā apmāta, acis nenolaidusi, skatījās tam ūsainajā sejā un laiku pa laikam kaut ko pateica, katru reizi, kā likās, gan ne vairāk par dažiem vārdiem. Vīrietis smaidīdams pamāja ar galvu, un abi tad brīdi atkal klusēja, kā to mēdz darīt laimīgi cilvēki, saprazdamies bez garām runām.

Jā, tā biia viņa. Tā pati magoņu dobes ravētāja, kas tik ļoti vēlējās iepriecināt savu priekš vairākiem gadiem mirušo vīru.

Antiņš ziņkārīgi, tai pašā reizē tomēr piesardzīqi, izliecās vēl tālāk laukā pa logu, lai varētu saklausīt, ko viņi tur runā.

„Vai tiešām tu tā domā un nemānies, ka taisni tāda es izskatījos arī toreiz?”

„Taisni tāda. Balta ar sārtiem vaigiem kā āboliem.” „Tu to tik labi atceries?”

„Jā. Es atceros. Ļoti labi.”

„Es jau domāju, ka tu to atcerēsies — dienu, kad abi blakus stāvējām pie altāra. Taisni to.”

„Vēl jau bija citas dienas.”

„Un tās tu arī atceries?"

„Tikpat labi.”

„Kādas tad?”

„Kad cepi lielajā krāsnī maizi. Pirmo reizi — mūsu mājās. Un vaigi tev dega vēl sarkanāki par oglēm krāsns karstajā mutē.”

„Jā, es arī atceros, kā tu, pie galda sēdēdams, manī izsalcis skatījies.”

„Tu jau ar biji vienā kreklā. . .”

„Un vēl? Citas dienas?”

„To dienu arī es atceros, kad mūsu pirmdzimtajam tu devi krūti, pirmo reizi. Kaut kas tev sejā bija tāds, ka vēl tagad nespēju pateikt — īsti kas. Tā kā gaisma vai kaut kas tai līdzīgs.”

Sieviete baltajā tērpā brīdi piesarkusi meklēja vārdus, tad steidzīgi izgrūda, ko bija gribējusi teikt: „Debesīs laikam — nevar būt — bērni nedzimst?”

Un vīrs tai atbildēja ar tādu mēmu, bet nepārprotamu galvas kustību, ka ilgāku laiku abi sēdēja klusēdami, tāpat kā bija sēdējuši, roku rokā.

Tad sieva ieteicās: „Bet ari tā kā tagad ir labi. Mēs varam atkal būt kopā, pēc gariem atšķirtības gadiem viens no otra tik tālu prom. Kas tad vairāk ir vajadzīgs?"

Sievai līgavas tērpā vīrs nekā vairs neatbildēja. Sēdēja abi klusēdami. Nav jau īstai mīlestībai vajadzīgs daudz vārdu.

Dzirdētās sarunas ietekmē, elkoņus istabā atpakaļ atvilcis, Antiņš Jērs domāja par sevi un Vizbulīti Saktu. Droši vien ar viņiem būs taisni tāpat. Tik daudz būs sakrājies sakāmā, ka nenāksies viegli atrast īstos vārdus, lai pateiktu.

Un ko ar visu citu? Bija nupat gan dzirdējis un sapratis, ka debesu mīlestība ir citādāka nekā zemes mīlēšanās, taču par to nebija ko domāt, ka Vizbulīte Sakta būtu pierunājama nelaulājusies dzīvot ar viņu kopā. Tādās lietās Saktas jaunkundzei bija ļoti stingri, negrozāmi principi. Šī latviešu jaunava ar tīrā ūdenī mazgātu seju un nekrāsotām lūpām nebija atļāvusi sevi kaut tikai noskūpstīt citas sievas vīram un teicās neļauties, līdz viņš būšot kā pieklājas atšķīries. Tieši tā Vizbulīte teica, kad tovakar sekmīgi atvairīja viņa mēģinājumu tikt pie viņas lūpām. Tie bija tik augsta tikumības līmeņa principi, ka viņš bez mazākās nožēlas toreiz pārtrauca uzmākšanos un arī tagad domāja šos principus respektēt, bez kādas vilcināšanās ar Vizbulīti salaulājoties. No Šveika suņu skolas uz Pazudušā jēra viesnīcu nākot, pa ceļam bija ievērojis pazīstamu torņu siluetus. Tātad debesīs bija arī baznīcas. Un droši vien tuvumā gadīsies ari kāds luterāņu mācītājs. Ja tikai ... ja tikai • • •

Agrāk prātā neienākušas domas samulsināts, Antiņš atsēdās gultā un nemaz vairs neizskatījās laimīgs. Ja tikai ar Vizbulīti vispār varēs salaulāties. Viņš gan Ragnai tagad bija mirušais vīrs, un Ragna, ja gribēja, varēja par jaunu precēties, taču viņa saistības ar vēl dzīvo sievu laikam bija drusku citādākas. Viņš no viņas bija atšķirts tikai pagaidām. Ja Ragna, otru reizi neapprecēta, kā atraitne nomirtu, tad debesīs atkal būtu pilntiesīga viņa sieva. Tā tas te notika pat ar vairākām

viena vīra mirušām sievām. Nāve no debešķīgās dzīves perspektīvas nebija nekāda vērā liekama dvēseļu izšķīrēja.

Cik brīvs un bezrūpīgs tagad varētu justies, ja būtu paspējis šķirties no sievas ar tiesas un advokāta palīdzību. Krietnu žūksni naudas tas gan būtu izmaksājis, bet būtu to vērts. Tad bez kādas lielas galvas lauzīšanas ņemtu Vizbulīti pie rokas un vestu pie debesu mācītāja. Vai tagad tas būs iespējams? Sazini nu, kādi ir debešķīgie likumi laulību lietās?

Antiņš uzkucies sēdēja gultā un ļoti nožēloja, ka tuvumā nav mūžīgā studenta. Viņš noteikti zinātu kaut ko pateikt. Nu bija vienam jāmocās ar nākotnes laimi aptumšotāju neziņu, līdz tiks pie kāda mācītāja. Piepeši viņa prātu apgaismoja vārgs cerīgas domas stariņš. Kas galu galā zina, vai ļoti nepatīkamā lieta nav jau nokārtojusies pati no sevis? Par tādām lietām rakstnieks Knuts Lesiņš bija sarakstījis veselu grāmatu. Vai nebija iespējams, ka Ragna pa otram lāgam paspējusi apprecēties. Kāpēc ne? Neglīta viņa nebija. Un katru vīrieti, ja tikai gribēja, varēja satracināt tā, ka tas vairs nabadziņš neatģida, rīts vai vakars. Antiņš pats to bija piedzīvojis un labi atcerējās. Arī laiks tāda nodoma īstenošanai šķita pilnīgi pietiekams. Jo ja vienas debesu dienas laikā uz Zemes paskrēja vairāki mēneši, tad tagad Ņujorkā vajadzēja būt kaut kad ap rudeni.

Jā, kāpēc gan to nevarētu noskaidrot? Nekādas sevišķas pūles tas taču neprasīja. Un kaut arī Antiņam nebija ne mazākās patikas vēlreiz redzēt savu paklīdušo sievu, viņš pastiepa roku pēc televīzijas aparāta ieslē-dzēja. Tas bija noOikts blakus gultas galvgalim, uz naktsgaldiņa.

Acīm redzot, pat debesīs netrūka tādu dvēseļu, kas tāluma zibbildes skatījās, ērti gulšņājot. Antiņš savukārt gultā mīlēja lasīt grāmatas, tāpēc prata iekārtoties arī tagad. Noāva melnos zābakus, noraisīja kaklsaiti, atpogāja baltā krekla apkaklīti un pusguļus atzvila pret gultas galu, zem pleciem spilvenu pabāzis.

„Tā, nu izrāde var sākties," viņš teica labpatikas iekrāsotā balsī pats sev, kaut labi zināja, ka tā nekāda izrāde nebūs, ko tagad skatīsies, drīzāk to varētu saukt

par slepenu ielūkošanos citu cilvēku dzīvē. Taču to, ko redzēs, viņš nosauca par izrādi gluži vienkārši tāpēc, lai tādā kārtā jau priekšlaicīgi paniecinātu.

Un izrāde sākās. Zaļgani pelēcīgais sienā iebūvētais tālredzes logs pamazām kļuva blāvi zilgans, kā agra rīta debesis pirms saules lēkta. Tad sāka zibināties tādi kā aizapvāršņu atstari, lēnām vērzdamies izlīdzinātos gaismas un ēnu plankumos. Ja labi ieskatījās, varēja saskatīt ielu kādā no Ņujorkas rajoniem, kur stipri no-vecējušo namu pirmā stāva durvju sliekšņi bija tik augstu, ka tos ar ietvi savienoja pastāvas akmens kāpnes. Kāpjot pa tām, derēja turēt vaļā acis, lai nejauši nenogrūstu lejā kādu no nepilnīgi apģērbtajiem bērniem ar netīrumu izraibinātām sejām. Namu kāpnes tiem bija amfiteātris, no kurienes tie klaigādami sekoja vecāko brāļu ielas kaujām un citiem nedarbiem, pie kuriem piederēja arī zagšana.

Antiņš negribēja ticēt, ka Ragna ievākusies dzīvot šādā aplam nodilušā rajonā un sāka domāt, ka būs kaut kas samisējies ar viņa domu enerģijas viļņu pārraidi, kad piepeši ielas otrā galā pamanīja zibināmies sarkanas, šurp skrienošas ugunis. Tās viņu manāmi satrauca. Jo šādas ugunis Pasaules bābelē parasti vēstīja par nelaimi. Tā tas rādījās arī šoreiz. Pa priekšu drāzās policijas auto ar starmeti uz jumta. Un tam pa pēdām gaudodams joņoja ambulances vāģis.

Abas mašīnas, pie priekšplānā redzamajām kāpnēm pieskrējušas, spēcīgi salēkdamās apstājās un izsvieda laukā pa tikpat strauji atvērtām durvīm divus sanitārus baltos virsvalkos un zilu policistu ar brangu revolveri pie bikšu stilba.

„Misis Jērs! Misis Jērs!" Melnīgsnēja sieviete ar matiem paklaidā, laikam sētnieka sieva, jo sabļaudama padzina no kāpnēm bērnus, piebraucējus ieraudzījusi, abām rokām rādīja uz otra stāva logu, kur laiku pa laikam parādījās bārdaina galva.

„Misis Jērs! Misis Jērs!" kliedza sieviete, kas varēja būt sētnieka sieva, un skrēja pati melnā kleitā pa priekšu policistam un abiem baltsvārčiem.

Antiņš sajuta krūtīs sirds apvidū nelādzīgu, nepatīkamu tirpoņu. Misis Je*s. Tā varēja būt Ragna, kas droši

vien vēl saucās bijušā vīra uzvārdā. Un ja tā, tad šinī nožēlojamā speltē ar viņu kaut kas nelabs noticis. No tādiem tipiem, ar kādiem Ragna pēdējā laikā sagājās, varēja sagaidīt visu ko. Kas bija tā galva augšā pie loga? Likās tāda kā pazīstama, kaut kur jau redzēta. Nu kā tad! Tas taču bija Bārdiņš, kuru aiz apkakles tenteru tenteriem viņš bija izvaņķējis laukā no sava dzīvokļa.

Ko tas nelietis palaidniecei nodarījis? Un Antiņš satraucies uzsviedās gultā pussēdus, it kā gribētu steigties līdz melnpinkainajai sievietei, policistam: un abiem sanitāriem ar nestuvēm. Tak vairāk neko nespēja, kā tikai skatīties, no briesmīgi tāla attāluma acīm sekot četriem gājējiem, kas nu jau nama iekšpusē pa šaurām koka kāpnēm kāpa tik gausi, ka lēnāk kustēties vispār nebija iespējams. Nupat pa ielu, gaudodami un zibeņodami, bija drāzušies kā paši nelabie, nu vilkās tā, it kā nekur vairs nebūtu jāsteidzas. Vai tas tikai neliecināja, ka Ragna jau beigta, ka ar visu ātro skriešanu palīdzība atskrējusi tomēr par vēlu. Un Antiņam tagad notirpa arī mugura.

Beidzot! Beidzot viņu kājas uzblaūkšķinājlās līdz otram stāvam, un sētniece pieklauvēja pie brūnām durvīm. kas bija tik šauras kā noplukuša zārka vāks.

Un zārka, vāks atsprāga vaļā ar izbiedētu bārdainu galvu pavērtās spraugas vidū. Tā bāla un nosvīdusi kaut ko tik steidzīgu angļu mēlē murmināja, ka Antiņš nespēja uztvert ne vārda. Un laikam, Bārdiņš bija dūšīgi sadzēries, jo arī policists daudz ko nesaprata un vairākas reizes pārprasīja. Tad ar cilvēkus stumdīt paradušu roku pabīdīja bārdaini sāņus un iegāja dzīvoklī.

Sētnieka sieva un sanitāri sekoja kārtības sarga priekšzīmei, un visi rindā nostājās pie saburzīta palaga pārklātas vāļās. Viņiem aiz mugurām palicis, svīda un kasījās Bārdiņš. Jā, te bija noticis kaut kas pavisam nelabs.

Bāla un nekustīga kā mironis vīra kādreiz dāvinātajā naktskreklā (Antiņš to vēl pazina) uz vāļās gulēja Ragna.

Vai tiešām beigta? Un viņš ar aizturētu elpu sekoja baltsvārcim, kas lūkoja noskaidrot, vai mironīgās gulētājas sirds vēl pukst.

Otrs baltais virsvalks pa tam jau bija paspējis noliekties pie grīdas un sagrābstīt tukšu stilda stobriņu. To pret gaismu pacēlis, viņš teica ar lietpratīgi piemiegtu aci: „Tā jau domāju — miega tabletes. Ieņēmusi dulnā visas. Taču laikam ne bez nolūka. Nav gan zināms, cik to te bijis."

„Kā liekas, pietiekami daudz," atteica otrs baltais. ,,Ar steigu ir jā ved uz slimnīcu. Ja paspēsim laikā — būs labi, ja ne - ko tur var darīt."

Tad abi, par spīti tikko teiktajam, sāka ar vienaldzīgi lēnām,, nesteidzīgām kustībām ievīstīt segā nesamaņā esošo Ragnu, lai pārceltu uz nestuves.

Antiņš sašutis tik tikko neietrieca dūri televīzijas aparāta stiklā. Bet ko tas būtu līdzējis? Tas pašnāvnieces dzīvības glābēju darbošanos ne mazākā mērā nepaātrinātu.

Tikmēr policists, piezīmju grāmatiņu no bikšu pa-kaļkabatas izvilcis, pratināja Bārdiņu. Un tas pa savam prātam gudri lūkoja atbildēt.

„Jūs sakāt, ka pārnācis tādā stāvoklī viņu atradāt?" „Jā."

„No kurienes jūs pārnācāt?"

„Es? No kroga. Tas ir — es gribēju teikt — darba. Redziet, es Griničas sveču gaismas bārā spēlēju ģitāri un kādreiz arī dziedu."

„Kas viņa jums ir? Sieva?"

„Nē. Es neesmu precējies."

Policists paskatījās Bārdiņā kā ērglis uz tārpu. Un tārps saprata, ka no viņa tādā gadījumā tiek gaidīti paskaidrojumi.

„Redziet, man kā māksliniekam ir ļoti mīksta sirds. Es viņai pagaidām atļāvu te piemesties. Kamēr atrodas viņas vīrs. Viņai citur nekur nebija kur palikt "

„Un viņas vīrs? Kur ir viņas vīrs?"

„To mēs nezinām. Pameta sievu, tā sacīt, pašā ielas vidū un pats pazuda."

Tādu bezkaunīgu melošanu! Apgriezt patiesību ačgārni, ar kājām, gaisā. Tā taču bija Ragna, kas pati no viņa aizskrēja prom. Antiņam nebija viegli klausīties tādā patiesības viltošanā un viņš to nedarītu, ja nebūtu gribējis zināt, kādus melus melkulis Bārdiņš vēl sagudros.

„Vai viņas vīra pazušana ir policijai pieteikta?"

„Nē. Mēs gribējām paši dabūt rokā laulības dezertieri. Atradām vienu viņa draugu — tādu Zeltiņu — un lūkojām noskaidrot, ko viņš par Antiņu Jēru zina. Un viņš mums teica . . . Jūs to negribēsit ticēt."

„Sakiet vien, tad jau redzēsim."

„Viņš esot pazudušo redzējis ielidojam debesīs."

„Kur?"

„Es jums jau teicu, ka negribēsit ticēt."

„Nopietnā lietā cilvēks nav jāiztaujā tad, kad viņš ir galīgi piedzēries."

„Zeltiņš toreiz bija skaidrs."

„Šaubos gan."

„Es to noteikti zinu, jo tanī dienā arī nebiju ieņēmis ne pilītes. Un skaidrs piedzērušu var saost pa gabalu."

,.Ja tas ir tiešām tā, tad man šī lieta sāk likties aizdomīgi krimināla."

„Kādā ziņā?"

„Ka nabaga pašnāvnieces vīrs tiešām aizraidīts uz viņpasauli.."

„Jūs domājat — ar pistoli vai dunci?"

„Taisni tā es domāju. Taisni tā. Un tāpēc jūs man tagad uzdosit — kā viņu sauca? — adresi."

Stipri lielāku gaisa kampienu nekā parasti krūtīs ierāvis, Antiņš brīdi palika ar vaļā muti, aizmirsis izelpot. Lai nu ko, to nu gan viņš savam autoram ne mūžam nenovēlētu — sapīties ar policiju. Turklāt vēl tādā lietā, kas vedina domāt par ļaunprātīgu cilvēka nozūmēšanu. Tiesa gan, lai kādu par tādu negantību notiesātu, ir jādabū rokā nogalinātā līķis. Un to neizdosies atrast, lai darbā laistu kaut visus Ņujorkas policijas suņus. Tak arī bez atrastā līķa policija rakstniekam var sagādāt lielas nepatikšanas. Tāpēc klusībā cerēja, ka Bārdiņš Zeltiņa adresi policistam neizdos.

Gods godam, viņš to arī mēģināja darīt. „Redziet, oficier, es skaidri nezinu . . ."

„Ko jūs skaidri nezināt?"

„Tā cilvēka adresi. Es viņu satiku krogā — tas ir, es gribēju teikt — savā darba vietā. Viņš bija atnācis paklausīties, kā es spēlēju ģitāri. Latvieši mani izslavējuši par lielu ģitāristu, kaut gan pēc profesijas esmu gleznotājs."

Policists aizdomīgi paskatījās Bārdiņā, tad saviebies sarauca degungalu, kā suns, kas saodis nelabu smaku. „Tādā gadījumā mēs jums dosim iespēju drošā vietā uzlabot atmiņu. Jūs man nāksit līdz uz iecirkni!"

„To tik ne," iestenējās Bārdiņš un atstūmās tālāk nost no pratinātāja. „Man ir jau gadījies būt iekšā — kopā ar homoseksuāļiem."

„Kāds jums sakars ar homoseksuāļiem?"

„Gluži nekāds. Viņi man ir pretīgi. Bet jūs jau daudz neskatāties, kur katru arestēto iegrūžat. Tāpēc labāk papūlēšos atcerēties adresi jau tagad ... Jā, man laimējās, esmu jau atcerējies . .

Bārdiņš lēni nodiktēja vēl lēnāk rakstošajam likuma sargam Zeltiņa adresi.

Un Antiņš nevarīgi noplātīja rokas. Viņš nespēja palīdzēt savam autoram. Tāpat kā Ragnai, kuru sanitāri jau bija piesējuši pie nestuves, un nu ar šaurajās durvīs grūti izgriežamo nesekli klamzījās lejā pa stāvajām kāpnēm.

„Neceliet pakaļgalu tik augstu! Jūs vēl izsviedīsit viņu laukā!" satraukta sauca sētnieka sieva, piespiedusi sažņaugtas rokas, kur viņai virs kuplajiem krūšu kalniem vajadzētu būt sirdij. Varbūt tā arī tur bija . ..

Tak daudz ko pieredzējušie sanitāri viņas sirsnīgi domātajos padomos, kā likās, neklausījās. Droši vien neatzīdami tos par tādiem, kas rūdītiem profesionāļiem būtu jāievēro. Viņi nevienu dzīvu vai nedzīvu ķermeni no savas nestuves laikam vēl nebija izgāzuši. Un neizsvieda arī Ragnu, to lejā slaidi ieslidinādami ambulances ratos.

Noklakstēja spēcīgi aizcirstās kulbas pakaļdurvis, tad sāka atkal zibināties sarkanās ugunis, un mašīna sakustējās, gaudodama strauji paātrinot gaitu.

No tālajām debesīm lejup skatoties, Jēram gan likās, ka pelēkais vāģis virzās uz priekšu nepiedodamā gausumā, dažādu citu automobiļu biezajā straumē iestrēdzis. Ar tādu, tik lēnu ātro palīdzību braucot, Ragna pa ceļam, vēl varēja nomirt.

Jā, un tad? Kas notiktu tad, ja viņa tagad nomirtu? Tad Ragna ar savu negaidīto ierašanos debesīs (gan jau viņa kaut kā iekšā tiktu) sajauktu visus viņa plānus par jaunu skaistu, debešķīgu dzīvi ar Vizbulīti Saktu. Ragna

pakārtos viņam kaklā kā nepanesami smags dzirnakmens. Un viņš nekā no viņas nespētu tikt vaļā, jo Ragna atkal būtu pilntiesīga, likumīgi viņam pielaulāta sieva

Tikai iedomājoties vien, par kādu elli pašnāvniece pārvērstu viņam debesis, Antiņš tā sagura, ka atlaida galvu uz spilvena. Varēja gan arī būt, ka tas ir karstās pirts un sirsnīgās pēršanās radīts nogurums, kas beidzot Jēru pieveica un lika aizvērt acis.

Bet arī cauri lejup nolaistajiem plakstiem Antiņš joprojām redzēja zibināmies sarkanās nelaimes ugunis, kas netika un netika tālāk, stāvēja ielas drūzmā iestrēgušas, līdz sāka izplūst miglā kā sarkana tinte.

Migla, migla, migla. Nez no kurienes radusies, pa ielu peldēja zemei pieplakusi kūpoša miglas upe, kas necēlās augstāk, atstādama neaizmiglotas zvaigžņotās rudens debesis. Laiku pa laikam, tur pārskrēja pāri, ar zvaigznēm sacenzdamās, gan zaļas, gan baltas, gan sarkanas lidmašinu signālugunis. Bet par tām jau sen vairs nebrīnījās pat bērni. Varbūt vēl viņi pārsteigti paliktu stāvam ielas vidū vienīgi tad, ja redzētu debesīs lidojam kādu eņģeli. Apmēram tādu lidojošu būti kā tagad, kas pacēlās pāri miglai un lēniem, nedrošiem baltu spārnu vēzieniem, lūkoja ielidot zvaigznēs. Tak šādus lidojošos ķermeņus spēja saskatīt tikai no zemes pīšļu smaguma atraisītas dvēseles.

Tādas kā Antiņš. Un vienīgi viņš tagad ari redzēja vientuļo lidotāju debesīs virs stāvajiem Ņujorkas namu kalniem. Bet — spārnoto būti uz augšu cīnoties pamanījis — tai pašā brīdī izmisis iekunkstējās. Pēc pirmā paviršā acu uzmetiena viņam, jau bija kļuvis skaidrs, ka lidojošais ķermenis tur lejā nav eņģelis. Jo kā gan eņģelim varētu būt mugurā viņa kādreiz Ragnai dāvinātais naktskrekls, ko viņš tik labi pazina . . .

Tātad tas, no kā visvairāk bija baidījies, tomēr noticis. Tur savu ceļojumu uz debesīm sāka viņa sieva paklīdene, no kuras kā par nelaimi nebija paspējis šķirties. Ak, ar ko gan tādu sodību viņš būtu izpelnījies — palikt uz mūžu mūžiem kopā ar nemaz vairs nemīlētu, drīzāk nīstu un nicinātu sievu? Vai patiesi ar to, ka Lieldienu rītā bija gribējis atturēt Pātarnieku no iešanas baznīcā, ko par nezkādu noziegumu bija gribējis piešūt

debesu kartotēkas pārzinis? Nē, tas būtu pārāk netaisni smags sods. Bet vai kāds cits par tādu to atzīs, kam nav bijusi iespēja ieskatīties viņa tikumīgajā dvēselē un pazīt Ragnu? Varēja pat notikt, ka viņu ar sievas ierašanos visi apsveic, un čechu mūzikanti vēl ņems un nospēlēs kāzu maršu. Tas nu gan būtu briesmīgi.

Un nabaga Jērs jau pavēra muti, lai atkal gauži nopūstos, kad viņu kaut kas piepeši tā uzmundrināja, ka sāka ar acīm ciet smaidīt. Nupat viņš bija ievērojis, ka Ragnai ar lidošanu diezko neveicas. Vairākiem gurdeniem spārnu atvēzieniem uz augšu parāvusies, viņa pēc brīža sāka slīdēt atkal lejup. Rāvās uz augšu un slīdēja lejup, nūle noplanēdama tik zemu, ka šķita — nupat, nupat uzdursies Impērijas debesskrāpja smailes adatai. Tad Ragna tur paliktu kā milzu kniepadatai uzdurts taurenis.

Antiņš sakaunējās, atskārtis, par ko īsti slepus priecājas. Par Ragnas slīdēšanu lejup, netikšanu tuvāk debesīm. Bet galu galā — vai tā maz bija negodīga, savtīga priecāšanās. Ragnas krišana atpakaļ taču nozīmēja tikai to, ka laicīgās dzīvības pīšļu smagums vēl nelaiž viņu vaļā, ka viņa pavisam nav mirusi. Tad nu priecāšanās par pašnāvnieces slīdēšanu atkal lejup nebija nekas cits kā ļoti cilvēcisks prieks par mirēja sīksto turēšanos pie dzīvības. Un Antiņš jutās ļoti apmierināts par tādu savu sajūtu izskaidrojumu. Viņš lejup slīdošajai Ragnai vēlēja tikai labu — palikt dzīvai, jo debesīs tādu prieku nebija, kas viņai varētu aizstāt iemīļotās krogus izpriecas bārdainu ģitāristu skurbajā barā.

Ar viņu pašu un Vizbulīti Saktu bija pavisam otrādi — abi jutās vairāk piemēroti šķīstajai debesu dzīvei nekā grēcīgajai laicībai, kur pat uz teātru skatuvēm, visu acu priekša tagad knakstījās pilnīgi pliki cilvēki. Tāpēc Ragna darītu tikai pareizi, ja visiem spēkiem piespiestu sevi saņemties un nemirt.

Taču pašnāvnieces griba dzīvot laikam nebija nekāda lielā (vai nu citādi būtu mēģinājusi indēties). Spītīgi, gandrīz ar izmisīgu niknumu viņa pēc visām neveiksmēm vēlreiz par jaunu sasparojās un lēni, ļoti lēni, bet neatlaidīgi cēlās augšup. Pāri Impērijas debesskrāpja smailei, uz kuras tikko nebija sadūrusies, droši garām krāsainajām lidmašīnu signālugunīm un cauri pūkainiem mākoņu čemuriem. Vienā tādā zilgani pelēcīgā (laikam pilnā ar lietu) mākonī ienirusi, viņa pazuda. Un Antiņš velti pūlējās Ragnu tumšajā mākonī saskatīt. Acis pielija pilnas ar miglu, galvā pludoja migla, un viņam likās, ka pats pazustu, saplūstu ar nepārskatāmi bezgalīgu miglas blāķi, pa kuru varētu maldīties kaut vai septiņus mūžus, ir tad vēl netiktu laukā.

Un var jau būt, ka viņš no miglas mākoņa tik drīz laukā arī netiktu, pazudis maldītos kā adata svaigas aitu vilnas maisā, ja abās ausīs neatbalsotos klauvējiens, kāds parasti rodas, pirkstu kauliņiem lēkājot pa gludu koku. Tātad klauvētājs dauzījās pie viņa istabas durvīm, ne debesu vārtiem.

Kaut kā tas šķita mazāk bīstami, un Antiņš mozdamies sauca: ,.Kas tur ir?"

„Vai jūs tur esat ar vai bez biksēm kājās?" jautāja pazīstama balss.

Kas par biksēm? Kas vecajam, viesnīcniekam daļas par viņa biksēm? Un Antiņš jau grasījās atblaut kaut ko strupu, lai vecis protas apieties ar viesiem, ja arī tie ir laucinieki, kad kā aiz miglas kalna palikušu atcerējās vakardienas sarunu. Jā. tā laikam jau biia vakardiena, kad ievācās Pazudušajā jērā, jo aiz loga debesis spīdēja jauna rīta spožumā. Tāpēc nomierinājies teica: „Nāciet tik iekšā! Durvis nav aizbultētas."

„To es zinu," atsaucās viesnīcnieks, iestumdams istabā sirmu mīlīgu smaidiņu. „Kad jūs uz manu pirmo klauvējienu neatsaucāties, pavēru durvis šķirbiņā un ieraudzīju jūs vēl gultā."

„Traki gan. Aizmigu un gulēju kā lācis — ar kažoku mugurā," kaunīgi atzinās Antiņš. „Kaut nu tikai nebūtu saburzījušies svārki." Un viņš, no gultas izrausies, sāka apskatīt savu pelēko kārtu.

„Vai tā jums debesīs dabūta vadmala?" ziņkārīgi iejautājās viesnīcnieks.

„Debesīs gan."

„Tad nav ko bēdāt. Te tādu drēbi, kas burzās, nevienam nedod. Vienīgi vislabāko mantu."

„Tā jau laikam būs," atzinīgi pievienojās viesnīcniekam Antiņš, parāva kārtīgi nopētīto svārku priekšu

uz leju, tad pakasīja pakausi: „Diez, cik vēls vai agrs tagad varētu būt?"

„Tā ap pusdienlaiku."

„Neticami. Taisni neticami, ka esmu varējis tik ilgi nogulēt."

„Parasta lieta. Visi jaunatnācēji pēc pēršanās debesu pirtī guļ kā nosisti. Un arī jūs vēl nošņāktu dažu labu stundiņu, ja man nevajadzētu nākt pateikt, ka lejā jūs gaida — ciemiņš."

„Ciemiņš? Mani?"

„Jā," un sirmais viesnīcnieks piemiedza aci: „Dāma."

Antiņam karsts izskrēja pa dzīslām, it kā tur būtu vēl asinis. Dāma. Jā, bet kura? Vizbulīte vai Ragna? Pēc nakts murgos vai īstenībā redzētā, ja bija tik ļoti ilgi nogulējis, nebūtu jābrinās, ka klāt ir arī Ragna. Katrā ziņā to vajadzēja jau tagad noskaidrot, lai zinātu, kā rīkoties. Uz logu paskatījies, ātrumā apsvēra, vai varētu pa to izlēkt. Viņš Ragnai ātrāk rokā nedosies, iekām nebūs saticis Vizbulīti un viņai apgaismojis savu kļūmīgo stāvokli. ,,Ē — es jau teicu — ka gcridu . .. Viņu, kas varētu, ja mācētu, paspēlēt jums priekšā mūsu, latviešu kokli. . ."

„Tā pati būs. Tā pati. Taisni tāda, kā stāstījāt — tautas tērpā, un vēl ar brangu bizi tam klāt."

Antiņš staroja kā saulīte. „Ak klāt gan. Un jau tik agri. Kad tad debesu laikraksti iznāk?"

„Ar pirmiem gaiļiem» Un ap šito laiku ir jau izlasīti," teica viesnīcnieks, ar smaidu atgādinādams, cik ilgi Antiņš nogulējis.

Tas bija pats par sevi saprotams, ka ari Vizbulīte Sakta, ja ne abas, tad vienu avīzi lasījusi katrā ziņā, jo vai citādi būtu pamanījusi viņa sludinājumu. Bet — tur taču bija uzdota Šveika suņu skolas adrese, kur atsaukties, ne Pazudušā jēra viesnīca, kur meklētā atnākusi. Tātad viņa pirms nākšanas šurp jau bijusi suņu skolā. Un Šveiks pateicis. Tad nu gan Vizbulīte ir steigusies. Bet viņš ar visām drēbēm sutis pa gultu un tagad stāv pie grīdas pieaudzis kā kāds smaidītdjs ģeķis.

Lejā tak viņu gaida Vizbulīte!

Antiņš pastūma sāņus baltsirmo viesnīcnieku un stiepa garas kājas uz vaļā atstātajām istabas durvīm.

Bet jau uz pirmajiem kāpņu augšgala pakāpieniem skaidri sadzirdēja, ka viņam ir vēl otrs gaidītājs.

Nē! Tas nebija iespējams. Šveiks to neatļautos.

Tomēr — bija atļāvies. Kāpņu lejgalā, priecīgi riedams, kūleņoja pelēcīgi pinkains spalvu kamols.

„Pufij!"

,.Vau vau!"

„Ko tu te dari?"

„Šveiks Šveiks! Atdeva mani. Tev tev!"

Kaut kur sasitās neredzamas plaukstas, un Antiņš atkal dzirdēja kopš Preses balles nedzirdētu balsi: „Kā redzu, tad Šveika kungs ir teicis taisnību, ka Pufijs jūs esot iemīlējis no pirmā acu uzmetiena. Viņš lūdza mani, lai atvedot suņuku jums. Jūs esot suņu draugs un būšot par viņa dāvanu ļoti priecīgs."

„Vai viņš nav šķelmis?" Antiņš pūlējās runāt mierīgi, lai neizrādītu, cik ļoti suņu skolas direktors viņu nokaitinājis. „Viņš ļoti labi zina, ka Vilkuka vietā nevienu citu suni es negribu."

„Kāpēc ne, ja suņi jums patīk?" Košajā tautas tērpā debesīs izskatīdamās vēl skaistāka nekā ballē, jautāja Vizbulīte Sakta.

Un Antiņš, nekustīgiem plakstiem viņā skatoties, piemirsa, ko bija gribējis vēl teikt. To viņam izdevās atcerēties tikai pēc krietna brīža, kad cieši aplūkotā sāka sarkt un, neērti juzdamās, grozīties. „Tāpēc, ka Pufijs ir grūti novaldāms palaidnis. Kopā ar viņu pa debesīm ceļojot — un mēs tak abi meklēsim rokā citus latviešus? — mūs vienā laidā piemeklētu visādas nepatikšanas. Par suņu izdarītajām nerātnībām ir jāatbild viņu saimniekiem. Droši vien tas tā ir arī debesīs. Šveiks pats jau nopietni gudrojis, kā tikt no resgaļa vaļā. Tak to nu gan es nebiju gaidījis, ka viņš to atļausies darīt tādā — ne visai godīgi blēdīgā veidā."

Pufijs laiku pa laikam, pie runātāja kājām tupēdams un sarkanu mēles galiņu zibinādams, notirināja ašteli, laikam par zīmi, ka visu viņš ir dzirdējis un saprot. Bet viņa mazās ačeles spīdēja kā divas piķa pilītes. Tās nemaz neizskatījās bēdīgas.

„Vai tas ir jūsu negrozāms prāts — atteikties no dāvanas?"

„Taisni tā."

„Ko tad mēs iesāksim? Vest suņuku atpakaļ būtu neērti."

„Kas par neērtību! Es pats to izdarīšu. Ja brašajam Sveikam nav bijis neērti varmācīgi aplaimot mani ar dāvanu, no kuras piedāvājuma reiz jau esmu atteicies, kas tur ko neērtoties. Lai ir tik laipns un saņem atpakaļ savu skolas disciplīnas grāvēju. Vai viņš jums iedeva arī suņa pavadu?"

„Te tā ir."

Antiņš paņēma siksniņu, kas tiešām bija apkalta sudraba sirsniņām, kā Sveiks to bija solījies, un sauca: ,.Eū, Pufij! Kur tu esi? Nāc nu šurp piesieties!"

Bet Pufijs neatsaucās. Viņš vispār nekur nebija redzams.

„Vai es jums neteicu, ka viņš ir palaidnieks un vienmēr gatavs izdomāt visvisādus niķus."

Antiņa errīgajā balsī klausīdamās, Vizbulīte savādi smaidīja, līdz beidzot nespēja vairs nociesties un teica: „Vai tas nav savādi? Beidzot mēs esam atkal tikušies, abi daudz ko pārdzīvojuši, bet visu laiku runājam — par suni. Gan jau Pufijs atradīsies."

„Es nu gan esmu klamza," Antiņš sakaunējies atzinās. „Kas man ko tagad jēgties gar suni, kad esat atnākusi jūs. Nudien jūs varat sākt vēl domāt, ka es nemaz jūs neesmu gaidījis. Bet tā tas nav. Ticiet man. Gudroju dienu un nakti, kā sadzīt jūsu pēdas, līdz beidzot laimīgi iekrita prātā ielikt sludinājumu abās debesu avīzēs."

„Es to šorīt „Rožainajā Blāzmā" izlasīju un tūdaļ steidzos, jo jutos ļoti vientuļa. Es jau esmu tāda sav-dabīte, kam grūti nākas uzrunāt kādu svešu, nepazīstamu dvēseli. Bet — vai mēs kaut kur te nevarētu apsēsties?"

„Es nu gan esmu, ka lieku ciemiņam stāvēt kājās. Skaidra lieta, ka sēžot daudz labāk vedas runāties. Tepat tai zilajā zvilnī, lai Pufijs mūs zinātu atrast."

Un viņi abi, turpat kur stāvēja, viesnīcas priekštelpā apsēdās. Sirmais viesnīcnieks lielā nopietnībā lasīja šīsdienas „Stāvzvaigzni."

„Tā. No kuras vietas sāksim."

„Es domāju, no balles. Jo es vēl tagad nespēju saprast. kā tas notika, ka mēs viens otram pazudām. Kad

atvēru acis un atmodos no nez cik ilga miega, biju jau debesīs."

„Pie visa ir vainīgs Zeltiņš."

„Zeltiņš?"

„Jā, mans autors."

„Vai arī jums neliekas, ka es daudz labāk saprastu, ja jūs man sāktu stāstīt visu pēc kārtas?"

„Kāpēc ne. Es māku stāstīt tīri labi. Tad tikai jums ir jāsagatavojas uz krietnu klausīšanos. Mans stāsts var ievilkties līdz vēlam vakaram," laimīgi smaidīdams, draudēja Antiņš.

„Es būtu ar mieru klausīties kaut vai visu nakti " Vizbulīte Sakta nebija iebiedējama.

Antiņš svinīgi nokrekšķinājās, bet tālāk par krekšķi netika. Atvērās viesnīcas ielas durvis un ienāca brašais kareivis Šveiks.

„Sveiki visapkārt!" viņš militāri iebrēcās un piecirta roku pie cepures.

No blakus istabas izskrēja čechu mūzikanti, kas tur jau bija sākuši čīgāties, un sauca pretī: „Sveiks, lielākais čechu varoni! Tavs ģīmis mums vienmēr uzspīd kā mīlīga Bohēmijas saulīte."

Nolika lasīto laikrakstu arī viesnīcnieks un uzsmaidīja ienācējam: „Kā tik agri šodien? Vai tikai nebūsit saodis te kāda suņa smaku?"

Šveika priecīgais smaids jau bija apskāvis visu viņa apaļo seju, kas atgādināja mēnesi: „Kaut kā, ar suņiem lamājoties, sagribējās atkal paklausīties to gabaliņu par mūsu skaisto upīti. Cik reižu puikas gados, ar citiem zeņķiem Prāgā uz tilta stāvēdams, neesmu spļāvis Moldāvā. Kas to var tagad atcerēties un saskaitīt. Bet laikam tāpēc kādreiz citu neko tik ļoti negribas, kā paklausīties Moldavas ūdeņu pļāpāšanā."

„Ar lielāko prieku, Šveik! Mēs to gabalu tūliņ tev uzrausim," atsaucās čechu spēlmaņi un metās atpakaļ pie saviem mūzikas rīkiem, lai visā pasaulē slavu ieguvušajam tautietim atskaņotu Smetanas visā pasaulē spēlēto simfonisko poēmu no lielā dzimtenes mīlestībā rakstītā cikla „Mana tēvzeme."

Pa tam brašais čechu kareivis jau bija pamanījis uz zilā zviļņa sēdošo Vizbulīti Saktu. Pienācis saklaudzināja

papēžus, tad salieca muguru rata līkumā un ar skaļu šļaukstienu noskūpstīja viņai roku.

Pie tādām smalkām manierēm nepieradusī latviešu jaunava, jo viņas tautieši nekādi lielie roku bučotāji nebija, samulsusi skaisti pietvīka: „Ko nu tā, ko nu tā, cienītais Šveika kungs, es jau neesmu nekāda galma dāma vai labdarības komitejas priekšniece."

„Dāma paliek dāma, pilī vai pirtī dzimusi," galanti atbildēja Šveiks. „Un to, cik katra dāma ir labdarīga, pēc pirmās tikšanās ne vienmēr var uzzināt . . . Dāmu rokas labi audzinātiem kungiem ir jāskūpsta, kaut arī kādreiz tas ir bīstami. Manu draugu Hlopčeku par to pat nošāva. Un tas gluži vienkārši notika tā. Ģenerāļa kundzei pasūti-nātās piparu desas aiznesis, kā labi audzināts priekšniecības zābaku spodrinātājs, papēžus sasitis, viņš knaši noliecās paskūpstīt baltmīksto rociņu. Bet kaut kā sagadījies, ka kundzes kalponei todien bijusi brīvdiena, un viņas gaišība pati pusdienām mizojusi sīpolus. Un tad nu, kā šī piegrūž roku Hlopčekam pie deguna, tā šim pa acīm asaras laukā. Tāds kopš puikas dienām Hlop-čeks bija, ka viņu sīpoli vienmēr saraudināja vairāk nekā siksna. Svārkos slapjo roku slaucīdama, ģenerāliene uzprasījusi, par ko šis raudot. Kā tu, cilvēks, teiksi priekšniecības kundzei, ka viņas roka ož pēc sīpoliem,. Tāpēc Hlopčeks — kā visi labi audzināti sabiedrības locekļi — sācis melot, ka šim pret rokas īpašnieci esot tādas karstas jūtas, ka citādi tās nevarot atvēsināt, kā tikai ar asarām. Lāga ģenerālieni tas tik ļoti aizkustinājis, ka arī viņa sākusi raudāt un sirsnīgi lūgusi Hlopčeku, lai šis pie viņas atnākot vakarā, kad ģenerāļa kungs nebūšot mājās, spēlēšot ar armijas mācītāju kārtis. Hlopčeks bija vīrs, kam tādas lietas nav divreiz jāsaka. Vakarā klāt gan, ar spožiem, briljantīna saziestiem matiem. Rokā skaists kaimiņu dārzā nozagts lefkoju pušķis. Bet šie tik tikko paspējuši ieiet guļamistabā, lai abi apskatītos ģenerālienes nopirktos jaunos logu aizkarus, tā uzskrējis virsū ģenerāļa kungs. Esot aizmirsīs pīpi. Bet ne vairs meklējis pīpi, nekā. Sācis lamāt Hlopčeku visādiem suņa vārdiem, un beigās, it kā ar to vēl nepietiktu, nodevis nabaga rokas bučotāju kara tiesai. Ar to nav joki. Tu vari glums locīties kā vārīts makarons, no soda vaļā netiksi. Tā arī Hlopčekam nespējusi palīdzēt godīga alzī-sanas, ka esot iegājis tikai paskatīties ģenerāļa kundzes jaunos guļamistabas logu aizkarus, tiesnešiem spriedums jau gatavs: nošaut par sacelšanos pret priekšniecību guļamistabā."

Stāstu nobeidzis, Šveiks pārlaida skatu visapkārt, kā aktieris gaidīdams aplausus, lai varētu paklanīties.

Tak Antiņam likās, ka kautrīgā Vizbulīte Sakta nezina, ko tagad darīt — smieties vai nesmieties, tāpēc steidzās novirzīt Šveiku uz mazāk bīstamiem, tematiem: ,.Ja jūs bez citiem iemesliem esat ieradies Pazudušajā jērā arī tāpēc, lai saņemtu no manis pateicību par Pufiju, tad es bez kādiem aplinkiem varu pateikt, ka par jūsu dāvanu nemaz nepriecājos. Jums Pufijs jāņem atpakaļ."

„Ar lielāko prieku!" Antiņu pārsteigdams, izsaucās Šveiks. „Es jums pat varu paklusām atzīties — tā, ka mani tautieši mūzikanti nedzird — ka tikai tāpēc esmu atnācis, lai dabūtu atpakaļ Pufiju."

„Kā tad tā? Jūs tik ļoti gribējāt tikt no suņuka vaļā."

„Bet citi suņi negrib."

„Kas suņiem tādā lietā par teikšanu?"

„Es arī tā domāju. Bet esmu ar draņķiem, nolamājies visu rītu — ir nedomā pārtraukt pēc Pufija aizvešanas sākto protesta demonstrāciju. Staigā gar manas būdas logiem ar tādā suniskā rokrakstā saķeburotiem plakātiem, ka mani nervi neiztur tajos skatīties. Cilvēku izgudrotās rakstu zīmes, kā izrādās, nemaz nav piemērotas suņu neveiklajām ķepām. Bet viņi tik vicina man gar degunu neglītos plakātus, kas prasa Pufija atgriešanos skolā. Ja es vēl gribot palikt par skolas direktoru, lai beidzot kasīties un vedot atpakaļ Pufiju. Citādi viņi, suņi, skolai izvēlēšot jaunu direktoru, paši no sava vidus. Un to es nevaru pieļaut — suni par skolas direktoru. Tad jau labāk paciešu Pufija nepaciešamās palaidnības."

Par šādu Pufija problēmas atrisinājumu Antiņš būtu varējis priecāties, ja tieši tagad suņuks nebūtu pazudis. Un tas nu bija kaut kā jāpasaka. „Ziniet ko, Šveika kungs? Tad jums ir jānāk talkā suni atrast."

„Tas pēc Pufija izklausās. Kur viņš jums pazuda? Vedot šurp?"

„Tepat uz līdzenas vietas. Tupēja man pie kājām, un tad vairs nebija. Vajadzēs pārmeklēt visu viesnīcu."

„Pufijam patīk spēlēt paslēpes. Bet viņam ir vēl citas man zināmas vājības, kuras mēs varam izmantot, lai dabūtu palaidnieku rokā," teica Šveiks un uzsauca tautiešiem, kas bija tikuši galā ar Moldāvu: „Mīļie tautieši, jūs tik skaisti spēlējāt, ka man vēl dikti gribētos dzirdēt. •

„Ko vien tu vēlies, Šveik," atsaucās spēlmaņi. „Ja tikai tas būs atrodams mūsu notis."

„Domāju gan, ka būs. Kāds sparīgs sirdi un kājas cilātājs marša gabals. Kā bez maršiem kārtīgs orķestris vispār varētu pastāvēt."

Un čechi sāka spēlēt tik spēcīgu maršu, ka Šveiks, uz vietas stāvēdams, klausoties cilāja kājas. „Braši, braši! Tūliņ var redzēt, ka esat bijuši mana ķeizara zaldāti."

Bet Šveiks, kā tagad atklājās, nebija vienīgais soļošanas gara apsēstais, kas nespēj pretoties mundrajiem maršcr ritmiem. No zilā zviļņa apakšas izlida pazudušais Pufijs, uzslējās pakaļkājās un arī maršēja, ar tādu centību atdarinādams savu skolotāju, ka Vizbulīte Sakta, rokas mutei priekšā aizlikusi, sāka nevaldāmi smieties. Viņa tādus jokus nekad vēl nebija redzējusi.

„Nu, vai es jums peteicu?" apmierināts smaidīja Šveiks, mitējies dauzīt kājas. „Lai tiktu Gr Pufiju galā, ir jāpazīst viņa vājības. Jo arī suņiem, tāpat kā cilvēkiem, ir savas vājības. Visi tak esam tā paša Dieva lopiņi."

„Es nu gan nekāds lopiņš neesmu bijis. Un arī Saktas jaunkundze nav bijusi. Par tādiem spējīgi pārvērsties vienīgi dzērāji un šādi tādi citādi plenči," teica Antiņš. „Bet tur jums liela taisnība, ka aiī kustoņiem ir tīri cilvēciskas vājības."

„Piemēram," atsaucēs Šveiks: „Manam kaimiņam

bija kaza, kas bija tik cilvēciska, ka smēķēja cigārus. Un kādu dienu, kad kaimiņš aiztecējis uz krogu, lai aprunātos par pasaules politiku . . ."

Kā visas pazīmes rādīja (runātājam kabatā pēc pīpes meklējoties), Šveiks atkal gatavojās aplaimot viņus ar garāku stāstu, un Antiņš ievēroja, ka viņa Vizbulīte neizskatās par to diezko laimīga. Tāpēc sadūšojās stāstītāju pārtraukt: „Ja jūs man piedotu, Šveika kungs, un pārāk neļaunotos, es jums ieteiktu pēc iespējas ātrāk atgriezties skolā. Kas to var zināt, ko jūsu skolnieki suņi,

bez jūsu lietpratīgās vadības palikuši un Pufiju atpakaļ nesagaidījuši, vēl neizdomā un neizdara. Līdz šim par suņu revolūcijām gan nekas nav dzirdēts, bet tagad tādi laiki, ka visu ko var sagaidīt . .

Brašais kareivis Sveiks iekāra mutē gandrīz vai tādu pašu pīpi. kāda Mērnieku laiku bildēs redzama Tenim, un sāka pakšķināt. Dūmus no tās viņš, protams, nevarēja ievilkt, jo pīpe, kas tukša, nekūp. Tak laikam pīpes kāta pakšķināšana veicināja domāšanu. Šveiks pēc neilga brīža bija jau izdomājis: „Ziniet ko, man liekas, ka jums būs taisnība. Mana klātiene tur noteikti ir daudz svarīgāka nekā te. Tāpēc stāsiu par kazu,kas, cigārus smēķēdama, nodedzināja kaimiņam māju, es jums izstāstīšu citā reizē. Pufij. neguli ar kājām gaisā, mēs ejam!"

Un viņi abi gāja — cilvēks lieliem, pašapzinīgi klaudzošiem soļiem, suņuks naski tipinādams un laiku pa laikam atskatīdamies, līdz paklupis pārvēlās pāri slieksnim. Bet laukā viņš bija. Šveiks bārdamies aizvēra durvis.

„Žēl gan," nopūtās Vizbulīte Sakta.

„Ko tad?"

„Bija tāds mīlīgs suņuks . .

Un Antiņš atcerējās kaut kur reiz dzirdētu teicienu, ka sieviešu prāts esot neizdibināms. Nupat tak bija izskaidrojis, kāpēc nevar ar Pufiju sasieties. „Gan jau tiksim pie sava suņa, kārtīga latviešu kranča, ja Vilkuks tik drīz nemirs, kad būsim aizgājuši līdz latviešu pagastam. Tur pēc Purapuķes ieteikuma tautieši iepirkuši savu stūrīti, savu kaktiņu debesu."

„Jūs jau runājat tā, it kā mēs abi kopā . .

„Kāpēc mēs to nevarētu — iet un palikt kopā? Pati teicāt, ka viena jūtaties vientuļa un tāpēc esat steigusies mani satikt."

„Negribu noliegt, ka man tas patiktu, ja abi mēs debesīs turētos kopā. Bet — lai tas tā varētu notikt, vispirms man skaidri jāzina . . ."

,.Kas es par cilvēku? Tā ir labi saprotama interese no jūsu puses. Galu galā, mēs esam tikušies tikai pāris reižu, ne vairāk. Tāpēc pilnīgi vaļsirdīgi, bez kādas lielīšanās varu jums teikt, ka esmu krietns cilvēks."

„To es zinu," Vizbulīte Sakta nodūra acis. ,.Bet tad — kad jūs — kad es — kad abi mēs Ņujorkā tikāmies, jūs bijāt precējies cilvēks. Kaut ari — kā amerikāņi saka — dzīvojāt no sievas separējies. Nu viņa ir atraitne, kas savu tālāko dzīvi var veidot pēc pašas patikas. Bet kā ar jums? Vai ari jūs tagad esat vai neesat atraitnis? Jums taču sieva nav mirusi. To es gribētu zināt skaidri, ja mēs .. ."

Antiņš klusēja. Par spīti tam, ka bija šo jautājumu jau gaidījis, nezināja nekā ko atbildēt. Tas nāca tādā reizē, kad pašam nebija ne mazākās skaidrības, kas ir jau noticis, notiek vai drīzumā notiks ar Ragnu. Kaut arī bija sācis apjēgt, ka pašnāvnieces lidošanu uz debesīm redzējis tikai rēgainā murgā, viņa tomēr varēja būt jau beigta. Ne velti sanitāri teica, ka jās*eidzas, un nesteidzās. Ātrās palīdzības mašīna vilkās kā sarkanas ugunis zibinātājs gliemēzis. Un Ragnas ierašanās debesīs liktu visam iecerētajam pārvilkt platu melnu svītru kā sēru lentu, kādas kādreiz ap piedurkni valkāja bērinieki.

Tāpēc, lai godīgi atbildētu uz Vizbulītes Saktas jautājumu, vajadzēja vispirms kaut ko uzzināt par miega tablešu rijējas veselības stāvokli. Un to varēja, iedarbinot atkal tālskatredzes kasti. Bet kādu ieganstu lai sagudro brīdi pazust? Te ne visi iemesli derēja, ar kādiem īslaicīgu neklātieni varēja aizbildināt uz Zemes . . .

Taču laikam šī bija Antiņa laimīgā diena. Tāpat kā Sveiks gluži negaidot atbrīvoja no Pufija, tā tagad apvainodamies viņiem piestājās viesnīcnieks: „Vai drīkstu traucēt?"

„Jūs nākat īstā laikā!" Antiņš iepriecināts tik tikko neiesaucās, bet, vārdos neizsacītu, šo īsto atbildi varēja nolasīt no viņa sejas, kad viņš teica: „Kāpēc ne, ja jums ir kāda vajadzība. Mēs jau tādā traucējamā vietā paši esam nosēdušies ..."

Laikam saklausījis piezīmē ironiju (tādas gan tur nebija) večuks iekrokoja sejā vainīguma smaidiņu: „Es labi zinu, ka abiem jums, pirmo reizi debesīs tiekoties, ir daudz ko pārrunāt. . ."

„Gan jau izrunāsimies turpu un atpakaļ. Mums priekšā visa bezgalīgā mūžība;. Drīzāk jāsāk baidīties, ka beigās nepietrūkst ko runāt," steidzās piemetināt Jērs, lai sirmā aalva sakautrējusies neatrautos atDakaļ.

„Es gribēju vienīgi atgādināt jūsu vakardienas solījumu par šīsdienas viešņu, lai jūs to neaizmirstu."

„Solījumu paT mani?" pārsteigta izsaucās Vizbulīte. „Un man tas laikam pašai nemaz nav jāzina?"

„Mēs līdz tam vēl nebijām tikuši," taispojās Antiņš. „Bez tam, es apsolīju tikai tā — pa pusei, jo skaidri nezināju, vai jūs maz protat . . ."

„Protu ko?"

„Koklēt."

„Un ja es prastu?"

,.Mēs būtu priecīgi klausītāj ies," sarunā (laikam nojauzdams, ka tā varētu kļūt bīstama) veikli iejaucās viesnīcnieks. „Un ļoti ceru, ka, šo vēlējumos izteikdami, nebūsim jūs, Saktas jaunkundz, pārāk apgrūtinājuši. Tā sakot, vakar piespiedām Jēra kungu pie sienas, ka viņam citas izejas nebija, kā apsolīt savā vietā jūs."

„Mani savā vietā?"

„Jēra kungs ļoti nožēloja, ka nevarot pats mums parādīt, kā skanot viņa kokle. Latviešiem esot nerakstīts likums, ka kokli drīkstot skandināt tikai tautas tērpos ģērbušies spēlmaņi."

Brīdi likās, ka Vizbulīte atkal nespēs novaldīt smieklus, ne mazāk skaļus kā nupat, kad Pufijs, piecēlies pakaļkājās, kareivīgi maršēja blakus Šveikam. Tak šoreiz viņai izdevās savaldīties. Antiņu gan nekavēdamās apveltīja ar tādu skatienu, ka nabags būtu ielīdis zemē, ja debesīs būtu zeme, kur ielīst. Atlika tikai cerēt, ka tautiete iežēlosies par viņa neērto stāvokli. „Tā tas iznāca. Kokle ir, bet spēlēt nevaru."

„Tad jau esmu bijusi ļoti tālredzīga, ierazdamās debesīs tautas tērpā. Citādi Pazudušajā jērā neviens tagad nedzirdētu, kā skan latviešu kokle."

„Tātad būsit tik mīļa un spēlēsit?" pārjautāja viesnīcnieks, it kā gribēdams pārliecināties, vai pareizi dzirdējis.

„Ko citu lai dara, kad esmu, pašai nezinot, jums jau apsolīta," teica Vizbulīte un, uz Antiņu paskatījusies, smaidīdama vēl piebilda: „Manai spēlei gan nebūs nekā no tās meistarības, kādu jums varētu parādīt Jēra kungs. Biju koklēšanu tikai nupat sākusi mācīties."

Un Jērs kā dundurs pie sevis nodūcās: „Vai viņai to vajadzēja teikt? Taču laikam pat visideālākās sie-

vietes bez tādas paķircināšanās nespēj iztikt."

Bet čechu mūzikanti, kas pa gabalu bija klausījušies viņu sarunā, sauca viens aiz otra: „Tas nekas! Tas nekas! Mēs jau arī neesam nekādi profesionāli. Pazemīgi mūzikas mīlētāji amatieri, kas ar savu mūzicēšanu visvairāk prieka sagādā paši sev."

Antiņš slaidiem kāju stiepieniem skrēja augšā pa kāpnēm pēc kokles. Skrēja un priecājās, ka viss sagadījies tā, ka labāk nevarēja vēlēties. Kamēr Vizbulīte lejā koklēs, viņš brīdi pasēdēs pie televīzijas aparāta, lai uzzinātu, kas noticis ar Ragnu. Ja viņa vēl tagad būs dzīva, tad bēda maza — dzīvos. Ja nebūs — tad, ko tad? Pēc iespējas ātrāk ir jātiek pie skaidrības, lai nesāktu griezties galva. Un viņš pa galvu, pa kaklu nodrāzās lejā ar kokli, lai steigtos atpakaļ, Vizbulītei pateicis, ka viņam vēl sakārtojama paklaidā atstātā istaba.

Antiņš steidzās, negribēdams pārāk ilgi būt prom no koklētājas. Laikam tāpēc šoreiz likās, ka gaisma zibbilžu lūkas stiklā zibinājās pārāk ilgi un gausi, ļoti gausi noskaidrojas apjaužamo lietu apveidi. Beidzot viņš varēja pateikt, ka redzamā telpa ir gaitenis. Un citur nekur kā slimnīcā, jo šurpu un turpu staigāja cilvēki baltās drēbēs, pazuzdami te vienās, te otrās durvīs. Pa kurām, meklēdams Ragnu, lai zina ieiet?

Piepeši šķita, ka neredzama roka satvertu un vadītu viņa skatienu pa kādas žēlsirdīgās māsas pēdām. Pavērusi pusvirus atstātas durvis plašāk vaļā, māsa kaut ko pavaicāja, tad aizlīgoja tālāk pa gaiteni. Bet viņš nu ieraudzīja Ragnas melno matu kodeļu uz balta spilvena. Dzīva! Viņa vēl bija dzīva, galēdama taisna kā lineāls, virs segas sakrustotām rokām. Tātad ātrās palīdzības vāģis, par spīti lēnajai gaitai, bija paspējis atskriet laikā.

Tas tad arī bija viss. ko Jērs par pašnāvnieci vēlējās uzzināt, un nu ar mierīgu prātu būtu varējis atgriezties, kurp vilktin vilka viņa sirds. Skaļās čechu balsis lejā jau bija apklusušas, ļaujot saklausīt pazīstamas tautas dziesmas meldiju. Bet Ragnas nekrāsotā mute, kādu to bija redzējis agri no rītiem, bālajā sejā piepeši sakustējās un izdvesa: „Cilvēki tomēr ir nežēlīgi."

Antiņš satrūkās. Kam viņa to teica? Vai Ragna ar kādām, aizapziņas maņām būtu uztvērusi viņa skatienu? Bērnībā bija dzirdējis sievas runājam, ka uz dzīvības

un nāves robežām stāvējuši cilvēki esot spējīgi nojaust garu klātieni.

Taču tūliņ jau uzzināja, ka gultā gulētāja tur nav viena. Pieputējušā balsī, kādas palaikam ir stipriem smēķētājiem, viņai kāds atbildēja: ,.Man gan liekas, ka tev nav iemesla to apgalvot."

Tā šķita dzirdēta, pazīstama balss. Un Antiņš, stipri piedomādams, paplašināja savu redzes aploku tā, ka varēja pārskatīt visu slimnieces istabu.

Nu viņš ieraudzīja Bārdiņu, kas sēdēja pie gultas uz balta krēsla, nevarīgi sagumis, nošļauktiem pleciem un nokārtu galvu. Bija atnesis pat puķes, kas vēl stāvēja no papīra neiztītas.

Bet Ragna, nekustīgām acīm griestos skatīdamās, spītīgi turpināja: „Ar kādām tiesībām cilvēki neļauj izbeigt dzīvību tiem, kas paši to vēlas? Es taču piederu pati sev, nevienam citam. Un tāpēc man nevienam nav jāprasa atļauja, ko drīkstu vai nedrīkstu darīt ar sevi. Ja es pēc pašas gribas neesmu ienākusi pasaulē un ar savu gribu nevaru no tās aiziet, kas tad ir brīvība? Varmācīga patvaļa iejaukties citu likteņos? Kā jūs to esat darījuši, izsūknēdami man no kuņģa labprātīgi ieņemto nāves miegu."

„Tu esi salasījusies Gunti Zariņu vai citus kādus eksistenciālistus," skaļi nopūtās Bārdiņš un izvilka no kabatas cigarešu turzu. Tik daudz vēl saprāta viņam tomēr bija. lai atjēgtos, ka slimnīcā nedrīkst smēķēt. Un iebāza roku atpakaļ kabatā.

„Ko citu es būtu darījusi, ja pēdējā laikā tu mājās nebiji sagaidāms," Ragna teica griestiem.

Bet Bārdiņš atbildēja: „Tu varēji gleznot."

„Ari pa naktīm?"

„Nu tas ir cauri. Ja vispār kaut kas ir bijis, par ko tev vajadzētu uztraukties. Viņa man nebija vairāk nekas kā pudele viskija dzērājam, bez tam vēl viduvējas mar-kas. Vai ari kā cigarete, ko izsmēķējis aizmet."

„Tāpat kā es."

„Nerunā niekus. Tu esi speciāla, pavisam speciāla. Tu taču saproti kaut ko no mālēšanas, es ar tevi varu parunāties kā ar cilvēku."

„Tik ļoti speciāla, ka dzīvo ar mani kā sievu, to visiem noliegdams."

„It kā ar to būtu jālielas, kā abi mēs dzīvojam Kas citiem tur daļas? Tu pati tā kādreiz domāji."

„Tā domādama, nebiju iedomājusies, kā savu ērto nelaulāta vīra brīvību tu atļausies izmantot."

„Es tev jau teicu, ka tas ir cauri."

„Līdz nākamai reizei."

„Ak tad tādas tās lietiņas! Skaisti gan!" mundri iesaucās Antiņš un ļāva izdzist Ragnas un Bārdiņa attēliem stiklā. Viņam derdzās vēl tālāk klausīties abu paklīdeņu ķildā, kas jau bija ļoti daudz atklājusi par abu nelikumīgajām, no pasaules acīm slēptajām attieksmēm. Ar to pilnīgi pietika, lai viņš uz visiem laikiem justos atbrīvots no Raqnas. Ar citu vīrieti vienā gultā grēcīgi gulošai sievai vairs nebija nekādu tiesību uz savu vīru, arī tad, ja viņa, miega zāles atkal sarijušies, jau rītdien nomirtu un ierastos debesīs. Ja tāda nepārtraukta laulības pārkāpšana bija pietiekams iemesls laulības šķiršanai uz Zemes, tad debesu likumi nedrīkstēja būt necilvēcīgāki. Ir tikai kaut kur jānoskaidro un jāuzzina, kā šādas lietas kārtojamas saskaņā ar debesu debešķīgajiem likumiem.

Antiņš spara pilns piecēlās un sāka domādams staigāt pa istabu. Domāja, domāja, līdz izdomāja. Skaidra lieta, ka par laulību būšanām — kā laicīgajām, tā debešķīgajām — vislabāk informēti arī debesīs būs mācītāji. Pa ceļam uz Pilsētu Pilsētu, kur abi ar Vizbulīti dosies, iegriezīsies kādā baznīcā un prātīgi aprunāsies. Kaut nu tikai negadītos uzdurties kādam aplam niknam priesterim ar krama sirdi, kas cita nekā nezina, kā šķilt uz visām pusēm dusmības dzirksteles.

„Jā, tā būs jādara." Antiņš pats sev paziņoja lēmumu, aiztaisīja uz gultas vaļā atstāto koferīti un nolika pie sienas. Viņš gan zināja, ka Vizbulīte viņa istabā neienāks, taču kārtībai bija jābūt. vcri kāds to redz vai neredz. Tā tas bija viņa dabā. Un viņš no saviem pa daļai iedzimtajiem, pa daļai mātes attīstītajiem tikumiem nedomāja atteikties arī debesīs.

Pēc skaņām spriežot, kas kāpa pa kāpnēm augšup no lejas, koklei jau bija pievienojušies citi mūzicēšanas rīki, gan pūšamie, gan stīgu. Acīm redzot, čechu spēlmaņi ilgāk nebija spējuši nociesties, neparādīdami arī

savu māku. Bet kādu meldiju viņi tur spēlēja? Tā taču skanēja gluži latviski. Un Antiņš sāka vilkt 'līdz. Nu kā tad: Pūt, vējiņi, dzen laiviņu ... Tad jau Vizbulītei ir skolotājas talants, tik īsā laikā samācīt sveštautiešus spēlēt latviski, un viņa varēs, tāpat kā Andrejs Jansons Ņujorkā, savākt kokļu ansambli latviešu koptajā savā kaktiņā, savā stūrītī zemes, kad būs tur abi apmetušies uz mūžīgu dzīvošanu.

Lejā nokāpis, Antiņš gribēja pierauties pie sienas, lai neiztraucētu spēlmaņus, bet tievais vijolnieks ar p^1a-kanajām, krūtīm un garo kaklu bija viņu jau pamanījis un izrāva vijoli no pazodes: „Mēs spēlējam jūsu Moldāvu, kas tāpat kā mūsējā tekot cauri jūsu Prāgai, tas ir, es gribēju teikt — jūsu galvas pilsētai Rīgai/'

To ari Vizbulīte Sakta bija paguvusi čechiem pastāstīt. Un Antiņš smaidīdams atbildēja tādā pašā garā: „Garām mūsu Hradžinai, pār kuru lepni plīvoja sarkanbaltsarkanais karogs.''

„Austrijas karogs?" brīnījās čechs.

„Kas par Austrijas karogu? Tas ir mūsu pašu karogs," sauca Jērs, cita nekā nezinādams ko atbildēt.

Vizbulīte zināja paskaidrot, ka Austrijas karogam visos krāsu joslas esot vienāda platuma, bet Latvijas — baltā vidus svītra šaurāka. „Par to es jūsu tautiešiem esmu jau stāstījusi — pareizāk sakot — izmisusi pūlējos iestāstīt, lai dažus nevainīgus latviešus paglābtu no piekaušanas vai vēl ļaunāka likteņa — koncentrācijas nometnes."

„Kā? Es tiešām nesaprotu. Mani tautieši vajājuši jūsu tautiešus krāsu dēļ? Tikai tāpēc, ka noturējuši Latvijas karogu par Austrijas karogu?" brīnījās čechu vijolnieks ar plakanajām krūtīm un garo kaklu. Vairāki citi mūziķi reizē ar viņu neticīgi nogrozīja galvas.

„Pēc otrā pasaules kara Sudetijā notika visādas neiedomājamas lietas. Mēs kā laikus tālāk neaizmukuši bēgļi tur daudz ko neaizmirstamu redzējām. Ja kādam būtu patika paklausīties, kā krāsu dēļ var iedzīvoties nelaimē, es varu pastāstīt," piedāvājās Vizbulīte.

„Lūdzu, lūdzu, pastāstiet!" sauca vairāki čechi reizē. „Mēs par mūsu tēvzemi tik daudz viens otram esam stāstījuši, ka visus stāstus vārdu pa vārdam zinām no

galvas, un tiem, kas tos par jaunu pārstāsta, ir krietni jāuzmanās, lai kaut ko nesagrozītu. Būtu jauki, ja jūs nu varētu pastāstīt par laiku, kad mūsu kājas tur labo zemi vairs nemina. Cik krietni turējušies mūsu tautieši? Droši vien tāpat kā agrāk Šveiks."

„Diez, vai tomēr vajadzētu . .bikli iebilda ducīgais čellinieks, kam zoda vispār nebija vai arī viņš to bija pierāvis pie kakla, savu kurpju purngalos glūnēdams: „Es tai laikā vēl nebiju miris un zinu, ka ne visu, kas toreiz notika, ir patīkami debesīs atcerēties."

Bet bezzodainā čellista pakluso iebildumu tautieši čechi ar atkārtotiem lūgumiem pārkliedza. Un Vizbulīte Sakta sāka stāstīt:

„Tās bija drausmīgas dienas un naktis, kad ienāca krievi. Kliedzieni. Šāvieni. Sieviešu vaimanas. Zvēriski uzvarētāju rēcieni. Pa ielas vidu, tāpat kā kādreiz žīdus, čechi dzina vāciešus ar baltām lentēm ap roku. Ja kāds to nebija aplicies, miliči aizturēja un piekāva. Ne pa jokam. Piekāva tā, ka apdauzītais tik tikko vairs spēja turēties kājās. Tāpēc katrs nevācietis uz ielas kaut kā centās parādīt, ka viņš nav vācietis, lai patruļas viņu neapstādinātu. Čechi atgūtā pašapziņā valkāja savas nacionālās krāsas. Krievu gaidītāji lepojās ar sarkano. Un arī mums, latviešiem, ienāca prātā piesprausties savas sarkanbaltsarkanās krāsas. Daži tās pat apšuva svārku piedurknēm, lai būtu jau pa gabalu saskatāmas. Visi domājām, liks mums mieru. Bet notika tas. ko nebijām gaidījuši — čechi ņēma mūs ciet ar tādu pašu niknumu kā vāciešus. Kur tādi austrieši piepeši esot radušies? Vēl nesen lepojušies ar piederību pie vācu koptautas. Lai nu kopā ar vāciešiem saņemot pelnīto. Taču par dabūtajām zilajām acīm mums bija vismazākā bēda. Aizdzīšana uz koncentrācijas nometni varēja beigties daudz bēdīgāk. Tur sievietes atdalīja no vīriešiem un ievietoja atsevišķās telpās krievu izpriecām. Tāpēc — kā nu mācēju — lūkoju aizturētājiem iestāstīt, ka neesam austrieši, bet latvieši, un līdzīgas karoga krāsas ir tikai sagadīšanās. Nezinu gan, vai man tas būtu izdevies — jūsu tautieši piepeši vairs neprata vāciski — ja mūsu vidū nebūtu gadījušies daži tādi, kas varēja runāt krieviski, ar visiem lamu vārdiem. Un notika brīnums. Krievu valodas skaņām, pie-

mita tāds maģisks spēks, ka mūsu vajātājus vienā mirklī pārvērta par draugiem ..."

„Tad jau — laikam vācu okupanti būs bijuši ļoti neganti," „vijolnieks lūkoja aizbildināt savus tautiešus, taču likās, ka nūle dzirdētais viņu nav iepriecinājis. Tāpat kā pārējos čechus, kas sēdēja klusēdami.

Un būtu varbūt iestājies neērts klusuma bridis, ja sirmais viesnīcnieks neatrastu izlīdzinātājus vārdus: „Redziet nu, cik tas ir labi, ka visi esam, debesīs. Nav mums vairs jānaidojas ne par karogiem, robežām vai valodām."

„Es nemaz nedomāju kādam kaut ko pārmest," pietvīkusi teica Vizbulīte Sakta. „Gribēju tikai pastāstīt, kā mums kļūmējās ar pazīšanās zīmēm. Un ne jau visi čechi bija tādi, kas skrēja pa ielām, sizdami vāciešus ..."

„Nezinu gan, ka kādam par kariem varētu būt patīkamas atmiņas," teica Antiņš un uzsmaidīja čechu klusajām sejām. „Lai tādu nejauku karu vairs nebūtu, visus ģenerāļus vajadzētu pārskolot par mūzikantiem."

„Taisni tā, Jēra kungs! Taisni tā vajadzētu darīt!" atdzīvojies sauca vijolnieks ar plakanajām krūtīm un garo kaklu. „Visas Eiropas tautas tad vairāk vērības pievērstu tam, kā vienai ar otru labāk saskanēt. Un tāpēc arī mēs vēl varētu kaut ko uzspēlēt ar Saktas jaunkundzi kā solisti."

„Jā, spēlēsim!" nu bija kļuvuši atkal runīgi arī citi čechi.

Taču Vizbulīte domāja, ka šoreiz pietiks, un atdeva kokli Antiņam. „Kādu citu reizi, kad atkal tiksimies. Es nemaz vēl neesmu varējusi parunāties ar savu ilgāku laiku neredzēto tautieti."

,,T5 tas ir. Mēs šodien debesīs abi tiekamies pirmo reizi. Tāpēc ceru, ka jūs mūs sapratīsit un atvainosit, ja tagad atvadīsimies no jūsu skanīgās sabiedrības," teica Antiņš un (gandrīz vai tikpat galanti kā Šveiks) paklanījās.

Klanījās arī čechi ar visiem saviem mūzikas rīkiem. Un Vizbulīte, pēc Eiropas paražas no viņiem atrokoda-mās, vēl piebilda: „Bija tiešām jauki kopā paspēlēt."

Par atpūtas dārzu izveidotajā viesnīcas pagalmā izgājuši, viņi apsēdās nomaļākā nostūrī zem krāsaina

saulsarga, un Antiņš sāka krekšķināties, skaidri likdams saprast, ka gatavojas runāt, teikt kaut ko ļoti svarīgu, kas tik vienkārši nav pasakāms.

Laikam tāpēc Vizbulīte, viņa rokai savu uzlikusi, smaidīdama teica: „Brītiņu pasēdēsim tāpat, paklausīsimies debešķīgajā debesu klusumā. Vai mēs, Ņujorkā dzīvodami, varējām iedomāties, ka ir kaut kur klusums?"

Nekāda lielā klusuma gan nebija arī te. Čechi atkal bija sākuši čīgāties, un aiz zelta ziediem ziedošā krūma atskanēja pazīstamas balsis.

„Es jau domāju, ka tu to atcerēsies — dienu, kad abi blakus stāvējām pie altāra. Taisni to "

,.Vēl jau bija citas dienas."

„Un tās tu arī atceries?"

„Tikpat labi."

„Kādas tad?"

„Kad cepi lielajā krāsnī maizi. Pirmo reizi — mūsu mājā. Un vaigi tev dega vēl sarkanāki par oglēm krāsns karstajā mutē."

„Jā. es arī atceros, kā tu, pie galda sēdēdams, manī izsalcis skatījies."

,.Tās tur ir abas ļoti laimīgas, laimīgu zemes mūžu nodzīvojušas dvēseles, kam prieks atcerēties katru dienu," gandrīz vai godbijīgi iečukstējās Vizbulīte.

Un Antiņš gribēja pastāstīt, ka abas laimīgās dvēseles vakar viena otrai teica taisni to pašu, vārdu pa vārdam, bet viņa mīļā jau turpināja: „Un ir jau arī ko atcerēties — tādiem, kas abi kopā cepuši maizi . . ."

„Nē, maizi, diemžēl, mēs nevarēsim cept. Ko tur lai dara. ka tādas lietas debesīs nav iespējamas. Bet man vēl tagad kādreiz, par tikko izceptu maizi domājot, uznāk kārums iekosties siltā ņukā."

„Tad jau — žēl. ka manu maizi neesat nogaržojis."

„Vai tas nav traki? Pašam nu būtu maizes cepēja, bet ne vairs cept, ne ēst."

„Ir jau sievietei kaut kas vēl cits, ko — kā pats reiz teicāt — esat meklējis", un laikam Vizbulīte pati satrūkās par to, ko bija izteikusi, jo atrāva savu roku no jaunekļa rokas.

„Kā nu ne — bize! Un jums tā ir!" priecīgs izsaucās Antiņš, tūliņ gan izsaucienu papildinādams ar nopietnu

paskaidrojumu: „Protams, ar to es domāju visu to, ko bize pārstāv — latvisko tikumu pasauli."

„Ļoti jauki, ka jūs to neaizmirsāt pieminēt. Varbūt tad atcerēsities arī manu jautājumu . •."

„Vai nu prāts, ka es to būtu varējis aizmirst! Es šo jautājumu jau biju gaidījis, visādi izdomādamies, ko jums atbildēt."

„Un esat izdomājis?"

„Tad vēl nebiju, kad jūs man jautājāt," godīgi atzinās Antiņš. „Man vēl vajadzēja noskaidrot dažus ļoti svarīgus apstākļus, par kuriem man nebija nekādas skaidrības."

„Laikam tāpēc pazudāt, pamezdams mani ar kokli čechiem?"

„Taisnību sakot, jums taisnība. Pazudu ar nolūku iemest steidzīgu pārtelpas garskatu manas bijušās sievas laicīgajā dzīvē."

„Jūs teicāt — bijušās?" Vizbulīte Sakta ar satrauktu interesi jautāja.

,.Esmu no Ragnas morāliski atbrīvots, uz mūžu mūžiem, jo viņa jau labu laiku dzīvo kā vīrs un sieva ar citu vīrieti. Tas gan nav viņai pēc likuma klāt pielaulāts, bet fakts ir fakts, un to par pietiekamu laulības šķiršanas iemeslu vajadzētu atzīt arī debesīs."

„Ja tikai jūs šo faktu kaut kā varēsit pierādīt."

„Nodošu lietu eņģeļu izmeklēšanas dienestam, lai savāc par nešķīstību vissīkāko izziņu. Bet — kas zina — varbūt ka ir jau savākta un debesu kartotēkas kartītēs ierakstīta, tāpat, kā bija par mani, ka es . .." Un Antiņš, stāstīšanā aizrāvies, tik tikko nekļuva par daudz pļāpīgs.

Vizbulīte laikam pārdomāja kaut ko ļoti nopietnu, jo neteica vairs ne vārda un skatījās tālumā, kur bezmākoņu apvārsnim lēni tuvojās viena no debesu saulēm.

Domātāju netraucēdams, brīdi paklusēja arī Antiņš, tad saņēmies apņēmīgi teica: „Es savu lietu nokārtošu šā vai tā. Ir tikai jāizgudro, no kura gala ķerties klāt. Varbūt vispirms derētu aprunāties ar kādu mācītāju. Par šādām lietām viņiem būs bijis laiks izdomāties no visām pusēm, jo te jau mācītājiem ir viegla dzīve — nav ne bēru, ne kristību. Laulāties gan laikam laulājas arī debesīs, jo kā citādi vientuļas samīlējušās dvēseles debesīs pa godam varētu dzīvot kopā."

,.To arī katrā ziņā vajadzētu pie mācītāja noskaidrot,” atdzīvojusies teica Vizbulīte un laikam viegli pietvīka. Vai ari tas bija rietošās saules sārtums, kas skaisti atblāzmojās viņas vaigos. „Šodien tomēr ir par vēlu doties tālāk. Atliksim to uz ritu. Pazudušajā jērā vēl kāda istaba varbūt būs briva."

„Es to nokārtošu!" atsaucās Antiņš un priecīgs, ka Vizbulīte Sakta izlēmusi doties tālāk kopā ar viņu, aizsteidzās pie viesnīcnieka. Cik vienkārši viņa to pateica, dažos šķietami nenozīmīgos vārdos. Bet viņam tie nozīmēja daudz — dzīves visskaistāko ceļojumu, kas sāksies tūliņ, jau rītdien.

ASTOTĀ NODAĻA

II ik skaistu izvadīšanu no Pazudušā jēra viņi nudien nebija gaidījuši — ne Antiņš, nedz Vizbulīte, savu kopā staigāt nolemto debesu ceļu reizē ar visu četru saulīšu lēkšanu uzsākdami. Varēja domāt (un viņi tā ari domāja), ka citi viesnīcas iemītnieki vēl saldi gulēs, tik agrā rīta stundā. Bet nekā.

Tiklīdz ko abi kā zagšus aizgājēji bija tikuši pie āra durvīm un ļoti piesardzīgi gribēja izlaist sevi laukā (tā, lai kādu neatmodinātu), viņus pagalam pārsteigtus apstādināja klusu vijoļu spēlēta pazīstamas dziesmas meldija. Tā pati meldija, ko vēl vakardien Vizbulīte bija mācījusi čechiem: „Pūt, vējiņi, dzen laiviņu . . /'

Kas cits to tagad mūzikas istabā varētu soēlēt? Bet kā gan čechi bija uzzinājuši, ka jaunie latviešu draugi tik agri posīsies prom? Droši vien no viesnīcnieka, kam bija pateikts zināšanai, ka ap sauļu lēktu abas aizņemtās istabas būs atkal brīvas.

Lai nu kā, bet čechu agrā piecelšanās bija tik ļoti sirsnīgs draudzības apliecinājums, ka jūtīgajai latviešu jaunavai tautas tērpā sasprāga acīs asaras, un viņa jau gribēja steigties, lai Pūtvējiņa spēlētājiem pateiktos. Tomēr palika negājusi. Ko spētu pateikt vārdi? Tieši visdziļāko saviļņojumu brīžos tie dažkārt izskan neapskaužami banāli. Bez tam, čechu spēlmaņi — it kā to zinādami — paši vairījās viņiem rādīties un palika neredzami mūzikas istabā.

Tādēļ Vizbulīte, bridi pastāvējusi un acis kabatas drāniņā nosausinājusi, tikai parāva Antiņu pie piedurknes: „Iesim nu! Iesim! Citādi es vēl sākšu gauži raudāt."

Antiņš atvēra durvis un pats pa priekšu izgāja uz ielas. Kā jau vīrieša cilvēkam, viņam raudiens virsū nemācās, par to nebija ko bēdāt. Šādās dvēseli aizkustinātājās reizēs viņš tikai mēdza iekrekstēties. Un ari tagad liekulīgi necentās apspiest savas pamīkstās sirds jūtu izpausmi.

Taču laikam šoreiz krekšķi viņam padevās krietni skaļāki nekā parasti, pievērsdami agro (to gan nebija daudz) garāmgājēju vērību. Un tā kāds cienīga izskata neliela auguma kungs, ar spodru degunkniebi zem kuplām uzacīm, aizstājās krekšķētājam ceļā un stingrā pavēlētāja balsī uzsauca: „Atveriet muti un parādiet mēli! Lūdzu, esiet tik laipns un ļaujiet ieskatīties jūsu kaklā"

Antiņš Jērs atgrūdās soli atpakaļ, tik tikko atmuguriski nenokāpdams no ietves, un apaļām acīm skatījās aplam nepieklājīgajā tipā kā kādā spokā. Vai lielāka bezkaunība maz bija iedomājama? Gaišā dienas laikā apturēt uz ielas svešnieku un likt, lai parāda mēli? Un tikai Vizbulītes dēļ atturējās pateikt kaut ko īsti spēcīgu. .Jūs, cilvēka dvēsele! No kurienes jūs tāds esat uzradies, ja māte jums nav mācījusi, ka mēli rādīt pieaugušam cilvēkam, svešam vai pazīstamam, nav pieklājīgi. To var atļauties tikai puikas puikiem."

„Tas ir — viss atkaras no tā, kam mēli rāda," svešais kungs ļoti lietišķā balsī paskaidroja.

„Un jūs nu būtu tāds subjekts, ko mēles rādīšana neapvainotu?"

„Jā. Jo esmu ārsts."

„Ārsts?" turpināja brīnīties Antiņš.

„Vai jūs nekad ārstam mēli neesat rādījis?"

„Esmu gan. Kādreiz bērnībā. Bet tad es biju slims."

„Un tagad domājat, ka esat vesels?"

„Kā rutks."

„Tas jums tikai tā liekas."

„Kas tur ko likties vai nelikties, ja es kopš puikas gadiem, kad mātei par lielām izbailēm smaku nost, nekad vairs neesmu slimojis. Nedzērāji un nesmēķētāji slimo daudz retāk nekā alkoholiķi un pīpmaņi. Un es — ja gribat zināt, varu jums pateikt — esmu atturībnieks."

„Manā pacientu saraķstā netrūka ari atturībnieku. Daži pat tik jūtīgi, ka nebija tādu slimību, ar kuru tie nejustos saslimuši."

„Tiem tad noteikti būs bijuši alkoholiski vecāki. Tādiem kādreiz normālu bērnu vietā piedzimstot plānprātiņi."

Ārsts pret Antiņa krietni augstāko galvu pacēla degunkniebi ar tādu skatienu, ka dedzīgais atturībnieks atrada par vajadzīgu teikto papildināt ar piezīmi par saviem vecākiem: „Mana māte arī bija atturībniece, un tēvs iedzēra tikai šad un tad, kad mātes nebija klāt . • ■"

„Un krekšķītis? Tas krekšķītis kaklā jums tikai tāpat pa jokam? Ko?” uzstājīgais ārsts nedomāja atlaisties. „Tā ir skaidra pazīme, ka jums ir iekaisusi rīkle. Tāpēc es vēlreiz jūs uzaicinu — atveriet muti un sakiet ā!"

„Pa jokam gan. Tā sacīt — psīcholcģisks ieradums, vairāk nekas."

„Tad jau jums nav jābaidās."

,.Jābaidās? No kā?"

..Ka jūsu kaklā es varētu saskatīt kādas ļaundabīgas kaites simptomus."

„Ziniet ko?" teica Antiņš pacietību zaudējuša cilvēka balsī, kas vēl mēģina savaldīties. „Visādus brīnumus es biju sagaidījis debesīs ieraudzīt, bet to nu gan ne, ka ārsti skraidīs apkārt pa ielām, medīdami slimniekus."

„Bet ko lai citu dara, ja paši tie rokā nedodas?" sarātais skumji nopūtās un sāka spodrināt brinum baltā kabatas drāniņā no acīm noņemtā degunkniebja stiklus. ..Taisnību sakot, vēl līdz šai dienai debesīs neesmu atradis nevienu slimnieku. Tādus vispār nav iespējams atrast. Neviens nekad te neesot slimojis. Skaisti, jūs teiksit. Tā tam debesīs pieklājas būt, kur visām mūžīgajai dzīvošanai nolemtajām dvēselēm ir apsolīta nepārtraukta svētlaimība bez kādām kaitēm,. Zemes dzīvē visi pietiekami izslimojušies un cietuši, lai te vēl mocītos. Ir jau tiesa. Bet vai kāds ir padomājis par mums, nabaga ārstiem? Kā mēs lai debesu valstībā varētu justies kaut drusciņ laimīgi, ja mums nav dota iespēja kaut kā izmantot garu garās studijās iegūtās zināšanas un praksi? Vai mēs lai būtu smagi centušies — kaulu nosaukumus galvā kaluši, līķus graizījuši un slimas miesas spaidījuši gluži par velti, bez kādām nākotnes izredzēm? Tāpēc debesīs tikušo ārstu apvienība priekš dažiem gadiem ierosināja, ka derētu pieļaut saslimšanu ar mazāk bīsta-

mām kaitēm. Vispirms tas ļoti veicinātu pašu dvēseļu higiēnisko modrību, tai pcšā reizē atdodot ārstiem zaudēto apziņu, ka viņi ir derīgi debešķīgās sabiedrības locekļi. Bet kādu atbildi mēs saņēmām? Plikas zobgalības, kuras negribas pat atcerēties. Tik ļoti netaisnas un mūsu stāvokli neizprotošas tās bija. Un tā nu visa mūsu — par cēlu daudzinātā dziednieku profesija — ir atstāta tūkstošgadu dīkonības nelabvēlīgajai iedirbei. Katra nevingrināta prasme agrāk vai vēlāk kļūst par neprasmi, tas ir nenovēršami. Un to apzinādamies, es joprojām vēl neesmu atteicies no galīgi neprātīgās cerības beidzot debesīs sastapt kādu slimnieku, kam būtu vajadzīga mana palīdzība un zināšanas. Arī jums — man liekas — vajadzētu tagad saprast, cik ļoti liels prieks mani pārņēma, kad izdzirdēju jūsu krekšķināšanos. Kā karsts zibens izšāvās man caur galvu: slimnieks! Slimnieks! Tepat pa rokas tvērienam krekšķina gadiem ilgi meklēts slimnieks. Un mani nekas vairs nespēja atturēt nostāties jums ceļā. Es ļoti labi saprotu, ka tas nemaz nav pieklājīgi, un jums ir neapstrīdamas tiesības dusmoties. Bet tā tas, diemžēl, ir — kā izrādās, arī debesīs — ka nabaga dvēsele, pie pēdējā cerības salmiņa ķerdamās, aizmirst, kas ir pieklājība."

Ar debesu dzīvi neapmierinātais ārsts beidzot apklusa. Un Antiņš sāka atkal krekšķināties.

..Nu, kā būtu?" smaidīdama teica viņam Vizbulīte, kas — kā likās — bija jau sākusi nojaust, kas īsti rada drauga pajocīgos krekšķus. „Varbūt jūs tomēr būsit tik laipns un pateiksit ārsta kungam ā?"

„Laikam gan, ka būšu," nokrekšķināja Jērs.

Un ārsts priecīgs atsaucās: „Kaut jūs to zinātu, cik ļoti ar savu piekāpību esat mani aplaimojis."

„Kur? Tepat uz vietas? Neieiesim labāk kādā aizdurvē?"

„Tā būtu nevajadzīga sevis apgrūtināšana. Tik agrā rīta stundā vēl ir pamaz gājēju, neviens mūs neievēros."

Arī Antiņš, apskatījies, tuvumā nevienas cilvēka dvēseles neredzēja. Pa ielas vidu savā nodabā gan pastaigājās divas kazas, bet tām patlaban bija interesantāka nodarbošanās, lai pievērstu uzmanību divkājainiem. Kādas mājas priekšas pagalma zālājā gulēja lauva un acīm smaidīdams kustināja asti, kuras gala pušķi dzenāja mīlīgs jēriņš, gribēdams tam pārlēkt. Bet katru reizi iznāca palēkties tukšā gaisā. Un abas kazas smējās, šķidrās bārdeles tricinādamas.

,,A - ē - ē - ē - ē!"

Bet tā nebija negribīgā pacienta vaina, ka a skaņa viņa mutē pārvērtās par plato ē. Tiklīdz kā muti bija pavēris, tā viņa mēlei uzspiedās koka mentīte, radīdama ne sevišķi patīkamu sajūtu. Ārsti tādās izdarībās bija apbrīnojami veikli. Un kā kādreiz bērnībā Antiņš jau gribēja atgrūst mēles spiedēja roku, kad tā pati atlaidās.

„Jums ir taisnība — jūsu kaklam nav itin nekādas vainas."

„Ko tur lai dara — tas nāk no godīgas dzīves," nopūtās Antiņš, arī noskumis, ka nav ar savu kaklu varējis iepriecināt dziednieku, kas lielā cerībā, uz pirkstgaliem pacēlies, bija par velti nopūlējies tur kaut ko aizdomīgu saskatīt. ,,Es jums jau teicu, ka esmu vesels kā rutks."

„Žēl gan." neviļus izspruka cēlās profesijas pārstāvim. „Tas ir — es domāju — ne jau par to, ka esat vesels kā rutks. Par to, saprotams, ir jāpriecājas, kaut arī es nekāds rutku cienītājs nekad neesmu bijis- Man tikai pašam sevis ir žēl, ka atkal izkūpējušas visas cerības tikt pie pacienta." Un sadrūmis ar nosvīdušu degunkniebi viņš apklusa.

Vizbulīte lūkoja abus vīriešus kaut cik uzjautrināt un. pati smiedamās (gan ne tik skaļi kā kazas), rādīja priecīgo jēriņu: „Lūk, lūk, paskatieties! Kas tā par īsti debešķīgu idilli — lauva spēlējas ar jēriņu. Un jēriņš laikam nemaz nezina — kas tas ir — bailes."

..Kas viņiem nekait?" dziednieka sejā neievilkās pat visvārgākā smaida zīmes. „Arī kustoņiem,, pat vissīkākajiem, debesīs nav jābaidās, ka netīšām varētu saslimt. Es to noskaidroju, kad vienu brīdi biju gatavs no cilvēku ārsta kļūt par lopu ārstu. Tāpat kā mans slavenais kollēga Dūlitls. Jūs droši vien viņa brīnišķīgās piedzīvojumu grāmatas būsit lasījuši?"

,.Es jau sen kā bērnu grāmatas vairs nelasu," atsaucās Antiņš.

Un spožais degunkniebis zibsnīdams pagriezās uz viņa pusi: ,,Ixabas bērnu grāmatas ir tādas, ka tās ar tikpat lielu prieku var lasīt kā lieli, tā mazi lasītāji.

Un ja kādā pieaugušajā nekas nav saglabājies no bērna, tad tas nekad nav bijis jauns.''

„Viņš jau pats to tikai negrib atzīt, ka viņā ir lielāka bērna dvēsele nekā dažam bērnam," iedrošinājās iebilst Vizbulīte, un Antiņš izbrīnījies ar sagrumbotu pieri viņā paskatījās.

„Vai es pēc tāda izskatos?"

„Jūsu kundze to tā nemaz nav domājusi, kā gribat saprast," droši vien apsvēris, ka viņam kā slimu un veselu dvēseļu pazinējam tagad ir lieliska iespēja novērst draudošu ģimenes konfliktu jau pašā iedīglī, steidzās paskaidrot pakalpīgais ārsts. Tā viņam šķita no gaisa nokritusi izdevība likt lietā kaut ko no savas profesionālās pieredzes, jo katrs labs ārsts ir ari psīchologs.

Taču jau nākamajā mirklī Vizbulīte satrieca šo nūle radušos cerību būt vajadzīgam, noteiktā balsī paziņodama: „Mēs abi esam labi paziņas."

„Skaisti! Es sāku uzstādīt nepareizas diagnozes . .. Tāds — kā redzat — ir pilnīgas bezdarbības rezultāts. Pamazām un nenovēršami kā ārsts bez prakses es sāku maitāties."

„Varbūt, ka tomēr esam — es un viņa — mēs abi viensotram — kaut kas — drusku vairāk," par nopūt-nieku iežēlojies, teica Antiņš, un Vizbulīte viņu saprata, kā bija nolasāms no viņas laipnajām acīm.

„Jūs tā sakāt?"

„Mēs abi patlaban esam ceļā pie mācītāja . .

„Tad jau — tomēr būšu nojautis un spriedis pareizi, ka abi esat . . ." un pirmo reizi pasmaidījis, dziednieks uzlūkoja latviešu jaunavu, kas bija jau paspējusi nosarkt. „Tātad jūs tikai aiz kautrības sacījāt. . ."

Vizbulīte, klusēdama un acis nodūrusi, pamāja ar galvu. Un Antiņš saprata, ka viņa par šo tematu neqrib izteikties, atklāt pilnīgi svešam cilvēkam savas sirds dziļumos glabātās jūtas. Tāpēc brīnumus redzētāja balsī iesaucās: ,.Vai jūs to mūku redzat? Tas laikam ir kāds svētais. Viņam ap galvu lido vesels putnu mākonis, sekodams katram viņa solim."

„Tas ir Asīzes Francis. Viņš katru rītu iznāk agrā pastaigā, kas, bez šaubām, ir veselīga nodarbība arī debesīs. Un putni, apkārtējo koku zaros satupuši, viņu jau gaida. Tiklīdz ko Francis iznāk no sava priekšpilsētas namiņa — viņš laikam te ir apmeties tuvo pļavu dēļ, jo pilsētas centrā māja piebūvēta pie mājas — tā putni gavilēdami steidzas viņam pretī un drošākie nebaidās nomesties viņam uz pleciem un pat uz galvas," stāstīja ārsts.

Un viņi visi apstājušies skatījās, kā sirmais vīrs brūnā plīvojošā tērpā, baltu virvi ap vidu apjozis, putnu mākoņa pavadībā aizgāja pa pļavu. Uz viņa augstu paceltās labās rokas plaukstas tupēja sīks putniņš, un šķita, ka svētais Francis ar viņu sarunājas.

,.Acīm redzot, putni ir tikpat uzticīgi kā suņi. Jo te jau Francim nav ne maizes drupatu, ne graudu, ko spārnainajiem draugiem pakaisīt, lai tos pie sevis pielabinātu," domāju Antiņš.

„Arī es, ja mums, latviešiem, nebūtu pašiem savs kaktiņš, savs stūrītis debesu, labprāt te apmestos uz pastāvīgu dzīvi, jo pļavas un dārzi starp atstatu celtajām mājām te pienāk pie ielas, ļaujot justies tik brīvi kā laukos. Var vienā mierā nogulties kāda koka ēnā vai kailām kājām tupēt uz akmens, kā tur tas vīrs ar garo degunu, kas lasa bērniem priekšā grāmatu. Un viņā uzmanīgi klausās ari daži eņģeļi, bērnu pulciņā iejukuši."

„Tas ir pasaku lielmeistars Ansis Krišjānis Ander-sens. kas katru gadu nenoguris apstaigā bērnu patversmes. Tā baltā māja — aiz sudraba cipresēm — ar lēzeno jumtu, ko ērti var izmantot kā sauļotavu, ir šīs priekšpilsētas bērnu pils. Tur dzīvo debesu mūžīgie bērni," zināja pastāstīt jaunais paziņa.

„Mūžīgie bērni?" brīnījās Vizbulīte.

Un arī Antiņš brīnījās: „Kā? Vai tad viņi par lieliem pieaugušiem cilvēkiem nekad neizaug?"

„Cilvēka izaugšanai ir vajadzīgs Zemes klimats un dzīves apstākļi. Bēdas, ciešanas, darbs, grūtību pārvarēšana un blakus veiksmēm arī neveiksmes — visi šie laicīgās dzīves komponenti, no kuriem tik ļoti vēlējāmies būt atpestīti — un tagad esam — ir tomēr nepieciešami cilvēciskās būtes veidotāji par pilnvērtīgu peisonību. Ar priecīgām rotaļām vien bērni par pieaugušiem nekļūst."

„Varbūt, ka tas ir skaistākais, ko vispār varam vēlēties — mūžīgi mūžam palikt par bērniem. Kristus jau arī teicis: laidiet tos bērniņus pie manis, jo tiem pieder debesu valstība," domīga runāja Vizbulīte.

,.Bet viņi paši — šie mūžīgie bērni — nemaz tā nedomā. Ja vēlaties redzēt, kā viņi tai pilī dzīvo, iesim paskatīties. Es šad un tad tur iegriežos, gan itin nemaz nevēlēdamies atrast kādu slimnieku, jo lai par ko, par to es debesis esmu visvairāk laimīgs, ka vairs nav jāredz grūtu slimību mocīti bērni. Bet viņi ir priecīgi par katru ciemiņu. Vai ieiesim?"

„Labprāt, es bērnus mīlu." atsaucās Vizbulīte, kad viņi runādami jau bija pienākuši pie lielā akmens, uz kura basām kājām tupēja Andersens un lasīja biezu grāmatu.

„Paga, paklausīsimies!" teica Antiņš un apstājās. „Man tā Andersena lasītā pasaka liekas pazīstama."

Un viņi visi trīs apstājās (arī klāt pieklīdušais dziednieks) kopā ar bērniem un eņģeļiem paklausīties, ko uz lielā akmens tupošais baskājis lasa. Viņš, kā varēja noģist, bija jau labu laiciņu lasījis un tagad turpināja:

,.Bet kaķītis nevarēja samaksāt parādu, un melnais runcis paņēma dzirnavas. Naktī viņš pārnāca no pils pagraba ar visu naudas lādi, kuru, acis bolīdami, nesa seši velni — tik smaga tā bija. Labie vīriņi, rūķi. lielās bailēs aizbēga pa vecām peļu un sermuliņu alām, pamezdami uz kāpnēm savas koka tupeles. Bet dzirnavās nakti bija dzīres. Velni dejoja ar raganām, un rītā ape-nīši ap lodziņu bija nokārušies un apsviluši — raganas, prom laizdamās, bija aizdedzinājušas tos ar savu karsto elpu. Nemīlīgas nu izskatījās dzirnavas. Ūdens rūca dobji un tumši zem abiem tiltiem, un visi godīgi ļaudis brauca ap tām ar līkumu."

„Jā, patiesi," atzina ari Vizbulīte. ,.Es pasaku pazīstu ļoti labi. Vēl pēc skolas beigšanas esmu pāris reižu pārlasījusi. Tik skaista kā ir. Bet tā nu gan nav Andersena pasaka."

„Tā man ari likās. Un man pa galvu jaucas pasakas sacerētāja īstais vārds. Es tikai nevaru to dabūt uz mēles gala."

„Kārlis Skalbe," labā Vizbulīte palīdzēja atcerēties.

..Nu kā tad — Kārļa Skalbes Kaķīša dzirnaviņas!" To tikai Antiņam, vajadzēja zināt, lai sāktu rīkoties. Uz pirkstgaliem pacēlies, viņš uzsauca pasakas lasītājam ar visu plaušās ievilktā gaisa spēku: ,,Eū, Andersen, eū! Tā taču nemaz nav jūsu pasaka, ko jūs tur lasāt!"

Bērni un eņģeļi iztraucēti paskatījās uz pārdrošo saucēju, cits smiedamies, cits saīdzis, gandrīz vai dusmīgs.

Arī Ansis Krišjānis Andersens pacēla garo degunu un izskatījās ļoti izbrīnījies: „Vai esmu kādam teicis, ka Kaķīša dzirnaviņas ir mana pasaka?"

Tad viņš pagriezās pret bērniem un jautāja: „Mīļie bērni, vai es to būtu jums teicis?"

„Nē!" atsaucās vienbalsīgs bērnu koris. „Jūs mums qan teicāt, ka šorīt mēs dzirdēšot latviešu pasaku ķēniņa Kārļa Skalbes izdomātu pasaku."

„Ļoti pareizi, mīļie bērni. Jūs esat labi atcerējušies. Taisni tā es teicu. Taisni tā."

Pret pārdrošo traucētāju atpakaļ pagriezies, viņš drusku nepacietīgā, bet tomēr laipnā balsī teica: „Iedrošinos cerēt, ka jūs šis daudzbalsīgais paskaidrojums ir apmierinājis."

Cits jau sen sakaunējies būtu pazudis kā žīds pa Miķeļiem, bet ne tā Antiņš. Viņam kaut kas šai lietā vēl biia palicis neskaidrs, un tāpēc stingrā balsī atbildēja: „Tikai pa daļai."

Gauži nelaimīga Vizbulīte viņam tūliņ gan sānos iegrūda elkoni, bet slavenais dānis piespiedās noturēt sejā smaidu: „Jums būtu šai lietā vēl kādi jautājumi?"

„Būtu gan."

„Tad tikai nekautrējieties sacīt, kas uz sirds. Jautāšana ir vistaisnākais ceļš, kā tikt pie skaidrības. To bērni zina paši, bet pieaugušajiem tas kādreiz ir jāatgddina."

„Es vēl gribētu zināt, kāpēc Skalbe pats nelasa savas pasakas? Vai viņš nav aicināts? Tad ir jāziņo debešķīgajai preses biedrībai, lai protestē . . ."

„Skalbe pats nelasa gluži vienkārši tāpēc, ka viņa te nav," mierīgi paskaidroja Andersens.

„Ko jūs ar „te" domājat?"

„Protams, debesis."

„Klausieties! Jūs taču negribēsit man iestāstīt, ka Kārļa Skalbes nav debesīs. Kur citur viņš varētu būt — mūsu sirds un saules dzejnieks?"

„Ellē."

Antiņš bridi palika bez valodas, tad sāka nedabīgi skaļi smiesties: „Nu gan jūs stāstāt pasakas. Galu galā — ko citu no pasaku stāstītāja var sagaidīt kā pasakas."

„Nekādas pasakas es jums tagad nestāstu!" Šķita, ka

Ansis Krišjānis Andersens beidzot ir sācis dusmoties. „Kārlis Skalbe pats labprātīgi nupat kā nokāpa ellē."

„Pats un labprātīgi? Tad tā ir cita lieta," nomierinājies teica Antiņš. „Bet kāpēc viņam tas bija jādara?"

„Lai sistu velnam zem deguna uz galda dūri un prasītu Latvijas tiesu un daļu. Ja cits neviens to negribot darīt, tad viņam jādarot pašam. Par to viņš reiz esot rakstījis. Un katram rakstītājam jārīkojoties saskaņā ar saviem rakstiem."

Kamēr Antiņš domādams mirkšķināja acis, Vizbulīte pastiepās viņam pie auss un čukstēja: „Tu taču atceries Skalbes veļu laika dzejoli ar spēcīgo pantu:

Nebeigs cīnīties Latvijas dēli.

Ellē pašā tie gatavi nokāpt.

Droši sist ar dūri uz galda,

Prasīt Latvijas tiesu un daļu.”

„Nu kā tad, ka atceros. Bet kas to būtu domājis, ka dzejnieks pats .. . Vai jūs maz varat iedomāties tik varenu skatu, ka viņš ar dūri triec pa elles dzini galdu tā, ka kausi gāžas apkārt un velna draugaļas izbailēs lien zem galda," atčukstēja pretī Antiņš, nemaz vairs negribēdams pievērst sev pasaku lasītāja uzmanību, kas bija pagriezies pret bērniem un piespieda aizausei plaukstu, lai labāk sadzirdētu viņu jautājumus:

„Kas tā Latvija tāda ir? Princese?"

„Vai ļoti skaista princese?"

„Un viņas pūru bija nozadzis velns?

„Mēs gribam dzirdēt pasaku par princesi Latviju!"

Ansis Krišjānis Andersens brīdi klusēja, tad atbildēja visiem jautātājiem reizē: „Ja tādu pasaku varētu uzrakstīt, tad tā būtu ļoti skumja pasaka. Velna kalpu sagrābtā Latvija ir tikpat maza zemīte kā mana Dānija, un arī tikpat liela, jo arī tai ir liels ķēniņš — pasaku ķēniņš Kārlis Skalbe. Bet nu paklausīsimies tālāk viņa pasaku, kas tāpat kā manas pasakas būtu tulkojama visās pasaules valodās. Jā, kur mēs palikām? Redzu jau redzu — esmu tai vietā, kur mani pārtrauca, ievilcis švīku ar nagu." Un Andersens, kailās kāju pēdas sev pie dibena tuvāk pievilcis, atsāka pārtraukto lasīšanu:

„Kaķītis pārgulēja to nakti siena kaudzē. No rīta, nomazgājis muti, viņš domāja, kur iet. „Vai tad es esmu

bez radiem?" viņš izslēja kupri. ,,lr aicmens rūkdams griežas pulkā, kad straume viņu nes. Iešu pie radiem." Un kaķītis gāja uz muižu. Tur viņa znots bija pagraba meistars."

„Man liekas, ka ari mēs tagad varētu iet," nedroši ieminējās uzņēmīgais ārsts. „Tas ir — ja jums patiesi būtu interese paskatīties, kā iekārtota debesu bērnu patversme."

„Es tak teicu, ka bērnus mīlu," atgādināja Vizbulīte Sakta un parāva Jēru pie piedurknes, lai viņš. ar piešķiebtu galvu pasakai līdzi aizdomājies, nepaliktu viens stāvot.

„Es jau nāku. Man tikai kļuva drusku sērīga dūša, kad klausoties ienāca prātā, ka nabaga kaķītis, ceļā dodamies, nemaz vēl nezina, kā viņam pie radiem klāsies."

„Kas to zina, vai dažam bērniņam, kas tagad laimīgi mitinās debesu patversmē, uz Zemes nav bijis vēl grūtāks liktenis pārciešams," vidū starp abiem vīriešiem iedama, domāja Vizbulīte.

,.Ne vienam vien," atsaucās ārsts. „Kā jūs jau zināsit, ir tādas palaidnīgas nelaulātas sievietes, kas tiek pie bērna, pašas nemaz to negribēdamas. Un tad ne reti ļoti nožēlojamā veidā viņas parāda, cik maigā sievišķība var būt arī cietsirdīga, spēdama pamest mazu dzīvu radībiņu bezpalīdzīgu uz ielas vai ari — kas ir vēl šausmīgāk! — pašrocīgi nomušīt."

„Esmu par to lasījusi avīzēs," nopūtās Vizbulīte. „Un katru reizi man tad ir sametusies nelaba dūša. Bet — es ceru — šiem nelaimīgajiem bērniem taču nesaka, ka viņu pašu mātes ir gribējušas tikt no viņiem vaļā?"

„Protams, ka ne. Tā taču nebūtu nekāda debešķīgā rīcība, nerunājot nemaz par cilvēcību," dedzīgi iesaucās ārsts, kas bija ari liels bērnu draugs. ,.Vai jūs to varētu izturēt — dzīvot mūžīgi mūžam, tūkstošiem, varbūt pat miljoniem gadu, ar tādu sāpīgu apziņu, ka esat bijis vecāku negribēts bērns?"

„Nē — es to nespētu — miljoniem gadu . .." apmulsusi izsaucās Vizbulīte, it kā tikai tagad īsti aptverdama, cik tādai mūžībai ir briesmīgi daudz gadu, kuņis visus vajadzēs nodzīvot. Gandrīz vai galva apreiba, par to domājot.

Ūn tā nu ari Antiņš tika pie vārda: „Laikam jau netikles — ja tās debesīs vispār ir ielaistas? — par saviem grēka augļiem neliekas zinis ari tagad?"

„Protams, ir nedaudzi izņēmumi. Bet visā visumā nerāda acis. Tāpēc adoptējamo bērnu saraksts no gada uz gadu stiepjas garumā."

„Kā? Vai tad ari te — bērnus var adoptēt?"

„Protams. Jo mātes mīlestība ne ar ko citu nav aizstājama arī debesīs."

Antiņš ievēroja, ka Vizbulīte, par bērnu adoptēšanas iespējām apjautādamās, izrāda tik patiesu ziņkāri, it kā viņai pašai nebūtu iebildumu tādā veidā tikt pie bērna. Tāpēc teica: „Tad jau, kad būsim, nokārtojušies ar mācītāju, varbūt par to padomāsim."

„Es arī domāju, ka jaunam bezbērnu pārim būtu vērts par to padomāt," atzinīgi palocīja galvu ārsts. „Jo galu galā — tā ir debesīs vienīgā iespēja, kā tikt pie bērniem. Debesu debešķīgajā vēsturē gan ir atrodamas ziņas, ka eņģeļiem dzimuši bērni, bet tas ir nolicis ļoti sensenos laikos, un jūs bez tam nemaz neesat eņģeļi . . ."

„Neesam gan," kā par brīnumu atzinās Antiņš un, paspējis jau sajūsmināties,_ turpināja: „Kas gan nekait debesīs audzināt bērnus! Ēst nav jādod. Apģērbs un apavi dabūjami par brīvu. Par to nav galva jālauza. Jāaiziet tikai uz noliktavu un jāpaņem, kas patīk. Debesu bērni laikam gan nekad nav valkājuši vecāko māsu un brāļu drānas, kā to vēl šodien dara nabadzīgākie Zemes bērni."

„Jā, debesu bērni tiešām nezina, kas ir trūkums, un tā notiek, ka viena otra jūtīgāka dvēselīte sāk pēc tā ilgoties," zināja pastāstīt ārsts, Vizbulītei par lielu lieliem brīnumiem.

„Ilgoties pēc trūkuma? To es tiešām nespēju saprast "

„Lielākā daļa pasaku sacerētāju, kā jūs varbūt zināsit, ir bijuši nabadzīgu ļaužu un tālab trūkuma cietējus notēlojuši ar lielāku līdzjūtību un sirsnīgāku mīlestību nekā bagātniekus. Un par laicīgo dzīvi tur lejā debesu bērni visvairāk uzzina no pasakām."

„Varbūt tas tā ir arī labi" domīga teica Vizbulīte, atcerēdamās vēl nesen pieredzētās kara šausmas.

Bet Antiņš Jērs turpināja vērpt tālāk pats savu domu: „Tātad debesu bērnu vecākiem paliek pāri tikai garīgās

rūpes — par topošas dvēseles aistētisku un. intelektuālu izglītošanu. Un ja mēs kādu bērnu sadomātu adoptēt, tad viņa izglītības ievirze jau no paša sākuma būtu noteikti latviska. Vai ne, Saktas jaunkundz?"

„Jēra kungs, mums vēl ir noeiams tāls ceļš, lai varētu sākt domāt — par tādām lietām."

„Cik nu tāls — līdz tuvākai baznīcai. Kas tādu gabalu ko nenoiet. Un mēs tad varēsim vienalga kādas tautības bērnu pārskolot par latvieti. Reizē ar kokles skaņām un dainu meldijām viņš sevī uzņems latviskā gara dvēseli. Dažas mātes trimdā tā ir jau izskolojušas savus krustoto tautību bērnus. Un mēs šai virzienā spersim soli tālāk, lai debesis kļūtu bagātākas ar vienu jaunu pārtautotu latvieti. Kāpēc pārtautošana lai būtu tikai lielo tautu privilēģija? Mazajām tautām caurmēra inteliģences līmenis ir augstāks nekā lieltautām."

Varēja manīt, ka Antiņa nepārtrauktā runāšana Vizbulīti diezko neiepriecina, un viņa varbūt jūsmotājam to būtu arī pateikusi, ja viņu pavadonis piepeši nepievērstu visu savu uzmanību cienījama izskata garāmgājējam.

„Sveicināts, kollēga! Kā liekas, tad jums ir ļoti nopietns nodoms aizsteigties mums garām."

„Taisni tā," uzrunātais nevaļīgi atmeta ar roku. „Pacients gaida. Jūs viņu pazīstat. Par katru nokavētu minūti uzdurs uz asās mēles gala kā sienāzi."

„Laimīgā dvēsele!" crr neslēptu skaudību izdvesa ārsts, kam nebija nekur jāsteidzas, un sāka stāstīt: „Vai jūs to dzirdējāt, ar kādu godbijīgu cienību kollēga izrunāja pacienta vārdu, un aizdrāzās tā, it kā viņu patiesi gaidītu nopietns slimnieks. Bet viņa pacients Voltērs kopš ierašanās debesīs nav bijis slims ne vienu vienīgu acu mirkli. Es to zinu, jo debesīs neviens nekad nav slimojis. Taču Voltērs laiku pa laikam atsauc pie sevis ārstus, lai tie pēc pamatīgas medicīniskas izmeklēšanas vienmēr par jaunu apliecinātu, ka viņš ir vesels no galvas līdz kājām, kā iekšpusē, tā ārpusē. Viņam nekas nesagādājot lielāku prieku kā šāds vienbalsīgs ārstu atzinums, ko atkal un atkal filozofs gribot dzirdēt kā debešķīga brīnuma apliecinājumu, jo viņu pirms laicīgās nāves nepārtraukti mocījušas vai visas zināmās un arī nezināmās kaites, tā ka vājinieks turējis sevi par laimīgu, ja kādreiz pāris stundu nejutis nekādu sāpju. Un tagad ar savu ļoti labi izprotamo psīcholoģiskas dabas untumu viņš dara laimīgus vairākus ārstus, likdams tiem darboties ap sevi. Vai jūs to varat saprast, ko tas nozīmē pilnīgā bezdarbībā pamestam ārstam, kuru neviens te neaicina pielikt steteskopu pat pie bezsugas suņa pinkainajām krūtīm? Un par to, ka pirksti lietpratīgā izmeklēšanā kādreiz atkal varētu pieskarties cilvēka dvēseles garīgajai miesai, nav ko sapņot. Mums ir ieteikts atrast debesīs kādu citu nodarbošanos vai laikpildi. Daži ārsti tad arī sākuši gleznot. Bet jums vajadzētu redzēt viņu gleznas. Draugi, kam tās ir uzdāvinātas, parasti mēdz tās noslēpt un izvelk dienas gaismā tikai tad, kad gaidāms ciemos dāvinātājs. Un es nelaimīgos apdāvinātos par to nemaz nevainoju. Jo tikai izsmalcināta medicīniska gaume spējīga īsti novērtēt, cik skaisti dabīgā lielumā vai vēl lielākas uzgleznotas kādas p’au-šas, aknas, nieres, sirds vai pūslis. Tomēr arī ārsti nebūtu vainojami, ka viņi glezno to, kas viņu profesionālo interesi saista visvairāk. Gluži tāpat dārznieki ar vislielāko prieku gleznotu puķes, ja viņiem debesīs nebūtu dārzu, ko kopt."

„Diez ko debesīs dara miesnieki? Taču jācer, ka viņus neviens nav pavedinājis kļūt par gleznotājiem . . ieteicās Jērs. kas savu runu bija jau pārtraucis, laikam pamanīdams, ka viņu neviens vairs neklausās.

„Kā — kā — kā jūs to domājāt — salīdzināt mūs, ārstus, ar — ar . . .?"

„Taisnību sakot, nekā es nedomāju," atzinās Antiņš, jo pēc ārsta balss skaņas noprata, ka ir kaut kas pateiķts aplam. „Man tikai tāpat ienāca prātā, kādas varētu izskatīties miesnieku gleznas, ja viņi gleznotu."

Viņu kājas jau čirkstināja takas zeltainos oļus, kas veda pāri zilajam zālājam uz četrviru durvīm. To platie spodrie stikli vizēt vizēja aiz baltās kolonnu rindas. Tāpēc Vizbulīte domāja, ka derētu mainīt sarunu tematu. ,.Cik skaistas balsis! Liekas, ka baltajā bērnu pilī patlaban dziedātu bērnu koris. Un, ja nemaldos, tas laikam ir Bēthovena korālis . .

„Jums par prieku varu apliecināt, ka itin nemaz nemaldāties," galanti teica ārsts, pagriezdams Antiņam muguru. „Tur debesu bērniņi uzsāk dienu ar svinīgu lūgšanas brīdi. Mēs brīvības izpratnē tik tālu vēl neesam tikuši kā jums labi pazīstamie amerikāņi, kas ar augstākās tiesas spriedumu lūgšanas brīžus skolās esot aizlieguši."

„Savās latviešu skoliņās mēs to neievērojam un turpinām turēties pie kārtības, kāda bija.-." gribēja paskaidrot Antiņš, bet abi ceļa biedri bija jau aizslīdējuši aiz durvju stikla.

Atlikās tikai pasteigties, lai laipni uzbāzīgais nezināmas tautības pacientu mednieks ar latviešu jaunavu skaistajā tautas tērpā piepeši kaut kur nepazustu. No tāda savādnieka, kas uz ielām sējās klāt pilnīgi svešām cilvēku dvēselēm, visu ko varēja sagaidīt. Un jau tagad viņš kā kāds pasaules kavalieris bija saņēmis Vizbulīti pie elkoņa.

Tad nu Antiņš atļāvās būt mazlietiņ nepieklājīgs un, no mugurpuses pienācis, iespraucās vidū. ar savu spēcīgo rumpi pastumdams sāņus uzbāzīgo roku. „Par ko jūs abi runājat? Biju palicis iepakaļ un aiz durvīm tikai redzēju, ka kustināt mutes."

„Es ārsta kungam teicu . .." stipri paskaļā balsī sacīja Vizbulīte, jo rīta svētbrīdis nūle bija beidzies un bērni čalodrrrni izvirpuļo’a uz visām Dusēm, kā no taureņu ķērāja tīkla izmukuši taureņi. ,,Es nupat teicu, ka vienam otram bērnam smaidošajās sejiņās ir ļoti nopietnas acis. Mazās mutītes čalo un smejas, bet acis nesmejas."

„Tad jau tie būs krietni vien padzīvojuši — vairākus simtus gadiņus veci bērni," domāja Antiņš.

,.Ko iūs runājat! Simtgadīgi bērni? Tas gluži vienkārši ir absurds jēdziens!" izsaucās Vizbulīte.

„Pati dzirdējāt, ko daktera kungs stāstīja — ka de besīs bērni uz mūžu mūžiem paliekot bērni, nekad par vecīšiem nepieaugdami. Un kas to zina, no kura gadsimta dažs labs te cītīgi turpina rotaļāties?"

„Patversmes pārzinis zina," pakalpīgi iejaucās sarunā sāņus pastumtais ārsts, kas par to nemaz nebija apvainojies. ,.Par katru adoptēšanai izraudzīto bērnu ieinteresētās personas no vira var iegūt vissīkākās ziņas. Arī par tiem bērnu vecākiem, kas paši joprojām domā, ka viņi ir palikuši neuzzināti. Nav tādu lietu, kas debesīs nebūtu zināmas."

„To es zinu," apliecināja Antiņš Jērs, atcerēdamies savu ne visai patīkamo sarunu ar debešķīgās kartotēkas pārzini.

„Visi bērni, pat vismazākie, ir tik iauki sakopti un uzposti kā liecos svētkos," priecājās Vizbulīte.

„Kā tad citādi? Debesīs taču darbdienu nav, tikai svētki un svētdienas," ataādināja viņai Antiņš.

„Un visām glīti saģērbtajām meitenītēm matos iesietas krāsainas lentes kā karogi. Acīm redzot, aukles ir darījušas, ko katra spējusi."

„Ne aukles, bet eņģeli," lietišķi paskaidroja ārsts, čalojošiem taureņiem aplipis. Tātad viņš te nebija rets viesis, un mazās priecīgās dvēselītes viņu gaidīt qaidīja.

„Eņģeļi?" Antiņš un Vizbulīte abi reizē nobrīnījās.

„Katram bērnam ir savs eņģelis, kas par viņu ir nomodā dienu un nakti, jo — kā būsit varbūt dzirdējuši — eņģeļi var iztikt bez gulēšanas ilgāku laiku. Kādreiz agrāk, kad gandrīz vai neierobežota vara bijusi lielajiem ercenģeļiem, arī mazajiem eņģelīšiem . . ."

„Zirdziņu! Zirdziņu! Es gribu ar tevi pajādelēt!" sauca maza meitenīte zilām acīm un koši dzeltēnu lenti matos, visu laiku kā beletdejotāja uz pirkstgaliem lēkādama un rokas gaisā stiepdama.

„Zirdziņu! Esi zirdziņš, zirdziņš!" viņai ne mazāk skaļām balsīm, pievienojās citi diedelētāji, gcm laipnā bērnu drauga svārku apakšmalā, gan bikšu stilbos ieķērušies.

Ārsts kā atvainodamies pasmaidīja: „Es uz brīdi nu jūs atstāšu, draugi. Patlaban tieku mobilizēts jauno amazoņu izjādei. Nekad šo prieku viņām neesmu varējis atteikt, kaut arī vēl joprojām man ir jābrīnās, kāpēc viņas par zirgu izvēlas mani, kad debesīs netrūkst poniju, kas ar lielu prieku katru rītu ierodas patversmē izjādelēt bērnus. Tāpat ne tīģeri, nedz arī lauvas nekad nav izrādījuši nepatiku, uz savām mugurām bērnus panēsājot- Bet šīm te meitenēm laikam šķiet, ka esmu krietni pārāks zirgs par visiem četrkājainajiem kustoņiem, kas labprāt sevi atvēlējuši bērnu rotaļām.”

Visu to manāmi steigdamies pateicis, viņš veikli nomātās rāpus, un uz viņa muguras jau nākamajā mirklī sēdēja priecīga jātniece: ,,Nū. nū, zirdziņ, sāc nu kustēties! Rikšiem, rikšiem, aulekšiem!"

„Dipada, dapada, dipada, dapada," atsaucās zirgs un sāka rāpot.

„Ziniet ko, Saktas jaunkundz?” nedroši ieminējās Antiņš. „Mēs šo brīdi pavisam labi varētu izmantot, lai

tiktu vaļā no mūsu uzmācīgā drauga. Kamēr dakteris tagad tēlo zirgu, mēs ērti varētu pazust.'*

Platas izbrīnētas acis paskatījās runātājā: »Tas taču būtu ļoti nepieklājīgi — izmantot cilvēka nedabisko stāvokli, kad viņš ir nometies četrrāpus, lai aizietu bez atvadīšanās.”

»Viņš uz divām kājām tik ātri atpakaļ netiks. Citi skuķīši ir jau sastājušies rindiņā un dīvelēdamies gaida savu kārtu, kad varēs pajādelēt dakteri.”

»Kur mums tik ļoti jāsteidzas?”

„Kā nu ne? Es domāju . .

„Vai tomēr nebūtu gudrāk, ja mēs tik agri mācītāju netraucētu? Klusajās rīta stundās viņi droši vien nododas sprediķu sacerēšanai.”

„Tas var būt,” atzina Antiņš. „Arī es kur esmu lasījis, ka garīgs darbs vislabāk veicoties rīta aqrumā. Un ar kārtīgi neizdomātu sprediķi laikam gan debesis kancelē nevar kāpt.”

„Es turklāt qribētu parunāties ar to puisīti, kas stāv Die vaļā atvērtaiām durvīm uz pagalmu un bēdīgs skatās, kā citi laukā drniskuļoias,” teica Vizbulīte un sāka virzīties pāri plašajai dižtelpcri. no kuras varēja ieiet tikpat gaišās blakus telpās. (Debesīs tādu kaktu laikam vispār nebija, kurā neiespīdētu kāda no četrām saulēm.)

Viena istaba bija piekrauta dažnedažāda lieluma lellēm. kas visas mirkšķināja dažādu krāsu acis un pašas liecās pretī mazo auklētāju augšup pastieptajām roķelēm,

„Jā, viņas jau citu neko savos mūžīgajos mūžiņos nedabūs paauklēt,” skumji nopūtās Vizbulīte, it kā arī pati par sevi iedomādama.

No otras istabas pilnā spēkā atskanēja bērnu dziedāta rotaļdziesma: „Kas dārzā, kas dārzā, eņģel's rožu dārziņā . . ."

Antiņš pastiepa kaklu un ieraudzīja, ka apkārt skrienošā bērnu riteņa vidū tiešām stāvēja spožs eņģelis un mēja ar spārniem līdzi dziesmas ritmam. „Ložņā, eņģeli, cauri zaru zariem . . .”

Trešajā istabā kā cēli gulbji blakus garās rindās stāvēja baltas klavieres, un laipnas klcrvierskolotājas ar mīļu smaidu aicināja mazos piānistus kārtējiem pirkstu vingrinājumiem. Taču laikam ne visi atsaucās, kam mīļi smai-

došie aicinājumi bija domāti. Daudzas jo daudzas klavieres palika klusas, bez spēlētājiem. Cēli baltas tās stāvēja un gaidīja mazo pirkstiņu pieskaršanos melnbaltajiem taustiņiem, gaidīja un nesagaidīja ar vientuļu skolotāju kā izsaucamo zīmi blakus. Varbūt, ka citu rītu .. .

,.Ir nu gan sliņkīši — klavierstundas pilnīgi par brīvu, nekas nav jāmaksā, un tikai daži grib tās izmantot. Ko lai dara — nav jau klāt māšu, kas dažam kūtrākajam iešautu ar plaukstu pa dibenu," teica Antiņš. „Mūsu trimdas klavierskolotājiem nav ko gausties — tie visi avīžu bildēs redzēti itin kupla skolēnu bariņa vidū."

Dejot gribētāju netrūka arī debesīs. Nākamā telpa bija līdz durvīm pilna ar zēniem un meitenēm, kas visi reizē cēla gaisā kājas, plivināja rokas kā lokanus pātagas kātus un griezās neapreibdami paši sev apkārt-Pēc balsu skaļuma, kas kā kupls skaņu mākonis vēlās laukā no kādas citas istabas, varēja droši secināt, ka ari dziedātājus ar aizdegtu lākturi debesīs nebūs jāmeklē. Taču visbiezākā bērnu drūzma ņudzinājās četru sauļu gaismas pielietajā pagalmā.

Un par to nemaz nebija jābrīnās, jo mazos patversmes iemītniekus tur gaidīja draugi dzīvnieki. Miermīlīgi bubināja poniji, draudzīgi iešņācās leopardi un lauvas omulīgi norūcās, kad sīkāki bērneļi pašu spēkiem nejaudāja uzrāpties viņiem uz mugurām un bija jāsteidzas palīgos eņģeļiem. Daži lauvas bija tik attapīgi, ka ņurdēdami nogūlās zemē, un tad ar mazajiem jātniekiem ļoti uzmanīgi slējās atkal kājās. Pie ziloņu drīzāk pelēkajiem nekā zilajiem sāniem bija pieslietas garas kāpnes (citādi līdz viņu mugurām neviens nespēja tikt), bet pa tām atļāva kāpt tikai lielākiem bērniem, kam nereiba galvas. Augšā tikuši, visi gan varēja justies pavisam droši, jo uz platajām ziloņu mugurām bija uzsietas krāsainas teltis.

Pa vidu lielajiem dzīvniekiem, kam pieklājās uzvesties ar viņu sugai pienācīgu cieņu un nopietnību, riedami jaucās suņi. aicinādami veiklākos skrējējus spēlēt sunīšus. Un ja kāds gribēja mācīties staigāt uz rokām, tam par skolotājiem saradās vesels bars mērkaķēnu.

Varēja redzēt, ka pat dzīvnieki ar aizkustinātāju sirsnību gādāja, lai debesu bāreņu patversmes bērniem nepietrūktu izpriecu. Tāpēc grūti nācās saprast, ka viens otrs rāvās sāņus un pa skumji vienaldzīgām acīm (it kā no citas pasaules) pa gabalu vēroja krāsaino ņudzekli, kas kļuva skaļāks un skaļāks, bērnu čalai jaucoties ar kustoņu balsīm.

Vienu tādu savrupnieku, ar gaišu matu cekulu, bāl* gani zilām acīm un tieviem kāju stilbiem zem samta bikšelēm, Vizbulīte bija jau noskatījusi. Piegāja viņam klāt, draudzīgi noliecās līdz gaišajam pakausim un aplika roku izstīdzējušajam kaklam: „Par ko tu esi tā saskumdi-nājies, puisēntiņ?"

Laipni uzrunātais atgrūdās tālāk nost ar tādu sejas izteiksmi, ka Antiņam skatoties likās — tūliņ, tūliņ puika pateiks kaut ko nepieklājīgu. Bet tā kā te bija debesis, tad palika neteicis nekā, tikai ar sarauktu pieri skatījās mīlīgajā traucētājā, kas nedomāja atkāpties.

„Vai tev nemaz negribas ieķerties lauvam krēpēs vai ar kailajiem stilbiem paplaukšķināt kādam tīģerim pa sāniem, kā citi priecīgie jātnieki to laiku pa laikam dara?" „Nē!"

„Kāpēc ne?"

„Katru dienu, katru nedēļu, katru mēnesi, katru gadu tie paši poniji, tie paši lauvas, tie paši tīģeri, tie paši leopardi. Galīgi apnikuši."

„Tad tev derētu pamācīties spēlēt klavieres. Tur vienmēr ir kas jauns ko mācīties."

„Negribu bungot taustiņus. Garlaicīgi."

„Ko tad tu gribi?"

„Augt es gribu. Izaugt lielāks."

,.Nav jau augšana vienmēr diezkāds labums. Lieliem gurķiem kādreiz ir cauri vidi," Antiņš nevarēja nociesties neiejaucies sarunā. „Kas vainas mūžam būt par mazu bezbēdīgu rotaļnieku? Es arī gribētu caurām dienām tikai spēlēties, bet tad par mani smietos, jo lieli cilvēki nedrīkst uzvesties kā bērni. Vai tas nav bēdīgi? Vai tu par to maz esi padomājis, no kā tev, lielam esot, vajadzētu atteikties?"

„Par tādu, tik lielu senci, kam citi senči neatļauj spēlēties, es nemaz negribu izaugt, tikai paaugties lielāks, lai lielie puikas mani pieņemtu savā futbola komandā. Tur tanī pagalma malā — ar dzīvžogu nodalītajā laukumā — viņi spēlē, bet mani neņem pretī. Es esot par mazu. Es esot tikai tāds knīpa."

Antiņš tagad saprata, ka mazajam skumējam tiešām ir ļoti nopietns iemesls būt apbēdinātam. Ari viņu lielākie puikas, pa kaimiņu ganībām kāj bumbu spārdīdami, kādreiz bezkaunīgi bija atradījuši, ka viņu bumbas spārdīšana cūkganiem neesot domāta. Ak, kā tādas lietas sāpēja. To īsti spēja saprast tikai puikas, kas paši tā kaut ko bija pārdzīvojuši. Bet vai tādēļ viņš bija stāvējis ar pirkstu mutē un piepūstiem vaigiem? Nē! Viņš bija sācis rīkoties. No sava vecuma puikām savācis otru futbola komandu. Un kas par to, ka viņiem nebija kārtīgas bumbas ar vidū iepūstu gaisu. Viena otrā iemauktas un apcrļā bumbulī sasietas, vecas zeķes bija labas diezgan. Šo zeķu vīstokli gan tik tālu nevarēja aizspert kā ādas bumbu ar tukšo vidu, taču tā deva pirmo iespēju trenēties pagasta Cerības pulciņa labākajiem futbolistiem . . .

,.Kā tevi sauc?" noprasīja Antiņš bēdīgajam debesu bārenim.

„Engelberts."

„Klausies, Engelbert! Zini, ko tagad mēs darīsim?" „Nu?"

„Taisīsim augšā otru futbola komandu. No tava vecuma puikām. Pāris stundas kārtīgi patrenēsimies un tad izaicināsim lielos uz sacīksti."

„Tā ir lieliska ideja! Tad mūsu Engelbertam, katra Dieva dieniņa nebūs jāiesāk ar gaušanos, ka viņš pa nakti nav izaudzis lielāks," maiga sievišķīga balss atsaucās ierosinājumam. Bet tā nebija Vizbulītes balss. To viņš nemaldīgi pazītu, pcrt nakts vidū no miega pamodināts. Šī te skanēja apmēram tā, ar tādu debešķīgu akcentu, kā drānu noliktavā bija runājusi gaisīgi ģērbtā eņģelīša.

Antiņš apsviedās apkārt un tiešām ieraudzīja arī tagad eņģeli, sastapās vaigu vaigā ar debešķīgi meitenī-gu smaidu.

„Es esmu Engelberta eņģelis un ļoti priecātos, ja mums patiesi izdotos zēnu sapurināt. Katrā ziņā ceru, ka savā — tas ir, Engelberta futbola komandā — pieņemsit ari mani. Es protu ne tikai lidot, bet varu ari labi paskriet. Un man ir veiklas kājas — es bumbai trāpīšu."

„Bet — bet —" Antiņa acis samulsušas kavējās pie spārnotās būtes auguma. Tas bija pārsegts ar tikpat gaisīgu tērpu kā debešķīgās drānu noliktavas eņģelim un daļēji laida cauri kā saules, tā acu gaismu. Tāpēc par

kaut kādu pārskatīšanos nevarēja būt runas. „Bet — bet — jūs taču esat sieviešu kārtas eņģelis. Un es nekad neesmu redzējis, ka meitenes spēlētu futbolu. Tā ir stipri vīrišķīga spēle. Kādreiz var iedzīvoties itin pamatīgos zilumos."

„Ja tik vien tās nelaimes, tad tas ir viegli novēršams sīkums. Vai vīriešu kārtas eņģelis jums derētu?"

„Pat ļoti labi/' atzina Antiņš. „Tas būtu lielisks spēlētājs. Pa kluso kājām palīgā varētu palaist vaļā arī spārnus. Ar tādu komandā būtu nieka lieta sasist lielos vīzdeguņus."

„Tad tikai sāksim, meklēt citus, mūsu komandai vēl vajadzīgos spēlmaņus," priecīga iesaucās eņģelīša, bet

— par satriecēju pārsteigumu Antiņam — stingri vīrišķīgā balsī. Un tā nebūt nebija vienīgā pārvērtība, kas Jēram labu brīdi lika palikt bez valodas. Sieviešu kārtas eņģelis arī visādi citādi — no galvas līdz pat papēžiem

— bija pārvērties par spārnainu jaunekli.

„Es nudien nekā vairs nesaprotu. Nupat vēl bijāt sievišķis kas sievišķis, un piepeši . . ."

„Esmu pazaudējis visus sievišķības jaukumus?" Antiņa samulsuma uzjautrināts, smējās eņģelis.

„Tā tas ir." ^

„Varu katrā laikā dabūt tos atpakaļ. Ne jau spārni vien mūs atšķir no cilvēku dvēselēm, arī tas, ka varam pēc patikas mainīt kārtu. Vai zemes skolās jums par to nekas nav stāstīts? Ko tad tur māca?"

„Šo un to, arī par debesu lietām. Bet tādus brīnumus kā tagad gan redzu pirmo reizi."

„Kad būsit debesīs kādu laiciņu nodzīvojis, tas jums nemaz vairs neliksies diezkāds brīnums. Pie visa kā pamazām pierod — arī pie brīnumiem. Bet nu gan steigsimies savākt futbola komandu."

„Jā, lai varam vēl paspēt satrenēties," atdzīvojies, ar sasārtušiem vaigiem sauca arī Engelberts un ieķērās lielajam draugam elkonī. „Un jūs mēs ievēlēsim par komandas kapteini. Noteikti, es jums to apsolu."

„Ko nu, ko nu. Es nekad neesmu bijis uz godiem," izvairīgi atsaucās Antiņš un gribēja zināt, ko par visu šo lietu domā Vizbulīte. Viņa par puiku nespēja pārvērsties. Un labi, ka tā. Bet ko gan viņa, viena palikusi, te sadarīs?

„Parunāšos ar bērniņiem. Un ja radīsies klausītāji, paspēlēšu viņiem latviešu tautas dziesmas. Ejiet vien!"

Tādu atbildi Antiņš bija sagaidījis un steidzās panākt eņģeli, kas ar Engelbertu pie rokas jau skraidelēja pa pagalmu.

DEVĪTĀ NODAĻA

Ievērojami norūpējusies Vizbulīte Sakta jautāja Antiņam, kad viņi labi pavēlā pēcpusdienā beidzot devās tālāk, pilsētas centra virzienā: „Varbūt mums vajadzētu ceļmalā kaut kur atsēsties?"

„Par ko tā?"

„Jūs droši vien esat piekusis, tikai negribat atzīties. Bet par to nemaz nav jākaunās. Vairāku stundu nepārtraukta skraidīšana kopā ar puikām nokausētu pat visstiprāko vīru."

„Vai tas nav jocīgi?"

„Kas tad?"

„Ka arī es par to taisni tagad domāju — ka man nu gan vajadzētu būt piekusušam kā nabagam. Kur tas laiks, kad neesmu futbola bumbai pakaļ skraidījis. Bez tam kā ģeķis biju vēl sadomājis eņģelim, parādīt, kā spēlē latviešu puikas . . . Bet tavu brīnumu — nejūtu sevī nekā no noguruma."

„Tad jau laikam debesīs neviens nekad nenogurst. Kā es pati par to nebiju iedomājusies."

„Svīdis arī neesmu. Itin nemaz. Kaut allaž esmu -bijis dūšīgs svīdējs. Puikas gados ar slapju galvu vien staigāju. Tas vēl nav viss. Spēles laikā skaidri iutu, ka lielie puikas man vairākas reizes itin pamatīgi — tīšām vai netīšām, kas to lai pasaka? — ievilka pa stilbiem."

„Tad jau . .

„Jā, es arī tā domāju, ka nu gan būšu iedzīvojies kārtīgos zilumos. Bet nekā. No zilumiem ne smakas.

Ja gribat redzēt, es varu paraut uz augšu bikšu staras un parādīt . . .”

„Lai nu paliek! Lai nu paliek!” iztrūkusies izsaucās Vizbulīte. „Es jau ticu — ticu tāpat bez rādīšanas. Acīm redzot, mums vēl būs jāiepazīstas ar visādiem citādiem agrāk neiedomātiem brīnumiem, kas te ir tīri ikdienišķas parādības.”

„Sadevām gan lielajiem. •lepni teica Antiņš. „Biju Ņujorkā redzējis, kā īru mūki, pat ne reizi sutānās ne-sapīdamies un nepakrizdami, spēlēja futbolu tā ka prieks skatīties. Taču mūsu eņģelim, viņi netiktu ne tuvumā. Un arī es turējos braši. Salaidu itin slaidi — piecas kastes.”

,.Un Engelberts? Bija priecīgs?”

„Viņa eņģelis sajūsmināts teica, ka vēl nekad neesot redzējis puisi tik laimīgu. Man par to pienākoties ne vairāk, ne mazāk kā debešķīga pateicība. Taisnību sakot, pašam arī sāk likties, ka būšu debesīs paveicis savu pirmo labo darbu.”

„Vai tikai nebūs otrs?”

„Otrs? Kas tad būtu bijis mans pirmais labais darbs?”

„Sludinājums debesu laikrakstos, ka meklējat — mani.”

„Jūs tiešām tā domājat?”

Vizbulīte izlikās neredzam viņai pievērsto Antiņa skat'enu. „Citādi taču mēs diez vai kādreiz maz būtu tikušies.”

Tas bija pateikts balsī, kas pauda dau^z ko vairāk nekā izmnātie vienkāršie vārdi. Tā bija skaidra atzīšanās, cik ļoti viņa ilgojusies pēc viņa. cik svarīga visai viņas debešķīgajai dzīvei ir šī tikšanās. Tā’ab Antiņš iedrošinājās teikt: „Man tā vien liekas, ka savās jušanās esam \nens otram tuvāki nekā to kāds varētu spriest, padzirdējis mūs sarunājamies.”

„Kā jūs to domājat. Jēra kungs?”

„Es esmu iedrošinājies domāt, ka es, joprojām figurēdams jūsu valodā kā Jēra kungs, jums tomēr esmu jau kļuvis par vārdos neizteiktu Antiņu. Un arī man kaut kā vairs lāga nevedas piekabināt jaunkundzes vārdu jūsu uzvārdam. Cita starpā, profesors Endzelīns ar jaun-

kundzi kā neprecētas sievietes apzīmējumu neesot b;i;s apmierināts, jo ne visas tā uzrunājamās esot jaunas. Un man ir jāatzīstas, ka arī es domāju taisni tāpat: ka, piemēram, astoņdesmit trīs gadus nodzīvojušas jaunavas ausīs jaunkundzes vārds var skanēt drusku jocīgi, lai neteiktu — smieklīgi. Tāpēc Endzelīns esot ieteicis jaunkundzes labāk saukt par kundzenēm. Kundzes tad būtu tās, kam vīri ir, kundzenes — kam vīru nav. Jā, galu galā, ko ar visu pateikto es gribēju teikt?"

„Ja esmu pareizi sapratusi — ka mums vajadzētu sākt saukties kristītos vārdos," smaidīdama teica Vizbulīte.

,,Jā. Kā jūs uzminējāt? Taisni to es gribēju tsikt "

„Man nav iebildumu, ja mēs to izdarām tikpat vienkārši kā amerikāņi, bez kādām bučošanās ceremonijām. Es jums jau teicu, ka es nekad ar citas sievietes vīru — un kamēr tāds vēl likumīgi. .

,.Labi, Vizbulīt, lai notiek tā, kā tu to vēlies, Vizbulīt! Es arī esmu vienkāršības cienītājs visās lietās."

„Skaisti, Antiņ! Skaisti dzirdēt, ka mūsu uzskati ir tik saskanīgi. Vienkāršas jūtas esot daudz izturīgākas nekā ar visādiem smalkumiem sapiņķerētas."

,,Nu. lai kāds to tikai pamēģina — sapiņķerēt mūsu godīgās jušanas. Par to tu esi droša — man izturības pietiks, lai kopā ar tevi sadzīvotu nesaskaitāmus mūžu mūžus, bez gala un beigām."

„Man arī, ja tikai . .

„Neieskatīsies kādā eņģelī?" atļāvās pajokoties Antiņš, skaidri zinādams, ka tā kaut ko varētu uzdomāt vienīgi Ragna. Bet no tās viņš būs nu vaļā uz visiem laikiem.

,.Fui, tu auša! Kā tādas lietas tev vispār var ienākt prātā!" Vizbulīte lūkoja izlikties sadusmota, bet viņai tas diezko negribēja izdoties, noslēpt lūpu kaktiņos ieritinājušos smaidu. „Es gribēju teikt, ja tikai tev visu izdosies nokārtot tā, kā esi to cerējis."

Antiņš saspieda savā stingrajā plaukstā Vizbulītes pirkstus un pasmaidīja pašapzinīgu drošinātāja smaidu.

Un viņi abi, pa ielas vidu iedami, šūpoja sadotās rokas kā iieli bērni. Tādu ērtību — iet pa pašu ielas vidu — debesīs varēja atļauties, jo nebija jābaidās,

ka kāds motorizēts vai nemotorizēts satiksmes līdzeklis varētu uzskriet virsū.

Šo tiešām patīkamo ērtību, ko īsti novērtēt laikam prata vienīgi bijušie ņujorkieši, vienlīdz izmantoja kā cilvēki, tā lopiņi. Pa ielas vidu ejot, vajadzēja uzmanīties, lai neuzkāptu kādam kustonim, kas bija nolicies pasnaust. Gājēji uz ietvēm pēc patikas apstājās un palasīja avīzi, bez bažām aizsprostot citiem ceļu. Tādus stāvētājus redzēja šur un tur. Daži pat urbās cauri stipri pabiezām grāmatām, Un ja draugi garāmgājēji sveicināja, viņi pat nepacēla galvas un norūkušies turpināja lasīt.

„Laikam tuvumā ir kāda bibliotēka," domāja Vizbulīte. „Es ari skolas gados biju tik aizrautīga lasītāja, ka bieži pa ceļam no bibliotēkas uz mājām izlasīju pusi grāmatas, ja biju paņēmusi dzejoļus.v

„Tā tur vGrētu būt — ar sāniski kopā salaistiem stāvu logiem kā desmit stikla stīpām apjoztā ēka ielas kreisajā pusē, pelēkajai divtorņu baznīcai taisni pretī. Tai gar visu priekšpuses jumta malu stiepjas uzraksts tik lieliem burtiem- ka vajadzētu spēt no šejienes salasīt. Acis man allaž ir bijušas labas, un debesu dzidrajā gaisā var tālu redzēt," teica Antiņš, paceldams pret vienu no rietēt sākušajām saulēm pār acīm plaukstu. „De - beš -ķī -gā bibli - biblio - tēka. Debešķīgā bibliotēka."

„Jā, var jau arī redzēt, ka visi iekšā tecētāji un ārā nācēji apkrāvušies ar grāmatām."

„Labi gan, ka debesīs mums būs bezgala daudz laika izlasīties pēc sirds patikas. Kad es par to nekā vēl nezināju, ka ari debesīs būs bibliotēkas, man reizēm kļuva gaužām skumji iedomājoties, cik gan daudz grāmatu vajadzēs atstāt neizlasītas."

„Antiņ, tu tak šinī baznīcā iekšā neiesi? Tā izskatās tāda svešāda.'

„Sazini nu, vai kādu pazīstamu baznīcu mēs ātrāk ieraudzīsim, iekām nebūsim aizgājuši līdz pašu latviešu savam kaktiņam, savam stūrītim debesu. Tur mirušie mācītāji savas agrākās draudzes no mirušajiem draudzes locekļiem būs atkal savākuši, par to, man liekas, šaubu nevarētu būt. Tāpat par to, ka Dieva mierā aizgājušās paaudzes tur būs jau uzcēlušas mūsu baltās baznīcas. Es tikai nezinu, vai tev tik ilgi patiktos gaidīt, līdz

mēs līdz turienei tiekam? Man nu gan ne. To es tev varu pateikt pavisam atklāti."

„Man ari ne," tikpat vaļsirdīgi atzinās Vizbulīte.

„Tad ir jāiet iekšā vienalga kādā baznīcā, kas tikai pagadās priekšā. It kā, trimdā būdami, mēs jau tā nebūtu darījuši. Dažs latviešu luterāņu dievkalpojums atbalsojies pat katoļu dievnama sienu biezajos mūros."

„Ja nu tā — varbūt, ka būtu labāk, ja tu vispirms viens pats . . ." ieminējās Vizbulīte.

„Kā tad viens, ja mums būs runāšana par abiem?' nesaprata viņas atturību Antiņš, nespēdams iedomāties tās iemeslus.

„Redzi, es domāju, lai nonāktu līdz tam — runāšanai par mums, tev taču vajadzēs izklāstīt visos sikumos visu par sevi un Ragnu, par jūsu toreizējām un tagadējām attieksmēm. Vai tev tā neliekas?"

„Laikam gan, ka sirds vispirms būs jāizkrata par sievas nešķīstnieces grēka darbiem."

„Un to nu es nemaz negribētu dzirdēt, mācītāja acu priekšā stāvēt un klausīties, it kā ari es šai lietā būtu bijusi iejaukta. Tāds iespaids mācītājam varētu rasties. Turklāt, tev blakus stāvēdama, es noteikti justos tā, ka būtu varējusi zemē ielīst."

„Var jau būt, ka tev ir taisnība," bridi padomājis, atzina Antiņš. „Bet kur es tevi dabūšu rokā vēlāk, kad sāksies runāšana par mums? Ko es viens par abiem diezko daudz varēšu pateikt. Labi, ja pats par sevi. Bez tevis nevarēs iztikt.v

„Tu ieskriesi bibliotēkā . .

„Bibliotēkā?"

„Jā, un mani tur pasauksi. Tā taču ir laimīga sagadīšanās. ka bibliotēka ir taisni pretī baznīcai. Lūk, un tālab man ienāca prātā, ka es tur labi varētu pakavēties, kamēr jūs — tu un mācītājs — visu kā nākas pārrunājat par tavām debešķīgajām saistībām ar tavu Zemes sievu."

„Man tiešām jāsaka. ka tā nav peļama ideja. Tai pašā reizē tu ļoti lietderīgi varētu izmantot laiku, apskatot latviešu nodalu un atstājot tur šos dažus laikrakstus un žurnālus, ko Zeltiņš iedevis līdz," teica Antiņš un uzmauca aizgājējai uz pirkstiem drusku čīkstošo koferīša rokturi.

Pašam bez nesamā bija daudz ērtāka iešana. Varētu pat sabāzt abas brīvās rokas bikšu kabatās. Bet viņš jau biia pienācis klāt itin paaugstajām baznīcas ieejas kāpnēm. Un kāpt pa kāpnēm uz augšu ar rokām bikšu kabatās nebiia diezcik ērti. Turklāt atvērto baznīcdurvju priekšā uz četrstūrainā laukumiņa, līdz kuram no trim pusēm uzsniedzās pastāvie pakāpieni, iznācis stāvēja viscaurēm melnā saģērbies vīrs, kas noteikti bija kāds aarīdznieks. Stāties Dieva vīra priekšā ar rokām bikšu kabatās nedrīkstēja tādēļ vien. ka šāda negoddevība varētuviņu sakaitināt. Un to nu Antiņš negribēja nekādā ziņā. tāpēc uzkāpis zemu paklanījās melnaiam vīram: „Ar Dieva palīgu esmu līdz jums te augšā ticis un ceru ..

Bet tālāk netika, jo kapucē galvu paslēpušais plān-vaidzis izstiepa roku ar zemu nokārušos melnu piedurkni un dūra lejuo pirkstu, kur stāvēja bariņš jaunekļu, pūta flautas un dziedāja.

„Kā ar Dieva palīdzību jums, to es nezinu, bet tiem tur lejā tā noteikti ir vajadzīga."

Varēja būt, ka svēto vīru sadusmojis jaunekļu tiešām ērmīgais izskats. Kājas tiem bija iemauktas spilgti zaļās, sarkanās, dzeltēnās, zilās un dažam pat svītrotās zeķēs, kas sniedzās augtu pāri ceļgaliem, jo pūšļiem līdzīgās samta bikšeles tik tikko apsedza dibenus. Vai arī viņam nepatika, ka tuvīnas mājas logā, ar tālu saredzamām baltām krūtīm pār palodzēm pārliekušās, jaunekļus kaitināja draiskas melnmates.

Taču atklājās, ka drūmo ielas ņudzekļa vērotāju ērcina pati dziedātā dziesma: „Lūdzu, paklausieties, ko viņi tur dzied! Tā taču ir pilnīgi atklāta miesas kārību apjūsmošana."

Nu arī Antiņš sāka ieklausīties, ko krāsainās zeķēs lidz viduklim iemauktie īsti dzied.

,,/a zālēs un ziedos pavēnī jaukā mans ganuzēns būtu ar mani

un teiktu man stāstus par mīlu, cik loti man patiktos dzirdēt runājam viņu:

Ak, mīļotā mana,

kādēļ tu šaubies

par manas kaislības kvēli?

Un smejoties es tad viņam ap skaisto galvu pašas saplūktu ziedu vainagu vītu . .

Vārdi nemaz tik piedauzīgi nelikās, ka vajadzētu uztraukties. Arī meldija drīzāk šķita vairāk pasvinīga nekā gaisīgi vieglprātīga. Un Antiņš jau gribēja izteikt savas domas, kad pirksta dūrējs atsāka atkal brēkāt:

„Kā tas gan ir, ka arī debesīs cilvēku dvēseles daudz labprātāk pielīp pavaļīgām izlaidībām nekā cēlajām, augšup cēlējām gara straumēm. Tam pašam Palestrī-nam, kura komponēto madrigālu viņi tur dzied, taču ir citi, neapšaubāmi vērtīgāki, par godu Tam Kungam sacerēti darbi. Bet tur tiem palaidņiem jādzied madrigāli, kuru komponēšanu Palestrīna gauži nožēlojis, pāvestam Gregoram Trīspadsmitajam atzīdamies savos maldos, kurus pieminot, pašam nu esot jāsarkst. Uz leju, uz leju — vai jūs to varat iedomāties un saprast? — ka ari debesīs mēs esam sākuši morāliski slīdēt uz leju. Debesīs! Padomājiet — debesīs! Un kas par to ir vainojams?"

„Es nu gan ne," bargās balss un taisni viņa pierē iedurtā niknā skata satrūcināts, atsaucās Antiņš. Taču no paša izteiktā sabijās vēl vairāk, ka vīrs ar brūnajām acīm pergamenta krāsas sejā varētu to iztulkot kā zobošanos, un steidzās piebilst: „Tas ir — es gribēju teikt — es nezinu. Esmu vēl ļoti jauns — tas ir — ne jau pēc dzimšanas gadiem, bet debesu dzīvē. Vēl tikai aizaiz-vakar atlidoju no Zemes."

Nu melnā vīra dzeltenīgie vaibsti mazlietiņ atmaiga: ,.Tad man ir jāatzīst, ka jūs ar Dieva palīgu tiešām esat uz pareizā ceļa, jau pašā sākumā atrazdams īstās kāpnes. Apsēdīsimies, dēls, un parunāsimies!"

Viņi abi apsēdās turpat uz kāpņu augšējā pakāpiena, tieši pretī bibliotēkas ēkai ielas otrā pusē. Un Antiņš, labi ieskatījies, vēl varēja saskatīt Vizbulītes Saktas tautas tērpa košās krāsas, kuras patlaban aizsedza nemitīgi virinātās durvis. Grāmatu lasītāji nāca un gāja, divas nepārtrauktas straumes, viena iekšā, otra

ārā. »Ir nu gcrn debesīs daudz grāmatu lasītāju. Vai par to nav jāpriecājas?"

»Jāpriecājas? Vai jūs maz zināt, kas tās ir par grāmatām. ko viņi tur sagrābjas?" Melnā vīra seja jau atkal bija apcietinājusies, un brūnās acis dzēla kā bites.

»Kādas gan citādas, kā tikai labas? Debesu bibliotē-kāri taču nebūs savākuši sēnalas," Antiņš teica, kā arī domāja.

„Ja tikai sēnalas, tad vēl nebūtu nekas."

„Jūs taču neteiksit, ka debešķīgajā debesu bibliotēkā dabūjama arī lubu literatūra?"

„Ir par lubām vēl daudz kaitīgākas grāmatas. Vai tad jūs to nezināt? Tādas grāmatas, kur visādi pusticīgi, mazticīgi un pat neticīgi prātnieki sarakstījuši visu ko, kas ienācis prātā, it kā Svētos Rakstus ar vienīgi tur atrodamo īsto patiesību nekad nebūtu lasījuši. Sarakstījuši pat tādas vājprātības, ka Dieva līdzības valkātājs cilvēks esot cēlies no mērkaķa. Jūs dzirdējāt? No mērkaķa! Un kas vien iedomājas, bez kādiem brīdinājumiem tur ielas otrā pusē var pieiet pie plaukta un paņemt šādu nešķīstu sadomājumu pilnas grāmatas. Kā jūs domājat, vai tā kaut kas debesīs būtu pieļaujams? Bet lai kāds tikai pamēģina taisnīgi sašutis protestēt. Vārda brīvības cīkstoņi visi būs stāvus gaisā, kā dresēti papagaiļi atkārtodami draņķa Voltēra pavisam nepelnīti slaveno izteiku: „Es neatzīstu ne vārda, ko jūs sakāt, bet līdz nāvei aizstāvēšu jūsu tiesības to pateikt." Vai tā nav bīstami veikla ļoganu prātu samulsināšana? Jūs taču arī protat domāt?"

„Pats par sevi saprotams!" atsaucās Antiņš aizvainota cilvēka balsī. Kā tāds jautājums niknajam pātaro-tājam vispār varēja ienākt prātā? Viņš ar savu augsto pieri un glīti samērīgajiem sejas vaibstiem taču nemaz neatgādināja kādu Zemes alā dzīvojošu pirmcilvēku.

Bet melnais vīrs skatījās Antiņam garām (varbūt nemaz vēl nebija viņā ciešāk ielūkojies), kur lejā uz ielas krāsainajās zeķēs iemauktie jaunekļi lakstojās ar sie-višķēm logā, un turpināja: „Ja jūs kaut ko neatzīstat par labu, tad tas pēc jūsu, atzinēja, pārliecības nav labs. Vai ne?"

„Laikam gan," uzmanīgi atbildēja Antiņš, sargāda-

mies iekrist lamatās, ia tādas būtu izliktas viņa domāšanas spēju pārbaudei.

„Un ja jūs kaut ko atzīstat par nemorālisku, tad tas, pēc jūsu vērtējuma, ir nemorālisks. Citādi tak nevar būt?"

„Nevar vis," atzina Antiņš.

Pirmo reizi pēc atsēšanās uz baznīcas kāpnēm melnē kapuce ar dzeltēno seju pagriezās pret blakus sēdētāju: „Un ja nu jūs esat cauruncauri morālisks cilvēks?'

„Tāds es tiešām esmu! Jo ne tikai veselības dēļ vien esmu kļuvis par atturībnieku . •

„No kā tad jūs — ja drīkstu zināt — atturaties?" stipri aizdomīgs iejautājās mūks vai kas viņš bija. „No iešanas baznīcā, lūgšanām, grēku sūdzēšanas?"

„Es stingri un noteikti atturos no alkohola un visām citām veselību un morāli maitātājām indēm. Kā katrs kārtīgs atturībnieks. Bet ja esmu atturējies arī no grēku sūdzēšanas, tad tikai tāpēc, ka man nekādu lielāku, sūdzamu grēku nav. Toties man par sievu nešķīstnieci būtu krietni daudz ko sūdzēties. Taisnību sakot, tieši viņas dēļ esmu pie jums uzkāpis . . ." un Antiņš gribēja sēkt stāstīt par savu izirušo kopdzīvi ar Ragnu. Beidzot vajadzēja ķerties paputējušās laulības lietai pie ragiem. Cik ilgi tādā ērcīgas dvēseles pļāpāšanā lai klausās, kad viņa Vizbulīte gaidīja, droši vien abu roku īkšķus žņaudzīdama, ar kādu vēsti viņš steigsies pie viņas.

Bet, kā likās, sarunu biedrs tālāk par pirmo teikumu nebija klausījies. „Tātad askēts. Tas jūs esat. Būtu tā ari teicis. Un ja tā, es gribu dzirdēt, ko domājat: vai jūs kā stingrs un noteikts atturībnieks darītu visu, kas jūsu spēkos, lai velna pakalpiņiem sagādātu iespēju brīvi sludināt saukli, ka vīnā ir patiesība, un tātad taisnākais ceļš uz patiesību ir caur vīna vāti?"

„Man nenāk ne prātā! Es darītu taisni pretējo!" īsta atturībnieka dedzībā iesaucās Antiņš. „Es tādam musinātājam skaidri un gaiši patēiktu: turi muti un nemels garam, un miesai kaitīgas aplamības! Visi skaisti skanoši saukļi ir krāsaini pludiņi dziļumā paslēptam āķim ..

„Esmu priecīgs dzirdēt, ka jūs — sausā un taisnā ceļa gājēju — nav spējuši samulsināt atļāvīgās tolerances sludinātāji. Tādi saradušies ari debesīs, par spīti tam. ka viņu barvedim Voltēram nemaz nav tiesību debesīs mist. Viņu tikai draugi nomirušu paglāba no aprakšanas sētmalē kā suni, jau atdzisušo līķi slepus pa nakti no Parīzes pārvezdami uz Šampaņu un tur iebāzdami svētītā zemē. Tā nu viņš var turpināt gvelzt, ka esot jāsaprot un jāpiedod vienam otra vājības un ģeķības, lai tikai katrs vājojas un ģeķojas pēc sirds patikas, bez kādām bailēm no soda bardzības."

„Mums, latviešiem, šādu patvaļību novēršanai ir daudzkārt pārbaudīta stāia," teica Antiņš un tuvāk paskaidroja: ,,Ja kāds nedomā tā. kā es, citiem, vārdiem

izsakoties — tā, kā vajaga. tad viņš mans draugs vairs nav, un mūsu draudzībai krusts pāri. Tāds par ciemos aicināšanu lai aizmirst un velti nepālās mani sveicināt."

Melnā kapuce klusā atzinībā sazvārojās uz priekšu, un Jēram šķita, ka nu ir pienācis īstais brīdis sākt žēlošanos par Ragnu. „Ļaunāk ir, ja tāda patvaļniece domās un darbos ir paša sieva. No tās tik viegli vaļā netiksi kā no drauga, kam deguna priekšā var aizcirst durvis un pateikt, ka neesi mājās. Sieva bez vīra ziņas pieaicina māju pilnu ar visādiem ģitāri spēlējošiem bārdainiem draugiem, tādiem plenčiem., kuru izelpotā degvīna dvingā nobeigtos katra tur iemaldījusies muša. Ko nabaga atturīgajam vīram tādos apstākļos iesākt?"

„Uguni klāt! Uguni! Pielaist uguni!"

Griezīgās balss (tā šķita vēl asāka par gaļas nazi) negaidot apklusināts, Antiņš tomēr vēl paguva iesaukties: „Taču ne dzīviem cilvēkiem!"

„Kāpēc ne? Tādas lietas ir notikušas. Kā gan citādi jūs no raganas nešķīstajām miesām velnu dabūsit laukā?" Brūnās runātāja acis dzeltenīgajā sejā iespīdējās gluži melnas. „Ne jau ar toleranci. Jāsmejas! Bet es patlaban domāju par grāmatām, no kurām daža ir simtkārt bīstamāka par visļaunāko cilvēku. Tām visām vajadzētu pielaist uguni. Sakraut milzīgā kaudzē un uguni klāt! Taisni tāpat, kā kādreiz to Florencē iedrošinājās dvēseļu šķīstītājs Savonarola."

„Vai jūs maz zināt, kādi viņam ir bijuši sekotāji?" ieminējās Antiņš, noasinādams runātāja balsi ar to vēl asāku.

„Pagāni! Neprašas! Viņi ir dedzinājuši nepareizās grāmatas! Atļāvušies gaužām necienīgu grāmatu dedzināšanas profanāciju."

„Laikam, jau nav tik viegli pateikt, kuras ir īstās — dedzināmās grāmatas?"

„Augsti mācīti ķecerības speciālisti zina. Tie bez apdomāšanās sakraus tādu grāmatu izlases sārtu, ka katrs pēc dūmiem vien varēs pateikt, kāda nešķīstība pārvērsta pelnos. Bet vai tagad kāds to drīkst — pielaist debesīs grāmatai uguni. Vārda brīvību nedrīkstot apspiest ne ar uguni, ūdeni, pletni, nokaitētu dzelzi vai kauliņu palauzīšanu. Pat ne ar patīkami vēsu un klusu cietuma celli, kas ir tik ieteicama nopietnām dvēseles pārdomām. Sirds pa muti kāpj laukā. Vārda brīvība — katram gnīdām, kas var tev taisni acīs, visādas Voltēra bezdievības salasījies, bezkaunīgi ieņirgt, ka visi pašaizliedzīgie dvēseļu qlābēji, kas ar maigu paspiešanu mēģina uzgriezt noklīdeņus uz vienīgi pareizā ceļa, esot monstri. Jūs dzirdējāt — monstri! Vai es pēc tāda izskatos?"

,,Galu galā," teica Antiņš, jo jautātājs gaidīja atbildi, un tai nu vajadzēja būt tādai, kas viņu nesakaitinātu vēl vairāk. ,.Galu galā cilvēks, kas nesaudzīgi cīnās par savas pārliecības iedēstīšanu citu galvās, nevar izskatīties pēc kaut kāda mīkstpēdiņa. ticiet vai ne — bet arī Ragna, mana paklīdusī sieva, kuras dēļ pie jums es esmu atnācis, reizēm mani. tāpat kā savu izspiedēju brāli, nosauca par monstru, kad’ stingrāk pievilku grožus. Nekāda grožu pievilkšana mūsu laulību tomēr nespēja saglābt, un es nu gribētu dzirdēt. . •"

„Kā mēs līdz tādam atjautības laikmetam esam nonākuši?

„Nē! To ne! Es gribu dzirdēt — man ir vajadzīgs jūsu padoms ļoti intima, pilnīgi personīga sarežģījuma izkārtošanā, no kā būs atkarīga visa mana mūžīgā nākotne. Tālab man par lielās pasaules nebūšanām, pašreiz nemaz netīkas domāt • .

Bet melnā tērptajam plānvaidzim patika, jo, kā likās, viņam klausītāji nepagadījās katru dienu, un ja kādu laimējās noraut blakus uz baznīcas kāpnēm, tad tik ātri vaļā nelaida.

Un nabaga Jēram cits nekas neatlika, kā padoties liktenim. Viņš to arī darīja, ar vienu ausi klausīdamies, bet abām acīm vērodams ielas otrā pusē nemitīgi virinātās bibliotēkas durvis. Brīdi likās, ka tur gar citu

iekšā gājēju mugurām aizslīdētu arī kāda latviešu bd-liņa tautas tērpa pelēkā mugura. Tad' nu gan būtu joks, ja Vizbulīte bibliotēkā saskrietos ar otru tautiski ģērbtu latvieti. Varēja gan arī būt, ka viņš, no tāda tāluma skatoties, vienkārši pārskatījies, jo kaut cik vajadzēja tomēr klausīties, ko melnais stāsta.

„Soli pa solim,, ar Erasmu sākot, sešpadsmitā gadsimta Voltēru, tālaika tolerances bezdelīgu, kas ticības karos par vienīgo lietojamo ieroci atzina vārdu. Vai varat iedomāties? No piedāvātā kardināla purpura viņš atteicās par labu paša sludinātai brīvai gribai. Un ko ar to viņš iemantoja? Tik lielu otra protestantiskd ķecera ievērību, ka savās dienišķās lūgšanās Luters roterdamie-ti apkrāva ar vissirsnīgākajiem lāstiem. Taisnību sakot — nedrīkst jau vairs arī to — iepriecināt dvēseli ar tintes pudeļu metēju nolamāšanu. No šī jaukā, ilgus gadus pierastā prieciņa ir tagad jāatsakās. Nesen mirušais Jānis Divdesmittrešais, kā labi paēdis zemnieks meitas kāzās smaidīdams, nu staigā apkārt pa debesīm un mudināt mudina visus kristīgos saprasties. Bet Erasms? Ko Erasms? Ko Lutera platajā ēnā neievērots palikušais roterdamietis jau toreiz rakstīja? Bez kādas bijāšanas viņš uzdrošinājās apstrīdēt, ka cilvēks pats, kaut ari labo darbu nokausēts kristu gar zemi, no tēvu un māšu viņam mantojumā atstātajiem grēkiem citādi neiespēj atbrīvoties kā tikai ar pazemīgi lūgtu Tā Kunga apžēlošanu. Un ka grēcīgajam cilvēka bērnam ar saviem labajiem darbiem itin nemaz neklājas lepoties, jo viņā tos paveicis pats Tas Kungs. Tā taču tas ir. Bet Erasms? Ko Erasms? Ja jau nu esot tā, ka atzinība par cilvēka labajiem darbiem piešķirama Tam Kungam, tad Viņam arī vajadzētu piedēvēt kaut daļu atbildības par cilvēka nelabajiem darbiem, jo kā tas saskanētu ar Viņa bezgalīgo žēlastību, ja taisni tādās reizēs bez brīvas gribas esošo grēcinieku Viņš pamestu savā ziņā, pārtraukdams viņā darboties. Tālab labie darbi būtu vairāk ieskaitāmi paša darītāja nopelnos, un ticīga cilvēka dzīves izvērtējumā tie būtu ievērojami ne mazāk kā lūgšanas. Vai tā nav bīstamos maldu ceļos noklīdusi domāšana, ka ar grēka zīmi pierē dzimušais cilvēks paša spēkiem kaut ko varētu darīt savas pestīšanas labā?"

„Bet ... bet . . ." pieri berzēdams, Antiņš lūkoja atcerēties. „Vai ari Kristus nedomāja cilvēka labos darbus. kad teica: ko jūs esat darījuši vienam no maniem vismazākajiem brāļiem, to jūs esat man darījuši..

Smailā deguna nāsīs spēcīgi ierauts, nošņācās debesu gaiss, un melns skatiens iedūrās tieši Antiņa acu ābolos: „Vai Kristus bija studējis teoloģiju? Tātad! Tā Kunga prātu Viņš gan zināja, bet ar cilvēkiem neprata apieties. Citādi taču nebūtu piesists pie krusta. Jo — kas gan turēs augstā cienīšanā un apbrīnos atziņas, kas ir izsacītas vienkāršos, katram saprotamos vārdos. Ticības lietas ir gudri jāsarežģī vēl daudz smalkāk par vissmalkākajām Briseles mežģīnēm. Jūs taču ari vislielāko godbijību jūtat pret to, ko nespējat saprast."

„Ne nu vienmēr," atzinās Antiņš un gribēja pateikt, ka nav nekāds modernās mākslas saoratēis, tomēr tāpēc vien nekad nav domājis apbrīnot krāsu čupām juceklīgi piemētātus audeklus vai no akmens izcirstu korķu viļķi atzīt par cilvēku, kaut arī tas būtu izstādīts mūzejā Tak šāda piebilde varētu palaist vaļā jaunus, nebeidzamus vārdu plūdus, bez kāda sakara ar viņa laulības šķiršanas lietu. Par to nu visupēdīgi vajadzēja sākt runāt.

„Augsti godātais Dieva kalpa kungs, lai ari kas jūs būtu pēc baznīcas amatiem, jūs. bez šaubām, zināsit un varēsit pateikt, vai pēc debesu debešķīgās kārtības likumiem . . /'

„Par to man nav ne mazāko šaubu, ka jau vistuvākajā nākotnē atkal tiksim pie īstas debešķīgas debesu kārtības, kad visa noteikšana — kā kādreiz agrāk — atgriezīsies eņģeļu rokās. Tas Kungs jau apbrīnojami ilgi — es teikšu, pārāk ilgi — ir atļāvis debesīs ielaistajām dvēselēm izrīkoties pēc pašu patikas. Laikam jau domādams, ka pēc Vira dievišķās līdzības radītie Zemes ļautiņi, debesīs tikuši, būs pacentušies pārtapt augstākās tīra gara būtēs, bez kādām cilvēcisku vājību atliekām. Taču izrādās, ka vienam otram turēšanās pie tām sagādā lielāku prieku nekā debesu ne ar ko nesaistīqā kristalldzidrā apskaidrība. Kāda debesīs vajadzība pēc jūtām un jūtiņām? Te itin nevienam nelaimīgajam līdzi nav jājūt, jo tādu nav. Un stipras jušanas nevajadzīgi apmiglo saprašanu, tāpat kā silta elpa apmiglo vēsu un spodru stiklu. Tādam cauri neko vairs skaidri nevar

saskatīt, un dvēseļu prāts samulsis atdodas visādām ģeķīgām, no Zemes līdz atvazātām idejām. Bet — kā zīmes rāda — viena no tām — debesu demokrātijās spēlīte laikam būs izspēlēta. Pilsētu Pilsētā vakar manīti trīs lielie ercenģeļi: Gabriels, Miķelis un Rafaels. Vai jūs maz zināt, cik vareni eņģeļi viņi kādreiz bija?"

„Kā nu ne," Antiņš steidzās izmantot izdevību atkal atvērt muti. Bet par trim izteiktajiem vārdiem tālāk netika arī šoreiz.

„Kur tas laiks, kopš pēdējo reizi redzēju trīs lielos. Taču nebūs iznākuši tāpat pastaigāties, ar tādām bezmērķīgi vieglprātīgām lietām, viņi nenodarbojas, bet būs Tā Kunga sūtīti, lai teiktu savu vārdu — vai tur nav jāsmejas? — debesu parlamenta sesijā, kas sanāk dienu pēc rītdienas. Un es nemaz nebrīnītos, ja viņiem platajās piedurknēs būtu paslēptas pilnvaras pārņemt varu. Mutes ciet! Tad visiem pļāpātniekiem būs mutes ciet. Un tā kā mute ir vienīgais viņu ierocis, tad nekāda nopietnāka pretošanās no tā sauktajiem, parlamentāriešiem nav sagaidāma. Visos mazākajos kārtības dienesta amatos ir atstāti eņģeli. Kam viņi kritiskajā debesu apvērsuma laikā klausīs? Ercenģeļiem! Kam gan citam? Eņģeļi ir tādi ideāli radījumi, kas paši ar savu, privātu domāšanu nemēdz nodarboties, allaž paklausīdami savas spārnotās priekšniecības pavēlēm. Tā viņi nevilcinādamies steigsies paklausīt Gabrielam, Miķelim un Rafaelam, kad viens no lielajiem trim — man liekas, Gabriels — ar savu trompetes balsi būs nolasījis no baltās piedurknes izvilktās pilnvaras. Vēl pāris nakšu, un tad tas notiks, es sāku gaišredzīgi nojaust, noteikti notiks."

,,Va vellu!" Antiņam neviļus izspruka sirsnīgs pārsteiguma izsauciens. Pats nemaz to nezinādams, viņš bija ieradies debesīs laikā, kad draudēja notikt pārmaiņas ar lielu vēsturisku nozīmi.

„Vai jūs ko teicāt?" viņam pa galvu iesitās smags, aizdomu pielādēts jautājums.

„Es? Vai esmu ko teicis? Nudien, ka nezinu. Būšu laikam atkal domājis ar vaļā muti. Tādi joki reizēm ar mani ir notikuši."

„Nļan gan liekas, ka skaidri dzirdēju jūs nosaucam kādas labā sabiedrībā nepieminamas personas vārdu. Vai jums ar viņu ir bijuši, varbūt vēl kaut kādi sakari?"

„Pasargi, Dievs, no tādas nelaimes, kā sapīšanās ar pašu nelabo! Man pārpārim nepatikšanu jau sagādājusi padauza sieva, un es nu gribētu . . ."

„Atļauju palaidnieci pārmācīt? Tikai nedariet to pārāk lielās dusmās, tad var vēl atsist kādu locekli."

„Esmu izpūlējies visādi. Kad bija jau aizskrējusi prom, skrēju pakaļ un saucu atpakaļ. Bet viņas bārdainie draugi pacēla mani uz rokām un iznesa laukā no zaņķa, kur viņa sēdēja. Varat man ticēt — pilnīgi bezcerīgs gadījums. Un nu, kad esmu atlaidies uz debesīm, viņa nelaulājusies guļ un dzīvo kopā ar citu tēviņu. Tāpēc gribu no viņas šķirties, būt atkal brīvs pēc visiem, zemes un debesu likumiem, jo man uz to, domāju, ir neapšaubāmas morāliskas tiesības."

„Morāliskas tiesības rīkoties nemorāli! Tā kaut ko es savā daudzsimtgadu mūžā dzirdu pirmo reizi," melnais sarunu biedrs vienā rāvienā uzsprāga stāvus, it kā viņa augums nebūtu smagāks par gaisu, kurā tas kustējās.

Antiņš saprata, ka arī viņam neklājas palikt ar dibenu uz kāpnēm, un rausās kājās. „Nu gan jūs neesat trāpījis! Taisni tāpēc gribu dabūt šķiršanos, lai mana staigāšana pa debesīm blakus mīļai dvēselei būtu pilnīgi nevainojama, vienalga no kādas — zemes vai debesu perspektīvas skatoties."

,,Bet pati šķiršanās? Kas, pēc jūsu domām, ir laulības šķiršana?"

„Likumīgi civilizēta kopdzīves saišu atraisīšana, kad viens no abiem sasietajiem sāk just otru kā kaklā pakārtu dzirnakmeni. Lejup vilktajam, kam sāk jau ūdens smelties mutē . . .

„Ir jālaižas dibenā vai jāmācās peldēt. Citas iespējas tādam nav, kas pats ir piekāries pie dzimakmeņa. Ko īsti jūs esat iedomājies? Ka katoļiem debesīs atļaus to, kas bijis aizliegts, grēcīgajās zemes miesās dzīvojot? Ja tā jūs domājāt, tad esat savu civilizēto sirdi velti sapriecinājis ar nepiepildāmām cerībām, pie manis augšā kāpdams. Ja citu vajadzību dēļ neesat nācis, tad es jums teikšu: labāk pazūdiet!" Kā vēja dzirnavu spārns izstiepās roka ar lejup nokārušos piedurkni. „Ejiet, no kurienes esat nācis!"

Antiņš ātrumā pārlika, vai nevajadzētu tomēr pateikt, ka viņš nav katolis un tiešām nebija zinājis, ka katoļiem laulības šķiršana nav atļauta ne uz Zemes, ne debesīs. Bet ko tas dotu? Jaunas, viņam nevajadzīgas runas. Un nabaga Vizbulīte viena pati dabūtu nonīkt vēl ilgāk. Tad jau prātīgāk bija paklausīt nelaipnajam pamudinājumam pazust.

Un Antiņš Jērs to arī darīja, kā pelēks zaķis cilpo dams lejā pa kāpnēm, jo visu laiku sev aiz muguras juta izstiepto roku, kas dzina viņu projām, izteiksmīgā kustībā sastingusi.

DESMITĀ NODAĻA

lla vienām kāpnēm uz leju. pa otrām (qan ne tik augstām) bez apstāšanās augšup! Cits no tādas steidzīgas kāpelēšanas būtu aizkusis un brītiņu, e^u atvilkdams, apstātos pie bibliotēkas durvīm. Bet ne Antiņš. Tikai drusku sasārtis un viegli spīdošu pieri viņš drāzās cauri ļaužu pilnajam vestibilam tādā sparīgā jauneklībā, ka uzskrēja virsū meitenei apaļvaidzei, kas šķērsoja trauksminieka ceļu, uz abām rokām nestās grāmatu grēdas zodu atspiedusi. Un viņa (laikam pasmagā nesamā dēļ) pietiekami veikli nespēja pašauties sāņus, lai izbēgtu no itin spēcīgās sadursmes.

Skaistie gaišzilie sējumi, zelta zvaigznīšu ornamentiem izrotāti, pajuka uz visām pusēm un plaukšķēdami krita uz grīdas. Antiņš nelaimīgs apstājās. Tik daudz viņš ari steigdamies saprata, ka tagad pieklājās palīdzēt grāmatas salasīt un apjautāties, vai nav kaut kur meiteni apdauzījis, netīši iegrūzdamies ar elkoni sānos vai uzkāpdams uz kāju pirkstiem.

„Paldies par apvaicāšanos. Man pašai neesat nodarījis nekādas vainas." smejoties pilnīgās krūtis baltā, ar alpu vijolītēm izšūtā blūzē drebinādama un laikam no grāmatu nešanas notirpušās delnas gar brūnajiem svārkiem berzēdama, atspurdza pretī meitene. „Tikai tās grāmatas . . . Visas pa grīdu. Paldies Dievam, ka grīda tik tīra un spoža kā spogulis . .

„Lūdzu, piedodiet! Es nu gan esmu rikšojis kā — kā — kā akls ērzelis."

Meitene atkal, vēl skaļāk iespurcās.

Bet Jērs jau bija patapis pietupties. „Es jums palīdzēšu savākt visas atkal kopā."

„Gan jau iztikšu — jūs taču tik ļoti steidzāties."

„Steidzos gan, tas tiesa. Bet mums, latviešiem, ir tāds sakāmvārds: kā vējš skrien, kā miets atduras."

„Un es nu būtu tas miets, pret kuru jūs esat atdūries? Vai es pēc mieta izskatos?"

„Ko nu par to! Nenāk ne prātā! Miets, es domāju. Jūs laikam esat no laukiem?"

„Kā jūs uzminējāt, man tikai pa reizei acis uzmezdams," un meitenes roka. pēc nokritušas grāmatas snaicīdamās, piedūrās Antiņa rokai.

„Mūsu kaimiņiem arī bija dūšīga govju meita. Kas tādām nekait. Var tikko izslauktu siltu pienu nodzerties pēc sirds patikas. Es tikai brīnos, ka esat tik liela grāmatu lasītāja."

„Ko citu lai debesīs dara? Govis nav jāslauc. Runkuļi cūkām nav iākaoā. Un zeķes arī nav jālāoa. Kad pirksti sāk līst cauri vai papēdī rādās balts mēness, var paņemt jaunas."

„Tā jau ir — dzīvojam debesīs kā kādā sanatorijā: nekas nav jādara, viss par brīvu. Un tad ir labi, ia mūžam brīvo laiku iemanās lietderīgi izmantot, kā jūs to darāt — savu garīgo apvāršņu paplašināšanai," Antiņš paslavēja cītīgo lasītāju un uz labu laimi atvēra vienu no paceltajām grāmatām. Hm! Kārļa Maija ,.Lāču mednieks." Kas to gan būtu domājis, ka skuķis interesējas par medniekiem. Atšķīra otru grāmatu, kas pagadījās pa rokai. Atkal tas pats Kārlis Maiis. „No Bagdadas uz Stambulu." Ieziņkārojies gribēja apskatīt vēl trešo grāmatu. bet visas jau bija savāktas.

„Kas tas Kārlis Maijs tāds ir? Vācu klasiķis? Mums par tādu Maiju skolās neko nemācīja."

„Ir vai nav klasiķis — kas tur? Man viena alga-Bet rakstīt gan viņš prot — pat par Amerikas indiāņiem — tā kā lasot šad un tad sadrebas dvēsele un ausis aiz uztraukuma sāk džinkstēt."

Sazini nu. kas tas Maijs par putnu. Vai tikai viņa grāmatas nebija pieskaitāmas tām. kas tik ļotf uztrauca melno pātarnieku? Vai prātīgāk nebūtu runāt kaut ko citu. Un Antiņš Jērs, uzlicis no grīdas paceltās grāmatas virsū tām, kas bija jau meitenes rokās, teica: „Kad es jūs ieraudzīju — taisnību sakot, gan stipri vēlāk nekā man vajadzēja jūs ieraudzīt — tūliņ sev teicu: vāciete! Šī glītā meitene noteikti ir vāciete."

„Kas tad manī ir tik vācisks?" Meitene ierotīja veselīgajos vaigos šķelmīgas bedrītes un pastūma grāmatu grēdu, kas atkal sniedzās viņai līdz zodam, uz laipnā palīdzētāja pusi. „Vai ziniet ko? Ja jums tik ļoti nemaz nav jāsteidzas, jūs varētu paturēt manas grāmatas, kamēr es sakārtojos."

„Labi, es paturēšu," Antiņš bija ar mieru un atslēja ar vienu roku turēto grāmatu kaudzīti pret savām vīrišķīgi stingrajām krūtīm. „Redziet, pa kara laiku un kādus gadus pēc kara kopā ar citiem latviešu bēgļiem es mitinājos . .

Piepeši viņš apklusa un sāka stīvi skatīties uz slaidā lokā izliektajām kāpnēm, kas no vestib^a veda augšup, uz bibliotēkas otru stāvu. Pa tām patlaban kāpa lejā Vizbulīte, košos lindrakus šūpodama.

Par to sevišķi nebija jābrīnās, ka viņa, ilgāku laiku izgaidījusies, nāca lūkoties, kur palicis draugs. To varēja saprast. Bet viņai blakus, kā dadzis pielipis, pelēkos latviešu tautas tērpa svārkos un biksēs, ar platu izrakstītu jostu tik ākstīgi apjozies, ka jostas gali nokarājās pāri ceļgaliem, locījās dikti klanīgs vīrelis. Un viņš, kā likās, bija tas, kas Vizbulīti uzbāzīgi smīdināja. Tātad

— ielas otrā pusē uz katoļu baznīcas kāpnēm sēdēdams

— nebija pārskatījies, un debesu bibliotēkā t'ešām bija ienācis latviešu bālēliņš. Bet kas šis bāleliņš īsti bija par tipu, ka viņa klātienē acīm redzot Vizbulīte jutās tik pacilāta? To pēc iespējas ātrāk vajadzēja uzzināt-Ka nav kāds palaidnīgs sieviešu mednieks?

„Lūdzu! Ātri! Pievāciet savas grāmatas!"

„Nevarat noturēt? Puisietis stalts kā briedis."

„Par to nav runa. Man tagad jāskrien."

Atpakaļ pasviestās grāmatas sakampusi, meitene paraustīja plecus: „Nudien kā vējš . . ."

Taču tik ātri kā vējš Antiņš tomēr nespēja pakustēties, lai arī kā to gribētu. Ar grāmatām apkrāvušās dvēseles visapkārt grozījās tādā Dieva mierā, ka varēja

nokaitināt cilvēku, kam bija jāsteidzas. Un tālab Antiņa elkoņi ne reizi vien atļāvās pastumt sāņus kādu ceļā pagadījušos sānu vai muguru. Neviens to ļaunā neņēma, jo laikam saprata, ka satrauktajam, jauneklim ir ļoti nopietns iemesls steigties.

Viņš vēl nebija ticis līdz kāpnēm, kad acīgā Vizbulīte, viņu pamanījusi, jau sauca: „Antiņ, eū! Te es esmu! Mēs abi sadomājām iet tev pretī."

„Es jau baidījos, ka būsi mani pārgaidījusies — viena pati." Un Jērs stingri paskatījās svešajā tautietī, kas arī tagad, no viņa nemaz nekaunēdamies, spiedās klāt Vizbulītes sānam.

„Vai tu maz, Antiņ, zini, vari iedomāties, ko bibliotēkas latviešu nodaļā es satiku?"

„Nezinu vis. Bet redzu gan . . ."

„Krustiņu Pietūka kungu!"

Un vārdā nosauktais ar paceltu roku, it kā neredzamu cepuri no kailās galvas gaisā paraudams, svinīgi paklanījās: „Košā mūstautas zeltenīte, kas kā bikla margrietiņa uzziedējusi zvaigžņotajā debesu aiterā, man par jums jau stāstīja. Ar tautiskas sirds jūtām no sirds priecājos iepazīties ar tautas brāli."

„Pietūka Krustiņš! Tiešām!"

„Tautieti Jēr, tas tiešām es esmu. Pats savā tautas pilnvarotā personā."

„Un es tik tikko nesāku domāt . . ." Antiņš jau gribēja atzīties, ka tautas skolotāju noturējis par meitu mednieku. Bet tad viņš atcerējās, kā Pietūka Krustiņš, Švauksts un Drekberģis b;ia lauzušies gcrr dūmu istabiņas durvīm, līdz tika iekšā pie meitām. Tad nu labāk runas par tādām lietām neiekustināt. Un jātur acis vaļā.

„Es jau cienītaiai tautietei teicu, ka esmu Pilsētu Pilsētā ieradies kā daudzbalsīgi pilnvarots suverēnā latviešu debesu kaktiņa un stūrīša priekšstāvis. Un, daiļā zeltenīt, esmu pārliecināts, ka ari jūs man goddevīgi uzticēsit savu balsi." To visu skaisti pateicis, Pietūka Krustiņš saņēma abās ķepās Vizbulītes roku un klanīdamies grasījās celt pie mutes.

Tavu uzbāzīgu cilvēku! Un Antiņš apņēmīgi iespraucās vidū, pārraudams abas sadotās rokas vidū pušu: „Jūs jau prasījāt balsi, ne roku. Nezinu gan, vai Saktas

jaunkundze jums to dos. Balsi, es domāju. Kur jūs to liksit? Jūs tīri labi protat izteikties pats ar savu balsi.” „Un to es ari turpināšu darīt, ar savu daiļrunas talantu pagodinādams visu latviešu tautu. Tautietes Saktas balss man vajadzīga vienīgi pilnvaru papildināšanai, jo bez tās šīs pilnvaras būtu nepilnīgas. Un kā nepilnīgs tautas priekšstāvis debesu parlamenta priekšā es negribu stāties, kad man ir sakāma dziļumos velkoša spārnota runa, kas kā atomu trīcēšana sakustinās visas mūsu debešķīgi tautiskās dzīvošanas fundamentus.”

„Labi, labi!” atsaucās Vizbulīte. „Tādā gadījumā es bez vārda runas jums uzticu savu balsi. Un ari Antiņš Jērs, mans draugs, to darīs."

„Nezinu vis, Vizbulīt. Man par to vēl nopietni jā-padomā. Varbūt es pats . . .”

„Antiņ mīļais! Ko tu par debesu valstības būšanām zini? Abi nupat tik esam atlidojuši un mums vēl pašiem jāapskatās, kas un kā te notiek."

„Gan jau zināšu, ko sacīt. Par to tu nebaidies. Nekad uz mutes neesmu kritis, kad man ir ienācis prātā kāds sakāmais. Un ne jau par debesu būšanām vien ir debesīs jārunā. Zeme ir pamesta tādā novārtā, ka tur pat ticīgie, neatjēgdamies vairs, ko darīt, sākuši gaužām iztapīgi klanīties bezdievjiem.”

„Labi, es esmu ar mieru iedomāties, ka dūša jums ir kā miets un galva neapreibs, pie augstā debešķīgo runātāju piestākļa stāvot, es tikai gribētu atļauties pavaicāt, ar kādām pilnvarām jūs runāsit? Kas jums tās devis? Pat Saktas jaunkundzes balss — jums kā lieciniekam klātu stāvot — ir uzticēta man." Papēžus uz augšu parāvis, lai kaut nepilnu sprīdi pastieptos garāks par stalti noaugušo Jēru, pašapzinīgi teica Pietūka Krustiņš.

Antiņš, acīgi to pamanījis, ar redzamu labpatiku pasmaidīja: „Ko jūs mocaties, stāvēdams uz pirkstgaliem? Tā nemaz nav viegli ilgāku laiku nostāvēt. Ja nu gribat justies par mani lielāks, labāk pakāpieties kādus pakāpienus pa kāpnēm augstāk.”

„Cienītais tautas brāli, jūs laikam esat aizmirsis, ka jums ir gods runāt ar pilnvarotu tautas personu. Pēc tāda goda turpmāk jums nāksies krietni palūgties.”

Pietūka Krustiņš apvainojies pagrieza muguru un viens pats sāka kāpt augšup pa platajām kāpnēm.

,.Redzi nu, ko tu izdarīji!" bārās Vizbulīte.

Taču Antiņš aizgājējam stingrā balsī vēl nosauca pakaļ: „Ir ari tādi, kam, savus pārstāvjus šodien nav atļauts izvēlēties. Es bez kādām īpašām pilnvarām jūtos pilnvarots runāt viņu visu vārdā, no rīkļu aizžņaudzēja ķetnām laimīgi izmucis. Amerikāņi negribēja klausīties. Tad nu ceru. ka. mirušo ausis debesīs būs drusku dzirdīgākas."

..Antiņ, nebļausties! Pateci labāk Pietūka kungam pakaļ un atvainojies," skubināja kareivīgo draugu Vizbulīte.

„Bez kādas atvainošanās — tā tik skaties — būs atkal klāt kā dadža poga pie vilnas svārkiem. Lielus runātājus ilgāk par elpas ievilcienu no klausītāju ausīm neatrausi. Es to zinu."

„Ja jau tā — varbūt — ka vajadzētu pasteigties — izrunāt mūsu pašu lietas. Pietūka kunga klātienē — mēģini atcerēties — par tām ne pušplēsta vārda! īpaši tad — ja tev ... ja mums nekas nebūtu iznācis... ko abi mēs tik ļoti . . . Lūdzams, saki! Beidzot saki, ko mācītājs teica?! Es gan izlikos klausāmies, ko Pietūka kunqs stāsta, bet visu laiku biju ar prātu, sirdi un cerībām tikai pie tevis."

„Es jau arī, Vizbulīt! Steigtin steidzos ātrāk tikt pie tevis atpakaļ, bet biju uzgrūdies tādam niknam grēcinieku strostētājam, ka ne domas tikt pie vārda."

„Beidzot tu taču tiki. .

„Protams. Kā gan citādi. Tad jau es nebūtu tas, kas esmu. Bet ar manu pacietību — godīgi atzīstoties — strauji gāja uz beigām. Es pie tās vēl turējos tikai tā — kā zirneklis mata galā. Šis tik runā un runā, it kā debesīs nebūtu pazīstami nekādi laika mēri, ne stundas, ne minūtes. Par tādiem sīkumiem kā sekundēm nemaz ir nerunājot."

„Varbūt, ka nav ari . . ." teica Vizbulīte un atkārtoja jautājumu, uz ko vēl Antiņš nebija atbildējis. „Ko viņš tev teica — svešais debesu mācītājs, ar kurn tu tik izturīgi sarunājies?"

„Ko viņš man teica — tas ir, kad pēdīgi biju ievadī-

jis runāšanu par mūsu lietu — galu galā nemaz nav svarīgi."

„Kā tas var būt — nav svarīgi?"

„Es biju uzkāpis pie aplam nepareiza mācītāja."

„Aplam nepareiza? Vai tādi maz var būt? Mācītāji? Debesīs?" apaļām acīm kā baltzilām pogām brīnījās Vizbulīte.

„Arī man pēc pirmā acu uzmetiena tas nemaz vēl nedūrās acīs. Tikai jo tālāk runājām, jo jocīgāk sāka likties — par grāmatu dedzināšanām un visu ko — līdz pēdīgi atklājās, ka laulību šķiršanas lietās viņam ir inkvizīcijas laika ieskati. . ."

,.Ko viņš teica?"

„Ka laulības vispār neesot šķiramas — ne uz Zemes, nedz debesīs."

,.Tad jau gan — būs bijis katolis. Esmu dzirdējusi, ka katoļi laulības šķiršanu neatzīstot arī mūsu modernajos laikos," sapratusi, kas par lietu, teica Vizbulīte un neizskatījās tik ļoti noskumusi, kā Antiņš bija baidījies. „Tādā gadījumā cits nekas mums neatliek, kā pacietīga gaidīšana."

„Nebūs nemaz tik ilgi jāgaida," drošināja mīļoto Antiņš. „Es jau nākamajā baznīcā iešu atkal iekšā. Un ja nelaimēsies tur, tad aiznākamajā vai aizaiznākamajā katrā ziņā atradīsies kāds luterānis. Nevar taču būt, lca visas baznīcas debesīs ir katoļu rokās, kā droši vien tas bijis aplam tumšajos viduslaikos, kad Mārtiņš Luters vēl nebija piedzimis. Pati redzi, cik ļoti dvēseļu dzīve debesīs modernizējusies."

,.Pietūka kungs man stāstīja, ka latviešu stūrītī un kaktiņā debesu uz mūžīgu dzīvošanu apmeties pakrietns skaits veco un jauno mācītāju."

„Nu, un tad?"

„Vai nebūtu prātīgāk nokārtot to, kas abiem mums ir kārtojams, ar pašu mācītājiem. Latvieša cilvēkam ar latvieti — kaut arī tas būtu mācītājs — tomēr ir citādāka runāšana . .."

„Galu galā debesīs — tā nav sevišķi spiedīga lieta. Te jau viss ir citādāk," pēc īsa apdomāšanās brīža atzina arī Antiņš un sāka taustīties gar Vizbulītes kuplajiem svārkiem, lai (uz to pusi neskatoties) sameklētu viņas roku.

Vizbulīte iesmējās, vispār būdama šodien neparasti jautra: „Nezinu vis, vai tu maz varēsi iedomāties, ko Pietūka Krustiņš man tad jautāja..."

„Nu? Saki aši! To es noteikti gribu dzirdēt!" jestri atsaucās Antiņš, nezin kāpēc iedomādamies, ka Pietūka Krustiņš varētu būt uzplijies ar jautājumu, kam ciešs sakars ar mācītāju un baznīcas ērģeļu spēlētu kāzu maršu. No tāda muldauskas, kas spiestin spiedās klāt vēl itin pasvešas tautietes lindrakiem, varēja sagaidīt visu ko.

„Vai es par Veco Stenderu esot kaut ko dzirdējusi? Viņš, lūk, arī mitinoties latviešu debesu kaktiņā."

Taisnību sakot, Antiņa nopietnos sejas vaibstus tik tikko nesašķobīja grūti novaldāmi smiekli par tiešām neiedomājamo jautājumu, taču lūkoja izlikties sašutis: „Tāds bezkauņa! Atļausies izteikt aizdomas, ka neesi gājusi skolā. Vai tādas skolas mums bija, kur nebija jāmācās par visvecākajiem latviešu rakstniekiem? Kad tikām klāt pie jaunākiem — paši jau bijām veci."

„Ko nu! Ko nu! Neesi vēl tagad paspējis uzmest mugurā kūkumu. Un kur tad skolas gadi!"

„Es tev ļoti nopietni ieteiktu: neņem, neko par pilnu, ko Pietūka Krustiņš stāsta. Lai arī viņš būtu pilnvarota persona. Vienalga. Beigās sagrozīs tev vēl galvu."

„Kā tu to domā?"

„Nu tā — ka tevi tik priecīgu neatceros redzējis, kāda tu šodien esi — pēc tikšanās ar Pietūka Krustiņu."

„Antiņ, tu taču nebūsi greizsirdīgs?" priecīgi pārsteigta iesaucās Vizbulīte un aizklāja delnām vaigus, laikam lai slēptu, ka pati ir piesarkusi.

,.Es? Greizsirdīgs? Kas tur uz tādu ko greizoties, ko varu ar vienu roku salocīt ritenī."

„Antiņ, valdies! Vai tā kāds debesīs runā?"

„Laikam jau ne. Bet es pa kluso — ievilkšu tā, ka citi neko nepamanīs. Tas ir: ja viņš tev atkal taisīsies klāt."

„Neesi nu tāds bezprātis, kad labi izni, ka Pietūka kungam, tev blakus stāvot, ir jāpaceļas pirkstgalos. Es par viņu pajautrinādamās vienīgi smejos, vairāk nekā."

„Bet vai tu zini, ka tavu smiešanos viņš saprot pa reizi? Dūmu kambarīša tumsā meitas ari smējās, kad

Pietūks, Švauksts un Drekberģis grabinājās gar durvīm Bet šie tik lauzās iekšā."

„Antiņ! Par ko tu mani turi?" Vizbulīte nu jau izskatījās sadusmota, pazaudējusi vaigos visu sakaunē šanās sārtumu. Un viņas draugs no stingrāka brāziena izglābās tikai tāpēc, ka otra stāva gaitenī, kas veda uz lielo lasītavu, viņus, pretī panākdamies, jau gaidīja Pietūka Krustiņš.

Bet Krustiņš runāja un turējās visnotaļ tā, it kā Jēra nemaz te nebūtu: „Cienītā Saktas jaunkundz, izlūdzos pazemīgu piedošanu, ka biju jūs topogrāfiski atstājis sev aiz muguras, kad jūsu godpilnā vieta ir blakus man. Es to saku ar lielu pagodināšanos."

Antiņš gribēja mīkstmēlim glaimotājam uzsaukt: ,.Tā tik skatāties, ka arī es jūs nesāku paaugstināt • .." bet virs ieejas lasītavā pamanīja uzrakstu visās pasaules valodās (arī latviešu), ka dvēseles lūgtas klusēt vai (ja nepieciešams) sazināties čukstus, lai netraucētu citus lasītājus. Un viņi visi trīs jau bija pārkāpuši lasītavas slieksni, tā kā uzraksts tagad attiecās arī uz viņiem.

Plašajā telpā ar ļoti augstajiem griestiem tiešām bija gandrīz vai bijību iedvesējs klusums, varēja dzirdēt vienīgi eņģeļu spārnu švikoņu. Eņģeļi bija bibliotēkāri, un klusu vēdināmie spārni viņiem šai amatā lieti noderēja. Viņi varēja pacelties stāvus gaisā, līdz visaugstākajam plauktam, vai slaidi nolidot gar visu sienu vajadzīgajā augstumā, lai bez kādas lielākas piepūles atrastu pieprasīto grāmatu. Visas lasītavas sienas līdz pat griestiem bija noklātas ar krāsainu grāmatu mūri, un lai kādu lasāmo ķieģeli izceltu laukā, vienkāršai bezspārnu dvēselei būtu bijis jārāpjas pa garām un stāvām kāpnēm, pārstumjot tās no vienas vietas uz otru. Tā mēdza izlīdzēties nabaga Zemes bibliotēkān. Un tikai tagad Antiņš īsti atskārta, cik ļoti nepieciešami bibliotēkāriem ir spārni. Taisnību sakot, visiem biblio-tēkāriem vajadzēja būt eņģeļiem.

Bet viņš šai pašā brīdī ar lielu nepatiku sāka atskārst kaut ko vēl citu. Lasītavā atļauto sacukstēsanos — gan tikai tādos gadījumos, ja tas ir nepieciešams — savā labā lieliski prata izmantot Pietūka Krustiņš. Lai kaut ko atkal un atkal iečukstētu Vizbulītei ausī, viņš

ar savām lūpām durtin dūrās pie viņas vaiga. Skaidra lieta, ka tā nekāda nepieciešama čukstēšana nebija. Būtu jānosmejas līdz vēdergraizēm, ja tā kaut ko Pietūks mēģinātu apgalvot. Garā pavieglais tautas skolotājs noteikti melsa visādas aušības, citu neko. Bet īsti ko?

Un Antiņš, nopakaļis iedams, piespiedās ciešāk klāt abu pakaušiem. Jā, nu ģeķīgo čukstēšanu varēja saklausīt.

„Kad es jums saku, cienītā tautas zeltenīte, tas tā ir — bez dedzīgi mūziskas mīlēšanas mēs visi būtu kā veselības avoti jeb fonteni bez ūdens, kā Palestīnas miroņu ezeri bez zivīm, kā nabagi bez naudas un kā gruntnieki bez parādiem. Un mūsu dvēseles trajektorijai debešķīgajā debesu aiterā nebūtu nekāda lidojuma. Tāpēc es no sirds jums ieteiktu . .

Vizbulīte tomēr palika neuzzinājusi, ko Pietūka kungs viņai no sirds būtu ieteicis. Vidū iespraucies, Antiņš žigli pieliecās pie Krustiņa elpas sasildītās auss (skaistākas auss par to laikam pasaulē vispār nebija) un turpināja čukstēt: „Vizbulīt, redzi?"

„Kas man ir jāredz?"

„Vai tu to eņģeli redzi, kas cēli izplestiem spārniem planē lejup, kājas kā buru lidmašīnas asti gaisā pašāvis? Mani puikas gados piedzēruši lielie tik tikko tādā planierī neiesēdināja. Būtu jau toreiz atlidojis uz debesīm..."

„Čuksti klusāk! Citi uz mums sāk skatīties." Un laikam Vizbulītei bija taisnība, jo dažas galvas pacēlās no atvērtajām grāmatām un veltīja čukstētājam ar paskalo zemnieka balsi ne sevišķi draudzīgus skatus.

„Eņģelim rokā ir grāmata, kā liekas, izcelta no visaugstākā plaukta. Vai vari, Vizbulīt, saskatīt, kam viņš to dod?"

„Viscaurēm melnā ietērptam jauneklim. Pagaidi! Man liekas, ka esmu viņu jau aarāk redzējusi. Bet tikai kur? Palīdzi, Antiņ, lūdzu, atcerēties!"

„Kas tur ko atcerēties, kad abi aizvakar bijām pliki kopā. Un viņš pēc atjaunošanās man vēl lika pamatīgi sevi apskatīt, lai no pirmā acu uzmetiena saticis viņu atkal pazīstu."

Pirkstu galus pie deniņiem piespiedusi. Vizbulīte tomēr lūkoja atcerēties pati. „Kādas operas divkaujas skatā. Jā! Tas bija viņš, kas nošāva to otru. Es ļoti labi

atceros. Mēs toreiz visas meitenes sirsnīgi smējāmies, kad nabaga nošautais, ar skatuves sniegu aplipis, piecēlies sāka klanīties aplaudētājiem. Tas mums likās tik jocīgi, ka aplausi var atdzīvināt pat mirušos un likt tiem klanīties kopā ar dzīvajiem."

„Var jau būt, ka viņš ir arī operu spēlējis, visu ko dzīvē taisīdams cauri. Pirtī gan nekāds lielais dziedātājs nelikās."

„Pirtī?"

„Ņuka pirtī. Es vēl debesu operā neesmu bijis. No lāvas nokāpis, viņš — mans draugs mūžīgais students — palaida vaļā dziesmu, ka visi mazgātājies, garaiņos tinušies, sanāca klausīties. Dabūju uzgāzt ķipi auksta ūdens uz galvas, lai apklusinātu."

„Tu nu gan esi . . . Varēji ļaut, lai mūžīgā studenta dvēsele pēc sirds patikas izdziedas."

„Izlaidīgu dzērāja dziesmu?"

„Kur vēl citur nekā pirtī tās lai dzied? Pats tak zini, ka debesīs krogu nav," labā omā būdama, Vizbulīte ķircināja draugu atturībnieku. „Pēc mana ieskata, dziedātāji nebūtu vainojami, ka pirtī dziedamas dziesmas dzejnieki nav papūlējušies sacerēt."

„Tev ir taisnība, Vizbulīt! Kā man pašam agrāk nebija ienācis prātā, ka mums jo pulka visādas citādas lirikas — piemēram, dlabas lirika, domu lirika, reliģiskā lirika, mīlestības lirika, patriotiskā lirika — bet nav pirts lirikas. Kaut kā ir palikusi neizkopta svarīga lirikas nozare, kuru kritiķi savās apcerēs labi varētu vest sakarā ar latviešu tautas būtiskajām ilgām pēc balta krekla un dvēseles. Par pirts lirikas trūkumu latviešu dzejā katrā ziņā būs jārunā, tiklīdz ko tiksim pie saviešiem. Ir taču jādomā un jācer, ka mūsu mirušie nemirstīgie dzejnieki dzejošanu debesīs nav pārtraukuši. Tā būtu kauna lieta, kad tinte, papīrs un vislabākie zīmuļi naudu nemaksā."

„Vai jūs par latviešu dzejniekiem runājat?" pārprasīja Pietūka Krustiņš, kaut bija labi sadzirdējis Antiņa Jēra čukstēšanu, kas mazpamazām kļuva skaļāka un skaļāka. Uz otra Vizbulītes pleca pazodi atbalstījis (it kā būtu viņai kāds draugs un varētu to atļauties), viņš sāka bērt vārdus tādā ātrumā, ka tie kā sakaltuši zirņi pret klonu paukšēdami atsitās klausītāju bungādiņās.

„Es varu ar sirdsprieku teikt un apliecināt, ka daiļi augstprātīgās mūzas savus poētiskas iedvesmes pilnos skatienus no latviešu dzejniekiem joprojām nav novērsušas. Ar jaudīgu švunku turpina dzejot ne t’kai tie, kas savas dzejas ganu gaitas nostaigājuši, vēl dzīvi būdami, bet klāt ir nākuši baru bariem jauni dzejnieku pulki. Ari es ar lielu labprātību konģeniāli nododos odu, poēmu un eposu sacerēšanai. Un ne bez panākumiem. Daža laba acs klausoties ir pierietējusi valga. Tālab pa ceļam uz Pilsētu Pilsētu biju sev uzticējis augstas odas sacerēšanu pasaules garīgajiem lauriem, kas ar intelektuālas inteliģences apgaismotiem ģīmjiem satecēs debesu debešķīgās saeimas saiešanā. Tur es šo odālisko dzejojumu, pats aiz cienības kājās stāvēdams, celšu augstākās inteliģences sakooojumam priekšā. Jūs tik manāties laikus iesākt aplaudēšanu, ar skaļu klapēšanu dodami priekšzīmi un pamudinājumu citiem, aplaudēšanā kūtrākiem gariem. Es skaidri redzu, cik spožas aiz liela lepnuma par pašu tautas pilnvarotā pārstāvja dzejas āderi ir iespīdējušās jūsu acis. Droši vien esat atcerējušies manu nemirstīgas poēzijas vārdiem sacerēto apsveikšanas odu mērnieku lielkungiem goda maltītes eiforijas sakāpinā-šanai debešķīgos augstumos:

Augstā dziesma, skani, skani,

Zilā zvaigžņu chaosā/

Nemirstīgu dari mani Tautas vīru eposā!

Apkamp visu firmamentu,

Univerzums nu ir tavs,

Tērp ar violetu lentu Visus mūs, kad Pikols raus!

Tur aiz kapai tautas brāli,

Vaļā stāv elizijums;

Citas dzīves fluidums

Nāks, kad dziedās gulbju cāļi.

Zināt ko? Ja abi jūs tik ļoti vēlaties dzirdēt, ko es vēl daudzkārt varenāku esmu sacerējis debesu lielkungiem, es bez kādas lielas lūgšanās esmu ar mieru nolasīt jums priekšā savas dzejas lielisko ģirlandi. Tādā vīzē uz līdzenas vietas tikdams pie tautas kritērija."

„To tik ne! No Dieva puses!" Antiņš pārbijies aizmirsa, ka bibliotēkā jāizsakās čukstot.

Pietūka Krustiņu, kas jau vilka no kabatas laukā papīru tīstokli, lūkoja atrunāt arī Vizbulīte: „Lai kā mēs gribētu dzirdēt jūsu debesīs sacerēto dzejdarbu, te nav tā vieta. Mēs jau tagad ar paskalo čukstēšanu traucējam lasītājus."

„Tad mēs to paveiksim bezbalcīgi — iepazīšanos ar manu debešķīgās inspirācijas kulmināciju. Jūsu uzticīgajām acīm es taču ar drošu prātu varu uzticēt vērtīgo manuskriptu, pats no rokām to neizlaizdams. Tepat pie lielā galda viens otram blakus ir divi brīvi krēsli."

Klusu nopūzdamās (Antiņš tomēr to dzirdēja) biklā Vizbulīte paļāva sevi aizvilkt pie galda, ar visu krēslu pavirzīdamās gan drusku nostāk, kad Pietūka Krustiņš tai pārāk cieši piesēdās blakus. Un kamēr odas sacerētājs čaukstinājās ar papīriem, bažīgi atskatījās, kur palicis Antiņš.

Tepat viņš bija, abiem sēdētājiem aiz muguras nostājies. Acīm redzamā neziņā, ko tagad lai iesāk, viņš ar spēcīgu vaibstīšanos izrādīja savu nepatiku un staipīja kaklu. Ja tikai drusku paliektos uz priekšu, arī viņš varētu salasīt, ko Pietūka Krustiņš uz līni jota papīra ar koši zaļu tinti sakricelējis. Taču Antiņam nenāca ne prātā parādīt savu uzmanību cilvēkam, kas par viņu vīzdegunīgi nelikās zinis. Pietiekami skaļi nokrekšķinājies, lai Vizbulīte dzirdētu, viņš teica: „Ko nu es, stāvus lasīdams, par velti pārpūlēšu savas acis. Jūs, kā rādās, tam papīru žūksnim tik ātri cauri netiksit. Pa tam varbūt es varētu aiziet apsveicināties ar mūžīgo studentu. Tak jau pazīstams cilvēks, turklāt vēl tāds, ar kuru patīkami parunāties. Nav nekāds plātīzeris kā dažs labs cits debesīs salikts paziņa . . ■"

„Ejiet vien, Jēra kungs, kurp kājas jūs dīda nesties," galvu tikai nedaudz sāņus pagriezis, pār plecu atsaucās Pietūka Krustiņš. „Jums jau būs vēl izdevība manu diž-darbu noklausīties debesu saeimas sanākšanā. Mēs ar cienīto Saktas jaunkundzi divi vien labāk varēsim koncentrēties uz manas poēzijas daiļvēsmīgajiem smalkumiem."

Skaidri un gaiši! Viņam, Vizbulītes debesu draugam. bija pateikts, ka viņš patlaban te ir lieka persona. Un ja lielmutis nesaņēma pelnīto atbildi, tad tikai tāpēc, ka Vizbulīte atskatījusies ar savu mīlīgo acu zīmēm lika viņam saprast, lai neceļ traci. „Kad mēs ar lasīšanu būsim laimīgi galā, tad es palūgšu Pietūka kungu, lai iet un tevi pasauc."

Antiņš neuzticīgi vēl brīdi pamīņājās, tad gar lasītāju ritenī saliektajām mugurām un lejup noliektajiem pakaušiem sāka virzīties uz garā galda viņu galu, kur ar grāmatas atlidinātāju eņģeli mūžīgais students vēl kaut ko pārsprieda. Un tuvāk pienākot varēja redzēt, ka melnā krekla vietā viņam tagad ir mugurā glīts melns uzvalks, gan šūts pēc tādas modes, ko uz Zemes valkāja (tur Vizbulītei bija taisnība) vēl vienīgi operās tenori, baritoni un basi.

„Nu gan jūs esat pārvērties tādā kungā, ka ne pazīt," atzinīgi teica Antiņš. „Nebūtu jūsu atjaunoto galvu ar jaunajiem matiem pirtī kārtīgi apskatījis, laikam nemaz neuzdrīkstētos nākt jums klāt un sist uz pleca."

Latviešu jaunekļa sirsnīgi pasmagās, plecam uzliktās rokas sašķiebts, uzrunātais varonīgi atsmaidīja pretī: „Tā nu iznāca. Debešķīgajā drānu noliktavā, pēc jauna apģērba skatoties, pašam sametās kauns par pārliecīgi jauneklīgo izskatu. Tiklīdz kā biju iemetis skatienu spogulī, tā kļuva aplam neērti. Man pretī ņirdza gludens puikas ģīmis, kurā nebija nekā no manas dvēseles garīgajiem vaibstiem,. Es sevī nespēju saskatīt sevi. Un var jau būt. ka tas ir viens no iemesliem, kāpēc mūsdienu jaunie studenti sākuši valkāt bārdas."

„Droši vien. Lai pašu acīs izskatītos svarīgāki," ar gaišo galvu pamāja Antiņš. „Bet tad nu gan ir gadījies redzēt jokus. Iet pa ielu viens otram blakus tēvs ar dēlu — un tā vien liekas, ka dēls ar bārdu ir vecāks par tēvu bezbārdi."

„Es nekāds bārdu draugs nekad neesmu bijis. Tad nu nolēmu labāk ievīstīties pavecākas modes svārkos," pavīpsnājis turpināja mūžīgais students. „Tie man šķita vairāk piemēroti arī tādēļ, ka esmu beigās — pēc atkārtotiem pūliņiem noturēties jaunu ideju apseglotos vēju zirgos — atstaigājis līdz atziņai, ka katra jauna

dzirksteles šķīlēja doma nebūt nav labāka par dažu krietni pasen ar gudru lēnprātību izdomātu. Nav nemaz tālab jākaunās paieties kādus gadsimtiņus atpakaļ, kā es to tagad esmu nodomājis darīt." Un mūžīgais students — kā kādas vērtslietas svaru aptuveni noteikdams — pasvārstīja rokā eņģeļa viņam pagādāto grāmatu-

„Spi - no - za." Galvu piešķiebis, Jērs lūkoja izlasīt arāmatas autora vārdu, kas spīdēt spīdēja, debešķīaā debesu zelta apzeltīts. Taču laikam burtošana izdevās drusku par skaļu, jo kāds tepat vistuvākā tuvumā iesaucās: „Sssssssst!"

Antiņš jau gribēja (vainīgs juzdamies) sisinātājam pieklājīgi atvainoties, kad draugs sagrāba viņu pie piedurknes un rāva prom. Atskatoties pār plecu, tikai vēl paguva ievērot ducīgu zilsvārci ar baltā vestē iebāztu roku. Taču laikam ne jau vēdergraižu dēļ viņš skatījās šurp ar nokaitināta ērgļa acīm. „Tas — tas — vai tas nav Na . .

„Jā. Tas ir viņš — viscītīgākais grāmatu lasītājs bibliotēkā. Un ļoti necieš, ja kāds tam tuvumā kaut ko murmulē. Ja gadās vīrišķis, tūliņ šim noprasa, kādā armijā dienējis, ja ne nieka nesajēdzot no disciplīnas. Labas grāmatas tuvumā katram jāstāvot klusu."

„Tas ir vārds vietā. Pret to man nav ko iebilst," at zinīgi teica Antiņš un diezgan negribīgi ļāva sevi ievilkt pašaurā, tornim līdzīgā telpā, kur stāvus gaisā uzvijās spoža metalla kāpnes.

„Pašam Bonapartam iekļūšana debesīs nemaz tik viegla nebija. Diez kā būtu, ja par viņu nebūtu iestājušies citi dižgari, apgalvodami, ka viņa nemitīgajām karo šanām tomēr esot bijis cildens mērķis — Eiropas apvienošana. Starp mums runājot, viņš bija arī brīvmūrnieks. Galu galā pat pretinieki atzina, ka korsikānis ellē varētu būt daudz bīstamāks- . ."

„Nu kā tad: viņš kā gudrākais tur varētu samācīt citus — glupos ģenerāļus, kas grāmatas nelasa. Bet kur jūs mani raujat? Mēs taču necirkulēsim augšā pa šito korķu viļķi?"

„Cirkulēsim gan. Jo tā visātrāk nokļūsim uz debešķī gās bibliotēkas jumta, kur pēc sirds patikas varēsim izrunāties pilnās krūšu balsīs. Jums tak nebūs bailes,

ka nesāk reibt galva/' Antiņa roku neatlaizdams, smīnēja mūžīgais students.

„Par savu galvu es nebēdāju. Tā ir izturīga, kā katra kārtīga latvieša galva. Kas gan viss pār mūsu galvām nav kādreiz gāzies, tomēr esam tās vēl paturē juši uz pleciem. Esmu tikai sabažījies par savu Vizbulīti

— Saktas jaunkundzi, jo viņa palika — atstāju viņ~/. kopā ar Pietūka Krustiņu."

„Zinu. Pazīstu to vīru,” skaļi iesmējās mūžīgais stu dents, jo nu to varēja atļauties. „Tad jau jūsu Vizbulīte Sakta ir atstāta drošās rokās.”

„Tas ir tieši tas, no kā es bīstos," atzinās Antiņš

„Jūs mani pārorotat,” paskaidroia mūžīgais students. „Es to domāiu tā, ka lieli mīlētāji nekad nav lieli pļāpas Un otrādi. Tāpēc varu jums galvot, ka atgriezies atradīsit savu Vizbulīti briesmīgi garlaikotu."

„Ja nu jūs kā liels sieviešu pazinējs . . ."

„Tāds es tiešām esmu bijis."

„ . . to skaidri zināt, varbūt mēs tiešām kādu brītiņu netraucēti varētu papļāpāties. Šis un tas ir izrunājams sakrājies."

Antiņš kāpa pirmais, ar patīkamu apmierinājumu dzirdēdams sev aiz muguras stingros mūžīgā studenta soļus. Sāņus vien, sāņus vien. Visu laiku kāpjot biia jāgriežas sāņus uz vienu pusi, tā kā daža vājāka kāpēja galva tiešām varēja sākt griezties kā vilciņš.

Antiņa Jēra pazušanu šaurajās durtiņās starp grā matu plauktiem pamanīja arī Vizbulīte Sakta, pabeigusi lasīt Pietūka Krustiņa papīrus, kur lieliem burtiem sarakstīto rindu bija mazāk nekā likās. Viņa pati tagad pieliecās tuvāk dzejniekam: „Esmu izlasījusi visu, rindu pa rindai."

,.Un kā jums patika? Vai tas nav brīnišķīgs gabals?”

„Kaut nu visi tikai saprastu, ko esat gribējis sacīt ”

„Cienītā tautiete, kā es ar aizredzīgu intuēšanos sāku nojaust — šis un tas būs jums pašai palicis paslēpts aiz mānīgi mūziskās poēzijas plīvura. Par to nav jākau-nās atzīties. Tā tas ar augstiem dzejas darbiem atgadās

— jo dzejiskāks ir kāds dzejolis, jo mazāk saprotams. Es jums visas aizplīvurotās vietas dziļjūtīgi katrā laikā varu atklāt. Parādiet tikai ar pirkstu, kur tās ir."

„Vēlāk, Pietūka kungs! Gan jau vēlāk mēs to pa spēsim. Tagad mani visvairāk jūs iepriecinātu, pasaukdams Jēra kungu."

„Kas par steigu?"

„Pēc papīru tīstokļa biezuma aplam iedomājies, ka jūsu dzejojums būs daudz garāks, ne tikai pa pantam katrā lappusē, viņš var aizstaigāt patālāk prom, un mums tad iznāktu krietna nogaidīšanās. Tur viņš aizgāja — pa šaurajām durtiņām sienā, kur kāds piekusis eņģelis pakāris spārnus. Vai redzat, Pietūka kungs?"

„Redzu jau redzu! Un redzēju arī, kā Jērs tur parauts ietenterēja. Tad nu gan ir sasities ar aplam nelatvisku tipu. Galva melna kā krauklim. Ka tāds vēl neievilina kādā pekles speltē."

Pietūka Krustiņš gausi piecēlās, ar katru kustību skaidri likdams noprast, cik ļoti nelabprāt viņš kā tautas pilnvarota persona to dara, kad nav pat zināms, vai tautietis Jērs to maz pratīs pienācīqi novērtēt. Bet tā kā Saktas jaunkundze mīļi lūdza pakalpot, nevarēja atteikt

Un arī iedams norādītajā virzienā, Pietūks nedomāja pasteigties. Šad un tad viņš pat apstājās un ar auqst-domīqi paceltu galvu skatījās qriestos, tad aši iegrūda roku kabatā, izvilka papīru tīstokli un kaut ko pierakstīja. Ko kāds tur varēja darīt, ja viņam piepeši uzbruka spārnoti iedvesmīga doma. Ar lieliem, muzu svaidītiem dzejniekiem tā palaikam notika.

Tad nu nebija jābrīnās, ka viņš, pie sudrabotās kāp ņu spirāles pienācis, va^ēia vairs sadzirdēt tikai tālu soļu atbalsis. Abi kāpēji bija jau tikuši krietnā augstumā.

Kāpt tiem pakaļ? Tā būtu pārliecīgi liela nokausē-šanās. Turklāt šis Jērs, kas nebija praties parādīt viņa personai pienācīgo cieņu, tādu uzupurēšanos vispār nebija pelnījis. Vaļsirdīgi atzīstoties — Antiņa klātiene tikai traucēja viņa poētisko tuvošanos daiļās tautas zeltenes dvēselei.

Pietūka Krustiņš brīdi pastāvēja domādams, tad skaļi (gan ne pārāk skaļi) iesaucās: ,,Ei, jūs tur, gaisā uzskrējušais Jēr! Es esmu atsūtīts saukt jūs atpakaļ. Taisāties veicīgi lejā! Mēs pārāk ilgi jūs te negaidīsim. Kādu laiciņu pasēdēsim un diezgan, tad ar Saktas jaunkundzi iesim prom uz Bābeles viesnīcu. Tur mūs abus

jūs varēsit satikt. Jūs taču dzirdat, ko es jums saku? Vai ne?"

„Vai ne? Vai ne? Vai ne?" atbalsojās torņveidīgajā kāpņu telpā, un cits nekas pēc tam vairs nebija saklausāms. Pat tālā soļu dipoņa bija jau pagaisusi.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

A

/Antiņš pievilka pilnas krūtis debešķīgā debesu gaisa un pārlaida apmierinātu skatu namu jumtiem, kas skaidri saskatāmi aizsniedzās bezgalīgā tālumā. Nekur te neredzēja ceļamies gaisā dūmu grīstes, kas pār Zemes lielpilsētām laiku laikiem sagūla pelēkas dūmakas vālos un aizmigloja apvāršņus. ,.Šis skats nudien ir vērts pamatīgā kāpiena. Tur skaisti balti izslējušies pat debesskrāpji, krietni augstāki nekā Ņujorkā."

,.Tas ir Pilsētu Pilsētas centra rajons," paskaidroja mūžīgais students. „Un tur tā mucai līdzīgā augstceltne ir Bābeles viesnīca, kur pagaidām dzīvoju. Es jums arī ieteiktu apmesties Bābelē. Tur jūs varēsit skatīt vaigu vaigā daudzas visu laiku slavenības, kas te saradušās uz debesu parlamenta sesiju."

„Nezinu gan, vai manai Vizbulītei patiks grūstīties pa tādu slavenu burzmu. Varbūt mēs paskatīsimies pēc kādas klusākas piemetnes. Par to es atļaušu viņai pašai izšķirties."

„Bābeles viesnīca kā apmešanās vieta silti ieteicama katrai mākslām draudzīgai dvēselei, jo no tās ir ērti sasniedzami teātri, operas, koncertu zāles un gleznu galerijas," lūkoja Antiņu pārliecināt mūžīgais s’udents. „Jūs taču gribēsit redzēt Eleonoru Dūzi, kuras nemirstīgo veidolu Gabriels Danuncio centies ietvert jaunā, patētiskas kaislības apdvestā romānā, Garriku, Bernāri un Šēkspiru Hamleta lomā. Par viņa lomas uztveri joprojām nebeidz spriedelēt kritiķi. Tāpat kā nav vēl rimusies minējumi, kas bijuši īstie Šēkspira lugu autori. Kristofers Marlovs — kā jau kādreizējais slepenā dienesta aģents — noslēpumaini smaida, bet Viljemam Šēkspiram pašam nenāk ne prātā šīs nevalodas izkliedēt, papūloties debesīs sacerēt kādu jaunu lugu. Viņš jūtas pilnīgi apmierināts ar to, ko paveicis, dzīvs būdams. Un jūsu Vizbulīte — kā jau kultūrāla sieviete — droši vien ir liela tenoru cienītāja. Arī es reiz kāda tenora dēļ pazaudēju savu visdedzīgāko mīļāko. Viņa — jūsu Vizbulīte — noteikti nevēlēsies palaist garām izdevību dzirdēt Ka ruzo, Sakšu, Džilji, Sobinovu, Vētru, Bjerlingu, Vunder lichu, Lanzu . . ."

„Cik man ir zināms, viņai vislabāk patīkot jauktu koru dziedāšana."

„Tad katrā laikā varu ieteikt eņģeļu korus. Tie ir gluži vienkārši nepārspējami."

„Tur viņi nāk."

„Kas?" ’

„Lielie ērceņģeļi, visi trīs. Par tiem man šodien jau stāstīja tur tas katoļu mūks — ielas otrā pusē — uz baznīcas kāpnēm. Lūk! Lūk! Skatieties! Nu viņš ir uz-stūmies kājās un klanās līdz pat zemei." Satraukti stāstīdams un rādīdams, Antiņš tik tikko drusku par tālu nepārkārās pāri bibliotēkas jumta malai, laikam aizmirsis, ka viņam nav spārnu.

Mūžīgais students parāva viņu atpakaļ. „Acīm re dzot — nav dūmu bez uguns. Tādas baumas jau bija paklīdušas un ari citas zīmes vedināja domāt, ka tā kaut kas ir šoreiz sagaidāms. Piemēram, Jāzepa Haidna ,,Ra dīšanas" uzņemšana rītdienas svētku koncerta program mā. Tur par pasaules radīšanu dziedādami stāsta trīs lielie ercenģeļi. Miķeļa vietā gan ir ielikts Uriels. Laikam Miltona „Zaudētās paradīzes" ietekmē. Taču lietas būtību tas negroza. Godināti trīs Tā Kunga ercenģeļi."

Pa ielas vidu iedami, ercenģeļi izstaroja tādu gaismas spožumu, ka Jēram skatoties vajadzēja krietni samiegt acis. Pa šaurajām plakstu šķirbiņām viņš tomēr skaidri redzēja visu, kas lejā uz ielas notika. Tā vis-caurēm nu bija kļuvusi tik gaiša, kā daudziem spēcīgiem

starmešiem apgaismota skatuve, kur katru aktiera kustību var labi saredzēt no visattālākā zāles kakta.

„Vai tas tur vidū — krietnu tiesu garāks un visādi citādi staltāks par abiem blakus ejošajiem ērceņģeliem — vai tas nav Miķelis? Ko? Pēc tā, ko jūs par Miķeli man esat stāstījis, es taisni tādu viņu iedomājos," ziņkārīgi ievaicājās Antiņš. Mūžīgā studenta roka joprojām stingri turēja viņa elkoni.

„Jā, tas tiešām ir Miķelis. Un viņam pie labā pleca, ne mazāk cienīgus soļus sperdams, turas Gabriels. Kreisajā pusē Rafaels laikam kaut ko interesantu ieraudzījis, jo skatās smaidīdams atpakaļ pār plecu. Nu kā tad! Vai varat saskatīt, kas tur tai atvērtajā logā?"

Tās bija tās pašas daiļavas, kas nupat vēl bezbēdīgi ķiķinājās ar jaunekļiem dziedātājiem krāsainajās zeķēs. Tie nu apklusuši i stāvēja rindiņā ar noliektām galvām. Taču Rafaels laikam nojauta, kas jautrajiem puišiem prātā. Un brīdi pat likās, ka viņš tiem pamās ar roku.

„Kad es tam jauniešu bariņam gāju garām, skuķes atvērtajā logā ar viņiem tik pavalšķīgi ķiķinājās, ka mūks uz baznīcas kāpnēm sāka pārskaities trakot un sirdīgi lamāt kādu tur Palestrinu. Nu šķelmes rāda tik vātnus vaidziņus, ka vairs ne pazīt."

„Tādas ir sievietes. Bet — vai to jūs arī esat ievēro jis, ar kādu godbijību visi sveicina ercenģeļus?"

„Kā nu ne. Visapkārt pakauši redzami vairāk nekā pieres. Un daži klanīdamies sirsnīgi krustās. Laikam pareizticīgie. Tie mūsu Rīgā, gar krievu katedrāli iedami, arī tā mēdza krustīties."

„Godīgi atzīstoties, tas mani padara stipri domīgu." nez par ko sabažījies, teica mūžīgais students. ,.Mūs var pilnīgi negaidot piemeklēt tādi pārsteigumi, ka dažs labs debešķīgais runas vīrs nepatapsies laikā attapties. Man nu gan nenāk ne prātā ļauties iebaidīties. Es skaidri un gaiši pateikšu, ko esmu nodomājis teikt. Gan būs, kas dzirdēto sapratīs un neatteiksies mani atbalstīt. Jo re jau visas galvas var apžilbināt ar acīs iemestu pārliecīgas gaismas spilgtumu."

Antiņš jau gribēja sākt stāstīt, ko par trim lielajiem ercenģeļiem bija uzzinājis no bargā mūka, kad tikko atkal nepārvēlās pār jumta malu. Droši vien tas šoreiz

tā arī notiktu, ja draugs mūžīgais students nebūtu tālredzīgi paturējis viņa elkoni savos stingrajos pirkstos.

„Trakais Jēr! Nesāksit taču bez spārniem pa gaisu staigāt! Lai ari diezcik paviegls jūs būtu. par gaisu smagāks tomēr esat."

„Viņi! Tur aiziet viņi!"

„Lai jau ercenģeļi iet, kur tiem ir nodomātas ejamās gaitas. Tāpēc nav jākrīt no jumta."

„Kāda man bēda par ercenģeļiem? Tur aiziet viņi — Vizbulīte Sakta un Pietūka Krustiņš. Tur pa ielas otras puses ietvi! Es viņas sarkanos lindrakus pazīstu, kaut arī ņieburam piespraustās sudraba saktas no šejienes nav saskatāmas. Un tā, kā viņai blakus čāpo tas pelēkais, iet vienīgi Pietūka Krustiņš — ceļgalos šūpodamies kā veci atsperu rati."

„Brīnums gan, ka viņi nemaz nav gribējuši jūs pagaidīt. Jo cik tad ilgi mēs te esam? Nupat kā uzkāpām. Droši vien tam ir kāds izskaidrojums."

„Piemēram kāds?"

,.Ka jūsu Vizbulītes jaunkundzei tā tarkšķa klātiene nav bijusi ilgāk izturama, lai kā to gribētu."

„Un tad? Uz ielas tā būtu vieglāk izturama?" sašutis uzbrēca prātotājam Antiņš. „Vispār man sāk likties, ka jūs tik gudrs nemaz neesat, par kādu gribat izrādīties. Te nu bija! Nupat vēl teicāt — un jums to ari izdevās man iestāstīt — ka mana Vizbulīte pie Pietūka sāniem būšot drošībā. Un nu? Kas tagad notiek? Slātavas dūmu istabiņas durvju ielauzējs aiziet ar manu meiteni. Es nekā tik nevaru saprast, kā silta gaisa pūtējam ausī tādā ātrumā izdevies pielabināt Vizbulīti pie sevis. Bet — gan jau uzzināšu, kad būšu abus manis pametējus dabūjis rokā."

„Pagaidiet, neskrieniet! Es domāju, derētu padomāt . . ." mūžīgais students lūkoja aizturēt neparasti gar'' so*u spērēju, ķas jau aizgūtnēm steidzās uz apaļo kāpņu lūku, no kuras abi nupat kā bija izkāpuši uz jumta.

Antiņš neatskatīdamies atmeta ar roku: „Paldies par labajiem padomiem, turpmāk tomēr vairāk paļaušos pats uz savu saprašanu," un pazuda lūkā. No tās vēl uzšāvās augšup tikai spēcīgas balss mesta atziņa: „Ar cita gudrību dzīvojot, var pats no galvas nodzīvot matus."

Mūžīgais students sazvērojās, it kā grasītos atkliegt latviešu jauneklim kaut ko pretī, tad laikam, iedomājās, ka diez vai Jērs. kā vilciņš lejup virpuļodams, vairs ko sadzirdēs, un pievērsa visu uzmanību grāmatas vākam, pārlaizdams pirkstu galus pār autora vārdu. „Tu rādījies Lesingam kā Nātans Viedais, Ģēti no verteriska romantiķa pārvērti par klasiķi, un no tevis katrs kaut ko ir ieguvis: Herders, Šleijermachers, Fichte, Šellings, Šopen-hauers, Novāliss un Nīcše. Esi tik laipns un aizdod man arī dažas no savām atskārsmēm, kas parīt man varētu lieti noderēt. Vai būsi tik laipns?"

No jumta lejup uz ielu skatoties, Antiņš jau bija paguvis ievērot arī to, ka lielo ērceņģeļu parādīšanās stipri sagausinājusi kustību. Un ne tālab vien, ka viņu spilgtais spožums tuvāk esošajiem apžilbināja acis. Daudzas bijīgas dvēseles palika stāvam uz ietvēm un lūdzot saliktām rokām nogaidīja, līdz debesu varenie būs pagājuši garām. Tad nu apstājās arī citi, kas būtu labprāt jozuši tālāk, tak kaut kā netikās stumties virsū stāvētājiem, Galu galā — nekur nevienam debesīs nebija jāsteidzas, ar laiku katrs varēja šķērdēties pēc sirds patikas kā bagātnieks, tās mantas te netrūka.

Pa galvu reibinātājām spirāļu kāpnēm virpuļojot, uz ielas redzētais cilvēku sastrēgums uzturēja Antiņā možu garu un ticību, ka Pietūka Krustiņš ar Vizbulīti nekur tālu nebūs tikuši, jo gāja tai pašā virzienā, kui ercenģeļi. Un tie kāpa tādā cienīgi svinīgā gausumā, ka viņiem būtu pasteigušies garām katri bēru rati.

Ar pietiekami stipriem elkoņiem (un tādi viņam bija, to Antiņš zināja skaidri) nekāda lielā māksla nevarēja būt tikt uz priekšu, pastumjot sāņus ceļā stāvētājus. Tas gan nebija pieklājīgi, bet šinī gadījumā katrā ziņā attaisnojami, un Antiņš bija pārliecināts, ka abus pamu-cējus panāks kā nieku.

Taču, no kāpņu telpas uz ielas izlēcis, viņš brīdi it kā pievīlies apstājās, ko drīkstēja atļauties vismazāk. Spīdošie ercenģeļi nekur vairs nebija redzami. Droši vien iegriezušies kādā sāņu ielā vai pazuduši klosterī, kas tepat netālu stāvēja, apjozies ar augstu pelēku mūra sētu. Vai arī iegājuši kādā baznīcā. īsti kur, par to Jēram nenāca ne prātā lauzīt galvu, ja tikai gājēji nebūtu atguvuši agrāko mundrumu. Neviens nekur vairs nestāvēja, ne ar noliektu, ne paceltu galvu, bet gāja tālāk īsu brīdi pārtrauktajās debesu gaitās.

Ne Pietūka Krustiņš, nedz Vizbulīte Sakta ari vairs nebija tur, kur tos no jumta bija pamanījis. Tur jau atkal jaunekļi krāsainajās zeķēs, draudzīgā bariņā saspiedušies, staipīja kaklus augšup, lai laipni atvērtajā logā labāk saskatītu tikai lielam meistaram uzgleznojamu sievišķības daiļumu, un dziedāja:

,,/a zālēs un ziedos pavēnī jaukā mans ganuzēns būtu ar mani

un teiktu man stāstus par mīlu . . ."

Pavisam nesaprotamā kārtā nu arī Antiņu kaitināja jaunekļu neatlaidīgā uzmācība daiļavām. Tādu piedauzīgu uzvešanos debesīs vajadzēja aizliegt. Tad citi meitu ģēģeri, visādu odu rakstītāji pierautos. Un — kas zina — vai Pietūka Krustiņš ari nesacerēja šitādus pavedinātā-jus madrigālus? Viņu vajadzēja nogrābt pie svārku stērbelēm, kamēr nav vēl Vizbulītei Saktai piedziedājis pilnas abas ausis.

Bet kā lai zina, pa kuru ceļu abi ir aizgājuši? Sāņu alejās ietves apēnoja kupli koki. Tās bija taisni kā radītas dzejisku dvēseļu romantiskām pastaigām. Bet Lielā iela, pa kuru staigātāji plūda kā krāsaina straume, veda uz Pilsētu Pilsētas centru, kur spožus logus zibināja baltie debesu debesskrāpji un Bābeles viesnīca kā stāvus uzslieta muca.

Pēc mūžīgā studenta apgalvojuma, patlaban tur esot apmetušās vai visas ievērojamākās debesu slavenības. Tad jau arī Pietūka Krustiņš tur kaut kā būs iespraucies. Kur gan citur? Slavenība pie slavenībām! Un aizrāvis līdz viņa Vizbulīti, ar kaut kādiem blēdīgiem paņēmieniem pagalam apjucinātu un samulsinātu. Skaidrā prātā Vizbulīte nebūtu ļāvusies parauties, par to nav runa.

Tātad prātīgākais, ko varētu tagad darīt, bija steiq-šanās uz Bābeles viesnīcu. Un ja meklētie tur nebūs atrodami, tad sāks no jauna domāt un prātot, ko darīt tālāk. Pagaidām jāuzticas kājām, ka tās līdz Bābeles viesnīcai aizraus laikā, un viņš tur uzradīsies tieši tad, kad nūle būs ienākusi Vizbulīte ar Pietuku. Varbūt viņš viņus panāks jau pusceļā. Par to, protams, būtu visvairāk priecīgs. Jo ej nu sazini, cik tādās milzu viesnīcās nav jāskraida un jātaujā, līdz veicas saklaušināt meklējamos.

Tad nu Antiņš nežēloja jauno zābaku zoles, cirzda-mies pa pašu ielas vidu, ar spēcīgu roku zveņģelēšanu lūkodams jau tā ātros soļus vēl paātrināt. Pat ne vienu vienīgu skatu viņš neuzmeta skaistām andalūzietēm, kas nāca pretī, plaši atvāztus vēdeklīšus cītīgi vēdinādamas, par spīti pavēsajam gaisam, jo visas četras debesu saules gan spīdēt spīdēja spoži, bet itin nemaz nekarsēja. Atstāja neapbrīnotus romiešu senatorus ar sarkanu ap mali rotātās togās, tāpat kā staltos musketierus ar nojoz-tiem zobeniem. Tādu nāves rīku cilāšana debesīs bija aizliegta. Par velti melnādainas meitenes čaukstošos salmu bruncīšos, ar baltiem spēcīgiem zobiem spēcīgi smiedamās, lūkoja iemantot viņa uzmanību. Un laikam viņš arī nedzirdēja aizklabam garām holandiešu koka tupeles. Vienīgi sarkanu lindraku plīvošanu kaut kur ieraudzīt cerēdams, Antiņš tik ļoti steidzās, ka teju teju nepaklupa, uzkāpis leoparda astei. Lielajam kaķim par to gan nebūtu vajadzējis sevišķi uztraukties, jo ielas vidus galu galā nav domāts gulēšanai. Zvērs tomēr ierūcās, un aplam neuzmanigais steigonis apstājās atvainoties: „Piedod, leopard! Bet par tevi pašu vajadzēja sastādīt protokolu, ka gaišā dienas laikā guli uz ielas. Neesi taču piedzēries?"

„Ko nu izrunājies! Labāk turi acis vaļā un uzmani pats savu asti, ka tai arī kāds neuzmin," vēlreiz norūcās leopards un gulēja tālāk.

Par debesu liberālo kārtību nopukojies, ka pat kustoņi var darīt, kas katram ienāk prātā, Antiņš Jērs jau gribēja atsākt steigšanos, kad sev blakus ieraudzīja Šveiku.

Brašais kareivis, roku pie cepures piecirtis, ar smaidu līdz ausīm, viņu sveicināja: „Sveiks! Godam sveiks!

Labi gan, ka uzmini kaķītim uz astes, citādi būtu man paskrējis garām kā propellers."

,,Es tiešām steidzos," atzinās Antiņš.

„Tas ir bīstami, trakot bīstami. Tā arī Umčeks Prāgā dikti steidzās pēc mazas pudelītes sļivovica. Un aplam steigdamies, nabags ierāva tik dziļu elpu, ka nekā vairs izdvest laukā. Mēs gan dauzījām pa muguru, pacēlām aiz kājām gaisā, bet nekā — Umčeks velk un velk gaisu uz iekšu. Būtu pārplīsis kā balons, ja beidzot mums, kad bijām izdzēruši viņa sļivovicu, neienāktu prātā . . •"

.Jūs viens pats, bez suņiem?" pārtrauca Šveiku Antiņš, stingri nolēmis, ka ilgāk par īsu brītiņu nedrīkst sevi ar runāšanu aizkavēt.

„Ar jūsu atļauju atļaujos raportēt," brašais kareivis Šveiks atkal piesvieda labās rokas pirkstu galus pie cepures, „ka esmu suņu skolai pagaidām atradis jaunu direktoru, jo man ir steidzami jāatgriežas Prāgā. Ar mani lieta ir tāda — slepeni varu jums pačukstēt — ka esmu speciāla persona, kas var, ja ienāk prātā, atgriezties uz Zemes."

To pateicis, Šveiks piemiedza aci.

Antiņš arī nu būtu varējis atbildēt ar tādu pašu acs piemiegšanu, bet tādā gadījumā būtu jāsāk gara skaidrošanās, ka arī viņš ir tāda pati no kāda autora galvas izlēkusi persona. Un tam patlaban nemaz nebija laika, tādēļ ļāva, lai brašais kareivis runā tālāk.

„Man ir jčatgriežas Prāgā mācīt tautiešus, kā mīlami krievi. Nupat es laikrakstos lasīju, ka viņi — krievi, pēc čechu mīlestības noilgojušies, juzdamies par maz mīlēti, sadomājuši ar tankiem visu tautu pieplacināt pie zemes. Tad nu mana pieredze krievu mīlēšanā nāks īstā laikā. Tur manus kādreizējos izteicienus ar sajūsmu jau rakstot uz namu sienām."

Antiņš piepeši pārstāja nepacietīgi mīņāties un pieķērās Sveikam pie militārā mēteļa pogas: „Jūs tiešām brauksit? Es būtu neizsakāmi priecīgs, ja jūs man gribētu izpalīdzēt ar mazu pakalpojumu."

„Katrā laikā! Bet kas man jādara?"

„Jāpaņem līdz un jānosūta tālāk cilvēkam Ņujorkas pievārtē raports par maniem pirmajiem soļiem debesu valstībā."

,.Vai viņš — tas cilvēks — ir bijis jūsu lajtnants?"

„Laikam gan tikai zemessargs, bet raports viņam ir vajadzīgs. Es esmu viņam to apsolījis."

„Nekas nav pasaulē svarīgāks par raportiem/' ar lielu nopietnību teica Šveiks. „Tāpēc es darīšu visu, kas manos spēkos, lai viņš to saņemtu. Uzrakstiet tikai uz aploksnes pareizu adresi un nesamainiet pilsētas. Ar pilsētu samainīšanu manam paziņam Stančekam iznāca nejauka ķeza. Viņš rakstīja vēstules uz divām pilsētām divām brūtēm. Viss veicās labi. līdz gadījās samainīt pilsētas, un abas brūtes saņēma nepareizas vēstules — tās, kas domātas otrai. Tad nu Stančekam ar rakstu darbiem vairs nevajadzēja nodarboties . .

„Es adresi uzzīmēšu ar tādiem ābeces burtiem, ka tos spēs saburtot pat pamatskolu nebeiguši pastnieki." iepriecināts solīja Antiņš. „Bet kur es varēšu jūs satikt? Cik ilgi debesīs būsit?"

„Vēl līdz rītvakaram pakavēšos pie draugiem Pozu dušajā jērā, un tad — pa taisnāko ceļu uz Prāgu."

„Tad man ir jāraksta, ko nagi nes. Bet rīt ar raportu es būšu klāt kā nagla. Un tagad — piedodiet! — man jāskrien tālāk. Atklāti sakot, man debesis svilst zem papēžiem."

..Sveiks! Godam sveiks!" ar cepurei piespraustu roku atpakaļ atgāzies, Šveiks militāri atvadījās. „Skrieniet tik ar acīm pirkstos, lai atkal negadās uzkāpt kādam kaķītim uz astes."

Antiņš labi domāto padomu vairs nedzirdēja, steig damies panākt pazudušos. Un laikam gan viņš nebūtu pamanījis pat Ādamu un Ievu. ar visām vīģes lapām nākot taisni pretī, tik ļoti aizņemts viņš bija ar savām domām- Un kā lai nebūtu? Vispirms ir jāatrod Vizbulīte, citādi neko neuzrakstīs. Būs vienā laidā jādomā tikai par viņu. Un cik viscītīgākais rakstītājs vienā naktī var sarakstīt? Vai viņa pirmo debesgaitu grāmata no šīm piezīmēm maz sanāks?

AUTORA PIEZĪMES

Šī grāmata sarakstīta, izmantojot Antiņa Jēra piezimju lapiņas. Tās, kā solījies, brašais kareivis Šveiks nodevis Prāgas galvenajā pastā. Par to liecina, pasta zimogs, diemžēl. daļēji izdzisis, tā ka izsūtīšanas datums vairs nav salasāms. Arī aploksne stipri nobružāta un citādi cietusi, kas liek domāt, ka sūtījums bijis ceļā ilgāku laiku un adresātu sasniedzis ar lielu nokavēšanos.

Tas nav tomēr ļaunākais. Pēc rūpigas aploksnes apskates nācās secināt, ka tā ir pastā (vai kādā citā iestādē) atvērta un atkal aizlīmēta. Tātad sūtījums atzīts par aizdomīgu un aizturēts satura pārbaudei.

Kas cits to spētu izlasīt, kā tikai latviešu valodas pratējs? Un tādu, liekas, nebūs bijis viegli sameklēt. Šā vai tā. Antiņa vēstījums galu galā saņemts. Tas būtu varējis pazust pavisam. Un ne gailis pakaļ nedziedētu.

Piezimju lapiņas pāršķirstot un vēlāk uzmanīgi lasot, nekur gan negadījās uzdurties izsvītrātiem vārdiem vai kā citādi bojātam tekstam. Var tomēr būt. ka bez pēdām pazudušas vairākas lapas, jo tās nav sanumurētas, rakstītājam pa galvu, pa kaklu steidzoties. Uz to — ārkārtīgo steigu — skaidri norāda ari neskaidrais rokraksts, kas ne vienā vien vietā bija grūti salasāms.

Pēc dabas glītrakstītājs, Antiņš pats ar to ir ļoti neapmierināts un lūdz paviršību, kas citos apstākļos nebūtu piedodama, atvainot:

„Vēl nekad tik mežonīgā ātrumā neko nebiju rakstījis, un tagad, acis uzrakstītajam pārlaižot, sametas nelaba dūša. Mīļo debestiņ, kas tās par gaiļa kājām! Bet ar pareizu burtu izzīmēšanu, kā mums to mācīja glītrakstīšanas skolotājs, es ne desmito daļu nebūtu uzrakstījis. Tā nu, mīļo autor. ar ļoti smagu sirdi man nācās izšķirties, ko Tev no manis būtu svarīgāk saņemt: pēc visiem glītrakstīšanas noteikumiem glīti izveidotus burtus vai vairāk satura.

Tagad Tu nu redzi, par ko es Tevis dēļ izšķīros. Tāpēc neapkauno mani un manas gaiļa kājas nevienam nerādi. Patlaban steidzos uz Pazudušā jēra viesnīcu, lai vēl paspētu noķert Šveiku. Tādu ārkārtīgi retu izdevību — nosūtīt Tev kādas vēstis par dzīvi debesīs — es nedrīkstu palaist garām.

Kā būs turpmāk? Tu noteikti gribēsi zināt. Kā es Tev varēšu pagādāt materiālus otrai grāmatai, par latviešu kaktiņu un stūrīti debesīs? Par to jau esmu domājis. Taisnību sakot, man tas tikai tagad ienāca prātā, pēc ierašanās Bābeles viesnīcā un priecīgas atkalredzēšanās ar Vizbulīti Saktu, gan ne tik priecīgas ar viņas pavadoni. Man par to ne nieka nezinot, bez kādām, pilnvarām Pietūks bija viņai iestāstījis, ka mēs te esot norunājuši tikties. Man šai lietā, protams, bija kaut kas sakāms.

Es nu domāju, ka spēšu Pietūka Krustiņu pierunāt apciemot tautiešus trimdā. Kad — vēl neatklādams savu nodomu — tā starp citu ieminējos, ka gara radinieki viņu sagaidīs atplestām rokām, Krustiņa acis iespulgojās nepārprotamā spožumā. Taču negribu viņu jau tagad pārāk satracināt. Mums vēl kopā jāaizstaigā līd’z latviešu debesu kaktiņam, kur visu paaudžu tautiešu debešķīgā sadzīve — pēc Pietūka izteicieniem — turpinoties stingri latviskā garā. Kronvaldu Atis, piemēram, esot izdomājis daudzus jaunus vārdus debešķīgo lietu un parādību nosaukšanai skaidrā latviešu valodā. Neesot gan vēl zināms, vai profesors Endzelīns, kas arī pie viņiem nesen ieradies, tos visus gribēšot atzīt. Visu citu tautas gara darbinieku domas patlaban visvairāk nodarbinot dziesmu svētku ri-

košana debesīs, lai ar tiem pienācīgā debešķīgā krāšņumā atzīmētu latviešu dziesmu svētku pirmo simtgadi. Kori ar lielu aizrautību jau cītīgi mācoties dziesmas, neesot vēl tikai panākta vienprātība virsdiriģentu izvēlē, jo daži intriganti lūkojot nostumt pie malas ļoti cienījamus darboņus tautiskajā dziesmu druvā. Un Krustiņš, par to ieminēdamies, skanēja tik sarūgtināts, ka laikam arī viņu pie lielo svētku diriģēšaras negrib laist. Pietūka balss nekļuva neko priecīgāka, stāstot par dziesmu svētku laikā paredzēto rakstnieku cēlienu. Vecais Zeiferts izraudzījies tikai kādu ducīti rakstnieku un dzejnieku. Taču vēl joprojām pastāvot cerība tikt pie lasīšanas krietni lielākam skaitam autoru, jo debesu debešķīgās preses biedrības priekšnieks Lapas Mārtiņš iesniedzis protestu pret Zeiferta izvēli. Tā esot bez šķērsgriezuma. Un ja tāds neesot iespējams, tad laižami pie lasīšanas visi, kam spēcīgas balsis. Pret šādu viedokli gan tiekot celti iebildumi, ka tāds rakstnieku cēliens izstiepšoties no Jāņiem līdz Mārtiņiem. Bet kas par to? — dedzīgi iesaucās Krustiņš. Kur tautai jāskrien? Lai sēž un klausās savus lielos rakstniekus. Tad nu vari aptuveni nojaust, kas debešķīgajos dziesmu svētkos debesīs sagaidāms. Un es tur būšot klāt, lai tev par visu ziņotu.

Cita starpā, lai Pietūka Krustiņu atsaldētu no manas mīļās sāniem, skaidri un gaiši viņam pateicu, ka mēs ar Vizbulīti latviešu debesu stūrītī un kaktiņā esam, nodomājuši salaulāties. Bet viņu tas — kā biju domājis — nemaz nenoskumdirāja. Pietūks mums pat ieteica mācītājus, pie kuriem laulāties. Jānis Steiks un Andrievs Niedra esot visvairāk iemīļotie sprediķotāji. Kad viņi runājot, tad par tikšanu baznīcā visiem neesot ko domāt. Cilvēki stāvot visapkārt ārpusē kā dzīvs dziedošs mūris. Tad nu arī mūsu kāzās sagāzīšoties tāds lērums cilvēku, ka mēs ar vienu rāvienu kļūšot pazīstami plašā apkārtnē. Man pret tādu uzmanības parādīšanu nebūtu nekādu iebildumu, jo esmu nolēmis debesīs iesaistīties aktīvā sabiedriskā darbā, taču pagaidām nevaru pateikt, ko par to domā Vizbulīte, jo viņa aizgājusi atpūsties uz savu istabu. Gan jau redzēsim, kas un kā tālāk notiks. Arī Tu šādā vai tādā ceļā par to kaut ko uzzināsi. To es Tev apsolu."

Šīs ir Antiņa Jēra vēstījuma pēdējās rindas, kuras esmu pārrakstījis nesagrozītas un ar savu izdomu neizpušķotas. Man pie tām nav nekā ko piebilst. Varu tikai vaļsirdīgi atzīties, ka ar lielu nepacietību gaidu apsolītos materiālus par Antiņa gaitām latviešu kaktiņā un stūrītī debesu nākamai grāmatai.

Content

Zeltiņš Teodors Antiņš debesīs meklē latviešus

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA