Baha Leonija

Bagāti vīrieši skūpstās labāk

Leonija Baha

Bagāti vīrieši skūpstās labāk

Romāns

Veltīts Gabijai Baumanei

PIRMĀ NODALA

Pilnīgas laimes sajūta lielākoties ir tikai mirkļa uzzib-snījums, īss momentuzņēmums. Pelēkā ikdiena to ātri vien atkal izdzēš un par katru cenu mēģina mūs attālināt no laimes brīžiem. Pat miljonāri nespēj izvairīties no bezkrāsainās ikdienas, kas arī viņiem liek šķēršļus laimei. Tādēļ man šķiet jo īpaši svarīgi noturēt šādus mirkļus un nelaist tos vaļā. Ar momentuzņēmumu fotografēšanu var nodarboties kurš katrs, bet, lai cilvēks kļūtu laimīgs, ir vajadzīgs zināms talants. Vērība, laba atmiņa un, nūjā, būsim atklāti, arī neliela deva veiksmes. Vakar vakarā man bija izdevība notvert šādu laimes pilnu momentuzņēmumu. Tā fons bija visai pasakains - pils, svētki un princis. Šķita, ka viss, kas man ir apkārt, mirdz un laistās. Cilvēku sejas, parketa grīda, glāzes un pat gaiss. Šo iespaidu radīja līdz mirdzumam nopulētās kristāla lustras, kuras no divu metru augstuma zibināja vizuļojošas zvaigznes pāri viesu galvām un sēja mirdzošus punktiņus uz griestiem. Savu artavu deva arī halogēnlampiņas, metot gaišus gaismas apļus uz baltajām sienām, pie kurām ar nemanāmiem neilona pavedieniem bija piestiprināti apbrīnošanai izliktie mākslas darbi.

īsti mākslas darbi un arī tādi, pie kuriem drošības pēc bija jāpieliek uzraksts, ka tie ir mākslas darbi, lai nevienam neienāktu prātā nodzēst pret tiem cigareti vai uzgāzt virsū novadējušos šampanieti.

Tādi mākslas darbi, kā, teiksim, pie sienas piestiprinātais tualetes pods, kura nosaukums ir “Ikviena cilvēka tronis” (cena pēc vienošanās) un kuram blakus es biju ieņēmusi savas pozīcijas. “Tronis” nepiesaistīja cilvēku uzmanību, un turklāt vajadzības gadījumā es varēju uz tā apsēsties.

Redzat, šoreiz runa ir par svinīgo reprezentāciju, kuras laikā nebija paredzēts apsēsties, taču es nejutos visai droša uz kājām - gan no apkārtējā spožuma, gan no laimes. Jā, arī tā mēdz gadīties. Tas notiek tad, kad cilvēks ir tik laimīgs, ka gandrīz vai nelabi metas. Apmēram tā, it kā būtu notiesājis kādus trīs valriekstu tortes gabaliņus par daudz. Visa mana dzīve šajā mirklī šķita kā milzīga, burvīgi salda, trīskārtaina putukrējuma torte. Šobrīd es vislabprātāk ar baudu būtu iecirtuši zobus pati sevī.

Te nu es stāvēju nelielā, bet ļoti smalkā pilī netālu no Diseldorfas, vienīgais smagums manā dzīvē pašlaik bija šampanieša glāze rokā, un kopā ar citiem es gaidīju ierodamies karalisko viesi, kuram vajadzēja atklāt vācu - britu mākslas pasākumu “Būdiņas, mājas un pilis”.

Bet es nevēlos jūs pārāk garlaikot, citu cilvēku laime parasti ir šausmīgi vulgāra parādība, un pilnīga idille ir līdz nāvei garlaicīga. Mazliet interesantāks ir jautājums, kā tieši es esmu nonākusi līdz šādam mirklim. Galu galā vēl pirms nepilniem sešpadsmit mēnešiem es biju gandrīz vai bezpajumtniece - it īpaši sirdslietās. Es biju izmesta uz sēkļa kādā pussagruvušā būdelē Beļģijā, kabatā man bija pēdējās tūkstoš markas, es filozofēju par cilvēka eksistences bezjēdzību, astronomiskajām cenām un par to, ka visi vīrieši ir noziedznieki, vismaz reizēm. Jūs taču zināt, viņu sirdis ir viens vienīgs melnais caurums. Sievietes labprāt mēdz paļāt šādus vīriešus, it sevišķi tad, kad viņām ir gadījies iekrist šajā caurumā. Mans ceļš no Osten-des ledainās, guldzošās Ziemeļjūras krastā līdz pilij, kuras piebrauktuve šajā februāra vakarā laistījās liesmojošu lāpu skāvienā, bija līkumiem un asiem pagriezieniem bagāts.

Mans skatiens apstājās pie četriem vīriešiem, kuri vairāk vai mazāk bija devuši savu ieguldījumu manā dzīves attīstības gaitā - gluži tāpat kā es viņējā - un kuri pašlaik stāvēja tikai dažu metru attālumā no manis un bija iegrimuši miermīlīgā sarunā. Tās temats noteikti nebija saistīts ar mākslu.

Bazils, Arnijs, Hanss Ingo un Persivāls. Katrs no viņiem savā ziņā ir vienreizējs un neatkārtojams, un man, paldies Dievam, ir izdevies vislabāko no viņiem pārliecināt par manu neparastumu.

Tas nebūt nebija viegli izdarāms. Tagad es uzsmaidīju viņam, un viņš uzsmaidīja man. Un kas gan salīdzinājumā ar šo smaidu bija augstais viesis, kurš, starp citu, jau pamatīgi kavējās. Princis Čārlzs - tieši viņš bija tas, kurš lika mums gaidīt - manis pēc varēja vispār neierasties, lai gan es esmu liela britu karaļnama cienītāja.

Arī zālē izstādītie mākslas darbi man bija diezgan vienaldzīgi. “Ikviena cilvēka tronis” un izdzertais šampanietis modināja manī ilgas pēc īstas tualetes. Beidzot es kopā ar Nellu nolēmu doties tualetes meklējumos, pareizāk sakot, Nella jau sen zināja, kur šajā baroka laika celtnē atrodas istaba lēdijām, jo viņa vidēji reizi desmit minūtēs devās uz turieni, lai pārbaudītu savu kosmētikas piederumu krājumu un izdaiļotu sevi vēl ar vienu vaigu sārtuma un lūpu krāsas kārtu. Tāpat kā visām anglietēm, ari viņai divās lietās - kosmētikas lietošanā un karaļnama pielūgsmē piemita nosliece uz pārspīlējumiem.

Šoreiz Nella iebāza roku kosmētikas piederumu somiņā un izvilka no turienes liekās skropstas. Viņa maigām kustībām izsukāja zīdainās zirnekļu kājas, uzzieda uz saviem plakstiņiem tik daudz līmes, ka man sāka asarot acis, un pieķepināja klāt mākslīgo veidojumu. Tagad viņa izskatījās kā Anželika Hjūstone filmā “Briesmonis”, tikai blonda un zināmā mērā biedējošāka.

- Kā tu domā, vai viņš mani ievēros? - viņa vaicāja.

- Katrā gadījumā tu esi izdarījusi visu iespējamo, - es Zālamana cienīgā tonī atteicu.

Mēs, raugoties spogulī, pamirkšķinājām pašas sev, noskalojām sejas un, pašapzinīgas no galvas līdz pat kājām, ar atbilstošu sparu atgriezāmies zālē.

Es atkal ieņēmu vietu blakus “Tronim”, jo manas laiviņas ar tornim līdzīgajiem papēžiem un šaurajām siksniņām bija paredzētas visam kam, tikai ne staigāšanai. Turklāt es drīzāk piederu pie tām sievietēm, kas nākušas pasaulē jau ar tenisčībām kājās. Nella no jauna lēnām meta lokus apkārt zālei, un klātesošie vīrieši grozīja galvas atbilstošajā virzienā. Es patiesi lepojos ar Nellu, viņa ir mana labākā darbiniece un arī draudzene.

- Darling, jūs abas uzdzenat man skaudību, jūs esat šīs izstādes zieds. Varētu pat sacīt, mākslas darbs, veidots no sievietēm.

Tas bija Bazils, kurš kā vienmēr bija pielavījies no mugurpuses - viņam patīk pārsteigumi visās dzīves jomās -un pasniedza man vēl vienu līdz malām pilnu šampanieša pokālu.

- Pamēģini izskatīties kaut nedaudz atbaidošāk, citādi man nebūs nekādu cerību pievērst sev mūsu viesa uzmanību, - viņš nopūtās un atkal kaut kur pazuda. Ar maiguma pilnu skatienu es noraudzījos pakaļ savam izteikti angliskajam draugam, kurš, neparasti satraukts, nostājās pie zāles durvīm un sakārtoja savas žilbinoši baltā krekla aproces. Šovakar viņš bija pārvērties nevainojamā Oskara Vai Ida kopijā. Viņš bija tērpies neoromantiskā vīna sarkanā samta žaketē, un ap kaklu viņam bija uzsvērti nevērīgi sasiets kaklauts. Bazils bija pat ataudzējis savus matus, kas smalkās, rūpīgi ieveidotās cirtās krita pāri apkaklei.

Man radās iespaids, ka arī savu sejas izteiksmi viņš bija rūpīgi pieskaņojis apģērbam. Nedaudz dzīves apnikuma, kas sajaukts ar zināmu devu viszinošu skumju, izzūdošās šķiras melanholiska svētbilde, tātad - īsts aristokrāts.

Turklāt godīgi jāatzīst, ka, neraugoties uz manām simpātijām, viņš patiešām nav nekāds skaistulis. Viņam tikai piemīt talants radīt iespaidu, it kā viņš tāds butu, un tas ir, kā viņš pats apgalvo, “vienīgais talants, kas atmaksājas”. Talants ir tas, kas mūs abus vieno.

- Šķiet, ka viņš nupat piebrauca, - man blakus uztraukti čukstēja kāda Reinas cukurbiešu barona kundze, parāva uz leju ar milzīgu pušķi rotāto sārto zīda tērpu, kas tikko sniedzās pāri dibengalam, un tik lielā ātrumā aizbrāzās uz durvju pusi, ka es paliku stāvot caurvējā.

Es klusītēm pie sevis pasmējos un uzmanīgi iemērcu lūpas šampanietī. Ļoti uzmanīgi, jo es vienkārši esmu atradinājusies no alkohola. Tur vainojami šie pēdējie deviņi mēneši. Bet gan jau es atkal būšu atpakaļ ierindā, man tikai nedaudz pietrūkst regulāro treniņu. Satraukums zālē pamazām atkal noplaka.

VIŅŠ tomēr vēl nebija piebraucis, tur bija ieradušies oficianti ar uzkožamajiem, un neviens negribēja atklāti izrādīt, kādi ilgu pilni, pat alkatīgi skatieni tiek mesti uz paplātēm, piekrautām ar kokteiļmaizītēm. Saputots vēža mīkstums, fui, kaviāra maizītes, pē, zosu aknas ar trifelēm, ha, tas taču ir pārāk banāli, tā ir tikai dekorācija, šeit taču neviens nav nācis, lai ēstu. Es vēlreiz pie sevis pasmaidīju, atņēmu garām skrienošajam oficiantam sevišķi apetītlīgu, mazu paplāti ar uzkožamajiem un novietoju to uz apzeltītās “Troņa” skalojamās kastes. Redzat, attiecībā uz ēšanu es nekad neesmu bijusi pārāk smalka.

- Izskatās, ka tu patiesi lieliski izklaidējies un apetīte tev vēl joprojām ir par diviem, - man blakus atskanēja kāda patīkama balss. Mana vismīļākā balss. Nedaudz parupja, mazliet aizsmakusi, vārdu sakot, agrīnā Hamfrija Bo-garta balss, un, to izdzirdot, mana sirds ik reizi apmet nelielu kūleni. Es pagriezos un iesmējos. Tur nu es neko nevaru darīt, jo Hanss Ingo vienkārši ir neiedomājami jauks vīrietis. Viņa brūnās acis atzinīgi slīdēja pāri manai mazajai melnajai vakarkleitai, mazliet apstājās pie mana vēdera un tad, kā jau allaž, īsu mirkli iegrima manā kleitas izgriezumā un visbeidzot smejot vērās manā sejā.

- Tevi ieraugot, joprojām rodas vēlme grēkot, mana mīļā.

Viņš tīksmīgi atbīdīja no pieres medusblondu matu šķipsnu tā, it kā tā būtu no mana pleca noslīdējusī lencīte. Žests, kuru redzot, var sajukt prātā.

- Tu patiesi esi ārkārtīgi pievilcīga, - čukstēja Hanss Ingo.

Tas bija lietpratēja secinājums. Pa šo laiku es esmu iemācījusies to novērtēt, taču, ja cilvēks ir tik laimīgs kā es, tad komplimenti nav vajadzīgi. Nūjā, tikpat kā nav vajadzīgi. Neraugoties uz to, man tomēr likās - kā jau allaž -ka viņam nebūt nav nepieciešams mest acis arī citu dāmu dekoltē. Es draudoši nozibsnīju acis.

- O, pardon, vecs ieradums, - viņš nomurmināja un atvainojoties noglāstīja manu kailo plecu. Tas bija lietpratēja glāsts. Es pasmīnēju un ķēros pie nākamās maizītes. Es sparīgi iecirtu zobus gabaliņā, kas bija ievīstīts plānā, kraukšķoši apceptā Parmas šķiņķa šķēlē. Ņam, lūk, to es saucu par mākslu. Un es gan zinu, ko runāju, galu galā esmu taču kādreiz studējusi Mākslas akadēmijā. Brīnums, ka es vēl vispār zinu, kas tā māksla tāda ir, jo manas studijas ir pamatīgi sagandējušas manu priekšstatu par to.

Lai nu kā, bet šovakar te pie sienas karājas arī viens mans darbs, akvarelis, brīnumskaista muiža ar suni, viss ieturēts pasteļtoņos, pavisam reāls. Mans profesors Blū-menkeitela kungs būtu ienīdis šo gleznu. Toties es ļoti lepojos ar to. Un vēl vairāk es lepojos ar gleznā attēloto ēku, jo tā ir manējā, vismaz daļēji. Muiža, ha, ha! Es to esmu nopelnījusi, sūri grūti strādājot. Tāpat kā to, kas mīt šajā mājā iekšā, proti, bērnus, darbiniekus, draugus un arī savu vīru.

Mans skatiens atkal pievērsās Bazilam. Blakus viņam tagad bija nostājies lords Persivāls Ficviljams Felertons. Sapīcis kā vienmēr, kad jāparādās plašākā sabiedrībā. Šajā ziņā viņš ir vienkārši neaprakstāms. Hanss Ingo paraustīja mani aiz matu šķipsnas.

- Vai tu vispār klausies manī?

Es papurināju galvu un košļāju maizīti vēl naskāk.

- Es tikai gribēju uzzināt, cik tālu ir pētījumi.

- Lorda pētījumi?

- Jā, protams, nevienu citu pētnieku mēs taču nepazīstam, vai ne?

- Es nezināju, ka tu interesējies par pētniecības darbiem.

- Nē, tikai par tādiem, kas ienes naudu, un šajā gadījumā tā tas arī izskatās. Ārkārtīgi interesanti, vienīgi šis vīrietis diemžēl ir loti atturīgs.

Piemērotāk gan būtu sacīt - saīdzis. - Kāds tur brīnums pēc visa tā, kas noticis. It sevišķi, ja runa ir par naudas lietām, - es atteicu. - Redzi, viņš ir pavisam citādāks nekā tu, Hans Ingo.

- Vai tas ir kompliments?

- Jā, bet es neteikšu, kuram šis kompliments ir domāts, -es nekaunīgi atcirtu. Hanss Ingo man maigi ieknieba dibenā, un es zagšus iekniebu viņam.

- Nekaunīgā draiskule. Kā tu redzi, es interesējos pat par mākslu, ja vien tā nes naudu.

Tad viņš nosauca man dažu mākslas darbu cenas, kuras lielākoties neatpalika no pietiekami labu automašīnu cenas, tādu automašīnu, kam sānos ir prettrieciena stieņi un gaisa spilvens arī blakussēdētāja pusē. Hanss Ingo iegrima gleznu apjūsmošanā, jo par pārdotajiem mākslas darbiem viņš saņems starpnieka naudu. ♦

Ja runa ir par naudu, tad šis vīrietis kūsāt kūsā, lai gan viņam tās ir jau tik daudz, ka varētu piebāzt pilnus spilvenus. Arī šī pieticīgā pils, vismaz daļa no tās, pieder viņam. Izmanīgi - un tāds nu reiz Hanss Ingo arī ir - viņš bija organizējis arī šo izstādi par godu kādam prinča Čārlza izveidotam fondam. Ja nemaldos, tad šis fonds nodarbojās ar Skotijas augsto purvu kūdras slāņu atjaunošanu. Neskaitot manu gleznu, Hanss Ingo bija savācis veselu virkni patiešām ievērojamu mākslinieku darbu un pat izvilinājis no prinča Čārlza kādu viņa pašrocīgi gleznotu akvareli.

Gleznās bija attēlotas būdiņas, mājas un ari pilis. Dīvainā kārtā smukulītis Čārlzs ari bija nolēmis pievērsties būdiņām, samērā nožēlojamām, netīri brūnām būdiņām.

- Man liekas, ka cilvēkam jābūt pietiekami bagātam, lai spētu šajās būdelēs saskatīt kaut ko gleznainu, - es piezīmēju.

Hanss Ingo aprauti pamāja un piebilda: - Šim cilvēkam klājas tik labi, ka viņa lielākā greznība varbūt ir spēja pieļaut, ka varētu iet ari slikti.

Reizēm Hanss Ingo spēj izrādīt ari patiesu gudrību. Un tas man viņā patīk.

Nav jau tā, ka man būtu kādi iebildumi pret naudu. Par laimi ari man pašai pieder diezgan prāva summiņa. Nauda nudien ir brīnišķīga lieta. Un es par to ari nemaz nekaunos. Un kāpēc gan man būtu jākaunas? Ne jau par velti vismaz astoņpadsmit miljoni vāciešu katru nedēļu iezīmē sešus krustiņus loto biļetē un līdz pat izlozes dienai nesapņo ne par ko citu kā vien par to, kā kļūt bagātiem. Daudz bagātākiem nekā es. Un vai viņi par to kaunas? Nedomāju gan. Un, kā jau sacīju, es savu naudu nopelnīju, sūri strādājot. Taču ne gluži tā, kā tas notiek parastajos stāstos par trauku mazgātājām, kuras pēc tam kļūst par miljonārēm, bet par to parunāsim nedaudz vēlāk.

Tikai piebildīšu, ka mana profesija nav blondīne un es neesmu ari uzvedusies tā kā Ivāna Trampa, lai gan pēdējo mēnešu laikā esmu iepazinusies ne jau ar vienu miljonāru vien. Bet tas jau galu galā nav nekāds iemesls precībām. Es uzskatu, ka vīriešiem ir jāprot ari skūpstīties. Tā, kā to

dara mans mīļotais, pielūgsmes vērtais Arnijs, kurš tieši patlaban veiklām rokām sakārtoja taisni savu darbu “Mi-das Palace” - no apzeltīta automašīnu skārda salodētu filigrānu būvi ar eņģeļa spārniem. Tam iekšā rēgojās appelējusi baltmaize. Tas bija viens no patiesi vērtīgajiem mākslas darbiem šajā izstādē. Drīz vien arī jūs sapratīsiet, kāpēc. Pēc manām domām, tas bija tikpat brīnišķīgs, cik tā radītājs, kurš nudien ir īsts mākslinieks. Arniju es vairs nespēju izdzēst no savas dzīves. Bez viņa tā vēl joprojām būtu tikpat skumja un bezcerīga kā toreiz Ostendē.

- Kā tev šķiet, varbūt es arī varētu piedalīties lorda pētījumos, es domāju, finansiālajā ziņā, - tas atkal bija Hanss Ingo. Ja tiek pieminēta nauda, tad šim tematam viņš spēj pieķerties ar zobiem un nagiem. Tas, kam ir daudz, grib vēl vairāk, pajautājiet kaut vai kādam baņķierim, kuram jūs uzticaties. Bet man nevajag vairāk, man pietiek ar to, kas man ir.

- Nē taču, liecies mierā, - es atteicu. - Mums naudas ir diezgan, un lords ir pietiekami ciets rieksts.

- Bet ja tu liktu lietā savu šarmu?

- Kas attiecas uz šarmu, tad lordam par to ir pašam

savs priekšstats, mans dārgais. Viņa acīs lielākā vērtība ir patiesībai. . .

Un te nu jāteic, ka ar mani ir nedaudz savādāk, ja mēs runājam par patiesību. Nav jau gluži tā, ka es būtu nelabojama mele, taču manas attiecības ar lantazēšanu ir daudz brīvākas nekā lordam.

- Nu, ja tu tā domā, - Hanss Ingo, nedaudz vīlies, nopūtās un pagriezās, lai pievērstos tuvāk dažām citām dāmām un viņu dekoltē. Dāmas, protams, jutās iepriecinātas.

Nelabojamais Kazanova, es nodomāju, bet tie laiki, kad

viņa testostcrona kūdītais medību instinkts būtu manī iz-

>

raisījis niknuma lēkmi, bija sen aiz kalniem.

Stiprinājusi sevi ar maizītēm un šampanieti, es lēnām klimtu gar.izstādītajiem mākslas darbiem uz pašu tumšāko stūri, kurā, vairāk gan apslēpti nekā apskatei izlikti, gozējās paša prinča gara darbi.

Troņmantinieks sava mākslas darba izstādīšanai bija pieprasījis tieši šo stūri. Viņš bija izlicies.tik pieticīgs, ka tas jau sāka atgādināt iedomību tās vissmieklīgajā formā, kā to pamatoti atzīmēja Bazils. Ļaužu drūzma pie tumšās nišas bija liela, un zem visām skicēm, protams, jau rēgojās sarkani punkti. Man aiz muguras atkal sākās rosība, un, dunkājoties un grūstoties, mākslas draugi atbrīvoja ceļu burzmā. Tā es nokļuvu pavisam tuvu vienai no zilziedāi-najām gleznām. Galvu piešķiebusi, es iedziļinājos netīru pavasara plūdu krāsas akvareļa “Old man’s rest” aplūkošanā. Diezgan nomācoša atdusas vieta. Nabaga princis, es nodomāju, tu esi tik nolādēti dziļi iesprūdis savā umbras periodā. Sev par mierinājumu es iecirtu zobus pēdējā uzkodā - krabī kokosriekstu apvalkā.

Piebāzusi pilnus vaigus, es pagriezos un atsitos pret tumši zilu žaketi. Mazas kokosriekstu skaidiņas tūlīt pat ieķērās zilajā flaneļa audumā. Apgredzenota vīrieša roka šāvās augšup, lai tās notīrītu, taču pusceļā sadūrās ar manu šampanieša pokālu. Brīnišķīgais, putojošais dzēriens ar plašu šalti izlija pār manu mazo melno vakarkleitu un viņa zilo žaketi.

- Jūs, neveiklais lempi! - es sašutusi iesaucos un pavēros lejup.

«

- Kleita ir pagalam!

Pie velna, kas gan bija šis idiots? Manas acis niknumā

lēca no vienas apzeltītās pogas pie otras, līdz atdūrās pret divām iespaidīgām burveidīgām ausīm. Mans Dievs!

Es stāvēju aci pret aci ar britu troņmantnieku.

- So sorry, - šajā mirklī man palīgā piesteidzās mans burvīgais vīrs, iepazīstināja mani ar princi un piezīmēja:

- She is a bit shortsighted.

Tie nu bija vistīrākie meli, es nekādā gadījumā neesmu tuvredzīga. Princis ar vieglu žestu un galantu joku izglāba situāciju: - Tuvredzīgus manu gleznu apbrīnotājus es cienu jo īpaši.

Hanss Ingo atzinīgi nosmīkņāja, Bazils ķiķināja, Arnijs smīnēja, un pat Persivāla mutes kaktiņi nedaudz noraustījās.

Princis Čārlzs izvilka karalisku mutautiņu, viegli notrausa ar to savu žaketi un pasniedza mutautiņu man.

Viņš nevērīgi, kā jau īsts džentlmenis, raksturoja mūsu kopējo ķibeli: - Reinzemē valda patiesi ievērības cienīgs, nedaudz mitrs un jautrs klimats.

Būdams kavalieris no galvas līdz kājām, viņš smaidīdams sacīja: - Es justos pagodināts, ja jūs piekristu būt mana galda dāma. Ja vien es šādi varu vērst par labu šo nožēlojamo starpgadījumu, - viņš vēl piebilda. Es mēmi pamāju un ņurcīju rokā karalisko mutautiņu, kurš tagad, glīti ierāmēts, karājas virs manas gultas. Princis Čārlzs devās tālāk, lai novērtētu izstādītos mākslas darbus. Ak, laime pilnībā!

Vienīgi mans dzīvesbiedrs uz mirkli izsita mani no līdzsvara.

-To nu tu atkal lieliski izplānoji, Katij.Tu laikam nevari to tik vienkārši atmest, ko? Tu esi spējīga uz visu, lai tikai tiktu klāt kādam no karaliskajām aprindām. Tikai ne-

stāsti man, ka tu uzgrūdies viņam virsū netīšām. Es tevi pazīstu.

Es piekrītu, ka manam vīram ir zināma rūgta pieredze attiecībā uz manām aktrises spējām, bet visā visumā toreiz tas beidzās.ar hnppy cnd. Un tā tas notika arī vakar vakarā. Tad, kad Nella un automātiskais roku žāvējamais aparāts kopīgiem spēkiem lēdiju istabā bija saveduši kārtībā manu mazo melno vakarkleitu un mani pašu, princis pavadīja mani pie galda. Mēs iegrimām dzīvā tērzēšanā par mākslu. Un par drūmajiem umbras krāsas periodiem un to dziļāko dvēselisko jēgu. Mēs abi zinājām, par ko runājām.

Un tā es esmu nonākusi tur, kur toreiz viss sākās. Os-tendē, novembrī, viena pati un tālu prom no pilnīgas laimes mirkļiem.

OTRA NODAĻA

Beļģijas debesis blāvoja neizteiksmīgos svina krāsas toņos. Rēcošā, vētru plosītā Ziemeļjūra viļņojās netīri brūnā krāsā. Umbra - tā šis tonis ir nodēvēts “Pelikān” firmas divdesmit četru krāsu paletē. Es šo toni nekad neizmantoju, jo gandrīz vai nemaz nespēju iztēloties, kas vēl varētu būt umbras krāsā, izņemot dubļu peļķes, baldriāna pilienus un vēl dažas tikpat nesimpātiskas lietas. Bet, neraugoties uz to, gandrīz vai visi Mākslas akadēmijas studenti gleznoja tieši umbras toņu gleznas. Man labāk patīk košas krāsas - saules dzeltena, sarkanbrūna, karaliski zila. Maniem profesoriem tas nepatika. Pārāk naivi, pārāk daiļ-amatnieciski.

Ja es tā labi apdomāju, tad visā studiju laikā man tikai

vienu reizi bija uzsmaidījusi laime. Vienkārša sagadīšanās. Tēlniecības klasē es reiz mēģināju koka gabalam, kas bija izzvejots no Reinas, nokasīt cieši pielipušos darvas pikučus. Patiesībā es nemaz īsti nezināju, kāpēc šis koka klucis mani tā piesaistīja. Tas man atgādināja nosalušu suni vai arī - ja vien izrobītu divus sānu zarus - noslīkušu kaķi, kas trenējas sarežģītos jogas vingrinājumos. Man patīk reāla māksla un reāli dzīvnieki.

Es tikko kā biju paņēmusi rokā koka skrāpi, kad profesoram Blūmenkeitelam labpatikās ierasties audiencē pie saviem studentiem.

- Neparasti, patiešām neparasti, - viņš teica un pabakstīja koka gabalu ar savu sarkankoka spieķi, - darbs, kas izstaro arhaisku spēku. - Viņš pārspīlēti nopietni pūta dvašu uz saviem pieciem zīmoggredzeniem. - Ļoti labi, izskatās, ka tas tikko būtu izrauts no dabas vareno spēku skau-jām, varbūt vienīgi vajadzētu vēl nedaudz vairāk darvas.

Lai arī kā tas nebūtu, taču koka skrāpis pazuda aiz manas muguras, un pēc pāris dienām es pazudu no akadēmijas. Pirmatnējā umbras krāsas māksla man bija līdz kaklam. Un tad vēl gadījās erotiski emocionāls satricinājums, kas mani pilnīgi izsita no sliedēm.

Es vēl reizi pārsniedzu savu bankas rēķinu par 1000 markām un ar autostopiem nonācu Beļģijā. Te nu es biju -Ostendē, novembrī, dziļā depresijā, meklējot dzīves jēgu, turklāt pārāk plāni ģērbusies - džinsu jakā un audekla sporta kurpēs.

Blāvajā pludmales palienē čāpstinājās un guldzēja jūras sēkļu iemītnieki, starp pudelēm un sadriskātiem polietilēna maisiņiem mētājās uzburbušas, stiklainas medūzas. Ap pussabrukušo kazino ēku riņķoja ķērcošas kaijas. Šur un

tur milzīgi ekskavatoru kausi grauzās iekšā izbijušo pludmales piļu fasādēs. Griezīgajā vējā dejoja elektrības vadu gali un tapešu driskās. Jā, visur viens vienīgs sabrukums. Nekas nemēdz būt pastāvīgs.

Mani umbras krāsu mīlošie kolēģi to visu droši vien būtu izskaidrojuši kā eksistenciālu mākslas kopainu. Arī man nepagāja gluži secen grandiozā grūtsirdīgā noskaņa, taču man ļoti sala. Asā brīze pārvērta manu degunu ledus gabalā, mani slapjie un pārsalušie kāju īkšķi atsauca atmiņā vectēva nostāstus par karagājieniem Krievijā. Man blakus slāja Novotnijs.

Dumjais suns, tikko ieraudzījis jūru, bija pārdroši nokūleņojis lejā pa kāpu un, par spīti maniem skarbajiem saucieniem, plīvojošām ausīm drāzies pretī viļņiem, lai aiztrenktu prom uzmācīgo jūru, līdz pēkšņi milzīgs vilnis, plakš, bija pārsteidzis viņu ar ledusaukstu dušu. Tagad nepieredzējušais lielpilsētas krancis nomākts un sīkiem rikšiem tipināja man blakus. Pie viņa garajām spaniela ausīm veidojās lāstekas, ap viņa augumu kūļājās mana Skotijas aitu vilnas šalle - Hansa Ingo dāvana, pie velna viņu -, un visapkārt nožēlojami smirdēja pēc jūras aļģēm un slapja Novotnija.

Patiesībā man šo suni vienkārši vajadzēja atstāt tur, kur es viņu ieraudzīju - benzīntankā netālu no Briseles -, nevis ņemt līdzi un kāpt iekšā pirmajā mersedesā, kas brauca uz jūras pusi. Taču Novotnijs izskatījās tik ārkārtīgi piemīlīgs, un es jau sacīju, ka man patīk dzīvnieki, bez tam es nenojautu, cik grūti būs atrast pajumti sev un viņam.

Beigu beigās mēs apmetāmies pavisam nolaistā graustā blakus prāmju ostai. Naktīs cauri plānajiem, izdilušajiem,

puķainajiem aizkariem olu dzeltenas spīdēja ostas laternas. Zobu skalojamajā glāzē, kas stāvēja uz izlietnes malas, bija milzīga plaisa, gluži tāpat kā manā sirdī.

Blakusistabā mitinājās angļu stjuarti, kas strādāja uz prāmja. Katru vakaru pēc pēdējā reisa viņi remdēja savas ilgas pēc mājām ar smago roku un eļļā (ritētiem kartupeļiem. Apvazātais kāpņu grīdceliņš bija noraibināts ar majonēzes traipiem. Uz šī fona Novotnijs, kurš ēdot nebūt tā nešmulējās un rēja klusāk, nekā “smagie”zēni no “Metal-lica” spēlēja savas basģitāras, bija pavisam nekaitīgs.

Dienai satumstot, es ar krabju turzu rokās sēdēju istabas erkerā, kur vilka caurvējš, un raudzījos laukā pa logu. Šad un tad ostā iesvilpās kāds zvejas kuteris, reizēm ledaini pelēko jūru pāršķēla kāds ātrgaitas kuģītis. Es ilgojos pēc Britu salām. Man patīk Lielbritānija, un šīs salas mani pievelk ar maģisku spēku.

Novotnijs, galvu uz ķepām nolicis, gulēja man blakus, reižu reizēm pārvarēja savu slinkumu, pavērās manī ar profesionāla ubaga cienīgu skatienu un saņēma par to vienu krabi. Viņam ļoti garšoja krabji, turpretī man tie pēc trim Ostendē pavadītām dienām jau zināmā mērā bija līdz kaklam. Es ar ilgām iedomājos par jaukajiem delikatešu krodziņiem, kas rindojās gar ostmalu. Aiz vilinoši apgaismotajiem logiem sēdēja pavecākas dāmas ar cepurēm galvās, suņiem zem galdiem un knābāja jūras mēli ar omāru mērci, apceptas austeres Rokfellera gaumē, un mazām karotītēm tiesāja aveņu uzputeni.

Tās, kuras bija ieradušās kopā ar kādu vīriešu kārtas būtni, nodevās ēšanai ar īpašu centību un rūpību, droši vien tāpēc, lai mēģinātu apmānīt sevi un galda otrā pusē sēdošo, klusējošo radījumu un izliktos, ka kopējās sarunas nebūt

nav apklusušas jau pirms daudziem gadiem. Vienīgi oficiantēm un suņiem reizēm tika veltīts kāds vārds. Es apņēmos vairs nekad neiegrimt dziļās sarunās ar Novotniju.

Bez tam es apņēmos no savām domām izsūtīt trimdā uz neatgriešanos Hansu Ingo, starp citu, arī kaislīgu gardēdi.

Viņš manā sirdī bija izcirtis ledainu stigu, precīzāk sakot, izbraucis tai cauri ar smago motorolleru.

Turklāt viss bija sācies tik brīnišķīgi. Kādā kokteiļu vakarā manam tēvam piederošajā matraču fabrikā. Atklāti sakot, es tur biju ieradusies vienīgi lai nedaudz uzkostu. Es līdz nāvei garlaikojos visu to pelēcīgo viesu barā, kuri neko citu nezināja kā vien apmainīties ar ziņām no zemēm, kur ražoja matraču līstes. Situācija krasi mainījās tad, kad redzeslokā parādījās Hanss Ingo. Mana māte pasniedza man viņu kā uz paplātes brīdī starp šampanieša dzeršanu un garneļu ēšanu.

- Vai drīkstu jūs iepazīstināt? Jums, jauniem cilvēkiem, droši vien ir daudz kas pārrunājams, tad jau mēs, vecie kraķi - koķeti smiekli - tikai traucēsim.

Manai mātei ar veciem kraķiem ir tikpat daudz kopīga kā Sindijai Kraufordei ar segu, kas domāta reimatisma ārstēšanai. Mana māte, lietojot “Estee Lauder” kosmētiku, paldies Dievam, savos piecdesmit piecos gados vēl joprojām izskatās kā četrdesmitpiecgadīga, kura ar panākumiem mēģina darīt visu iespējamo, lai izskatītos trīsdesmit astoņus gadus veca. Gluži kā vienmēr, tā arī šoreiz viņa pastūma uz priekšu tik simpātisku vīrieti, kāds manā redzeslokā jau sen nebija manīts. Un viņš nekavējoties ķērās pie guļamistabai piemērotiem stāstiņiem, turklāt nebūt ne pie tiem garlaicīgākajiem.

- Jūs šeit nemaz neiederaties, - viņš teica un ar plašu

žestu norādīja uz visriņķī izliktajiem matraču paraugiem. .

- Sirsnīgs paldies, - es nedaudz aizvainotā tonī izsto-mīju, jo man nebija īsti skaidrs, vai tas maz bija domāts kā kompliments.

Hanss Ingo smējās. - Tas nebūt nav tā, ka, paraugoties uz jums, vīrietim nerastos ilgas pēc gultas. Es ar to domāju, - viņš pieklusināja savu dievīgo balsi līdz nedaudz aizsmakušiem čukstiem, - es domāju to miegaino atmosfēru. Tā nav jums piemērota.

- Ak tā. un kas tad ir man piemērots?

- Parīze naktī, Kārību jūras tirkīzkrāsas viļņi, kas skalojas gar Tobāgo, Venēcijas tilti vai Tādž Mahals.

Puis, puis, tu nu gan strauji ķeries klāt. Jāatzīst gan, ka Hansam Ingo piemīt nosliece uz pārspīlējumiem un nepiedodamu kiču. Bet ar kiču ir tāpat kā ar greznību - abi ir pilnīgi lieki un tieši tāpēc neaizstājami. Vēl tajā pašā vakarā arī Hanss Ingo kļuva man neaizstājams, jo vispirms paveda mani savā jaguārā, pēc tam ārkārtīgi smalkā gardēžiem domātā restorānā un visbeidzot savā gultā. Tur mēs ar lieliem panākumiem pārbaudījām “Kingsize” modeļa matrača īpaši atsperīgo kvalitāti. Hansam Ingo pieder šī modeļa ģenerālpārstāvniecības visā pasaulē. Bet tā jau ir tikai blakus nodarbošanās. Galvenokārt viņš, daudzu sievasmāšu sapnis, nodarbojās ar nekustamajiem īpašumiem, un viens pašiem skaistākajiem piederēja viņam pašam. Vienreizēji skaista ārpilsētas māja Ketvigā, kur no guļamzāles un gultas matrača pavērās tiešs skats uz rāmi plūstošo Rūru. Aiz franču stila logiem, kas sniedzās līdz pat grīdai.

- Te ir tik skaisti. Es visu savu dzīvi varētu pavadīt kopā ar tevi gultā, - es miegaini čukstēju viņam ausī un piespiedu savu degunu viņa skaustam.

- Es zinu, - viņš nomurmināja, taču es biju pārāk samiegojusies, lai spētu saskaisties par tik lielu pašpārliecinātību. Es saskaitos nākamajā rītā tieši pulksten septiņos. Mūs pamodināja, pareizāk sakot, Hansu Ingo pamodināja brūnais automātiskais pulkstenis, kurš atskaņoja ievērības cienīgu paziņojumu - mosties, veido karjeru! Tas tarkšķēja tik ilgi, līdz beidzot arī es biju spiesta atvērt acis. Visa pasaule vēl bija tīta tumsā, es vēl mazliet ieritinājos spilvenos un ievilku degunā nomierinošo smaržu kokteili, kas dvesmoja nedaudz pēc seksa un sviedriem, jaunas mi-lestības un omulīga miega.

Asais.“Boss Elements” aromāts mani beidzot izrāva no snaudas. Hanss Ingo, nevainojami ģērbies no galvas līdz kājām, uzspieda skūpstu manām izjukušajām matu cirtām.

- Vai man aizvest tevi līdz Diseldorfai? - viņš bija kaitinoši možs un spirgts. Spirgts kā piparmētru zobu pasta. Es cieši sakniebu lūpas. Pirmkārt, man bija šausmīgas aizdomas, ka pat pāris vārdu no manas ne visai svaigās mutes viņam vienkārši aizsitīs elpu, otrkārt, es nevarēju ciest tos, kam patīk rītos agri celties. Par spīti visam, viņš noskūpstīja mani vēlreiz, uzsita pa dibenu un mundrā balsī pavēlēja: - Prom uz vannasistabu, un pēc tam mēs vēl paspēsim paēst brokastis! Vai tu vēlies svaigu mango vai labāk tomēr ananasu? Es žigli uzsildīšu pāris radziņu. Varbūt tu vēlies olas benediktīniešu gaumē? Nav. nekādu problēmu.

Šis vīrietis prata gatavot ēst!

Mīlestība spēj mūs piespiest veikt pat pārcilvēciskus darbus. Jau pēc piecām minūtēm mana sagumzītā seja vērās man pretī vannasistabas spogulī. Es žigli noskalojos dušā un atradu sienas skapītī lūpu krāsu, kuru nekavējoties izmantoju vaigu krāsas atgūšanai. Toreiz es vēl nelauzīju galvu par šīs lūpu krāsas un citas kosmētikas atrašanos šeit, galu galā arī manā vannasistabā krājās manu izbijušo vīriešu skūšanās krēmu tūbiņas. Savu visai pieticīgo dienas grtfna daudzumu es kompensēju ar tik burvīgu smaidu, ka Hanss Ingo nosauca mani par Monu Lizu. Lūk, vīrietis, kas mīl tikpat kā neuzkrāsojušos sievieti! Mans Dievs, es jutos tik labi!

Pusgada laikā es gluži kā tāda Džokonda pie Hansa Ingo sāniem izēdos cauri ne viena vien Diseldorfas smalkā restorāna apzeltītajām ēdienkartēm. Protams, tas gan nenotika visai regulāri, jo Hansam Ingo bija nepieciešams daudz laika karjeras taisīšanai. Bet es ar to biju mierā, tādēļ ka starplaikos viņš mani atkal un atkal pārsteidza ar savu neizmērojamo mīlestību. Es raudzījos cauri pirkstiem arī tad, ja manīju, ka viņa skatieni kavējas ne tikai pie manis vien. - Mīļā, vīrieši tādi ir, viņi labprāt noskatās pakaļ skaistām sievietēm, - Hanss Ingo aizbildinājās, kad es reiz vairs nespēju būt tik augstsirdīga un attiecīgā dāma bija pārāk izskatīga.

- Bet ar rokām aiztikt aizliegts, skaidrs?

- Skaidrs, galu galā manām rokām pietiek ko darīt arī ar tevi.

Erotika un ēšana vienlaikus - šī kombinācija ir vienkārši neapgāžama.

Reizēm viņš mani sagaidīja turpat pie Mākslas akadēmijas, lai uzaicinātu uz vienu nakti Parīzē, kur viņam bija jānodarbojas ar matraču pārdošanu. Citreiz viņš mani uz rokām iznesa no kafejnīcas “Hardcore”, kur es, strādājot

par oficianti, uzlaboju savu finansiālo stāvokli, un aizveda mani uz Venēciju nosvinēt kādu veiksmīgu darījuma noslēgšanu. Ak vai!

Es sērīgām acīm vēros izgulētajā, kūkumainajā matracī uz manas beļģu gultas. Ko es šeit daru? Sāļais juras gaiss, kas spiedās cauri logu šķirbām iekšā noplukušajā pansijas istabiņā, sadzina man acīs asaras. Novotnijs iesmilkstējās, piešķieba galvu un uzlika ķepu uz mana ceļgala. - Vvvar-būt viņš mani tomēr mīl? -es prasīju. Novotnijs teica:

-Vau!

- Tu tiešām tā domā?

Novotnijs smilkstēja. - Bet varbūt tomēr nē?

- Vau, vau!

- Bet kāpēc tad viņš tā dara?

Klusums, viegla nagu skrapstoņa uz mana ceļgala.

- Vai man vajadzētu viņam piezvanīt?

Sirdi plosošs smilkstiens, divas ķepas uz mana ceļgala.

- Ak, Novotnij!

Caps, gudrais suns izķeksēja no turzas krabi, žvikts, zem gultas apakšā! Man gribot negribot sanāca smiekli. Lūk, kas notiek, ja izkrata sunim savu sirdi. Hanss Ingo, Hanss Ingo! Es nolēmu turpmāk saukt viņu tikai par H.I,, lai nebūtu tik sāpīgi. - Nē, nē, es viņam nezvanīšu, nekādā gadījumā, - es paskaidroju puķainajam aizkaram.

Tomēr par spīti tam, es pašlaik, uzmetot pa logu acis bezcerīgi viļņotajai Beļģijas jūrai, neizsakāmi ilgojos pēc H.l. un Ostendes smalko restorānu siltuma. Vai tas bija iespējams, ka alkas pēc greznības pieaugtuapgriezti proporcionāli manam bankas konta stāvoklim? Liktenīgi un nereāli.

Bankrotējusi mākslas studente, kas pametusi mācības sestajā semestrī, divdesmit sešus gadus veca, droši vien turpmāk būs tikai oficiante kafejnīcā “Hardcore”, strādās pilnu slodzi, dzīves vieta Diseldorfa.

Oficiante, kas no mucas ielej nostāvējušos alu tukšpau-rainiem reklāmas dīkdieņiem un ieteic dāmām dārgus kokteiļus, lai zēni vis tik lēti netiktu pie saviem mīlas priekiem. Mazi oficiantes atriebības kodieniņi, tādas oficiantes kodieniņi, kuru visi komandē un kura sevi mierina ar domu, ka patiesībā ir māksliniece.

Māksliniece. Arī tas ir tikai vārds. Īstenībā arī to var bez žēlastības nosvītrot, tā drīzāk ir tikai aizbildināšanās. Un šajā jomā, gluži tāpat kā bezjēdzīgu darbu darīšanā, es biju liela meistare. Dzīve vēlējuma izteiksmē - es varētu, es vēlētos, tā būtu labi. Patiesība un mana biogrāfija izskatījās pavisam citāda. Trīs semestri medicīnas fakultātē - līdz pirmajām preparēšanas nodarbībām un līdz pirmajam līķim. Pēc tam seši semestri angļu literatūras un profesors, kas pārskaitīja ozolus Tomasa Hārdija romānā un lasīja lekcijas par to nozīmi sociālvēsturiskajā kontekstā. Tā patiešām bija taisnība, lekcija saucās “The social significance of the oak in the works of Thomas Hardy \

Tas droši vien atbilst patiesībai, ka angļi ir dārznieku tauta, taču pēc sešiem literārās dārzkopības semestriem man tas bija līdz kaklam. Es pavaicāju profesoram, kurš apstrādāja mani un vēl apmēram astoņdesmit citus ciešanu brāļus, kāpēc viņa semināros netiek bilsts neviens vārds angliski. Viņš apstulbis raudzījās pāri manam plecam tukšumā, vairākkārt nesekmīgi mēģinot atcerēties, kā mani sauc. - Ē... jaunkundz, ē... jaunkundz, ē... jaunkundz, -un tad paskaidroja man: - Es pieņemu, ka anglistikas students pārvalda angļu valodu, ē...jaunkundz.

Ari tas ir paskaidrojums.

Ē... jaunkundze atvadījās no fakultātes un turklāt uz diezgan ilgu laiku, precīzāk sakot, uz visiem laikiem. Bez tam man vairs negaršoja kafijas automātā gatavotā kafija, kura tika pasniegta plastmasas glāzēs; mani garlaikoja mūžīgās tematiskās svinības studentu ēdnīcā. Pasakiet man, lūdzu, cik ilgi viens divdesmit četrus gadus vecs cilvēks var izturēt un klausīties dziesmu “Smēlis like teen spirit”, neapslāpējot sevī vēlmi sadauzīt atskaņotāju lupatu lēveros?

Mani nelabojamie vecāki tāpat kā līdz šim uzskatīja mani par daudzsološu talantu un piekrita finansēt arī nākamās studijas. Es devu priekšroku Mākslas akadēmijai. Par lielām šausmām manai mātei, kuras acīs universitāte galvenokārt bija vieta, kur vislabāk augstā garīgā līmeni gatavoties precībām, un par prieku manam tēvam, kurš brīvajā laikā labprāt sēdēja pagraba darbnīcā un greba koka pūces. Un tagad ir klāt galastacija - Ostende. Es nopūtos. Varbūt tomēr būtu bijis labāk, ja vecāki būtu ņēmuši mani stingrāk savās rokās un četrpadsmit gadu vecumā sūtījuši mācīties kādu amatu.

Pavisam īgnā noskaņojumā es atkorķēju trešo pudeli “Stella Artois”. Diemžēl man tas ir raksturīgi - jo vairāk piedzeros, jo sakarīgāk spēju domāt.

Man dzīvē pietrūka skaidra un nepārprotama mērķa. Es it kā - vai arī patiesībā, ha, ha - tiecos pēc kaut kā augstāka, cēlāka. Lai kā arī nebūtu, taču tagad es bez izglītības, bez darba, bez Hansa Ingo, bez naudas un ar suni sēdēju dziļā vientulībā Ostendē. Tā bija realitāte, turklāt man pamazām kļuva garlaicīgi. Aiz sienas jūrasbraucēju kompānija uzgrieza magnetofonu ar “Metallica” kaseti

pilnā skaļumā. Basa toņi, griezīgi kā naža asmens, ķērcošas ģitāras, bļaustīgas balsis, bungu dārdoņa, kas atgādināja Kalašņikova automāta tirādes. Es nolēmu iepazīties ar šiem puišiem tuvāk. Kaut ko labāku par nāvi vienmēr var atrast. . .

TREŠĀ NODAĻA

- Hi, I’m Kuli. This is Nowotny. We need some “Hei-neken. ”

Alus, pat ja tas ir holandiešu, galu galā vienmēr var noderēt. Visās trijās pubertātes vecuma sejās parādījās muļķīgs smīns. Viens no puišiem ritmiski raustīja galvu tā, ka taukainās matu šķipsnas virs siļķu pelēkajām acīm šūpojās šurp turp. Diez vai šie puikas bija daudz vecāki par septiņpadsmit gadiem. Lieliski gan, es nodomāju, vecmāmiņa uzdzīvo kopā ar bērniem no Trokšņu ielas. Viens no viņiem parāvās sāņus un atbrīvoja man vietu uz nosmulētās segas ar majonēzes plankumiem. - Hi, I’m Senn. Nice to meet you.

Man prieks tevi redzēt. Tādi nu viņi ir, šie angļi, vienalga, vai tie uzauguši caurumainos graustos Londonas austrumu rajonos vai arī astoņpadsmitā gadsimta lauku muižā Sarejā, viņi tērē bezjēdzīgi daudz laika pieklājības frāzēm. Un alu es arī dabūju.

Es jutos pavisam aizkustināta un nometos blakus Šo-nam, kurš no pieklājīga zēna tūlīt pārvērtās “savā čomā” un apmeta man ap pleciem roku, kas bija izgreznota ar ie-tetovētu saukli “Britannia rule the waves”. Novotnijs rūkdams iebāza savu purnu starp mani un II klases matroža muskuļiem. Attiecības bija noskaidrotas, sieviete, kurai ir suns, vienmēr var rēķināties ar klātesošo personu respektu un pudeli alus.

Vai ari ar divām vai pat trim pudelēm. Tukšojot ceturto, Sons, Denijs un Viljams Edvards - viņa vecāku uzticība monarhijai bija nesatricināma, un viņi cerēja uz britu varenības atjaunošanu visā pasaulē - un es bijām kļuvuši par vislabākajiem draugiem. Pie maniem daudzpusīgajiem, bet ne vienmēr labumu nesošajiem talantiem piederēja arī spēja pāris sekunžu laikā pārvērsties matroža palīdzē, ro-kera līgavā vai mūzikas ekspertē. Par zināšanām jūrniecības jomā, kuras man pašlaik izrādījās ļoti noderīgas, es varēju pateikties kādam braucienam ar laivu kopā ar Hansu Ingo pa Esenes Baldeneja ezeru, savukārt par motociklistu žargonu - sabiedriski lietderīgā darbā pavadītai nedēļas nogalei, kad man nācās izciest sodu par braukšanu bez tiesībām.

Sons, pilns respekta pret mani, virzījās aizvien tālāk, jo es pārsteidzu klātesošos ar jauniem un jauniem stāstiem par sevi, “Barracuda - Bike - Clubs, Neuss e. V" šefu Mai-ku, mūsu “Honda Goldwing” un septiņām absolūti drošām metodēm, kā uzlauzt jebkuru kiosku. Taču par elku viņu acīs es kļuvu tad, kad pieminēju savu ciešo draudzību ar Filtiju Džo, britu smagā metāla grupas “Fuct. Force" līderi. - Wow, gal, ye knoaw Joel - Viljams Edvards iesaucās burvīgā izloksnē, un man radās diezgan stipra pārliecība, ka viņa vecāku pūliņi bija piedzīvojuši pamatīgu sakāvi. Viljama Edvarda acīs Filtijs Džo bija izpelnījies daudz lielāku atzinību un vērtību britu monarhijas nostiprināšanā nekā princis Čārlzs ar savām kāpostlapu ausīm. Es gan nepārprotami būtu devusi priekšroku pēdējam, jo īsts vindzo-rietis nekad neatjautos pievemt “Hardcore” kafejnīcu un nolaistām biksēm neķērktu “God save the Queen". Lai ari kā nebūtu, tomēr savu tikšanos ar Filtiju un viņa kompāniju es izvērsu par veselu romanci visa vakara garumā. Protams, kopā ar visu pārējo, kas šādās Feizēs piederas. Jā, tie puiši no Sefīldas bija sarīkojuši koncertu Diseldorfā un taisījuši troksni, līdz skaļruņi sāka kūpēt. Pēc tam, kā jau tas pienākas, bija aizdedzinājuši pāris prožektoru, sašķaidījuši' diriģenta pulti, saplosījuši krēslu polsterus. Jā, policisti tikai ar varu bija dabūjuši viņus laukā no koncertzāles, un, jā, tad “Hardcore”tualetē viņi piecatā vispirms bija sarīkojuši grupveida seksa seansus no aizmugures, lai pēc tam uzlabotu garastāvokli ar vairāk nekā trīsdesmit litriem alus. Moderni varoņi, kuri ar skaņu toņkārtas izvarošanu un dziļas jēgas piepildītu tekstu dziedāšanu, piemēram, “fuck your father, fuck your mother, fuck your teatcher, fuck yuor brother.nepārprotami bija devuši lielu ieguldījumu anglosakšu valodu kultūras atjaunošanā.

- Cool, - jūsmoja Sons un izzvejoja no savas neilona mugursomas svētumu - šīs grupas kaseti. - Pēdējā Londonas koncerta nelegālais ieraksts, - viņš mani apgaismoja. Lai varētu slepeni ierakstīt šo koncertu, ko, starp citu, ir stingri aizliegts darīt, viņš bija darbā nobastojis veselu maiņu un riskējis ar algas atvilkumu par nenostrādātajām stundām.

- Bet Filtijs ir tā vērts, - Viljams Edvards bija pārliecināts, - viņš ir smagā roka karalis.

- Varētu pat sacīt - smagā metāla Elviss Preslijs, - es piekrītoši piebildu.

- Who the fuck is Elvis? - jautāja Sons. - We don't need them softies.

Labs pretstats, neko teikt. Es pasmīnēju, malkoju savu “Heineken” alu un kļuvu par jaunā “Fuct. Forsē.” hīta otrās debijas liecinieci. “Your mother's a bitch, your sister's a bitch. Madonna’s a bitch..." Viljams Edvards dūca līdzi, savukārt Novotnijs gaudoja piedziedājumu. Nākamajā pusstundā mūsu sarunas sastāvēja vienīgi no savstarpējiem apstiprinājumiem par to, ka Filtijs Džo ir simply great, the best un ultracool. Tādi nu reiz ir tie fani.

Biju aplaimojusi ar saviem stāstiem trīs matrožus, izsūkusi sešus aliņus, un tas viss - pat jaku nenovelkot. Zināmā mērā es pat lepojos ar sevi. Neraugoties uz to, ka savā stāstā biju diezgan pamatīgi novirzījusies no patiesības kursa. Tas gan neattiecās uz faktiem par koncertu - ēkas intendants pēc tam gluži nopietni apsvēra, vai, izņemot Svētā Kristofora katoļu draudzes simfonisko orķestri, vēl kādiem muzikantiem, kas jaunāki par divdesmit četriem gadiem, vispār atļaut uzstāties viņa svētajās zālēs. Turpretī notikumi, kas risinājās “Hardcore” kafejnīcā, bija daudz prozaiskāki. Pateicībā par to, ka es izberzu viņa vēmekļus, Filtijs Džo iekoda man pēcpusē, un pēc murgainas nakts, ko viņš pavadīja uz mana dīvāna, atstāja uz piecu mārciņu banknotes savu Londonas adresi. - Come along, whenever you're in town, - viņš teica. Kā jau sacīju, angļi - vienalga, kādas izcelsmes un kārtas - pievērš milzīgu uzmanību pieklājībai un viesmīlībai.

Sons atkorķēja pēdējo “Heineken” pudeli un vispirms piedāvāja to man. Meli nudien palīdz cilvēkam tikt dzīvē uz priekšu. Vismaz man tie palīdzēja jau nākamajā rītā tikt pie darba, kas, vārdu sakot, kļuva par pamatakmeni manā elpu aizraujošajā karjerā.

Tajā brīdi, kad pēc veiksmīgas uzdzīves es izlietnes

priekšā grīļodamās izģērbos un pēkšņi iegrimu dziļā pesimismā, es vēl neko nenojautu par savu laimi. Manā vēderā guldzēja izdzertie alus litri un skaloja augšup briesmīgas atmiņas, kuras es tik cītīgi biju mēģinājusi noslīcināt. Pāri vaigiem man ritēja milzīgas asaras, un, paskatoties uz tukšo, kunkuļaino matraci, es gandrīz vai sajuku prātā. Un pie visa vainīgs bija H.I. matracis, kas iepriekšējā vakarā pirms manas drudžainās bēgšanas uz Beļģiju bija aizņemts. Jā, jūs droši vien jau nojaušat, tā bija klasiska mīlas drāma.

Es biju iecerējusi pavadīt jauku vakaru kopā ar H.I. Brīnišķīgu, maģisku nakti. Tie būtu bijuši svētki par godu manam lēmumam pamest Mākslas akadēmiju un, kā jau tas pierasts, sākt jaunu, veiksmīgu karjeru. Allaž, kad es nolemju sākt kaut ko jaunu, es jūtos nedaudz pacilāta. Nekas nepiešķir dzīvei vairāk asuma kā dzīves kursa maiņa. Varbūt tieši tāpēc es tik bieži mainīju savņs studiju objektus.

Bez tam es biju cieši pārliecināta, ka H.I., kurš mūždien tika lutināts ar panākumiem un kurš neņēma sevišķi nopietni nedz manu mākslu, nedz manu oficiantes darbu, būs ļoti apmierināts ar manu lēmumu. Avansā maniem turpmākajiem panākumiem es atļāvos nopirkt šampanieša pudeli, vislabākajā noskaņojumā iekāpu vilcienā, kas brauca Esenes virzienā, un pa ceļam iztēlojos, kā pavedināšu vientuļo, pārstrādājušos H.I. Vientuļais, ha, ha! Pārstrādājies, fui!

Mans apciemojums bija pilnīgi nelaikā. Tur priekšā jau bija viens ciemiņš. Sieviešu dzimtes. Ārkārtīgi sievišķīgs. Pār pirmajiem pierādījumiem, kas mētājās turpat priekšnamā, es paklupu, tiklīdz biju pavisam, pavisam klusītēm

atvērusi durvis. Sarkanu lakādas augstpapēžu kurpju pāris, pieguloša, vizuļojoša kleita, kuru ieraugot man aizžņaudzās elpa, un divas plānas zīda zeķes man norādīja ceļu uz guļamistabu.

Atceroties šo skatu, man nācās cieši iekrampēties izlietnē.

Kad savās atmiņās vēlreiz pavēru H.I. guļamistabas durvis, es zaudēju pēdējās savaldīšanās paliekas. Es triecu zobu skalojamo glāzi pret grīdu, kur tā beidzot sašķīda pavisam, un sāku kaukt kā nopērta. Pie sienas pieklauvēja viens no jūras braucējiem.

- You need more beer! - tas skanēja skarbi, bet tomēr sirsnīgi.

- No, thunks, it's just Nowotny, - es drosmīgi meloju, un suns apvainojies blenza manī.

Nē, alus man patiešām vairāk nebija vajadzīgs. Līku loču es aizstreipuļoju līdz savam matracim. Brīnumainā kārtā es tūdaļ pat arī aizmigu. Manos sapņos riņķoja Ostendes tēli. Šķiet, ka H.I. tur neparādījās.

Mēs abi ar Novotniju draudzīgi izgulējām dzērumu, līdz pulksten piecos nākamās dienas pēcpusdienā kāds klauvēja pie durvīm. Tas bija Šons; kurš bija atgriezies no savas pusmaiņas, viņš rokā turēja divas pudeles ‘“Heine-kcn” un milzum lielu turzu ar eļļā ceptiem kartupeļiem.

Šis puisis gan zināja, kā remdējamas paģiras un mīlas sā-

/

pcs.

Mēs abi notupāmies uz manas šaurās gultas, draudzīgi dalījāmies ar ceptiem kartupeļiem un mēģinājām risināt sarunu.

- Nice day today.

Angļi ļoti labprāt mēdz runāt par laika apstākļiem. Varbūt tāpēc, ka par tiem viņi nevarēja sūdzēties. Es atzinīgi novērtēju to, ka Sons ne ar vārdu nepieminēju manu iepriekšējā vakara gaudošanu.

- Yc come again, tonight, - viņš ielūdza mani vēl uz vienu alus un smagā roka Vakaru. Es papurināju galvu. No money, no parties. Ja es tā turpināšu žūpot, es neņemšu labu galu. Par to es biju pārliecināta. Vārdi no money bija pietiekams iemesls, lai Sons uzdotu jautājumu, ko mēdz uzdot kā pirmo pieņemšanās, kur pie glāzes sausā vīna pulcējas solīda vecuma ļaudis: - Kur tu strādā?

It kā tas būtu dzīvē pats galvenais.

Jutos visai patīkami, ka pārmaiņas pēc es pavisam vienkārši varēju teikt Sonam patiesību: - Nekur.

Sons nebūt neizskatījās satriekts. Man radās iespaids, ka Anglijā viņam bija pazīstams vesels bars ļaužu, kuri nekur nestrādā. Sons draudzīgi glaudīja Novotnija sprogaino kažoku, un tad pēkšņi izskatījās, it kā viņam būtu iešāvusies prātā spoža ideja.

- You sometimes work as a waitress, don't you?

Jā, es iegavilējos. Un kā vēl! Es vienmēr esmu jutusies kā oficiante. Un tas, ko es tur sacīju par mākslu kā manu īsteno aicinājumu, tas vienkārši bija neprecīzs paskaidrojums, es vienkārši nepratu Sonam pareizi izskaidrot, un es turklāt nezinu, kā angliski ir “īstenībā”.

Sons cītīgi turpināja lauzīt galvu, viņa piere saraucās krunkās, piepūle darīja viņu gluži bālu. Tad pēkšņi viņam izlauzās: - Why not come with us, them need gals like ye.

Skaidrs, tādas meitenes kā es var daudz kur noderēt. Bet tomēr-es un oficiante uz angļu prāmja? Jau paraugo-

ties uz manu gultu vien, man gandrīz vai piemetās jūras slimība.

Mans nākamais jautājums izšķīra manu likteni: - Un Novotnijs? %

Sons apsolīja slepus uzvest suni uz kuģa un maiņas beigās tikpat slepus dabūt viņu atkal prom. Pretēji maniem dzelžainajiem nolūkiem un godīgi izskaidrotajām vēlmēm Sons atkorķēja abas pudeles. Mēs saskandinājām un iedzērām par manu jauno darbu. Rīt no rīta man vajadzēja iet un pieteikties.

Labi nodomi nomierina nervus, kaut gan pēc tam šie nodomi nereti jūk un brūk. Taču tas, kurš, baidoties no nodomu izjukšanas, nekad neko neapņemas, tas nemaz nezina, cik daudz viņš zaudē. Zaudē burvīgo, brīnumpilno dvēseles mieru un spēku jauniem grēkiem un jaunai uzdzīvei.

CETURTĀ NODAĻA

Pirmo reizi pēdējās divās dienās es beidzot ielūkojos spogulī, kas karājās virs izlietnes, un ieraudzīju tajā savu seju. Pinnes, paldies Dievam, nav lipīgas, un arī eļļā cepto kartupeļu ēšana manu sejas ādu nebija pārāk sabojājusi. Es izmazgāju matus ar ziepēm, kas oda pēc tualetes poda nogulsnēm, un izzvejoju no savas mugursomas skropstu tušu, pūderi un lūpu krāsu.

Ar manu izskatu mēdz notikt gluži tāpat kā ar manu ak-tiermeistarību. Normālā stāvoklī es esmu pietiekami glīta, paģirās - Dievs, pasarg, nožēlojama slampa, tad, kad esmu uzkrāsojusies un labā garastāvoklī, spēju būt neatvairāmi kārdinoša, it sevišķi tādos gadījumos, kad klātesošās sieviešu dzimtes būtnes pieder tai sugai, kas uzskata - ak, es esmu tik skaista, ka drīkstu būt arī tikpat stulba. Es jums saku, ka ar labām zināšanām par Vācijas futbola līgas turnīra tabulu un diskusijām par uzbrukumiem no sānu flangiem esmu piejaucējusi daudz vairāk vīriešu nekā tās, kuras ap savu pliko nabu apžmiedz jostu un dejo vē-derdejas. Taču, ja futbola līgas turnīra tabulu vai arī pasaules .tenisa čempionāta sarakstu studēšana šķiet pārāk garlaicīga, es jums iesaku kādu gramatiska rakstura triku. Jautājuma zīmi. Ļaujiet, lai viņi jums izskaidro aizmugures stāvokli futbola spēles laikā vai, manis pēc, kaut vai jaunos dzīvokļu kooperatīvu līgumu noteikumus. Vīriešiem tik ļoti patīk tēlot ekspertus, tādēļ neliedziet viņiem šo prieku. Taču, ja līdz gultas malai atlicis vien mazs sprīdis, tad gan ziniet, ka ir pienācis laiks beigt. Beigt šādus plašus izskaidrojumus, es domāju.

Tērpusies džinsu biksēs un tenisa čībās, es devos uz “Seafair - Line” biroju. Sons man bija paskaidrojis, ka “Seafair” kompānija prāmju satiksmē ir gandrīz tas pats, kas “Ikea” firma mēbeļu rūpniecībā. Ātri, lēti, efektīvi, serviss ierobežots līdz minimumam. Par nožēlošanu pie šī maz pazīstamā jūrasbraucēju uzņēmuma filozofijas piederēja arī piparmētru zaļu uniformu valkāšana, kas bija obligāta visiem apkalpes locekļiem. Es ienīstu piparmētru zaļu krāsu. Tā jau tepat krastā liek man izskatīties pavisam slimai. Es vienīgi cerēju, ka “Seafair” kuģiem netrūks tikpat daudz skrūvju kā dažām pazīstamās zviedru plauktu impērijas mēbelēm.

Birojs atradās piparmētru zaļā, konteineram līdzīgā

mājā blakus vecai, greznai, tomēr pelēcīgai Ostendes stacijas ēkai. Lai nu kā, bet ar kurināmo konteinera iekšpusē viņi bija apgājušies ļoti taupīgi. Sekretāre - košļājamo gumiju gremojošs skuķis ar Heikei Makatšai līdzīgu saķepi-nātu frizūru - drebinādamās vīstījās milzīgā jūrnieku kamzolī.

- Vou want, - viņa strupi ierējās flāmu un angļu valodas žargona sajaukumā un nīgru skatienu blenza pāri letei.

- Work, - es atrēju pretī.

- Mmm, - skanēja atbilde, un pēc tās es kādu brīdi stāvēju un jutos kā idiote, jo tam skuķim pēkšņi steidzīgi ie-vajadzējās noasināt zīmuli. Tipiska mašīnrakstītāja, kura savā draņķīgajā darbā vainoja visu pasauli. Šādas jaunkundzes es jau biju pietiekami bieži sastapusi, kad semestru brīvlaikos piepelnījos dažādos darbos. Izaicinošas un allaž sliktā garastāvoklī, jo gandrīz visu laiku ievēro diētu. Protams, mēdz būt jau arī pavisam citādas, tādas, kuras piedāvā labu kafiju, ir sirsnīgas, apsviedīgas, valda pār šefu un visu firmu. Šim flāmu eksemplāram nepiemita pilnīgi neviena no šīm īpašībām. Skuķis vēsā mierā turpināja asināt savu zīmuli.

Nu, vienalga. Es nolēmu izmēģināt savu “es esmu tik stulba” skatienu.

- Jūs taču ievietojāt sludinājumu par to, ka meklējat stjuarti darbam kuģa kantīnē, vai ne?

Skuķis ķērās pie nākamā zīmuļa. Augšā virs konteinera jumta ķērca kaijas.

- Es labprāt vēlētos darīt kaut ko JĒDZĪGĀKU, nevis sēdēt te un blenzt riņķī, - es beidzot dzēlīgi uzsaucu.

Skuķis nopētīja mani ar pārākuma pilnu skatienu. Viņa

acīmredzot pēkšņi sajuta gandarījumu par to, ka drīkst sēdēt te pie piparmētru zaļa, kafijas plankumiem noraibināta plastmasas galda, nevis atklātā jūrā ar piparmētru zaļu paplāti rokā cīnīties pret milzīgiem viļņiem un piedzērušiem angļiem.

- Ar šādu toni jūs pie mums neko nepanāksiet, - viņa dzēlīgi aizrādīja.

- Man ļoti žēl, - es sameloju un iekodu lūpā, - lūdzu, palīdziet! Man vajadzīgs darbs.

Šāds nožēlas pilns tonis skuķim acīmredzot patika. Viņas pašapziņa acīm redzami pieauga, un viņa zem milzīgā jūrnieka kamzoļa izslējās vismaz par divdesmit centimetriem lielāka. - Vai jums ir ieteikuma vēstules?

- Vai jūs šeit esat priekšniece?

Tas bija riskants jautājums, taču trāpīja tieši mērķī. Priekšniecības pieminēšana reizumis dara brīnumus.

- Ē, nē, - viņa atzinās, tad saņēmās un piebilda, - bet es esmu menedžera asistente.

Ciets rieksts. Gluži tāpat kā es. - Apsēdieties tur pretī, -viņa ar nelabvēlīgu skatienu norādīja, - pagaidīsim, kamēr ieradīsies pārējie kandidāti. Galu galā van Vērta kungam ir arī daudz kas cits darāms.

Apmēram pēc stundas, kuras laikā neviens cits kandidāts tā arī nebija parādījies, es viņai beidzot šķitu pietiekami cienīga, lai pieteiktu mani savam šefam. Bez tam viņai vairs nebija palicis neviens nenoasināts zīmulis.

Viņa ar uzsvērti lēnu kustību satvēra telefona klausuli un ārkārtīgi padevīgi izdvesa: - Hallo.

Viņa uzrunāja savu priekšnieku uz “tu” un tajā pašā laikā padevīgi saliecās pie telefona klausules. Tad viņa norādīja man ceļu uz piparmētru zaļajām durvīm, kas atradās konteinermājas aizmugurējā daļā. - Tur iekšā!

Es veltīju viņai cukursaldu smaidiņu un pateicos vislabākajā Oksfordas angļu valodā for your great kindness and condescension, ko viņa, protams, nesaprata, un tas viņu pamatīgi saniknoja. Raugoties no šāda viedokļa, angļu literatūras studēšana tomēr atmaksājās, lai gan arī es pati īsti nezināju, ko nozīmē condescension.

Heningam van Vērtam mugurā nebija vis piparmētru zaļa uniforma, bet gan tumšpelēks Ralfa Lorēna uzvalks, un visas mūsu piecu minūšu garās, ļoti efektīvās sarunas laikā viņš cieši turējās pie sava “Nokia” firmas mobilā telefona. Tas man gluži negribot atgādināja H.I. Lai ari kā nebūtu, tomēr darbu es dabūju, sešas dienas nedēļā, dienas maiņa no astoņiem rītā līdz astoņiem vakarā, trīs braucieni no Osten-des līdz Duvrai, simt piecdesmit mārciņas nedēļā plus dzeramnauda. Pulksten divos tajā pašā pēcpusdienā man bija jā--ierodas dokā, lai iepazītos ar darba drošības noteikumiem un ietērptos piparmētru zaļā uniformā. Par manu darba atļauju, nodokļu kartīti un pasi viņš neizrādīja pilnīgi nekādu interesi. Es arī neko neteicu un līdz ar to biju pieņemta darbā.

Pienācis pēdējais laiks dot kādu ziņu vecākiem.

Mani mīļie,

dzīves jēgas meklējumi ir beigušies, esmu dabū jusi labi atalgotu darbu - I klases pasažieru pavadones amatu kādā angļu kuģu kompānijā. Pagaidām esmu norīkota darbā uz prāmja, kas dodas uz Angliju, bet drīzumā būs iespējams strādāt uz “Queen Elizabeth", kas kursē pāri Atlantijai. Par to sīkāk - nākamreiz. Tagad man ir ellīgi daudz darba. God save the Queen.

Jūsu allaž mīlošā meita.

Tā, vismaz divas nedējas mani vecāki būs pārliecināti, ka tas, kas rakstīts šajā kartītē, uz kuras attēlots sniegbalts laineris, atbilst patiesībai. Viņi ticēs man un maniem daudzpusīgajiem talantiem. Drošības pēc es tomēr nenorādīju savas pansijas adresi, lai izvairītos no neparedzētiem apciemojumiem.

Atgriezusies pansijā, es samaksāju par veselu nedēļu uz priekšu - man izdevās nokaulēt lētāku maksu - un ar visai dalītām jūtām devos ceļā uz ostu.

Pēc ievadkursa darba drošības noteikumos, kas jāievēro uz jūras, man kļuva pilnīgi skaidrs, kāpēc prāmju katastrofās viss allaž noiet greizi. Kāds kuģa mašīnists no Javas, kurš bija visai nīgrā garastāvoklī, pēc maiņas beigām tika atsūtīts pie manis, lai divdesmit minūtes pirms prāmja došanās ceļā ieskaidrotu man modernos drošības noteikumus.

Piparmētru zaļās glābšanas laivas bija pierūsējušas klāt pie stiprinājumiem, glābšanas riņķi bija tik labi paslēpti pa visu kuģa klāju, ka, spēlējot paslēpes vai tamlīdzīgas spēles, tie lieliski noderētu pasažieru izklaidēšanai. Mašīnistam Džongam mana klātbūtne bija nepārprotams apgrūtinājums, un vienīgais, ko viņš man varēja atbildēt uz jautājumu par maniem pienākumiem kuģa avārijas gadījumā, bija plecu paraustīšana un viens vienīgs vārds “jump” - lec! Man pietika pamest skatienu pāri reliņiem uz virsklāju un pelēko le-dusauksto jūru, kas viļņojās divpadsmit metrus zemāk, lai saprastu, ka vislabākā aizsardzība kristīgiem jūrasbraucējiem vēl joprojām ir un paliek paļaušanās uz Dievu.

Uz apakšējā klāja ar skābu smaidu sejā mani sagaidīja “Yachter’s Lounge” galvenais stjuarts.

Dzīvē mēdz gadīties ne tikai mīlestība no pirmā acu skatiena, bet arī nepatika no pirmā acu skatiena, un šī otrā parādība lielākoties ir daudz ilgstošāka un spēcīgāka nekā pirmā. Ja runājam par manu šefu un mani, tad mums tas kļuva skaidrs uzreiz. Simons dc Makēns, dzimis francūzis, ar rūpju rievām izvagotu seju un uztraukumos uzaudzētiem tauriņiem, bija tipisks ar dzīvi riepamierināts vīrelis. Patiesībā viņš esot pirmklasīgs pavārs, patiesībā viņam vajadzētu vadīt divu zvaigžņu, ja pat ne trīs zvaigžņu restorānu Senžermēndeprē.

Bet šajā realitātē viņš bija netīras kuģa kantīnes šefs, tādas kantīnes šefs, kuras apmeklētāji dod priekšroku eļļā ceptiem kartupeļiem ar zivi, eļļā ceptiem kartupeļiem ar olām, eļļā ceptiem kartupeļiem ar cīsiņiem. Reizēm ar kečupu, reizēm ar majonēzi, bet lielākoties ar abiem diviem. Bet Simons bija arī priekšnieks desmit padotajiem, kurus viņš sauca par prusakiem un tā ar viņiem arī apgājās. Tādu vācu prusaku kā mani viņš jau pirmajā tikšanās mirkli nolēma spīdzināt ar īpašu rūpību.

-Tas ir jūsu dienesta apģērbs. .

Turēdams pirkstu galos, viņš pasniedza man uniformu. Smieklīgi plānu sintētikas jaciņu ar augstu apkaklīti, apbrīnojami īsus svārciņus un muļķīgu cepurīti, kas izskatījās pēc laiviņas. Šāds maskarādes tērps - tas man kļuva uzreiz skaidrs - padara cilvēku viegli ievainojamu. Es jau burtiski sajutu šī īgņas smago ķetnu uz savas pēcpuses. Simons iegrima sprediķošanā par precizitāti, kārtības mīlestību un tīrību. - Šis ir kārtīgs kuģis, skaidrs? - viņš pabeidza tonī, kas nedarītu kaunu nevienam armijas kazarmu komandierim. Es lēnām pārbraucu ar pirkstu plastmasas galdam, kas bija noķepis ar taukiem, un demonstratīvi no-

tīrīju to ar papīra salveti, bet monsinjors gandrīz vai pārsprāga no dusmām.

Nākamo triecienu resnvēderainajam plikpaurim deva mana nevērīgā piezīme sarunas beigās: - Es esmu strādājusi daudzās bufetēs, un, jūsu zināšanai, lielākais tauku ienaidnieks ir etiķa esence. To lieto visi Eiropas vadošie pavāri, kas nodarbojas ar kartupeļu cepšanu eļļā.

Ietaurējās kuģa sirēna, es laidos lapās. Monsinjors Si-mons bruņojās vācu - franču jūras kaujai, kurā man bija paredzēta pilnīga sakāve.

- Ess tev parādīššu, kur vēži ziemā guļ! Ess jau trīss-dessmit gadus essu uz jūras.

Man neiznāca pabūt uz jūras pat vienu dienu, bet arī šis fakts bija daļa no manas dzīves nenovēršamās augšupejas.

PIEKTĀ NODAĻA

i

Mans darba laiks uz kuģa tieši tāpat kā Sonam un Viljamam Edvardam sākās piecos no rīta. Pirmā jūras slimības lēkme mani piemeklēja, ieraugot piparmētru zaļo uniformu. Pie svārkiem, kuri tik tikko sedza pašas intīmākās ķermeņa daļas, citiem par lielām šausmām es uzvilku vilnas zeķubikses jūras zilā krāsā ar caurumiem ceļgalos.

- Cool, - norūca Sons, - looks reni neogrunge.

Viņš gandrīz vai nokaunējies palūkojās uz savu uniformu, kas bija glīti izgludināta pēc visiem noteikumiem. Novotnijs, juzdamies īpaši mundrs, lēkāja man riņķī un sajūsminājās par nakts vidū gaidāmo pastaigu gar jūras krastu. Mēs kopā ar Sonu, Viljamu Edvardu un Novotniju

klusītēm nolavījāmies lejā pa kāpnēm. Abiem zēniem bija bālas, nogurušas, “Heineken” alus izmocītas sejas.

Es patiešām biju abiem puišiem ļoti pateicīga par palīdzēšanu un nolēmu uzrakstīt vēstuli Filtijam Džo, lai palūgtu “Fuct. Force” kompaktdisku ar viņa autogrāfu.

Rīts bija neciešami auksts. Pie krastmalas būdām rosījās zvejnieki un krāva uz tērauda galdiem grozus ar vēžiem un austerēm, šķērda zivis un lika tās dūmos kūpināt. Mēs laipojām cauri bezgalīgām smirdošu kravas automašīnu rindām, kas gaidīja atveramies apakšējā klāja lūkas. Rāpjoties augšā pa kuģa personālam paredzēto trapu, man klabēja zobi. Sons ar plaukstu aizspieda Novotnijam purnu, un, uzkāpjot uz kuģa, abi pazuda mazā, ar peldvestēm un virvju rituļiem piebāztā kabīnē. Lai Novolniju nomierinātu, viņam tika atstāta sarkana gumijas bumbiņa, košļājamais kauls, bļodiņa ar ūdeni un milzu paka ar “Frolic” suņu barību.

Kantīnē mūs sagaidīja smaka, kas rodas, ja trīs gadus nepārtraukti cep kartupeļus eļļā, un monsinjors Simons, kurš acīm redzamā nepatikā nopētīja manas vilnas zeķubikses un mana nepietiekami lietišķā apģērba dēļ, dzēlīgi smīnot, pazemināja mani no apkalpojošā personāla ^ darbinieces kartupeļu mizotājas amatā.

- You'll manage? - Sons norūpējies apvaicājās.

Es pašpārliecināti pamāju ar galvu, protams, ka es tikšu galā.

Sons un Viljams Edvards izdalīja uz galdiem no alumīnija gatavotus vienreizējās lietošanas pelnutraukus un baltas plastmasas neļķes, kuras visai uzkrītoši smirdēja pēc etiķa. Es pasmīnēju pie sevis, bet Nclla, mana divdesmit gadus vecā kolēģe, kas strādāja pie kartupeļu fritējamā

katla, apsēja man polietilēna priekšautu. Nella bija jauka meiča. īsta angļu roze ar porcelānam līdzīgu sejas krāsu, sārtiem vaigiem, koši zilām acīm un blondām matu cirtām. Viņa būtu ļoti piemērota burvīgas istabenes lomai kādā Viktorijas laika romāna ekranizējumā. Nella noslau-. cīja savu roku gar priekšautu un ar sirsnīgu dedzību pakratīja manējo. Šis mirklis bija brīnišķīgas draudzības sākums, bet par to - nedaudz vēlāk.

Jau pirmajā mirklī mūs vienoja savstarpējas simpātijas vienai pret otru un kopēja nepatika pret monsinjoru, kura galvenais uzdevums, šķiet, bija mūs pēc iespējas vairāk iztrenkāt. - Fiksi, fiksi, nauda zemē nemētājas! - Nella izvalbīja acis un vēsā mierā krāsoja lūpas. - You never know, when you need it, - viņa teica un piedāvāja man savu pudernīcu. Monsinjors pa to laiku ar pārspīlētu rūpību pētīja ēdienkarti, it kā viņam pēkšņi vajadzētu pagatavot zandartu citrona mērcē un nevis izkausēt fritējamā katlā milzīgu gabalu augu tauku, salikt uz galda olas un desiņas un atvērt vaļā pakas ar saldētiem, 1 ritēšanai domātiem kartupeļiem. Kamēr mēs vienā mierā nodevāmies savu pienākumu pildīšanai, salonā iedegās gaisma, un sāka gāzties iekšā pirmie pasažieri.

Monsinjors sodījās par lielo tūristu baru, kas ar savām mugursomām aizbarikādēs ejas un pēc tam visu brauciena laiku nīks kantīnē pie vienas vienīgās kokakolas pudeles.

Kuģa dziļumos atskanēja apslāpēta dunoņa. Ar strauju rāvienu prāmis sāka slīdēt prom no krasta. Garām tikko ostā iebraukušiem zvejnieku kuteriem, polderiem un steķiem, prom atklātā jūrā. Kaijas ķērkdamas pavadīja prāmi. Neviens jūras brauciens man vēl nebija sācies tik prozaiski kā šis.

Pēc dažām minūtēm mana seja bija tādā pašā piparmētru zaļā krāsā kā mana uniforma. Viens vienīgs skatiens uz katlā burbuļojošajām olām manī izraisīja neizsakāmu nelabumu. Nella ķiķināja un apsēdināja mani plastmasas krēslā. Sons, kurš piesprauda pie dēļa pirmos pasūtījumus un kaut ko nomurmināja par “three snusuge'n chips, t'ivc eggs'n bacori’, visai nervozi vēroja mani. Monsinjora acīs pazibēja neuzvaramā gaiļa triumfs. Jāteic gan, ka tas zibēja tikai pavisam īsu mirkli, kamēr es nesāku rīstīties un atvieglot savu kuņģi turpat kartona kastē ar fritēšanai paredzētajiem kartupeļiem. Un tas notika, vēl pirms prāmis bija izpeldējis no septiņu jūdžu zonas.

Es laikam tomēr nebiju piemērota oficiantes darbam atklātā jūrā, par pavāres darbu nemaz nerunājot. Lai kā arī nebūtu, monsinjors sagrāba mani aiz plānās uniformas jaciņas un izrāva laukā no virtuves, garām ņurdošajiem tūristiem, garām īriem, kuri strinkšķināja bandžo, un garām činkstošiem bērniem. Tik slikti es tomēr nejutos, lai nespētu pilnā kaklā protestēt. Un tā bija mana otrā kļūda, jo monsinjors rāva mani garām Novotnija slēptuvei, kurš, juzdams, ka viņa saimniece ir briesmās, sāka riet, cik tik jaudas.

Monsinjors palaida mani vaļā un atrāva kabīnes durvis. Novotnijs metās virsū pavāram un ar saviem labi trenētajiem žokļiem sadriskāja viņa kreklu un priekšautu lupatu lēveros. Pēc tam viņš ar triumfa pilnu kaucienu drāzās pie manis. - Jauks sunītis, - es ievaidējos un ar pūlēm rāpos augšā pa trepēm. Es alkaini ieelpoju sāļo, svaigo jūras gaisu.

Novotnijs, laimes pārpilns, joņoja pa klāju, apsveica bālo, lecošo ziemas sauli un drāzās pakaļ pēdējai kaijai,

kas vēl mūs pavadīja. Es biju tikusi vaļā no darba un, pal-. dies Dievam, arī no monsinjora.

Es paliku augšā uz klāja, jūra joprojām bija nemierīga, un man joprojām bija tik slikti, ka es nespēju domāt ne par ko citu kā vien par to, kā izdzīvot nākamās piecas minūtes un pārdzīvot nākamo devīto vilni. Sons un Nella izrādījās patiešām pieredzējuši jūrasbraucēji, un vismaz piecpadsmit minūtes nelikās par mani ne zinis. Vienīgi Novot-nijs tupēja sardzē pie manas slimības gultas - es vārguļoju klāja aizmugurē uz metāla sola un droši vien būtu nosalusi, ja beidzot neparādītos Nella, nesot līdzi savu pūdernīcu un flaneļa segu, kuru viņa aptina man cieši apkārt.

- You feel bet te/! - viņa vaicāja.

Es varonīgi pamāju ar galvu. Viņa līdzjūtīgām acīm paraudzījās manī un ar taukaino roku noglāstīja manus sastingušos vaigus. Tad viņa mazliet nopūderēja manu degunu. - You cun feel bud, but you should never look like it, -viņa viszinīgi piebilda. - Wunt some Museum^1!

Metāla durvīs parādījās monsinjora galva, viņš pameta niknu skatienu uz mūsu pusi, Novotnijs ierūcās, un Nella, kairinoši grozīdama gurnus, pazuda kambīzes virzienā.

Pēc dažām minūtēm ieradās Sons, nesdams papīra glāzi ar karstu tēju. Es nesapratu, kādēļ, taču šajā mirklī starp šodienu, rītdienu un nekurieni, neredzot sev priekšā neko citu kā vien pelēku jūru un sev apkārt flaneļa segu piparmētru zaļā krāsā, es jutos brīva, bezgalīgi laimīga un atvieglota.

Es mīlēju jūru un Nellu, un Šonu. Tagad es ar lielāko prieku būtu braukusi uz priekšu līdz pat Lolotu salām vai Grenlandei.

Tās laikam bija manis pašas organisma radītās laimes

izjūtas, nmna organisma radītie adrenalīna plūdi. Es iespurdzos, Sons sarauca pieri.

- Yc lost the joiib gal, - viņš sausi secināja.

Mans Dievs, šis zēns bija pieaudzis, bet es uzvedos muļķīgi. Vienreiz mūžā saslimusi ar jūrās slimību un jau jutos kā tāds Kristofors Kolumbs.

- What ye plān nextl — Sons lietišķi noprasīja un iepūta man sejā paštaisītas cigaretes kodīgos dūmus.

Es pieslējos sēdus un, gluži tāpat kā viena no Cehova trim traģiskajām māsām, kas bija ceļā uz Maskavu, preci-, zēju savu mērķi: - Uz Londonu,-es došos uz Londonu.

Izskatījās, ka tas uz Sonu neatstāja nekādu īpašu iespaidu. Viņš iebāza roku bikšu kabatā un izvilka laukā ādas naudas maku.

- Listen, - viņš teica, un tad sekoja priekšlasījums par Londonu, par daudzajām briesmām, kas tur uzglūn, par metro biļešu cenu un telefona automātu lietošanas noteikumiem. Beidzot viņš no nospeķotā maka izvilka divdesmit mārciņu banknoti un uzskricelēja uz tās kādu adresi.

- Ma sister, she Uves in London. Slie'll help ya. She's okay.

Jā, es spēju iedomāties, ka viņa māsa patiešām ir jauka meitene un ka viņa man droši vien arī palīdzētu. Pie velna, kas man vēl būtu meklējams kontinentā? Tikpat labi es ari Anglijā varētu dabūt kādu muļķīgu nodarbošanos. Bez tam uz šīs mazās, zaļās salas es būtu drošībā no siržulau-zēja H.I.

Pēkšņi man sāka likties, ka beidzot esmu atradusi savu mērķi un dzīves uzdevumu - stāties pretī pasaulei. Tas man bija jādara kaut vai Sona dēļ, kurš nekad netiks tālāk par braucieniem no Ostendes uz Duvru un atpakaļ. Viņš

man patiešām ticēja. Es biju piedzīvojumu meklētāja ar suni un zināšanām par smago roku. Nenozīmīga oficiante, toties ar aicinājumu izpētīt šo mazo, sasodīto pasauli, kuru viņš uzturēja kustībā, kārtojot plastmasas neļķes un pasniedzot eļļā ceptus kartupeļus. Viņš iespieda manos sastingušajos pirkstos divdesmit mārciņu banknoti, sazvērnieciski pamāja un apsolīja Duvrā uznest uz klāja manu mugursomu.

Tomēr beigās tas izrādījās monsinjors, kurš nometa man pie kājām visu manu mantību. Viņš vēl pēdējo reizi izmantoja izdevību, lai satriektu mani; - Jūs essat pats briesmīgākais radījums, ko ess pa ššicm gadiem uz juras essu redzējis. Jūs essat viena riktlga afēriste, viena nolādēta maza mele jūs essat. Prom no manām acīm!

Viņš neatstājās no manis ne soli. Vienīgi tad, kad aiz stūra, atgriezdamies no sava pēdējā inspekcijas gājiena pa klāju, parādījās Novotnijs, Simons aizrikšoja atpakaļ kambīzes virzienā. Es salocīju segu. Iegrimusi dzeltenīgo krīta klinšu vērošanā, es aizmirsu monsinjoru, Dievu un visu pasauli. Mans ceļš veda uz Londonu.

Pulksten trīspadsmitos, drebinādamās aiz aukstuma, es stāvēju uz kāpnēm Oksfordstrītas metro stacijā. Man garām, balansēdamas uz neiedomājami augstiem kurpju papēdīšiem, steidzās biroju un iestāžu sekretāres, kuras devās pusdienot. Kāds melnādains reperis ar blondi krāsotiem, īsiem, čirkainiem matiem dejodams uzgrūdās man virsū, pastūma sāņus un pazuda “Virgin Records” rūpnīcas virzienā. Turpat man blakus griezīgā balsī klaigāja avīžu pārdevējs un izkliedza jaunumus. Kāds parlamentārietis bija pieķerts netikumīgās izdarībās ar četriem

suņiem, izlietotām tējas paciņām un britu karogu. Tas izklausījās interesanti, taču es nevēlējos savu niecīgo naudas krājumiņu izmest vējā par apšaubāma rakstura preses brūķējumiem. Spurdzoši holandiešu un beļģu tīņi, kuriem rokas bija pilnas ar milzīgām H&M firmas turzām, vienkārši pastūma mani nost no ceļa. Es atkal biju Londonā.

Taču es jutos šausmīgi vientuļa un būtu sākusi turpat uz vietas raudāt, ja vien Novotnijs nebūtu iespiedis purnu manā saujā. Kā šādā situācijā būtu rīkojusies kāda romāna varone? Angļu literatūra pirms simt gadiem mudžēt mudžēja no bezbailīgām lēdijām, kuras bija uzaugušas bāreņu namos un pieradušas pie sitieniem un auzu putras, tomēr ne reizi netika zaudējušas drosmi, pat arī tad, kad lordi viņas piesmēja, spoki dzinās pakaļ, dēmoniskas vīramātes spieda dzert uzpirkstīšu tēju. Viņas nezaudēja drosmi arī tad, kad Āfrikā, mēģinot atgriezt ticībā pagānus iezemiešus, nokļuva cilšu karos. Un tā viņām klājās jau tūkstoš astoņsimt kurā gadā. Kas gan salīdzinājumā ar to visu bija manas problēmas?

Es atrados civilizētā divdesmitā gadsimta lielpilsētā, nebiju nedz bārene, nedz arī tāda, kas nolemta auzu putras ēšanai vai augstāko aprindu atvases bezpalīdzībai, bet gan, tā sakot, vairākkārtēja studente, kurai pat nebija jācīnās ar neērtām korsetēm. Mans Dievs, es taču biju tik smieklīga! Es, apjukusi no šīm angļu dīvainībām un stūrgalvīgās turēšanās pie absurdās kreisās puses satiksmes, šķērsoju krustojumu. Nokļuvusi ielas otrā pusē, es iegri-ūui krāšņa kurpju veikala skatloga pētīšanā.

Kad es vēl biju angļu valodas studente, savus iepriekšējos ceļojumus uz Londonu es izmantoju, lai pēc sirds patikas iepirktos. Mans oficiantes darbs nebija vis nepie-

ciešamība, bet gan biļete ceļā uz greznāku dzīvi. Tagad es ar skumjām atcerējos šis nobumbulētās pēcpusdienas jaukajā Londonas veikalu paradīzē. Pēcpusdienas, kurās no lēmuma pirkt vai nepirkt “Bally”firmas kurpes, bija atkarīga visa dzīve, un kurās “Harrod’s” veikali man šķita kā svētlaimi nesoši dekadences tempļi. Es ar lielāko prieku būtu atgriezusies tajā rosīgajā laiskumā, tajā nereālajā, dīvainajā stāvoklī starp iepirkšanās drudzi un depresiju. Lielpilsētas simfonijā. Brīdī, kad lielākā problēma, kas mani nomāc, ir nespēja izšķirties, vai pārtraukumā starp iepirkšanās tūrēm apēst Tandori vistu Soho vai arī notiesāt sendviču ar tunci un kresēm Koventgārdenā.

Es negribīgi atrāvu acis no satriecoši skaista siksnin-kurpju pāra, kas bija izlikts skatlogā. Anglietes, kuras daba nereti apveltījusi tikai ar viduvējām dotībām, mēdz ieguldīt bagātīgus līdzekļus sevis izskaistināšanas mākslā, un tāpēc arī mani, atrodoties Lielbritānijā, automātiski pārņem dziņa iztērēt naudu modei un kosmētikai. - Pietiek! - es pavēlēju Novotnijam, kurš ar nevainīgu izteiksmi purnā ošņājās ap kādu ventilācijas lūku. Es jau atkal sarunājos ar suni.

Mans skatiens atdūrās pret telefona būdiņu, kas atspoguļojās ar zaļu samtu izklātajā skatlogā. Šajā pašā mirklī es pieņēmu lēmumu. Es uzgriezu vienu no mumuriem, kas bija uzkricelēti uz manām mārciņu banknotēm. Es izšķīros par labu FiUijam Džo. Mana nožēlojamā parādīšanās šo smagā roka pārstāvi šokēs mazāk nekā Šona māsu, kuru es nemaz nepazinu.

Mēs abi ar Novotniju iespraucāmies vecmodīgajā, sarkanajā cellē ar dzelzī kaltajiem logu spraišļiem - tie liecināja par pilsētas varasvīru piekāpšanos tūristu nostalģiskajām prasībām pacēlu klausuli un turēju gatavībā pāris sīknaudas monētu gadījumam, ja otrā galā kāds atsauktos. Šī zvanīšana un monētu mešana telefona automātā bija angļiem ļoti raksturīga, svarīga un vienlaikus brīnišķīga niekošanās. Šādos gadījumos man vienmēr piemetas lampu drudzis. Atskanēja klikšķošs signāls, kas nozīmēja, ka numurs nav aizņemts. Tas atskanēja vēlreiz un vēlreiz, līdz beidzot vada otrā galā maiga balss ar mazliet nazālu pieskaņu atsaucās “hallo”. Es gandrīz par mata tiesu nokavēju brīdi, kad šaurajā spraudziņā jāiemet monēta. Tas nevarēja būt Filtijs. Pie velna, kam tad es esmu piezvanījusi?

SESTĀ NODAĻA

- Hi, hello, can you hair me? This is Basil. Who is speaking? - Balss vada otrā galā kļuva nepacietīga.

Man neviens Bazils nebija pazīstams. Filtijs Džo, šis padauzas dēls, acīmredzot bija man uzskricelējis kaut kādu izdomātu telefona numuru. Es biju pārskaitusies līdz baltkvēlei. Vai tiešām smagā roka mūziķiem vispār nav ne kripatiņas sirdsapziņas? Es tomēr savaldījos un mēģināju vēlreiz. Nevainojamā Oksfordas angļu valodā es pavaicāju, vai Džo ir at home. Vārdu “Filtijs”es drošības pēc noklusēju. Mans sarunu biedrs vada otrā galā joprojām saglabāja apbrīnojamu pieklājību un mieru un apvaicājās, kā mani sauc. Es atteicu: - Katija no Diseldorfas.

Uzvārdu es nolēmu neminēt, jo Anglijā tam lielākoties nav nekādas nozīmes.

Mans sarunu biedrs, kurš izklausījās pēc vīriešu dzimtes būtnes ar diezgan sievišķigu balsi - apmēram kā Bo-jam Džordžam vispirms izgrūda īsu, draudzīgu spiedzienu un pēc tam gari stieptu: - Ooo! Kūti! Of course, I know you I

Protams, ir ļoti patīkami tālu prom no dzimtenes sastapt vecus paziņas pat tad, ja tu viņus nemaz nepazīsti. Sajūtas ir apmēram tādas pašas kā tūristiem, kuri, pavadot atvaļinājumu ārzemēs un sastopot tur savus tautiešus, tūdaļ pat pulcējas tiem riņķī, nedomājot par to, ka savā dzimtenē viņi viens otram varētu likties pat ārkārtīgi nesimpātiski. Tagad mans jaunais vecais paziņa vada otrajā galā pārpludināja mani ar sirsnības apliecinājumiem, kas angļiem mēdz būt ārkārtīgi raksturīgi. Viņš runāja mazliet histēriskā tonī un neskopojās ar daudziem my dear un oh my darling.

Es, visai izbrīnīta, tomēr pilna apņēmības attēloju šim kungam — ja vien viņš tāds bija - savu situāciju un nemaz nejutos īpaši pārsteigta, kad viņš nekavējoties ielūdza mani uz tasi tējas savos apartamentos, kas atradās tepat netālu - mazā ieliņā blakus Britu muzejam. Pa ceļam uz turieni es mēģināju saprast, kāpēc gan tādam zvērinātam smagā roka dievinātājam, kāds bija Filtijs Džo, vajadzētu dzīvot kopā ar dendijam līdzīgu transvestītu.

Bet varbūt Filtijs bija pievilinājis šo lordu sev par mīļāko? Tāds piemīlīgs lords - un man šķita, ka britu aristokrātijas aprindās, kuras palikušas pāri pēc gadsimtiem ilga militārisma, pompozitātes un jucekļa, tādu nav mazums -, tāds lords patiesi varētu būt iemīlējies Filtija nabā, kurā iesprausti vēdera gredzeni, un viņa muskuļos.

Šādās visai frivolās domās iegrimusi, es pēkšņi atjēdzos pie deviņpadsmitā gadsimta stilā būvētas baltas mājiņas, kas bija tik šaura kā roku dvielis un kurai bija smagas, zilā krāsā nokrāsotas durvis. Tikai tagad es apķēros, ka neesmu pavaicājusi Bazila uzvārdu. Nu, vai tā nav cūcība? Uz spoži nopulētās durvju zvanu plāksnītes rotājās veseli četri uzvārdi. Pilnīgi neticami, ka šādā šaurā mājiņā pietiek vietas četriem dzīvokļiem. Mans instinkts pateica priekšā, ka smagā roka mūziķi gluži tāpat kā studenti lielākoties mēdz apmesties augšējā stāvā, tādēļ es drosmīgi piespiedu augšējo zvana pogu, lai gan tur skaidri un gaiši bija rakstīts “eskv. Hotorns”.

Es veltīgi mēģināju atsaukt atmiņā, ko īsti nozīmē šis apzīmējums

“Eskv. - eskvairs”, tas laikam bija kāds dižciltības titula apzīmējums, par kuru Džeinas Ostinas romānu aristokrātiskie varoņi vien nicīgi rauca savus degunus, taču tas tomēr nozīmēja kaut ko vairāk nekā tikai pliku piederību sīkpilsoņiem. Varbūt Filtijs šeit piepelnījās, strādājot par sulaini? Durvju slēdzene iedūcās, es atgrūdu vaļā durvis, un mēs abi kopā ar Novotniju lēkšojām augšup pa stāvajam kāpnēm, kas bija segtas ar mīkstiem paklājiem.

Gluži tāpat kā daudzas citas ēkas Anglijā, arī šī kāpņu telpa ar savām notraipītajām, bet savulaik dārgajām, baletiem paneļiem apšūtajām sienām un no smaga, tumša koka veidotajām trepju margām vēl izstaroja pagājībā zudušo greznību. Droši vien, ka šis nams pilsētas centrā, Britu muzeja tuvumā kādreiz kalpojis par biroja ēku notāriem vai kādam tirdzniecības kantorim un jumtistabiņā mitis nosalis un allaž izsalcis māceklis.

Katrā kāpņu laukumiņā man nācās iet garām grebumiem un krāsaina stikla rūtīm rotātām koka dubultdurvīm, aiz kurām atradās dzīvokļi. Apskaužami glīti dzīvokļi, kuri ne ar ko neatgādināja to pasauli, kurā mīt smagā roka

mūziķi. Pašā augšējā stāvā mani sagaidīja nedaudz apaļīgs, apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis pelēkā tvīda uzvalkā un zaļdzelteni svītrotā koledžas stila kaklasaitē.

Labajā rokā, kas bija atspiesta pret augšējo balustrādi, mirdzēja zīmoggredzens, ne pārāk plats un ne pārāk uzmācīgs, bet gan neuzkrītošs un ļoti elegants, droši vien mantots no senčiem. Šis vīrietis acīmredzot bija tas pats eskvairs. Es neuzkrītoši paraustīju lejup savus piparmētru zaļos, superīsos uniformas svārciņus. Tad es atkal pacēlu acis augšup, pavisam augšā, tur, kur atradās eskvaira galva. Galva ar īsiem, spurainiem matiem. Kas te īsti notika? Es jautājošu skatu ielūkojos svešiniekam sejā un gandrīz nogāzos atmuguriski lejā pa trepēm. Šis svešinieks bija Filtijs, un Filtijs bija eskvairs Bazils Džonatans Hotorns.

Tā viņš vismaz stādījās priekšā, tad noskrēja lejup tos pāris pakāpienus, kas šķīra mūs vienu no otra, noglaudīja Novotnija galvu un pēc tam manus vaigus. Es biju mēma. Vai tas, kas tagad stāvēja manu acu priekšā, bija īpašs pavērsiens smagā roka jomā, ko es atkal biju palaidusi garām? Neo - Royal - Rock? Glamour - Cross - Punkl Vai sazin viņu vēl kas? Filtijs alias Bazils Džonatans uzjautrināti smaidīja, satvēra manu mugursomu un ar laipnu žestu norādīja dzīvokļa durvju virzienā. - Please, come in, young lady.

Beidzot es biju tiktāl saņēmusies, ka spēju izdvest ap-' jukušu, nedaudz greizu: - Hi!

- Enter my humble abode, - Bazils nodeklamēja ārkārtīgi skaistā un krāšņā gadsimtu mijas angļu valodā.

Humble abode, ha, ha, pieticīgajā pajumtē. Dzīvoklis, kurā es tagad spēru savu kāju, bija nākamais pasaules brīnums pēc Filtija Džo savdabīgās pārvēršanās par Bazilu.

Nelielā priekšnama grīda bija klāta ar nedaudz apvalkātu, bet joprojām pietiekami greznu persiešu paklāju. Pilnīgi skaidrs, ka tas ticis austs ja ne iepriekšiepriekšpēdējā Irānas šaha valdīšanas laikā, tad iepriekšpēdējā jau nu noteikti. Uz paklāja bija novietots ieapaļš, šaurs koka sekretārs uz tievām kājām no karaļa Džordža vai tamlīdzīgu valdnieku laikiem. Es zināmā mērā interesējos par dažādu laika periodu arhitektūru, un, izmantojot šis zināšanas, ir daudz vieglāk iedalīt cilvēkus bagātajos, ļoti bagātajos un jaunbagātniekos. Šis sekretārs patiešām bija visai dārgs meistardarbs ar trakoti senu vēsturi. Es jau nojautu, ka tajā .glabājusies veca nauda, taču tās smaka bija izgaisusi, un tagad sekretārs dvesmoja pēc vecām tradīcijām un angļu lavandas. Bazilam nāksies man milzum daudz ko paskaidrot, bet pašlaik es vienkārši, izbrīna pārņemta, aplūkoju abode.

Man patīk sveši dzīvokļi, tie atklāj tikpat daudz noslēpumu, cik slepenas mīlestības vēstules, turklāt rūpīga šādu dzīvokļu izpētīšana ir daudz taktiskāka nodarbošanās nekā svešu vēstuļu lasīšana. Pie priekšnama sienām karājās mazas, burvīgas ainavas, kurās attēlotā pasaule vēl bija pilnīgā kārtībā. Pauguraini parki. Oksfordas skice ar ganībām un laimīgām govīm priekšplānā. Un visas bija īstas. Ne jau govis, bet gan gleznas. Vai tik tas nebija Vato paraksts uz šīs gleznas? Man sareiba galva. Beidzot eskvairs Bazils pēc visiem labās uzvedības noteikumiem aicināja mani novilkt puloveru un pieklājīgi izlikās neredzam manu piparmētru zaļo uniformu un zilās vilnas zeķubikses. Tad viņš ieveda mani dzīvojamā istabā, kurā nevainojami bija apvienoti smagā roka un augstāko aprindu stila elementi.

Uz pulēta sarkankoka galdiņa Bazils bija servējis visu,'

kas nepieciešams īstai angļu tējas ceremonijai - sudraba kanniņu, gaiši zilas tasītes, cepumu trauku ar pavisam mazītiņām angļu kūciņām - mafiniem un kā gluži vai neticamu kulmināciju - sendvičus ar gurķiem. Gandrīz vai caurspīdīgas, viegli apgrauzdētas un ar sviestu apziestas trīs-stūrainas tostermaizītes, uz katras no tām uzlikta plāna, rasaina salātu gurķa šķēlīte.

Valodu zaudējusi, es atkritu graciozā Cipendeila stila krēslā. Bazils uzjautrināts pasmaidīja.

Man šķiet, ka viņš tomēr jutās nedaudz apjucis un tādēļ pazuda virtuvē, lai atnestu karstu ūdeni tējai. Es ar aizvien lielāku, ziņkāri aplūkoju grāmatu plauktus, kas atradās istabas priekšpusē, un pamanīju tur ādā iesietu “Gulivera ceļojumu” izdevumu ar zelta grebumiem, Kārlaila vēsturiskos darbus, Trolopa garlaicīgos rakstus un - beidzot arī es varēju atļauties pasmīnēt -“Lāča Padingtona” pilnu izdevumu, turklāt nevis ādā iesietu, bet gan košos, krāsainos, parastos vākos.

Durvīs parādījās Bazils, nesot rokā antikvāru ūdens kannu, no kuras, gredzenus mezdami, kūpēja laukā garaiņi, un plastmasas bļodu ar aukstu ūdeni Novotnijam, kurš bija ērti ierīkojies Nelsona bistes pakājē. Es ar grūtībām beidzot atguvu runas spējas.

- Man šķiet, - sekoja pauze, - Bazil Filtij, tu man esi ne vienu vien paskaidrojumu parādā.

Eskvairs ar lielu aizrautību gatavoja sev tēju un lika man gaidīt atbildi vai veselu mūžību.

Taču tad tā sekoja tik nevērīgi, ka man vienā rāvienā kļuva skaidrs, ko nozīmē jēdziens british understatement. Bazils bija ne vairāk un ne mazāk kā mantinieks kādam seram Virgīlijam Džonatanam Hotornam, kurš no sava tēva nebija vis mantojis lorda titulu, jo bija jaunākais dēls ģimenē, bet gan ievērojamu naudas summu. Par to viņam savukārt bija jāpateicas savam vectētiņam, kurš jau savlaicīgi bija nomainījis pliku zemes gabalu, kas viņam piederēja, pret kokvilnas vērptuvi Indijā un līdz ar to bija ne tikai nodrošinājis ērtu dzīvi savai dižciltīgajai ģimenei, bet pagādājis arī šo dzīvokli, kurā mita viņa ekscentriskie pēcnācēji.

Protams, Bazils uzsvēra, šis viņa dzīves stils vairāk atspoguļojot šķietamību, nevis patieso būtību. Dzīvoklis gan piederot viņam, taču tas arī esot tikpat kā viss, jo procentos viņš nesaņemot vairāk par divtūkstoš septiņsimt mārciņām mēnesī.

Ne vairāk par divtūkstoš septiņsimt mārciņām - tas taču ir vairāk nekā piectūkstoš vācu markas. Ak, Dievs! Kāds snobs viņš bija!

- Man ar to pietiek, lai es varētu nodoties savām mākslinieciskajām tendencēm. Bez tam es rakstu recenzijas par restorāniem, un tas man nodrošina pietiekamu daudzumu bezmaksas pusdienu, protams, atbilstošajā līmenī. Es piekopju diezgan vienkāršu dzīves stilu. Tikai pašas nepieciešamākās ērtības. Es varētu sacīt, ka manas dvēseliskās eksistences minimums ir nodrošināts.

Pie šī eksistences minimuma piederēja arī ģimenes konts “Harrod’s” veikalos, kuru mēdza papildināt viņa vecākais brālis Miltons, Sitijas baņķieris.

- Viņš ir viens no tiem nekulturālajiem angļu barbariem, - Bazils nicinoši piebilda, - kurš naudas dēļ upurē mākslu dzīvot.

Es saprotoši pamāju un iedomājos par H.I. Tieši tā, arī viņš bija barbars no tās zemes, ko sauc “Grāb, cik vari”.

Bazila paša mākslinieciskās noslieces, tā* vismaz viņš man apgalvoja, esot pavisam īstas. - Es mīlu šo izraušanos mežonīgajā, trakojošajā, netīrajā dzīvē, šīs žargonu mīlošās padibenes, un bez tam man sagādā prieku mēbeļu, skaļruņu un ģitāru laušana.

Tātad savā dvēselē viņš tomēr bija palicis smagā roka spēlētājs. - Ja vien šie priekšmeti nav vecāki par divdesmit gadiem, - viņš piebilda. Es māju ar galvu un visam piekritu. - Šajā, sacīsim, destruktīvajā baudā, - viņš elegantā manierē turpināja, - es saskatu savas šķiras barbarisko mantojumu, kas ticis iegrožots noteiktās sliedēs un kura vārdā gadsimtiem ilgi ar īpašu centību, vislielāko patiku un tēvzemes vārdu uz lūpām tika postītas, laupītas un dedzinātas svešas zemes. Kas gan, salīdzinot ar to, ir dažas salauztas ģitāras?

Es vaicāju pati sev, kāda gan būtu Šona un Viljama Ed-varda reakcija, dzirdot šādu atklāsmi? Taču, no otras puses, es nemaz nebūtu izbrīnījusies, ja viņi šādas angļu augstāko aprindu īpatnības un Filtija izcelsmi pieņemtu bez šaubīšanās, vienkārši paraustot plecus. Gluži tāpat kā visi pavalstnieki pieņem Viņas Majestātes un visas Vin-dzoru dzimtas neskaitāmās kļūdas un maldus.

Jau kopš gadu simtiem britu sabiedrībai piemīt kāds politisks paradokss. No vienas puses, pasaulē vecākā demokrātija ir pārdzīvojusi visus karaļus, bet, no otras puses, karaļnams ir pārdzīvojis demokrātiju. Pat viszvērinātākie antirojālisti lepojas ar faktu, ka visā garajā Britu salu vēsturē tikai viena vienīga valdnieka galva ir noripojusi vardarbīgā ceļā.

- Nu, un kas tad tevi ir atdzinis uz mūsu mazo karalisti? - mājastēvs pārtrauca manu domu gājienu.

Es noputos un klāju vaļā visu patiesību. Vienīgi tematam “H.I.” es apmetu mazu līkumu. Man šķita visai apšaubāmi, vai vajadzētu manas izteikti heteroseksuālās mīlas raizes izklāstīt vīrietim, kurš mīl vīriešus. Bazils ar patiesi dziļu iejūtību noklausījās stāstā par maniem piedzīvojumiem uz zemes un jūras, brīžiem klusītēm noklakšķināja mēli un izdvesa: - Oh, dear!

- Man būtu liels prieks, - viņš, būdams džentlmenis no galvas līdz kājām, beidzot piebilda, - ja tu pieņemtu manu viesmīlību, jo Diseldorfā tu man ļoti laipni piedāvāji savējo-

Teikumi gluži kā no Čārlza Dikensa romāniem.

- Bet to taču nevar salīdzināt, - es iebildu un iedomājos savus drūmos trīsdesmit astoņus kvadrātmetrus, no kuriem pavērās skats uz Diseldorfas dzelzceļa- staciju, kas atgādināja četrstūrainu konteineru.

- Nē, tā nesaki vis. Mani toreiz mocīja briesmīgas mīlas ciešanas kāda nu, sacīsim, kāda neuzticīga drauga dēļ. Mani toreiz izglāba tava patiešām pozitīvā dzīves uztvere.

Es smagi nopūtos.

Bazils pievērsa man pētošu skatienu, bet neko nevaicāja. Ja runa ir par citu cilvēku jūtām, tad angļi nudien spēj būt apbrīnojami taktiski. Eskvairs noklepojās un turpināja:

-Tev tiešām nevajag kautrēties. Bez tam tas, ko es tavā labā daru, nenotiek tikai tīras nesavtības dēļ vien. Man liekas, ka tu varētu būt noderīga kādam manam draugam, kurš teju teju grasās izdarīt lielu muļķību.

- Kuram draugam?

- Ak, mana mīļā, mazliet pacieties! Tā vēl ir tikai kādas nupat prātā ienākušas domas vāja atblāzma. Kāda maza, teicama ideja, mazs pārsteigums.

Man patīk pārsteigumi, tāpēc es vairs viņu nesteidzinā-ju un ērti atlaidos krēslā. Manis pēc šis pārsteigums vēl varēja nedaudz pagaidīt, jo pašlaik es jutos sasodīti labi. Angļiem piemīt tāda vecmodīgi brīva attieksme pret laiku. Bazils omulīgi stāstīja par pēdējām'valdības krīzēm un jaunākajām tenkām no bezgalīgās Bekingemas - Dallasas sērijas.

- Paši pikantākie notikumi pašlaik jau ir zaudējuši savu asumu, - Bazils nopūtās, - bet katru gadu jau nevar rēķināties ar karalisko aprindu pārstāvju kailfotogrāfijām, degošām pilīm un būlīmijas lēkmēm.

Es viņam pilnīgi piekritu un apvaicājos par jaunākajiem sabiedriskās domas aptaujas rezultātiem, kas liecinātu par britu uzticību karaļnamam.

Bazils ar sašutušu skatienu izvāirījās no atbildes, vienīgi izmeta: - Aptaujas! Monarhija ir un paliek sirdsapziņas un tradīciju jautājums. Liec mani mierā ar aptaujām! Jūs, vācieši, esat gluži kā apsēsti ar šīm muļķībām. Aptaujas ir visstulbākā laika izšķiešana, tāpēc ka tās ir tik neizturami garlaicīgas. Par spīti visām aptaujām pie jums jau gadiem ilgi valda viens un tas pats resnais večuks slikti pašūtā uzvalkā un nemaz negrasās atdot savu vietu kādam citam.

Runājot par karaliskajām augstībām, Bazila humora izjūtai un pacietībai acīmredzot bija zināmas robežas.

Neliela kamīna pulksteņa - jā, šajā dzīvoklī netrūka arī tradicionālā kamīna - maigās zvanu skaņas nosita sešpadsmit reizes. Es biju nomodā jau kopš pieciem rītā, biju devusies prom no kontinenta - tā angļi nicinoši mēdza dēvēt pārējo Eiropas daļu - un pēkšņi jutos nogurusi kā viens vecs suns. Gluži tāpat kā Novotnijs, kurš nožāvājās un, astmātiski šņākuļojot, ņēma un aizmiga.

- Time fora nap, - Bazils pavēlēja un ieveda mani mazītiņā kambarītī pa labi blakus dzīvokļa ārdurvīm.

- Viesistaba ļoti labiem draugiem, - Bazils paskaidroja un viegli pietvīka.

- Tik ilgi, kamēr neviens no viņiem neparādīsies, manas mājas ir ari tavas mājas.

Man bija skaidrs, šeit zilasinīgais smagā roka pārstāvis nomitināja savus mīļākos. Patiesībā man bija mazliet žēl, ka viņš bija tik pārliecināts homoseksuālists. Nedaudz vīrišķīga siltuma šajā acumirklī man nemaz nebūtu nācis par ļaunu, turklāt tas būtu bijis burvīgs noslēgums šai piedzīvojumiem bagātajai dienai. Bazils atnesa man pūkainu dvieli, kas smaržoja pēc īstas angļu lavandas, un indiešu ziepes, kas savukārt smaržoja pēc garšvielām. Es pateicos viņam, taču biju pārāk slinka, lai mazgātos, un iegrimu misiņa gultā, kuru klāja grezni izšūta indiešu sega.

Jauka istabiņa, sienas nokrāsotas tumši sarkanā tonī, pie sienām misiņa svečturi un griestos milzīgs spogulis. Neko teikt, īsta sodomiska grēku vieta. Viskliedzošākais un nepiedodamākais grēka gabals šajā purpura un vīna sarkanajā sapņu istabā droši vien biju es - vēl joprojām piparmētru zaļajā uniformā. Es negribīgi izģērbos un iegrimu dziļā bezsapņu miegā.

SEPTĪTĀ NODAĻA .

Bazils mani pamodināja astoņos vakarā. Viņam rokā bija karstas tējas tase, kas jauki smaržoja pēc bergamotko-ka augļiem. Bazils apsēdās uz gultas malas un no sudrabotas cigarešu etvijas, kuru rotāja monogramma, izņēma

. tievu, dzeltenu cigareti, no kuras plūda viegls citrona un marihuanas aromāts. Viņš bija pārģērbies un atgādināja nevainojamu gadsimtu mijas laika dendija kopiju. Līdz pat pusplaukstām sniedzās lielas, baltas krekla manšetes, viņa viegli piegulošā žakete laistījās sudrabaini pelēkos un zilganos toņos. Pogcaurumā bija iesprausta maziņa saulespuķe.

- Es ceru, ka tu labi izgulējies?

Es žāvādamās piekritu viņam. Bazils mani rūpīgi nopētīja.

- Ko tu labu gribētu šovakar darīt? Es esmu tavā rīcībā.

Es paraustīju plecus.

- Tikai ne ceļojumu pa angļu kungiem domātiem klubiem. - Manas vajadzības pēc nostalģijas bija jau pietiekami remdētas, vismaz šodienai.

Bazils smīkņāja. - Tikai mieru, manu meitenīt. Mans klubs pieder pie tiem nedaudzajiem, kuros dāmu klātbūtne nemaz nav atļauta. Tas ir nosacījums, kas mani, kā jau tu vari iedomāties, ne mazākā mērā neuztrauc. Diemžēl tagad ir ļauts ierasties arī ārzemniekiem, tādēļ mums nākas kauties ar vācu rūpniecības dūžiem, kuri nepārtraukti pieprasa rostbifu un Uzspiež mums sarunas par britu ekonomikas norietu un Eiropas savienības naudas labumiem. Ārkārtīgi vulgāri!

Bazils noskurinājās, es pasmīnēju. - So you wanna walk on the wild side, - viņš turpināja žargonā.

Es jūsmīgi pamāju. - Jā, lūdzu, es gribu pastaigu pa nakts mežonīgo pusi.

Man nebija ne mazākās vēlēšanās pavadīt šo vakaru rāmi un mierīgi - nedod Dievs, tas vēl uzvedinātu mani uz nemierīgām domām. Uz domām par H.I. Es nopūtos.

- Varbūt tavu bēgšanu no kontinenta ir pasteidzinājis kāds vīrietis?

Gudrais, saprotošais Bazils. Es melanholiski pamāju ar galvu. Eskvairs noglāstīja manas matu cirtas gluži kā tāds lēnprātīgs Veikfīldas vikārs.

- Nu, nu. Lielākā daļa vīriešu nav tā vērti. Tici man, es zinu, ko runāju. Mēs sameklēsim tev citu.

Pateicis šos vārdus, viņš pazuda, lai, kā pats izteicās, atrisinātu mana apģērba jautājumu.

Es izlīgoju no gultas, aizklumburoju garām dzīvojamajai istabai uz šaurām durvīm, kuras es domāju esam vannasistabas durvis. Kāda maldīšanās! Es atrados Bazi-la guļamistabā. Pusi no aptuveni astoņpadsmit kvadrātmetru lielās telpas aizņēma krāšņa, apzeltīta gulta ar baldahīnu. Pie sienām, kas bija apvilktas ar zaļu zīdu, karājās milzīgas Mepltorna vīriešu fotogrāfijas un Obrija Bērdslija kokgriezumi - Salome, nimfas, satīri. Patiešām iespaidīga personība šis Bazils. Es, kājām grimstot pūkās, pārbridu pāri biezam austrumnieku paklājam līdz vēl vienām ar audumu apvilktām durvīm, atvēru tās un iesmējos tik skaļi, ka no blakus istabas riedams atbrāzās Novotnijs.

Tā bija Bazila ģērbistaba. Vienā pusē glīti rindojās kašmira, tvīda un tamlīdzīgu smalku audumu uzvalki, neskaitāmas kaklasaites, atvilktnēs gulēja dučiem iesmaržinātu zīda zeķu. Te nebija nekā smieklīga, turpretī otrā telpas pusē gan. Tur atbilstošā kaudzē mētājās Filtija Džo kostīmi. Sākot no sadriskātām ādas biksēm līdz pat kniedētām jostām, bez tam vēl Barta Simpsona piedzīvojumiem veltīti komiksi, “Nintendo” spēlīte, kas izskatījās aizdomīgi jauna, un vēl kaudze modernu plīša briesmoņu, pareizāk sakot, rotaļlietu. Bazila slepenā istaba. Droši vien, ka viņš nemaz nepriecātos, ja uzzinātu, ka esmu atklājusi šo viņa

mazo noslēpumu. Es klusi aizvēru durvis. Turpat blakus aiz vēl vienām durvīm es beidzot atradu vannasistabu. Sapni ar lilijziediem rotātām flīzītēm no jūgendstila laikiem, ar misiņa armatūru, ar vannu, kas balstījās uz lauvas ķetnām. Es atgriezu krānus, ūdens tccējā tipiski angliskā manierē — tievā, remdenā strūklā, un es izģērbos, lai dotos vannā.

• Pēc četrdesmit minūtēm es, smaržodama pēc indiešu garšvielu ziepēm, ar mitrām matu cirtām, mirdzošu seju un ietinusies Bazila sniegbaltajā, ar ģimenes ģerboni rotātajā peldmētelī, ierados dzīvojamajā istabā. Kamīnā sprakšķēja uguns. Taču tagad Bazils nebūt neizskatījās atbilstoši dzīvokļa iekārtojumam. Viņš atkal bija pārvērties Džo Filtijā, viņš bija uzvilcis ādas jaku ar tērauda dzelkšņiem, augšlūpā vīdēja iesprausts riņķis. Viņš izskatījās mežonīgs, taču labi kopts.

- Thougt ye liuk it snxyl - Viņš apvaicājās aizsmakušā balsī, kas atgādināja agrīno Roda Stjuarta balsi. Protams, ka man patīk seksīgs apģērbs. Bazils izklāja man priekšā koši sarkanu “Montanas” ādas minikleitu. Tā nebija gluži jauna, toties seksīga. Man pietika uzmest lai acis, lai vienā mirklī nožēlotu savas eļļā cepto kartupeļu orģijas, kurām es biju nodevusies pēdējā nedēļā. Šī kleita atklās visus trūkumus. Taču es maldījos, kleita bija tik viltīgi piegriezta, ka visi skatieni tika pievērsti krūtīm un kājām, kuras es ar Bazila gādību ietērpu smalkās zīda zeķēs.

Lai es nenosaltu, Bazils piedāvāja man zilimelnu mākslīgās ādas kažoku, kurš izskatījās neticami īsts. Novotnijs pikti uzrūca dīvainajam, beigtajam zvēram, kuram nezin kāpēc bija rokas. Es aiz tīras ziņkārības apvaicājos, no kurienes Bazilam ir visi šie apģērba gabali.

- No izpalīdzīga kaimiņa, - Bazils īsi atteica. Kaut ko vairāk man izdevās uzzināt vēlāk, kad mēs kāpām lejā pa trepēm. Es mēģināju noturēt līdzsvaru uz neticami augstām, sarkanām siksniņkurpēm, kuras bija ļoti līdzīgas tām, ko es šodien tik kaislīgi tiku apbrīnojusi Ok-sfordstrītas skatlogā. Otrajā stāvā atvērās durvis, un kāpņu telpā iznāca brīnumskaists cilvēks, man šķiet, tas bija vīrietis. Viņa āda atgādināja krējuma konfektes, garie, melnie mati bija uztīti uz rullīšiem.

Viņš lūkojās uz mums ar mandeļveidīgām, brūnām stirnas acīm, iepleta maigi veidotās nāsis, kas līdzinājās Dže-netas Džeksones nāsīm, un apbrīnā iesaucās: - Au!

Tā bija apbrīna, ko viens skaists paradīzes putns izrāda diviem citiem paradīzes putniem. Es jutos varen lepna un nolēmu padarīt Bazila moto “Always look your best” arī par savējo. Vienalga, cik dziļi arī nāktos iebraukt kosmētikas krāsu kastēs.

Pie Britu muzeja, kas gaiši mirdzēja dzelteno laternu gaismā, mums izdevās noķert taksometru. Vienu no tiem vecajiem, mājīgajiem taksometriem, kuram pie durvīm ir papildu sēdeklis un kurš ir pietiekami augsts, lai sieviete varētu iekāpt tajā kā dāma. Bazils caur zobiem nosauca kādu adresi Soho, un mēs ienirām Londonas nakts dzīvē, ko tūristiem ir diezgan grūti izbaudīt, jo parastie krodziņi savas durvis slēdz jau tieši vienpadsmitos. Biezajā drūzmā taipus Saftsberijas avēnijai mēs pabraucām garām teātra apmeklētājiem, kuri devās restorānu un naktsklubu meklējumos. Mēs apstājāmies pie “Palace of Bombay”, neliela indiešu restorāna, virs kura durvīm atradās pārspīlēti grezns, zeltaini zaļš baldahīns, no sāniem to balstīja divi akmens ziloņi. Bazils

atvēra smagās stikla durvis un pabīdīja sānis biezo samta priekškaru.

Mums pretī sitās cītaras mūzikas skaņas un apdullinoši salda ambras smarža. Pie mums piedejoja šim gadalaikam nepārprotami pārāk kaila, vienīgi oranžā sari tērpta anglie-te ar pliku vēderu. Tā zīda auduma gabala krāsa acīm redzami nāca par sliktu viņas sejai, tas bija trūkums, kuru viņa mēģināja kompensēt ar indietēm raksturīgām ķermeņa kustībām, pareizāk sakot, ar to, ko viņa uzskatīja par indietēm raksturīgām kustībām.

Viņa salika rokas kā lūgšanā, pieskārās savam degungalam un paklanījās Filtija Džo priekšā. Tas sāji pasmaidīja, taču tad, neko neiebilzdams, ļāva sevi aizvest līdz misiņa galdam, kas bija izrotāts ar krāsaina stikla akmentiņiem. Es ar dziļu nopūtu palūkojos uz savu sarkano “Montanas” sapni. Diemžēl gribot negribot man nāksies maksāt tam nodevas, jo, ja gribēšu arī turpmākajos klubu apmeklējumos saglabāt puslīdz labu figūru, nevarēšu taču pēc sirds patikas baudīt visu to, ko sniedz brīnišķīgā ēdienkarte.

*- Vai tev patīk indiešu virtuve? - mans pavadonis gādīgi apvaicājās.

- Es domāju gan, ja vien tas viss garšo tikpat fantastiski, cik izskatās.

Mans apbrīnas pilnais skatiens slīdēja pa vizuļojošo “Bombay Palace”. Uz vienas sienas restorāna īpašnieks bija licis uzgleznot Tadž Mahalu. Šis nemirstīgās mīlas piemineklis vizmoja lotosa krāsās. Es dziļi ieelpoju kvēpināmo nūjiņu apdullinošo smaržu. Iespējams, ka tās bija piesūcinātas ar opiju, jo to aromāts spārnoja manu jau tā dzīvo fantāziju.

- Es sev liekos kā tāda indiešu princese, trūkst vienīgi maharadžas, - es labpatikā nopūtos. Ostende bija iegrimusi aizmirstībā.

Bazils domīgi pavērās mani. - Princese, tu saki? Tas varētu gan būt. Vai tu nekad neesi padomājusi par to, ka tev vajadzētu nokrāsot blondus matus?

- Blondus? Vai tu esi traks?

- Nūjā, vīriešiem tādi patīk. Vismaz dažiem.

- Aizmirsti to! - es stingrā balsi sacīju. - Es neko negribu zināt par vīriešiem, kuri dod priekšroku blondīnēm. Piemēram, par H.I.

Bazils paraustīja plecus. - Nu labi, darling, bet ir viens tāds, kā tu teici - maharadža, kurš varbūt spētu to novērtēt.

Es vienā rāvienā saslējos.

- Maharadža?

- Vēl ir pāragri par to runāt, darling, taču var gadīties, ka tuvākajā laikā es tevi patiešām nogādāšu kādā pili. Kopā ar pilskungu. Vai tev tas patiktu?

- O, vai tas ir tas tavs pārsteigums? Vai man būs jābrauc uz Indiju?

Bazils satvēra aso, marinēto ingvera pāksti un iebāza to man mutē. Man nācās to žigli sakošļāt, vēl žiglāk norīt un uzdzert daudz, daudz virsū, lai nodzēstu ugunsgrēku, kas liesmoja manā rīklē.

- Man ļoti žēl, - eskvairs apgalvoja, - bet izskatās, ka citādi nav iespējams tevi apklusināt. Tātad - vai tu esi ar mieru tēlot princesi vai ne? Par samaksu, protams.

Es iepletu acis kā apakštasītes. - Vai tu. piedāvā man lomu kādā filmā? - es sajūsmināta iesaucos un domās jau spēlēju kopā ar Dānieļu Deju Luisu, kuram es novelku un uzvelku viņa turbānu un kuplās indiešu bikses.

Bazils uzjautrināts pakratīja galvu. - Ja tu piemini vārdu “filma”, tad esi nošāvusi greizi, bet ar tēlošanu gan tur būs kāds sakars.

- To es varu, - es pašpārliecināti paziņoju, - tātad sper vaļā, kad man jāuzstājas?

- Vēl ir pāragri par to runāt. Man vispirms vēl šis tas ir jāapspriež.

Es grasījos protestēt, taču Bazils brīdinoši pacēla roku. - Pasaku vīriņš ir izsalcis. Labāk ķersimies pie ēšanas!

Tas izklausījās kategoriski, un tā tas arī bija domāts.

Bazils pasūtīja saldo lassi, gardu jogurta dzērienu, kas garšoja pēc kardamona un kanēļa, vistu “Vindaloo” un okras pākstis kokosriekstu pienā. Mēs ēdām ar pirkstiem šos eksotiskos gardumus un piekodām klāt mīkstu, baltu plāceni. Bazils reizumis atzīmēja savus iespaidus zeltītā, iesietā piezīmju grāmatiņā. Bālā pseidoindiete centās cik jaudas piedāvāt nevainojamu apkalpošanu, nekavējoties uzlasīja katru rīsa graudiņu, kas nokrita no eskvaira dakšiņas, un mēģināja it kā starp citu palūrēt viņa piezīmju grāmatiņā.

Manas acis mirdzēt mirdzēja, jo cili, kurkumas un kardamona asā garša no jauna sadzina man acīs asaras. - Pret-ty girl, - Bazils atzinīgi piezīmēja un noglāstīja manus matus. Es, tāpat kā jau vienmēr, ar savu klātbūtni vienkārši padarīju laimīgus daudzus jaukus cilvēkus, vienalga, pie kuras dzimtes viņi arī nepiederētu. - Tas patiešām būtu lieliski, ja tu būtu blonda.

- Bazil, - es brīdinoši ieņurdējos.

- Nu labi, var jau būt, ka ies cauri ari tāpat.

- Pie velna, kas ies cauri?

- Vai tu proti glabāt noslēpumus?

- Jā! - es dedzīgi iesaucos.

- Redzi, es ari protu.

Es kādu bridi aizvainoti klusēju, bet pēc glāzītes mango degvīna mani atkal pārņēma silta, patīkama sajūta. Es varēju apskaut vai visu pasauli. Man pat nebija vajadzīgi ne miljoni, ne maharadžas. Es gluži labi varēju iztikt arī tāpat vien. Tieši tāpat kā restorānu kritiķis Bazils, kuram, protams, nevajadzēja maksāt par ēdienu, lai gan savā piezīmju grāmatiņā viņš nebija ieskricelējis neko vairāk kā vien pāris cilvēciņu ar punktiem uz pieres, kuri norādīja piederību pie attiecīgās kastas. - Es katru restorānu apmeklēju trīs reizes un tikai tad nolemju, vai tā tapetes un ēdiens vispār ir recenzijas cienīgs, - viņš man paskaidroja, kad gājām laukā, un piemiedza ar aci.

- Vai tev nešķiet, ka tas ir nedaudz korumpēti? - es nedroši apvaicājos.

-Tikai nedaudz? - Bazils smiedamies pārprasīja.

Es klidzināju ar saviem papēdīšiem blakus Bazilam pa mazu ieliņu, kas bija šaura kā šļūtene un turklāt slikti apgaismota. Tā mēs nosoļojām veselus divus kvartālus. Vienā ielas pusē stiepās metru augsta ķieģeļu siena. Droši vien kādas biroju mājas aizmugure. Otrā pusē viena pie otras bija piespiedušās noliktavu ēkas ar maziem lodziņiem. Tās tur stāvējušas varbūt pat jau no astoņpadsmitā gadsimta. Lielākā daļa durvju bija aiznaglotas, pašas ēkas atstātas aizmirstībai. Atbilstošas dekorācijas filmas “Londonas mirušās acis’’ jaunam ekranizējumam. Es priecājos, ka lielpilsētas iekarotājs Bazils bija tērpies savā kareivīgajā Filtija uniformā. Tumšā, miklā gaisotne burtiski oda pēc nepatikšanām, un es savā “Montanas” sapnī, kas maksāja vismaz savus divus tūkstošus, - pēc naudas. Es jutos aizvien dekadentiskāk, bet tas man patika. Mana vienlīdzības un brīvības versija skan - katram pēc iespējas lielākas ērtības un greznību -, un manējā greznība diemžēl bija aizlienēta un turklāt tikai vienai naktij.

Apmēram pēc trīsdesmit minūtēm Bazils apstājās pie neredzamām tērauda durvīm. Vienīgi ārkārtīgi modernā sarunu iekārta liecināja par to, ka iekšā valda dzīvība. Un vēl kāda! Bazils iečukstēja skaļrunī savu vārdu, un durvis tika no iekšpuses atrautas vaļā. Tajās stāvēja milzīgs melnādains tēviņš ar sudraba krāsā ietonētiem matu rugājiem un tumšām brillēm. Bazils iebāza viņam kabatā - man aizrāvās elpa - simt mārciņu banknoti. Es vismaz cerēju, ka šajā cenā varbūt ir ierēķināta kāda glāze kokakolas.

Stāvas, šauras tērauda kāpnes veda lejup milzīgā pagraba velvē. Sienas bija apgleznotas ar fluoriscējošas krāsas palmām. Malās bija iebūvētas nelielas nišas, tām priekšā režģi un aiz tiem dejoja jaunas, bronzas krāsā nokrāsotas, gluži kailas meičās, ja vien neskaita gurnu jostas, un viņām ausīs, degunā, nabā un krūšu galos karājās riņķi.

Dobjās, ritmiskās mūzikas skaņas visai attāli līdzinājās mežā skanošai bungu rīboņai, kas sajaukta ar tehnomūzi-ku. Tās dārdoņā tricinājās sienas un vibrēja dejotāju ķermeņi. Ik pa brīdim tumsu pāršķēla stroboskopa raidītās zibens šautras. Elsas, vaidi, sviedru smaka. Ekstāze naturālā veidā. Mēs ar Bazilu līkumojām garām apmeklētāju sasvīdušajiem augumiem. Es kā apburta lūkojos kādā spēcīga auguma melnādainajā vīrietī, kurš dažus savus priekšzobus bija izrotājis ar dimantiem, un tas, šķiet, lika viņam nepārtraukti smīnēt, lai vismaz šādā veidā atpelnītu zobos ieguldītos līdzekļus. Kāds jo sevišķi bāls pagraba gars ar mistera Propera* cienīgu galvvidu bija paslēpis acis aiz tērauda brillēm, kurām stiklu vietā bija iemontēti sudraba dolāri. Gaisā virmoja putekļi.

Es savā “Montanas” minikleitā sāku justies gandrīz vai noplukusi. Paradīzes putna sajūta sabirza druskās kā pār-kaltis sausiņš. Bazils vilka mani tālāk līdz sienai, kurā bija iebūvētas nišas sēdēšanai, nišās dažnedažādi spīdzināšanas daikti un sadomazohistiskas ierīces Veidoja īpatnējus sienas dekorus. Mēs izspraucāmies cauri nagu maukšanas iekārtai un garām trim iereibušiem radījumiem. Tā bija manis spīdzināšana. Tas man atgādināja H.I.

Bazils izvilka laukā citronu un marihuanas cigareti, es atteicos no tās. Viņš man iebrēca ausī: - Mēs esam atnākuši par agru, pirms pulksten diviem šajā bodītē vēl nekas nenotiek.

Es, nedaudz vīlusies, pamāju ar galvu, un Bazils aiz-spraucās līdz bāra letei, viduslaiku moku solam līdzīgai mēbelei, uz kuras guļot, bāra apkalpotāja ar gumijas cimdiem rokās sniedzās pēc pudelēm, pēc tam piedauzīgā pozā un uzbudinoši lēni jauca kokteiļus. Sī iestādījuma nagla šķita esam asinsarkana dzira, kas tika pasniegta amizantās māla miroņgalvās. Pēc divdesmit minūtēm parādījās Bazils, kurš nesa rokā kausu, uz kura bija attēlota lēdija Diāna, un vēl vienu fajansa biķeri, kas atsauca atmiņā karalienes kronēšanas divdesmit piecu gadu jubileju.

- Try the Royals, - viņš noburkšķēja un norādīja uz kokteiļiem, - they’re real naughty.

Es piesardzīgi iemērcu lūpas maņā piedauzīgajā lēdijas Diānas kausā, tajā bija ellišķīga amareto, teķilas un “Red Buli” kombinācija. Pamatīgs pārbaudījums garšas ner-

*Mistcrs Propers - tīrīšanas līdzeklis.

viem, bet tomēr visai piemērots šai atmosfērai. Man iešāvās prātā bildes, kurās bija redzamas pirms divpadsmit gadiem notikušās prinča kāzas, un arī tās sīkās detaļas, kas šo karalisko ziepju operu tagad bija padarījušas par šī gadsimta lielāko klaču un tenku objektu. Šis dzēriens beidzot iedvesa manī dzīvību. Es izbrīvēju sev ceļu līdz deju laukumam, pamēģināju tādas gurnu kustības, kas atsauca atmiņā džungļu čūskas, un itin labi iejutos formā, lai gan nedaudz Hardcore, Speed vai Trashmetal mūzikas man būtu paticis labāk. Pēkšņi manā acu priekšā iznira kāda pazīstama seja. Šis kautrais acu skats no apakšas uz augšu, no kreisās puses uz labo, starojošais smaids. Es sastingu kustībā, mana roka palika nedzīvi karājoties gaisā, es kā apmāta lūkojos sev priekšā. Nē tas nebija sapnis, tā bija īstenība. .

Dažu metru attālumā no manis džungļu tehnoritmos raustījās lēdija Diāna Spensere. Kā jau vienmēr, arī tagad viņa bija tērpusies atbilstoši situācijai. Pieguļošās Goltjē ādas biksēs un T veida kreklā, kas nesniedzās pat līdz jostas vietai. Viņa pasmīnēja un kopā ar kādu plikpaurainu melno izpildīja modernu vēderdejas versiju. Viņas gaume vīriešu izvēlē allaž bijusi apšaubāma. Es īsu mirkli apsvēru, vai nevajadzētu palūgt autogrāfu, un tad lauzos cauri dejotāju pūlim Bazila virzienā. Eskvairam jau nu gan var jadzētu zināt, kādā veidā pienākas tuvoties Viņas Karaliskajai Augstībai. Es satraukti pamāju viņam, saliku rokas taurītē un saucu cauri dārdošajiem tehnoritmiem: - Tu neuzminēsi, kas te ir ieradies!

Pārējie kluba apmeklētāji nopētīja mani ar vieglu pretīgumu. Bazils pūlējās rādīt visai augstprātīgu sejas izteiksmi. Man bija vienalga. Es aizspraucos līdz viņam un lep-

ņi paziņoju: - Tur priekšā, deju laukumā, lēdija Diāna mēģina iekarsēt savas zilās asinis.

Bazils nereaģēja.

- L - ē - d - i - j - a D - i - ā - n - a ! - es vēlreiz saucu pa burtiem un izmantoju kurlmēmo tulka dramatiskās lūpu kustības.

Eskvairs beidzot atsaucās. - Ak, lēdija Diāna ir šeit. Tas mani iepriecina, es jau domāju, ka viņa sen atteikusies no šis lomas.

Kā, lūdzu? Es, nepacietībā degot, izrāvu viņu laukā no nišas. Viņš pasmējās par manu dedzību un tagad rāva mani aiz rokas cauri puslokālam un apsēdināja mani uz moku sola, piedodiet, uz bāra letes. Tad viņš ņēmās rādīt uz vairākiem dejotājiem pēc kārtas un sauca viņu vārdus - lords Tādsuntāds, lēdija Nejēga, viņa godība grāfs no turienes un turienes. Man radās sajūta, ka viņš citē gandrīz vai pusi no 1995. gada aristokrātu kalendāra. - Tie visi ir mani draugi, un šis klubs, tā sakot, ir mana dzīvojamā istaba, bet tagad atgriezīsimies pie princeses.

Viņš gluži kā tāds kaķis izslīdēja deju laukumā un pārgalvīgi uzšāva Diānai pa pēcpusi. - BAZIL! - es sašutumā iebrēcos. Diāna tikai pasmīnēja un norāva sev matus no galvas. Tie bija tikpat īsti, cik īsta bija pati šī persona. Lēdija Diāna nebija vis lēdija Diāna, bet gan kāds prātā jucis vīrietis. Bazils viltīgi iesmējās un noskūpstīja šo lēdiju jeb lordu. Es vienā rāvienā izdzēru otro glāzi uz viņa veselību ūn sāku strīdēties ar kādu apmeklētāju ūdenslīdēja tērpā un maskā, kurš dēvēja sevi par Bāzi la draugu. Mēs strīdējāmies par Londonas māksliniekiem, par kuriem man patiesi nebija nekādas jēgas.

Tas nekas, jo, pateicoties sešiem Mākslas akadēmijā pa-

vadītiem semestriem, nebija grūti iejusties augstprātīgas mākslas pazinējas lomā. Atlika tikai iepīt sarunā pāris tādu īpašības vārdu kā sophisticated vai cardiograpich, bez tam sasaistīt dažus apzīmējumus no Sartra agrīnajiem darbiem ar kompjūteru printera lietošanas pamācībā minētajiem jēdzieniem, un viss noritēja, kā pienākas. Es izbaudīju savu nevainojamo Nonsense angļu valodu. Mans maskētais sarunu biedrs baudīja savu kokteili un ielūdza mani uz hepe-ningu, kas bija paredzēts nākamajā vakarā vienā no ostas spīķeriem. E$ pasūtīju vēl vienu kokteili “Lēdija Diāna”, taču šoreiz gan bez amareto un “Red Buli”, toties ar dubultu tekilas devu, un sajūsmināta piekritu uzaicinājumam. Gumijotais vīrietis acīmredzot nopriecājās, vismaz man par to liecināja viņa pētošais skatiens manā dekoltē.

Es laikam biju pamatīgi piedzērusies, kad Bazils satvēra mani aiz rokas un vilka prom no bāra letes izejas virzienā. Aiz restēm dejojošie kaķi bija pārvērtušies dejojošos vara katlos no Disneja filmas “Skaistule un briesmonis”. Es sajūsmināta pamāju viņiem.

Bazils sameklēja taksometru, iesēdināja mani aizmugurējā sēdeklī, atbrīvoja mani no briesmīgajām kurpēm un masēja manas kājas. Viņš bija vienkārši burvīgs. Man liekas, ka es pirms aizmigšanas vēlreiz pārjautāju, vai viņš tiešām ir pavisam, pavisam, pavisam homoseksuāls. Viņš noskūpstīja mani uz pieres, nodzēsa gaismu un aizvēra durvis.

ASTOTĀ NODAĻA

Nākamajā rītā mani pamodināja Novotnija neatlaidīgā smilkstēšana. Es paraudzījos pulkstenī. Mans Dievs! Bija gandrīz viens dienā, un viņam, nabadziņam, steidzīgi vajadzēja tikt laukā. Es izlēcu no pēļiem, mirkli prātoju, ko uzraut mugurā - sarkano “Montanas”kleitu vai piparmētru zaļo uniformu, tad nopūzdamās izšķiros par pēdējo un klusām lavījos lejā pa trepēm, lai neuzmodinātu Bazilu.

Abi ar Novotniju devāmies plašā pastaigā apkārt Britu muzejam. Bija spirgts, auksts, bet patīkami saulains ziemas rīts. Muzejs zaigoja kā tāds ēģiptiešu templis. Es ar ilgām atcerējos mūmiju nodaļu, kuru es savā iepriekšējā ceļojuma laikā biju pamatīgi izstudējusi.

Jauna ēģiptiete, Hatšepsuta laikmets, apmēram - es tā aplēsu - 500 miljonus gadu pirms Kristus dzimšanas, tā bija rakstīts uz mazas, glītas zīmītes, un aiz stikla akmens sarkofāgā gulēja izkaltis vienu metru un piecdesmit centimetrus garš stāvs. Tas smaidīja man pretī ar savu bezzobaino miroņa muti. Mani allaž iepriecinājusi tikšanās ar cilvēkiem, kuri jau sen pārsnieguši normāla mirstīgā lietošanas derīguma termiņu un par spīti tam tomēr vēl neatrodas zem zemes. Mūsu laikmetā, kad katrai polietilēna turzai no “Akli” firmas veikaliem ir trīsreiz ilgāks dzīves laiks nekā vienai cilvēku paaudzei, kļūst silti ap sirdi arī tad, ja ierauga kaut vai iebalzamētu mūmiju. Vienkārši rodas sajūta, ka cilvēce tomēr kaut kādā veidā turpināsies.

Es nopirku turzu ar tunča sendvičiem un nolēmu, ka ir pienācis laiks modināt Bazilu, tādēļ vētraini zvanīju pie* durvīm Tās iedūcās,-atvērās, un es lieliskā garastāvoklī joņoju augšup pa trepēm, cerot piedzīvot kopā ar eskvairu vēl citus tikpat ekscentriskus notikumus. Varbūt šodien viņš pastāstīs kaut ko vairāk par pārsteigumu, kas man tiek gatavots. Taču brīdī, kad durvis atvēra nevis Bazils, bet gan lēdija Diāna, pareizāk sakot, tas, kas bija palicis pāri no iepriekšējās nakts skaistules, mana sajūsma stipri vien noplaka. Zilās acu ēnas bija izsmērējušās, no rūpīgi krāsotajām lūpām bija palikusi vien tumša kontūrlīnija, blondās parūkas vietā šis radījums valkāja savas personiskās, brūnās matu cirtas.

Par spīti tam visam man nācās atzīt, ka Bazilam, izvēloties sev mīļāko iepriekšējai naktij, tomēr bijuši laba gaume, un bez tam lēdija Diāna, kuru patiesībā sauca Tomass, bija patīkams ciemiņš, kurš jau bija paspējis uzvārīt tēju, apgrauzdēt plānās maizes šķēles, uzcept olas ar šķiņķi un - lai cik neticami tas neliktos - arī cūkas nierītes ar speķi.

Tomass iestūma mani dzīvojamajā istabā un elegantā manierē pasniedza man brokastis, savukārt Novotnijs tiesāja savus sendvičus no sudraba paplātes. Es vēl nenojautu, ka šīs brokastis ir, tā sakot, mana pēdējā maltīte pirms nāvessoda izpildīšanas. Brīdi, kad mans kuņģis bija tā piebāzts, ka gandrīz vai plīsa pušu, istabā parādījās Bazils, kurš tikko bija iznācis no dušas un smaržoja pēc sandalkoka.

Viņš apsveica mani ar skūpstu un satriecošu ziņu. Man nākšoties pamest šo dzīvokli, tādēļ ka manu vietu viesu istabā ieņems lēdija Diāna, jo viņa vakar pavisam un uz mūžīgiem laikiem šķīrusies no kāda kolēģa, no Marlēnes Dītrihas. - Iedomājies tik, darling, Marlēne patiešām krāpusi Diānu ar kaut kādu otršķirīgu Monro kopiju no Bred-fordas, un tas noticis nu jau kuro reizi. Tagad viņai nepieciešams mans morālais atbalsts, - Bazils uzmeta kāru skatienu Diānas - Tomasa stingrajai, zēniskajai pēcpusei, un es negribīgi pamāju ar galvu.

Izredzes irēt istabiņu Jauno kristīgo meiteņu kopmītnē,

lai, iespējams, pēc divām dienām atkal atgrieztos atpakaļ savā sīkpilsoniskajā eksistencē (vispār kādā?), nebūt neuzlaboja manu garastāvokli. Bet Bazils jau bija par visu parūpējies.

- Neesi tik bēdīga, mīļā. Tu šodien atkal varēsi ēst indiešu ēdienus. Tie taču tev ļoti garšoja.

Mana sirds apmeta mazu kūleni. - Es sastapšu tavu noslēpumaino draugu maharadžu?

- Par to es tev vēl neko nevaru pasacīt. Muļķīgā kārtā viņš patlaban ir devies ceļā uz Franciju. Tā sakot - pazudušo laiku meklējot.

Es uzmetu lūpu. - Nu, nu, neesi tik nepacietīga. Tos retos solījumus, kurus es dodu, es arī mēdzu izpildīt. Bet tik ilgi, kamēr tas vēl nebūs nokārtots, tev vajadzēs apmesties pie viena no maniem indiešu studiju draugiem. Viņa sieva ir izcila pavāre. Un tas viss būs pilnīgi bez maksas. Ja tev kļūst garlaicīgi, es ieteiktu īstenot vakardienas norunu.

Norunu? Es laikam izskatījos mazliet apstulbusi.

-Tu esi to aizmirsusi? Meitenīt, meitenīt, cik labi, ka mīļais tēvocis Bazils nedzer tik daudz, cik tu. Es domāju to mākslas apsēsto ūdenslīdēju. Viņa vārds ir Frederiks. Var gadīties, ka viņam atradīsies kāds darbiņš priekš tevis, tā sakot, kā pagaidu risinājums.

- Ak, taaas, - es garlaikoti atteicu, - kādu darbu gan viņš man varētu piedāvāt?

-Tev gan ir visai augstas prasības, Katij, vai man nav taisnība?

Es nokaunējusies raudzījos grīdā. Bazilam, protams, bija taisnība.

-Teicami, mīļā, paliec vien mierīgi tāda, kāda esi. Ja

cilvēks neizvirza sev augstus mērķus, tad nevar sasniegt nekādus.

- Bet, Bazil, - pārmetošā tonī mūsu sarunā iejaucās Tomass, - kā tas nabaga bērns lai sasniedz augstus mērķus, ja viņš ir šitā ģērbies. Tu taču nedomā nopietni staigāt šajās Rokfellera pelnrušķītes skrandās.

Es, vēl vairāk nokaunējusies, palūkojos uz savu uniformu, tā pat neizskatījās stilīga, tā bija vienkārši atbaidoša.

Nekas nav patīkamāks un izklaidējošāks par iepirkšanos kopā ar diviem jautriem homoseksuālistiem, kuri iemīlējušies viens otrā. Viņi, ieraugot salmu cepuri, izplūst histēriskos sajūsmas spiedzienos, viņi nespēj paiet garām nevienam “Boots” parfimērijas veikalam, neieejot iekšā un neiegrimstot tik pamatīgās diskusijās par lūpu krāsas toni, it kā no tā būtu atkarīgs bada.problēmas atrisinājums visā pasaulē. Mēs lieliski uzjautrinājāmies. Arī es guvu savu labumu no Tomasa pamatīgajām zināšanām par kosmētiku; viņš mūsu iepirkšanās tūres laikā pa Knaitsbridžu bija paspējis pārvērsties tipiskā britu koledžas skuķī - ietērpies tvīda svārkos, jūras zilā žaketē, zilās zeķēs, zempa-pēžu “Bally” firmas kurpēs, taču kronis visam bija plata matu sprādze, kuru viņš iesprauda blondajā pāža griezuma parūkā. Enida Blaitona būtu bijusi sajūsmā.

Tomass paskaidroja, ka es esot klasiskais rudens tips, un nopirka man kanēļkrāsas lūpu zīmuli un vaigu grimu, smaragdzaļas plakstiņu ēnas un brūnu skropstu tušu. No smaržām viņš ieteica man “Nuits des Indiennes” un vakaram - “Cinnabar”. Viņš izteica nožēlu, ka es neesmu vīrietis sieviešu drēbēs. - Tad, - viņš teica, - tu nudien būtu grēka vērta.

Arī tas ir kompliments.

Bazils par katru cenu vēlējās uz sava brāļa rēķina nopirkt man nepieciešamākos apģērba gabalus. Iepirkšanos viņš sāka “Harrod’s” veļas nodaļā, kur priekš manis izvēlējās zīda biksītes un mežģīņotu krūšturi mirdzošā zilzaļā krāsā. Mēs trijatā iespraucāmies uzlaikošanas kabīnē, pārdevējā mūs cītīgi uzraudzīja, laikam cerēdama, ka izdosies atturēt mūs no piedauzīgas uzvedības. Viņa ik pēc sešpadsmit sekundēm atrāva vaļā aizkaru un skaļi jautāja: - Is the size ali right ?

Viss derēja kā uzliets. Bazils nopirka tādu pašu komplektu arī siltā zelta tonī un vēl vienu - rūsas tonī, pieskaņotus rītasvārkus, duci “Woolford” zīda zeķu un flamingo krāsas biksītes Tomasam.

Viņš pateicībā ieknieba Bazilam dibenā, par ko izpelnījās pārdevējas nosodījumu. Viņa sarauktām uzacīm uzmeta abiem nicinošu skatienu un neiesaiņoja pirkumus zaļajā “Harrod’s” turzā, kas Londonas tūristu acīs skaitījās īpaši vērtīgs suvenīrs, it sevišķi tad, ja šie tūristi apmeklēja Londonu pirmo reizi. Mēs iztikām arī bez šī suvenīra, un Bazils iestūķēja mūsu pirkumus konjaka krāsas “Gucci” firmas mugursomā, kuru viņš ar nevērīgu žestu norakstīja uz brāļa rēķina. Tieši tāpat kā lieliskā brūngano toņu meistara Armani kostīmu, tam pieskaņotu kašmira mēteli, burvīgus aizpogājamus zābaciņus, mazu, apaļu dāmu cepurīti bez malām, četras džinsu bikses, četrus džemperus, melnu vakarkleitu no caurspīdīga šifona un Maglera firmas gumijas kostīmu. Tas atkal bija domāts Tomasam, kurš savukārt ievilka Bazilu tuvākajā dāmu tualetē un līdz ar to izraisīja nelielu pārtraukumu mūsu iepirkšanās drudzī.

Lai kā arī nebūtu, man tomēr ļoti patīk iepirkties, un

es, apkrāvusies ar vairākiem dučiem polietilēna turzu un vienu cepuru kārbu, atlaidos ar samtu polsterētā krēslā veikala pirmajā stāvā. Kāds norūpējies apkalpotājs piedāvāja man glāzi ūdens. Tipiski angliska rīcība, vienkārši aizkustinoši. Es tomēr atteicos, lai gan aiz pārlieku lielas laimes atrados gandrīz vai uz bezsamaņas robežas. Es iespurdzos, iedomājoties par gumijas ietērpu un par to, kā tas nekavējoties tika likts lietā. Tad es atcerējos to dīvaino māksliniecisko radījumu, ko satiku iepriekšējā naktī. To tipu ar ūdenslīdēja brillēm. Man nepatika gumija. Bet varbūt tā tomēr nemaz nebija tik slikta ideja par piedalīšanos šīvakara hepeningā, ja jau Bazils tā saka.

Manas līdzšinējās iepazīšanās Londonā bija likušās ļoti daudzsološas, un es vēlējos izlaist vēl kādu līkumu.

Bazils un Tomass palika mājās, lai varētu vannā izmēģināt jauno gumijas uzvalku. Eskvairs sniedza man piecdesmit mārciņu banknoti, sava indiešu drauga adresi un skūpstu uz atvadām. - See you in the Ritz! - viņš nosauca man pakuļ, kad es devos lejā pa kāpnēm. Mēs bijām sarunājuši likties svētdien pulksten piecos, lai iedzertu tēju, tādēļ šī šķiršanās man nelikās tik ļoti sāpīga.

DEVĪTĀ NODAĻA

Apkrāvusies ar gandrīz trim dučiem turzu un maisiņu, es, vispirms braucot ar taksometru un pec tam ar piepilsētas vilcienu, beidzot nokļuvu Kristālpils rajonā pie nelielas mājiņas, kas bija uzbūvēta vienā virknē ar pārējām tādām pašām ēkām. Es biju atgriezusies atpakaļ skarbajā īs-

tenībā. Mājas pirmā stāva fasāde bija tīra un nokrāsota baltā krāsā, turpretī otrā stāva siena bija pelēka un vietām klāta ar aplupušu tirkīzkrāsas apmetumu. Pirmā stāva logu rāmji bija rūpīgi nolakoji sarkanā krāsā, turpretī otrā stāva logi lūgtin lūdzās pēc kāda otas triepiena - vienalga, kādā krāsā.

Sīkpilsoniskā privātīpašuma dīvainā dubultseja bija vērojama ari kabatlakatiņa lieluma dārzā, kas atradās mājas priekšā. Puse mauriņa bija glīti nopļauta, vienā no dobēm rūpīgi apkopts rožu krūms gaidīja pavasari. Turpretī blakus valdīja neiedomājams haoss, rēgojās kaila zeme, mētājās automašīnas riepa, plastmasas trīsritenis neona zaļā krāsā un četrdesmit astotā izmēra - vismaz man tā šķita -vientuļš, melns gumijas zābaks. To visu redzot, man pamatoti radās jautājums, vai abi laulātie draugi, kas šeit mitinājās, tiešām nespēj sagaidīt to brīdi, kad nāve viņus beidzot izšķirs.

Novotnijs jau bija paspējis izšķirties, kura dārza daļa piederēs viņam, un kašņājās zem krūma, sak, varbūt tur paslēpts kāds kauls.

Es aizstiepu savas turzas līdz durvīm, kas bija nolakotas zilā krāsā, un satvēru klauvēkli. Atskanēja skaļš ding^4-dong gluži kā no tibetiešu lūgšanu zvana.

Durvis atvēra ražena auguma indiete, ģērbusies krāšņā, zili zeltītā sari. Uz viņas pieres dižojās sarkans punkts, kas norādīja, ka viņa ir precēta hinduistu sieviete, karameļkrāsas mati bija apskaužami gludi un spīdīgi. Viņas vecumu, ņemot vērā prāvos auguma apmērus, bija visai grūti noteikt - tas varēja svārstīties no divdesmit astoņiem līdz trīsdesmit sešiem gadiem. Viņa sirsnīgi pasmaidīja un apsveica mani gurguļojošā angļu valodā, kādā mēdz runāt

bijušo britu koloniju iedzīvotāji, tā bija piesātināta ar gur-guļojošām “r” un plaukšķošām “p” skaņām. Līganiem soļiem viņa gāja pa priekšu un ieveda mani balti izkrāsotā priekšnamā, kas bija izklāts ar brūnu, pūkainu paklāju. Smaržoja pēc indiešu garšvielām. Divi karameļbrūni bērneļi - apmēram piecus gadus veca meitenīte un astoņgadīgs puika - nepārprotami atdarināja spīdzināšanas procedūru no kādas indiešu šausmu filmas.

Meitene, vārdā Priamvadara, bija piesējusi savu brāli ar veļas auklu pie kāpņu margām un bāza viņam mutē plastmasas zirnekļus. Ranja, tā sauca puisēnu, kliedza kā uz v mieta uzdurts moceklis. Misis Bondre uz mirkli apstājās un sniedza savai meitai lakonisku padomu: - Kill him. I grili him.

•īsts Rozannas indiešu variants, es apmierināti secināju un nometu savu bagāžu uz grīdas blakus atriebības dievietes Kali statujai. Likteņa ratā mirkšķinājās spuldzītes.

Misis Bondre ieveda mani. mazā virtuvē ar logu pagalma pusē. Uz plīts kūpēja un burbuļoja vismaz pieci alumīnija katliņi, starp garaiņu vāliem es pamanīju uz galda guļam milzīgus dārzeņu kalnus - okras pākstis, baklažānus, šampinjonus, ķiplokus un ingvera pākstis. Skaidrs, tā bija indiešu virtuve. Misis Bondre iezvēlās grīļīgā koka krēslā, piedāvāja man pretimstāvošo krēslu un spožu nazi. Es paklausīgi apsēdos un ķēros pie darba.

Misis Bondre pasniedzās sev aiz muguras, sataustīja ūdens kannu un mazā metāla trauciņā uzlēja man melno tēju. Izveicīgi un ar lielu dedzību kapājot šampinjonus un okras pākstis, viņa patīkami dziedošā balsī iztaujāja mani par manu vārdu, izcelšanos, ģimenes stāvokli un maniem nākotnes nodomiem darba jomā. - Not good, not imuricd, -misis Bondre nesaudzīgi secināja, uzzinot, ka esmu neprecējusies un bez bērniem. Tad viņa pastāstīja par savu ģimeni, kurā bija vismaz četrdesmit septiņi locekļi, un viņi visi dzīvoja Bombejā. Šo vārdu viņa izrunāja tā, ka tas izklausījās gandrīz kā “Pompejā”.

Jau pēc pāris minūtēm es vairs nespēju paturēt prātā neskaitāmās otrās pakāpes tantes, māsas un tēva brāļa krustdēlus, kuri visi kā viens bija ārkārtīgi cienījami un panākumiem bagāti cilvēki, tādēļ es vedināju sarunu uz citu pusi un apvaicājos par misteru Bondri. Viņa noklak-šķināja mēli un sarauca pieri krunkās gluži kā atriebības dieviete Kali dzīvokļa priekšnamā. Nazis nosvilpa pār šampinjoniem kā tāds bendes cirvis. Tad misis Bondre iepazīstināja mani ar sava laulātā drauga četrdesmit septiņām tēvā māsām un mātes krustdēliem, kuri visi kā viens, šķiet, bija necienījami un nekam nederīgi cilvēki.

Pamazām es sāku nojaust, kāpēc šai mājai ir it kā divas sejas. Mans Dievs, uz kurieni Bazils mani ir atsūtījis? Nabaga misis Bondre, viņa acīmredzot bija spiesta dzīvot tipiskā indiešu laulības jūgā - bezpalīdzīga, nemīlēta un nicināta. Lai gan, atklāti sakot, šī labi barotā, pašapzinīgā sieviete ar aso nazi rokā nebūt neizskatījās pēc ļoti izkal-pinātas būtnes. Viņa bija pilnīgs pretstats savam vīram. Viņš ieradās pulksten septiņpadsmitos. Sīka auguma vīriņš, veselu galvastiesu īsāks par savu impozanto sievu, tērpies zaļā, izbalējušā parkā un nosmulētās džinsu biksēs. Viņa kājā bija iekrampējies Ranja. Tagad man bija pilnīgi skaidrs, kura mājas daļa pieder misteram Bondrem. Misis Bondre sagaidīja viņu ar nelaipnu rūcienu: - Novelc kurpes!

Misters Bondre paklausīja, tad savilka bargu sejas iz-

teiksmi un nevainojamā Kembridžas angļu valodā ielūdza dzīvojamā istabā uz kādu glāzi alkoholiska dzēriena. - Let us sit down and have a good talk about Karl Marx, - viņš man sacīja.

- Kā, lūdzu? - es izbrīnā saraucu uzacis. Kurā filmā tad nu es atkal esmu nokļuvusi? Taču, pirms es paguvu pieklājīgi apvaicāties, misis Bondre uzmeta savam vīram iznicinošu skatienu un nošņāca: - Whisky no good. Talk nonsense.

Pāri manai galvai sāka virpuļot īsta vārdu kauja par ārkārtīgi nepieklājīgo rīcību, uzdrošinoties piedāvāt tādai jaunai mis kā man, kura turklāt vēl ir neprecējusies, viskiju un sarunas par pasaules revolūciju. Misters Bondre šāva pretī ar piebildēm par vienlīdzību, brīvību, brālību un komunistisko principu, kas paredz pilnīgu atsvabināšanos no valdošās šķiras kundzības.

- Muļķības! - misis Bondre šņāca. - Brīvība! Tavā komunismā ir paredzētas vienīgi tiesības uz absolūtu slinkošanu. Komunisms, ha!

Es visu laiku nekādi nespēju tikt vaļā no sajūtas, ka šī vārdu kauja abiem diviem sagādā traku prieku, tieši tāpat kā abiem mazajiem Bondrēm sagādāja prieku viņu sadistiskās rotaļas. Pašlaik abi divi, starp citu, rāmi un mierīgi sēdēja priekšnamā un ar divām Priamvadaras lellēm - Po-kahontu un Betmenu - spēlēja kāzas paradīzē. Misis Bondre ar savu vareno augumu beidzot izstūma savu dzīves draugu un mani laukā no virtuves. - Valdošajai šķirai ir ko darīt. Me cook, you drink, - viņa deklarēja un aizcirta virtuves durvis.

Priamvadara noprasīja tēvam, vai Betmens bija katolis vai hinduists, taču misters Bondre tikai uzbudināti purinā-

ja galvu un atrāva durvis uz dzīvojamo istabu, kas ne ar ko neatšķiras no angļu dzīvojamām istabām - grīdu klāja brūns, pūkains paklājs ar oranžiem ziediem violeto kātu galos. Pie gāzes krāsns, kurā staipījās mākslīgas, zilas liesmas, atradās plats, dzeltens dīvāns. Es apsēdos, un misters Bondre dāsni ielēja man glāzi “J&B” viskija.

- So teli me, - misters Bondre iesāka, - what exactly happened to the glorious German Democratic Republic?

Gaužām izbrīnījusies, es sāku izklāstīt Belīnes mūra sagraušanas vēstures īso kursu, taču es vēl nebiju tikusi līdz pirmā akmens krišanai, kad misters Bondre mani pārtrauca, un nākamajā pusstundā es dabūju noklausīties monologu par slavas pilno marksisma - ļeņinisma vēsturi un gaidāmo pasaules revolūciju.

Es īsti neatceros, cik tālu misters Bondre tika ar savu revolūciju, es tikai zinu, ka viņa kvēlais runas stils mani ārkārtīgi nogurdināja un pēc tam, par spīti izdzertajam viskijam, ārkārtīgi atžilbināja. Gluži tāpat kā paklājs, kura tonis atgādināja umbras brūno nokrāsu.

Njā, tas jau atkal bija noticis, es atkal domāju par Hansu Ingo. Ar ko gan viņš pašlaik nodarbojas? Cerams, ka ne ar to pašu, ko tajā brīdī pirms divām nedēļām, kad es uzskrēju viņiem virsū. Es atkal veltīgi pūlējos aizcirst ciet durvis uz manu atmiņu pasauli. Guļamistabas durvis, nolakotas gaišā tonī, pieskaņotas franču stila logiem, aiz kuriem lēni plūda Rūra. Un franču stilā bija arī tas, ko darīja Hanss Ingo un man nepazīstamā, patiesi izskatīgā būtne tajā brīdī, kad es ar šampanieša pudeli rokā atvēru durvis.

- Proletariāts kā tāda prostitūta ir spiests pelnīties uz ielām kapitālisma labā. Tas ir riebīgi, pretīgi, un beidzot ir pienācis laiks, lai mēs vienā rāvienā pieliktu punktu šim

perversajam sakaram. Nost ar izspiedējiem un krāpniekiem! - manās guļamistabas vīzijās iejaucās misters Bon-dre.

- Jā, - es no visas sirds piekritu, un misters Bondre savīstīja dūres. Viņš ar jaunu sparu pievērsās pasaules revolūcijai. Tā kā misters Bondre visu laiku runāja viens pats, tad nebūtu pat pamanījis, ja arī es būtu kļuvusi par pārliecinātu šķiru iekārtas ienaidnieci. Es neko neteicu, viņš likās ļoti laimīgs, un es savās domās vēlreiz atgriezos guļamistabā.

Tad, lūk, kāds izskatās Hanss Ingo, kad nodarbojas ar patiesi labu seksu - tas bija pirmais, kas man tajā brīdī iešāvās prātā. Es acīmredzot biju šokā, jo tikai pēc tam aptvēru, ka tā nemaz nebiju es, kas bija pārliekusies pāri, noveda viņa augumu līdz ritmiskām trīsām un izvilināja no viņa lūpām vārdus “Uuuh, BabyV\

- Mēs ievedīsim pasaules revolūciju viņu guļamista

bās! Mēs izkūpināsim gaisā viņu melīgo idilli! - misters Bondre vēlreiz iejaucās. Es piekrītoši pamāju, jo tieši to jau es biju izdarījusi, sadauzot šampanieša pudeli. Ne tikai kakliņu vien, bet visu pudeli. Pret sienu, mazu sprīdi virs Hansa Ingo galvas. Pudele sašķīda tūkstoš gabaliņos, un viņa blondā miļākā spiedza kā nežēlīgi spīdzināts kāmis. Hanss Ingo nespēja izdvest neko citu kā vien: - Katij, Ka-tij, ICatij___

Pēdējie divi izsaucieni jau nāca no mistera Bondres mutes.

- Piedodiet? - es izrāvos no savas drūmās atmiņu pasaules.

- O, es tikai gribēju pasacīt,, cik ārkārtīgi uzmundrinoši ir sarunāties ar tik angažētu biedri. Tas vieš manī jau-

nus spēkus un cerības. Cerības piedzīvot pasaules revolūciju.

Izklausījās, ka priekšnamā pasaules revolūcija ir jau sākusies. Raujas labi trenētā balss sasniedza vēl neapjaustus augstumus, zēns iebrāzās dzīvojamā istabā ar bezgalvainu Betmeriu rokā un apsūdzēja savu māsu slepkavībā. Viņa, nevainīgi smaidīdama, ar dārzeņu nazi rokā iestājās durvīs un apbrīnojami daiļrunīgi paskaidroja, ka Betmens esot atteicies pakļauties laulību līgumam, kurā paredzēts punkts par Betmena automašīnas nodošanu Pokahontas rīcībā. Misters Bondre asi nosodīja savu bērnu sīkpilsonis-ki privātīpašnieciskās tieksmes, taču šis nosodījums gan nedeva nekādu labumu situācijas normai izēšanai un neapklusināja' Ranjas ellišķīgos bļāvienus. Misters Bondre skumji papurināja galvu. Beidzot parādījās misis Bondre ar vēl lielāku dārzeņu nazi un divās daļās pārcirstu Pokahontu rokā. Ranja izgrūda triumfa pilnu kliedzienu, un misis Bondre nometa mazās indiāņu princeses līķi savai meitai pie kājām.

- Sudden death, my dear.

Priamvadara, ne vārda neteikdama, savāca līķa atliekas un aplaimoja savu brāli ar pamatīgu spērienu. Šis atkal laida vaļā bļāvienu. Misis Bondre sagrāba abus aiz apkakles un nolēma atdot viņus lupatlasim. Arī es izmantoju gadījumu, lai izlavītos laukā no istabas un piezvanītu Bazi-lam. Man ļoti gribējās uzdot viņam dažus jautājumus. Telefona aparāts atradās priekšnamā, es to nočiepu, ienesu mazā kabūzītī, kas bija paredzēts veļas gludināšanai, un uzgriezu Bazila telefona numuru. Man apkārt vēdīja veļas smaržu aromāts. Mans garastāvoklis gan bija kašķīgs.

- Bazil! - es iesaucos.

- Jā, mīļā? - eskvaira balss skanēja nedaudz dobji, un

fonā es sadzirdēju ūdens šļakstus un mitras gumijas čik-stoņu. Tātad viņi atkal vai arī vēl joprojām sēdēja vannā.

- Jauki, ka tu tik lieliski izklaidējies, - es bramanīgi iesāku, - bet varbūt tu tomēr man varētu paskaidrot, kas īsti ir šis fantastiskais misters Bondre. Kāpēc viņš dēvē mani par biedri? Un ko nozīmē šīs runas par pasaules revolūci-ju?

Eskvairs ķiķināja. - Pavisam vienkārši, darling, misters Bondre uzskata tevi par komunistiskās partijas biedri, jo es viņam tevi pieteicu kā izjukušās rietumvācu marksistiskās studentu apvienības pēdējo priekšsēdētāju.

- Kā KO?

- Nu, neizpūt taču no mušas ziloni. Es domāju, ka tev piemīt humora izjūta. Un gan jau tu varēsi paciest arī to mazumiņu marksisma, jo galu galā tu par dzīvošanu tur neko nemaksā. Taču es gan neieteiktu misis Bondres klātbūtnē pārāk izpaust savu marksistes pārliecību, jo viņa nav visai augstās domās par sava vīra politiskajiem uzskatiem.

- Es arī ne.

- O, mīļā, nu tu sāc kļūt tāda pati kā visas citas. Ikviens puslīdz civilizēts cilvēks par komunismu uztraucas tikpat daudz, cik par košiem kaklasaišu rakstiem.

- Es par komunismu vispār neuztraucos.

- Par ko tad? - eskvairs vaicāja ar kaitinošu aukstasinību balsī. Man bija tāda sajūta, it kā kāds manā pakrūtē vīstītu dūres.

- Bazil, - es iesāku dzēlīgā tonī, - reizēm tu absolūti nemaz neesi smieklīgs, bet gan snobistisks nervu zāģis.

- Stop! Vairāk ne vārda! Nosauc tik mani par garlaicīgu, un es atteikšos no mūsu draudzības! Ir tādi apvainojumi, kurus īsts džentlmenis nekad nepiedod.

Es biju pārāk nikna, lai spētu pasmaidīt, it īpaši tad, ja vada otrā galā atkal bija dzirdama šmakstoša skaņa, kas visai aizdomīgi atgādināja skūpstu. Kaili vīrieši un skūpsti - tikai tā vēl man tagad trūka.-*- Bazil, esi* lūdzu, reiz nopietns, ja?

- Darling, tev ir jāizšķiras - vai man kļūt interesantam vai nopietnam?

- Beidz muldēt! Pietiek jau, ka tās sociālistu runas bojā man nervus. Es esmu pārskaitusies!

-Tā jau ir tā lietas būtība. Apspiestās šķiras dusmas.

- Bazil, - es iejaucos, - beidz taču vienreiz! Šis... šis Bondre ar savām runām vedina mani uz muļķīgām domām.

- Nu un? Vienīgās muļķības, ko mēs beigās nožēlojam, ir tās, kuras mēs neesam izdarījuši.

- Tu taču vispār nezini, par ko es runāju. Tev ir viegli spriedelēt, tu sēdi savā vannasistabā, ar savu gumijas uzvalku, tu dekadentais, baudkārais...

- Un tu vēl gribi izlikties par sociālisma ienaidnieci! Bet tagad pietiek. Es tev tūlīt pateikšu, kas tevj patiesībā dara niknu!

Es steidzīgi pārtraucu savu sarunas partneri. - Tu, Markss un misters Bondre - ar to man pilnīgi pietiek!

- Ne jau nu tādai sievietei kā tev. Man gan šķiet, ka drīzāk tas varētu būt kāds izskatīgs vīrietis ar diezgan lielu erotikas devu un zināmu nevērību attiecībā pret uzticības principiem.

Es patiešām jutos satriekta.

-Tu pazīsti Hansu Ingo? - es muļķīgi vaicāju.

- Nē, bet jūs. vācu lēdijas ar salauztām sirdīm gan. Tava tipa sievietēm aizdomīgi bieži gadās uzķerties uz viltus prinčiem. Vai man nav taisnība?

Es tik vien spēju kā noelsties. - Tev ir mīlas raizes, tas taču ir pilnīgi skaidrs. Tava nevaldāmā tieksme izklaidēties un uzdzīvot pēdējās divās dienās nerada par to nekādas šaubas. Kundze bēg pati no sevis, vai ne?

Es sašļukusi biju spiesta atzīt, ka cskvairam ir taisnība.

- Bet, ja jau tu esi tik nolādēti gudrs, Bazil, tad pasaki man, lūdzu, ko lai es daru? Man ir tik sasodīti grūti.

Bazils nopūtās. - Es zinu, ckirling, es zinu. Man jau arī pāris zēnu reiz ir salauzuši sirdi. Vienkārši paliec tikpat nikna, cik esi. Nikna uz - kā viņu sauca?

- Hanss Ingo.

- Hapsingo, - šis anglis atkārtoja. - Izklausās japāniski. Lamā viņu, nolādi viņu, aizmirsti viņu un viss! Vīrieši ir rupji radījumi. Au, Tomas, beidz taču, es taču nedomāju tevi, pietiek!

Vada otrā galā plosījās ūdens kauja. Bazils elsdams atvadījās no manis:

- Man ļoti žēl, taču man šeit jāatvaira ienaidnieka zemūdene. So long, un neaizmirsti savu norunu ar Frederiku. Tas tev nāks par labu.

Viņš nolika klausuli. Labā noskaņojumā es izlīdu laukā no kabūzīša.

Tur mani jau gaidīja misters Bondre. - Ak, Kūtij, ļoti vajag aprunāties, - viņš iesāka, pirms es vēl biju paspējusi aizvērt durvis. Es jau sagatavojos vēl vienai lekcijai marksisma - ļeņinisma jomā un ar smagu nopūtu atspiedos pret kāpņu margām. Ko gan visu cilvēks nav ar mieru darīt, lai dabūtu bezmaksas pajumti. - Šad un tad, - nenogurdināmais indietis iesāka, un viņa kafijbrūnās acis pārvērtās par spožām bumbiņām, - šad un tad es ceļos kājās un runāju. Ļaužu masas jāpulcina aiz sevis tieši ar vārda spēku. Visi lielie revolucionāri ir bijuši lieli oratori. Klīst baumas,

ka Fidels Kastro varot runāt septiņas stundas bez pārtraukuma.

Es jau iedomājos to ļaunāko. Taču misis Bondre izglāba mani no tālākiem izklāstiem par sociālistisko internacionāli, jo aizsūtīja klāt gultu.

Kopigiem spēkiem mēs atlocījām palagus un pārklājām pāri matracim.

-Tādai jaunai sievietei kā jums mans vīrs noteikti šķiet ārkārtīgi garlaicīgs, - misis Bondre draudzīgi paskaidroja. Es jau gandrīz grasījos pamāt ar galvu, bet pēdējā brīdī apķēros un uzdevu visai nevainīgu jautājumu: - Jūsu virs jau sen ir marksists?

Misis Bondre nopūtās un uzsita manam spilvenam meistarīgu karatē sitienu. - Nē, tikai kopš tā laika, kad viņu izmeta no flotes. Viņš taču bija pārāk tievs. Un no tā laika viņš militārisma vietā pievērsies marksismam. Abām šīm jomām ir kopīgs pomps, skaļi vārdi, medaļas, karogi un pilnīga paklausība.

- Vai tā nav visai dīvaina pārmaiņa?

- Ak, bērniņ, jūs nepazīstat misteru Bondri. Viņam ir vajadzīgi cilvēki, ka viņu nedaudz uzmundrina, turklāt viņš allaž gribējis veltīt dzīvi kādam lielam mērķim.

Šie vārdi par lielu mērķi nedaudz atgādināja mani pašu. Daudzpusīgi apdāvinātā Katija galu galā arī meklēja īpašu dzīves uzdevumu. Es nedaudz nokaunējos, ka neesmu labāk ieklausījusies misterā Bondrē.

- Un ko tad viņš dara šī lielā mērķa labā? - es piesardzīgi apvaicājos.

Misis Bondres gurguļojošie smiekli pārlēca vienu toni zemāk. - Lietas, kuras cilvēkiem lielākoties nāk par ļaunu. Arī viņam pašam par ļaunu.

Viņš ir sasodīti labs arhitekts, bet, lai kaut kā iegrieztu valdošajai šķirai, viņš, supermārketus plānojot, aprēķina kaut ko nepareizi vai arī sazīmē uz plāniem sarkanus tarakānus. Līdz šim gan nekas vēl nav sabrucis, bet misters Bondre droši vien mūžu mūžos piederēs arhitektu proletariātam.

- Žēl gan.

- Jā, ļoti žēl. Es nevaru ciest, ka ļaudis iznieko sa

vus talantus. Katram cilvēkam būtu jādara kaut kas jēdzīgs. .

Es nokaunējusies pamāju ar galvu, un mani sāka mocīt vainas apziņa. Jādara kaut kas jēdzīgs - tas atgādināja manu lēmumu taisīt karjeru un Bazila padomu neaizmirst norunu ar Frederiku. Pēkšņā pienākuma apziņas uzplūdā es nolēmu tomēr apmeklēt šīvakara hepeningu ostas dokos. Lai gan mani vairs nevilināja nedz māksla, nedz vakar satiktais gumijotais vīrietis.

Braucienam uz hepeningu misters Bondre piedāvāja man savu sarkano “Volksvvagen” autobusiņu, kam uz durvīm bija uzkrāsota emblēma ar sirpi un āmuru. Pie automašīnas atslēgas, ko misters Bondre iespieda man saujā, šūpojās no cukurniedres izgriezta Fidela Kastro figūriņa. Izskatījās, ka kičs nebūt nav tikai kapitālistiskās iekārtas sasniegums vien.

- Mans boss ienīst šo piekariņu, - lepni atzinās mans komunistiskais draugs.

Man nekādi neveicās ar ātrumu pārslēgšanu, jo tas bija jādara ar kreiso roku. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem misters Bondre nosēdināja mani blakus sēdeklī, un pats, ilgi nedomādams, sēdās pie stūres. Tas tiešām bija jauki. Braucot pa dzelteni apgaismotajām Londonas ielām, mani atkal pārņēma satraucošā piedzīvojumu meklētājas .sajūta. It sevišķi pēc tam, kad misteram Bondrem vairākas reizes bija izdevies sveikā izbraukt pretējā virzienā pa vienvirziena ielām. Izskatījās, ka arī tas piederēja pie viņa marksistiskajiem centieniem valdošo sabiedrības apspiešanās mehānismu iznīdēšanā. Bet varbūt vienkārši arī zināmas izklaidības sekas.

Brauciens ilga krietnas četrdesmit minūtes. Ar to bija tāpat kā ar pasaules revolūciju, jo arī mēs tikai ar pūlēm virzījāmies uz priekšu.

Beidzot mēs šķērsojām Tauera tiltu un bezcerīgi maldījāmies ieliņu jūklī aiz Svētās Katrīnas doka.

Daudz netrūka, ka mēs būtu atmetuši visam ar roku, kad priekšā iznira noklīdusi grīļojošos tūristu grupa, kuras priekšgalā līgojās gids ar izstieptu lietussargu rokā. Viņi bija devušies tradicionālajā Pub - Crawl tūrē pa vecajiem ostas krodziņiem. Grupas vadītājs, sarkansejains ruma cienītājs, ar lietussargu norādīja mums ceļu uz “Free Docks Galery”, kas, kā izrādījās, atradās tepat aiz stūra. Misters Bondre novietoja autobusiņu krastmalā, es drošības pēc divas reizes novilku izļurkājušos rokas bremzi, un mēs izkāpām laukā.

DESMITĀ NODAĻA

Galerija atradās vecā spīķera ēkā, kas oda pēc saskābuša alus un mitriem džutas maisiem. Tā bija izbalsināta telpa ar vairākus metrus augstiem griestiem, no kuriem nokarājās virves. Vidū bija sakrauts milzīgs sārts. Es drebinājos un gaidīju bridi, kad tas tiks aizdedzināts. Spīķeri valdīja ledains aukstums, un manas mazās melnās vakarkleitas krūšu izgriezumā vienā mirklī parādījās zosāda. Savu mēteli es pārgalvīgi biju atstājusi autobusiņā.

Apmēram piecdesmit cilvēku bija sapulcējušies, lai noskatītos mākslas izrādi kāda ASV “neobarbara” priekšnesumā. Apmeklētāji turēja rokās vai nu šampanieša glāzes, vai “Red Buli” skārdenes, vai arī “Carib” alus pudeles. Sejās lasāma izkopta, eleganta garlaicība.

Man par lielu atvieglojumu misters Bondre likās sajūsmināts.

- Vai šim māksliniekam būtu kontakti ar amerikāņu marksistiem? Te viss izskatās tāds... ē... pamatīgs, viss izskatās pēc īsta darba.

Es drošības pēc piekritu, jo kā šoferis misters Bondre man bija neaizstājams. Turklāt nezin kāpēc pašlaik visa māksla, kas nāk no Amerikas, ir, tā sakot, politiski korekta, tātad - homoseksuāla, melnādaina, feministiska, puertori-kāniska, indiāniska vai veģetāra. Es cerēju, ka arī šis neo-barbars pārstāvēs kādu no šiem vērtīgajiem novirzieniem. Taču pats galvenais bija atrast Bažila draugu, kurš taču bija apsolījis pagādāt man darbu. Es pētījoši raudzījos apkārt. Likās, ka vienā stūrī patiešām esmu pamanījusi vakardienas gumijoto vīrieti. Šodien viņam mugurā bija tērps vēlā eksistenciālisma stilā - melnas bikses, melns pulovers ar augstu apakakli, melna taisna žakete ar lielām kabatām. Viņam gluži tāpat kā Bazilam piemita brīnišķīgas mimikri-jas spējas, kas ļāva pieskaņoties Londonas dažādo iedzīvotāju slāņu gaumei. Tomēr šodien viņš vēl vairāk atgādināja zivi nekā vakar, viņa bālā āda glumi spīdēja, viņa pelēkās acis likās tikpat caurspīdīgas kā beigtai makrelei.

Pa šo laiku misters Bondre kādai košļājamo gumiju gremojošai būtnei no MTV televīzijas kompānijas lasīja kaismīgu lekciju par Londonas doku rajonu kapitālistisko izkropļošanu, pārbūvējot tos par biroju un firmu rajoniem. Starp citu, viņam zināmā mērā pat bija taisnība. Pēc šiem futūristiskajiem atjaunošanas darbiem doku kvartāls patiešām nedaudz atgādināja “Mad Max V" dekorācijas. - Kapitālistiskās cilvēku noniecināšanas monuments, - misters Bondre bija sašutis un nemaz nepamanīja, ka sarunu biedre lūkojās apkārt ar ievērojami paplašinātām acu zīlītēm un šūpojās atbilstoši “Walkman” austiņās dārdošajiem rit- * miem. Lai kā arī nebūtu, viņi abi bija pietiekami aizņemti.

Es devos bālā gumijvirieša virzienā.

- Hallo, mēs esam pazīstami, - es iesāku. Viņš pieklājīgā tonī apstiprināja, ka priecājoties mani redzēt, apjautājās,^ kā man patīk Londona un cik ilgi es esmu nodomājusi te palikt. Viņa ārkārtīgi pieklājīgā izturēšanās liecināja, ka viņam nav ne mazākās nojausmas, kas es tāda esmu. Atbildi uz šo jautājumu viņš nezin kāpēc mēģināja atrast manā krūšu izgriezumā. Es drosmīgi turpināju tērzēšanu, nodevu sveicienus no Bazila, un gumijvirieša seja tūlīt pat noskaidrojās.

- O, protams, Bazils! Cik jauki, ka mēs esam satikušies!

Bazils Lielais, gumijas vīrietis piebilda, esot Viktorijas un Alberta muzeja kuratorijas biedrs. - Kā konsultants jautājumos par karaļa Džordža laikmeta tējas traukiem viņš ir vienkārši neaizstājams, - jūsmoja gumijas vīrietis, kurš pats bija šī muzeja zinātniskais konsultants un fondu glabātājs. Es izmantoju izdevību, lai izteiktu savu sajūsmu par to, kā man patīk darbs muzejos. Viņa skatiens atkal

aizceļoja pie mana dekoltē un taustījās no kreisās puses uz labo. Izskatījās, ka Frederiks vēl šaubās, par kuru no maniem šovakar izrādītajiem dotumiem izšķirties. Es izlikos nemanām viņa uzmācību. Galu galā man patiešām varētu noderēt darbs, kurā nav jāskraida apkārt ar paplāti rokā. Un tieši to es Frederikam arī paziņoju.

- Ak, darbs muzejā? Bet es atkal domāju, ka jūs vadāt modernās mākslas galeriju Diseldorfā.

Vai es tiešām kaut ko tādu daru? Pareizāk sakot, vai to es pati vakar viņam būtu apgalvojusi vai arī tā ir kārtējā no Bazila trakajām idejām?

- Ak, tikai pavisam nelielu, - es piesardzīgi ieteicos, - patiešām ļoti niecīgu. Manas īstās intereses ir saistītas ar pagājušiem laikmetiem.

Ar kuriem, to es neizpaudu, lai nesabojātu savas izredzes, jo Viktorijas un Alberta muzejā bija pārstāvēti gandrīz vai visi laikmeti, un es gribēju, lai Frederiks pats izvēlas.

- Tjā, ļaujiet man padomāt. Lielākajā daļā nodaļu mums pašlaik darbinieki nav vajadzīgi, bet pag, man kaut kas iešāvās prātā.

Kāds zaļi dzeltenās krāsās izdaiļots kails-vīrietis ar spalvu rotu uz galvas pārtrauca mūsu sarunu ar griezīgu saksofona solo. Tas bija pats mākslinieks. Viņš sacēla lielu troksni un sadusmoja mani, jo ķērcošā veidā pārtrauca mūsu daudzsološo sarunu par manām darba izredzēm.

Gumijvīrietis - viņu sauca Frederiks Nortons - iegrūda man savu vizītkarti, pirms tam uzskricelēdams uz tās tikšanās laiku - rīt pusdienā. Lai gan viņš bija Bazila draugs, tomēr likās, ka viņu ļoti, ļoti vilina sieviešu krūtis, jo savu vizītkarti viņš iesprauda manā šaurajā krūštura sprau-

dziņā. Tas jau nu bija mazliet par traku! Es vēl nemaz nebiju pieņemta darbā, bet viņš jau man seksuāli uzmācās. Vai tad mani sauc mis Kitija? Vai tad es esmu kāda salonmeite-ne? Nākamreiz es šādu nekaunību gan vairs nepieļaušu.

Atskanēja nikns, griezīgs saksofona bļāviens, un pēkšņi manā priekšā atradās kailais, zaļais tips. Es ieinteresēti nopētīju viņa ķermeņa apakšējo daļu un vīlusies secināju, ka savus svarīgākos plikumus viņš ir paslēpis tabakas maisiņam līdzīgā veidojumā, kam, starp citu, bija visai iespaidīgi apmēri. Pāris gados vecāku dāmu ar izstieptiem vistu kakliem uztraukti iekāsējās. Kailais pievirpuļoja vienai no viņām klāt un iepūta tai ausī sāpīgu saksofona kliedzienu. Briesmīgi, bet tomēr jauki. Zaļais indiānis kustējās lielā sārta virzienā, ieķērās savā tabakas-maisiņā - no veco vistu puses atskanēja satraukta ķiķināšana- un izvilka no tā dolāru žūksnīti un pudelīti benzīna. Saksofons ar vienu rāvienu tika uzmests uz muguras, viņš pats nometās ceļos pie lielās kaudzes, satvēra divus akmeņus, veikli sasita tos vienu pret otru tā, ka izšķīlās dzirksteļu spiets, un aizdedzināja benzīnā samērcētos dolārus.

Viņš uzmeta tos uz sārta un uzsāka kaut ko līdzīgu samaņa dejai, bet malkas šķilas sprakšķēdamas uztvēra liesmas. Manuprāt, šī varēja būt pasākuma indiāniskā daļa, kas piešķīra notiekošajam politiski korektu nokrāsu. Man aiz muguras atskanēja nedroši aplausi. No jauna pieņēmās spēkā mūzika, bungu dārdoņa, no pigmeju rīklēm plūstošas barbariskas, pirmatnīgas skaņas. Liesmas meta raus-tīgas ēnas uz baltajām sienām. Kailais kā tāds dervišs brāzās cauri mākslas draugu rindām, kuras bija sarāvušās kopā mazās grupiņās, it kā meklējot patvērumu. Ārkārtīgi veikli kā tāds kabatzaglis kailais zvejoja laukā no viņu ka-

batām naudas zīmes, zelta “Amex”un “Visa” kredītkartes un ziedoja tās ugunij. Tas jau man likās pārspīlēti politiski korekti.

Turpretī misters Bondre stāvēja cieši blakus sārtam un acīm redzami apmierināts noraudzījās kūstošajās kredītkartēs un dolāru pelnu kaudzītēs. Pārējie viesi sākumā neuzkrītoši, bet pēc tam aizvien pieaugošā apjukumā mēģināja paglābt no liesmām savas kredītkartes. Smirdēja pēc apsvilinātām kaklasaitēm un sadegušiem matiem. Džungļu dārdoņa pieauga līdz kādiem divtūkstoš decibeliem, griestu baļķi krakšķēja, liesmas iemetās vienā no nostieptajām virvēm, tā nokrita zemē, un pāri visam izlija milzu toveris ar ūdeni. Atskanēja lamas, plunkšķis, ugunskurs nodzisa, mūzika apklusa. Dārdoši aplausi. Neobarbars pazuda aiz tērauda durvīm.

Kad atkal iedegās gaisma, mākslas draugi lasījās lielākos pulciņos un valodoja par izrādes vienreizējo pirmatnības spēku un attīrošo iespaidu, bet pie melni nokvēpušajām sienām tika novietotas mazas stikla kastītes. Tajās varēja aplūkot pelnu kaudzītes “Berlin 93 - Burning the Murk”, “Tokio 92 - Burning the Yen", bet lielākajā kastītē bija apskatāmas izrādes “Rome 94 - Burning the Lira" atliekas. So stikla kārbiņu cenas svārstījās no pieciem tūkstošiem līdz divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru. Stundas laikā lielākā daļa no tām bija apzīmētas ar sarkaniem punktiem, tātad tās bija pārdotas. - Kungs, apžēlojies!

Es no visas sirds apsveicu sevi par saprātīgo lēmumu pamest Mākslas akadēmiju. Man, godīgi sakot, būtu žēl pašai sevis, ja nāktos nodarboties ar šādu hepeninga vājprātu.

Pavisam citādi bija ar zaļo indiāni. Jau pēc dažām mi-

nūtēm viņš parādījās tērpies baltā smokingā. Viņa āda vēl vizuļoja atturīgā liepu lapu zaļā nokrāsā, likās, ka viņš ir kārtīgi noskalojies dušā. Savus garos, blondos matus viņš bija sasējis zirgastē. Tur nu neko nevarēja darīt, taču viņš nemaz neatgādināja mākslinieku, kurš, dedzinādams naudas zīmes, uzdod jautājumu par eksistenciālo jēgu, bet gan veselīgu Kalifornijas atlētu, kam ir ķēriens naudas taisīšanā.

Frederiks, kurš atkal bija pietuvojies misteram Bon-drem, man un manam krūšturim, apstiprināja manas aizdomas. Arnijs Kīns patiešām bija Kalifornijas atlēts ar trakoti bagātiem vecākiem, kuri savus miljonus bija sapelnījuši, ražojot automātiskās skriešanas slīdlentes tiem sportistiem amatieriem, kuri kautrējas skriet, citiem redzot.

- Vai tas nav apbrīnojami, ka šāds vīrietis jūt sevī mākslas aicinājumu? Šādi cilvēki mums mākslas jomā ir vajadzīgi. Tie bagātina mūs, - Frederiks sajūsmināts sacīja. Jautājums tikai, kādā veidā notiek šī bagātināšana. Viņa sajūsma sakaitināja manī snaudošo mākslas studenti. Misters Bondre saudzīgi saspieda manu delnu. Es viņam pateicībā uzsmaidīju. Pirmo reizi pēc mūsu iepazīšanās es ilgojos pēc kaismīgas, fanātiskas, iznīcinošas runas, kas būtu vērsta pret buržuāzisko dekadenci.

- Tā jau nu gan bija pārāk liela atļaušanās, šī ākstīšanās ar naudu, tev tā neliekas? - es, kā piekrišanu gaidīdama, ieteicos. Biedrs Bondre satrieca mani.

- O, nebūt nē. Es pateicos tev, Katij, par to, ka tu paņēmi mani līdzi. Tas bija īsts sociālistiskais reālisms, vienkārši ģeniāli. Pacilājošs notikums. Es pats diemžēl varēju ziedot tikai desmit mārciņu banknoti, toties tā piecās se-

kundēs jau bija piinlgi pārogļojusies. Kāda patīkama sajūta, patiesi izdevies vakars.

Šajā brīdī gumijvīrietis ar Arniju pie rokas lauza ceļu mūsu virzienā.

- Katij, - Fredriks iesāka, - mākslinieks ļoti labprāt gribētu ar tevi iepazīties. Es drīkstu stādīt priekšā.

Un to viņš arī darīja. No pārējo viesu puses zibsnīja skaudības pilni skatieni. Arnijs, liels un plecīgs kā Arnolds Švarcenegers, uzsmaidīja man, parādīdams vismaz trīsdesmit divus zobus, un izgrūda kaut ko vidēju starp Howdejede un Howdie. Es atturīgi pamāju. Amerikāņi jau tāpat vien spēj mani ļoti ātri sakaitināt, pietiek tikai dzirdēt viņu akcentu, bet amerikānis, kurš ņem un dedzina naudu, spēj mani sakaitināt vēl jo vairāk. Lai mērs būtu pilns, Arnijs apbēra mani ar jautājumiem: - Ko jūs par to domājat? Vai jums patika?

Ak, šie amerikāņi! Ar savu nepārspējamo tiešumu viņi nogriež cilvēkam jebkādu diplomātisku atkāpšanās ceļu. Bet es tomēr mēģināju.

- Nu, ē, man par to nav visai liela sajēga, tāpēc es nevēlētos priekšlaicīgi izteikties.

Jebkurš vidēji izglītots eiropietis šo mājienu ar žoga mietu būtu sapratis, atvadījies un devies bufetes virzienā. Turpretī Jaunās pasaules pilsonis nemaz nedomāja attālināties.

- Es tam nespēju ticēt. Frederiks taču man sacīja, ka jūs vadot kaut kādu galeriju Diseldorfā. Es mīlu Diseldor-fu.

Ak tu debestiņ, par to savu galeriju es jau atkal biju paspējusi piemirst. Tagad man kļuva skaidrs, kāpēc Arnijs gribēja ar mani iepazīties, viņš saoda iespēju uzstāties un

nopelnīt naudu. To nu man nekavējoties vajadzēja atvairīt. - Jā, ē, mana galerija, es domāju, es esmu specializējusies pavisam citā mākslas virzienā un laikmetā. Jūs jau droši vien saprotat. Un pie manis arī nepulcējas šāda maksātspējīga publika.

Cerams, ka tas bija pietiekami skaidri pateikts.

- Citiem vārdiem sakot, jūs uzskatāt to, ko es te daru, par pilnīgu vājprātu, - Arnijs Kīns plati smīnēja, it kā mana sapratne mākslas jomā aprobežotos vienīgi ar spēju vadīt zīda apgleznošanas pulciņu.

- O, tieši otrādi, pilnīgu vājprātu es uzskatu par kaut ko ļoti interesantu, - es indīgi atspēlējos. Arnija smīns kļuva vēl platāks.

- Vācieši, - sarunā iejaucās Frederiks, dažās lietās ir

bezcerīgi oldie - worIdie. • •

Tas nozīmēja to pašu, ko trakoti vecmodīgi. - Viņi ir galīgi atpalikuši no laika. Neko nesaprot no jaunā avangarda, mister Kīn.

Es ievilku elpu, taču neko nesacīju, jo galu galā es gribēju no šī tipa dabūt sev darbu.

Mistera Bondres sejā jau labu brīdi atspoguļojās apjukums. - Tev ir sava galerija, Katij? - viņš man noprasīja.

- Nūjā, pavisam maza, pieticīga, - es pieklusināju balsi gandrīz līdz čukstam, - nekas tāds, kas būtu pa prātam pārsātinātajai buržuāzijas gaumei. Es ar savu mākslu nevēlos pelnīt naudu.

Misters Bondre man atzinīgi paplikšķināja pa plecu.

- Ā, es saprotu, galerija partijas biedriem.

Es drošības pēc neko neteicu, vienīgi mēmi pamāju. Taču misters Bondre pievērsās Frederikam, lai parādītu savu partijas biedri pareizajā gaismā.

- Miss Kafija nekādā gadījumā nav vecmodīga, mister. Tieši otrādi, viņa pieder pie savas zemes jaunajiem, revolucionārajiem spēkiem. Es esmu pārliecināts, ka viņa ar prieku uzņems misteru Ķīnu savā galerijā.

Es izmisumā satvēru savu glāzi vēl ciešāk. Tieši Arnijs bija tas, kurš izglāba situāciju. Viņš mierinoši pacēla roku.

- Mani kungi, mani kungi, nomierinieties! Es esmu pieradis, ka, runājot par manu pirmatnīgo mākslu, nākas sastapties ar zināmu pretestību.

- Ak tā? - es saskaitusies iesaucos. Ko gan šis te šarlatāns, kurš nācis no silikonimplantātu un gēnu tomātu zemes, iedomājas? Pirmatnējā, dabiskā māksla? Man atkal ienāca prātā tā sasodītā Mākslas akadēmija, visi tie uzpūtīgie, pašpārliecinātie un aprobežotie idioti. Arnijs nesatricināmi turpināja slavēt pats sevi. - Tieši šī pretestība man liecina par to, cik svarīga un neaizstājama ir mana māksla.

Nu gan man pietika!

- Kam neaizstājama un svarīga? Man gan rodas tādas aizdomas, ka tikai un vienīgi jums pašam. Cik tad jūs vidēji nopelnāt no šādas dedzināšanas?

Es laikam biju trāpījusi desmitniekā. Un kā vēl! Ne-obarbars pievirzījās man cieši klāt un starodams izdvesa: - A damn lot.

- Un jums nemaz nav kauna? - es zināmā mērā sašutusi iesaucos.

- Not a bit, - viņš iečukstēja manā kreisajā ausī, - un arī jūs neizskatāties pēc tādas, kura kautrētos par to, ka viņai ir nauda. Nauda padara cilvēku seksīgu, jums tā nešķiet? - viņš ironiski raudzījās manī. Viņa zilās acis mirdzēja kā Jaungada raķetes. Sasodīts, šis tips nudien bija seksīgs! Un vismaz tikpat iedomīgs kā Hanss Ingo.

- No tāda veida seksa, kādu jūs piedāvājat, es gan labprāt atteiktos, - man izspruka, un es jutu, ka sejā ielīst sārtums.

Arnijs atgāza galvu un pilnā kaklā iesmējās. Man nepatīk, ka mani izsmej, un vēl jo vairāk, ja kāds to dara ar tik atplestu muti. Tādēļ es izšķīros par mazu teātri, žigli sagrābu mākslinieku aiz jostas un iztukšoju savo trešo “Ca-rib” glāzi viņa tabakas maisiņa virzienā, lai to nedaudz atvēsinātu. Tās bija manas galīgās atvadas no tā sauktās mākslas un visiem Hansa Ingo līdziniekiem. Skaistais atlēts iesmējās vēl skaļāk, pašāva uz augšu abas rokas un aplika tās man ap kaklu. Pārējie galerijas apmeklētāji, šķiet, uzskatīja to par barbariskās mākslas izrādes nākamo cēlienu. Misters Bondre un Frederiks bija pazuduši bufetes virzienā.

- Laidiet mani vaļā! - es šņācu.

- Nenāk ne prātā! Kā jau es teicu, pretestība mani iekārdina.

Un, pirms es paspēju kaut ko bilst, noskūpstīja mani tieši uz lūpām.

* Tas bija pats tīrākais skūpsts, kādu man jelkad nācies saņemt. Tas garšoja pēc atsvaidzinošas zobu pastas un cepamā pulvera. Skūpsts kā apdullināšanas līdzeklis Es sagrīļojos. Tas bija no skābekļa trūkuma, man tā šķita. Arnijs vienā rāvienā satvēra mani savās rokās un nesa uz tērauda durvju pusi. Patiešām barbariski. Me Tarzan,. you Jane? Misters Bondre man zagšus pamāja un izskatījās aplaimots. Frederiks, muzeja fondu glabātājs, gan neizskatījās tik aplaimots un ķērcošā balsī atgādināja par tikšanos un lenču, kas bija sarunāts nākamajā dienā. Manā galvā uz īsu brīdi ieplaiksnījās doma, vai tik Arnijs nav tas mafi ap-

solītais maharadža, jo notiekošais ļoti atgādināja bēgšanu no Seraja. Tomēr nē, tas taču nebija iespējams.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Sēžot sudrabaini pelēka bentlija aizmugurējā sēdeklī, Arnijs joprojām turēja mani savās skavās. Visu laiku, kamēr automašīna nedzirdami slīdēja pa Londonas ielām, viņa mēle rūpīgi pārmeklēja manu krūšu spraudziņu. Es ļoti cerēju, ka zaļā krāsā ietonētais Arnijs neatstās tur krāsainus nospiedumus un ka viņa šoferis ir diskrēts anglis. Arnijs ar pieredzējušam mīlniekam raksturīgām iemaņām bija ticis jau līdz manas labās krūts galiņam, kad limuzīns pēkšņi nobremzēja un viesnīcas “Ritz” pāžs atrāva vaļā durvis.

Pieklājīgi mādams ar galvu un neatraudams skatienu no smaida Arnija sejā, viņš sveicināja mākslinieku un nepievērsa pilnīgi nekādu uzmanību melnajam augumam tā rokās. Tad viņš pavadīja mūs uz greznās ēkas blakus ieeju, kas atradās Grīnparka pusē, apstājās pie lifta, piespieda pogu - Arnija rokas galu galā bija aizņemtas - un novēlēja “very pleasant evening, Sii**. No vienas puses, mani nedaudz aizvainoja personāla attieksme pret mani kā pret tukšu gaisu, no otras puses - atbrīvojoties no krūštura, manī ielija brīnišķīgs pirmspiedzīvojuma prieks. Galu galā ne jau katru nakti tevi nolaupa Tarzāns, un, kad Arnija roka saspieda manu augšstilbu, manā kājstarpē sāka pulsēt asinis.

Lifts apstājās tieši pie Arnija istabas. Joprojām šūpodamās viņa rokās, es cauri tumšajai viesistabai nonācu gu-

ļamistabā, kas plašuma ziņā neatpalika no spēļu zāles. Smagi samta aizkari diemžēl aizsedza skatu uz Pikadiliju. Es jau sen biju dedzīgi vēlējusies pavadīt nakti viesnīcā “Ritz”, kur savulaik Džoana Kolinsa bija dzērusi tēju un vecais “Rolling Stone” seniors Bils Vaimens pavedis mazgadīgo Mendiju Smitu. Lai kā arī nebūtu, izskatījās, ka ari mans mīlnieks šajā jomā nebija nekāds iesācējs.

Piespiedis lūpas manai labajai krūtij, Arnijs ieslidināja mani mīkstā, karaliskā gultā gluži kā tādās dūnās, ar veikliem pirkstiem atrāva vaļā mazās melnās vakarkleitas rāvējslēdzi, noslidināja zemē manas zīda zeķes, turklāt viņa pirksti veikli atrada ceļu arī pie manām franču biksītēm. Kamēr Arnijs izlīda no sava smokinga, mana mēle atdūrās pret viņa gludajiem, ar “Blendax” nopulētajiem zobiem un, metot astotniekus, aizlavījās vai līdz pašai rīklei. Mani pirksti meklēdami taustījās zemāk, tie bija jau gandrīz pie kārotā mērķa, kad Arnijs ar dzelžainu tvērienu sagrāba manu locītavu. - Wait, honey.

Gaidīt? Kāpēc? Ja Arnija augums solīt solīja drudžaina prieka pilnu apmierinājumu, kāpēc tad žigli un kaislīgi neremdēt pirmo izsalkumu? Arnijs ļāva man izslīdēt no viņa skaujām. Pēkšņi es jutos neizsakāmi vientuļa. Viņš nedrīkstēja palaist mani vaļā. Ja jau mēs bijām nolēmuši grimt reibonī, tad tas bija jādara no sirds. Lai kā arī nebūtu, taču Arnijs uzbudinoši atsperīgā gaitā devās uz van-nasistabas pusi. £s izdzirdu plīkšķam ūdeni dušā. Dievs debesīs, šie amerikāņi patiešām var padarīt cilvēku gluži traku! Pilnai laimei mans sapņu zēns vēl sāka dziedāt “Oh be a uti tu IA nieri ka! ’ ’

Mans uzbudinājums apdzisa kā tūkstošvatu prožektors pēc īssavienojuma. Pēkšņi un pavisam. Es ieslēdzu nakts-

lampiņu un maigajā, dzeltenīgajā gaismā atklāju, ka mana labā krūts izskatās zaļgana un tāda kā appelējusi. Arnijam tagad nāksies krietni vien papūlēties, lai manī atkal pamodinātu apdzēsto kvēli.

Pēc desmit minūtēm viņš bija pabeidzis savas orģijas dušā un kailām pēdām, baltu dvieli ap dabīgo krāsu atguvušajiem, zeltaini brūnajiem gurniem apmetis, ielavījās atpakaļ guļamistabā. Ak, kas tas bija par augumu! Ūdens lāsītes uz stingrajām, stiegrainajām krūtīm, ķermeņa augšdaļa kā zeltains, muskuļots trijstūris, zemāk jauneklīgi, šauri gurni un dievišķīgi izliekta pēcpuse. Okny, Arnij, es esmu ar mieru piedot gan tavu izcelsmi, gan tavu histērisko tīrības māniju!

Viņš apstājās pie gultas malas un sapņainām acīm raudzījās lejup uz mani, manas rokas jau stiepās pēc dvieļa. Savukārt Arnija rokas - pēc lampiņas slēdža. Viņš bija žiglāks nekā es. Tumsā es satvēru pūkaino dvieli, norāvu to nost un taustījos tālāk, meklēdama viņa kaislīgāko ķermeņa daļu. Es meklēju un meklēju, un meklēju, līdz atradu kaut ko, kas, nūjā, kas nebija pat pieminēšanas vērts. Es satriekta pierāvos sēdus un atkal ieslēdzu gaismu. Tik daudz muskuļu un tik maz vīrišķības! Es biju pilnīgi apstulbusi un apjukusi. Arnijs raudzījās manī lielām, skum-' jām suņa acīm un murmināja kaut ko par steroīdiem un anaboliķiem. Pie tam viņš nemitīgi savilka un atslābināja savus rokas muskuļus. Kustības, kuras citā ķermeņa daļā būtu novedušas mani līdz neprātam.

Šis amerikānis mani patiesi, patiesi saniknoja. Klausoties manu vārdu dusmīgo kanonādi, viņš burtiski sabruka. Viņš masēja manu kājas īkšķi un mēģināja glābt situāciju, izsakot man komplimentus. - Tik ļoti mani jau sen ne-

viens nebija uzbudinājis, Honey, manas jūtas es gan nevaru tā īsti izrādīt, bet tās tiešām tādas ir.

Es apjukusi māju ar galvu, un viņš glāstīja manus lielus. - Bet es ļoti labprāt noskatos.

- Ko tad? - es neuzticīgi ievaicājos.

- Nūjā, kā tu apmierini pati sevi.

Es taču nebiju nekāda Madonna!

Līdzjūtības pārņemta, es apliku dvieli ap viņa gurniem un apjautājos, vai daudzus muskuļotus vīriešus piemeklē viņa liktenis. Viņš dedzīgi pamāja un nomurmināja kaut ko līdzīgu vārdiem Doll’s un Arnolds! Es ierosināju aizmirst šo numuru un noskatīties seksu abiem kopā. Arnijs atkorķēja šampanieša pudeli, un mēs kādu brīdi paskatījāmies maksas video kanālu. Kad arī tur redzētais neizraisīja nekādu reakciju, mēs pārslēdzām uz bezmaksas multiplikācijas filmu kanālu un uzjautrinājāmies kopā ar Dzeni Vudiju un vēl vienu pudeli šampanieša. Arnijs stāstīja par savu garlaicīgo dzīvi Kalifornijā, par saviem garlaicīgajiem vecākiem, par savu garlaicīgo vindsērfinga dēli un saviem miljoniem, kuri man gan nelikās tik garlaicīgi kā viņam.

- Mani vecāki apgalvo, ka viņi esot toreiz bijuši kopā ar puķu bērniem Sanfrancisko, bet, kopš es viņus atceros, viņi mūždien rūpējušies tikai par vingrošanas studijas uzplaukumu un visu iespējamo Holivudas zvaigžņu treniņu istabām. Zini, pēc peldbaseiniem nāca masāžas vannas ar ūdens straumēm un tikai tad šīs treniņu telpas. Visām zvaigznēm pēkšņi savajadzējās tieši šādas telpas, pat tādi eksemplāri kā Mīts Loufs vairs nevarēja bez tās iztikt. Es esmu uzaudzis vēdera un kāju muskuļu treneru vidū.

Ja jau tādas tās rotaļas bijušas, tad nav nekāds brīnums,

ka Arnijs uztrenējis sev tādus muskuļus kā sudrabmugu-ras gori lai.

- Bet kādēļ tad tie steroldi? - es gribēju zināt.

Arnijs skumīgi palūkojās manī. - Tu nevari pat iedomāties, ko nozīmē, ja amerikāņi sāk rūpēties par savu veselību. Mēs gribam būt nevainojami, veselāki nekā pārējā pasaules daļa un allaž neievainojami. Amerikā visam jābūt lielākam, lielākam un vēi lielākam.

Mans skatiens zagšus pārslīdēja Arnija varenajam augumam un apstājās pie nožēlojamās, sarukušās ķermeņa daļiņas, viņa lielummānijas upura.

- Es jau vairākkārt esmu pārtraucis lietot steroīdus, -Arnijs paskaidroja, - bet rezultātā mans ķermenis kļuva ļengans un bezveidīgs, manas locītavas sāpēja, un es nevarēju noiet pat vienu metru. Tas bija briesmīgi, bet es izskatos daudz veselīgāks, ja pamazām saindēju savu ķermeni ar šo ķīmiju.

- Un tu kļūsti bagātāks, - es turpināju viņa nelaimju uzskaitījumu, - sadedzinot citu cilvēku naudu. Tu man atgādini Midas ķēniņu.

Arnijs blenza uz mani kā uz tādu automašīnu, jo viņi tur Amerikā pazīst vienīgi veikalus, kuri ir nosaukti šajā vārdā un kuros tirgo automašīnu izpūtējus. Es pastāstīju viņam par īsto ķēniņu, kurš visu, kam vien pieskārās, pārvērta zeltā un beigās nomira badā, jo viņa zelta ķepas pat maizi pārvērta dārgmetālā.

Arnijs aizgrābts pamāja gluži kā četrgadīgs puišelis, kurš pirmo reizi kaut ko izdzirdējis par Pīteru Peņu. - Jā, šajā stāstā kaut kas ir. Katij, tu esi brīnišķīga, iedvesmojoša. •

- By the way, - es beidzot painteresējos, - vai tu pazīsti Bazilu?

Arnijs papurināja galvu, un es atviegloti uzelpoju, vismaz viņš nebija tas man apsolītais pārsteigums, un tas manī iedvesa jaunu sparu. Arnijs atkorķēja vēl vienu šampanieša pudeli, mazliet pabirdināja asaras savā šampanieša glāzē un tad aizmiga.

Tā nu es gulēju un domāju, kāpēc man tā neveicas ar vīriešiem. Hanss Ingo bija neuzticīgs, Bazils - homoseksuālists un Arnijs - nelietojams. Mans izmisums nudien bija patiess. Var būt, ka tiem sieviešu žurnāliem tomēr ir taisnība. Sekss ir izgājis no modes, ja vien ar to nenodarbojas pātagas cirtienu pavadībā, ādas apģērbos vai pa telefonu. Vai arī ar sievietēm, kuras nepārtraukti tiek mainītas. Lai kā arī nebūtu, tomēr savu trešo nakti Londonā es nepavadīju vis Kristīgo meiteņu patversmē, bet gan zaļi zeltainā viesnīcas "Ritz” apartamentā. Greznība tomēr kaut kādā veidā dara cilvēku laimīgu. Es noglāstīju Arnija spurainos matus, viņš sarāvās kamolā kā tāds embrijs, un tad beidzot arī es aizmigu. >

Mans vēders gaudoja kā Bāskervilu suns. Es pamodos un jutos trakoti izsalkusi. Vienā rāvienā es uztrūkos sēdus milzīgajā gultā un ieraudzīju uz mīkstā paklāja zvīļojošu saules staru. Arnijs nekur nebija manāms, vienīgi spraugā starp gultām bija iesprausta servisa pakalpojumu karte. Uz tās Arnijs bija uzskricelējis sirsnīgus sveicienus, savu Ka-lifornijas adresi un “Thank you. Midas ķēniņš”. Manuprāt, sliktas manieres, it sevišķi pēc vienas nakts sakariem, kas patiesībā nemaz nebija notikuši.

Es saskaitusies vācu kopā savu krūšturi, zeķes un diez-

gan smagi cietušo mazo melno vakarkleitu, kad pie durvīm pēkšņi atskanēja klauvējiens. Mana sirds apmeta kūleni. Varbūt Arnija manieres patiesībā nemaz nebija tik sliktas? Cerams, ka par viesnīcas istabu viņš vismaz ir samaksājis. Es apmetu sev apkārt dvieli, atvēru durvis un novēlēju laburītu veselai kaudzei papīra kārbu.

Pašā virspusē es ieraudzīju zeltaini zaļu aploksni. Kad es to atvēru, laukā izkrita divas piecsimt dolāru banknotes un pastkarte, kurai virsū bija uzzīmēts Dzenis Vudijs. Neko teikt, nav slikta alga par tik niecīgu darbu, gandrīz vai ka tajā filmā “Pretty Women”. Kartona kārbās atradās apģērba gabali, no kuriem varēja izveidot pilnīgu dienas garderobes komplektu. Džinsi, rozā angoras pulovers, vilnas zeķubikses, tirkīzkrāsas aitādas jaka, zamšādas zābaciņi, bet sudrabotā kastītē, kura nebija biezāka par parastu sendviču, atradās jauna un neticami plāna mazā melnā vakarkleita. Vai tad uz šādu amerikāni maz ir iespējams dusmoties?

Diemžēl es nebiju pārliecināta, vai maksā par viesnīcas numuru ietilpst arī brokastu cena, turklāt pēc vakar pieredzētās naudas dedzināšanas doma par dolāru izmainīšanu man likās noziegums. Bez tam man piemita netikums naudu, kas izmanīta sīkākās banknotēs, ātri vien iztērēt. Pie Bondrēm neviens necēla telefona klausuli, īss skatiens pulkstenī apstiprināja manas aizdomas. Pulkstenis bija gandrīz divpadsmi. Es nolēmu savu piedzīvojumu virkni tik vienkārši nepārtraukt. Kurš kaut reizi brāzies pa dzīvi ar simt astoņdesmit kilometru lielu ātrumu stundā, tas nevar vis tik vienkārši pārslēgt motoru braukšanai pa biezi apdzīvotu vietu. Nākamais piedzīvojums jau mani gaidīja — lenčs kopā ar gumijvīrieti Fredēriku.

Krūšturī es atradu melno vizītkarti, kas mani tieši pulksten 12.30 ielūdza uz “Greenhouse”, netālu no Teita galerijas. Man bija atlicis tieši tik daudz laika, lai es vēl paspētu uz turieni. Es žigli ietērpos savā jaunajā garderobē un iebāzu vecās drēbes kopā ar vakarkleitu linaudekla maisiņā, kas smalkajiem viesiem par prieku karājās vannasista-bā. Bez tam es paķēru līdzi arī bezmaksas šampūna pudelītes ar zeltītajiem aizbāžņiem un nedaudz vēstuļu papīra. Ja mani vecāki saņemtu vēstuli no viesnīcas “Ritz”, viņi noteikti justos varen pagodināti. Diemžēl peldmētelim ar izšūto viesnīcas emblēmu maisiņā vairs nepietika vietas, jo tās tur bija tikai tik daudz, lai paslēptu peldu dvieli. Man nezin kāpēc likās, ka tas viss ir jau ieskaitīts istabas cenā. Drošības pēc es tomēr braucu lejā ar blakus liftu, lai izvairītos no jautājumiem par manu pagājušās nakts nodarbošanos. Vai tad kāds man būtu tāpat vien izmaksājis šo viesnīcas numuru un piešķīris veselu dāvanu kaudzi ar Dzeņa Vudija pastkarti virsu?

Es iesēdos metro vilcienā, kas pa Viktorijas līnijas-maršrutu brauca Pimliko virzienā, un mani nervi aizvien vairāk nomierinājās. Es nezinu nevienu citu sabiedrisko transportu, kurā es būtu jutusies tik laimīga kā šajā metro. Varbūt tur bija vainojams šis vienreizēji smacīgā pazemes gaisa kokteilis, kas oda pēc sakarsušas gumijas, darvas un tualetes. Atliek tikai vienu reizi to ieelpot, un tas mani jau Sajūsmina. Ja piedevām vēl cauri tuneļu ejām un ventilācijas šahtām dzirdami visvisādas mūzikas spalgie ritmi -no īru folkmūzikas līdz pat Vivaldi -, tad es jūtos absolūti laimīga. īsta lielpilsētas simfonija!

Kā spārnos es uzskrēju augšā pa Pimliko stacijas kāp-

nēm un pametu skatienu uz Temzu, kura vizuļoja zeltainajā ziemas saulē. Teita galerijas priekšā bija apmetušās biroju sekretāres, tērpušās lētos un tumšos minisvārciņos, blakus taukainām, brūnām sendviču turzām mētājās viņu augstpapēžu laiviņas. Tas bija tik raksturīgi angļu sievietēm, viņas izmantoja katru niecīgāko saules stariņu, lai iedegtu, viņas bija novilkušas mēteļus un atrotījušas blūžu piedurknes, kas atsedza viņu bālās rokas. Anglietes ir kā trakas pēc vasaras raibumiem un aveņsārtas ādas. Es biju gatava apzvērēt, ka Haidparkā dažas dzelzs lēdijas jau kvern uz saliekamajiem atpūtas krēsliem.

“Greenhouse” atradās blakus ieliņā aiz Teita galerijas. Tā bija veca oranžērija ar neogotiskām tērauda konstrukcijām, kas atdalīja to no milzīgas pilsētas valdes ēkas, un bija pārbūvēta par divstāvu restorānu, izteikti veģetāru restorānu. Visi galdiņi bija gatavoti no ciedrkoka, milzīgos toveros auga palmas un papardes, kuru laistīšanai noteikti netika izmantotas nekādas ķimikālijas, bet viss atstāja tādu iespaidu, it kā Volts Disnejs būtu pārveidojis Rūdolfa Steinera veselības bībeli komiksa versijā un pēc tam vēl piebūvējis klāt atbilstošu mākslīgo interjeru.

Publika bija ārkārtīgi eleganta un ēdienkarte arī. Tofu suflē ar zirņu biezeni, diedzēti zirņi aveņu mērcē ar eļļu un etiķi un tamlīdzīgas muļķības lika man nožēlot savu ši rīta apņemšanos brokastu dēļ vien neizmainīt savu tūk-stošdolāru banknoti. Brīdī, kad mans kurkstošais vēders ilgojās pēc olām ar šķiņķi un treknām desiņām, pēkšņi parādījās Frederiks un pie mana labā un kreisā vaiga nošmaukstināja pa gaisa skūpstam. Mēs ierindojāmies starp pārējiem apmeklētājiem pie ciedru koka letes, kur, gaidot apkalpošanu, lieliski varēja trenēties pacietības tikuma ap-

gūšanā. Frederiks tik loti interesējās par manu veselību, it kā es nupat būtu atgriezusies no četru nedēļu ilga pārgājiena pa Nepālu.

Jautājums par to, vai es esmu labi izgulējusies, un skatiens, kurš atkal bija pievērsts manām krūtīm, modināja manī aizdomas, ka viņš labprāt vēlētos uzzināt kaut ko vairāk par manu piedzīvojumu ar Arniju. Lai kā arī nebūtu, mana atbilde bija īsti angliska - es nenoteikti pamāju ar galvu. Frederiks izskatījās vīlies un berzēja savas glumās, baltās rokas. Oficiante, kura bija apsējusi sev zaļu dārznieces priekšautu un uzlikusi galvā ripzāģim līdzīgu cepuri, aizveda mūs pie viena no ciedrkoka galdiņiem. Tad viņa iespieda mums rokā milzīgu, pelēkbbrūnu kartona ēdienkarti, no kuras es tūdaļ pat ierāvu skabargu īkšķī. Oficiante - dārzniece aperitīvam ieteica mums sojas un smitsērkšķu kokteili, kas garšoja pēc zāģu skaidām.

Es diemžēl nepiederu pie tām sievietēm, kuru mīļākā lasāmviela ir uzturvielu un kaloriju tabulas uz auzu pārslu paciņām. Ja tā būtu, tad es šajā te “Greenhouse” būtu jutusies kā tāda biete atvaļinājumā. Kokainajā ēdienkartē blakus bezjēdzīgi garajiem zaļbarības ēdienu nosaukumiem bija uzskaitīti arī visi iespējamie atsevišķo sastāvdaļu vitamīni, minerālvielas, augu krāsvielas un balastvielas (pietiekami daudz!). Lai apetīte būtu pavisam sabojāta, turpat blakus dižojās kuņģa un zarnu trakta traucējumu apraksti, kurus izlasot, vajadzēja saprast, ka šī zaļbarības lietošana noteikti nāks par labu. Tas izklausījās tikpat apetītlīgi kā caurejas līdzekļu lietošanas pamācības.

Pretēji saviem ieradumiem, es, neuzdrošinādamās iedziļināties sastāvdaļu aprakstā, izšķīros par salātiem mājas gaumē. Turpretī Frederiks, šķiet, ar lielu baudu ie-

dziļinājās šajā lasāmvielā, viņš jau priekšnojautās šmakstināja lūpas un aplaimoja mani, ieteikdams tādus ēdienus kā, piemēram, kāpostu kacenus biešu buljonā.

- Tur esošās šķiedrvielas līdz pat pamatiem dziedē jebkuras zarnu kaites.

- O, es dodu priekšroku alus raugam.

- Ak tā, tad no turienes tava tīrā sejas āda, ļoti slavējami. Man patīk cilvēki, kas rūpējas par savu veselību.

Vai es maldījos vai arī tas patiešām bija mēģinājums flirtēt? Saņemt komplimentus par savu zarnu traktu - tas vismaz tiešām bija oriģināli.

Frederiks informēja oficianti par savu ārkārtīgi neapetī-tlīgo pasūtījumu, es nomurmināju kaut ko par saviem salātiem mājas gaumē un novirzīju sarunu no mūsu gremošanas traktiem uz Viktorijas un Alberta muzeju. Frederiks knibinājās ap savu cepumu, kas izskatījās kā pagatavots no putnu barībai domātām sēkliņām, un uzmeta man asu makreles acu skatienu. Es iedomājos, cik gan netaisna mēdz būt dzīve - viņš piekopj tik briesmīgi veselīgu dzīvesveidu un tomēr izskatās tik neveselīgs kā appelējusi zivju krokete, savukārt Arnijs mokās un rūdās, un beigās viņa potences atgādina zivju nūjiņu, kas bijusi sasaldēta un pēc tam siltumā atkususi. Katrā gadījumā Frederika potenču pārbaudīšana man nebija ne prātā. Es, goda vārds, protu arī apturēt sevi īstajā brīdī.

- Actunlly, - pa to laiku Frederiks pievērsās darījumu tematam, tātad “patiesībā” Viktorijas un Alberta muzejam pašlaik ir vajadzīgs gids mēbeļu ekspozīcijā, kas izvietota dažādu laikmetu telpās. Es mēģināju paspīdēt ar zināšanām un ar sienas segu, kumožu, krēslu un konsoļu uzskaitījumu atstāt iespaidu uz kāposta kacenu gremojošo Fre-deriku. Es to visu biju biju rūpīgi izstudējusi Viktorijas un Alberta muzejā manu iepriekšējo Londonas apmeklējumu laikā, kad laukā lietus gāza kā ar spaiņiem un man vienkārši nebija kur palikt.

Bez tam šajā muzejā bija ari samērā laba kafejnīca, kurā pasniedz visai pieņemamu tēju ar krējumu, saldus plā-cenīšus, zemeņu marmelādi un biezi saputotu Devonas putukrējumu, turklāt ari kārtīgus sendvičus ar šķiņķi. Atceroties šos labumus, mans vēders iekurkstējās un es negribīgi ar dakšiņu sāku bakstīt asnu ņudzekli, kas man atgādināja izjaukta tranzistora drātis un droši vien tieši tāpat arī garšoja. Frederiks joprojām gremoja savu kāposta ka-cenu, un pagāja labs brīdis, līdz beidzot viņš bija spējīgs pavērt muti un apsveikt mani ar jauno darbu Viktorijas un Alberta muzejā.

- Jūsu rezolūtā savas mākslas gaumes aizstāvēšana vakar vakarā mani patiešām pārliecināja. Ticiet man, tādu angažementu es protu novērtēt. Es tātad varētu teikt, ka pamēģināsim divas nedēļas pastrādāt kopā.

Uz to mēs iedzērām vēl pa vienam smiltsērkšķu kokteilim.

- Kā būtu ar nelielu tikšanos šovakar? - ierosināja Frederiks, nenolaizdams skatienu no manām biodinamiski pārbaudītajām krūtīm.

- Man ir burvīgs kāda Austrālijas pirmatnējā iedzīvotāja oriģinālfoto. Vai jūs pazīstat Didgeridoo?

- Nekad neesmu par viņu dzirdējusi.

Frederika iecietīgais smaids atgādināja man iecietīgo profesoru Higinsu, kurš tikko kā iepazinies ar savu Elī-zu Dūlitlu. - Nē, nē, tas ir tikai termītu izgrauzta koka dobuma nosaukums. Milzīgs koka dobums, no kura pir-

matnējie iedzīvotāji spēj izvilināt burvīgas sfēriskas skaņas.

Man radās pamatots iespaids, ka Frederiks vēlas man demonstrēt ne tikai milzīgu koka cauruli vien. Es nevainīgi pasmaidīju un noraidīju viņa priekšlikumu. - Man steidzīgi jāatgūst nokavētais miegs, citādi mans gremošanas trakts pilnīgi izies no ierindas.

Frederika sejas izteiksme atgādināja zuti, un viņš atbildēja ar tikko jaušamu galvas mājienu. Es nopirku vienu stēku Novotnijam un divus lielos hamburgerus sev, un tad devos pie Bondrēm, izņēmu no savas somas viesnīcas “Ritz” vēstuļu papīru un uzrakstīju saviem vecākiem ārkārtīgi cienīgu vēstuli.

Mīļie vecāki,

es esmu aizgājusi no darba, kas man bija uz “Karalienes Elizabetes”. Miljonāri ir impotenti un pārak uzmācīgi. Tagad esmu mākslas vēstures konsultante tūristu grupām, kas apmeklē Bekingemas pili. Turiet īkšķi, varbūt tikšu uzņemta prinča Čārlza konsultantu padomē. Es tagad apgrozos tikai tādās aprindās. Lūdzu ievērot diskrēciju.

Sirsnībā - jūsu meita.

Lepna par paveikto, es iesaiņoju aploksnē Filtija Džo kompaktdisku, uz kura bija viņa autogrāfs, un adresēju to Sona māsai. Nelielā zīmītē, kas bija domāta pašām Sonam, es aprakstīju savu ciemošanos pie Bazila. Savā vēstulē es vairāk biju pievērsusies viņa ģērbistabas kreisās puses aprakstam, proti, tai istabas daļai, kurā mētājās ādas bikses un dzelkšņotās kakla siksnas, un viņa pagrabam līdzīgo ūķi pārcēlu kaut kur uz Volthemplonu. Es nevēlējos

veltīgi sagraut Šona romantiskos sapņus par dumpinieku Filtiju un beigās vēl pievienoju mīļu sveicienu Nellai.

Atlikušo vakara daļu es mierīgi pavadīju Bondru ģimenes lokā, ja vien vakaru ierakumos starp divām frontēm ģimenes kara laikā var nosaukt par mierīgu. Arnija mākslas izrādes laikā sadedzinātā desmit mārciņu banknote bija izraisījusi karadarbību, un misis Bondre izklaidējās, savas kvēpināmās nūjiņas aizdedzinādama ar vienas mārciņas banknotēm no mistera Bondres krājkasītes, kas bija domāta indiešu - britu draudzības organizācijas “Marksisti ārzemēs” jauncelsmes atbalstīšanai.

Miers un klusums iestājās vienīgi tad, kad pulksten 21.10 ķildošanos pārspēja kāds cits pasaules mēroga notikums. Lēdija Diāna, tātad īstā lēdija Diāna, sniedza “British Broadcasting Company”, tātad BBC televīzijas kanālam, savu pasaulslaveno, ekskluzīvo interviju. Ak tu, nabaga tin-teszivtiņa! Vajadzēja gan tev izvēlēties tieši jāšanas skolotāju un flirtēt ar autotirgotājiem! Intervija bija varena, sirdi plosoša, dziļi aizkustinoša un Entertainment pur. Ak, lai mūžam zem angļu monarhijas kājām guļ sarkanais paklājs!

Mēs patiešām jutāmies dziļi aizgrābtas līdz brīdim, kad misters Bondre muļķīgā kārtā nostājās prinča Čārlza pusē. Lai gan es biju mistera Bondres partijas biedre (ne no brīvas gribas), tomēr es nespēju neaizstāvēt Diānu. Man likās, ka vīrietim, kurš palaiž vējā skaistāko sievieti pasaulē, labākajā gadījumā varēja būt tikpat augsts inteliģences koeficents, cik maizīšu tosterjm. Bez tam es šeit saskatīju paralēles ar savām mīlas raizēm. Vai tad es arī nebiju skaista, bez vainas un dziļi sāpināta?

DIVPADSMITĀ NODALA

. Manis vadītajām ekskursijām pa Viktorijas un Alberta muzeju bija grandiozi panākumi. Galvenokārt to tūristu vidū, kas braukāja apkārt autobusos un bija ieradušies no Arnija dzimtās zemes. Lai gan es amerikāņus ne visai labi ieredzu, viņi tomēr diezgan vientiesīgi tic visam, kas tiek stāstīts par mākslu un kultūru. Lai kā arī nebūtu, viņiem, patika mani nostāsti un anekdotes par karalienes Annas galdiem, pie kuriem es nereti savā fantāzijā nosēdināju blakus gan karaļus, gan kurtizānes. Mana agrās bērnības aizraušanās ar sera Frānsisa Dreika, Viņas Majestātes kalpībā esošā jūras laupītāja, televīzijas dēkām tagad man lieti noderēja.

Man gan šķiet, ka arī lielākajai daļai amerikāņu par savām juceklīgajām zināšanām Eiropas vēsturē - vai tad Šekspīrs nebija karalienes Elizabetes tēvs? - jāpateicas tādiem pašiem televīzijas seriāliem. Vai arī pirātu šova apmeklējumam Orlando Disnejlendā. Tikpat jautras, raibas un balagānam līdzīgas bija arī manas ekskursijas cauri dažādiem mēbeļu stilu laikmetiem, kur viens karalienes pielūdzējs ar cepeša griežamo nazi nodur savu drūmo pretinieku turpat visu galda biedru acu priekšā.

- Tas tumšais plankums galda viņā malā ir sakaltušu asiņu pēdas, ko paaudzēm ilgi neviens tā arī nav spējis notīrīt, - es paskaidroju. - Kopš tā laika karaliskais galds vairāk nekā četrdesmit reižu ir mainījis savu īpašnieku, taču šī mēbele pilnmēness naktīs it kā vēl arvien pārvietojoties pa telpu. Tāpēc mēs drošības pēc pieskrūvējām to ar tērauda skrūvēm pie grīdas.

Vispakārt godbijīga šausmināšanas, ziņkārībā izstiepti

kakli, dučiem acu pāru, kuri ka piekalti nespēj atrauties no tumšajiem plankumiem. Nemaz jau nebija tik vienkārši tos katru ritu atjaunot - un tas tika darīts ar melnās tējas palīdzību -, bet šīs pūles tomēr atmaksājās.

Masīvos smaga ozolkoka drēbju pakaramos es savos nostāstos izmantoju nelaimīgu un godu zaudējušu istabmeitu pakāršanai.

- Milisenta kalpoja par staļļa meitu pie kāda muižas īpašnieka, kurš viņas četrpadsmitajā dzimšanas dienā laupīja tai nevainību. Līdz deviņpadsmitajam dzīves gadam viņa dzemdēja trīs bastardus un sera Vinstona kāzu naktī -viņš apprecēja Salvācija ldotoma mantinieci, lai varētu apvienot divas blakus esošās ganības - ņēma un pakārās. Vitrīnā pa labi - lūdzu, uzmanīgi, neliecieties pāri nožogojuma auklai - jūs redzat no kaņepju šķiedrām pītu rokassprādzi. Šīs šķiedras ir ņemtas no virves, ar kuru nelaimīgā Milisenta laupīja sev dzīvību. Sers Vinstons nēsāja rokassprādzi līdz pat mūža galam un kopš nelaimīgās kāzu nakts vairs ne reizes negulēja ar savu sievu.

Patiesībā šīs šķiedras bija ņemtas no džutas maisa, kas piederēja Frederikam, taču vēlamais iespaids tika panākts. Visapkārt svētsvinīgs klusums, apspiestas nopūtas.

Šī bija izteikti romantiska ekspozīcijas nodaļa, domāta pavecām lēdijām no Masačūsetsas. Daudz mežonīgāki notikumi risinājās manās lielajās gultās ar baldahīniem. Viena bija no septiņpadsmitā gadsimta - “šeit Henrijs VIII atņēma nevainību Annai Boleinai” -, bet pārējās divas no astoņpadsmitā un deviņpadsmitā gadsimta. Tajās lēdijas piekopa izvirtības ar zirgu puišiem un pēc tam tika iemūrētas torņa sienās, lordi savas allaž gribošās metreses pārmācīja ar jājampātagām, feodālie kungi izmantoja savas

pirmās nakts tiesības, dižciltīgi Viktorijas laikmeta augstmaņi pārkāpa laulību, trijatā izklaidējoties pa milzīgām tropu koka gultām, kas aizsegtas ar purpursarkaniem damasta aizkariem.

Seksa jomā ASV pilsoņi bija gatavi sagaidīt no saviem angļu senčiem jebkuru perversiju. Es nolēmu vietiu telpu veltīt homoseksuālajai mīlai, un amerikāņiem tika piedāvāts vesels romāns par gultu ar kožu saēstiem priekškariem, par kuru tik vien bija zināms, ka tā piederējusi kaut kādam angļu tējas lieltirgotājam Makoulzijam. Taču es zināju stāstīt, ka viņš jaunos zēnus, kuri caurām dienām pa četrpadsmit stundām bija vergojuši viņa spīķeros, naktīs spiedis darīt nedabiskus aktus, kuru izpildīšanai bija vajadzīgi vaļu tauki un dresētu buldogu klātbūtne. Es ikreiz it kā garāmejot ieminējos kaut ko par “grieķu mīlu”, un amerikāņi tikai viszinoši māja ar galvu, vienlaicīgi apbrīnodami manu visaptverošo izglītību un manu diskrēto, gandrīz vai puritānisko izteiksmes veidu.

Lai nevienam nerastos nepareizs priekšstats par manu stāstu nopietnību, darba laikā es valkāju savu smilškrāsas Armani kostīmu, matu stīpu un “Boots” brilles stūrainā ietvarā. Matus es saviju ciešā mezglā. Likās, ka mans guvernantes izskats stipri vien palielina gan dzeramnaudu, gan vēlmi dzirdēt kaut ko vairāk par aizliegto augli. Var jau būt, ka par manu tūristu devīgumu jāpateicas arī mazajai, pelēkajai papes kārbiņai, kas atradās uz galda ekspozīcijas beigās un uz kuras bija rakstīts “donutions for my further studies”, tātad lūgums pēc labdarīgām veltēm manu studiju turpināšanai.

Vienīgā nelaime, ka manās ekskursijās reizēm piedalījās arī Frederiks, un tad tūristu grupiņas pēc lietišķa un

patiesībai atbilstoša interjera apraksta - “pievērsiet uzmanību mākslinieciskajām inkrustācijām Doniceti stilā” -pārvērtās žāvājošos un ņerkstošu teksasiešu baros, kuriem pēkšņi steidzīgi radās vajadzība pēc alus.Viņu sievas šādu nopietnu ekskursiju laikā izrādīja vienīgi interesi par kaut kādu apzeltītu kamīna pulksteņu un Vedžvudas porcelāna tasīšu cenām, bet, kad es paskaidroju, ka izliktie priekšmeti nav domāti pārdošanai, jutās ārkārtīgi vīlušās.

- Bet es jums varu nosaukt savas kredītkartes numuru.

- Jauki, madam, bet diemžēl tas neko nedos.

- Oh really ?

- Really.

Vēlākais pēc ceturtās sienas segas aplūkošanas - “tajā redzami dižciltīgi lauku džentlmeņi lapsu medībās” - grupa izjuka pavisam. Muzeja uzraugiem bija darba pilnas rokas, lai aizdabūtu teksasiešus prom no aplūkošanai izliktajiem krēsliem, bet sieviešu kārtas apmeklētājas atturētu no suvenīru līdzņemšanas. Vienīgi Frederiks, ieinteresētu skatienu manam krūšu izgriezumam piekalis, turpināja manī klausīties un laiski gremot. Droši vien viņš atkal košļāja kāpostu kacenus.

Es pildīju savus pienākumus jau ceturto dienu, un man bija iemesls justies apmierinātai. Bet nepacietība tomēr ir mans otrs vārds. Es nedaudz ilgojos pēc manas pirmās Londonas nedēļas intensitātes un straujuma.

No grūtsirdības, kas auga aizvien lielāka, mani izrāva Šona vēstule, kurā viņš pateicās par Bazila kompaktdisku. Viņa vienkāršais jautājums “Kā tev pa šo laiku ir klājies?” prasīja atbildes vēstuli un īsu kopsavilkumu.

Kā man ir klājies?

Labi? Nē, godīgi sakot, daudz labāk. Es pat sacītu - pa-

sakaini. Tas būtu īstais vārds. Galu galā par spīti manām mīlas raizēm, naudas trūkumam un diezgan sērīgajam sākumam Ostendē, man ir izdevies pārvērst manu dzīvi spilgtā, savērptā, romantiskā trillerī. Laimīgā Katija bija virpuļojusi pa pasauli kā vēja nesta lapa un visur atradusi saudzīgu patvērumu. Es biju iepazinusi virkni visai ērmīgu angļu - lielākā daļa no viņiem bija apbrīnojami laipni un izpalīdzīgi -, apburošu indiešu laulāto pāri, dučiem tipisku amerikāņu, bet jo īpaši - jauno amerikāni, kuru sauca Arnijs. Man bija darbs un brīnumjauks, neticami apburošs draugs - mākslinieks Bazils. Bet pilnīgai laimei tomēr vēl kaut kā pietrūka. Trūka satraucošā, dramatiskā darbības sarežģījuma, kurā katra kārtīga romāna varone nedomādama metas iekšā, jo tur'meklējama .viņas īstā misija. Man vēl atlika cerēt uz apsolīto darbu kādā pilī. Modernām sievietēm galu galā ir tiesības sapņot par modernām pasakām.

Es katru dienu gaidīju Bazila zvanu, taču telefons kā bija, tā palika kluss un mēms.

Tātad atlika vienīgi gaidīt un dzert tēju viesnīcā “Ritz”.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Viesnīcā “Ritz” mani atkal apņēma tā greznības gaisotne, pie kuras pierod tik sasodīti ātri. Bazils, lēdija Diāna un es dzērām, nē, malkojām tēju no trauslām porcelāna tasēm un ļāvām viesmīļiem, kuri bija ietērpušies operešu varoņu cienīgās uniformās, apgādāt mūs ar sendvičiem un tējas kūciņām, kas atradās uz servējamajiem galdiņiem. Grupiņa kājās stāvošu vijolnieku izvilināja no saviem instrumentiem ampīra laikmeta sentimentālās dziesmiņas un reizumis uzdrošinājās ķerties arī pie tādiem mūzikas sacerējumiem kā “Women in Red”.

Ampīra laikmeta nostaļģijas ieaijāta, es atviegloti atlaidos polsterētajā samta krēslā un svētlaimīgi pasmaidīju.

- Jauki, Katij, ka tev te patīk, bet droši vien ne jau nu tādēļ tu esi šeit atnākusi. Es to redzu pēc tava degungala. Tu beidzot gribi saņemt tādu uzdevumu, kas atbilstu tavai fantāzijai un enerģijai.

Es uzlēcu augšā tik strauji kā rotaļu velniņš uz atsperēm. - Sir, yes, Sir, - es rejošā balsī atdarināju virsnieku skolas kadetu, - esmu gatava saņemt pavēli.

Bet Bazilam, protams, vajadzēja uzkurināt manu nepacietību un nolasīt man lekciju. - Darling, tavā gandrīz vai nepieklājīgajā darbotiesdziņā caur un cauri izpaužas tava angliskā daba. Tvīda kostīmi un slēgtas kurpes, - viņš sprediķoja. - Man pašam viss, kas nav izcils, nē, viss, kas nekalpo manam priekam un manam izskatam, šķiet diezgan pretīgs. Es nenoliedzu, ka arī tevī mīt šāda zināma stīga, bet tomēr...

Viņš baroja Diānu ar putukrējuma eklēru. Bazila mīļākais rotaļu biedrs tīksmīgi nolaizīja savas lūpas un viņa pirkstus. Šodien Diānai mugurā bija īsts samta sapnis, viduklī pievilkts zaļš kostīms ar zelta nošuvēm.

- Liecies mierā, Bazil, nemuldi niekus. Patlaban man nav ne mazākās vēlēšanās klausīties lekcijas par hedonismu un dzīves apnikumu. Pasaki labāk, kas man jādara. Viktorijas un Alberta muzejs nebūt nav peļams, taču no briesmīgās garlaicības man jau sāk rādīties vīzijas - vienā no milzu gultām ar baldahīnu es redzu sevi un Frederiku iegrimušus maigās mīlas rotaļās ar kāposta kacenu.

Bazils uzspēlēti noskurinājās. - Darling, - viņš klīrīgā tonī iesāka. Es, lūkodamās pāri tējas tasītes malai, raidīju viņam brīdinošu skatienu. Viņš izvilka citrondzeltenu cigareti. Lēdija Diāna pasniedza uguni un uzlūkoja viņu mīlas pilnām acīm - no kreisās puses uz labo, no lejas uz augšu. Ļoti talantīgi. Bazils uzspieda viņam uz delnas vieglu skūpstu.

- Nu, šauj vienreiz vaļā par apsolīto darbu, - es visai rupji iejaucos vidū, - es beidzot gribu kaut ko darīt.

- Es nudien nesaprotu tavu satraukumu, - Bazils centās saglabāt pēdējās uzpūtīgās cienības paliekas, - bet lai nu tā būtu. Šķiet, ka sievietes, kamēr vēl nav apprecējušās un stāvoklī, allaž tiecas pēc augstākiem uzdevumiem.

Es paliecos uz priekšu un sāku draudīgi rotaļāties ar nazi.

- Es domāju, ka īpaši mūsu, angļu, vēsture, - Bazils nesatricināmi turpināja, - ir pilna ar drošsirdīgām, taču ne vairs pirmā svaiguma jaunavām, kuras burā lejup pa Nīlu vai arī kļūst par misionārēm pie Bangaloras pagāniem, tā ir pilna ar rūpju nomāktām pētniecēm, kuras glauda sud-rabmuguras gorillas vai šķērso Sahāru. Vienas pašas, nekrāsojušās, aizplīvurotām sejām kamieļu mugurās. Un kur tad vēl šī nelaimīgā misis Penkhērsta un viņas sufražistes, kuras Askotā, mans Dievs, Askotā metās zem sacīkšu zirgu kājām. Savādas angļu lēdijas, kurām nebija ne mazākās sajēgas nedz par piemērotu apģērbu, nedz par pareizu laika izvēli.

- Bazil, tu nožēlojamais snobs!

Bazils laimīgi pasmīnēja, viņš lepojās, ja izdevās piesaistīt uzmanību vienalga kā - vai kā smagā metāla mūziķim vai kā uzpūtīgam, šovinistiskam anglim. Jau nākamajā mirklī viņš atkal bija mans rūpīgais, mīļais, vērienīgais Bazils, kurš nekad neatstāj draugus nelaimē. - Oki\y. Ka-tij, teiksim, kā ir - tev vajadzīga stingra zeme zem kājām. Stingra angļu lauku zeme. Man te bija viena ideja, es jau to pieminēju, viena brīnišķīga ideja.

- Lauku zeme? - es vīlusies pārprasīju.

- Nedomā uzreiz par aramzemi un lopu audzēšanu, bqt gan par dižciltīgu ārpilsētas māju.

Tas mani uzreiz nomierināja. Man acu priekšā uzpeldēja angļu muižu un plašu parku vīzijas. Vilinošas, romantiskas vīzijas. Es laimīgi pasmaidīju.

- Tā ir labi, - sacīja mans galda biedrs, - tātad klausies. Lords Persivāls (tas jau skanēja labi) beidzot ir atgriezies no tās varžu zemes (ar to viņš domāja Franciju). Viņa meklējumi, paldies Dievam, bijuši bez panākumiem, un līdz ar to spēlē iesaisties tu. Tev piemīt šī uzdevuma veikšanai nepieciešamā bezbailība.

- Vai tas būs kaujas uzdevums, vai?

- Nu, nu. Lai gan jums, vāciešiem, piemīt nenoliedzams talants iesaistīties bezcerīgās kaujās, es to tā tomēr nesauktu. Tas būs pakalpojums britu impērijai.

- Vai tam ir kāds sakars ar iepriekšminēto maharadžu?

Bazils pasmīnēja. - Tā, mana mīļā, bija tava ideja. Šajā

stāstā nebūs nekāds maharadža, bet gan kāds tikpat cienīgs aizstājējs. Rēķinies ar izteikti anglisku vīrieti. Tādu, kuram diemžēl ir visai maza izpratne par viegli nopelnītu naudu. Viņš patlaban ir nokļuvis ārkārtīgi nepatīkamā situācijā, un viņam tik ātri, cik vien iespējams, ir nepieciešamas vismaz simttūkstoš mārciņas.

Un to viņš saka man!

- Bazil, man pašai ir rikai pāris grašu pie dvēseles, kā tad lai es vēl palīdzu nabadzībā ieslīgušam anglim tikt laukā no ķezas? Es viņam pat nevarētu izmaksāt vienu šādu tējas dzeršanu.

Bazils vēcinājās ar rokām. - O, tas nebūt nav vajadzīgs. Es pilnībā paļaujos uz tavu talantu un uz tavu lielisko izskatu. Viņš pats, starp citu, ir pieticīgs, nepretenciozs un viegli kopjams. Zināmā mērā arī viņš man asociējas ar tvīda uzvalkiem un slēgtām kurpēm.

-Tu mani laikam grasies padarīt pavisam rāmu, Bazil. Vai tev vienmēr jārunā mīklās?

- Bet, protams, mana mīļā, citādi tas viss liktos šausmīgi garlaicīgi. Un to taču mēs abi nevēlamies - ne es, ne tu, vai ne?

Vairāk neko no viņa nebija iespējams izdibināt. Vienīgi, atvadoties viesnīcas priekšā un dodoties prom, viņš man pieteica: - Gaidi lordu Pērsi vālu, viņš tevi drīzumā sameklēs.

- Kur tad? Un kā viņš mani pazīs?

- Viņš pazīs tevi, darling. To es tev apsolu.

Eskvairs ierāpās piebraukušajā taksometrā, kura aizmugurējā sēdeklī lēdija Diāna ar pāris skūpstiem noskaņoja viņu uz cosy evening at home.

- Viņš, starp citu, tevi jau pazīst, - melnajam kebam attālinoties, iesaucās Bazils.

- No taviem stāstiem, vai? - es neuzticīgi nosaucu viņam pakaļ un iedomājos par savu līdzdalību komunistiskajā studentu apvienībā un savu galeriju Diseldorfā.

Nākamajās dienās es veltīgi pūlējos iedomāties nabadzībā grimušā Persivāla tēlu. Varbūt viņš bija jautrs, dzīvespriecīgs, bet nekam nederīgs sārtvaidzis lauku džentlmenis, kurš ar plašu vērienu izputinājis savu īpašumu? Es taču nespēju tādam palīdzēt. Kā gan es kādam citam varētu iemācīt taupīt? Bet varbūt man nāksies - un vēl jo slfk-tāk - ar savām rokām sūri grūti strādājot, papildināt viņa ienākumus? Nē, tik zemisks Bazils tomēr nevarēja būt. Arī vīziju par saīgušu, trīcošu vecu kaulukambari, kuram man vajadzētu saldināt dzīves novakari, es izmetu no galvas. Bazila paziņu vidū nebija trīcošu un saīgušu vecu kaulu kambaru.

Taču vismaz viens labums no manas sapņošanas gaišā dienas laikā tomēr bija. Es gandrīz nemaz nedomāju par Hansu Ingo. Patiešām gandrīz nemaz. Tikpat kā nemaz.

It sevišķi par mūsu pēdējiem vārdiem, kurus mēs pārmijām tad, kad viņš vispirms savu blondo paziņu iesūtīja vannasistabā un pēc tam izlikās, ka tā viņam neko nenozīmē.

- Tāpat kā tavi sāņus skatieni, tā tu domā?

Man iešāvās prātā neskaitāmie sāņus skatieni, kurus viņš bija metis pat manā klātbūtnē.

- Tieši tā.

Tas varēja daudz ko nozīmēt, it īpaši to, ka Hansa Ingo skatienus no gultas šķīra tikai dažus centimetrus liels attālums.

- Es tevi jau brīdināju, - es teicu. - Ar rokām aiztikt aizliegts. Tu man to apsolīji.

- Nu, neesi taču tāda. Tas taču ir tikai tāds sīkums, -Hanss Ingo mēģināja iestāstīt.

Šis sīkums, kas atradās vannasistabā, aizgrieza dušas krānu un labpatikā spiedza. Acīmredzot nemazgājās šajā dušā pirmo reizi.

Beidzot Hanss Ingo izrādīja pirmās neveikla apjukuma pazīmes. - Tu taču nedomā, ka man tā tur, - viņš norādīja ar īkšķi spiedzienu virzienā, - kaut ko vispār nozīmē.

- Toties man tas gan kaut ko nozīmē, - es atcirtu.

Hanss Ingo aizsargādamies pacēla rokas, it kā vērstu

pret viņu ieroča stobru, lai gan tā bija tikai naktslampiņa, kuru es kopā ar visu vadu atrāvu no sienas.

- Mīļā, tas vienkārši man tā uznāca. Un tevis nebija šeit.

-Tev vajadzēja man tikai piezvanīt.

- Es, es vienkārši biju mazliet pārstrādājies.

- Tik pārstrādājies, ka aizmirsi manu telefona numuru?

- Katij, lūdzu, nomierinies! Tam ar mums nav nekāda sakara. Tas nebija nekas vairāk kā vien nervoza izlādēšanās.

- Ak tā? - es pārjautāju savā visbīstamākajā balss tonī. — Tad šī man arī būs tikai nervoza izlādēšanās.

Nākamajā mirklī sašķīda druskās viens no brīnumskaistajiem franču stila logiem un naktslampiņa izlidoja līdzi.

- Vai jūs strīdaties? - no vannasistabas durvju otras puses atskanēja izteikti blonda balss.

- Nē, es tikai šo to pielaboju, — es atkliedzu.

- Katij, tagad tu pārspīlē, - Hanss Ingo mēģināja būt stingrs. - Tā vienkārši neviens neņem un neizdemolē citu cilvēku dzīvokļus.

- Tā vienkārši neviens neņem un neizdemolē arī citu cilvēku sirdis! - es atkliedzu un manīju, ka mana balss sāk drebēt. Es pagriezos.

- Kur tu gribi iet, Katij?

Es ari to nezināju.

- Katij, paliec taču šeit! Esi prātīga!

- Liec mani mierā! - es ieelsojos.

- Bet Katij, - Hanss Ingo pieklusināja balsi, - es taču mīlu vienīgi tevi. Mēs taču brīnišķīgi saprotamies, un tādu kā mani tu tik drīz vis neatradīsi. Atceries Venēciju un Parīzi!

Taču es domāju vienīgi par to sīkumu, kas atradās van-nasistabā, par manām pamestajām mākslas studijām, par manu pārtērēto kontu bankā un beidzot sapratu, kurp gribēju iet. Pavisam vienkārši - prom. Tālu prom. Un pēc tam es to arī izdarīju. Tikai viens vienīgs teikums šad tad nejauši iedūrās manī kā hroniskas vēdergraizes - tādu kā mani tu tik drīz vis neatradīsi.

Es piekritu. Es vēl nebiju īsti droša par to, vai Hansa Ingo sāņsolis bija laimes vai tomēr nelaimes gadījums.

Ja es nebūtu Hansu Ingo pieķērusi, tad droši vien vēl tagad gulētu viņa gultā un aiz loga rāmi plūstu Rūra. Es domāju, vai tad ir vēl kāds, kurš tic mūžīgai mīlestībai un uzticībai? Es vairs neticu. Un kurš tad bija tas, kas nevainojamas idilles uzskatīja par nāvīgi garlaicīgām un melīgām? Es. Un kurš, lūdzu, pēc pirmās ār Hansu Ingo pavadītās nakts sacīja šos brīnišķos vārdus “bagāti vīrieši skūpstās labākv? Tā atkal biju es. Bet ir reizes, kad es patiešām spēju būt arī reāliste. Šad un tad, kad tas nav novēršams. Taču pašlaik es taisnā ceļā stūrēju uz citu pusi -pamazām kļuvu par bezcerīgu romantiķi. Kāda pilnīgā nabadzībā grimuša lorda gaidās. Laiks uzrakstīt vēstuli maniem vecākiem.

Mani mīļie,

man jau atkal ir jauns vilinošs piedāvājums. Lords Per-sivāls, mana angļu padomdevēja eskvaira Bazila paziņa, meklē privātsekretāri savam lauku īpašumam. Diemžēl tas nav princis Čārlzs, bet es esmu labās cerībās (to es nosvītroju), bet es ceru, ka drīzumā tikšu stādīta priekšā galmam.

Mīlestībā un steigā - Jūsu meita. .

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Bija pienācis decembris, un Londona parādīja sevi no pelēkās un aukstās puses. Jau pulksten trijos pēcpusdienā pāri ielām pletās miglaina krēsla, avīžu pārdevēji pie metro stacijām spēcināja sevi ar kūpošu groku. “Harrod’s” veikalu skatlogi tika izgreznoti ar māksliniecisku ubagu tēliem uz piesnigušas pilsētas fona 1900. gada stilā, savukārt istie ubagi nakšņoja metrostaciju šahtās uz polietilēna maisiem. Gājējiem pilēja lietussargi un deguni. Viktorijas un Alberta muzeja ieeja tika izgreznota ar Viktorijas laika Ziemassvētku oblātām, kas bija iekārtas milzīgā sudrabeglē, un muzeja suvenīru veikaliņā nebeidzamā straumē plūstošajiem amerikāņu tūristiem dučiem vien tika pārdots tradicionālais plūmju pudiņš, kas bija iesaiņots koka kārbiņās.

Ziemas sezonā ekskursijas pa muzeju notika arī vakarā pēc pulksten deviņpadsmitiem. Tā bija vakara maiņa, kuru Frederiks man labprāt uzticēja cerībā, ka pēc darba varēs iemest vienu vai otru skatienu manā krūšu izgriezumā. Viņš mēģināja ar biodinamiska punša palīdzību ievilināt

mani savos apartamentos un cieta neveiksmi. Mans decembra noskaņojums bija neizsakāmi slikts, jo jau veselu nedēļu es veltīgi gaidīju lordu Pērsi vālu un arī Bazils nekur nebija atrodams. “Fuct. Forsē” acīmredzot bija devies Ziemassvētku koncertturnejā uz attālākajām Hebrīdu salām. Tā vismaz apgalvoja Bazila tālruņa automātiskais atbildētājs.

Mani stāsti par Viktorijas un Alberta muzeja mēbelēm pamazām pārklājās ar putekļiem. Atriebdamies par to, ka viņa tuvošanās mēģinājumi cietuši sakāvi, Frederiks uzkrāva man vēl vairāk vakara maiņu. Bez tam pēcpusdienās man nācās vilkt cauri īpašam izklaides šovam “Britu vēstures interesantākie momenti” ņerkstošu bērnu ordas. Stulbas vaska figūras ar elektroniski vadāmām rokām attēloja kaujas, soda izpildīšanas un karaļu kronēšanas. Tur nebija ne mazākās nepieciešamības pēc manas fantāzijas, toties pēc manām rokām gan, ar kurām es biju spiesta raut prom bērnus no kaujas lauka. Es stingri apņēmos nekad mūžā vairs neturēt rokā nevienu bērnu. Visiem pedagoģiskajiem pūliņiem arī tomēr ir savas dabiskās robežas.

- Bet citādi tev taču nav nekā daudz ko darīt, - Frederiks nesatricināmi paskaidroja pēkšņo darba apjoma pieaugumu. - Tas tev palīdzēs tikt galā ar taviem bēdīgajiem, vientuļajiem vakariem.

Kāda pretīga gaļas muša! Vai tiešām dārzeņu ēšana padara cilvēku tik indīgu? Tā nu es sēdēju Viktorijas un Alberta muzejā starp savām noputējušajām karalienes Annas un sazin vēl kādām mēbelēm un pamazām sāku skaitīt ķirmju izgrauztos caurumus, dalīt tos ar divi un sareizināt ar gultas aizkaru riņķīšu summu.

Es jau sen, gaidot savu pēdējo tūristu grupu, kam bija

paredzēta ekskursija no pulksten divdesmitiem līdz divdesmit vieniem, biju atsvaidzinājusi galdus ar tējas asinīm, kad beidzot, košļājamo gumiju gremojot un lietussargus purinot, ieradās pietektā tūristu banda. Ekskursanti izlobījās laukā no lietusmēteļiem, uz kuriem rēgojās miki-peles un “Budweiser” reklāmas, nodeva garderobē “Har-rod’s” veikalos iegādāto Ziemassvētku turzu kalnus un izskatījās ļoti nervozi.

Es savilku stingru sejas izteiksmi un jau pašā sākumā savācu izmirkušās ieejas biļetes, kas bija paredzētas vakara ekskursijai cauri Britānijas vēsturei un greznībai.

Man iekrita acīs nopakaļ palikušais apmeklētājs, jo viņam nebija nedz lietusmēteļa, nedz lietussarga, toties viņš izvīstījās laukā no veca gumijas mēteļa, kurš, šķiet, bija saglabājies no Pirmā pasaules kara priekšvakara vai arī šūts pēc kādas tikpat aizvēsturiskas piegrieztnes. Mīļais Dievs, tikai neuzsūti man šovakar nevienu angli, es lūdzos. Jo tādā gadījumā man nāktos pārmesties uz nopietno ekskursijas vadīšanas stilu un paciest veselu ordu galīgi nervozu amīšu. Es nežēlīgām acīm ieurbos pēdējā apmeklētājā, kurš tuvojās uzsvērti lēnām un nopētīja mani kā tādu mēbeles gabalu. Vispirms es pamanīju augstprātīgo izteiksmi un tikai pēc tam ievēroju visu seju kopumā. Paldies Dievam, itālietis. Es atviegloti uzelpoju.

Šaurajā sejā jautās tas īpatnējais olīvkrāsas tonis, kāds piemīt tikai ziemeļitāliešiem, tad vēl gaiši pelēkās acis, šaurais deguns, kas atgādināja Rafaela eņģeļus, un visai jutekliska mute. Nebija nekādu šaubu, šis vīrietis patiešām bija ļoti glīts. Tas bija tāds skaistums, kuru ieraugot, mana sirds sāk drebēt un tad ieslēdz sarkano brīdinājuma signā-

lu. Rokas nost, skaisti vīrieši rada vienīgi nepatikšanas, tik daudz es savā īsajā dzīvē jau biju aptvērusi.

- Buona seni, - es viņu apsveicu izteikti itāliski, lai tūdaļ pat liktu skaidri saprast, ka viņam ir darīšana ar izglītotu sievieti.

Viņš izbrīnījies un - kā man šķita - nepiedienīgi uzjautrināts pavērās manī un neko neteica.

Gan tu vēl mani iepazīsi, es nodomāju un pievienojos ekskursantu grupas dāmām, kuras likās sevišķi steidzīgas, jo viena no viņām jau atradās aiz nožogojuma un ieinteresēti aptaustīja Sevras porcelāna traukus.

- How lovelyl - iespiedzās lēdija ar violetas krāsas matiem, kura bija ieradusies no Vidējiem Rietumiem, un man nācās krietni vien pasvīst, kamēr es dabūju to stulbo govi pāri nožogojuma auklai atpakaļ pie pārējā ganāmpulka.

Es izšķiros par dramatiski romantisku ekskursijas ievadu Barbaras Kārtlendas stilā un pastāstīju, ka servīzes trauks ir dāvana kāda hercoga ārlaulības meitai. Porcelāna vāze bija vienīgais, ko vecais kungs novēlēja savai nediž-ciltīgajai mantiniecei, un tā atnesa viņai vienīgi bēdas un nepatikšanas. Viņa uzauga hercoga medību uzrauga būdā. Muižā visi uzskatīja viņu par uzrauga meitu. Tad, kad pēkšņi radās aizdomas, ka viņa cēlusies hercoga nelikumīgo miesisko izpriecu rezultātā - lūdzu, pievērsiet uzmanību naktspodam kreisajā pusē -, likumīgie pēcnācēji sāka alkt pēc šķietamās mantojuma tīkotājas dzīvības.

Ieintriģētās klausītāju sejas - izņemot itālieša seju - iedvesmoja mani vēl vairāk.

Es liku šai visu vajātajai nevainībai gandrīz vai noslīkt pils grāvī, iet bojā no indes kausa un, kad viņa devās mā-

jup no ogošanas, uzsūtīju viņai maskētus briesmoņus. Taču gan viņa, gan porcelāna trauks pārdzīvoja visus daudzpusīgos uzbrukumus līdz tam brīdim, kad pēc Vater-lo kaujas ciemos ieradās hercoga vecākā dēla vēl dižciltīgākais draugs un no pirmā acu skatiena iemīlējās skaistajā, apspiestajā bastardē un viņas porcelānā. Beigās uz muižas jumta, ko šaustīja negaiss, starp hercoga dēlu un viņa draugu notika duelis, savukārt apspiestā skaistule izmisumā bija iekrampējusies notekcaurulē un savā porcelāna traukā. - Lūdzu, pievērsiet uzmanību aprūsējušajam zobenam virs kamīna. Tas piederēja tam pašam visnotaļ drosmīgajam mīļākajam, kurš patiešām bija pelnījis apzīmējumu “džentlmenis”.

Mans skatiens krita uz itālieti, kurš nemanāmi bija ielavījies pirmajā rindā.

Viņa sejas izteiksme neapšaubāmi liecināja, ka viņš ārkārtīgi uzjautrinās. Par mani. Nekaunīgā veidā. Es paātrināju laimīgo beigu tuvošanos un vadīju manus sajūsminātos klausītājus uz tās telpas pusi, kur atradās lielā gulta ar baldahīnu. Itālietis burtiski mina man uz papēžiem. Viņš atkal ieņēma vietu pirmajā rindā un pamudinoši vērās manī. Lai kā arī nebūtu, es neļāvu izjaukt ekskursiju un pārgāju pie stāsta par pašnāvībā mirušo staļļa meitu, turklāt šoreiz es īpaši ilgi pakavējos pie viņas nevainības zaudēšanas. Amerikāņiem aizrāvās ēlpa, daži žokļi pat sastinga kustībā un nespēja turpināt gremošanu. Ārkārtīgi jauki.

- Tajos laikos, - es pēkšņā frivolitātes uzplūdā pajokoju, - ar jaunavām bija tāpat kā ar braukšanas tiesībām, ja reiz tajās jau ir caurums, tad vērtība uzreiz samazinās.

Amerikāņu skatienos pavīdēja dusmas. Vienīgi ap iiā-

liesa jutekliskajām lūpām rotājās smīniņš, kurā jautās ari neliels nicinājums.

Nokļuvuši nākamajā guļamistabā - homoseksuālistiem-veltītajā es mītisko britu zēnu piesmējēju pārvērtu galīgi samaitātā itālietī Cēzarā. Tas itālietis, kurš stāvēja manā acu priekšā, joprojām uzjautrinājās, un arī viņa nicinājums šķita augam augumā. Es nospriedu, ka šī ekskursija nesagādā man nekādu prieku, saīsināju to par trim pieturvietām .un, garlaikojot savus tūristus ar sienas segu aprakstu, dabūju tos prom ātrāk nekā citkārt. Dzeramnauda, atbilstoši ekskursijas tempam, bija pieticīga, un itālietis vienkārši pazudis. Žurka!

Es ķēros pie darba un sāku vākt no grīdas košļājamo gumiju papīrīšus un Makdonalda papīra glāzes. Pulkstenis bija divdesmit un piecdesmit minūtes, ja paveiksies, tad es vēl paspēšu uz piepilsētas vilcienu, kas divdesmit vienos un četrdesmit piecās minūtēs atiet no Viktorijas stacijas. Es žigli vācu kopā amerikāņu atkritumus un uz mana homoseksuālā bērnu piesmējēja gultas pamanīju čipšu turzu un tukšu “Budweiser”skārdeni. Ak debestiņ, šie amerikāņi taču nejūt respektu pilnīgi ne pret ko! Brīdī, kad es lādēdamās pārrāpos pāri sarkanajai nožogojuma virvei, pēkšņi nodzisa visas gaismas, izņemot avārijas spuldzīti gaitenī.

Nolādētais Diksons, viņš bija vēl precīzāks nekā Big-bens. Diksons bija mūsu naktssargs un pārliecināts, ka tad, kad sākas viņa maiņa, muzejā jāvalda pilnīgai, necaurredzamai tumsai. Es veltīgi mēģināju viņam iestāstīt, ka pēc vakara ekskursijām manā nodaļā gaismai jādeg līdz pulksten divdesmi vieniem un piecpadsmit minūtēm, lai es bez klupšanas varētu atrast ceļu uz dienesta izeju. Bet Diksons

bija pienākuma apziņas apsēsts stūrgalvis, kurš skopojās ar muzeja naudu, it kā tā būtu viņa personīgā.

Kad manas acis bija nedaudz apradušas ar tumsu, es, gar puķu galdiņiem un krēsliem taustīdamās, mēģināju virzīties uz lielās gultas pusi. Diemžēl es nepamanīju koka pakāpienu, kas atradās paaugstās gultas priekšā, paklupu un iegāzos biezajos, sasmakušajos spilvenos. Manā labajā ausī no nolādētās skārdenes ielija “Budweiser”atliekas. Manā kreisajā ausī kāda balss iečukstēja: - Hi, nice to meet you.

Es strauji rāvos augšā un trāpīju tieši itālieša apskāvienā. Itālieša? Nu, lai tā arī būtu! Pāri šī vīrieša jutekliskajām lūpām burbuļoja vistīrākā Oksfordas angļu valoda, un viņš smīkņāja tā, kā smīn Bazils, kad par kaut ko īpaši uzjautrinās. - You bloody, - izspruka pār manām lūpām, taču tad es sajutu uz tām zīdainu pieskārienu. Au, tas gan bija skūpsts! Galvu reibinošs kā pirmā cigarete pēc trīs nedēļu ilgas atturēšanās no smēķēšanas.

Trīs nedēļas? Mans Dievs, es biju atturējusies no vīriešiem daudz ilgāk nekā trīs nedēļas. Skūpsti ir kā narkotikas. Un tagad manī ieplūda šī nepārvaramā tieksme. Var jau būt, ka tur bija vainīgas manas erotiski uzlādētās anekdotes, kas bija veltītas gultas tēmai, bet katrā gadījumā es pieliku ārkārtīgas pūles, lai neatbildētu uz šo skūpstu pārāk kaislīgi. Svešais glāstīja manu kaklu, skaustu, manu muguru, manas krūtis, atpogāja manu jaku, manu blūzi un skūpstīja mani tik kaislīgi, it kā būtu līdz neprātam iemīlē-' jies. Laikam taču tomēr eksistē tāda vētraina mīlestība no pirmā acu skatiena. Mūsu mīlestība nojauca visas tikumu un pieklājības barjeras. Šis vīrietis skūpstījās kā velns, viņa mute, kas smaržoja pēc rūgtas vaniļas, spieda mani aiz-

vien dziļāk vēsturiskajā mežģīņu gultas veļā. Es svētlaimīgi un piekrītoši nopūtos.

Viņš palaida vaļā manas lūpas un čukstēja: - You look like Madeleine, but you kiss even better.

Es vienā rāvienā biju sēdus un gatavojos pateikt kaut ko ļoti, ļoti nepieklājīgu, kad - zumm - muzeja griestu apgaismojums iedegās visā godībā. Aiz nožogojuma virves stāvēja trīs vīru liela kompānija - Diksons un divi absolūti īsti policisti - un izbrīnīti vēroja mūsu rosīšanos antīkajos palagos. Manā kreisajā ausi burzguļoja mana pavedēja smiekli, ar savu labo ausi es sadzirdēju Diksona sasutušos apvainojumus.

- Mem, es esmu ļoti pārsteigts par šādu rīcību. Tās tak ir antīkas mantas, tā tak ir apgānīšana.

Diksons acīmredzot bija varen lepns par šo vārdu, tādēļ atkārtoja to vēl un vēl, kamēr es pavilku zemāk savus virs pieklājības robežas uzrautos svārkus, atbrīvojos no svešinieka skavām un aizpogāju blūzi.

Šajā brīdī policists jau atradās turpat blakus, sagrāba manu roku dzelžainā tvērienā un pārrāva mani pāri nožogojumam. Viņš apgājās ar mani kā ar karalisko dārglietu laupītāju, turpretī manu gultas biedru dīvainā kārtā, šķiet, pat neievēroja. Lai kā arī nebūtu, viņš stūma mani rezerves izejas virzienā, bet Diksons tikmēr kļuva aizvien skaļāks un bezkaunīgāks un piedraudēja sūdzēties “pašā augšā, pie pašas vadības”. Policisti izstūma mani laukā, durvis aizcirtās, viņi piešāva divus pirkstus pie cepures un ieteica man ļaut visam norimt pašam no sevis.

Jāatzīst, ka zināmā mērā viņi bija pat apburoši, pēc savu pienākumu izpildīšanas viņi atkal bija džentlmeņi no galvas līdz kājām un apvaicājās, vai nevajag mani kaut

kur pavadīt. Es papurināju galvu, sakārtoju savu kostīmu un saldama, lādēdamās un nedaudz apmāta devos ceļā uz pazemes vilciena staciju. No darba muzejā es biju tikusi vaļā. Un no mana brīnumskaistā kašmira mēteļa, kas bija palicis muzeja personāla garderobē, arī - man pēkšņi iešāvās prātā. Man bija visai maza vēlēšanās rādīties muzejā dienas gaismā. Tādēļ es nolēmu tagad tumsā vēlreiz ielavīties muzejā pa rezerves ieeju, kas veda uz pagraba restorānu, un paņemt savu mēteli.

Es apgāju apkārt ēkas rietumu spārnam un zagos garām atkritumu tvertnēm lejup pa aizmugurējām kāpnēm. Londonas žurkām tieši patlaban bija tējas laiks, un man zināmā mērā vajadzēja sevi pārvarēt, lai uzdrošinātos traucēt ērmīgos grauzējus. Es piesardzīgi taustījos lejup pa miklajiem pakāpieniem un cauri aizrestotajiem logiem paraudzījos virtuvē. Tur iekšā atkal valdīja melna nakts. Man tas bija tieši pa prātam. Es pagriezos ap stūri uz šaurās mūra nišas pusi, kur atradās arī rezerves izeja. Es lēnām nospiedu smago durvju rokturi, man laimējās, durvis nebija aizslēgtas. Es novilku savas augstpapēžu laiviņas un uz pirkstgaliem lavījos garām tukšajiem kafetērijas galdiem. Likās, ka tie ir izmantojuši tumsu, lai miljonkārt savairotos, jo es atkal un atkal uzdūros kādiem stūriem un malām. Es klusītēm aizlavījos garām spoži apgaismotajai sarga telpai un veiksmīgi, neviena nepamanīta, nonācu līdz pirmā stāva kāpnēm. Tālāk garām gotiskām sienas segām un korejiešu mākslas priekšmetiem man izdevās nokļūt līdz otrajam stāvam, kur blakus “Britānijas vēstures interesantākajiem momentiem” atradās muzeja personāla garderobe. Es jau grasījos vērt vaļā durvis., kad izdzirdēju smagus soļus. Divkārt sasodītais Diksons! Tieši tagad viņam vajadzēja doties savā apgaitā. Es, daudz neprātodama, metos iekšā ekspozīcijas kaujas jūklī.

“Trafalgaras kauja” bija īpaši liela ekspozīcija, kuras uzdevums bija atgādināt par sera admirāļa Nelsona uzvaru pār franču - spāņu floti pie Trafalgaras zemesraga 1805. gadā. Muzeja apmeklētājiem paredzētajā laikā kaujas iespaids tika pastiprināts ar bangojošu viļņu dārdoņu, čīkstošām tauvām un īsām, skarbām pavēlēm, kā arī ar mākslīgu lielgabalu dunu un pulvera garaiņu vērpetēm. Es drosmīgi uzlēcu uz izbūvētā kuģa pakaļgala, uz kura admirālis Nelsons ar kailu zobenu rokā vadīja kaujā savus sardzes vīrus. Diksona soļi tuvojās. Es priecājos, ka starp mums abiem atradās uzvarām bagātā britu flote. Vēl vienu satikšanos ar šo naktssargu es negribēju piedzīvot.

Sasprindzinājusī kakla muskuļus, es stīvi vēros Nelsona mugurā. Mākslīgā pulvera smakas vietā manu degunu kairināja kodīga kožu pulvera smaka. Diksons patlaban atradās bīstami tuvu. Aiz uztraukuma kņudēja viss mans augums līdz pat degungalam. Tomēr nē, degunu kņudināja galvenokārt pretkožu pulvera smaka, un, pirms es paguvu degunu aizspiest ciet, izlauzās pēkšņš, nepārprotams un noteikts “apčī”. Nelsona uzpleči nodrebēja. Klasiski, es sevi iekšēji uzslavēju, patiešām klasiski. Zaglis sēž sienas skapī un šķauda. Tālāk es ar saviem pašpārmetumiem nemaz netiku, jo pret mani atdūrās kabatas lukturīša spilgtais gaismas kūlis. Tas drebēja un aiz tā tumsā skanošā balss arī.

- Who are you? - atskanēja šī balss.

Es pat nepaskatījos apkārt, bet spēru elegantu soli -vismaz tā man pašai likās - atpakaļ, lai vienkārši laistos lapās. Taču tā bija kļūda. Es trāpīju vienam no smagi apbruņotajiem II klases matrožiem, kurš sāka bīstami šūpoties, līdz beidzot gāzās, ar izstieptu dunci rokā trāpot Nel-sona mugurā. Admirālis acumirklī saļima zemē. Es, pašai negribot, biju iejaukusies vienā no lielākajām jūras kaujām pasaules vēsturē, un turklāt tas nāca par ļaunu slavas apvītajai britu flotei.

Diksona balss drebēja aiz no dusmām, kad jautāja:

- Who the hell dares to destroy my museum?

Jā, pie velna, kurš tas bija. kas tagad iejaucās britu vēsturē un izpostīja VIŅA muzeju? Es, protams. Un tūlīt pat aptvēru, ka šāds noziegums var tikt bargi sodīts. Es varonīgi satvēru Nelsona labo roku, kura, viņam gāžoties, bija nokritusi nost. Šādi apbruņojusies - jo Nelsona rokā joprojām atradās zobens - es drošsirdīgi spēru soli uz priekšu un pieprasīju: - Let me go!

Tas nu nabaga Diksonam bija par daudz, viņš laikam noturēja mani par briesmoni ar trim rokām. Viņa kabatas lukturītis nokrita zemē un pats Diksons uz ceļiem. - Don't kill me, please, don't kill me\ - viņš vaimanāja. Manī mijās līdzjūtība ar nepieredzētu varas kāri. Es jau gandrīz gribēju atzīties, kad kāda balss lika man strauji pagriezties, bet Diksonu nogāza pavisam zemē. Viņš bija bez samaņas, un, atzīšos, arī man daudz netrūka, lai sekotu viņam. - Who the hclP. - es saklausīju un drosmīgi atvēzējos ar savu zobenoto roku. Taču tā tika sagrābta dzelžainā tvērienā. Man atkal tika uzspīdināta kabatas lampiņa, un es samiedzu acis.

- Oh, it’s you.

Jā, tā biju es. Bet kas biji tu?

- Man šķiet, es vēl neesmu stādījies priekšā. Es esmu lords Persivāls Fičviljams Felertons, nice to meet you.

Pauze.

- Tas atkal esat jūs!

Svešinieks no lielās gultas ar baldahīnu. Viņš nolaida lejup kabatas lukturīti un nekaunīgi smīnēja, tad satvēra manu cirtaino galvu un pievilka pavisam tuvu klāt savai sejai. Kas viņš bija par trako? Vai šādai seksuālās perversijas formai maz ir kāds latīnisks apzīmējums? Es domāju, zinātnisks vārds tādam, kurš ir ķerts uz seksu muzejos?

Muzejomāns vai antikopāts? Vienalga, kas viņš arī nebūtu, es vairs nevēlējos nevienu skūpstu no viņa. Vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš acīmredzot jauca mani ar kādu Madlēnu.

- Man šķiet, jūs patiešām esat īstā, - viņš teica un atkal tuvojās manai sejai. Viņa labā roka bija cieši aptvērusi manu skaustu. Es nevilcinājos ne mirkli, vēlreiz atvēzējos ar vaļā,palaisto Nelsona roku un vilku ar to un tajā esošo zobenu lordam pa galvu. Viņš atrāvās atpakaļ, izgrūda kaut ko līdzīgu vārdam “nolādēts” un vēl dažus tamlīdzīgus izsaucienus, kurus es gan vairs nesapratu, jo trakā ātrumā drāzos lejā pa kāpnēm. Bez mēteļa un arī BEZ KURPĒM. Es zinu, ka tas izklausās pēc pasakas par Pelnrušķīti, taču, atšķirībā no viņas, man trūka abu augstpapēžu kurpju un laukā negaidīja bezmaksas kariete, toties nācās braukt mājās ar dārgu taksometru, un lords, Dieva vārds, nebija nekāds sapņu princis.

Nolādētais Persivāls, nolādētais Bazils, es, atlaizdamās aizmugures sēdeklī un savas saplēstās neilona zeķes pētīdama, nodomāju. Kādu darbu šis lords gan ir spējīgs man piedāvāt, jeb varbūt Bazils ir piespēlējis mani šim itāliešu britam gultas izpriecām? Un turklāt vēl kā kaut kādas Madlēnas aizstājēju. Par meiteni uz izsaukumu perversam zilasiņu ērzelim, kuram labprāt savu senču palagos tik meņģēties ar franču “taurenīšiem”. Un tad vēl šis nicinājums, kas atspoguļojās viņa pelēkajās acīs. Slimīgs nicinājums, pavisam noteikti slimīgs. Un tāds vēl mani skūpstīja! Atceroties šo skūpstu, man uz īsu brīdi, pavisam īsu, uzmācās šaubas, jo tas skūpsts man patika. Bet kas būtu noticis, ja laikus nebūtu iedegusies gaisma? Varbūt tagad es gulētu muzeja gultā ar pārgrieztu rīkli?

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Nākamajā rītā es kopā ar misis Bondri sēdēju virtuvē un palīdzēju viņai iesaiņot Ziemassvētku cepumus ar hašišu, ko bija paredzēts nogādāt uz grūti audzināmo jauniešu patversmi. Pēc misis Bondres domām šī bija tikpat piemērota, turklāt daudz nekaitīgāka dāvana nekā neskaitāmās brendija pudeles, kuras priekšnieki Ziemassvētkos izdalīja saviem labākajiem strādniekiem. - Arī puišiem kaut kas vajdzīgs priekš nerviem. Hašišs padara cilvēku mierīgu un gudru!

Es pamāju ar galvu un paknibināju dažas drupatas. Tikai, lai nomierinātos. Novotnijs bija vienīgais, kurš pamanīja manu drūmo noskaņojumu, un ielika purnu man klēpī.

Misters Bondre bija devies uz kādu komunistiskās literatūras grāmatnīcu, lai iegādātos “Mūsu lielo revolucionāro vadoņu kopotos aforismus”, ar kuriem viņš bija nolēmis sabojāt svētku dienas savam priekšniekam. Bet misis Bondre uzskatīja, ka pēdējās dienās viņa fanātisms ir ievērojami zaudējis degsmi, jo šis pats priekšnieks bija izcīnījis misteram Bondrem algas paaugstinājumu. Kāds viltīgs strādnieku šķiras ienaidnieks!

- Ir pienācis laiks, kad viņa kaislībai vajadzētu pārsviesties citā virzienā, - misis Bondre sacīja un iemīcīja cepumu mīklā vēl mazliet sviestā izkausēta hašiša. - Neviens pats no mūsu paziņām nevēlas viņa solīto pasaules revolūciju, pat viņa necienīgie radinieki ne. Tie grib vienīgi viņa naudu.

Ripojošās “r” skaņas lēkāja misis Bondres teikumos kā tikko uzpūsti popkorna graudiņi. Izrunājot vārdu “radinieki”, viņa deva mīklas pikucim pamatīgu belzienu. Man visai reti gadījās iespēja parunāties divatā ar misis Bondri, kura šodien bija savādi miermīlīgā noskaņojumā. Turklāt viņa noteikti nebija našķējusies ar saviem cepumiem. Kopš misis Bondre bija tuvāk iepzinusi savu viru, yiņai riebās jebkādi reibuma stāvokļi. Ar misteru Bondri viņa; starp citu, bija iepazinusies Kembridžā, tā viņa pati man tagad stāstīja. Savāda romance.

- Kas tad īsti jums uzreiz viņā tā iepatikās? - es jautāju pēc iespējas nevainīgākā tonī.

Plakš, mīklas pikucis dabūja belzienu. - Tas, ka viņš spēj padarīt mani tik niknu, — misis Bondre vienkārši sacīja.

Mānu acu priekšā uz īsu mirkli uzplaiksnīja smīnoša Persivāla tēls. Ja tā skaitās mīlestība... Es pasniedzos pēc mīklas gabala un arī sāku to pliķēt. Novotnijs apvainojies atrāvās atpakaļ pie atkritumu spaiņa.

- Es ienīstu vīriešus ar jēra acīm, - misis Bondre stenēdama izgrūda un apstrādāja sīksto mīklu kā boksa trēni ņ-maisu, - es ienīstu garlaicību.

Šī teorija man šķita nedaudz dīvaina, taču misis Bondre

neapstrīdami atstāja visnotaļ apmierinātas sievietes iespaidu. - I'm a battling women, - viņa plati pasmīnēja un patiesi izskatījās kā draudzīga, taču ļoti noteikta karotāja.

Viņas lielākā laime bija iedzīt respektu grūti audzināmos, nepaklausīgos, pretīgos, mazgadīgos klaidoņos, slepus ārstēt viņiem dūrienu brūces un paglābt viņus no iesē-dināšanas, lai pēc tam pati varētu vest viņus uz pareizā ceļa. - Viņi uztur mani formā, - misis Bondre sacīja un ar -mazu cepumu formiņu izgrieza no mīklas trijstūrus.

Pie durvīm atskanēja zvans, un Novotnijs lika vaļā riet. Misis Bondre noslaucīja miltainās rokas virtuves dvielī un, gurnos šūpodamās, devās pie durvīm. Es saklausīju pastnieka balsi, droši vien atkal bija pienākusi jauna krava ar apsveikumu kartītēm, kuras misis Bondre ar veļas knaģiem mēdza spraust pie auklas, kas karājās virs pavarda. Komunistiskie Ziemassvētku apsveikumi labajā pusē, indiešu - kreisajā pusē. Es iedomājos par pēdējiem apkārt klīstošajiem Spartakiešu kustības pārstāvjiem Diseldorfas Mākslas akadēmijā, kuri pirms Vācijas apvienošanās ar Ziemassvētku eglītēm rokās brauca uz Austrumu zonu, kaut gan Ziemassvētki taču patiesībā skaitījās ārkārtīgi mietpilsonisks pasākums. Par spīti tam viņi kopā ar dažiem ļoti uzticamiem partijas biedriem regulāri pulcējās pie nošņurkušām eglītēm un dziedāja ‘internacionāli”, lai pēc tam saskandinātu šampanieša glāzes uz tautas uzņēmumos izcīnīto produkcijas pieaugumu vai kaut ko tamlīdzīgu. Šampanieša pudelēm, starp citu, bija sarkani korķi.

Pēkšņi es izdzirdu savu vārdu un jautājumu, vai es šeit dzīvoju. Es pietrūkos kājās un metos garām mežonīgi rejošajam Novotnijam, lai priekšnamā saņemtu telegrammu, kas bija rotāta ar āmuļu zariem un sarkanām ogām. - No

Bazila! - es pārsteigta un dīvainā kārtā iepriecināta iesaucos. Patiesībā es jutos vēl jaukāk, jo tā izrādījās skanošā telegramma, un pastnieks, stiegrains puisis ar sarkani nosalušu degunu, aizsmacis pievienojās dziesmai “ Oh praise the LordTas gan bija visai nīkulīgs izpildījums, ko pa brīžam pārtrauca klepus lēkmes, tomēr viņš pašaizliedzīgi tika galā ar visiem trim pantiņiem un tad pastiepa man savu plaukstu. Es ieliku tajā hašiša cepumu un drāzos augšā pa trepēm nebūt ne kristīgu lamu pavadībā, kas plūda no sašutušā telegrammu iznēsātāja. Novotnijam tomēr beidzot izdevās aizriet prom nelaimīgo pastnieku, misis Bondre aizgūtnēm slavēja battling dog un apsolīja viņam kaulu.

Es trīcošiem pirkstiem plosīju plāno aploksni un gandrīz vai saplēsu iekšā paslēpto vēsti.

ceru ka lords pērsi vāls ir tavā gaumē punkts tu viņam liecies pieņemama punkts ierosina tikties vēlreiz punkts justonas stacijā uz tava vārda atstāta biļete pirmajai klasei punkts priecīgus svētkus punkts neēd pārāk daudz plūmju pudiņa punkts padomā par savu mazo melno vakarkleitu punkts

lot o ’love bazils un diātna

Ļoti raksturīgi Bazilam. Uz kurieni, pie velna, man jābrauc ar šīm biļetēm un turklāt, kad? Un ko nozīmē tas teikums par Persivālu? Vai viņš man paticis? Nekādā gadījumā. Un viņš uzskata mani par PIEŅEMAMU. Bezkauņa! Mazā melnā vakarkleita? Tātad tomēr pavešanas mēģinājums? Taču ne jau ar mani! Plūmju pudiņš? Vai tad man nāksies tur palikt arī svētkos? Kur, pie joda? Es niknumā saņurcīju telegrammu un ielidināju to istabas stūrī.

Mirkli vēlāk es atkal to pacēlu, pārlasīju vēlreiz, un man bija skaidrs, ka Bazils panācis tieši to, ko bija gribējis un ko ar vienkāršu telefona zvanu nebūtu izdevies panākt. Es vai degu no ziņkārības. Telefona zvans uz Bazila dzīvokli, protams, palika bez rezultātiem. Automātiskais atbildētājs piecu rejošu suņu izpildījumā nopļerkstēja “Jingle Bells”. Lai kā ari nebūtu, es nokāpu lejā virtuvē pie misis Bondres un apvaicājos, vai viņa būs ļoti dusmīga, ja es pa svētkiem aizbraukšu pie draugiem uz Jorkšlru. Misis Bondre papurināja galvu. - Es vienīgi būtu dusmīga, ja mēs viena par otru neko vairs nedzirdētu. Man patīk afēristi.

Vai es pareizi saklausīju pēdējo vārdu? Drošības dēļ es tomēr nepārvaicāju, un misis Bondre iesaiņoja man ceļam gabalu saldas, no zirņu miltiem ceptas indiešu maizes un Novotnijam košļājamo kaulu.

Es sekoju viņas piemēram un piestūķēju pilnu mugursomu. Melnā vakarkleita, tāpat kā Armani kostīms nokļuva kaut kur starp manām džinsu biksēm. Lai kā ari nebūtu, es gribēju kārtīgi sagatavoties. Galu galā man nebija ne mazākās nojausmas, kurp vedis šis ceļojums.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Stāvēdama uz dzelzceļa perona un drebinādamās, es atkal un atkal nožēloju, ka biju pazaudējusi savu kašmira mēteli. Arnija dāvinātā aitādas jaka tikpat kā nesildīja, pat Novotnija kājas trīcēja no aukstuma, un es ievīstīju viņu savā šallē. Līdz vilcienam, kas cauri Sefildai un LIdsai gāja uz Jorku, bija jāgaida vēl vesela pusstunda. Ar stīviem pirkstiem es atlocīju pavisam jaunu Anglijas karti un mē-

ģināju tajā atrast savu gala mērķi - ciemu, kas saucās Kobletona. Kā, pie velna, lai es nokļūstu vietā, kura pat' nav atzīmēta kartē? Pulkstenis bija četri. Decembra krēsla ietina staciju tumšā flaneļa autā. Kad es nokļūšu Jorkā, jau būs melna nakts. Līdz Ziemassvētkiem palikušas vairs tikai dažas dienas. Es aptupos uz savas piebāztās mugursomas. Pāri akmens plātnēm aizbrāzās vientuļš “Cadbury” firmas ietinamais papīrs, vieglas vēja brāzmas raustīja kādas pamestas avīzes lapas, es mazliet paraudāju, jo jutos tik ļoti vientuļa. Novotnijs aplaimoja mani ar suņa buču, taču es viņam aizliedzu tā darīt.

Sākotnēji šis brauciens ziemeļu virzienā mani nebūt neiepriecināja. Northemptonas stacijā vilcienā iekāpa bariņš nejēgā piedzērušos studentu no Oksfordas, kuri gribēja nokļūt mājās Jorkā un īsti vairs nezināja, kā, pie velna, viņi vispār nokļuvuši Northemptonā. Viņi izklaidējās ar piepūšamu lelli un bāza galvas laukā pa logu un vēma. Nu nē, paldies, tās man pašlaik vēl tikai pietrūka. Es pārcēlos uz citu kupeju un apsēdos blakus sievietei, kura izskatījās ārkārtīgi skaidrā prātā un tā ap gadiem trīsdesmit.

Es pārāk vēlu pamanīju, ka viņa aizraujas ar narkotikām, pret kurām es esmu absolūti vienaldzīga, proti, ar romantisko liriku. Uz viņas kārnajiem ceļgaliem gulēja “Kents greatest poems”, un jaunā lēdija sentimentālu skatienu raudzījās laukā pa logu un ik pa brīdim izdvesa dziļu nopūtu. Dziļu, daudznozīmīgu nopūtu, jo Kītss ir nozīmīgs, iejūtīgs dzejnieks, kurš pagājušajā gadsimtā rakstīja kilometriem garas odas un veltīja tās rudenim, pavasarim, āboliem, bumbieriem vai grieķu vāzēm. Visās šajās lietā viņš saskatīja mūžības un pagājības motīvu.un nove-

da ikvienu normālu mirstīgo - kā, piemēram, mani - līdz nebeidzamām žāvām.

Sentimentālā būtne vēlreiz nopūtās un tad pievērsās man. Lielākā daļa sentimentālu cilvēku izjūt stipru tieksmi pēc vaļsirdības. Es ar dziļu interesi pētīju savas kājas.

- Vai jūs ceļojat viena? - viņa vaicāja un uzmeta man sēri aizplīvurotu skatienu.

- Nē, kopā ar suni, - es norādīju uz manu ceļabiedru. Arī Novotnijam tika veltīts sēri aizplīvurots skatiens un piedevām vēl lirisks citāts. - Ak suns, tu cilvēka uzticamais draugs, biedrs; kura mīla mēma un mūžīga ir. Ne prasa ko, tik dod.

Viņa nepazina Novotniju. Es demonstratīvi ar stīvu skatienu vēros tumsā, taču tad tomēr notika nenovēršamais.

- Vai jums patīk lirika?

- Pieļauju, - es noburkšķēju.

Nopūta. - Ak, nekas nav tik dziļas patiesības piepildīts kā vien īsta poēzija.

Var būt, ka tieši tāpēc man vienmēr bijušas grūtības ar dzejoļiem, taču to es skaļi neteicu, bet stūrgalvīgi klusēju kā tāds Skotijas augstkalnu aitu gans.

- Vai jūs pazīstat Kītsu? - mana ceļabiedre ietiepīgi mēģināja vēlreiz.

- Protams, man ir visas viņa skaņuplates.

Sentimentālā paskatījās manī, un viņas acīs līdzjūtība

mijās ar neuzticību, savukārt es domās sakārtoju viņas augsto, izjukušo frizūru un pieskaņoju viņai dažādus lūpu krāsas toņus. Nedaudz vairāk košuma viņas sejai nāktu tikai par labu.

’ Es gan nezinu, vai viņa prata lasīt domas, taču pēkšņi

visa Viņas poētiskā līdzjūtība pārvērtās stingrā noteiktībā. - Jūs man liekaties kaut kur redzēta.

Sentimentāliem cilvēkiem piemīt nosliece uz pārspīlējumiem.

- Es gan nevaru iedomāties.

- Tomēr. Tomēr. Vai jūs esat no Jorkšīras?

- Pilnīgi droši - nē. Es esmu no Vācijas.

To gan man labāk nevajadzēja teikt.

- Ak, Vācija, Vācija, kādus brīnišķīgus dzejniekus ir devusi šī zeme, - un tad viņa patiešām sāka dziedāt!

Šajā brīdi dievi izrādīja sapratni un iesūtīja kupejā vilciena pavadoni. Es pasniedzu viņam savu biļeti. Sentimentālā ziņkārīgi lūrēja, mēģinot izdibināt manu galamērķi.

- O, Jorka, - viņa satraukti izgrūda, - bet es taču arī braucu uz turieni. Cik jauki, tad mēs varēsim visu ceļu pļāpāt! Jūs man tomēr liekaties ļoti pazīstama. Vai jūs gadījumā kādreiz neesat bijusi Kobletonā?

- Kobletonā! - es pret savu gribu izbrīnā iesaucos.

Sentimentālā staroja. - Ak, redzat nu, es taču zināju, ka

mēs jau esam tikušās. Jā, Kobletonā! Un tagad es arī zinu, kas jūs tāda esat. Jūs esat Madlēna, nu protams! Kā gan es to uzreiz nepamanīju! Es - dumiķīte!

Viņa koķeti ieķiķinājās, lai uzsvērtu, ka ir viss kaut kas, tikai ne dumiķīte. Es biju galīgi apstulbusi un bez valodas.

- Bet es visu laiku domāju, ka jūs esat francūziete.

Es vispār vairs nesapratu, ko domāt. Šodien gan es zinu, ka būtu sev aiztaupījusi veselu virkni nepatikšanu, ja toreiz būtu vienkārši turējusi muti. Bet par to - vēlāk. Lai nu kā arī nebūtu, šajā mirklī es tomēr atvēru muti.

- Man ļoti žēl, taču mani nesauc Madlēna, mani sauc Kati ja.

Sentimentālā sarauca pieri dziļās, guvernantes cienīgās krunkās. - Jums patiešām nevajag kaunēties. Es domāju, , ka gadījumā, ja lords Persivāls jr jums piedevis, tad mums, vienkāršajiem Kobletonas pilsoņiem, pieklājas darīt to pašu. Kurš savus grēkus nožēlo, tam taps piedots.

- Vai tas ir KItss?

Daudz netrūka, ka guvernante būtu izsaiņojusi savu sitamo spieķi, ar kuru pārmāca bērnus. - BĪBELE, - viņa paziņoja drukātiem burtiem un ar trīs izsaukuma zīmēm.

- Pieļaujot, ka jūs uzskatāt mani par Madlēnu, es paskaidroju, ka neesmu nekāda Madlēna. Es esmu KATIJA.

Novotnijs pacēla galvu un ieņurdējās. Guvernante nīgri uzmeta lūpu.

- Nu, galu galā jums jau labāk jāzina, kas jūs esat, vai ne?

Es nikni pamāju un izgrūdu asu “jā, gan!”

Sentimentālā izslēja plecus. Viņa nomurmināja kaut ko par “a cup of tea” un restorānvagonu, izcēla no bagāžas tīkliņa savu koferi un izslāja laukā no kupejas. Pirmajā mirklī es atviegloti uzelpoju. Taču jau nedaudz vēlāk es nožēloju savu nepieklājīgo izturēšanos. Lai arī kā nebūtu, es tomēr biju aizbaidījusi izdevīgu informācijas avotu, turklāt es labprāt būtu uzdevusi pāris jautājumus par Kob-letonu, lordu un Madlēnu.

Madlēna! Kas viņa tāda īsti bija? Katrā gadījumā diezgan ievērojama sieviete, jo visur, kur atskanēja viņas vārds, tas bija saistīts ar kaislīgām jūtām sekojošā savienojumā: mīlestība, naids, dusmas - vesela palete. Bez tam sentimentālās uzvedībā es pamanīju arī zināmu devu naida, viņas balss, pieminot šo vārdu, bija izklausījusies diezgan skaudīga. Es nopūtos un nolēmu saglabāt pacietību.

Gan jau reiz es uzzināšu patiesību. Un no tikšanās ar sentimentālo ir arī savs labums. Viņa man parādīs ceļu uz nepazīstamo Kobletonas ciemu, atliek vienīgi Jorkas stacijā neizlaist viņu no acīm.

Daļēji apmierināta, es atlaidos polsterētajā sēdeklī un pievērsu uzmanību apkārtējai ainavai. Tuvojoties Sefīldai, gaisā slējās vārgi apgaismoti skursteņi un milzīgi tērauda karkasi, rūpnieciskās revolūcijas gruveši. Sabojājusies gaismas reklāma aicināja pievērst uzmanību “Šefi. ..as” instrumentiem. Šķita, ka pat vilciens sāk joņot ātrāk, lai izbēgtu no mirušās pilsētas bezcerības. Lielbritānijas dzelzs sirds jau sen kā vairs nepukstēja.

Pabraucot garām Līdsai, ainava pamazām atplauka. Es biju kupejā nodzēsusi gaismu, un mazo laterniņu blāvajā spozmē šad un tad varēja pamanīt mazus ciemus un nelīdzenu pakalnu virknes. Piemīlīgas mājiņas skarbā ainavā. Man kļuva silti ap sirdi, un pēkšņi es sāku izbaudīt savu noslēpumu pilno dzīvi. Nē, man vairs nemaz nebija garlaicīgi. Novotnijs saritinājies gulēja pie manām kājām un ar svelpjošu elpu pavadīja vilciena pa - ta - tam, pa -ta - tam. Monotonās skaņas darīja mani miegainu. Vilciena klaboņa man pussnaudā sasaistījās kopā ar vareniem, oranži kvēlojošiem ogļu ieguves torņiem, dunošām mašīnām un lordu Persivālu, kurš, uzjautrināti smīnēdams, ar zelta gabaliem kurināja domnas krāsni.

Vilciens līkumā strauji sasvērās, es savā sēdeklī zvalstījos no vienas puses uz otru. Sasodīts, es jau grasījos nolamāties, taču tad pamodos un atrados aci pret aci ar saīgušu vilciena pavadoni, kurš mani purināja.

- Stacija Jorka! - viņš iesaucās, un Novotnijs ieņurdējās..

Es žigli paķeru savu mugursomu, izspraucos cauri gaitenim un ar vienu lēcienu biju uz perona. Man vajadzēja noķert sentimentālo, viņa taču zināja ceļu uz Kobletonu. Likās, ka visa stacija būtu izmirusi. Vienīgi perona pašā galā augšup pa trepēm līgojās piedzērušies studenti un dziedāja nepieklājīgas dziesmas. Sentimentālā bija gluži kā gaisā izkūpējusi. Acīmredzot es biju viņu pamatīgi apvainojusi. Es satvēru ciešāk Novotnija kakla siksnu un devos ceļā. Tikai uz kurieni?

Autobusu sarakstā, kas atradās uzgaidāmajā telpā, es bezpalīdzīgi meklēju vietu, kas sauktos Kobletona. Man aiz muguras nočīkstēja stikla durvju viras, atskanēja viegli soļi un tad manā kreisajā ausī pazīstamais:

- Nice to meet you again.

Pauze. Un tad: - Katij.

Es apsviedos riņķī.

Es to gan labprāt negribēju atzīt, taču šajā mirklī mans olīvkrāsas lords likās kā glābējeņģelis. Bet, neraugoties uz to, es tomēr nespēju sevi apturēt. - Kas, pie velna,- ir šī Madi ēna?

Lorda sejā izzuda gan krāsa, gan draudzīgā izteiksme, man likās, ka viņš pat mazliet atraujas atpakaļ. - My wife, -viņš beidzot ar dziļu nicinājumu izgrūda, sagrāba manu mugursomu un Novotnija saiti - tas dumjais suns pat neieņur-dējās - un, ne vārda neteikdams, slāja uz izeju.

- Wait, wait, - es iesaucos, - I want some answers.

Persivāls uz mirkli pagriezās, un viss viņa stāvs pauda

nicinājumu.

- Atbildes jūs saņemsiet tad, kad būs pienācis laiks, un turklāt šoreiz jums nenāksies palaist rokas.

Un tad viņš jau bija pie durvīm. Ar manu mugursomu un manu suni.

Kas gan cits man atlika kā vien sekot viņam? Es biju līdz nāvei nogurusi. Pārāk nogurusi, lai sameklētu sev pajumti, justos apvainota un dusmotos. Un bez tam es biju izsalkusi. Šis nebija īstais bridis, lai tēlotu lepno. Un man likās, ka ir pienācis laiks noskaidrot dažus jautājumus. Galu galā man bija vesela kaudze jautājumu. Ja lordam bija sieva, kura, kā liekas, izskatās ellišķīgi līdzīga man, ko tad viņš grib no manis? Kur atradās viņa sieva? Kāpēc viņš to nevarēja ciest? Vai varbūt tā biju es, ko viņš nevarēja ieredzēt? Tajā brīdī, kamēr es sekoju viņam pāri laukumam, kas atradās stacijas priekšā, man iešāvās prātā, ka es taču jau ar šo lordu esmu jau bijusi gultā, kaut arī tikai uz dažām minūtēm. Mēs tātad patiesībā bijām jau diezgan tuvās attiecībās. Pietiekams iemesls, lai nevarētu viens otru ieredzēt, jo tikai svešinieki ir spējīgi izturēties viens pret otru ar patiesu sirsnību.

Viņš ielādēja mani, manu mugursomu un Novotniju savā rendžroverā. Mēs pabraucām garām ziemas miegā dusošajai Jorkas pilsētiņai, kas atradās otrpus viduslaiku nocietinājumu valnim, iegriezāmies ceļā, kas veda laukā no pilsētas, šķērsojām dzelzceļa sliedes un tad braucām garām Ūzai un tādiem jau slēgtiem krodziņiem kā “Pie raibās govs”, “Kentuki cepto cāļu tirgotava”, lieliem veikaliem un maziem drogu veikaliņiem. Tur nebija nekā, kas liecinātu, ka Jorka ir viena no skaistākajām Anglijas pilsētām, kā to apgalvoja mans tūrisma ceļvedis.

Toties mans pavadonis nepagodināja mani pat ne ar skatienu un nīgri raudzījās uz tumšo ceļu. Vairāk nekā trīs ceturtdaļstundas mēs braucām rietumu virzienā. Šoseja vijās augšup un tad atkal lejup ielejā, Pcrsivāls vairākkārt iegrieza mašīnu pievedceļos, līdz beidzot šoseja pārvērtās šaurā, nelīdzenā lauku ceļā.

Novotnijs, ausis saslējis, sēdēja uz aizmugurējā sēdekļa. Viņš izskatījās tā, it kā nesaprastu, vai uzticēties Persi-vāla braukšanas prasmei vai ari ne. Tumsas aizsegā es slepus nopētīju gan suni, gan savu mēmo šoferi. Nebija nekādu šaubu, viņš patiešām bija ārkārtīgi glīts. Ne gluži kā Hanss Ingo, bet arī ne mazāk. Viņš varēja būt trīsdesmit, trīsdesmit piecus gadus vecs. Viņa biezā, pelēkmelni rūto-tā tvīda jaka neļāva neko nojaust par muskuļiem, kas varētu zem tās slēpties, taču viņa olīvkrāsas rokas uz mašīnas stūres izskatījās spēcīgas. Uz labās rokas mazā pirkstiņa viņš valkāja nelielu gredzenu ar ģerboni.

Vēl viens līkums un ceļš pārvērtās par grubuļainu taku ar izbrauktām bedrēm, kam es biju spiesta pievērst visu savu uzmanību, ja vien negribēju lēkāt uz augšu un leju kā loto bumbiņa stikla kupolā. Šis salīdzinājums man iepatikās. Interesanti, vai es atrados ceļā uz savu lielo laimi vai man vienmēr nāksies palikt milzīgajā stikla traukā kā neveiksmīgajam loto ciparam? Allaž tikt savirpuļotam, tomēr palikt bez izredzēm tikt laukā. Ak, ko nu, galvenais ir griezties virpulī. Kurš, izmēģinot laimi, neriskē, tas to arī nekad neiegūs.

Persivāls samazināja ātrumu, mēs pabraucām garām pāris vaļā atstātiem ganību vārtiem un beidzot izbraucām caur režģu vārtiem, kas balstījās uz akmens kolonnām. Man nezin kāpēc likās, ka viena vārtu puse.kārājās tikai vienā eņģē. Fū, īsta spoku stunda, es sevī nosmīnēju. Varbūt mani sagaida vientuļa, nolaista muiža, pūču kliedzieni, šausminošs negaiss, Adamsu ģimene, ledusauksta rociņa? Mani vairs nekas nespētu izbrīnīt. Tagad mēs patiešām iegriezāmies mazā sirpjveida grantētā uzbrauktuvē un apstājāmies tieši pie milzīga briesmoņa. Pie Viktorijas laikmeta briesmoņa, ne mājas.

Šaušalīgo dažādu arhitektūras stilu sajaukumu ar erker-tornīšiem, miniatūrām kolonādēm un pusapaļām kāpnēm ēkas priekšpusē vārgi apgaismoja divas laternas, kas atradās pārāk mazā ieejas portāla abās pusēs. Kliedzošās bezgaumības paraugi atstāja vēl jo nomācošāku iespaidu tādēļ, ka tie visi bija savākti kopā vienas samērā nelielas ēkas priekšpusē, un izskatījās, ka tās īpašniekam bija pietrūcis ne tikai gaumes, bet arī naudas, lai uzbūvētu kaut ko patiesi iespaidīgu. Nu labi, es jau arī nemaz tik ļoti negribu piesieties laikmetu stiliem. Mani vecāki ir uzbūvējuši savu villu zemnieku stilā ar kokgriezumiem rotātiem balkoniem, un tas viss - Ziemeļreinas zemienes vidū. Es tātad esmu jau šo to pieredzējusi un pie daudz kā pieradusi. Persivāls pagrieza aizdedzes atslēgu un pievilka rokas bremzi.

Viņš joprojām nebilda ne vārda, tomēr, būdams džentlmenis, atvēra mašīnas durvis, lai palaistu ārā mani un No-votniju, kurš ar vienu lēcienu bija laukā. Tad Persivāls paķēra manu mugursomu un žigliem soļiem devās prom aiz mājas stūra. - Kā tad tā, - es nodomāju. Un nevis pa galveno ieeju un bez neviena sulaiņa un svinīgas sagaidīšanas? Es jutos smagi vīlusies, un manās bikšu starās iepūta ledusauksts, mitrs vējš. Pavisam neomulīgi. Un tā tas arī bija. Persivāls atvēra šauras sānu durtiņas un veda mani cauri drūmam akmens gaitenim. Novotnijs apošņāja akmens flīzes, un es nemaz nejustos izbrīnījusies, ja mēs atrastos ceļā uz staļļiem. Vai mani šeit gadījumā negaidīja zirgu kopējas pienākumi?

Mēs nonācām pie smagām koka durvīm. Persivāls atgrūda tās vaļā un taustījās pēc gaismas slēdža. Mēs atradāmies šaurā, velvētā virtuvē ar balti krāsotām durvīm.

Telpas vidū bija novietots garš, spodri noberzts galds, pie kura varētu pabarot veselu pulku sarkansvārču. Apaļkoku griesti, no kuriem senāk droši vien nokarājās veseli šķiņķi, zāļu tēju saišķi un vara pannas, tagad diemžēl bija tukši. Milzīgos pavardus - viens no tiem pat bija paredzēts kurināšanai ar oglēm un malku - klāja bieza putekļu kārta. Žēl gan, taču šeit neviens jau labu laiku neko nebija vārījis. Tomēr telpā valdīja rēns siltums, un vienā stūrī es pamanīju milzīgu ledusskapi. Gribu ēst!

Persivāla vērtība manās acīs nedaudz cēlās, jo izskatījās, ka viņš nojauš par manu izsalkumu. Viņš nolika zemē manu mugursomu, ielēja trumulī ūdeni, izvilka laukā pannu un uzlika uz plīts. Tad viņš atvēra brīnumaino ledusskapi, izņēma no tā pāris olu un angļu bekonu. Novotnijs iesmilkstējās, un Persivāls tūdaļ pat pārtrauca vakariņu gatavošanu, lai sarūpētu sunim bļodiņu ar svaigu gaļu un auzu pārslām. Tipisks anglis, tiem jau dzīvnieki allaž ir pirmā vietā. Novotnijam šis angļu tikums bija ļoti pa prātam, un viņš vienā mirklī noslēdza dziļu, dvēselisku draudzību ar Persivālu.

Es pa to laiku koka sienas skapjos, kas bija cilvēka augumā, meklēju tējas kārbu, tējkannu, tasītes un šķīvjus. To visu nebūt nebija grūti sameklēt, jo skapji bija tikpat kā tukši. Nabadzībā ieslīgušajam muižniekam bija palikusi pāri vienīgi ieplīsusi fajansa tējas servīze un paris šķīvju un glāžu. Toties galda piederumu skapītī atradās pilns sudraba komplekts, kuru pārdodot, es noteikti varētu iztikt vismaz veselu gadu.

Mēs abi ar Persivālu klusēdami darbojāmies roku rokā, vārījām tēju un cepām speķi ar vēršacīm. Es uzklāju galdu. un mēs apsēdāmies, lai ieturētu vienkāršu, bet tomēr

smalku vēlas pēcpusdienas maltīti. Vienīgās skaņas, kas bija dzirdamas tās laikā, nāca no stūra, kur Novotnijs kāri rija savu tiesu. Es izvairījos sākt sarunu, jo sājā jomā taču briti ir nepārspējami meistari. - Skat, būs sniegs, - lords pēkšņi norūca.

- Jā, - es stīvi atteicu un drudžaini pūlējos savā galvā noķert kādu gaišu domu, - tad ir jauki, ja var sasildīties pie kaut kā patīkami silta.

Pērsi vāls pāri galdam uzmeta man vērīgu skatienu. Mans prieks par savu piezīmi bija visai īss. Man pēkšņi iešāvās prātā - viņš varētu nodomāt, ka, manuprāt, viņam jādomā, ka es ilgojos... nūjā, pēc cilvēciska siltuma.

- Man ļoti žēl, taču jūsu istabā nav sildītāja, - viņš īsi airēja. Veids, kādā viņš man paziņoja par sildītāja trūkumu, ari izklausījās mazliet divdomīgs.

- O, o, - es pūlējos izteikties nepiespiestā angļu manierē, - es labprāt guļu arī viena pati, ē, es domāju, es varu iztikt arī bez sildītāja. Vai jūsu sieva arī nakšņo šeit?

- Nē, viņa dod priekšroku guļamistabai ar sildītāju.

To pateicis, viņš piecēlās, atkal paķēra manu mugursomu un aizveda mani pa citām durvīm un citu gaiteni, kas smaržoja pēc lavandām un sakņu sautējuma, pie vēl vienām, ar zaļu flaneli apsistām durvīm. Aiz tām atradās halle, un viss tur bija tumsā tīts, taču Persivāls neļāva man sameklēt gaismas slēdzi, bet rāva mani uz kāpņu pusi, kas veda augšup uz galeriju. Viņš joprojām stūrgalvīgi klusēja. Man šķiet, viņš vēlējās izvairīties no turpmākām sarunām par sildīšanu.

Persivāls iededza kabatas lampiņu un apgaismoja man ceļu augšup pa kāpnēm, iegriezās ēkas labajā spārnā un beidzot apstājās pie melnkoka durvīm. Tik gluži nabadzīgi

šīs mājas īpašnieki acīmredzot tomēr nav bijuši. Viņš atvēra durvis, ieslēdza gaismu, nolika zemē manu mugursomu un maigi papliķēja Novotniju. - Es ceru, ka te jums būs viss, kas nepieciešams, - viņš piezīmēja un stīvi vērās man garām kaut kur istabā. Madlēnas istabā? Varbūt šeit spokojās? Varbūt es atrados Manderlijā?

- Jā, es domāju gan, - es pūlējos atbildēt draudzīgā balsī, - suns, gulta ar baldahīnu, pils, kas gan manai laimei vairāk vajadzīgs.

Pērsi vāls novirzīja savu skatienu uz manām matu cirtām. Manī modās aizdomas, ka šeit ir darīšana ar nopietnām mīlas raizēm.

Varbūt viņš šajā istabā bija pieķēris savu Madlēnu laulības pārkāpšanā? Nebija nekāds brīnums, ka viņš izskatījās tik saskābis. Manī iekvēlojās līdzjūtības dzirkstelīte, un es veltīju viņam saprotošu smaidu.

- Zem gultas atrodas žurku slazds. Neuzkāpiet aiz pārskatīšanās tam virsū, - lords teica un strauji aizgriezās. Mana līdzjūtības dzirkstelīte apdzisa.

- Neraizējieties! - es nokliedzu viņam pakaļ. - Es šeit noteikti neko nesalauzīšu!

- Par to es neesmu tik ļoti pārliecināts, - atskanēja dobja balss no gaiteņa otra gala.

Te nu bija! Nepieklājīgais radījums. Acīmredzot baidījās no jūtām. Bīstams tips. Vēl vakar kūsāja pāri plūstošā kaislībā, šodien atkal auksts kā siļķes galva. Es spēju saprast šo Madlēnu.

Es ziņkārīgi pavēros apkārt. Es atrados vismaz divdesmit piecus kvadrātmetrus lielā guļamistabā. Manā priekšā gaidīja milzīga gulta ar zaļiem, izbalējušiem aizkariem. Grīda bija klāta ar biezu, nodilušu austrumnieku paklāju,

pamatīgajā melnkoka skapī droši vien varēja ietilpināt visu lēdijas Diānas garderobi, pretējā istabas pusē dižojās spoguļkumode kārtīgas peldvannas platumā. Pa visu telpu haotiski-bija izkaisīti tējas galdiņi, graciozi krēsli, vitrīnas un stikla etažeres. Viss bija ieturēts izteiktā karalienes Viktorijas stilā, visriņķī mētājās sīki greznuma nieciņi, un zem stikla kupola atradās pat izbāzti āpši. Kamēr es izpētīju aiz zaļām, brokātā iztapsētām durvīm paslēpto van-nasistabu, Novotnijs apošņāja beigtos zvērus. Es tomēr biju pārāk nogurusi, lai vēl ietu vannā, pārāk nogurusi, lai pastumtu malā tējas galdiņus un stikla kupolos iebāztos āpšus. Bet viens man bija skaidrs - ja es gribu pavadīt šeit vairāk nekā vienu nakti, tad šim slimīgajam sliktās gaumes juceklim ir jāpazud.

Es izvilku no mugursomas biezu kokvilnas džemperi un savu zobu suku, kā tāds kaķis noskalojos ar pirkstu galiem ledusaukstā ūdenī un ielīdu stīvajos palagos. Drebinādamās es nodzēsu gaismu un jau aizvēru acis, kad pēkšņi manas kājas atdūrās pret kaut ko verdošu un cietu. Pārbijusies es uzrāvos sēdus, atkal iededzu gaismu, un drosmīgi parāvu sānis smago segu. Cik mīļi! Persivāls patiešām bija ielicis gultā flanelī ietītu sakarsētu ķieģeli. Varbūt tomēr viņam arī ir cilvēka sirds krūtīs. Es atkal ieritinājos spilvenos un tūdaļ pat iegrimu miegā.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Es saprotu, ka savu sapņu pārstāstīšana ir ļoti garlaicīga padarīšana, vēl jo vairāk tāpēc, ka tad viss tiek saputrots un klausītājs iegrimst bezjēdzīgā tēlu haosā, no kura beigās viņš saprot tikpat maz kā sākumā. Tādēļ es aiztaupīšu jums dīvaino sapņu virknējumu par manu tikšanos ar lordu Persivālu, stepu dejojošiem āpšiem un vēršacīm. Tikai vienu gan es šajā naktī pamanīju - vecas dāmas drebelīgu dziedāšanu, kas atkal un atkal sajaucās ar maniem sapņu tēliem un lika dejot vēršacīm. Es nevienu spoku neredzēju, toties dzirdēju gan, vismaz es tā domāju. Lai nu kā arī nebūtu, tas tomēr bija spoks ar humora izjūtu, jo vēl šodien man šķiet, ka tas ķērca un svilpoja “Always look on the bright side of life”.

Kad es nākamajā rītā pamodos, man nebija ne mazākās jēgas, cik ir pulkstenis. Novotnijs skrāpējās gar melnkoka durvīm un smilkstēja. Es izlēcu no gultas, izpurināju savas matu cirtas, ielēcu džinsu biksēs, džemperī un kurpēs. Nedaudz pacīnījusies ar iesprūdušajām durvīm, es kopā ar Novotniju izslīdēju gaitenī un pēc tam lejup pa kāpnēm. Uz īsu mirkli es apstājos nekurinātajā hallē, lai aplūkotu drūmo koka apšuvumu, noputējušos briežu ragus un pāris visai viduvējus ainavu gleznojumus, kas karājās pie sienām. Patiešām nekā sevišķa, lorda vērtība manās acīs pamazām atkal kritās. Šajā mājā greznība un bezjēdzība šķita apvienoti īpaši briesmīgā mistrojumā. Varbūt Persivāls domāja, ka es esmu iekštelpu interjera arhitekte un vēlējās pārrunāt ar mani izdevīgu šīs vecās būdas pārveidošanu. Kas zina, ko Bazils ir viņam sastāstījis, ja atceras kaut vai to, ka viņš aizsūtīja mani pie Bondrēm kā Spartakiešu pulciņa pārstāvi.

Aukstais rīta gaiss vienā mirklī padarīja mundru gan mani, gan Novotniju. Mēs drāzāmies lejā pa kāpnēm, kas atradās ēkas priekšpusē, prom pa sarmas klāto grambaino ceļu. Gan labajā, gan kreisajā pusē slējās sīksti, ieapaļi

nocirpti vītoli, kaili oši un mazas lazdas. Ceļu ieskāva arī krūmu biezoknis, kurā, ledainajam laikam spītējot, vēl karājās pēdējās sarkanās, sačervelējušās ogas. Mēs noklum-burējām lejā pa stāvo taciņu, pārgājām pāri guldzošam, droši vien arī ledusaukstam strautam un kāpām atkal augšup, lai nokļūtu nelielā uzkalnā.

Kāds skats visapkārt! Mums pie kājām pletās brīnumskaista, pakalniem izraibināta ainava, kas bija caurausta ar akmens vaļņiem un dzīvžogiem kā ar mazām, glītām dekoratīvām šuvēm. Raiba sega, kas sašūta no kārkliem, atmatā atstātiem laukiem, aizaugušiem virsājiem, un visam pa vidu izmētātas mazas akmens kotedžas, no kuru skursteņiem gaisā līkumoja dūmi. Viss bija ietīts ziemīgi pelēkā dūmakā. Tālumā pacēlās diezgan kailas, taču majestātiskas kaļķakmens pakalnu virknes, kas sudrabaini vizuļoja. Cik krāšņi tam vajadzētu izskatīties vasaras sulīgajā zaļumā!

Vēl krāšņāks izskatījās lauku īpašums, kas atradās apmēram desmit kilometru attālumā, mākslinieciski izveidotas parku ainavas vidū. Tas neapšaubāmi bija talantīgā Brauna skolnieku darbs, tā paša Brauna, kurš izraisīja revolūciju angļu parku arhitektūrā, jo novadīja upes citā gultnē, pakalnus pārvērta terasēs, dzīvžogus un koku grupas sastādīja tik mākslinieciski, ka tās izskatījās gluži kā dabiskas, tikai vēl daudz, daudz skaistākas. To es zināju no savām dārzkopības lekcijām angļu literatūrā. Tagad es sapratu, kā tas bija domāts. Tas bija parks, un tā bija muiža, kas pilnībā atbilda literārajiem aprakstiem.

Lielā četrstūrainā ēka, kas bija celta no krāšņiem, gaišiem akmeņiem, lieliski iekļāvās ielejā. Māja bija klāta ar nedaudz tumšāku šīfera divslīpņu jumtu. Zem tā slējās di-

vi ēkas stāvi ar slkrūšu logiem, kas bija cilvēka augumā un izcēlās ar acij tīkamu, nevainojamu neuzbāzīgu simetriju. Katrā pusē - vismaz tā izskatījās - lejup veda kāpnes ar vienkāršām, baltām margām. Trepes saplūda ar proporcionālu pļavu ainavu, kas pletās apkārt mājai un pamazām pārgāja nelielos krūmājos, kas bija sastādīti uz maziem pakalniem.

Tur nebija nekā pārblīvēta, uzpūtīga vai neveikla. Viss liecināja par saprātīgu, piemīlīgu, lielisku gaumi. Žēl, žēl ka tur mani nekas negaidīja. Es vēl nekad nebiju tā iemīlējusies kādā mājā kā patlaban. Nu jau es biju tiktāl nonākusi!

Es ar nožēlu nopūtos un pasvilpu Novotnijam, kurš pārlaimīgs un plīvojošām ausīm izdrāzās no krūmiem. Zobos viņš turēja bērnu čībiņu ar zaķa ausīm un par katru cenu gribēja savu guvumu paturēt. Kur tad nu to viņš bija dabūjis?

Mājupceļā es ievēroju, ka Persivāla rendžrovers vairs nestāvēja mājas priekšā. Nu, vienalga. Es cauri hallei un gaitenim atradu ceļu uz virtuvi. Nespodrajā ziemas dienas gaismā, kuru vēl vairāk pieklusināja pienstikla logu rūtis, tā izskatījās vēl bezcerīgāka nekā vakar. Tikpat bezcerīga kā ledusskapis, kurā nebija atrodams nekas vairāk kā vien ola un rūpīgi sagatavotas brokastis Novotnijam. Es samierinājos ar vienu vārītu olu un tasi tējas. Tad es devos ceļā, lai izpētītu pārējo mājas daļu.

Hallē bez šķietami nemanāmajām, ar tapetēm klātajām virtuves durvīm bija vēl divas - vienas pa kreisi,, otras pa labi. Pa pēdējām durvīm es nokļuvu bibliotēkā, kas acīmredzot kādreiz kalpojusi arī par kungu istabu. Augstajos, gandrīz pilnīgi izvazātajos grāmatu plauktos es ieraudzīju

Kārleila grāmatas par Franču revolūciju, sera Artūra Ko-nana-Doila un Kiplinga Kopotos rakstus, dažus “Punch” sējumus un “Country Life” pirmskara izdevumus. Tur nebija nekā, kas varētu saldināt manas drūmās ziemas pēcpusdienas. Sērija un brendija karafes ari bija tukšas.

Telpas priekšējā daļa, no kurienes veda durvis uz ēkas ieeju, bija iekārtota samērā mājīgi - ar dažiem ērtiem, nodilušiem atzveltņiem, smēķētāju galdiņiem uz ziloņkaula kājām un vienkārša kamīna priekšā noklāto tīģerādu. Turpretī telpas dziļākā daļa, kurā varēja nokļūt pa platām bīdāmajām durvīm, kalpoja kā biljarda salons. Pareizāk sakot, bija kalpojusi. Biljarda galdu filcs bija kožu saēsts, kijas saskrāpētas, dažas pat ieplaisājušas, un pāri milzīgajam spuldzes kupolam, no kura nokarājās savērtu stikla pērlīšu virknes, stiepās plaisa. Šī telpa kopumā atstāja vel aukstāku iespaidu nekā ledusskapis. Novotnijs dzenāja pēdējo biljarda bumbiņu, līdz tā pazuda zem masīvas, tumšas bufetes. Tad arī viņam šī telpa bija līdz kaklam.

Halles pretējā pusē atradās ēdamistaba ar smagām, tumšām mēbelēm un milzīgiem servēšanas piederumu galdiņiem. Gaiss bija auksts un sastāvējies gluži tāpat kā bibliotēkā, un man radās iespaids, ka abas telpas jau gadiem ilgi netiek izmantotas. Kamīnā nemanīja pat ne drusciņas pelnu, kas būtu vēl nesen kvēlojuši, toties visas mēbeles bija klātas ar milimetriem biezu putekļu kārtu. Es mēģināju ar pirkstu pārvilkt kādam galdiņam, kad man aiz muguras draudīgi ieņurdējās Novotnijs. Es žigli apsviedos riņķī un ieraudzīju savu uzticamo sargsuni stāvam pie loga. Nespodrajā ziemas dienas gaismā, šķiet, pazibēja vārga ēna, kura pēkšņi izgaisa. Nedaudz nobijusies, es satvēru kamīna biguli. Uz pirkstgaliem pielavījos pie loga. Ēna atkal parādījās, un es, neko nedomādama, atvēzējos un ar pamatīgu sitienu sašķaidīju loga rūti. Smagais stikls vispirms ieplaisāja, un rūts šķindēdama izgāzās laukā. Es stāvēju aizmiegtām acīm un sadzirdēju klusus, vecīgus smiekliņus un pēc tam žiglus, bēgošus soļus. Vienā rāvienā es biju pie loga. Ēna bija pazudusi.

- Tu sapņo, - es sevi mierināju. Kāds tur brīnums, ka es šajā mauzolejā sāku visur saskatīt spokus.

To es arī paskaidroju Novotnijam, kurš, asti vēcinādams un - kā man likās - apbrīnodams, nopētīja manu posta darbu. Interesanti, cik maksāja pāris oriģinālu Viktorijas laikmeta logu stiklu? Par to es parūpēšos vēlāk. Vismaz es to cieši apņēmos, un tas mani tā nomierināja, ka beigu beigās es par to vispār piemirsu.

Arī otrā stāvā esošo istabu rindas inspicēšana sagādāja man vilšanos. Visur vienīgi tukšas telpas vai arī Viktorijas laika grabažas, sākot no šūpuļzirdziņa karaliskā iejūgā, beidzot ar ieplīsušām mazgājamām bļodām un izsēdētiem pītiem krēsliem. Es jau gribēju doties uz jumta stāvu, kur - kā man likās - varētu atrasties Persivāla istaba, kad izdzirdu mājas saimnieka balsi saucam manu vārdu. Novotnijs, dumjais suns, priecīgi riedams un asti luncinādams, joņoja viņam pretī.

Persivāls atkal nopētīja mani ar to pašu - kā man šķita -uzmācīgo skatienu.

Es savilku tiepīgu sejas izteiksmi un sacīju: - Liels paldies par ķieģeli pagājušonakt.

Viņš uz mirkli sastomījās un tad acīmredzot nolēma izlikties nedzirdam manu piezīmi un lūdza mani palīgā izkrāmēt rendžrovera bagāžnieku.

Kad es ieraudzīju milzīgos pārtikas krājumus, es no

sirds svētīju savu nīgro labdari. Ziemassvētki jau bija pie durvīm, un Persivāls pirms šiem mīlestības svētkiem bija sagādājis ēdamo vismaz divdesmit personām. Blakus rož-kāpostu, ābolu, kastaņu un zaļumu groziem un puscentne-ru smagam kartupeļu maisam rēgojās milzīgs tītars. Turpat blakus es ieraudzīju kartona kārbas ar gataviem piparmētru pīrāgiem, plūmju pudiņiem, ingvera cepumiem un citiem gardumiem. Bez tam tur bija milzīgi alkohola krājumi - portvīns, brendijs un madeira. Es priecājos gluži kā Mazais Tims Čārlza Dikensa “Ziemassvētku stāstā”. Aizkustinājumā man iešāvās prātā nodrāztais teikums “Un, Dievs, svētī mūs visus un katru no mums.” Pat lordu Persivālu, šo veco skābumķērni.

Viņa necerēti plašā vēriena ietekmēta, pēc šīs kravas izlādēšanas es uzliku vārīties tēju un uzsāku nepiespiestu sarunu, vaicājot, cik daudz viesu tad viņš gaida svētkos.

Izskatījās, ka mana uzdrīkstēšanās sākt sarunu pirmajai Persivālu vienkārši sadusmoja, tādēļ viņš ledaini paskaidroja: - Jūs noteikti nebūsit vienīgā viešņa.

Mana pacietība pamazām sāka izsīkt. Šis zilasiņu vīrietis ar savu neiedomājami slikto gaumi un vēl sliktākajām manierēm bija vainīgs pie tā, ka es esmu palikusi bez darba, naktī un tumsā viņš bija iegrūdis mani šajā nekurinātajā akmens un grabažu briesmonī, turklāt vēl pirms tam - tas bija nekaunības kalngals - antīkā gultā gandrīz vai izvarojis. Un tagad viņš vēl bija pievilinājis sev manu suni.

- Ser, es jums atgādinu, ka esmu šeit pēc jūsu ielūguma, - mani ledainie “jums” un “jūs” spētu uguni spļaujošu vulkānu pārvērst ledus gabalā, - un pēc manām domām jūs esat man parādā ne tikai Ziemassvētku svinības šajā

Viktorijas laikmeta apmetnē vien, jo man tieši jums ir jāpateicas par darba zaudēšanu.

Tā, tas trāpīja mērķī. Persivāls gan uzlūkoja mani naidīgām acīm, taču tad stīvā balsī izmocīja kaut ko līdzīgu lūgumam atvainot. - Starp citu, tā muzeja dēļ jums nav vērts tik ļoti uztraukties. Es jau kopš daudziem gadiem esmu tā valdē, un pēc atgriešanās jūs bez problēmām tiksiet pieņemta atpakaļ darbā.

Nedaudz nomierinājusies, es maisīju tēju savā tasītē. Novotnijs, asti vēcinādams, skraidīja starp mums šurp turp, it kā nevarētu izšķirties, kura strīdnieka pusē nostāties. Beidzot viņš notupās zem virtuves galda tieši vidū starp mūsu kājām.

- Man ļoti žēl, - Persivāls nedaudz manierīgi iesāka tad, kad mēs jau mazliet bijām iedzēruši tēju, - protams, jūs jau neesat mana mazliet, nūjā, mana īgnā garastāvokļa iemesls.

“Mazliet”, tas tiešām skanēja labi. Angļiem jau piemīt īpašība lietusgāžu un viesuļvētru gadījumā runāt par a litt-le bit of a drizzle. Tiešām, vienīgi pārspīlējot notikumus pretējā virzienā, ir iespējams pārdzīvot pasaules karus un ekonomiskās krīzes. Persivāls ar piespiešanos meklēja vārdus vēl vienai nelielai, a little bit pieklājīgai uzrunai.

- Droši vien es jums esmu paskaidrojumu parādā.

Un kā vēl!

- Bazils, man tā liekas, jums vēl nav pastāstījis par manu, ē, spiedīgo stāvokli.

Nē, to nu viņš nav gan darījis. Persivāls nopūtās, jo es turpināju stūrgalvīgi klusēt.

- Es zinu, es zinu, viņš reizēm izturas kā bērns, taču stāvoklis ir nopietns. Man ir mazliet nepatīkami iepīt jūs

manās privātajās problēmās un konfliktos, ē, un lūgt jūs, -viņš ieklepojās un pieklusināja balsi, - izdarīt man kādu pakalpojumu, lai gan jūs man, ē, neko neesat parādā. Vēl jo vairāk tāpēc, ka gadījumā, ja jūs piekritīsit... ē... mani atbalstīt, ē, es nevarēšu atalgot jūs tūlīt, bet tomēr... ē... drīzā nākotnē.

- Es nespēju iedomāties, kā varētu jums palīdzēt, - es nekaunīgi atteicu un'pārlaidu daudznozīmīgu skatienu noplukušajai virtuvei. Persivāls saskaities atbīdīja savu tējas tasi.

- Runa ir... ē... par mūsu ģimenes īpašumu.

Te nu es varēju viņam ieteikt tikai vienu - pārdot šo graustu kādam prātu izkūkojušam amerikānim. Un to es arī pateicu skaļi.

Persivāls caururbjošu skatienu paraudzījās manī un nomurmināja: - Japānim.

- Manis pēc, - es nepacietīgi attraucu, - bet tad jums vajag novietot virs ieejas pāris akmens mikipeles. Tās neko vairāk šeit vairs nespēs sabojāt.

- Patiesībā nē, - Persivāls nesatricināmi piekrita, - bet jūs maldāties, ja šo, ē, akmens briesmoni uzskatāt par Fe-lertonu ģimenes īpašumu. Šo kauna traipu ir būvējis Bazi-la vecvectētiņš, vilnas izstrādājumu barons.

Bazila vecvectētiņš, tu tik paskaties! Tad tāpēc Bazils pielika tik lielas pūles, lai parādītu savu izglītību un savu vēl vairāk nekā izsmalcināto gaumi. Tagad ir skaidrs, ka viņam šeit šo to vajadzētu vērst par labu.

- Šo māju sauc par Rozamundes pili, - lords paskaidroja, - Daunsvortija atrodas lejā ieplakā, gaiša smilšakmens būve, celta 1778. gadā, varbūt jūs to jau pamanījāt?

Un kā vēl, es dedzīgi un mirdzošām acīm pamāju. Tā

bija visu māju māja. Mans apgarotais skatiens nedaudz atkausēja Persivāla sirdi. Viņa gaišpelēkajās acis pirmo reizi atmirdzēja draudzīgs siltums.

- Tas ir dīvaini, - viņš maigā balsī turpināja, - cik ļoti var pieķerties tādai mājai. To es visas savas dzīves laikā esmu mīlējis vairāk nekā jebkuru citu vietu šajā pasaulē. Ir tāda sajūta, ka šī māja ir mans sargs, mans draugs, dzīva manas ģimenes daļa.

Atturīgais lords šo mazo runu noturēja bez jebkādiem ē un ā. Es paliecos uz priekšu un noprasīju: - Jā, bet kāda velna pēc tad jūs dzīvojat šeit?

Persivāla skatiens satumsa, viņš negribīgi pagrūda tējas tasi malā, sudraba karotīte nokrita zemē. Novotnijs uz vēdera pielīda pie lorda un iebāza purnu viņam klēpī. Neuzticīgais lops!

Persivāls izklaidīgi glāstīja suni un mēģināja paskaidrot.

- Bazils atļauj man pa ziemu šeit dzīvot bez maksas. Māja pieder viņa vecākajam brālim Miltonam, kurš Sitijas biržās nopelna pietiekami daudz, lai varētu šo briesmoni uzturēt zināmā kārtībā, taču viņš pats kopā ar nelielu draugu pulciņu šeit uzturas tikai medību sezonā. Nacionālais trests ir atteicies...ē... ierakstīt šo pili savā ekskursiju programmā un arhitektūras pieminekļu sarakstā.

Tas mani nemaz neizbrīnīja, bet es tomēr lūdzu runātīgo lordu pastāstīt kaut ko vairāk par Daunsvortiju un viņa ģimenes problēmām.

- Nu, Daunsvortija, pats par sevi saprotams, pieder pie kultūrvēsturiski nozīmīgām vietām, un līdz rudenim vienu reizi nedēļā tiek piedāvātas ekskursijas pa turieni. Bet, ē, naudas nepietiek pat apkurei. Tāpēc es tur apmetos tikai vasarās un Ziemassvētkos.

Mans Dievs, cik sīkumains ir šis lords!

- Nu, ē, es visus šos gadus esmu centies godīgi uzturēt šo māju, taču mani finansiālie līdzekļi... ē... tagad ir tikpat kā izsmelti un man acīmredzot nāksies...ē... māju pārdot. Jo Nacionālais trests pārņemtu to savā pārvaldījumā tikai kā dāvinājumu, bet man vajag... ē... nodrošināt mū... manu nākotni.

Bet, kā būtu, ja tu ķertos pie darba un sāktu strādāt, es nodomāju. Taču vārds “darbs” droši vien neiederējās lorda leksikā, un es pavisam noteikti nejutu aicinājumu apgaismot viņu saturīgas eksistences nodrošināšanas jautājumos.

- Kam tad jūs gribat to pārdot? - es vēsi ievaicājos.

Persivāla skaistajā sejā iezagās sāpīgs vaibsts.

- Es jau teicu, japāņiem.

- Kādiem japāņiem?

- Nav svarīgi. Daudz būtiskāk man šķiet iepazīstināt ar jūsu lomu, - Persivāls skarbi atcirta, un Novotnijs, gudrinieks, pacēla purnu no viņa klēpja un pietipināja pie manām kājām.

- Iepazīstināt? - es asi pārvaicāju. - Es vēl nemaz neesmu teikusi, ka piekritīšu šim darbam. It sevišķi, ja man ir jāmīt šajā ūķī un turklāt nav skaidrs, vai saņemšu savu naudu un kad tas notiks.

- Ja man izdosies noslēgt darījumu ar japāņiem, es jums garantēju trīstūkstoš mārciņu lielu komisijas naudu. Es domāju, ka tas ir pietiekami liels atalgojums par vienu vai divu nedēļu ilgu, nebūt ne grūtu darbu. Bez tam pa Ziemassvētkiem mēs pārvāksimies uz Daunsvortiju.

Trīstūkstoš mārciņas, ai! Par šādu summu es būtu ar mieru savā mazajā melnajā vakarkleitā dejot aizplīvurotas dejas veselai ordai japāņu.

- Kas man jādara? - es strupi vaicāju, cenzdamās piešķirt jautājumam lietišķu toni, vismaz es tā cerēju.

- Kļūstiet mana sieva, - Persivāls vēl lietišķāk atbildēja.

Es kampu gaisu. - Ne par kādām trīstūkstoš mārciņām!

- Ahā, tātad tas ir tikai cenas jautājums, - Persivāls nicinājuma pilns secināja.

Uzpūtīgais, pašpārliecinātais idiots, es indīgi nodomāju un piebildu: - Jūs maldāties. Es jūs neprecētu pat par miljons mārciņām.

Lords vēsi nopētīja mani. - Mēs esam novirzījušies no temata. Nebaidieties, mana mīļā. Protams, es nebūt nedomāju par nopietnām saistībām. Jums tikai vajadzēs izlikties, ka esat mana sieva. Nepieciešamais aktrises talants jums jau ir, par to es esmu pārliecinājies.

Ko, pie velna, šis ķertais anglis tagad atkal domāja, varbūt mūsu kopīgo negadījumu gultā ar baldahīnu? Apjukusi, bet - nenoliegšu - arī ieinteresēta es gaidīju nākamos atklājumus.

- Jūs jau droši vien nojautāt, ka jums piemīt zināma līdzība ar manu laulāto draudzeni. Un bez tam, kā apgalvoja Bazils, jūs pilnībā esat spējīga apģērbties, izturēties un uzvesties atbilstoši dažādām dzīves situācijām. Taču līdzība ar manu sievu tomēr nav tik milzīga, kā apgalvoja Bazils.

Tas izklausījās pēc nepārprotama apvainojuma, un mana reakcija bija tam atbilstoša. - Pie velna, ja jūs mani uzskatāt par tik otršķirīgu, tad noslēdziet šo darījumu ar oriģinālu, ar jūsu neatkārtojamo sievu!

- Tas diemžēl nav iespējams. Mana laulātā draudzene ir bez vēsts pazudusi.

Mans Dievs, šis vīrietis nu gan spēja būt melodramatisks!

- Bez vēsts pazudusi? Kur tad? Uz nogrimušā “Titāni-ka” vai vēl kur citur? - es skarbi noprasīju un apmierināti secināju, ka es spēju lordu arī saniknot.

- Nu, viņa ir pazudusi un viss, - lords man uzrēja. - Kāpēc - tas uz jums neattiecas. Lūdzama turiet savu ziņkārību grožos. Šeit ir runa par darījumu.

Es un ziņkārība, ha! Kāda gan man varētu būt interese par Felertonu laulātā pāra ķildām!

- Mani interesē tikai un vienīgi trīstūkstoš mārciņas, skaidrs? - es atkal iekustināju sarunu.

Un patiešām arī Persivāls straujā tempā turpināja mūsu dialogu. Likās, ka viņš vēlas pēc iespējas ātrāk izbeigt netaktisko sarunu. - Nu, kā jau teicu, liekas, ka jūs esat piemērota šai lomai. Jums piemītošā anglofilā līnija ir īsti vietā. Neviena īsta angļu lēdija nespētu sagrozīt mūsu vēsturi tik košās krāsās kā jūs. Japāņu acis tieši vēsturei un manai morālajai skaidrībai ir liela vērtība. Skaidri un gaiši runājot, viņi labprātāk ielaižas darījumos ar precētu vīrieti. No otras puses, viņi piegriež lielu vērību arī patīkamām sarunām. Šajā jomā man rodas, ē, zināmas grūtības.

Tas skanēja pārliecinoši.

Manā lomā bija paredzēts sarīkot tradicionālas angļu Ziemassvētku svinības pieciem japāņiem un pāris kaimiņiem.

- Un šie kaimiņi diemžēl pazīst manu sievu. Paldies Dievam, visai pavirši, - lords paskaidroja.

Pavirši, tāpat kā tā sentimentālā būtne vilcienā.

- Tas, ko jūs no manis prasāt, ir tīra krāpšanās, blēdība.

Lords izslēja taisnu muguru. - Tieši tāpēc es izvēlējos jūs.

Tādā jomā kā, piemēram, pamatīgā sieviešu apvainošanā viņš būtu pelnījis mākslas meistara godu nosaukumu. Diemžēl man neienāca prātā atbilstošs pretarguments.

Persivāls uzskatīja sarunu par pabeigtu un pārgāja pie manas lomas sagatavošanas praktiskās daļas. Viņš izklāja man priekšā uz galda Nacionālā tresta izdotu ceļvedi pa Daunsvortiju un izvilka no virtuves atvilktnes notraipītu pavārgrāmatu.

- Es ierosinu jums pavadīt šo pēcpusdienu, iepazīstoties ar manas ģimenes vēsturi un sastādot Ziemassvētku pusdienu ēdienkarti. Jūs protat gatavot ēst? Ja nē, neko darīt. Misis Gudbreda, mūsu ekonome, sniegs jums palīdzīgu roku. Rītdien, kad es jums izrādīšu Daunsvortiju, jūs ar viņu iepazīsities. Vēl kādi jautājumi?

Viņš augstprātīgi sarauca glīti izliektās melnās uzacis, viņa gaišpelēkais skatiens bija ledains kā krusas brāziens. Skaidrs, ka man bija vēl vesela kaudze jautājumu, taču ne jau šim iedomīgajam tvīda apģērbā tērptajam junkuram.

Persivāls piecēlās un aizpogāja savu jaku. - See you, -viņš atvadījās, bet es spītīgi klusēju. Durvīs viņš vēlreiz pagriezās un sacīja: - Jā, vēl kas. No šī brīža es saukšu jūs par Madlēnu.

Un prom bija! Madlēna. Jau pietiekami muļķīgi, ka es izskatījos tik ļoti līdzīga šai personai, tagad man vajadzēja pieņemt arī viņas vārdu. Nu labi, par trīstūkstoš mārciņām viņš varētu saukt mani arī par Meluzīni vai Pepilotu.

Es paņēmu grāmatas un dažas malkas šķilas, lai savā istabā varētu iekurt nelielu ugunskuru. Es biju ne mazu-mis pārsteigta, kad tur jau kurējās spoža uguns un blakus

manai gultai gaidīja šķīvis ar smilšu cepumiem skotu gaumē un termoskanna ar tēju.

Jāatzīst, ka šis rūgumpods svētos angļu viesmīlības likumus ievēroja visai neuzkrītoši, taču verdziski. Es iedomājos kaut vai par flanelī ietīto ķieģeli. Kāpēc arī sarunājoties viņš nevarētu pieturēties pie pašiem vienkāršākajiem pieklājības likumiem? Droši vien, ka patiesībā viņš vienkārši bija snobs, kurš nevar izlemt, vai izturēties pret mani kā pret viešņu vai apgrūtinošu kalponi. Ja jau, tad jau, cienījamā zinātniskā asistente. Lai kā arī nebūtu, tomēr es taču esmu izstudējusi gandrīz līdz beigām ne vienu vien specialitāti.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Guļot lielajā gultā un knibinot cepumus zeltainās, ar zīda pušķiem izrotātās naktslampiņas gaismā, es pavadīju ārkārtīgi patīkamu pēcpusdienu. Vispirms es no traipainās pavārgrāmatas izvēlējos dažas tradicionālas tītara receptes, izšķīros par maizes un sēņu pildījumu un pierakstīju sev zināšanai, kādi naudas gabali un laimes nesēji jāpaslēpj īstā plūmju pudiņā.

Kurš prot lasīt, prot arī vārīt, es nospriedu, un gan jau labā misis Gudbreda izdarīs pārējo, galu galā es esmu pieņemta darbā par lorda dzīvesbiedri un drīkstu komandēt kalpotājus. Jau ar lielākām šaubām sirdī es paņēmu rokā Daunsvortijas ceļvedi. Es ienīstu senču galerijas un ciltskokus. Endogāmija noved pie izdzimšanas, kā tas ir labi zināms.

Daunsvortijas vēsture, paldies Dievam, nesākās vidus-

laikos, bet gan tikai 1778. gadā. Kāds sers Metjū Feler-tons, kurš, pilnveidojot mehānisko ūdens sūkni, kas bija paredzēts vilnas vērptuvju darbināšanai, ieguva zināmu kapitālu, 1776. gadā, ceļodams pa Jorkšīru, atklāja savu lielo pieķeršanos dabai. Kādu dienu apskaidrotajam, radošajam sera Metjū garam bija līdz kaklam Londonas Sitijas trokšņi un netīro ielu smirdīgais zaņķis, kā viņš pats rakstīja, un tādēļ viņš uzdeva kādam arhitekta Viljama Tol-mona skolniekam uzbūvēt viņam māju, kas līdzinātos Up-park, pazīstamas Saseksas celtnes, vienkāršajam šarmam. Daunsvortija tika pabeigta divu gadu laikā. Sers Metjū pārcēlās uz turieni piecdesmit divu gadu vecumā kopā ar savu sievu Emīliju un diviem gandrīz pieaugušiem dēliem. Viņa dzīves atlikusī daļa pagāja, mierīgi studējot Ruso un Hjūma rakstus un uzlabojot ūdens sūkņa darbību.

Sers Metjū pat rakstīja odas. Gan tikai par publiskās kanalizācijas labumiem. Odas, kas veltītas kanalizācijai, ceļvedī aizņēma veselas divas lapas. Sava prieka pēc es iemācījos no galvas pāris šo dzejoļu rindiņas, tādas kā “O, tu kaunpilnā kloāka, tu zemisko netīrumu brūnā upe” un “O, jūs laimes un nogurdinātās cilvēces svētītās svina caurules”.

Ak, tu svētā notekcaurule! Par ļaunu jau tas nevarētu nākt. Iespējams, ka japāņiem pat piemīt humora izjūta.

Pēc sera Metjū nāves Daunsvortijā bija cauri ar mieru un rāmumu. Viņa vecākais dēls Frensiss bija ieguvis sev virsnieka patentu un 1798. gadā drošsirdīgi devās karos pret Napoleonu. Miera laikos viņš apmeklēja savas mājas un pagalmā nodarbojās ar savu bērnu, kalpu un droši vien arī sievas dresēšanu ierindas mācībā! Atkal un atkal melšot niekus par iespējamo francūžu invāziju, radās iespaids,

ka bez lielgabalu dunoņas un slaktiņiem viņš līdz nāvei garlaikojas.

Panākumu kāres apsēstais karotājs beidzot piedalījās Vaterlo kaujā, zaudēja vienu kāju, ieguva pārmantojamo baroneta titulu un nomira savai kārtai atbilstoši - no šāviena galvā, kuru aiz pārskatīšanās, medībās šaujot me-žakuili, raidīja kāds mežsargs.

Smalki senči, neko teikt, es nodomāju un turpināju urb- * ties tālāk cauri nākamajām dīkdieņu paaudzēm. Ap 1879. gadu kāds lords Edvards Felertons, sera Frensisa jaunākais dēls, izmantojot godājamā sera Metjū skices plānus un izgudrojot pusautomātisko ūdensklozetu, atkal uzstutēja uz kājām ģimenes īpašumu, izveidoja puķēm apgleznotu klozeta bļodu kolekciju, aplaimoja ar dažām arī karalieni Viktoriju un tika iecelts grāfa kārtā. Diemžēl Edvards piemirsa atstāt sev mantinieku. Līdz ar to titulu, īpašumu un cieņu mantoja kāds attāls brālēns no Sarejas.

Jaunais lords Felertons, četrdesmit astoņus gadus vecs vīrs, pēc tam, kad pats bija aizvadījis dzīvi visdziļākajā nabadzībā un neko neienīda tīk ļoti kā angļu dzimtmuižniekus, ziedoja visu mantību arodbiedrību dibināšanai, musināja Jorkšīras vilnas vērpējus, svina raktuvju strādniekus, tēraudlējējus un ogļračus uz streikiem un finansēja tos no savas kabatas. Savā vēlākajā dzīves posmā 1913. gadā viņš apprecēja četrpadsmitgadīgu kalponīti un atlaida visiem saviem zemes rentniekiem gada nodokļus. Tā nu 1929. gadā viņa sešpadsmitgadīgais dēls mantoja vienīgi titulu un klozetpodu fabrikas pāri palikušo īpašumu, kas varēja nodrošināt ja ne gluži greznu, tad ērtu dzīvi gan.

Taču tas jauno lordu Džordžu, Persivāla tēvu, maz inte-

resēja. Viņš savu naudu izmantoja ģenerāļa Franko pretinieku atbalstīšanai Spānijas pilsoņkarā, pret kuru viņš ar liesmainām runām uzstājās Lordu palātā un kuras iegāja vēsturē kā Snorting Debates - krācēju debates - un turpmāk tika ieteiktas zilasiņu aristokrātiem kā nomierinošs līdzeklis pret bezmiegu. Tie visi bija tīri fakti, kas ceļvedī bija pagodināti ar divām niecīgām rindkopām. Savu dēlu lords Džordžs kopā ar kādu itāliešu komunisti radīja 1957.gadā. 1975.gadā viņš atstāja šo pasauli, sievu un bērnu, nepiešķirdams tiem neko vairāk kā vien Daunsvortiju, daļu no ūdensklozetu fabrikas un lorda Felertona titulu.

Persivāla māte nomira 1977. gadā, eksplodējot paštaisītai bumbai, kuru viņa bija paņēmusi līdzi uz dārza svētkiem, ko rīkoja pati karaliene. Ceļvedī bija atrodama vienkārša piebilde par to, ka neatkarīga izmeklēšanas komisija, kas sastāvēja no augstākās aristokrātijas pārstāvjiem, bija secinājusi, ka baronese nekādā gadījumā nevarēja pati izgatavot šo bumbu vai arī paslēpt to automašīnā. Pēc tam, kad attiecīgie sprāgstvielu eksperti no Skotlendjarda bija paaugstināti muižnieku kārtā, mikroskopiskās nitroglicerīna atliekas, kas bija atrastas uz baroneses rokām, tika nosauktas par pretutu līdzekli, ko viņa it kā pirms tam esot smidzinājusi uz rožu krūmiem. Baronesei tika sarīkota godpilna apbedīšana, un Felertoni tika izsvītroti no turpmāko dārza svētku viesu sarakstiem.

Par Persivālu vēl bija teikts, ka viņš ir studējis Kembridžā un kļuvis pazīstams ar savu cīņu pret reģionālo upju piesārņošanu. Man patika, ka viņš bija spējis savienot savu senču kaislību pret ūdens higiēnu ar tēva un vecvectēva pasaules uzlabotāju dedzību. Kā lorda vaļasprieks vēl bija minēta ornitoloģija, kā mīļākais putns - Dienvidsi-

bīrijas sloka. Turpmākās lappuses diemžēl bija izplēstas, droši vien tajās bija rakstīts par gājputnu, vārdā Madlēna.

Nopūzdamās es aizcirtu veco lubu romānu ciet. Izņemot kareivīgo seru Frensisu un teroristi baronesi, šī ģimene spēja piedāvāt visai maz krāšņu piedzīvojumu un erotisku notikumu. Es atlaidos spilvenos un saraucu pieri. Tas bija par maz, par maz japāņu ordai, kas tīko pēc izpriecām un savas potences palielināšanai ēd pērtiķu smadzenes un kaltētus degunradžu sēkliniekus, turklāt nosit laiku, spēlējot slepkavnieciskas videospēles, kurās līst vēl vairāk asiņu nekā “Makbetā”. Tādas kā, piemēram, “Mortal Combnt //’, kur plikgalvaini tipi, kuri atgādina drēbju skapjus, uzbrūk šķībacainiem drēbju skapjiem, un kur tiek dots pieticīgais uzdevums “finish him\

Pie tādas nācijas pārstāvjiem, kas izgudro šādas spēles, ar pietiekami miermīlīgiem senču nostāstiem es neko nevarēšu panākt, tas ir skaidrs. Es nolēmu pameklēt bibliotēkā piemērotākus ģimenes stāstus no citām angļu dzimtām, kuras es varētu sakrustot ar Felertoniem.

Es izrāpos no gultas, uzvilku vēl vienu zeķu pāri un iztaustījos laukā tumšajā gaitenī. Jau sen bija iestājusies krēsla, pāri pakalniem svelpa ledains Atlantijas vējš un tricināja smagās logu rūtis. Juzdamās mazliet neomulīgi, es taustījos pēc gaismas slēdža un nospiedu uz leju vecmodīgo knibuli. Gaiteņa spuldze uz mirkli uzzibsnīja, lai pēc tam ar skaidru “knakš” uz visiem laikiem atvadītos no šīs pasaules. Lādēdamās es atgriezos atpakaļ savā istabā un paņēmu svečturi un sērkociņus. Trīcošās sveces liesmas pavadībā es devos ceļā otro reizi.

Zem manām kājām čīkstēja grīdas dēļi. Dārzā vaidēja oši, knakšķēja zari. Rozamundes pils būvētājam bijusi ne

likai slikta gaume bet ari pietrūcis veselā saprāta. Neviens visā Anglijā, kuram galvā viss vēl ir kārtībā, nebūvēs tikpat kā neapkurināmu māju uz vētru apņemta pakalna. Ja nu vienīgi viņu sauc Alfrēds Hičkoks un viņš ir paredzējis uzņemt šeit filmu.

Es trīcēdama un drebēdama stāvēju galerijā un tad, lamādama sevi par klīrīgu Līzi, virzījos uz kāpņu pusi. Es reiz biju viena pati mājās pārdzīvojusi filmu “Poltergeists IIP’, tādēļ mazdrusciņ angļu šausmu romantikas man neko ļaunu vairs nevarēs nodarīt.

Tikai nedomāt par to, tikai neiekrist šajās muļķīgajās filmās attēlotajās lamatās, kur vējš nopūš sveci, aizcērt durvis un nogriež jebkuru atpakaļceļu. Es sargādama aizliku roku priekšā sveces liesmiņai un, cieši raudzīdamās tumsā, taustījos kāpņu virzienā. Hoplā, es paklupu pār beigtu, mīkstu zvēru ar garām ausīm.

Es paliecu svečturi uz leju - tur gulēja Novotnija medījums, čībiņa ar zaķa ausīm. Es atviegloti uzelpoju un pieliecos, lai to paceltu. Svups, svece izkrita no svečtura un nogāzās zemē, aizripoja prom pa dēļiem un nodzisa. Tieši man aiz muguras kāds zars sasita druskās smago loga rūti, iekšā iebrāzās spēcīga vēja auka, un durvis, manas guļamistabas durvis, ar blīkšķi aizcirtās ciet un nodzēsa pēdējo gaismas stariņu, kas vēl blāvoja gaiteņa viņā galā.

Es aizmiedzu acis, es neko neredzu, es neko nedzirdu, manis vispār nav. Alwnys look on the bright side of life, man iešāvās prātā, un es trīcošā balsī un nedaudz šķībi mēģināju nosvilpot piedziedājumu, lai saņemtu sevi rokās.

Tad es diemžēl izdzirdēju vēl kaut ko. Sīku lipoņu, mazus solīšus, kas nāca lejup pa kāpnēm no bēniņiem. Lēnām, apdomīgi, pa vienam pakāpienam, taču tieši man

virsū. Kāpēc man vajadzēja svilpot to stulbo dziesmu! Es to jau tāpat nevarēju ciest, un tagad vēl tā kalpoja spoku pievilināšanai. Bet varbūt tur tikai skribinājās žurka? Nē, tā noteikti nebija žurka, tās nagi uz dēļu grīdas būtu radījuši klusu skrapstoņu. Mana sirds dauzījās kā traka, es aizturēju elpu un cerēju, ka troksnis vienkārši paies man garām. Pirmajā mirklī tas tā arī notika, taču tad es pamanīju, ka kaut kas atrodas vienā līmenī ar mani. Neveikli soļi taustījās uz manu pusi. Es iepletu acis un gaidīju veramies sev pretī dēmonisku ģīmi, taču, tāpat kā līdz šim, neko nevarēju saskatīt.

Cauri izsistajam logam galerijā pūta ledains vējš. Tipi-nāšana apklusa, bet es pavisam skaidri sadzirdēju sēkoņu un smagu elpu turpat pie manām kājām. Kāds elles suns, Jorkšīras punduris vai gēnu manipulācijā radīta milzu pele ar cilvēka seju? Lai kā arī nebūtu, tas tomēr bija maza auguma spoks, varbūt pat draudzīgs spoks, tāds kā Otfrīda Preislera grāmatā, es sevi mierināju.

- Au! - es iekliedzos. Tas tomēr nebija draudzīgs spoks. Ar maziem nagiem tas ieķērās manā kreisajā pacelē un rausās klāt manai kājai. Es atvēzējos, tas Kaut kas ar vieglu būkšķi nokrita zeriiē un izplūda apdullinošos bļāvienos. Cilvēciskos bļāvienos. Tas Kaut kas bija bērns vecumā no diviem līdz četriem gadiem, turklāt pamatoti saskaities. Kad viņa balss pārlēca uz nākamo oktāvu, es jau biju pie mazā kamoliņa, kas smaržoja pēc biezputras ar medu un bērnu šampūna. Pie zaķa čībiņas īpašnieka, man strauji iešāvās prātā, un es vienkārši ņēmu un pacēlu viņu augšā. Viņš spārdījās, cik jaudas, es dabūju niknus spērienus vēderā, maza dūrite dauzīja manus plecus. Es lavu viņam manās rokās lēkāt augšā lejā un izmēģināju mātišķi padūdot.

Kliedzieni vienā mirklī apklusa. Mazi pirkstiņi iebrauca manā degunā, aptaustīja manus matus, bakstīja manos vaigos. Es biju pieņemta un atviegloti iesmējos.

- Sveiks, rūķīt! Tev droši vien ir aukstas kājas.

Atskanēja daži pēdējie šņuksti un tad mikipeles bālsti-ņa, kas stādījās priekšā kā “H/, hi, me Bonkie”. Es atbildē-_ ju, ka esmu “f//, hi, me KatP\ un berzēju kamoliņā ledus-aukstās ķājeles.

Es jau gribēju taustīties atpakaļ uz manu istabu, kad jumta stāvā pēkšņi nočīkstēja durvis un no kāpņu laukumiņa līdz pat trepju pakājei atspīdēja gaismas stars. Nu labi, lai kā arī nebūtu, viņa māte noteikti nepiederēja pie spoku kārtas. Es izlēmīgi devos uz kāpņu pusi.

Nonākusi gaismas lokā, es pametu skatienu uz Bonkiju. Ak, Kungs! Cik viņš bija jauks! Tumša, sprogaina galviņa ar milzīgām, apaļām kā pogām acīm un manāmi tumsnēju ādu. Viņa augšlūpa veidoja nevainojamu ieliekumu, kas atgādināja eņģelīti, viņa apakšlūpiņa bija kā radīta, lai to uzmestu. Līdzība ar tēvu bija nenoliedzama, kaut gan Bonkijs bija daudz uzticīgāks un runīgāks. Viņa valodošana galvenokārt sastāvēja no tādām nedefinējamām skaņām kā “ogalu” un “brrpft” un arī no tādas svarīgas informācijas kā “Bonkie, Bonkie”, “co/cT un “no”. Tas bija pilnīgi pietiekami, lai atstātu dzīvespriecīga un normāla bērna iespaidu, tāda bērna iespaidu, kurš patlaban, kājas cieši maniem gurniem aptvēris, dzina mani uz priekšu gluži kā tādu poniju. Pēdējos pakāpienus es pārvarēju auļos un sekoju gaismas staram, kas kļuva aizvien šaurāks.

Es ar kāju atgrūdu durvis un atrados diezgan plašā un -tavu brīnumu - apkurinātā jumtistabā. Pa labi no manis sparakšķēja kamīna uguns, grīdu klāja biezi paklāji un aitādas, uz tām bija izkaisīti rotaļu klucīši, plīša lācīši un zaķu čībiņas māsa. Visādi citādi telpā bija diezgan maz mēbeļu, iepretī atradās vecmodīgs pārtinamais galds, augsts bērnu krēsliņš un liels, ērts krēsls, bet tam blakus puķu galdiņš.

Es nedaudz piemiedzu acis, lai varētu izpētīt tālāko, tumsā grimstošo telpas daļu. Vispirms es pamanīju uz grīdas mētājamies ābolzaļu, pūkainu vilnas kamolu, manas acis sekoja pavedienam, līdz atdūrās pret kārtīgām, rūtainām čībām, kurās bija ieautas tievas kājas melnās zeķēs. Adošās personas pārējais tēls bija tīts tumsā. Taču klusā, kārkstošā šņākoņa liecināja, ka tai vajadzētu būt gados vecākai dāmai.

- Madam, - es klusītēm iesaucos un ļāvu Bonkijam noslīdēt uz grīdas. Tas ar savām īsajām kājelēm un priecīgiem “ogalus” tenterēja pretī guļošajai ēnai. Vilnas kamols ar pamatīgu rāvienu tika pievilkts klāt, gaisā noplivinājās rūtainās čības.

Es nopriecājos, ka vējainās galerijas tumsā man celī bija iekniebis Bonkijs un nevis šī ēna. Šī būtne, dāma, kura izskatījās vēl vecāka nekā šis gadsimts, bija tik caurspīdīga un tieva, ka viņu viegli varētu noturēt par spoku. Zem zīdpapīram līdzīgās, plānās ādas vizēja zilas dzīslas. Mati, uzacis un skropstas izskatījās kā vērptas no smalka sudraba, acis mazajā, izdēdējušajā sejā spīdēja gaišas kā nopulēts cēlmetāls. Tās man nezin kāpēc atgādināja mazu, vēja izplūkātu sudrabbērzu, tās domīgi virinājās un pievērsās man.

Par spīti mīlīgajam siltumam, kas valdīja istabā, un plīša lācīšiem, kas gulēja pie manām kājām, man atkal kļuva šķērmi ap dušu, es pazinu to pašu ēnu, kas no rīta bija vērojusi mani caur ēdamistabas logu. Bez tam man ienāca

prātā tās jukušās večas, kas mīt jumtistabās un no kurām angļu šausmu romāni mudžēt mudž.

Es atrāvos atpakaļ un uzkāpu uz gumijas peles, kas iepīkstējās. Stāvs, kurš atradās krēslā, izstiepa trīcošu, kaulainu rociņu un beidzot nožūžoja:

- Madlēn, es zināju, ka tu atgriezīsies. Esi sirsnīgi sveicināta!

Uz tādiem spokiem, kuri tik sirsnīgi sasveicinās, nemaz nebija iespējams dusmoties, tādēļ es piespiedu sevi draudzīgi pasmaidīt.

- Hello, I'm Kati, - es klusītēm teicu, baidīdamās, ka pie nedaudz skaļāka balss toņa trauslā parādība saplīsīs sīkos gabaliņos. Kā pateicību es saņēmu diezgan spēcīgu pļauku uz vaiga. Mana spoku teorija izplēnēja pavisam, un vecā dāma man nolasīja lekciju par manu bezatbildību, nolaidību un netaktiskumu.

- You’re a naughty, naughty liar, - viņa atkal un atkal atkārtoja:

Es veltīgi mēģināju iestāstīt, ka mans vārds patiešām ir Katija un ka es neesmu riebīga mele.

Vecā dāma ar sirdīgu sejas izteiksmi laida gar ausīm visus iebildumus.

f*

- Sit clown, - viņa beidzot sacīja un iespieda mani lielajā krēslā. Tad viņa nedaudz drebelīgi piestūma klāt vēl vienu krēslu un apsēdās man pretī.

- Vēl joprojām skaista kā grēks, - viņa teica un ar kaulainu roku glāstīja manus matus. - Bet blondie mati tev piestāvēja labāk.

Viņas noteiktais tonis necieta nekādus iebildumus. Es padevos savam liktenim un tēloju Madlēnu. Lai arī ko viņa nebūtu darījusi, es tomēr nolēmu par šo īpašo teātri pieprasīt no Persivāla papildu samaksu. Es īsti nesapratu, vai dusmojos tādēļ, ka viņš man neizpauda sīkāku informāciju par Madlēnu, vai arī tāpēc, ka kaut kur pasaulē bija persona, kam pietika nekaunības staigāt apkārt ar manu seju un pie tam vēl blondiem matiem.

Vecā dāma izrāva mani no pārdomām. - Kur gan tu visus šos gadus īsti biji? - viņa gribēja zināt.

Vācijā, - es teicu pilnīgu taisnību.

- Vācijā, - viņa kā nožēlodama papurināja galvu un nomurmināja: - pārāk skaļi, pārāk resni un nelabojami.

Ar to viņa, šķiet, domāja vāciešus.

- Pietiek pļāpāt, - vecā dāma teica. - Mums un it sevišķi man nav atlicis daudz laika, lai atturētu Pērsi vālu no šīs muļķības. Tas ir labi, ka tu beidzot esi nolēmusi ieņemt savu īsto vietu. Ja vīriešus pārāk ilgi atstāj vienus, tad ir grūti viņus valdīt. Tas ir vienkārši neiedomājami, pie kādiem netikumiem viņi pieradinās, ja tiem pārāk ilgi ļauj rīkoties pēc sava prāta. It sevišķi tad, ja viņus sauc par Fe-lertoniem.

Vecā dāma nopūtās un dziļdomīgi vērās tālumā, varbūt savā pašas simt gadu vecā pagātnē, kas šķita esam pilna ar ietiepīgiem, maziem Felertoniem.

- Bet, - viņa atkal turpināja, - ja viņi ir iemīlējušies, tad viņus var vadīt pēc sava prāta. Tad viņi atkal pārvēršas šajos mūžīgi smaidošajos, mazliet vieglprātīgos svētlaimes baudītājos. Vismaz uz kādu laiku. Un tu zini, ka Per-sivāls joprojām ir tevī iemīlējies, lai gan esmu mēģinājusi to viņam izdabūt laukā no galvas, tu neaudzinātais skuķi!

-Tu patiešām domā, ka viņš mani vēl mīl?

Sī lieta pamazām kļuva interesanta. Varbūt vecā dāma varēs kaut ko pastāstīt par manu dubultnieci.

- Bet, bērns, tu taču to zini, neesi nu tik koķeta, - viņa nosodoši atbildēja un uzmeta mīlestības pilnu skatienu Bonkijam, kurš patlaban izrotāja savas čības ar plastilīna lentītēm. Nebija nekāds brīnums, ka Felertonu vīrieši kļūst tik nevaldāmi, ja viņiem ļauj darīt jebkuru nejēdzību un pat apbalvo to ar smaidu.

- Jā, jā, - lēdija iegrima pārdomās, - tu jau allaž esi zinājusi, kā piesaistīt vīriešus.

Ak tā? Līdz šim man bija izdevies tikai dažus vīriešus piespiest pilnībā kapitulēt manā priekšā un uz kādu laiku paglābt no pārējo sieviešu dzimtes pārstāvju tvērieniem. Patiesībā tikai daži vīrieši, izņemot - diemžēl - Hansu In-go, ir modinājuši manī vēlēšanos pilnīgi atdoties.

- Vīrieši nekad nedrīkst justies pārāk droši, - vecā dāma pasmaidīja.

- Viņi ir un paliek mednieki. Par kolekcionāriem viņi kļūst tad, kad laupījums ir pārāk viegli iegūstams.

Ahā! Tad nu laikam es pati būšu vainīga pie Hansa In-go kolekcionēšanas mānijas, ja runājam par sievietēm. Vai es būtu bijusi pārāk jauka, pārāk padevīga, pārāk pielūgusi viņa lielās govs acis? Tā bija nepatīkama doma. Vai tiešām vīriešus varētu aizbiedēt ar pārāk lielu mīlestību?

Vecā dāma pastiepās uz mazās koka kumodes pusi un izvilka no turienes elegantu, nelielu māla pīpīti un tabak-maku. Viņa rūpīgi, ar apbrīnojami veikliem pirkstiem to piebāza un beigās aizdedzināja ar garu kamīna sērkociņu. Domās iegrimusi, viņa kādu brīdi klusi sūca pīpi, un es neuzdrošinājos runāt, baidīdamās, ka varētu uzdot kādu aplamu jautājumu. Bonkijs pierāpoja pie manām kājām un pielaikoja man ar plastilīnu izrotāto čību. Visādi citādi viņš nudien bija labi audzināts bērns un tik piemīlīgs, ka es negribot uzsmaidīju viņam.

Vecā dāma vēl kādu minūti turpināja pukšķināt savu pīpi, tad pēkšņi, it kā būtu pieņēmusi kādu svarīgu lēmumu, pavēlošā tonī sacīja: - Tev jāaizkavē šī pārdošana, Mad-lēn! Tev tas ir jādara!

- Jūs domājat Daunsvortijas pārdošanu? - es ievaicājos, un viņa īsi un noteikti pamāja.

-Tu zini, ka visiem Felertonu vīriešiem, nu, teiksim tā, kāda skrūve allaž bijusi vaļīga, taču Persivālam ir aizbraucis viss jumts. Džentlmenis var nodoties visādiem dīvainiem vaļaspriekiem un draugiem, taču viņš nekad, saproti, nekad nedrīkst nodot savu ģimenes ligzdu.

Manto to, ko tu no saviem senčiem vari mantot, lai kas tev arī nepiederētu. Jā, jā, vecajai dāmai kaut kur bija taisnība, tādu māju kā Daunsvortija nedrīkstēja tik vienkārši pārdot. Varbūt vienīgi uzdāvināt Nacionālajam trestam, bet arī tad tikai pēc savas nāves vai arī vislabāk nekad. Bet tā jau galu galā nebija mana problēma.

- Kā tad es to varētu aizkavēt? - es svētulīgi-apvaicājos un iedomājos par savām trīstūkstoš mārciņām, ko es tādā gadījumā liktu uz spēles.

- Tu varētu piespiest tos pāris nožēlojamos japāņus laisties lapās, - vecā dāma piktojās, un es gluži labi spēju iztēloties, ka savos agrākajos gados viņa bijusi spējīga spēkoties pat ar veselu tatāru ordu.

- Kaut vienu vienīgu reizi nedomā par naudu, Madlēn, es tevi lūdzu, nē, es tev pavēlu, tu dzirdi?

- Bet es, - es grasījos protestēt, kad lejā hallē skaļi un sadzirdami aizcirtās ieejas durvis.

- Psst, - vecā dāma brīdināja, - viņš nekādā gadījumā nedrīkst uzzināt, ka mēs esam tikušās. Viņam liekas, ka izdosies tev noklusēt to, ka esmu šeit paslēpta. Iedomājies tik, viņš uzskata mani par nedaudz ķertu.

Viņa sausi iesmējās, tad bīdīja mani uz durvju pusi.

- Vispār ir jauki, ka tu pie tiem vāciešiem vismaz nedaudz esi tikusi vaļā no tā briesmīgā franču akcenta. Ej lejā, mēs rīt atkal parunāsimies, un ne vārda Persivālam par mani un tavu dēlu.

Manu dēlu?

To es uztraukumā biju pilnīgi piemirsusi. Bonkijs! Protams, viņš izskatījās ārkārtīgi līdzīgs Persivālam, bet viņam taču bija arī māte, un tā bija šī francūziete Madlēna. Kāds tur brīnums, ka vecā dāma sasveicinoties iecirta man pļauku! Kas gan es biju par šausmīgu māti, ka varēju atstāt šo mazo olīvkrāsas eņģelīti nelaimē un turklāt vēl tik nīgra tēva paspārnē? Kamēr lavījos lejā pa kāpnēm, es pilnīgi aplamā kārtā pamatīgi saskaitos uz Madlēnu. Uz mana vaiga vēl bija jūtama mazā Bonkija miklā, lipīgā atvadu buča.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

- Katij! - lords sauca no halles, un Novotnijs, kurš acīmredzot bija dauzījies pa lauku, priecīgi ierējās.

- Yes, my lord, - es noburkšķēju pretī.

- Nāciet lejā, iesim ēst! - viņš man pavēlēja. Jauks ielūgums, neko teikt, turklāt izteikts tik elegantā manierē.

- Man vispirms jāpārģērbjas, - es atkliedzu un, stāvēdama uz augšējā pakāpiena, apskāvu sajūsmā lēkājošo Novotniju. Viņš smaržoja pēc ziemas gaisa, meža un absolūtas suņa laimes. Pērsi vāls, kurš pa to laiku bija hallē iededzis gaismu, panācās līdz kāpnēm, samiedza acis un strupi noteica: - Nav vajadzīgs.

Vēl viena patīkama piezīme. Varbūt es esmu Novot-nijs? Es, ne vārda neteikdama, pagriezos, iemetos savā guļamistabā, atspiedos pret durvīm un nokliedzu pāri gaitenim: - Man kā lorda sievai ir zināmi pienākumi, un es vēlos, lai Madlēna pēc tik jlgiem laikiem radītu vislabāko iespaidu.

Tā, cerams, ka tas trāpīja. Nākamās pusstundas laikā lords vairs neizdvesa ne skaņas. Es rakņājos pa milzīgo mugursomu un meklēju savu Armani kostīmu. Kāda cūcība, tas bija galīgi saburzīts! Vai nu man patika, vai nē, tomēr nācās samierināties ar Arnija dāvināto angoras džemperi, džinsu biksēm un zābakiem. Toties ar skropstu tušas, vaigu sārtuma un lūpukrāsas palīdzību es rūpīgi uzzīmēju sev seju, sukāju savas matu lokas, kamēr tās sāka spīdēt, un beigās biju gluži apmierināta. Krēslainam, piesmēķētam ciema krodziņam tas būs gana labi.

- Vai jūs šos tūristu zābakus saucat par elegantiem? -kad es rāpos iekšā rendžroverā, lords apvaicājās.

Ak, Kungs! Viņš nu gan neko nesaprata! Galu galā Londonā šie smagie strādnieku zābaki bija pēdējais modes kliedziens. Lordam pašam zem mēteļa nudien bija uzvilkta nedaudz pabālējusi izejamā žakete. Droši vien viņš vēlējās ne pa jokam izrādīties savu rentnieku priekšā.

- The lady is a tramp, - es strupi paskaidroju un, lai piedotu sarunai pikantumu, piebildu: - Acīmredzot arī jūsu bez vēsts pazudušajai Madlēnai patīk ceļot.

Klusējošais lords izlikās nedzirdam manu aplinkus mājienu un tik strauji piedeva gāzi, ka es atsitos pret vējstiklu.

- Vai jūs nevarat būt uzmanīgāks? - es iekliedzos.

- Oh, so sorry, bet būtu ļoti jauki, ja jūs visu laiku nepieminētu manu sievu. Tas padara mani nervozu.

-Jūsu attiecības acīmredzot ir visai... mmm... saspīlētas, - es mēģināju būt saprotoša. - Vai jums ir bērni?

Nikns skatiens.

-Tas nu gan uz jums neattiecas.

- Es tomēr skaitos māte.

- Pasarg Dievs! Māte, kura vienā pēcpusdienā izdauza vairāk logu nekā vesela regbija komanda kopā. Jauka māte, neko teikt.

- Tā bija tikai viena loga rūts, kas galerijā saplīsa pati no sevis, - es aizstāvējos un jutu, cik muļķīgi tas izklausās. - Par to jūs varat atvilkt no manas algas, - es varonīgi piebildu. Tā vietā, lai kategoriski noraidītu manu priekšlikumu, Persivāls pievērsās manis informēšanai par gaidāmajām pusdienām. Cerams, ka tur būs pietiekami gari galdauti, zem kuriem es varēšu paslēpt savus smagos apavus.

- Tas būs labs ģenerālmēģinājums, - lords turpināja, - mēs tiksimies vienīgi ar dažiem labiem draugiem.

- Vai tad man šajā pusē vispār bija draugi ?

- Nē, jums ne.

Tā jau es domāju.

- Tie ir mani draugi. Mācītājs no Kobletonas, no ciema, kas atrodas vistuvāk Daunsvortijai, allaž pirms Ziemassvētkiem ielūdz pie sevis uz rubeņa cepeti. Nebaidieties, vairums ciema iedzīvotāju pazīst Madlēnu tikai ļoti pavirši vai arī nepazīst nemaz, un mācītājs pa šo laiku jau kļuvis gandrīz akls.

-Jūs runājat par to mācītāju, kurš mūs salaulāja?

Persivāls ietiepīgi klusēja.

- Paklausieties, vai tomēr nebūtu labāk, ja jūs vismaz īsos vārdos iepazīstinātu mani ar manu raksturu, - es ieteicos, - lai es varētu uzvesties tam kaut nedaudz atbilstoši.

Persivāls joprojām bija iespītējies kā āzis. - Tas nav vajadzīgs, jūs to tāpat labi protat. Bez tam Madlēna visā savā mūžā tikai divas dienas ir pavadījusi Daunsvortijā, un toreiz mums nebija laika, lai, ē, uzņemtu viesus.

Ahā, medusmēnesis lielajā gultā ar baldahīnu, es nospriedu. Šis anglis ar saviem mūžīgajiem noslēpumiem pats bija vainīgs, ka es šo to izdaru aplam.

- Vienkārši turieties nedaudz malā, esiet piezemēta un, Dieva dēļ, nedzeriet tik daudz, - Persivāls teica, - jūsu lielā debija būs tikai Ziemassvētkos, neaizmirstiet to.

- Un cik liela atturība man jāizrāda attiecībās ar manu laulāto draugu? - es saniknoti noprasīju.

- O, te nu jūs varat izturēties tipiskā angļu manierē.

- Tātad rupji un neaptēsti, - es noburkšķēju.

Persivāls, galvu šūpodams, paraudzījās manī. - Angļu

laulātie pāri sabiedrībā nemēdz, ē, skūpstīties vai apkampties, - viņš mani apgaismoja.

- Jums pat nav jāuzrunā mani ar darling, galu galā mēs esam bijuši pietiekami ilgi šķirti.

- Mēs? - es dzēlīgi jautāju. Persivāls palika man atbildi parādā, automašīna pabrauca garām virknei mazu, baltu lauku sētu un iegriezās bruģakmeņiem klātā ielā, kurā viens aiz otra rindojās mazi veikaliņi un kur atradās arī krodziņš, kas bija apgaismots dzeltenām spuldzēm.

- Starp citu, kur ir mans laulības gredzens? - es, pievērsdamās praktiskajai pusei, ievaicājos. Ja jau nav mīlestības, tad lai vismaz ir rotas lietas.

. - Šis teikums pilnīgi izklausās pēc Madlēnas, - Persi-vāls noņurdēja. - Paskatieties priekšā mazajā nodalījumā!

Es to atvēru, un man klēpī iegāzās vismaz ducis apvidus karšu. Vidū starp kabatas lukturīti un kamolā satītu auklu es beidzot ieraudzīju mazu, ar samtu pārvilktu kārbiņu. Es to atvēru, un man aizrāvās elpa. Man pretī vizuļoja vismaz divpadsmit dimanti, iestrādāti vienkāršā zelta stīpiņā.

- Oo, tas gan ir skaists! - es stostījos, un gluži nelaikā man acīs sariesās aizkustinājuma asaras. Es vēl nekad nebiju turējusi rokā laulības gredzenu.

- Tikai nepārspīlējiet, - lords sacīja, - tā ir tikai kopija, tieši tāpat kā jās.

Es niknumā tvēru pēc gaisa. Es nevēlējos nolaisties tik zemu, lai atbildētu, turklāt angļu arsehole man likās pārāk saudzīgs apzīmējums.

Šajā brīdī mēs pabraucām garām mazai, no pelēka granīta būvētai baznīcai un apstājāmies pie diezgan apjomīgas, vecas mācītājmājas,' kurai blakus atradās draudzes kapsēta. Droši vien, ka tur naktīs valda lielāka dzīvība nekā visā ciemā, kas šķita iegrimis simtgadu miegā.

Atskanot automašīnas durvju troksnim, kas droši vien bija saklausāms jūdzēm tālu, pat tālākajā un klusākajā ielejā, atvērās arī mājas durvis. Laternas gaismā mūs sagaidīja mazs, resns, vecs vīrs tērpies tumšā, pabālējušā garīdznieka tērpā. Viņš izstiepa rokas un dārdošā balsī atkal un atkal sauca: - Well, well, well.

Izskatījās, ka viņa otrs priekšvārds varētu būt “līksme”. Pirmais priekšvārds bija Eliass, uzvārds - Gūlaitlijs. Viņš turēja mani sev piespiestu klāt mazliet ilgāk, nekā tas bija vajadzīgs - vismaz vīrietim, kurš ir garīdznieks - turklāt spieda mani tik stipri, ka man nokrakšķēja kauli. Gaiteņa

spožās spuldzes gaismā viņš ar samiegtām acīm, kas raksturīgas tuvredzīgam cilvēkam, pamatīgi nopētīja mani.

-Apburošāka, nekā līdz šim tiku domājis. Viss, kas vajadzīgs, - viņš sirsnīgi teica, un es viņam piedevu visas pārējās maiguma izpausmes, kas vēl sekoja pēc tam. Ņemot vērā to, ka viņš dzīvoja visai vientuļā nostūrī, šāda uzvedība bija saprotama, turklāt viņa saimniecības pārzine, piecdesmituncikturgadīgs sievišķis ar etiķskābu sejas izteiksmi, nebūt neizskatījās pēc tādas, kas spētu apmierināt visas dzīvespriecīgā kunga vajadzības.

- Viņai pēcpusē ir vieni vienīgi kauli. Tam visuvarenajam todien laikam ir bijusi taupības diena, - vecais kungs, * manīdams, ka mans skatiens ir pievērsts šīs dāmas kalsnajai, stīvajai mugurai, sazvērnieciski pačukstēja.

īsu mirkli šaubījusies, es satvēru sava dzīvesbiedra roku un uzsvērti piekļāvīgi pieglaudos viņam, un tā man izdevās atbrīvoties no garīdznieka knaibīgajiem pirkstiem. Persivāls paraudzījās manī ar dziļu nepatiku, tomēr, turēdams mani pie savas spēcīgās rokas, ieveda garīdznieka bibliotēkā. Tur apmēram astoņas personas jau malkoja še-riju. Trīs apaļīgas, pavecas dāmas, kuras, pie smēķējamā galdiņa satupušas, klukstēja kā dējējvistas, kas pašlaik dara savu svarīgo darbu, tika stādītas priekšā kā māsas Bold-vinās. Viņas jau tagad, šķiet, bija iegrimušas pamatīgā pārējo viesu aprunāšanā un visu vakaru neizlaida mani no acīm.

Man radās iespaids, ka viņas šajā ciemā izpilda dienas avīzes lomu. Un es vairs nemaz nebrīnījos, ka no šādu tenku vāceļu vidus nākušas tādas literāras zvaigznes kā Džeina Ostina vai arī šejienietes māsas Brontes, kuras no viena vienīga slīpuma leņķa, kādā tika turēta tējas tgsīte, spēja precīzi nolasīt un attēlot savu kaimiņu domu gājienus un jūtu svārstības. Arī tas nav slikts darbs. Daudz sērija, maz darba.

- Nice to meet you, - man apgalvoja kāds vidēja vecuma laulāts pāris, kuru garīdznieks, nelaizdams vaļā manu roku, stādīja priekšā kā Grimsbijus no Lokvudas fermas. Robustā sieviete ar sarkanajiem, vēja aprautajiem vaigiem, kurus viņa noteikti bija mantojusi no saviem britu senčiem, svaiga gaisa cienītājiem, veltīja man sirsnīgu smaidu, un es apstājos, lai dažas minūtes patērzētu par aitu cirpšanas noslēpumiem. Drošības labad es savās atbildēs izlaidu pēc iespējas vairāk burtu “h” un mēģināju ripināt skaņu “r” kā tādā normandiešu govju meita - “/ never ‘eard of this, low interesting” - lai radītu iespaidu, ka esmu svešvalodu jomā galīgi neapdāvināta francūziete (bet vai tad ir arī citādākas?). Aitu gane nepievērsa tam un arī man gandrīz nekādu uzmanību, tomēr likās apmierināta, ka izdevies atrast gluži nepiemērotu upuri, kuru garlaikot ar savām novatoriskajām atziņām par aitu cirpšanas tematu.

Misis Grimsbijas vīrs bija liela auguma garlaicīgs tips ar diezgan noslēgtu sejas izteiksmi, kurš kopā ar Persivālu vienotā klusumā bija ieņēmis vietu pie kamīna, lai stīvi vērtos liesmās. Izskatījās, ka tas, ko viņi abi patlaban darīja, Persivāla uztverē skaitījās dzīva saruna. Garīdznieks, aplikdams savu roku man ap gurniem, atbrīvoja mani no misis Grimsbijas, kura pievienojās kamīna priekšā klusējošajam duetam un, tieši tāpat kā viņi, iegrima tādā kā ziemas sastingumā. Eliass - “Sauc mani vienkārši par Eliju, meitenīt” - ar maigām, manus gurnus masējošām kustībām aizbīdīja mani līdz dīvānam, kas atradās istabas di-

benplānā, kur, pērļainiem smiekliem skanot, jautri tērzēja divi jauni vīrieši un kāda jauna sieviete.

Aizņemta ar misis Grimsbijas saistošajiem priekšlasījumiem par lauksaimniecības tematu un ar vienu ausi klausīdamās dējējvistu apslāpētajā klukstēšanā - “O, bet, protams, mana mīļā, toreiz bija briesmīgs skandāls, kad viņa pameta lordu” -, es līdz šim nemaz nebiju pamanījusi šo pulciņu. Bazils, man iešāvās prātā, un es uzmetu skatienu manam homoseksuālajam Londonas draugam, kurš tagad bija pārvērties angļu lauku zemes īpašniekā.

Viņam mugurā bija rupja tvīda bikses, slēgti šņorzābaki, raupja auduma žakete un krekls ar stāvapkaklīti. Gluži kā Džeimsam Heriotam, velsiešu lopu dakterim. Man radās aizdomas, ka Bazils bija lietojis pat nedaudz vaigu sārtuma - uz degungala.

Bazils šūpoja rokā viskija glāzi un frivolā tonī zobojās par londoniešu klīrību un mākslotību. Es nopētīju viņa klausītājus. Vispirms lēdiju. Kungs tētīt! Tā taču bija SENTIMENTĀLĀ! Viņas smaids bija manāmi vēss, un, kad mācītājs stādīja mani priekšā kā “Madlēnu Felertoni, jūs jau pazīstat”, tas kļuva gandrīz vai nepieklājīgi ironisks.

- O jā, es ļoti labi atceros. Tā, it kā tas būtu noticis tikai vakar, - nicinoši atkoda liriskā būtne, kuras vārds bija mis Hūtone. Viņa vēl divdomīgi piebilda: - Man, redzat, ir laba atmiņa.

Touche ’, es nodomāju un droši vien arī izskatījos satriekta.

- Kāda šausmīga īpašība, mana mīļā, - mans debešķīgais Bazils nāca man palīgā, lai izvilktu no ķezas. - Jums jāapsola aizmirst mani tūlīt pat un uz visiem laikiem. Jeb-

kādas atmiņas par mani traucēs kļūt mūsu draudzībai vēl intīmākai.

Šīs galīgās muļķības, šķiet, šai būtnei sevišķi gāja pie sirds. Tā novērsās no manis un uzsmaidīja Bazilam ar acīm, ar muti, jā, pat ar degunu. It viss viņā pauda tikai vienu - “O, ņem mani, ņem mani, tu, grēcīgais, brīnišķīgais dīkdieni!” Viņa acīmredzot uzskatīja Bazilu par modernu lorda Bairona kopiju.

Jaunais, dedzīgais vīrietis, kas stāvēja viņai blakus un kuru es tikai tagad pamanīju, pūlējās piešķirt savai vientiesīgajai, labsirdīgajai sejai ar garo degunu inteliģentu izteiksmi. Plaši iztirzādams notikumus draudzes bibliotēkā, viņš mēģināja aizēnot spožo Bāzi la zvaigzni pie mis Hū-tones debesīm. Tomēr viņa pūliņi bija veltīgi.

- Iedomājieties tik, mis Hūtone, vecais Brambijs ņem un patiešām pasūta grāmatu par Kleghornas šķirnes liellopu audzēšanu, iedomājieties tikai, un tas viss tādēļ, lai ievadītu savu mazmeitu Mēriju Betu, kurai kā nekā bija jau astoņpadsmit, sugas turpināšanas noslēpumos. Kleghornas liellopi, ha ha! Visa šī lieta tika nodarīta vienā rāvienā, un to pašu vecais vīrs labprāt gribētu redzēt arī pie savas Mērijas Betas. īsi un skaidri, bez palīgteikumiem.

- Kleghornas liellopi, ha ha! Lai gan, ja es tā labi apsveru, tad mīļā Mērija Beta allaž bijusi tāda būtne ar govs acīm, ha, ha! Tad jau labāk ar viņu darīt tāpat kā ar tiem Kleghornas lopiem.

Viņš divdomīgi nosmīnēja un vēl piebilda: - Jūs taču saprotat, ha, ha!

- Jūs donfžijat no... aizmugures? - vaicāja Bazils ar krietni pārspīlētu izbrīnu balsī.

Aitasģīmis kļuva sarkans, un es nevarēju nociesties, skaļi nepiebildusi:

- Bet Bazil, tā taču ir tava specialitāte.

Bazils labpatikā paliecās uz priekšu un nosmīkņāja:

- Ne jau tikai tā vien. Tas numurs ar gumijas uzvalku un pīkstošo pīlīti taču arī bija ārkārtīgi izklaidējošs.

Pēkšņi iestājās nāves klusums. Es burtiski sajutu nosodošos skatienus, kas urbās man mugurā.

Situāciju izglāba saimniecības pārzine, kura stingrā balsī paziņoja: - The dinner is served.

Pērsi vāls taisnā ceļā nāca šurp, saķēra manu roku un iešņāca man ausī:

- Patiešām nav nekādas vajadzības palīdzēt jums iejusties Madlēnas lomā. Tas bija perfekti. Madlēna to nebūtu izdarījusi labāk.

Taču tā vietā, lai lepotos ar mani un kā priekšzīmīgs šefs paslavētu savu labāko skolnieci, viņš mani rupjā veidā vilka sev līdzi uz ēdamistabas pusi. Ar šo vīrieti cilvēks tiešām nevarēja tikt gudrs. Vai tagad viņš dusmojās tādēļ, ka es biju viņa sieva, vai tādēļ, ka es nebiju viņa sieva? Vai viņš gribēja, lai es līdzinos viņa sievai, vai arī tieši otrādi - viņam tas likās pretīgi? Kamēr mans laulātais draugs rauca pieri un dvēseli dusmu krunkās, pārējā sabiedrības daļa pamazām atguva savu labo noskaņojumu.

Bazils kladzināja vēl skaļāk nekā tās dējējvistas. Mis Hūtone kopējās omulības labā ziedoja vēl vienu smieklu pērļu virteni. Mācītājs Gūlaitlijs dedzīgi sita plaukstas un savu well, well, well pavadībā bīdīja viesus pie galda. Pusdienas, rubeņa cepetis gardā, brūnā alus un medus mērcē, atsvēra ledaino klusēšanu, ar ko mani apveltīja Persivāls. Viesi pievērsās saviem ikdienišķajiem sarunu tematiem, kas sastāvēja no tenkām un nenozīmīgiem sīkumiem.

Bazils izcēlās kā kaislīgs mednieks, kurš kopā ar Grims-biju un aitasģīmi vienojās par Shooting - Party, kurā viņi došoties vienu dienu pirms Ziemassvētkiem. - Sievieši tad tā vai tā negribēs, ka mēs maisāmies pa kājām, - jautrais, mazliet aprobežotais landjunkurs noducināja, - bet naktīs, tad gan mēs drīkstēsim spēlēt medniekus un lādēt bises.

Atskanēja dārdoši smiekli. Bazils man divdomīgi pamirkšķināja. Liekulis! Izskatījās, ka viņam gan neviens pat nedomāja ņemt ļaunā to, ka viņš šķietami padevās manam samaitātās francūzietes valdzinājumam. Es pie sevis pasmējos un priecājos par putukrējumu ar brūklenēm.

- Ļoti gards, - es piezīmēju, lai radītu rūpīgas mājsaimnieces iespaidu, - šī recepte man noteikti vajadzīga mūsu Ziemassvētku pusdienām.

Izdzirdot vārdu “Ziemassvētki”, mācītāja Gūlaitlija acis iemirdzējās, uri viņš beidzot atkal pievērsās man:

- Ak, mīļā lēdij Felertone, cik jauki, ka mēs visi atkal svinēsim Ziemassvētkus vecajā, labajā Daunsvortijā! Ticiet man, es pielikšu visas pūles, lai ar savu sprediķi parādītu šiem svētkiem pienācīgo cieņu!

Es izbrīnā paraudzījos mācītājā, un viņš steidzīgi piemetināja: - Es, protams, tajā iepīšu arī dažas konišivas, lai arī mūsu japāņu viesi varētu labi justies. Un es jau arī esmu izdomājis dažas nelielas haikas. Angļu valodā, saprotams. Es te domāju par “Ak, eglīte zaļā, drīz nobirsi”.

Es aizturēju smieklus un iedomājos par odām kanalizācijai. Izskatās, ka Jorkšīra ir pārpilna ar dzejdariem. Kob-letonā japāņus sagaidīs patiesi lieliski svētki. Elijs turpināja iztēloties angloaziātiskos Ziemassvētku priekus:

- Ak, kas tas būs par prieku, īsti angļu Ziemassvētki, turklāt svešzemju viesu klātbūtnē. Dažos jautājumos piekāpšanās viņu kultūrai droši vien ir vietā, bet kurš gan gribētu Ziemassvētkos ēst tītara gaļas suši?

Pēc šiem vārdiem kompānija izklīda un atgriezās atpakaļ darbistabā, lai iedzertu kafiju un brendiju. Man arī būtu derējis viens brendijs, lai gan dāmām pirmām kārtām tika piedāvāts apelsīnu liķieris. Grimsbijs pārņēma Persivā-lu savā ziņā, droši vien tādēļ, lai mierinātu par neuzticīgās, konjaku dzerošās sievas uzvedību. Savukārt dējēj vistas paņēma mis Hūtoni savā paspārnē, bet bibliotekārs ar misteru Gūlaitliju zinātniskā garā pārsprieda teoloģijas pamatprincipus. Es biju vienīgā nomaļus atstātā, tādēļ pievienojos Bazilam, kurš, šķiet, baudīja godājama autsaidera statusu, tāda cilvēka statusu, kurš drīkst visu atļauties, kuru neviens neņem nopietni, tomēr visi respektē. Kaut kas tāds ir iespējams vienīgi Anglijā, kur troņmantnieki var atļauties tērzēt ar pašpuikām.

- Vai tu pazīsti Madlēnu? - es sazvērnieciski jautāju.

- Nē, man nebija lemts šis gods, es esmu redzējis tikai viņas fotogrāfiju, - viņš nomurmināja, - līdz šim vakaram, protams, ha, ha, lia!

Viņš uzjautrināts nopētīja mani no galvas līdz kājām.

- Bazil, kad tu mani saprecināji ar Persivālu, tu zināji, • cik līdzīga viņai es izskatos.

- Nu, nu, - Bazils mani apklusināja, - par saprecināšanu nevar būt nekādas runas. Izskatās, ka Persivāls joprojām ienīst savu bijušo lauleni. Tādēļ tu diemžēl vari justies tikpat droša kā klostera audzēkne, kas nokļuvusi homoseksuālistu konventā. Diemžēl!

Es atcerējos Persivāla skūpstu un prātoju, vai Bazilam varētu būt taisnība. Vai ari taisnība ir tai vecajai dāmai jumtistabā? Vai Persivāls mīlēja Madlēnu vai tomēr nemīlēja viņu? Nu, vienalga, lai kā arī nebūtu, tomēr Persivālu ar viņa bijušo sievu saistīja kaislīgas jūtas.

- Es esmu redzējis, kā jau teicu, tikai vienu Madlēnas fotogrāfiju, - Bazils turpināja. - Nabaga Persivāls Kembridžā to rādīja katram, kas gribēja redzēt, un arī ikvienam, kas to negribēja redzēt. Zināma līdzība ar tevi ir nenoliedzama. Bet es dodu priekšroku tev.

Bazils aptina manu matu cirtu ap savu labo rādītājpirkstu. - Ū, darling, - viņš iestenējās.

Grimsbijs joprojām vāķēja Persivālu, dējējvist'as satraukti plandījās ar rokām.

- Bazil, - es nikni iešņācos, - beidz!

- Protams, ja tu tā vēlies, tu jau zini, ka es nevaru atraidīt nevienu tavu lūgumu, es vienmēr esmu tavā rīcībā, manu tinteszivtiņ, jebkurā pozā, - viņš noteica skaļāk, nekā tas bija nepieciešams. Šajā ciemā es droši vien vairs nevarēšu nopirkt pat plākstera gabaliņu.

Persivāls bija everybodys darling un es - palaistuve. Tad jau labāk mēģināt atturēt Bazilu no slepenā mīļākā lomas. Tā viņam pārāk labi piestāvēja.

- Ko dara Tomass? - es jautāju.

- Cerams, ka neko nepiedienīgu. Viņš ir tik rotaļīgs, un es atstāju viņu vienu pašu gultā.

- Kurā gultā?

- Manā gultā, protams, - Bazils atteica, - Rozamundes pilī.

- Pie mums gultā? - es pārsteigta izsaucos un diemžēl atkal skaļāk, nekā tas bija nepieciešams. Klātespšo viesu uzmanība galvenokārt bija pievērsta frivolajai francūzietei un jestrajam landjunkuram. - Pie manis, - Bazils čukstus

izlaboja, - jeb, precīzāk sakot, mana brāļa gultā. Jā, bet protams, kur tad citur man vajadzētu apmesties?

- Nu, varbūt kādā mazliet gaumīgākā vietā, - es nekaunīgi attraucu. - es nebūtu domājusi, ka tev varētu piederēt tādas grabažas.

Bazils palika nesatricināms. - Tev kā allaž ir pilnīga taisnība, mana mīļā. Tā māja neatbilst manam stilam, bet galu galā es taču nevarēju izvēlēties ne savu vectēvu, ne viņa trako gaumi. Viņš bija dedzīgs karalienes Viktorijas piekritējs. Taču tev ir jāatzīst, ka es daru visu iespējamo, lai kompensētu šos trūkumus.

Viņš droši vien vēl ilgi būtu runājis par šo tematu, bet šoreiz izņēmuma kārtā eskvairs mani īpaši neinteresēja.

Es gribēju izmanot izdevību, lai izprašņātu viņu par sava vīra sievu, pareizāk sakot, par tā vīrieša sievu, kura sievu es patlaban tēloju.

- Vai tu zināji, ka man ir bērns? - es sazvērnieciski čukstēju un galīgi saputrojos angļu personu vietniekvārdu lietošanā.

- Bērns? - Bazils spalgā balsī iesaucas tā, it kā es nupat būtu paziņojusi, ka viņš drīzā laikā un turklāt pret savu gribu kļūs tēvs. Dējējvistas gandrīz nogāzās no savas laktas. Lords noteiktiem soļiem šķērsoja salonu un nostājās pie mūsu dīvāna.

- Vai jūs abi divi tomēr nevarētu mazliet rimties? Es nezinu, kādu komēdiju jūs te spēlējat, taču tā ir absolūti pārspīlēta, bezgaumīga un nevajadzīga.

- Bet tieši tāpēc tā mums sagādā lielu prieku, - Bazils • starodams uzlūkoja viņu.

- Es jau tagad nožēloju, ka jelkad esmu lūdzis tavu palīdzību, Bazil? Kāpēc tu vispār esi te ieradies?

- Lai bezgaumīgi uzvestos.

Lords draudīgi paraudzījās lejup uz Bazilu. - Es pateicos tev par Katiju, - viņš salti noteica, un es jutos kā tāds vergu izsoles objekts, - bet pie pārdošanas tu turēsies malā, to tu iegaumē. Tur man tavs atbalsts nebūs vajadzīgs.

Bazils vēsā mierā izturēja lorda skatienu. - To nu es tev apsolu. Daunsvortijas pārdošanā es tevi neatbalstīšu. Tā vai tā es uzskatu šo ideju par tavu lielāko muļķību. Ja vien neskaita tavas laulības ar Madlēnu.

Lords zaudēja savaldīšanos un, pašam negribot, iesāka komēdijas otro cēlienu. - Es mīlēju Madlēnu. Bet tāds kā tu diez vai pazīst šādas jūtas pret sievieti, - viņš paziņoja dažus toņus skaļāk, nekā tas bija nepieciešams, un neglābjami pārliecināja klātesošos, ka viņiem lemts būt par greizsirdības drāmas lieciniekiem. Lords pagriezās un aizgāja atpakaļ pie kamīna.

- Rimsties, Bazil, - es čukstēju, - pietiek!

- Tu pati iesāki ar to bērnu.

Lords skaļā balsī uzaicināja mis Hūtoni nedaudz pamu-zicēt. Sentimentālā aizsteidzās pie pianīna un kaislīgi sāka dauzīt pa taustiņiem. Viņa ar lielu iejūtību un mazu meistarību atskaņoja triumfa maršu. Radās iespaids, ka viņa svin uzvaru.

- Persivālam ar Madlēnu ir bērns, - es klavieru skaņu aizsegā sacīju Bazilam.

- Es zinu, - viņš atteica. - Priecājies taču, ka tu bez resna vēdera un dzemdību sāpēm esi tikusi pie pēcnācēja. Mātes lomu tev nevajadzēs iestudēt, jo tā Madlēnas repertuārā neietilpa.

- Viņa bija diezgan liela draņķe, vai ne?

- Es baidos, kājā, un viņa diemžēl šim nožēlojami naivajam lauku pūķim ir pamatīgi salauzusi sirdi.

- Vai tāda viņai vispār ir? - es vaicāju.

Bazils ieinteresēts sarauca uzacis. - Vai tik es nedzirdu iemīlējušās sievietes kremtošo jautājumu?

-Tu esi traks, Bazil! Mana sirds vēl sāp no iepriekšējās reizes, un lords ir apmēram tik pat šarmants, cik Staļins.

- Tā, tā, - eskvairs vienīgi noteica un izvilka liku jūras putu pīpi. Tad viņš mums abiem ielēja krietnu malku brendija, un beigās tas izvērtās par tīri jauku vakaru.

Mācītājs Gūlaitlijs atvadījās no manis ar diviem skaļiem skūpstiem, kuros varēja sajust kaut ko vairāk nekā tikai mīlestību pret savu tuvāko. Viņš vienkārši nedrīkstēja dusmoties uz mani, jo grēcinieki galu galā bija viņa maize. - Es jūs drīzā laikā apciemošu, mana mīļā, divatā sarunas raisās daudz nepiespiestāk, - viņš apsolīja. Dējējvis-tas uzsvēra, cik satraucoša bijusi iepazīšanās ar mani - ari tas nāca no sirds - un Grimsbiji pamāja man ar galvu. Kaut arī tikko jūtami. Var jau arī būt, ka tas bija tikai vēja brāziens, kas pielieca viņu galvas. Mis Hūtone piezīmēja: - Jūs patiešām esat tā pati vecā, - un lūdza Bazilu: - Atnāciet taču kādreiz uz tēju, es jums labprāt parādīšu savus dzejoļu krājumus.

Bet izskatījās, ka vienīgais, kurš par to nopietni interesējās, bija draudzes bibliotekārs.

Es pa to laiku biju tikpat iereibusi kā toreiz Londonā un ieķēros savam vīram elkonī. Par laimi, viņš to neatrāva, citādi neuzticīgā Madlēna uz apledojušajām, kūkumaina-jām pagalma seguma plāksnēm būtu sākusi streipuļot un tiktu atmaskota arī kā dzērāja. Braucot mājup Persivāla rendžroverā, mēs ar Bazilu uzrāvām dažas skotu dzērājba-lādes un angļu Ziemassvētku dziesmas, un man likās, ka, dziedot “The drunken sadod', pat Pērsi vāls dungoja līdzi.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Nākamajā rītā es ar sāpēs dunošu galvu pamodos savā ledusaukstajā Viktorijas laika mauzolejā. Uguns kamīnā jau sen bija izdzisusi. Tiešām, bez istabenes dzīve šādā greznībā bija bezjēdzīga un visa milzīgā būda - pārmēru liels ledusskapis. Es ilgojos pēc Daunsvortijas, kurā - kā bija atzīmēts ceļvedī - centrālapkure darbojās jau kopš 1934.gada.

Kur gan patlaban mitinājās Bazils, es sev vaicāju, un vai viņš kaut ko zināja par veco dāmu jumtistabā? Vispār jābrīnās, ka Bonkijs tik reti devās ekspedīcijās uz mājas apakšējo daļu. Katrā gadījumā izskatījās, ka vecā dāma to dara daudz biežāk, jo vakar, atgriežoties mājās, es atkal atradu karstu ķieģeli gultā, mājīgi sprēgājošu uguni kamīnā un šokolādes un piparmētru cepumu uz spilvena. Vismaz vecā draņķe mīlēja jauno draņķi Madlēnu. Radniecīgas dvēseles, es nodomāju un nolēmu doties nelielā vizītē.

Vecā dāma atsaucās uz manu klauvējienu, atvēra smagās durvis un ielaida mani iekšā. Bonkijs cēli sēdēja savā augstajā krēslā un nodevās dažādu auzu putras pielietojuma veidu un īpašību, galvenokārt lidošanas spēju un lipī-guma pakāpes pētīšanai. Vecā dāma nepievērsa tam ne mazāko uzmanību. Rīta krēslas pelēcīgajā gaismā viņa izskatījās vēl palsāka un bezkrāsaināka nekā iepriekšējā vakarā, taču viņas acis mirdzēja apņēmības pilnas.

- Labrīt, Madlēn, - viņa sirsnīgi sacīja un savilka savus zilzaļos rīta svārkus vēl ciešāk ap pleciem. Man ārkārtīgi gribējās uzzināt, kas viņu saista ar Felertonu ģimeni. Var būt, ka viņa jau vairāk nekā simt gadus bija šī klana krustmāte, tomēr es neuzdrošinājos neko vaicāt, jo viņa taču uzskatīja mani par Madlēnu.

- Nu, kā tad alkatīgie kaimiņi tevi sagaidīja? - viņa gribēja zināt.

- Nu, no mācītāja staroja gandrīz vai ar roku aptaustāma sirsnība, un arī Boldvinu māsām mana klātbūtne šķita kā sengaidīta pārmaiņa.

- Vecās raganas! - pelēkā lēdija nicīgi nošņācās. - Jā, tās droši vien jau tagad ir metušās savā Tour de jour cauri ielejai, lai ar visiem kaimiņiem sīki un smalki apspriestu šausmīgās Madlēnas rakstura īpašības. Neņem galvā, gan jau Persivāls izdevīgā brīdī noliks viņas pie vietas, jo kā nekā viņas droši vien negribēs atteikties no Daunsvortijas zemenēm un briežgaļas šķiņķa.

Es gan apšaubīju, vai Persivāls jelkad nostāsies manā pusē, taču neko neteicu.

- Nu, mana mīļā, - lēdija enerģiski turpināja, - vai tu jau esi apsvērusi, kādus ieročus liksi lietā pret aziātu invāziju?

To es nebiju darījusi, taču negribēju satriekt simpātisko, veco lēdiju un tādēļ izstomīju kaut ko par nekurinātām guļamistabām, pārsālītu tītaru un šerija krājumu atšķaidīšanu ar ūdeni. Vairāk nekas manā paģirainajā galvā tiešām neiešāvās. Vecā dāma pikti papurināja galvu.

- Nonsense. Neviens ārzemnieks necer Anglijā sagaidīt komfortu vai labu ēdienu. Tieši otrādi, viņi vēlas gūt apstiprinājumu saviem priekšstatiem par mūsu lielo, diemžēl

traumēto nāciju un apsvērt, kur ierīkot savas tvaika pirtis un kur piemontēt satelītantenas.

Es apbrīnoju vecās dāmas ļoti mūsdienīgo vārdu krājumu un jautāju: - Kāpēc šie japāņi vispār grib pirkt Dauns-vortiju, kas viņi tādi ir?

- Nu, spriežot pēc Pērsi vāla līdzšinējās sarakstes ar viņiem (vecā špione, es godbijīgi nodomāju), viņi varētu būt Hunai grupas pārstāvji, kuriem pieder lielākā daļa no lorda Edvarda dibinātās tualešu fabrikas. Tā kā viņi reizēm atsūta uz šejieni savus menedžerus no Japānas, tad viņi meklē solīdu īpašumu, kurā varētu nopelniem bagātos līdzstrādniekus ielūgt pavadīt atvaļinājumu. Bez tam viņi vēlas nostiprināties britu tirgū. Daunsvortijas vārdam ir nenovērtējama nozīme. Šajā vārdā viņi jau ir nosaukuši vienu no tualešu modeļiem. Varbūt viņi pārvērtīs visu Daunsvortiju atrakciju parkā, kur uzbūvēs milzīgus līkloču dzelzceļus tualetes formā un ūdens slidkalniņus? Mums ir darīšana ar ļoti bīstamiem pretiniekiem.

Jāatzīstas, ka arī man šī japāņu vīzija likās bīstami bezgaumīga un vecās dāmas dedzība patiešām apbrīnojama, bet tam nebija nekā kopīga ar manu darbu. Galu galā es gribēju dabūt savas trīstūkstoš mārciņas un viss!

- Atvaino, - es tādēļ šaubīdamās piebildu, - bet tu patiešām domā, ka tagad ir īstais brīdis, lai pārvilktu svītru Persivāla plāniem? Es domāju, ja jau viņš patiešām ir spests pārdot Daunsvortiju...

Lēdija kā sastingusi raudzījās manī. Es uz brīdi zaudēju spēju skaidri domāt, un manā galvā dunēja. - Tā jau galu galā ir tikai māja, - es gurdeni noteicu.

Tagad šī jaukā sieviete kļuva tik bāla, ka es vislabprā-tak būtu izsaukusi ātro palīdzību. - Kas tev notika? Nāc, apsēdies taču!

Pēc šiem vārdiem es lēnām aizvedu lēdiju līdz atzveltnim. Viņa vaidēdama apsēdās. Ar saviem kaulainajiem pirkstiem viņa visu laiku turējās cieši iekrampējusies manā rokā, it kā es būtu viņas pēdējā saikne ar dzīvi.

- Madlēn, - beidzot viņa ar pūlēm izteica, - kā tu vari man kaut ko tādu nodarīt? Tikai māja! Tikai māja! Kā tu vari tā sacīt?

Viņa izklausījās pavisam apjukusi. Es aiz līdzjūtības biju kā bez valodas un notupos blakus viņai. Es bezpalīdzīgi glāstīju viņas mazo, bālo roku. Vecā lēdija dziļi ieelpoja un sāka runāt pavisam, pavisam bēdīgā balsī.

- Madlēn, kad tu atgriezies, es domāju, ka esi mainījusies. Tu zini, ka es vienmēr esmu pacietusi tavu ietiepību un veselīgo egoismu, jo tas liecina par zināmu nepakļāvī-bu. Lai arī ko par tevi runāja visa pasaule, es allaž biju pārliecināta, ka tu esi spējīga arī uz spēcīgām jūtām, lojalitāti un atklātību.

Kaut gan šajā gadījumā runa noteikti nebija par mani, viņas lekcija par manām lielajām jūtām nepalika bez iespaida. Es jutos aizkustināta un arī glaimota. Lēdijas smalkajās skropstās vizēja asaras. Mans Dievs, es pati sev likos kā tāda neģēle.

- Šī māja, - vecā dāma bez uzaicinājuma turpināja, - priekš manis ir kaut kas vairāk nekā tikai māja. Tā ir mana dzimtene, saproti, Madlēn, dzimtene. Šī nebūt nav pirmā finansu krīze, kas ir piemeklējusi Felertonu ģimeni. Kā tu domā, cik bieži man jau nav nācies aizstāvēt šo īpašumu? Es nevaru no tā atteikties. Un es allaž domāju, ka tu esi tāda pati kā es. Cīnītāja.

Viņa pavērās manī pārmetošām acīm, es nokaunējusies nolaidu skatienu. Vecā dāma izplūda skaļās elsā^4-.

- Man... man ļoti žēl, - es apstulbusi stostījos un skatījos uz mazo, drebošo augumu.

- Madlēn, - viņa ar pūlēm izdvesa, - tu esi mana vienīgā cerība. Es esmu pārāk vāja un pārāk veca, lai vēl spētu cīnīties. Tev man jāpalīdz. Tu esi pēdējais glābiņš.

Es - pēdējais glābiņš? Es veltīgi pūlējos izdzīt no galvas domas par trīstūkstoš mārciņām. Taču tad lēdija pavisam klusu pateica kaut ko tādu, kas man pielika punktu.

- Madlēn, Daunsvortija taču ir arī tavas mājas.

Mājas. Daunsvortija. O, sasodīts, cik labprāt es vēlētos

tās abas divas! Es aizgrābta pamāju ar galvu un jutu, kā manās acīs iezogas pāris asaru. Es tās enerģiski notraucu.

- Nu, tad dodamies cīņā! - es sev pašai par pārsteigumu izdzirdu savu balsi. Vecās lēdijas asaras izsīka lajā pašā acumirklī. Viņa atkal atguvās, starp citu, apbrīnojami' ātri, jā, gandrīz vai aizdomīgi ātri, taču tagad man nebija ne mazākās vēlēšanās iedziļināties tādās blakus lietās. Tagad, kad mani atkal pārņēma tādas pašas saviļņojošas izjūtas kā toreiz, kad es ar prāmi braucu uz Angliju. Tieši šī, es nodomāju, ir tā misija, ko tu allaž esi meklējusi. Tavs uzdevums. Daunsvortijas glābšana. Kas gan salīdzinājumā ar to bija šīs trīstūkstoš mārciņas?

Es apskāvu lēdiju, viņa uz mirkli piespieda mani sev klāt, tad atkal izslējās savā kaujinieciskajā pozā. Viņa stingrā balsī sacīja: - Pietiek te izrādīt savu jūtelīgumu! Mums jāuzzina kaut kas vairāk par japāņu raksturu, jāiepazīst viņu vājās vietas un jāpārliecina šie ļaudis, ka mēs esam pavisam necivilizēta, barbariska nācija, ko ieteicams aplūkot tikai no tālienes.

Es pamāju. - Diemžēl visi apkārtnes kaimiņi gatavojas pavisam kam citam, - es teicu. - Aiz cieņas pret Persivālu viņi vēlas sagādāt japāņiem tik patīkamu uzturēšanos, cik vien iespējams.

- Aizkavē šos plānus! - lēdija skarbi pavēlēja. Es piespiedu savas dunošās smadzenes ķerties pie darba. Lēdija apmierināta un klusa kā pelīte vēroja manus pūliņus savirknēt kādu sakarīgu domu.

Manas zināšanas par japāņu raksturu diemžēl bija ļoti virspusīgas, turklāt tās bija iegūtas, vienīgi pateicoties manam īslaicīgajam privātskolotājas darbam pie japāņu viesstrādnieku sievām Diseldorfā. Tie bija ļoti rosīgi viesstrādnieki, kuri noteiktu laiku bija paredzējuši darboties elektronikas koncernos un bankās un maksāja man piecdesmit markas stundā par to, lai es viņu allaž smaidošajām sievām iemācītu tādus vārdus kā “labdien” un “sveiki”. Nekas vairāk viņām nebija vajadzīgs, vismaz tā uzskatīja vīri, jo viņas iepirkās tikai un vienīgi japāņu veikalos, skatījās vienīgi japāņu filmas, ēda vienīgi japāņu restorānos un drīkstēja pavadīt pēcpusdienas vienīgi kopā ar citām japāņu sievietēm, bet vakarus - ar japāņu vīriešiem. Ar “labdien”un “sveiki” pilnīgi pietika, lai viņas bez problēmām spētu kontaktēties ar saviem vācu kaimiņiem, kurus satika kāpņu telpās. Vismaz tā uzskatīja viņu vīri. Innui kundze, kurai es kā rotaļājoties iemācīju vairāk nekā šos divus vārdus, jo viņa pirms laulībām Tokijā vienu semestri bija studējusi ģermanistiku, tā vis nedomāja.

- Japāņu vīri nebūt draudzīgi, Katij, - viņa teica un uzlūkoja mani skumjām acīm. - Nekad puķu pušķis. Nekad dāvana dzimšanas dienā. Kad ciemiņi no firmas, visu vakaru stāvēt pie sienas.

- Nesēdēt? - es aiz izbīļa piemērojos Innui kundzes vienkāršotajai gramatikai.

- Nesēdēt, nerunāt, tikai apkalpot, - viņa teica.

Tās bija diezgan patīkamas pēcpusdienas Innui kundzes dzīvojamajā istabā, kur smaržoja pēc ingvera un zaļās tējas un kas bija bāztin piebāzta ar lellēm tautas tērpos un pulksteņiem ar dzeguzi. Ar Innui kungu man nebija lemts iepazīties, jo tad, kad viņš pārradās mājās, man kā kalpotājai un sievietei bija pienākums būt nemanāmai. Jāteic gan, ka viņa atvase, piecgadīgs apaļvaidzis, kurš, ģērbies bērniem domātā samuraju tērpā, torpedēja mūsu mā-cībstundas, vicināja plastmasas zobenu un cirta ar to pa mātes galvu, radīja man diezgan skaidru priekšstatu par japāņu vīriešiem. Kad es savai skolniecei dzimšanas dienā uzdāvināju puķu pušķi, mūsu mācībām pienāca straujas beigas.

Nākamajā dienā viņa raudādama man piezvanīja un sacīja, ka vīrs mācību turpināšanu uzskatot-par nelietderīgu. Ar šo puķu pušķi es - Dievs vien zina, kādēļ - biju aizvainojusi VIŅA godu. Tomēr es gan šaubījos,vai pie šiem Hunai japāņiem, kuri ieradīsies Daunsvortijā, būs iespējams ar puķu pušķi panākt tādu pašu efektu.

Šajā vietā manas pārdomas pārtrauca vecās dāmas nepacietīgā balss: - Nu? Ko tu izdomāji?

- Godīgi sakot, tikai vienu - mums jāparunā ar Bazi-lu, - es atteicu, būdama dziļā pārliecībā, ka viņam arī japāņu dvēseles nav svešas un ka studiju laikā Kembridžā viņš noteikti būs vienu vai otru japāni izvēlējies par savu pētījumu objektu.

Apbrīnojamā kārtā mans priekšlikums vecajā cīnītājā izraisīja sajūsmu.

- Bazils, jā bērns, tas ir lieliski. Šis vecais bastards noteikti varētu atrast kādu risinājumu. Varbūt, ka pietiktu jau ar vienu “Fuct. Forse”koncertu, lai panāktu izšķirošo pavērsienu. Viņu pēdējā plate nudien bija pavisam briesmīga, es to noklausījos tikai trīs reizes. Slikti izdevusies “Guns - n’Roses”kopija. Lai kā arī nebūtu, Bazi-lam tomēr piemīt destruktīvs potenciāls. Dodies taisnā ceļā turp, tu atradīsi viņu rietumu spārnā, gaiteņa otrā pusē.

Tā, tā, vecā lēdija tātad jau sen izošņājusi to, ka Bazils ir ieradies ciemos. Droši vien viņa atkal bija tēlojusi spoku.

Es atvadoties noskūpstīju Bonkija vaidziņu, kas bija nošmulēts ar auzu putru - savā zaķīšu pidžamā viņš vienkārši bija neatvairāms -, un lavījos prom uz pils rietumu spārnu. Tieši tāpat kā austrumu spārnā, kur dzīvoju es, arī te katrā pusē bija ierīkotas trīs istabas. Taču dīvainā kārtā šeit pat gaitenis bija samērā labi apkurināts. Izskatījās, ka Bazils arī te zina visus paņēmienus, kā uzlabot savu personisko komfortu. Es mērķtiecīgi devos pie vienīgajām dubultdurvīm. Droši vien, ka Bazils un Tomass nakšņo vislabākajā istabā. Es piespiedu ausi pie durvīm, lai pārbaudītu, kas iekšā notiek. Man taču nebija ne mazākās vēlēšanās pārsteigt Bazilu kaut kādās mīlas rotaļās ar savu viltus lēdiju. Es saklausīju vienīgi klusu, nedaudz satrauktu balsu murdoņu, pieklauvēju un atspiedos ar elkoņiem pret durvīm, kuras tikai ar grūtībām vērās vaļā, jo traucēja pūkainais paklājs.

Viss izskatījās tieši tā, kā biju gaidījusi. Bazila guļamistaba, protams, bija lielāka nekā mans piepelējušais ūķis, turklāt tā bija iekārtota ar gaumīgām mēbelēm, apgādāta ar neredzamu apkures sistēmu un liesmojošu kamīnu. Viņi abi ar Tomasu tupēja uz mīkstā paklāja, kas sedza visu grīdu, un rīkoja sacīkstes, kurās piedalījās vēsturiskas spēļu lokomotīves, turklāt tās izpūta īstus tvaiku mutuļus. Sasveicinoties ar mani, Bazils izvilināja no lokomotīves arī īstu svilpienu, kas kā zibens šautra iedūrās manā dūcošajā galvā.

Jaunais pāris bija ietērpies ārkārtīgi uzbudinošos tērpos, pelēkos bodijos ar attiecīgajās vietās iešūtiem ādas suspensorijiem.

- Hi, darling, - Bazils man uzsauca, un Tomass pietrūkās kājās, lai uzspiestu man uz vaigiem četrus histēriskus skūpstus.

- So nice to have you back, - viņa prieks šķita neviltots, un es sabāru sevi par vieglajiem greizsirdības uzplūdiem, kas bija mani pārņēmuši tādēļ, ka Tomass - Diāna vienu no pasaules skaistākajiem vīriešiem drīkstēja saukt par savu.

- Ū, - Tomass iedūdojās, - tu izskaties briesmīgi, darling. Vai tev ir paģiras?

Es vārgi pamāju.

- Te palīdz vienīgi kārtīga glāze šampanieša.

Es mēģināju protestēt, taču mana pretestība ātri vien tika salauzta. Tomass ielēja, es mazliet iemalkoju un biju tik sajūsmināta par dzīvinošo iedarbību, ko sniedza šņācošie burbulīši, ka dzēru vēl.

- Es pieļauju, ka tu nāc sava darba dēļ, - eskvairs apbrīnojami gaišredzīgi piebilda, kad es biju izdzērusi otro glāzi.

- Jā, vai, pareizāk sakot, tādēļ, ka es šaubos par šo darbu.

- Izskatās, ka tu jau esi satikusies ar veco putnubiedēk-li, - Bazils smīnēja.

Mana sarauktā piere izteica manu dziļo nepatiku pret šo izteicienu. - Viņa nav nekāds putnubiedēkliš, bet gan solīda dāma, un, kas attiecas uz Daunsvortijas pārdošanu, tad viņai ir pilnīga taisnība.

Bazils atvairījās ar gurdu rokas kustību. - Protams, protams, es domāju tieši tāpat. Bet es saprotu arī Persivā-lu. Viņš patiešām mēģina darīt visu iespējamo, un nauda -pat tā, kas nāk no tualešu ražotājiem - nesmird.

Izskatījās, ka Tomasu mūsu saruna garlaiko, un viņš pazuda vannasistabā, kas bija izlikta ar spodri baltām flīzēm. Es ar dziļām ilgām iedomājos par karstu vannu. Nē, darījumi ir pirmajā vietā, es sev stingri pavēlēju. - Bazil, ir jābūt kādam citam risinājumam. Es esmu par to pārliecināta. Es tev zvēru, man ienāks prātā kāds naudas iegūšanas avots. Naudas vākšanā es esmu meistare.

Bazils īsiem, izplestiem pirkstiem knibināja maziņu smalkmaizīti. - Diemžēl tikai nelielos apjomos, - viņš murmināja, - Daunsvortijas uzturēšanai tev vajadzēs vismaz piecdesmit tūkstošus mārciņu gadā, un bez tam Persi-vāls nevarēs pārtikt vienīgi no medījumu gaļas un no tā, ko dāvā viņa ievērojamais augļu dārzs.

Protams, Bazilam bija taisnība, bet es skaidri redzēju, ka arī viņam ideja par Daunsvortijas pārdošanu nav tuvu pie sirds. Viņš bija pārāk liels snobs, lai saprātīgu pamatojumu dēļ vien atteiktos no ērtībām.

- Lai tā būtu, - es tādēļ sacīju, - taču jebkurā gadījumā šo māju nedrīkst atdot japāņiem. Sliktākajā gadījumā Pcr-sivāls var to novēlēt Nacionālajam trestam, nodrošināt sev tiesības te dzīvot un sameklēt kādu darbu.

Bazils strēba šampanieti un aukstasinīgi teica: - O, bet viņam jau ir darbs. Diemžēl tā ir ļoti godpilna nodarbošanās un līdz ar to neienes nekādu naudu. Viņš pēta ūdens attīrīšanas metodes, kaut kādas nesimpātiskas baktēriju kultūras, kuras, šķiet, barojas no mūsu izdalījumiem un visām iespējamajām ķīmiskajām indēm. Tā nu nav īsti tā nodarbošanās, ko es novēlētu kārtīgam džentlmenim, taču tas, kurš iepazinis Felertonu dzimtas vēsturi, zina, ka būtu pilnīgi bezcerīgi mēģināt pārliecināt viņu par kaut ko citu.

Izskatījās, ka šajā dinastijā, kura bija cēlusies no zemākajiem sabiedrības slāņiem, interese par tīrīgumu nudien ir pārmantota parādība.

Es pamāju. - Par spīti tam es neticu, ka viņam Dauns-vortija ir jāupurē japāņiem tikai tāpēc, lai pabarotu Bonki-ju un veco dāmu.

Bet varbūt Madlēna pieprasa karalisku iztikas tiesu? Bazils ar norūpējušos sejas izteiksmi ievilka elpu. - Bērniņ, Persivālam ir jāpabaro ne tikai Bonkijs. Viss'ciems ir atkarīgs no viņa. Viņš visus uztur pie dzīvības, jeb vai tu domā, ka šis burvīgais, pilnīgi nomaļais ciems varētu vēl pastāvēt, ja Persivāls neieguldītu naudu baznīcā, ceļu būvē un remontdarbos? Viņš, būdams šī novada lords, jūtas atbildīgs par saviem rentniekiem un īrniekiem. Bez tam no viņa devības labumu gūst ne tikai Boldvinu māsas, viņš apmaksā mācības vismaz pusducim neaptēstu zemnieku dēlu un vēlāk nodarbina viņus savā pētniecības laboratorijā.

Mans respekts pret Persivālu auga augumā. Kāds gan tur brīnums, ja vīrietis ar tik lielu atbildības nastu reizēm kļūst nedaudz īgns. Man jau sabojājas garastāvoklis, ja es nevaru samaksāt savu telefona rēķinu. Bet par spīti visam mana nepatika pret Daunsvortijas pārdošanu nemazinājās. Tieši otrādi, šķita, ka šampanietis vēl vairāk spārno manu no jauna pamodināto cīnītājas dabu. Es iedzēru vēl vienu malku un sajutu dziļu pārliecību, ka pildu, tā sakot, Tā Kunga uzdevumu. Daunsvortijas Žanna d’Arka.

- Bazil, mēs atradīsim risinājumu šai problēmai, bet, ja tie japāņi tur ievāksies, tad jau gan būs par vēlu. Dauns-vortija ir daļa no vecās, labās Anglijas. Māja ar dvēseli, to nedrīkst pārdot. Lūdzu, izstrādāsim aizsardzības stratēģiju! Es zinu, arī tava sirds pukst par Britāniju!

Aizkustināts savās tēvzemes mīlestības jūtās, Bazils vairs nespēja pretoties, turklāt japāņu padzīšanas plāns iz-» aicināja viņā mītošo angļu humora izjūtu.

- Okuy, okay, - viņš teica un pacēla rokas, lai atturētu mani no tālākiem liesmainās runas plūdiem, - mēs varam par to padomāt.

- Un tūlīt pat, - es sacīju.

- Nē, tikai pēc tam, kad tu būsi iegājusi vannā. Tas ir pretrunā ar maniem principiem - nopietni sarunāties ar sievieti, kura, nu sacīsim tā, izskatās mazliet nekārtīga-

Kad Tomass bija izkāpis no vannas, es ieņēmu vietu milzīgajā, pēc muskusa smaržojošajā putu jūrā, un trijatā mēs izstrādājām trīspakāpju aizsardzības plānu pret dzeltenajām briesmām. Brīdī, kad Tomass maigi masēja manu muguru un Bazils ūdenī mēģināja sapārot divas gumijas pīlītes, vannasistabā iegāzās Pērsi vāls.

- Bāzi... - pārbijies līdz nāvei - vismaz man tā izskatījās - viņš ieraudzīja mani ūdenī, kas manu kailumu vairs nemaz neaizsedza, jo putas pa šo laiku bija izšķīdušas.

Persivāls neveikli aizgriezās un savaldījies, ar stīvi izslietu muguru turpināja: - Es... ē... gribēju pajautāt, ē, vai tu neesi redzējis Madlēnu, ē, Katiju.

Aitasgalva!

Bazils galanti pasniedza man roku, palīdzēja izkāpt no vannas un piezīmēja: — Un kā vēl. Tu esi redzējis Botičelli Veneru izkāpjam no putām? Tagad tev ir tā iespēja, veco zēn.

Presivāla mugura sarāvās, viņš devās durvju virzienā. No durvju otras puses viņš man skarbā tonī paziņoja:

- Apģērbieties! Pēdējais laiks jums iepazīt Daunsvorti-ju tuvāk. Galu galā jums ir jāzina, ko vajadzētu reklamēt.

Bazils viegli iesvilpās. - Ak, šis Pērsi vāls, vēl joprojām tāds pats stulbenis. No savas mātes itālietes viņš ir mantojis dievišķu izskatu, bet dzīslās tek īstas britu makreles asinis, šķidras kā ūdens. Man ļoti žēl, dārgumiņ, es biju domājis, ka vismaz šajā ziņā varēšu tev spontāni izpalīdzēt. Neliels sekss ir labs balzams salauztām sirdīm. Tas gan ir kauns un negods, ka jūs abi vēl neesat bijuši gultā. Darījumus vienmēr vajag savienot ar izpriecām. Tas nāktu par labu jums abiem. Mums ar Tomasu Persivāls diemžēl ir neaizsniedzams.

Tomass ielidināja Bazilam sejā gumijas pīlīti, un es paturēju pie sevis piebildi par to, ka man nav ne mazākā nolūka ievilināt Persivālu gultas palagos.

Tā vietā es ietinos sniegbaltā, pārlieku lielā peldmētelī, pavirši sajozu to ciet un taustījos no Bazila apartamentiem uz savas istabas pusi. Manas smadzenes atkal bija labi izmērcētas alkoholā, tāpēc es virzījos visai lēni. Uz augšējā trepju pakāpiena stāvēja lords un glaudīja Novotnija galvu. Pūlēdamās saglabāt cienīgu izskatu, es atmetu atpakaļ savas matu cirtas tā, ka ūdens vien nošļakstījās.

Novotnijs, ieraudzīdams savu saimnieci, izplūda nevaldāmā priekā un piepeši lēca man virsū. Viņa mīlestība bija tik liela, ka gandrīz nogāza mani no kājām, un mana galva bija tik miglaina, ka es zaudēju līdzsvaru. Kāds neizskaidrojams svina smagums vilka mani uz trepju pusi, es tvēru pēc kāpņu margām un satvēru tukšumu.

Toties mani satvēra lords, viņš saķēra peldmēteļa stērbeli un sagrāba mani savās sargājošajās rokās. Šīs drosmīgās akcijas laikā atraisījās peldmēteļa josta. Savukārt peldmēteļa izgriezums atvērās vienlaicīgi ar halles durvīm. Ledaini auksts vējš pieskārās maniem tikko noskalotajiem, smaržojošajiem kailumiem. - Kādi divi kārdinoši ābolīši, - atskanēja siltas sirsnības piesātināts slavinājums. Diemžēl nevis no lorda, bet gan no mācītāja Gūlaitlija, kurš stāvēja lejā durvīs un izrādījās nebūt ne tik tuvredzīgs, kā tika apgalvots.

- Nu, patiesībā es gribēju garāmejot apvaicāties par jūsu vēlmēm Ziemassvētku mesei, bet es redzu, - viņš mazliet svētulīgi noķiķināja, - es redzu, ka jums ir pilnas rokas darba, milord. Well, well, well. Tad nu es netraucēšu ar saviem sprediķiem, - viņš teica un pazuda. Es nedroši mēģināju atbrīvoties no Persivāla rokām, pirms viņš vēl nebija nometis mani lejā pa trepēm.

Tā vietā mans darba devējs satvēra mani vēl ciešāk un ar niknu sejas izteiksmi izlēmīgi nesa mani pa gaiteni guļamistabas virzienā. Viņš taču nedomāja...?

Viņš tomēr laikam domāja gan. Ar kāju atspēris vaļā durvis, viņš pārnesa mani pāri slieksnim un iemeta gultā. Es aizvēru acis. Viņa seja bija pavisam tuvu manējai. O, saldā baudkāre! Es jau pa pusei biju nolēmusi izmēģināt Bazila recepti pret lauztām sirdīm. Otru pusi izlēmības vajadzēja piespēlēt lordam. Es jutu viņa silto elpu uz saviem karstajiem vaigiem un aizmiedzu acis vēl ciešāk. Kādēļ viņš vilcinājās? Vai ši gulta ar baldahīnu nebija pietiekami antīka? Es viegli, pavisam 'viegli savilku lūpas, arī viņējās tuvojās aizvien vairāk. Es laimīgi nopūtos. Taču kārotais skūpsts izpalika.

- Jūs taču vēl esat piedzērusies! Izguliet savu dzērumu un atcerieties - kamēr jūs strādājat pie manis, vairs ne pilītes alkohola, citādi es izmetīšu jūs laukā pats savām rokām!

Es atvēru acis un ielūkojos Persivāla acīs. Vai es maldījos jeb vai patiešām viņa skatienā jautās tādas kā aizvainojuma dusmas?

Man neatlika laika, lai pārbaudītu savas aizdomas, jo lords jau bija pagriezies un gāja laukā. Durvis aizcirtās, un to blīkšķis sāpīgi atbalsojās manās smadzeņu dzīlēs. Šim vīrietim diemžēl bija taisnība, es biju piedzērusies, jo nekā citādi es nespēju izskaidrot savu acumirklīgo vājumu pret viņu. Bet ar ko, lūdzu, izskaidrojams viņa mirkļa vājums pret mani?

Madlēna, kāda sīka balštiņa ļauni čukstēja manā smadzeņu stūrītī. Tu izskaties kā Madlēna.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pārcelšanās uz Daunsvortiju un tai sekojošie steigas pilnie svētku priekšdarbi aizņēma tik daudz laika, ka man gandrīz neatlika ne mirklis Ziemassvētku vēstuļu nosūtīšanai. Tikai trīs dienas pirms Ziemassvētku vakara man izdevās uz stundu atbrīvoties, lai Kobletonā mistera Vin-šova mazajā veikaliņā “Tits'n Bits”, kur katrs kvadrātcentimetrs bija piekrauts ar podiem, tualetes piederumiem un milzīgiem tualetes dvieļu kalniem, iegādātos Ziemassvētku dāvanas un apsveikuma kartītes. Bija nepieciešama zināma izveicība, lai cauri preču kalniem atrastu ceļu uz kasi. Tur, noliekusies pāri koka letei, es rakstīju savus apsveikumus. Daunsvortijā man tam neatliks laika.

Mīļie vecāki,

pēc lordu Pērsi vāla ielūguma pavadu Ziemassvētkus viņa lauku īpašumā Daunsvortijā Jorkas tuvumā. Man personiski būs jārūpē jas par valsts viesiem no Japānas, jo, iespējams, draud diplomātiska krīze un ekonomiskā situācija pašlaik nav par labu britu pusei. Vairāk neko es nedrīkstu izpaust. Jūs jau saprotat, diplomātiskais korpuss, pienākums klusēt utt. Ceru, ka japāņu delegācija runās manā valodā, un novēlu Jums priecīgus svētkus.

Jūsu mīlošā meita Katinka.

Es priecājos, ka savās Ziemassvētku vēstulēs varēju izteikties diezgan tuvu patiesībai, un arī Daunsvortijas melnbaltais attēls uz pastkartes daudz neatšķīrās no īstenības. Vienīgi tagad pie galvenajiem vārtiem nestāvēja nedz iespaidīgs bentlijs, nedz pret to bija atspiedusies dāma ar divdesmito gadu cepuri galvā.

Tā kā pašlaik bija miera un saticības svētku priekšvakars, es uzrakstīju pastkarti arī Hansam Ingo. Es apsvēru, vai neaizsūtīt arī viņam Daunsvortijas attēlu un nepastāstīt par savu laimi, tomēr beigās es izvēlējos samērā na-turālistisku atklātni, uz kuras visā augumā bija redzams krustā piesistais Jēzus ar skaidri saskatāmām caurdurtām, asinīm notecējušām rokām un kājām. Atriebībai tomēr ir jābūt. Es uzrakstīju uz atklātnes Hansa Ingo adresi un iesāku:

Mīļais Hans Ingo,

ieraugot nomocīto Pestītāju, man spontāni nāk prātā domas par Tevi un Tavu pārspīlēto mīlestību pret tuvākajiem. Bet, Tu tikai iedomājies, es esmu tikusi tam pāri. Sauc mani tagad par laimīgo princesi. So long, with deepest love...

Tieši tajā mirklī, kad .es grasījos sparīgi parakstīt apakšā savu vārdu, iejaucās dzēlīga balss.

- Ziemassvētku kartīšu sūtīšanai jau mazliet par vēlu, lēdij, - dzēlīgā balss nopēla manu tūļību. Nē, tā nebija mana sirdsapziņa, kas ierunājās, bet gan mis Hūtone. Interesanti, cik ilgi viņa jau bija lūrējusi pār manu plecu? Vai viņa saprata vāciski? Es pagriezos un vēros viņas ironiskajā sejā. Sentimentāliem cilvēkiem piemīt tieksme uz ļaunumu tad, ja aizskar viņu dziļākās jūtas, un es, šķiet, mis Hūtones jūtas biju pamatīgi aizskārusi, jo viņa izskatījās visai ļauni noskaņota. - Jā, jā, - viņa dzēlīgi turpināja, - ir jau gan jauki, ka Ziemassvētkos atceras visus daudzos draugus, kuri mīt tālu prom. Kristīgā mīlestībā. Jums droši vien ir kaudzēm draugu, par kuriem jums, lēdij, jādomā?

Jautājums palika karājoties gaisā kā sastāvējušies tabakas dūmi.

Es noklepojos. - Ne gluži tik daudz, kā te visriņķī uzskata, - es beidzot gurdi atteicu.

- Bet toties ļoti intīmi, vai ne? Tādi kā Bazils? - ap mis Hūtones kaklu locījās zaļā greizsirdības čūska.

- Katrā ziņā pietiekami intīmi, lai es ar kuru katru par viņiem vis nerunātu. Atvainojiet, - es atstāju viņu stāvam un devos dziļāk veikalā meklēt dāvanas.

Ziemassvētku rītā sniga sniegs. Biezas, baltas pārslas, kas ieleju un Daunsvortijas parku pārvērta no vizuļojošas cukurvates uzburtā pasaku ainavā. Es sviedriem vaigā jaucu maizes un sēņu pildījumu gigantiskajam tītaram, kas kopā ar mums no Rozamundes pils bija pārcēlies uz Daunsvortiju, un dusmojos, ka pat daba ir sazvērējusies pret mani un dāvina japāņiem īstus, baltus Ziemassvētkus. Kurš gan tagad spētu atturēt viņus pirkt šo brīnišķīgo sapņu pili, kas iekšpusē tiešām izrādījās tikpat gaumīga un skaista, kā to varēja gaidīt, spriežot pēc nevainojami proporcionālas ārējās fasādes. Es aizvien niknāk maisīju ar karoti pa bļodu. Sviedru piles krita pildījumā.

- Nu, nu, bērniņ, nu nemais’ tik dikti, izmežģīs rociņ, ta gan būs skāde, ka jūs rītvakar tāds līks sēdēs pie galda, starp visiem viesiem. Ir jau a kauns, ka tādai lēdijai tā jāraujas.

Misis Gudbreda, apaļīgā virtuves feja ar sārtiem vaigiem, jau tūlīt pēc manas ierašanās Daunsvortijā bija ieslēgusi mani savā sirdī, jo “vien kārtīg lēdija ir tas, kas mumsim te vajadzīgs”. Izskatījās, ka viņa šeit pieņemta darbā tikai pēc manas, pareizāk sakot, Madlēnas kaunpilnās izturēšanās pret Persivālu. Šķita, ka misis Gudbreda ir vienīgais cilvēks, kurš nekādā ziņā neņēma ļaunā manu klātbūtni un uzskatīja par pareizu visu, ko vien es darīju. Tāda attieksme piesaista vienu cilvēku otram, un es ļoti mīlēju misis Gudbredu.

Jau kopš trim dienām mēs katru rītu pulksten septiņos satikāmies virtuvē, lai tad, cik vien jaudas, vārītu teļa gaļas zupu, ceptu Ziemassvētku šķiņķi un plūmju pudiņu, augļu kūkas, maizi un cepumus, lai apceptu rostbīfu un tvaicētu Jorkšlras pudiņu. Šovakar bija jāšauj krāsnī milzīgais tītars, kuram līdz tradicionālajām pirmās Ziemassvētku dienas pusdienām jābūt gatavam. Misis Gudbre-da to pēc vecas tradīcijas divpadsmit stundas cepa uz lēnas uguns, lai gaļa nekļūtu sausa, bet pēdējā stundā pagrieza tik lielu liesmu, lai tītars apceptos, kraukšķīgi brūns.

Milzīgi sarkano kāpostu kalni gaidīja, lai tos notīra, un misis Gudbredai vēl vajadzēja paspēt pagatavot piparmētru un maizes mērci, brendija sviestu un brūkleņu želeju. Saldētavā savu likteni gaidīja lasis, kas bija cilvēka rokas garumā, bet bibliotēkā sēdēja četri japāņi un gaidīja angļu Ziemassvētkus. Ja nebūtu bijuši viņi, tad manas dienas virtuvē kopā ar misis Gudbredu būtu pagājušas diezgan omulīgi. Tās man atgādināja cepumu cepšanas pēcpusdienas pie misis Bondres un Ziemassvētkus no filmas “Mazais lords Fauntlerojs” sera Alekša Ginesa ekranizējumā.

- Es nemaz neesu tāds šķībacaino japāņu draugs, - misis Gudbreda izrāva mani no domām. - Un tad vēl tā kopīgā darīšana ar Hitleru. Es allažiņ saku, ka tas nav labi. Viņ’ var pēc tam taisīt kamikadze un harakiri, cik tīkas, bet labi tas nav. Vispār šitais karš Angliju izputināj’, bet Vāciju uzcēl’ no jauna, un japāņi tagadiņās ir bagāti kā Krēzi, bet tie viņ’ ledusskapji un mašiņi, un viss nekam neģeld. Man bij’ japāņu mikseris, nē, es jau saku, tas ne-ģeld nekam. Nezin, vai viņ’ ar tām šaurām acīm maz redz tās skrūvs. Neģeld!

Par spīti savam veselīgajam naidam pret Japānu - tas patiesībā attiecās ari uz Ķīnu, Krieviju, Ameriku un visām citām zemēm, kuras nekad nav piederējušas Apvienotajai Karalistei, un arī uz tām, kuras vairs nepieder - misis Gudbreda tomēr noteikti nebūtu ļāvusi iebērt šķipsnu nezāļu nīdējamā pulvera plūmju pudiņā, lai šādā veidā tiktu vaļā no dzeltenajām briesmām.

- Nē, viņ’ tak ir tik tievi. Nē, lēdij, ņem’ tik tā pavairāk to krējum’ priekš zostes. Pie manīm līdz šim visi ir paē-duš\

Misis Gudbreda vadījās pēc sava stingri noteikta goda kodeksa, ēst gatavošana bija viņas pienākums, pavards -viņas svētums, bagātīgi klāts galds - viņas reliģija, un neviens nedrīkstēja tikt no tās izslēgts, vienalga, lai kādai rasei vai reliģiskajai pārliecībai viņš piederētu.

- Nē, pie manīm nevienam nav jāstāv badā, - viņa vēlreiz uzsvēra un ar veiklu roku krusteniski šņāpa rožkāpos-tu kacenos. - Pat ne vecajam Makfeteram, lai gan viš ir viens netīrs skots. Badā viņam nav jābūt!

Kamēr misis Gudbreda rūpējās par to, lai Persivālam allaž būtu silts ēdiens, tīra gultas veļa, salāpītas zeķes un izberztas grīdas, nupat pieminētais Makfeters bija atbildīgs par dārzu, vistām, zosīm un vienu slaucamu govi. Viņš bija īdzīgs večuks, kurš roku rokā ar misis Gudbredu tiecās pēc lorda labvēlības, taču tas netraucēja viņam un saimniecības pārzinei savā starpā dzīvot svētlaimīgā naidā. Šajā rītā viņš bija devies uz mežu, lai nocirstu eglīti.

- Pirms pusdienas jau nebūs apakļam, lēdij, vi’š teic’, ka ieraušot vienu Ziemassvētku groku. Vienu, jāsmejās! Sanāks atkal kāds ducis, un ta’nu varēs tie japāņi piedzīvot smuku pārsteigumu, ka šis te piedzēris ārdīsies kā tāda kapteiņ’ Kūka pirātbanda. Ta’ varēs šie brīnīties.

Tas būtu jauki, es nodomāju. Bet pat ducis piedzērušos skotu nepiespiedis šos japāņus laisties lapās, tas man pēc iepriekšējā vakara bija pilnīgi skaidrs. Lai gan japāņiem aiz muguras bija tiešais lidojums no Tokijas uz Londonu, stundu ilga gaidīšana Hītrovas lidostā, brauciens uz Jūsto-nas staciju, kratīšanās britu dzelzceļam piederošajā vilcienā uz Jorku un vēl piecdesmit kilometru garš grumbuļains ceļa gabals uz Daunsvortiju, ieradušies šeit, viņi lēkāja pa māju tikpat sprigani kā tenisa bumbiņas, izvazāja mani pa visiem ēkas stūriem, līdz es gandrīz vai kritu nost no kājām, nofotografējās, sēžot visās tualetēs pēc kārtas, un ik pa brīdim lūdza mani nolasīt sera Metjū odas kanalizācijai. Tās bija absolūts hīts. Japāņi jau apsvēra, kā varētu šīs odas pārveidot repa versijā. /

īsi sakot, viņus kaislīgi interesēja viss, kas bija saistīts ar tualetēm un personiskās higiēnas jautājumiem, un viņi bija vienkārši nenogurdināmi.

Viņi cītīgi pieturējās pie Kaizen noteikumiem, pie tās japāņu menedžmenta reliģijas, kas stingri pieprasa savienot privāto un darba dzīvi, pienākumus un izklaidēšanos. Un pie augstākajiem baušļiem piederējās tīra darba vieta, tīras domas un tīri nagi. Protams, ka tas man likās ārkārtīgi nogurdinoši.

Pēc pusdienām viņi sekoja man un Persivālam bibliotēkā, un es cerēju, ka viena vai divas glāzes skotu viskija viņus beidzot pieveiks. Bet pat astoņas, deviņas un divpadsmit glāzes neatstāja uz viņiem nekādu nomierinošu iespaidu. Tieši otrādi.»Misters Koniva, šī pulka barvedis, sarīkoja karaoke sacensības angļu Ziemassvētku dziesmu dziedāšanā, apbēra Persivālu ar japāņu jokiem, kuros visa darbība riņķoja ap gremošanas sistēmu, un gaidīja, ka mēs atalgosim viņus ar skaļiem smiekliem. Viņa līdzbiedri ari izrādīja viņam šo patikšanu, bet lords tikko manāmi pasmaidīja. Man kļuva viņa mazliet žēl.

Viņš ar samocītu sejas izteiksmi pūlējās saglabāt pieklājību un neievērot, ka viesi pa to laiku jau bija nonākuši līdz piecpadsmitajai skotu viskija glāzei, bet joprojām tikpat nenogurdināmi un skaļi pūlējās sera Metjū odas kanalizācijai piesaistīt savām karaokes sacensībām.

-Jūs viņiem tās iemācījāt, vai ne? - lords ar gurdu skatienu man vaicāja.

Es apjukusi pamāju ar galvu.

- Nūjā, - Pērsi vāls centās nezaudēt savaldīšanos, - ja jau tas nāk par labu darījumam.

Taču par plānoto darījumu dziedošie japāņi nebilda ne vārda.

- Dāmas klātbūtnē tas nav pieļaujams, - viņi paziņoja un pēc tam apmēram divpadsmit reizes paklanījās manā virzienā, it kā gribēdami atvainoties par to, ka es piederu pie absolūti plānprātīgas dzimtes. Es iedomājos par Innui kundzi, un pēc šī vakara, kas galu galā beidzās ar “My way" un japāņu nacionālās himnas - vismaz es šo aso, smilkstošo skaņu savirknējumu uzskatīju par himnu - nodziedāšanu, es nespēju iedomāties, kā varētu piespiest šo varzu laisties lapās. Nakts atlikušo daļu mūsu viesi pavadīja, savu guļamistabu tualetēs rotaļājoties ar ūdens skalojamajām kastēm, tā kalpojot Kaizen trešajam bauslim, kas pieprasa ievērot tīrību darba vietās.

Sešos no rīta viņi spirgti un mundri bija devušies uz ēdamzāli un samulsušajai misis Gudbredai, kura tieši tajā brīdi tīrīja kamīnu un izsprauda visapkārt āmuļu zarus, paziņoja, ko vēlas ēst brokastis. Viņa, to atceroties, vēl tagad noskurinājās.

- Nē, bērniņ, es gribētu gan zināt, kas vainas riktīgai olai ar šķiņķi. Manis pēc kaut vai kultenim, bet ļumīgas, jēlas olas? Pat ne minūti nedrikstēj’ atstāt ūdeni. Un sojas mērci viņ’ gribēj’ klāt, un tēju ar’ bij’ atnesuši līdz. Es jums saku, tā smirdēj’ kā Skārboro osta, kad četras dienas pūt’s krasta vējš un tur bij’si vesela flote sapujušu siļķu. Pretīga, zaļa dzira. Veselas četras kannas izdzēr', un man pēc tam vajadzēj’ riktīgi vēdināt un izpūst puspudeli Ziemassvētku smaržas.

Misis Gudbreda vēl nevarēja tikt vaļā no šoka par pusjēlajām brokastīm.

- Bet šovakar uz galda nāks tikai kārtīgi izvārīts ēdiens. Mācītājs Gūlaitlijs manīm jau šo to pastāstīj’. Vi’š ir kārtīgi sagatavojies priekš tiem japāņiem. Šie ēdot jēlu zivi. Manu dvēselīt, es esu daudz taisījusi ēst, bet vai es būt’ kādreiz pasniegusi jēlu zivi? Tā ir cūcība. Kā pie kanibāliem, es saku.

Es pat necentos nevienā punktā attaisnot japāņu virtuves un kultūras tradīcijas. Es pati no šo aziātiskās karaļvalsts pārstāvju klātbūtnes biju kļuvusi pārāk nervoza. Manā uztverē viņi bija pilnīgi truli Jenu dinastijas pārstāvji, kas iegādājas van Goga un Gogēna darbus, lai pēc tam uz mūžīgiem laikiem paslēptu tos aiz seifu durvīm. Māksla, kas iesprostota seifā, spēj mani ārkārtīgi saniknot, mani - izbijušo “tikpat kā” mākslinieci. Es nespēju pat iedomāties, ko šī visu nopirktspējīgā karaokes banda varētu te Daunsvortijā sastrādāt! Mana pēdējā cerība bija Bazils, kurš bija cieši apsolījies vēl šajā vakarā panākt izšķirošo pagriezienu.

- Darling, paļaujies uz mani. Pēc tam, kad mēs tur būsim parādījušies, Daunsvortija tiks izsvītrota no japāņu kartēm un Jorka pasludināta par ienaidnieka zonu.

Es ar milzīgu koka karoti bāzu tītarā maizes pildījumu, un mans noskaņojums mazliet uzlabojās. Virtuvē garšīgi smaržoja pēc Ziemassvētkiem, kanēļa, koriandra, apelsīnu cukātiem, medus un krustnagliņām. Es uzsāku Ziemassvētku dziesmu, un, kad man pievienojās misis Gudbredas pilnskanīgais alts, “Joy to the world’ mums sanāca tīri labi.

- Ak, es dzirdu eņģeļus dziedam, - gluži nemanot lejā bija. nonācis Pērsi vāls. Velvētā virtuve bija gaiša un mīlīga, sienā bija iebūvēti lieli logi.

- Labsrīts, milord. Ja jūs meklē viesus, tie ir bibliotēkā, kaut gan es nesaprotu, kamdēļ. Viņ’ tak nemaz neprot lasīt mūsu burtus.

Persivāls pasmīnēja, bet neko neteica. Savā mājā viņš izturējās pavisam savādāk, nepiespiestāk. Te viss bija pilnīgi skaidrs, arī viņš mīlēja Daunsvortiju, un šī māja mīlēja viņu. Ja man izdotos novērst tās pārdošanu, tas noteikti būtu labs darbs. Mana pašaizliedzība darīja manu garstāvokli jautrāku un mīlīgāku. Es labprāt būtu vēl ilgāk novērojusi Persivāla izturēšanos šajā vidē, taču, izņemot īsu ekskursiju, kas notika pirmajā dienā, man vairs neradās tāda izdevība, jo es biju ļoti aizņemta ar virtuves darbiem, un japāņu klātbūtnē man Persivāls šķita kā tāds nožēlojams upura jērs.

Tagad viņš apsēdās uz milzīgā virtuves galda malas, paņēma apelsīnu un rūpīgi nolobīja.

- Mister Felerton, es nevar’ ciest, ka tāds jauks vīrieša gabals kā jūs nevar’ paēst riktīgas brokastis. Ja tur augšā jumsim traucē tie japāņi, tad ēd’ tepatās, bet es uzmetis’ uz pannas pāris smukas oliņas. Tik nevajag teikt nē. Tie japāņi var paskatīt arīdzan kādu bilžu grāmatu un to smuko gleznu ar tiem beigtajiem fazāniem pie augļiem. Viņiem tak garšo jēls ēdiens. Paliek vien te pie ma-nlm un savas lēdijas, viņ’ jau noteikti ir noilgojusies pēc jumsim.

Pērsi vāla smīns kļuva aizvien platāks, tagad viņš patiešām izskatījās jauks, un viņa skaistās, pelēkās acis meta pārdrošas dzirkstis uz manu pusi. Ak, Ziemassvētki, jūs brīnumskaistie mīlestības svētki!

- Nu labi, misis Gudbreda, bet tikai vienu olu un vienu šķiņķa šķēli, es gribu atstāt vietu tītaram, kuru pildījušas tik maigas rokas.

Es, nedaudz noskaitusies, palūkojos uz savām pavisam noķepušajām un netīrajām rokām. Pcrsivāls tomēr nemaz nebija tik jauks. Viņa komplimenti allaž robežojās ar apvainojumiem. Tagad viņš moži turpināja tērzēt ar misis Gudbredu.

- Un nelauziet galvu mūsu viesu dēļ. Tuvākās stundas laikā būs miers no viņiem. Es aizsūtīju viņus uz labirintu.

Misis Gudbreda skaļi iesmējās, un arī es iespurdzos.

No mūžzaļajiem krūmājiem veidotais labirints ceļvedī bija nodēvēts par vienu no mākslinieciskākajiem un arī sarežģītākajiem labirintiem visā Anglijas dārzu ainavā. Apmeklētājiem tika ieteikts šajā celiņu mudžeklī, ko ieskāva pagari, pilnīgi necaurredzami krūmi, doties tikai zinošu vietējo iedzīvotāju pavadībā, turklāt neiet uz turieni pēc krēslas iestāšanās.

- Es viņiem paskaidroju, ka tādus mēs mēdzam ierīkot saviem bērniem. Es ceru, ka tas neaizvainos viņu goda jūtas, - Persivāls piebilda un ar apskaužamu apetīti notiesāja savas brokastis.

Misis Gudbreda jutās laimīga. Taču tad, kad viņš paēdis devās atpakaļ uz kāpnēm, viņa apturēja to ar sašutuma pilnu saucienu. - Bet milord, jūs tak nevarat tā vienkārši ņemt un paiet garām āmuļu zariem. Nu taisies, bērniņ, iedod savam vīram mīļu buču, priekš tam tak es tos zarus pirku un piespraudu, un rītvakar, kad māja būs pillā ciemiņu un Boldvinu māsas stāvēs kā pielīmētas un nekustēs ne no vietas, tas tak vairs nebūs tas.

Persivāls izskatījās tikpat apstulbis kā es. Bet tas neko nepalīdzēja. Nu, vienalga, tad jau es noskūpstīšu arī to savu lordu, galu galā nebūs jau pirmā reize. Toties pēdējā gan. Vēlākais parītdien viņš tā vai tā apgriezīs man sprandu.

Es izaicinoši tuvojos Persivālam. Viņš vēl izaicinošāk panācās man pretī, strauji satvēra mani savās rokas, noliecās un otro reizi kopš mūsu pazīšanās sniedza man vienu no visneticamākajiem skūpstiem, kādi jelkad sniegti visā cilvēces vēsturē.

Viņa mute izpildīja to, ko solīja, proti, sniedza pavisam īpašu, juteklisku baudu. Pilnīgās lūpas bija zīdaini mīkstas, bet vienlaikus spēcīgas, maigas un prasīgas

Es biju ar mieru noslīkt šādā skūpstā, bet skūpstoties diemžēl neslīkst, un es šo skūpstu tūlīt pat arī nožēloju. Jo šādu skūpstu - tas man uzreiz kļuva skaidrs - var sniegt tikai meistarīgs pratējs, un tas apstiprināja manas aizdomas, ka sievietēm mīlas rotaļas ar Pērsi vālu allaž varētu beigties slikti. Proti, ar salauztām sirdīm, jo glītais lords savu skūpstīšanās mākslu noteikti turpināja izkopt tālāk, uz citām lūpām. Gluži tāpat kā Hanss In-go, man iešāvās prātā. Rokas nost no skaistiem vīriešiem!

Es nedroši atkal pievērsos tītaram, Persivāls uzsteidzās augšā pa kāpnēm. Es jau kuro reizi vaicāju sev, diezin ar kādiem līdzekļiem Madlēnai bija izdevies nomak-šķerēt lordu. Bet var jau būt, ka viņu ieilgušais savstarpējās pievilkšanas spēks balstās uz faktu, ka viņa paspēja pamest skaisto lordu ātrāk, nekā to bija izdarījis viņš pats.

- Nē, bērniņ, man prieks, ka jūs atkal esat atpakaļ, -misis Gudbreda turpināja tērzēt tālāk. - Lords tak arīdzan izskatās daudz laimīgāks, un tagadiņ tik pietrūkst bišķiņ vairāk bērnu čalu, un mēs visi atkal ir apmierināti, un vecā lēdij’ dabūs sev pēcnācēju un Bonkijs sevīm māsiņu. Žēl gan, ka lēdijai vajadzēj’ tik dikti steidzīgi aizbraukt. Ziemsvētkos viņai allažiņ patīk būt te. Nu, žēl gan.

Misis Gudbreda pieklājīgi, ļoti pieklājīgi apgāja kutelīgo faktu par to, ka arī manam miesīgajam dēlam Bonki-jam bija nācies steidzīgi aizbraukt.

- Nu, žēl gan, - tas bija un palika viņas vienīgais komentārs.

Man šajā mirklī bija žēl, ka nevaru pajautāt misis Gud-bredai, kas patiesībā ir šī vecā noslēpumainā lēdija. Tad, kad es kopā ar Bazilu kalu plānus, tas man bija pavisam izskrējis no prāta, bet gan jau šovakar atgūšu nokavēto. Taču viens man bija skaidrs - vecā lēdija Ziemassvētkus tomēr svinēs šeit, turklāt vēl kādus Ziemassvētkus. Es notraucu no lūpām maģisko skūpstu un pasmaidīju pie sevis.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Gājiens cauri labirintam beidzot tomēr bija pielicis punktu japāņu izturībai, droši vien tādēļ, ka viņiem pietrūka elektroniskās apvidus kartes.

Misis Gudbredai nācās no jauna vārīt smirdošās jūras aļģes, vienu kanniņu pēc otras, tad viņi likās gultās un tika no tām izrauti tikai īsi pirms pusnakts mesas sākuma.

Viņi, smaidīdami un nepārtraukti pieklājīgi klanīdamies, iznāca laukā no savām guļamistabām, fotografēja veco Makfeteru, kurš tikai pēdējā brīdī bija atģidies, ka ir taču Ziemassvētki.

īrētā bentlijā - ar to brauca japāņi -, Persivāla rendžro-verā un Makfetera mazajā automašīnā mēs pa piesnigušajiem ceļiem devāmies uz Kobletonu. Misis Gudbreda turēja ciet Novotniju, kurš visu laiku mēģināja spraukties uz priekšu pie Persivāla, jo tam likās, ka Persivāls to vairs īsti nemīl, tādēļ ka jau veselas divas dienas nebija devies kopīgā pastaigā uz mežu.

Pateicoties Persivāla braukšanas mākai, mēs piesnigušo ceļu cauri ielejai pieveicām piecpadsmit minūtēs. Makfe-ters turējās japāņu bentlijam tik cieši aizmugurē, ka arī aziāti darīja, ko varēja, lai laicīgi nokļūtu baznīcā. Koble-tonas iedzīvotāji bija sapulcējušies nelielās grupiņās pie ieejas, zemnieki izmantoja izdevību, lai beidzot atkal kopā ar nomaļāk dzīvojošajiem kaimiņiem tā kārtīgi paklusētu. Nelielais baznīcas priekšpagaļms bija iegrimis maigā gaismā, vēl joprojām lejup dejoja mazas sniegpārsliņas. Abu zvanu gaišās skaņas aicināja mūs uz dievkalpojumu vienkāršajā, no akmens būvētajā baznīcā, kurā atradās divas solu rindas un viens nedaudz krāšņākiem griezumiem rotāts sols, kas bija novietots gareniski pie altāra. Felertonu ģimenes sols.

Ar nolaistu skatienu - Dieva priekšā man šī maskarāde tomēr likās mazliet nepatīkama - es sekoju savam dzīves draugam, kurš arī atgādināja dievu, uz mūsu ģimenes solu. Japāņi nedrīkstēja nākt līdzi. Pēkšņi es pamanīju, ka Persivāls sastingst, es gandrīz vai ieskrēju viņa taisni izslietajā mugurā. Tad es pacēlu skatienu un ieraudzīju uz sola sēdošu, melnās mežģīnēs ietinušos stāvu ar sniegbaltu seju. - Vecmāmiņa, - Persivāls tikai izgrūda. Aha, kal-ponīte, es apmierināti nodomāju, priecādamās, ka patiesība beidzot bija nākusi gaismā.

“Daddy, daddy”saucieni vēl vairāk izsita Persivālu no līdzsvara. Bonkijs, vecmāmiņas mīlulis, ietērpts tumši zilā samta uzvalciņā, tipināja, cik vien ātri mazās kājeles ļāva, pa viduseju pretī Persivālam. Baznīcas draudze bija līdz sirds dziļumiem aizkustināta, japāņi - bezgala apmulsuši, tomēr viņi pierādīja, ka spēj saglabāt dvēseles līdzsvaru, jo metās fotografēt dižciltīgās ģimenes atkalapvienošanos, bet tikmēr viena no Boldvinu māsām dārdoši un ar pārlieku lielu sparu uzsāka uz harmonija spēlēt “O/7 come, ali ye Faithful” pirmās taktis. Draudze piecēlās kājās, mēs steidzāmies uz savām vietām un ar pūlēm pieskaņojāmies melodijai. Bonkijs pavadīja mūs ar gavilējošiem “/?/, hF* saucieniem. Persivāls nepagodināja savu vecmāmiņu ne ar vienu skatienu, un arī vecā dāma stingi lūkojās uz altāri, pie kura patlaban parādījās mācītājs Gūlaitlijs.

- Ja jūs šai spēlē būsit pielikusi savu roku, tad nekavējoties izlidosit laukā, - Persivāls man uzšņāca.

- Psst, - es tikai noteicu un norādīju uz kanceles pusi. - Mazliet vairāk cieņas, lūdzu.

- Tikai nesāciet apgalvot, ka ticat Dievam un viņa desmit baušļiem.

Mācītājs Gūlaitlijs pārvērta dievkalpojumu par bezgala jautriem prieka svētkiem. Uzstāšanās pilnā baznīcā un turklāt ārzemju viesu priekšā viņam sagādāja tik lielu prieku, ka viņš tikai ar milzīgām pūlēm apspieda savus well, well, well saucienus. Viņš gari un plaši runāja par mīlestības daudzpusīgajām izpausmes formām. Par mātes mīlestību uz savu bērnu - pie šiem vārdiem abas Bold viņu māsas pameta nosodošus skatienus uz manu pusi -, par sievas mīlestību uz savu vīru - mis Hūtones nicinošais skatiens uz manu pusi -, par mīlestību mazbērnu un vecvecāku starpā - misis Gudbredas svētlaimīgais skatiens uz visu mūsu dzimtu -, par Tā Kunga mīlestību uz saviem dēliem - iemīlējies Tomasa skatiens uz Bazila pusi; viņi abi sēdēja pirmajā rindā.

Tad Gūlaitlijs pievērsās zemnieku mīlestībai uz savu zemi un aitu gana mīlestībai uz savu jēru - nepiedienīgi uzjautrināts Bazila skatiens uz manu pusi. Es apspiedu smieklus un paņēmu klēpī Bonkiju, kurš vienā acumirklī aizmiga. Skaudīgi skatieni no māsu Boldvinu un mis Hūtones puses. Gūlaitlijs izpildīja vēl kādu mazliet nesaprotamu pasāžu par svešinieku mīlestību uz citu zemi, tomēr šī mīlestība nedrīkstēja izskaust mīlestību uz savu dzimteni - japāņu garlaikotie skatieni nenosakāmā virzienā. Tad sekoja “Lūgsim To Kungu...”, tēvreize un “Hark! The Herald Angels sing". Zvanu skaņas un āmen.

Uz labās rokas nesot aizmigušo Bonkiju un ar kreiso atbalstot veco lēdiju Felertoni, es kopā ar savu ģimeni atstāju baznīcu nopakaļ visiem pārējiem draudzes locekļiem. Laukā mūs sagaidīja ziņkārīgi skatieni, salstoši japāņi un starojošais mācītājs Gūlaitlijs. - Ak, cik skaisti, mīlestības svētki jūs visus atkal ir savienojuši! Saki vēl viens cilvēks, ka katrs ābols novedot pie grēkošanas un izdzīšanas no paradīzes! Jūsu ābolīši ir panākuši gluži pretējo, -viņš vēlīgi apsveica mani.

Izskatījās, ka Persivāls gan neapsveic pēkšņo ģimenes pieaugumu, it sevišķi tādēļ, ka tas bija noticis visu acu priekšā, jo tagad viņš jutās spiests ņemt līdzi uz Dauns-vortiju arī veco lēdiju un Bonkiju. - Cik jauki, cik jauki, -mācītājs Gūlaitlijs nebeidza priecāties, - ka svētki visus Felertonus atkal ir vienojuši. Arī Makfeters piekrītoši no-rūcaT un Boldvinu māsas satraukti riņķoja ap veco lēdiju un svētulīgi interesējās, kā tad noritējis viņas brauciens pie radiniekiem Kornvelā.

- Pē, - lēdija Felertone tikai nosprauslojās un ar savu spieķi pastūma māsas malā. Ņemot vērā to, ka viņas dienu un nakti nebeidza jūsmot par īstu dižciltību - stāsts par nabaga kalponīti jau sen bija piemirsts -, māsas šo lēdijas atraidījumu uztvēra kā goda izrādīšanu. Dižciltīgie, it sevišķi gados veci dižciltīgie jau mēdz būt dīvaini, tādēļ māsas ar sajūsmu vēroja, ka lēdija Felertone tuvojās kādam zemnieku pulciņam, atbilstoši tradīcijām nedaudz, toties sirsnīgi paklusēja, lai pēc tam taisnā ceļā stūrētu pie japāņu bentlija.

Persivāls neko nepaspēja aizkavēt, kad vecmāmiņa jau bija tajā iesēdusies, norīkojusi Makfeteru par savu šoferi, ar savu spieķi veikli aizgainījusi japāņus un pamājusi, lai es ar Bonkiju pievienojos viņai. Novotnijs, kurš baznīcā pie misis Gudbredas kājām bija iemācījies būt paklausīgs, piešķieba galvu, it kā viņam nāktos pieņemt smagu lēmumu, un tad tomēr palika pie Persivāla. Man jo labāk, man jau bija Bonkijs, kurš uzticīgi man pieglaudās, un siekali-ņa no viņa mutes ietecēja manā jakā. Pacilātā noskaņojumā mēs devāmies atpakaļceļā uz Daunsvortiju.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

4

- Piedzirdīj’ šķībacainos pavisam un galīgi, - Makfete-ra satrauktajā balsī jautās milzīgs izbrīns.

- Muti ciet! - misis Gudbreda viņu apklusināja un ar troksni nolika priekšā kafijas tasi. - Lēdij’ nepiedzeras, tā dar’ tikai lopi, un tieši par viņiem tev ir vienreiz jāparū-pēj’s, par nabaga lopiņiem. Tie nemaz neman’, ka ir Ziemsvētki. Lasies tak beidzot ārā!

Makfeters tik viegli vis nebija dabūjams prom no virtuves galda. - Es teic,’ kā ir, šī tak visus četrus piedzirdīj’ līdz grīdai un tad vēl to jocīgo virsjapāni ar visām peke-lēm izlidināj’ laukā no viņ’ guļamistabas un pateic’, lai iet krākt uz kambari, kur šī allažiņ iedzenot nelūgtos ciemiņus. Tas nu gan ir skaidri melots, mūsu vecā lēdij’, bet ta-gadiņ šī vairs nemīlē tos japāņus, ka es teic’, tas būs viens lustīgs vakars!

Viņš aizsmakušā balsī ieķiķinājās un, kamēr misis Gudbreda bija pagriezusi muguru, lai aplaistītu taukos burbuļojošo tītaru, izleksēja pamatīgu karoti brendija sviesta. Visa virtuve brīnišķīgi smaržoja.

- Nē, Makfeter, nav godīgi tā runāt par ciemiņiem, -misis Gudbreda pārsteidzošā kārtā nostājās japāņu pusē, acīmredzot viņas naids pret Makfeteru tomēr bija daudz dziļāks un senāks, droši vien jau kopš Makbeta laikiem.

- Nē, bet kad mūsu vecā lēdij’ nevar viņ’s ieredzēt, tad es arīdzan viņ’s neieredz’, to es teic’.

- Un es saku, ārā no manas virtuves, citādiņ nedabūs’ no tā putna pat ne apskribinātu kauliņu.

Šos draudus Makfeters uztvēra nopietni un taisījās laukā pa pagalma durvīm, lai iedotu govij nedaudz Ziemassvētku salmu.

- Neciešamais sliņķis! Nekas cits tam nav galvā kā tik ēšan’, - misis Gudbreda pukojās, nogrieza vēl vienu gabalu augļu kūkas un nolika man priekšā.

- Nu, bērniņ, saki, kas ta tur īsti bij’ ar to lēdij’? Es do-māj’ par to viskiju un tamlīdzīgi, viens viskijs tak nav noliegts un viņ’s vecumā tak arīdzan neskādē.

Viens viskijs? Lēdija Felertone vakar pārspēja visus manis līdz šim uzstādītos rekordus, un par to, ka tajās pudelēs, ko viņa iztukšoja, nebija vis tēja, par to es pati pārliecinājos. Japāņiem viņa atvēlēja vienīgi lētu “Jim Beem”, bet pati sev lēja astoņpadsmit gadus vecu “Malt”. Es pati viskiju malkoju ļoti prātīgi, ievēroju lorda noteikto alkoholisko dzērienu lietošanas aizliegumu darba vietā.

Es apmierināti iecirtu zobus augļu kūkā un īsos vārdos attēloju pagājušās nakts notikumus. Jā, lēdija Felertone pretēji Pērsi vāla gribai bija ielūgusi japāņus uz kādu glāzīti nakts dzēriena. Jau pēc trešās glāzes viņa bija izklāstījusi savu versiju par Felertonu ģimenes vēsturi un vīrišķīgās līnijas pārstāvjus attēlojusi kā nekam nederīgus neveiksminiekus, no kuriem galvenokārt jau sers Metjū bija bijis tik dumjš, ka uzbūvējis savu māju uz smilšu grunts un tāpēc jau tuvākajā gadu desmitā Daunsvortija būs pilnīgi nogrimusi.'- Restaurēšana aprīs miljonus, mani kungi, miljonus, - viņa norūpējusies brīdināja.

Persivāls nojauta kaut ko nelabu, taču piespieda sevi ievērot pieklājību un tāpēc neapklusināja veco dāmu. Vienīgi mani viņš apbēra ar paļām.-

- Dieva dēļ, apturiet taču to manu vecmāmiņu!

- Bet es taču viņu pat nepazīstu, - es gluži nevainīgi sacīju. Lēdija Felertone netraucēti turpināja savu stāstījumu. Viņa pārlēca pāri sera Frensisa laikmetam, jo manīja, ka japāņiem tīri labi patīk anekdotes par viņa nāvējošajiem vaļaspriekiem, un koncentrēja uzmanību uz Gilfor-das brālēnu, kurš bija ielicis neaizmirstamu pamatakmeni ziemeļrietumu Jorkšīras strādnieku kustībā un kura mantojumu ģimene vēl šodien atbalsta visiem spēkiem.

- Vai ne, mīļais Persivāl? - viņa ar triumfējošu skatienu uzrunāja savu mazdēlu un, pirms viņš paguva atbildēt, paskaidroja: - Persivāls ļoti aktīvi piedalās vairāku rūpniecības nozaru izskaušanā un mēģina panākt, lai tiktu aizliegta notekūdeņu iepludināšana upēs. Nepieciešams vienīgi nedaudz vairāk naudas, un tad viņam būs pietiekami liela ietekme, lai pārvilinātu savā pusē vietējos politiķus. Vai ne, mani kungi, visai Jorkšīrai būtu jākļūst par ziedošu dabas parku, kurā tūristi no visas pasaules varēs atpūsties no netīrumiem, smakām un darba.

Japāņi gan neizskatījās pēc tādiem, kuri vēlētos dabas parkā atpūsties no netīrumiem, smakām un darba. Tieši otrādi, viņi gribētu vēl vairāk netīrumu, smaku un darba tīrās darba vietās, gluži tāpat kā visas citas kārtīgas industriālās nācijas. Persivāls mēģināja parādīt savu pētījumu mērķus pienācīgā gaismā, taču viņa paskaidrojumi viesa japāņos vēl jo lielāku neuzticību.

Persivāls, japāņu nicīgo skatienu pavadīts, beidzot iegrima ledainā klusēšanā. Pēc pirmās viskija pudeles iztukšošanas vecā dāma pārmetās uz tematu “The Waf' un apvainoja japāņus kā “these enemies of this insignificant island down there” un piespieda izdzert otro pudeli uz uzvarām vainagotās britu armijas veselību.

Firmas direktors misters Koniva ari iegrima trulā klusēšanā, un viņa līdzbiedri vēroja viņu bailīgām acīm. Man viņu nudien sametās žēl, jo es nojautu, ka visas šefa dusmas vienā jaukā brīdī gāzīsies pār viņu galvām. Kad misters Koniva beidzot nogāzās atmuguriski ar visu krēslu, viņi pieklājīgi paklanījās un apkaunoti aiztransportēja savu lielo priekšnieku uz viņa guļamistabu. Taču vecā dāma sekoja viņiem un pavēlēja izvākt misteru Konivu laukā no guļamistabas un nogādāt kambarī, kas atradās gaiteņa viņā galā. - Tā ir kalpotāju istaba, tomēr ārkārtīgi ērta, patiešām ārkārtīgi ērta, - viņa nosauca pakaļ un kopā ar citiem saiņiem izstūma gaitenī arī mistera Konivas koferi un aizlidināja nopakaļ viņa plīša tīģeri, un šķiet, ka tieši šis solis uz mūžīgiem laikiem sanaidoja šo japāni ar veco dāmu.

Misis Gudbreda nosodoši purināja galvu, tomēr smaidīja. - Nē, tas nu gan lordam nepatiks, nē, nē. Kur vi’š manīm stingri noteicis, ka priekš Viesiem vajag visu to labāko, visu darīt. Bet vecajai lēdijai vi’š nevar dot nekādī-gus norādījumus, tur nu viņam jāpiesargās. Vai jūs nebūt’ tik mīļa neuznest’ vecajai lēdijai tasi tējas? Viņai tā gan noderēs, un pie reizes novediet lejā mazo Bonkiju, ja vi’š vēl neguļ. Vi’š jau vēl nenojauš, ka Ziemsvētkos ir mīļš eņģelīts, un manīm ir tik smukas dāvanas priekš viņa.

Es paklausīgi nesu augšā paplāti ar tēju un plānām, gandrīz caurspīdīgām grauzdētām maizītēm, kas bija apziestas ar sviestu.

Tomēr līdz lēdijas Felertones guļamistabai es nemaz netiku, jo vecā lēdija, tērpusies greznos sarkana samta rītasvār-kos, bija ērti iekārtojusies brokastu istabā blakus eglītei, kas bija izrotāta tradicionālajās krāsās - sarkanā un zaļā, un noraudzījās, kā Bonkijs izsaiņo savas dāvanas un izlaupa pie kamīna pakārto Ziemassvētku zeķi. - Tieši tāpat kā tu, Per-sivāl, - viņa laimīgi nopūtās, - arī tu vienmēr stūķēji zeķi mutē. Jūs, Felertonu vīrieši, tomēr esat viena dīvaina dzimta.

Bonkija tēvs bija atspiedies pret kamīnu un maiguma • pilns nolūkojās savā olīvbrūnajā atvasē, kas ar platu smaidu sejā rāpoja uz manu pusi.

- Hi, hi.

- Hi, hi, Bonkij, te tev būs maza maizīte.

- Madlēn, mīļā, - vecā dāma mani sirsnīgi sagaidīja, un Persivāls pārlaida mums abām neuzticīgu skatienu. Vai • viņš nojauta, ka mēs ar lēdiju Felertoni jau sen esam uz vienu roku? Droši vien, ka nē, ja jau reiz viņš varēja būt tik stulbs un noticēt* ka pat Bazils neko nav zinājis par viņas klātbūtni Rozamundes pilī.

- Kur ir japāņi? - es vaicāju.

- O, - lēdija Felertone teica, - man liekas, ka viņi vēl guļ. Šķiet, ka es viņus esmu nedaudz nogurdinājusi.

Persivāls izmantoja gadījumu, lai izteiktu jau sen plānoto rājienu, kuru viņš, ņemot vērā to, ka bija Ziemassvētku rīts, līdz šim bija aiztaupījis.

Toties tagad viņš ķērās klāt ar pilnu sparu.

- Vecmāmiņ, man tiešām jābrīnās par tavu uzvedību. Mēs taču nolēmām, ka tik ilgi, kamēr es kārtošu darījumus, tu paliksi tajā pilī.

Vecā dāma spītīgi izslēja galvu. - Tu to nolēmi, un es pakļāvos, jo, būdama tik vāja, diez vai spētu pretoties tā-

dam pašpārliecinātam mazdēlam, un bez tam es negribēju atstāt Bonkiju vienu svinam Ziemassvētkus kopā ar šo tatāru bandu. Manu mīļo zēn, tas biji ārkārtīgi nesolīdi, ka tu noklusēji Madlēnas ierašanos. Būtu es to zinājusi, es nekad nebūtu ievākusies tajā biedējoši bezgaumīgajā ciet-paura Miltona pilī.

- Lai arī kā nebūtu, tomēr šis cietpauris, atšķirībā no mums, var atļauties uzturēt šo bezgaumību, - Persivāls sausi piemetināja. - Tu labi zini, ka man Daunsvortiju nekādā gadījumā nav iespējams ilgāk paturēt. Es saprotu tavas jūtas, bet tās apdraud šo, ē, vēlamo darījumu. Un man jābrīnās par taviem apvainojumiem, kuri ir pilnīgi grābti no gaisa un ar kuriem tu apveltīji japāņus. Cik es spēju atcerēties, tu taču reiz biji, ē, vismaz vienam japānim, ē, ļoti pieķērusies un biji aizliegusi jebkādas nievājošas piezīmes gan par viņu, gan par viņa zemi.

Lēdija Felertone neizrādīja ne mazāko apjukumu.

- Misters Surojava bija īsts džentlmeņa paraugs un ārkārtīgi maigs, uzmanīgs un spējīgs mīļākais. Tu taču negribēsi visā nopietnībā salīdzināt viņu ar šiem neaptēstajiem tualešu fabrikantiem, - viņa vēsi atteica.

Un es savā naivumā biju ticējusi, ka Felertonu ģimenes vēsturē trūkst erotiskas nokrāsas dēku. Vecmāmiņas memuāri droši vien būtu īstākais bestsellers.

- Tomēr, - Persivāls iebilda, - nedrīkst apvainot visu tautu. Varētu domāt, ka mums, britiem, piemīt nosliece uz zināmiem spriedumiem un ka mēs vēl joprojām dzīvojam imperiālās lielummānijas gaisotnē.

Izskatījās, ka viņš patiešām bija sašutis. Vai tad viņš tiešām nebūtu neko dzirdējis par Margaretu Tečeri un karu, kas notika Folklendu salu dēļ?

- Mans mīļais, - lēdija Felertone sacīja, - ja man nāk pretī tāds pūlis, vienalga, vai tie ir vācieši, skoti vai pat briti, tad man ir gluži vienalga, kā es tos apvainoju, galvenais, lai es varētu apvainot viņus pamatīgi un ar imperiālu lielummāniju.

Es saspringti vēroju Bonkija rāpošanas mēģinājumus un pūlējos neizplūst skaļos smieklos. Lēdija Felertone bija īsta velnamāte!

- Vecmāmiņ! - Pērsi vāls iesaucās un tad.pēc pāris minūtēm savaldījies turpināja: - Man ir nopietni jālūdz tevi, ē, zināmas nepiemērotības dēļ, ē, nepiedalīties šīsdienas pusdienās. Es ceru, ka tu respektēsi manu lūgumu.

Lūgumu? Tas jau nu atkal bija īsti anglisks understate-ment. Pērsi vāls bija izdevis pavēli! Pavēli lēdijai Felerto-nei! Es pa šīm dienām no misis Gudbredas biju pietiekami ielāgojusi, kas šajā mājā pieklājas un kas nē. Lēdija Felertone vienkārši bija Daunsvortijas karaliene, un tas, ko Per-sivāls tagad pieprasīja, bija Viņas Majestātes apvainojums. Manī kūsāja dusmas un spieda mani runāt.

- Persivāl, kā tu tā vari? Tava vecmāmiņa jau kopš četrpadsmit gadu vecuma visus Ziemassvētkus ir pavadījusi Daunsvortijā - es tā vismaz uzskatīju -, un tagad tu gribi izslēgt viņu no ģimenes pusdienām tikai tāpēc, ka pie mums viesojas pāris japāņu dzērāju? To nu gan es nepieļaušu, tā kā es esmu tava sieva!'

Tie bija slēpti draudi.

Persivāls droši vien nejustos diez ko patīkami, ja es viņa vecmāmiņas vai vēl sliktāk - visu Koblctonas viesu priekšā atklātu savu īsto “es”. Pietika jau ar to, ka japāņi vēl joprojām netika vaļā no aizdomām, ka Bonkijs ir bastards, bet fakts, ka lorda sieva nemaz nav viņa sieva, būtu viņu priekšstatus par morāli aizvainojis daudz vairāk nekā zīmīgie aizspriedumi, ko bija izteikusi dīvaina, veca dāma, kura bez tam viņus neņem īsti nopietni.

- Ka... ē, Madlēn, - Persivāls nikni iešņācās, - es tevi lūdzu! Tavs uzdevums ir atbalstīt mani. Man šķiet, ka mēs esam panākuši skaidru un gaišu vienošanos, kas tev nebūt nenāk par sliktu.

На, ha, es nodomāju, viņam liekas, ka viņa nožēlojamās trīstūkstoš mārciņas vedīs mani pie prāta! Tikai ne mani! Ņemot vērā manu talantu naudas tērēšanā, ar šīm trīstūkstoš mārciņām man pietiktu lielākais trim “Har-rod’s”veikalu apmeklējumiem.

Es paņēmu Bonkiju pie rokas - Persivāls uz to noraudzījās ar zināmu nepatiku, bet vecā dāma gudri nosmaidī-ja - un atvadījos ar vārdiem: - Manu mīļo Persij, es kā tava sieva, saprotams, darīšu visu, kas vien tev nāks par labu.

Un es ļoti labi zināju, kas nāks par labu šim stūrgalvīgajam lordam, viņa apbrīnojamajai vecmāmiņai un mazajam eņģelītim, kas sēdēja uz manas rokas. Nu, protams, ka Daunsvortija.

Misis Gudbreda piestūķēja mazo Bonkiju pilnu ar ārkārtīgi mīkstiem auzu pārslu cepumiem, apbēra viņu ar plīša lācīšiem un jutās pārlaimīga, redzot nākamo lordu rāpojam sev riņķī pa virtuves grīdu. - Tieši tāpat kā tētis! - viņa atkal un atkal iesaucās. - Nu tieši tāpat kā tētis!

Kad es iedomājos par jauno, stalto, dusmīgo dievu, kurš izslējies stāvēja pie kamīna un raidīja man nopakaļ nāvējošus skatienus, tad šis salīdzinājums man likās visai nereāls.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

īsu mirkli pēc pulksten pieciem pa pagalma durvīm mūsu virtuvē ieradās Bazils, ielaizdams iekšā ne tikai spēcīgu vēja brāzmu, bet arī misteru Bondri. Misters Bondre? Es apjukusi, bet vienlaikus arī iepriecināta sirsnīgi spiedu viņa roku, bet misis Gudbreda rāja Bazilu. - Nē, manu zēn, kas tevīm atkal par muļķībām nāk prātā. Tā tak Ziemsvētkos neviens neģērbjas, to es tevīm saku, un lai manīm nokalst mēle, bet tu tak izskaties kā viens klaidonis.

Es pilnīgi piekritu misis Gudbredai, Bazila ietērps nudien nebija piemērots šim vakaram.

Viņš zem savas dūnu jakas bija uzvilcis netīri pelēku aitas vilnas puloveru ar augstu apkakli, kājās viņam bija brūnas, izsēdētas velveta bikses, pāri pamatīgi novalkātajiem šņorzābakiem krokojās biezas, pelēkas vilnas zeķes. Bazils izskatījās kā dižciltīgas izcelsmes komunistiskais aģitators no Agatas Kristi kriminālromāniem. Viņš atgādināja dusmīgu, jaunu vientiesi, uz kuru nepārprotami krīt aizdomas, jo viņš ir nemazgājies, nerunīgs un vienīgi ik pa brīdim izsauc neskaidrus draudus starptautiskajam kapitālam, un pēc pusdienām tīšuprāt noslauka muti pulovera piedurknē. Protams, ka šis noklīdušais komunists šādos romānos nekad nav īstais slepkava. Bet Bazils gan perināja kriminālus nodomus, tas nu bija pilnīgi droši. Jau viņa apvazātais ietērps vien aizvainoja Kaizen piekto bausli seiketsu, kas pieprasīja tīrību visās dzīves situācijās. Uz misteru Bondri šādi likumi tā vai tā neattiecās, jo viņam kā allaž bija kājās apvazātās, nošmulētās džinsu bikses.

Persivāla vecmāmiņas parādīšanās Daunsvortijā bija pirmais punkts mūsu plānā, kas tika izstrādāts nolūkā patriekt dzeltenās briesmas, bet Bazila ierašanās uz pusdienām - otrais punkts. Bet par vēl vienu negaidīto viesi -misteru Bondri - vecais noslēpumu vērpējs Bazils man nebija bildis ne vārda. Es biju vsīki un smalki informēta tikai par trešo punktu, jo tieši tajā man bija jāsāk aktīvi darboties, lai gan es joprojām cerēju, ka tas man tiks aiztaupīts.

- Liekās nu mierā, Goody, Goody\ - Bazils atbildēja un skaļi noskūpstīja misis Gudbredu uz abiem vaigiem, -es gan pats labi zin’, ka tas, ko es dar’, ir tikai un vienigi mūsu lorda labā. Godvārds, es zvēr’ pie karalienes kroņa.

Kopā ar apģērbu viņš bija mainījis arī savu dialektu. Bazils bija nepārspējams.

- Neaudzinātais puišelis, - norūca misis Gudbreda, kuras vaigi pēc abiem skūpstiem bija uziedējuši vēl sārtāki un tagad krāsojās šarlaksarkanā tonī, jo Bazils pasniedza viņai šarlakkrāsas zīda krekliņu ziloņu segas lielumā.

- Jūs gan ir viens..., lai gan jūs mūs, sieviešus, nemaz par tik pievilcīgiem netur’, ē, es domāj’... - misis Gudbreda aizgriezās, jo viņas vaigi nu jau bija purpursarkanā nokrāsā, un nogrieza Novotnijam Ziemassvētku stēka gabalu.

- Kur ir Diāna? - es klusām vaicāju Bazilam.

- O, viņa uzstāšanās karaļnamam uzticīgo ciema iedzīvotāju priekšā tomēr būtu nedaudz par traku. Lai gan es labprāt būtu sagādājis Boldvinu māsām kādu Ziemassvētku prieku un iemeslu tenkām vismaz simt dienām uz priekšu. Nebaidies, Tomasam ir pietiekami daudz ko darīt, izsaiņojot manas dāvanas, un viņš lika tevi sirsnīgi sveicināt.

- Un tu vari simtprocentīgi droši apgalvot, ka tavs plāns ir piedienīgs? - es norūpējusies prasīju.

- Pilnīgi droši, ar seksu tam nebūs nekā kopēja. Par to taču tu esi atbildīga.

Es norūpējusies saraucu pieri. - Es negribu darīt neko tādu, kas Persivālu varētu nopietni aizvainot. Tas man nesagādās nekādu prieku, man šķiet, ka tas būs kaut kādā ziņā pat amorāli.

Bazils skaļi iesmējās. - Tikai mieru, meitenīt, ar to tu Persivālu neaizvainosi. Mūsu labais Persijs nemaz nav tik nejūtīgs, kāds viņš pašlaik izliekas. Viņš ir gluži normāls vīrietis, ja vien viņu sasilda līdz istabas temperatūrai. Un kas attiecas uz tavu prieku, tad atļauj man nocitēt vienu no jūsu lielākajiem dzejniekiem:

No prieku paliek tikai puse,

ja prieks šis pārāk tikumīgs.

Es skumji nopūtos. Bazils uzjautrināts sarauca vienu uzaci. - Viņš tātad ir tevi jau noskūpstījis?

Ak, Kungs! Vai tiešām sievietēm tas pēc tam ir sejā rakstīts?

- Man jāpārģērbjas, - es īsi atbildēju, noņēmu nost savu priekšautu un grasījos jau šauties augšā pa trepēm.

- Pagaidi, pagaidi, - Bazils mani aizturēja, - man priekš tevis ir vēl kaut kas.

Dāvana! Mans Dievs, es jutos tik nokaunējusies, par Bazilu es vispār biju piemirsusi. Vēl lielāks kauns mani pārņēma tad, kad es atvēru mazo samta kārbiņu. Tajā gulēja smalcina zelta ķēdīte, pie kuras šūpojās sīciņš rozes zieds, kas bija gatavots no rozā porcelāna. - Merry Christmas, Madlēn, - Bazils novēlēja un skaļi noskūpstīja mani. Arī misters Bondre mani noskūpstīja. Misis Gudbreda enerģiski ieklepojās, jo galu galā ne Bazils, ne misters Bondre nestāvēja zem āmuļu zara. Es drāzos augšā pa kāpnēm.

Bibliotēkā visi četri japāni joprojām ar interesi gaidīja īstus angļu Ziemassvētkus un klātesošajam lordam tik sīki un smalki attēloja jaunu tualešu modeļu attīstību, ka gandrīz vai nelabi metās. Jaunumu vidū bija arī modelis “Debešķīgais prieks”, pēc kura apmeklēšanas noplēšot tualetes papīra gabalu, atskanēšot Bēthovena “Himna priekam”. Šie japāņi bija gluži kā apsēsti ar visu, kas attiecās uz personiskās higiēnas jautājumiem.

Pēcpusdienā viņi, nepārtraukti klanīdamies, pasniedza mums ar Persivālu savas dāvanas, Peršivālam - zeltā izstrādātu tualetes “Daunsvortija” miniatūru versiju un man -japāņu ražojuma mitro salvešu “Hackle” dubultiesaiņo-jumu. Arī mēs vairākkārt mēmi palocījāmies, jo vienkārši nebijām spējīgi izdvest pat paldies, un Persivāls pēc tam negribīgi pasniedza viņiem brīnumjauku 1832. gadā gleznotu Daunsvortijas akvareli. Japāņi skaļi un pārsteigti izsaucās “thank you”. Kāds tur brīnums, viņi taču viennozīmīgi bija tikuši cauri sveikā daudz lētāk nekā mēs.

Iegājusi savā guļamistabā, kas atradās tieši blakus Per-sivāla istabai un bija atdalīta no tās tikai ar plānām durtiņām, es uz īsu mirkli apsēdos uz misiņa gultas ar jauko, grezno baldahīnu, lai nedaudz atvilktu elpu. Es atlaidos uz baltā mežģīņu pārvalka un vēros griestos, kas bija izrotāti ar brīnumskaistiem kokgriezumiem maigi zaļos un zelta toņos. Ziemassvētkos man allaž kļūst nedaudz skumji, jo Ziemassvētki te ir un te jau atkal vairs nav. Gatavošanās svētkiem man vienmēr ir patikusi vislabāk - dāvanu pirkšana, dzīvokļa rotāšana, ēdienu sarūpēšana, un divdesmit ceturtā decembra rītā visapkārt redzamas vienīgi priecīgas sejas, pat universālveikalā, pie un aiz sieru nodaļas letes, nūjā, gandrīz tikai priecīgas sejas.

Ziemassvētki Daunsvortijā, tas bija pats skaistākais, ko es varētu iedomāties, ja vien šie japāņi nebūtu tieši šie japāņi, ja vien Persivāls nebūtu Persivāls un es varbūt nebūtu Madlēna. Muļķības! Es enerģiski pielēcu kājās, ieskrēju vannasistabā, lai ielaistu vannā ūdeni, un lēnām sāku izģērbties. Labā misis Gudbreda bija izgludinājusi manu melno šifona kleitu un zīda veļu, un viss tagad viegli dvesmoja pēc lavandas. Ak, kaut es patiešām būtu lēdija Felertone no Daunsvortijas! Es pielavījos pie augstā, spraišļotā loga un raudzījos balti piesnigušajā ielejā. Es novēlu ikvienam cilvēkam šajā pasaulē, lai viņš reiz atrastu savu Daunsvortiju, vietu, kurā viņš jūt, ka mēs visi esam piedzimuši tāpēc, lai kļūtu laimīgi! Kaut es varētu tāda būt, es nopūzdamās piemetināju.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Tās bija ideālas pusdienas. Pateicoties Nacionālā tresta veiktajam remontam, dzeltenās sienas un freskas ar rotājumiem mirdzēja tikpat spoži kā pirms divsimt gadiem. Lielais, ovālais sarkankoka galds spīdēja, un tā ugunīgajā, sarkanbrūnajā virsmā atspoguļojās Voterfordas kristāla glāzes. Baltās, mākslinieciski salocītās linu salvetes eleganti un cēli kā tādi gulbji slējās virs šķīvjiem, kas bija salikti trijās kārtās, no tikko grieztiem egļu zariem un sarkanām pīlādžogām veidotie galda rotājumi brīnišķīgi smaržoja, un šo aromātu pārspēja vienīgi apctītlīgi sulīgā tītara smarža. Viegli iereibušajam Makfeteram sera Frensisa stingrā skatiena uzraudzībā - viņa portrets karājās virs bufetes - sulaiņa loma izdevās gandrīz vai nevainojami. Tik nevainojami, ka tad, kad viņš iemeta vecākajai Boldvinu māsai klēpī tītara gurnu un nomurmināja “Thought ye ne-et it there, old cow'\ viņa vienīgi liegā balsī aizrādīja viņam.

Misis Gudbreda sēdēja galda priekšpusē - tā Ziemassvētkos bija viņas goda vieta - un mirdzošām acīm uzraudzīja visus klātesošos un arī japāņus, kuri līdz savu smokingu piedurknēm bija iegrimuši rožkāpostos, maizes mērcē, brūkleņu želejā un tītara gaļā. Tikai tad, kad slaidās glāzēs galdā tika celts šampanieša sorbets - īsu brīdi pēc laša pasniegšanas - sāka raisīties dzīvas sarunas, jo līdz tam laikam visi bija apmierinājušies tikai ar nepārtrauktām labsajūtā izdvestām nopūtām un baudkārām piebildēm delicious un superbs.

Brīdī, kad Makfeters mums aiz muguras līdz pat nogulsnēm iztukšoja pēdējo ceturtdaļu “Beaujolais” pudeles, Bazils ar saucienu “so fe//as” pārtrauca sarunas un sirsnīgi papliķēja misteram Konivam pa plecu. Četri japāņu acu pāri gaidu pilni vērās uz Bazila pusi. Viņš smīnēja kā pats velns un deva zīmi, pēc kuras kājās piecēlās misters Bon-dre.

- Skaisti svētki! Bet tagad ir pienācis laiks atklātai sarunai biedru starpā. Paldies, paldies par jūsu vērienīgajiem plāniem mūsu lielās lietas atbalstīšanai! Jūsu nauda dos mūsu cīņai jaunu sparu, to es jums apsolu. Kā jau reiz ir teicis godājamais priekšsēdētājs Maö Dzeduns: “Ja tas būtu atkarīgs no mūsu vēlmēm, tad mēs nekarotu nevienu pašu dienu. Bet ja apstākļi spiež mūs to darīt, tad mēs cīnīsimies līdz galam. ” Jā, un to mēs tagad varam darīt.

Četros šauru acu pāros iezibsnījās trauksmes signāls.

Persivāls dusmīgi purināja galvu, bet, pirms viņš paguva atvērt muti, rosīgajā sarunā, kas ritēja īstenā angļu stilā, iesaistījās mācītājs Gūlaitlijs un ar sirsnīgu well. well, well iesāka savu sakāmo. - Nekas nav augstāks par apņēmības tikumu, - viņš teica. - Un mēs, briti, esam ļoti apņēmīgi. Labā, kristīgā nozīmē, protams, mani draugi, -viņš uzsita pa mistera Konivas plecu, - mēs esam apņēmīgi nolūkā vest visus neticīgos, kuri vēl mīt tumsībā, uz gaismas vārtiem. Un šodien mēs svinam gaismas svētkus. Es domāju, ka mūsu dārgais jaunais draugs (tēvišķīgs mājiens uz mistera Bondres un Bazila pusi) runāja par karu, kas jāizcīna dvēseļu glābšanai.

Boklvinu māsas piekrītoši pamāja. Mis Hūtone pūlējās piešķirt savām acīm kaujiniecisku mirdzumu un pievērst sev Bazila skatienu. Vecākā Boldvinu māsa ar skaļu “āmen” apslāpēja klusu atraugu.

- O, protams, - Bazils bīstami draudzīgā tonī iesāka, -zināmā mērā mūsu godājāmā priekšsēdētāja Mao Dzedu-na cīņu var uzskatīt arī par karagājienu pret neticīgajiem. Kā viņš vēl sacīja - “Austrumu vējš uzvarēs rietumu vēju, sociālistiskā internacionāle - kapitālistisko imperiālismu,” un, kā zināms, nekas nevar mēroties ar aziātu gudrību. Mēs ar Persivālu, - sekoja vēl viens draudzīgs pliķējiens pa mistera Konivas plecu, - esam jums lielu pateicību parādā, jo jūsu nauda ļaus īstenot mūsu projektu ziemeļrietumu Jorkšīras strādnieku šķiras izglītošanā. Misters Bon-dre savā sirdī un dvēselē ir arhitekts un pārvērtis Roza-mundes pili jaunā “Hotel Lux”. Šurp plūdīs visu zemju komunisti, lai atkal iekustinātu pasaules revolūcijas virzību.

Persivāls pāri galdam uzšņāca: - Bazil, izbeidz šīs muļķības! - un apgalvoja japāņiem, ka tas esot tikai britu humora paraugs un Bazilam tas piemītot pārlieku lielā mērā. - Pats par sevi saprotams, ka mēs šeit nedzīvojam pēc Mao Dzeduna mācības.

Boldvinu māsas nervozi krekšķēja. Mis Hūtone droši vien jau sapņaini mēģināja iztēloties, kā būtu iespējams padarīt modernāku un atdzīvināt Mao Dzeduna stila kostīmu - vai viduklī to nedaudz iešūt šaurāku vai arī uzšūt dažas uzšuves un piešūt glītas zelta pogas. Tikai pavisam mazas uzšuves, tā, lai nenovirzītu Bazilu no viņa kaujinieciskajiem ideāliem, bet lai tomēr varētu parādīt pareizā gaismā savu ievērības cienīgo figūru un pievērstu sev viņa uzmanību. Kopš iepazīšanās ar Bazilu viņa vairs nenēsāja uz galvas tikai matus vien, bet gan frizūru. Japāņiem piemirsās pieklājīgie smaidi. Toties Bazila smīns kļuva vēl platāks, un lēdija Felertone iesaucās: - Bravo, bravo, my dearest Bazil\ I congratulate you, mister Bon-dre! A vanti popoli, kā to allaž mēdza teikt mūsu baronese!

Mācītājs Gūlaitlijs mēģināja iespraukties par vidutāju starp savas draudzes sarkanajām avīm - par kurām viņš līdz šim nebija zinājis, ka tās ir sarkanas - un Tālo Austrumu dzeltenajām aitām. - Mūsu jaunie draugi noteikti runāja par strādājošās tautas daļai paredzētiem izglītības centriem, par kuriem arī es jau izsenis esmu domājis un kur, cerams, arī man kā skolotājam atradīsies kāda pieticīga vietiņa. Es, ē, es domāju, zināmā mērā arī Jēzus ir bijis sociālrevolucionārs.

Boldvinu māsas dedzīgi piekrita, un mācītājs Gūlaitlijs iešāva uzmundrinošu pļauku pa mistera Konivas pakausi.

- Madlēn, - lords tagad pievērsās man, - man liekas, ka būtu jauki, ja tu mums palīdzētu pievērsties citam tematam. Es domāju, ka šis politiskās fantāzijas vienkārši garlaiko, ē, mūsu dāmas.

Turklāt viņa skatiens bija cieši pievērsts japāņiem, kuri sēdēja kā pārakmeņojušies, un misteram Konivam, kurš izskatījās nedaudz salīcis. Vai tiešām Persivālam vajadzēja tik lielā mērā līst pakaļā šiem tualešu fanātiķiem?

- Manu mīļo Persivāl, - es smaidīdama atbildēju, - kā gan mēs varētu garlaikoties tavā un tavu veco, labo Kembridžas draugu klātbūtnē? Bet varbūt mūsu japāņu viesi vēlas ieteikt kādu sarunu tematu? Es vienkārši esmu sajūsmā par to smalko tualešu problēmu izklāstu, ko viņi mums šopēcpusdien sniedza.

Labi paveikts, es sevi paslavēju, pirmkārt, Persivāls dabūja, kā nākas, un, otrkārt, atbilstoši manam uzdevumam japāņiem tika piedāvāts cits sarunu temats, kura apspriešana noteikti izsauks dziļu nicinājumu visu klātesošo angļu acīs un līdz ar to veicinās viņu nostāšanos mūsu pusē. Šis temats bija “tualetes”. Anglijā plašākas sabiedrības klātbūtnē runāšana par to, ko sauc par washing rooms vai cloakrooms vai lādies rooms vai arī suns viņu zina, kā vēl, ir absolūts tabu temats. Anglis piecas reizes pateiks fuck, pirms dabūs pār lūpām vārdu shit. Un tagad japāņi jautri un bezrūpīgi ķērās pie visu tabu pārkāpšanas.

Viņi moži tērzēja par apaļo un vertikālo skalošanu, pārvietojamajiem pisuāriem, iespējām iebūvēt tualetes podos ķīmiskus sensorus, kas izdarītu urīna izmeklēšanu un pārbaudītu, vai tas nav bakterioloģiski inficēts. Viņi pirmo reizi jutās tā īsti omulīgi, un es pat nespēju to ņemt viņiem ļaunā, jo galu galā reti salasās kopā tāds profesionālu domubiedru pulciņš, kas nevēlētos ar saviem plāniem, problēmām un panākumiem garlaikot pārējo sabiedrību. Varbūt vienīgi to nedara pilsētas attīrīšanas iekārtu līdzstrādnieki, kaut gan man nekas nebūtu pretī uzzināt kaut ko vairāk par savu kaimiņu atkritumu spaiņu saturu. Tur bieži vien nonāk ne viens vien mazs noslēpums.

Tagad misters Koniva galanti pievērsās mis Hūtonei -varbūt tāpēc, ka viņa visvairāk atbilda japāņa priekšstatam par mēmu un dumju muļķi - un entuziasma pilnā, dziedošā balsī paskaidroja, ka pietiek tikai vienu vienīgu reizi aiziet uz tualeti, lai varētu konstatēt pirmās reimatisma, vecuma ģikts vai sirmgalvju diabēta pazīmes.

Mis Hūtone, līdz nāvei apvainota, savilka lūpas un dusmās drebošā balsī murmināja: - Paldies, bet es vēl nejūtu ne mazākās vecuma ģikts pazīmes.

- O, o, o, nē! - misters Koniva stostījās un, lai mērs būtu pilns, piebilda: - Protams, ir jau iespējams veikt dažādus citus testus, kas varētu apstiprināt arī labas cerības, ja jūs mani saprotat.

Mis Hūtone saprata ļoti labi, kļuva koši sarkana un uzsvērti enerģiski nobraucīja savus svārkus, lai pievērstu visu klātesošo uzmanību savam plakanajam vēderam. Bold-vinu māsas bija nesaprašanā, vai aprunāšanas degpunktā vajadzētu izvirzīt mis Hūtones varbūtējo kutelīgo stāvokli vai arī aziātu briesmīgo uzvedību. Taču japāņi ātri vien palīdzēja viņām tikt vaļā no galvas lauzīšanas, jo apgalvoja lordam Persivālam, ka, tiklīdz kļūs par Daunsvortijas īpašniekiem, viņi visus šos sasniegumus, kas gūti tualešu pētniecības jomā, izliks ilgstošai apskatei, lai tie būtu pieejami arī plašākai publikai, kas par to interesējas. Koble-tonas iedzīvotājiem ieeja, protams, būs par brīvu.

Klātesošā, ārkārtīgi ieinteresētā publika bija dziļi sašutusi. Japāņi - Daunsvortijas īpašnieki! Nepietiek ar to, ka arābi jau nozaguši Lielbritānijai ītonpleisu un okupējuši pusi Celsijas, bet tas tomēr bija Londonā. Bet šeit, šeit bija muižnieku īpašums, un šeit, šeit bija Jorkšīra! Persivāls nemierīgi trinās savā krēslā un lūdza Makfeteru pasniegt rostbīfu. Taču Makfeters, kurš ar neparastu vērienu bija izpletis savu skotisko patriotismu līdz pat Jorkšīrai, tikai nīgri norūca, pagriezās un, viegli grīļodamies, pameta ēdamzāli. Man likās, ka sers Frensiss raida viņam pakaļ atzinīgu smaidiņu.

Beidzot mēs abas ar misis Gudbredu kopīgiem spēkiem cēlām-galdā rostbīfu, un misters Bondre apsolīja japāņiem, ka, viņapēc, tik ilgi, kamēr notiks visu ziemeļrietumu Jorkšīras fabrikantu īpašuma nacionalizācija, viņi varēs rīkot savu ilglaicīgo izstādi, “ja vien to drīkstēs izmanot arī mūsu komunistiskie draugi un būvstrādnieki”.

Un lēdija Felertone piebilda: - Man arī nav nekas iebilstams pret izstādi, es vienīgi baidos, ka jau pirms tam smilšainā grunts novedīs pie ēkas pilnīgas iebruk-šanas.

Japāņi pārmija apjukušus skatienus. Un mācītājs Gū-laitlijs jutās skubināts vēlreiz norādīt uz to, cik gaidīti viņa zemē ir tādi svešzemnieki, kuru sirdīs tomēr mīt dziļas un padevīgas jūtas pret savu dzimto zemi. - Es, protams, nerunāju par tiem nosodītajiem un nolādētajiem, nabadzīgajiem un vajātajiem. Nebūtu kristīgi pieprasīt no viņiem mīlestību uz dzimteni, kas pret tiem ir naidīgi noskaņota, un spiest tajā atgriezties. Arī jūs, mīļais mister Bondre, vēsturisku notikumu dēļ esat dabiskām saitēm saistīts ar mūsu zemi. Bet jūs, mani godātie kungi, piekritīsit, ka jūs vislabāk tomēr jūtaties Fudži pakājē. Ziniet, ne jau tikai klimats vien pie mums mēdz būt ļoti skarbs. Lai kā es ari pūlos savām draudzes avīm sprediķot par lēnprātību, skarbie vēji, kas pūš pāri Deilzai, padarījuši tās nelokāmas, un viņi visi ir un paliek, kā mans jaunais draugs Bazils iepriekš pieminēja, cīnītāju tauta, kura gan tīšuprāt nemeklē karu, bet arī neizvairās no tā.

Boldvinu māsas sirdīgi pamāja. Misis Gudbreda ar niknu plīkšķi nometa aziātu viesiem priekšā plūmju pudiņu. Kūpošā umbras krāsas masa dažos britu viesos modināja visai neapetītlīgas atmiņas. Izskatījās, ka Persivāls ir atmetis cerības šīs kompānijas klātbūtnē vēlreiz rast izdevību parunāt par savu darījumu tā, lai vēl vairāk neapdraudētu galīgo līguma noslēgšanu. Viņš ierosināja šī temata sīkāku izklāstu atlikt uz nākamo dienu. Izskatījās, ka japāņi pirmo reizi priecājas par to, ka angļu Ziemassvētki tuvojas beigām. Viņi izvairījās norunāt ar Persivālu konkrētu tikšanās laiku.

Kad mēs visi sapulcējāmies bibliotēkā, lai iedzertu kafiju, man gadījās izdevība, lai apsveiktu Bazilu par viņa uzstāšanos. - No kurienes tev radās šī pilnīgi absurdā ideja par misteru Bondri un Mao? - es sazvērnieciski čukstēju.

- O, man vakar pusdienlaikā vēl bija īsa saruna ar Jamamoto no Kembridžas universitātes Austrumāzijas fakultātes. Viņš ieteica man paņemt līdzi mūsu kopīgo draugu misteru Bondri. Japānā par nemieriem jau tiek uzskatīta košļājamās gumijas gremošana pie galda, nemaz nerunājot par komunistisko aģitāciju. Nu, un tu jau pazīsti mistera Bondres ievērības cienīgo talantu runu teikšanā. Atceries, kā tu man sacīji, ka viņš spēj līdz nāvei nogarlaikot veselu armiju? Lielisks zēns, patiešām lielisks. Bet tavs šaha gājiens ar tualetēm arī nebija slikts.

Šajā mirklī vecākā Boldvinu māsa uzsāka “Rule Britannia, Britannia rule the waves, Britons never, never shall be slaves”. Viņas māsa un misters Bondre, kura jūsma par jūras kara floti vēl nebija rimusies, pavisam ie-tramdītajiem japāņiem trīs reizes ieķērca ausī kareivīgo piedziedājumu.

Tā viņi, paši negribēdami, vēl vairāk pastiprināja iespaidu, ka britu kultūra patiesībā ir barbarisma augstāka forma. Pērsi vāls pa šo laiku ar satriektu sejas izteiksmi bija spiests noklausīties mācītāja Gūlaitlija sprediķi par tematu”!^ home is my castle” un “Tēvu zeme allaž dārga mums”.

-Tad varbūt mūsu plāna trešo punktu arī var uzskatīt par izpildītu? - es ar atvieglojumu balsī vaicāju Bazilam. Jāatzīstas, ka, jau iedomājoties par šo pēdējo soli vien, man metās šķērmi ap dūšu. Taču eskvairs nepazina žēlastības.

- Bet, mana mīļā! Vai tad es liegšu tev tādu izpriecu? Nē, Makfeters ielūgumus, atbilstoši norādījumiem, jau ir nolicis japāņu guļamistabās uz spilveniem.

- Vai tiešām tā ir jādara? Es nebūt tā nejūtos.

- Tad aizver acis un domā par Angliju, mana mīļā.

Ļoti asprātīgi! Hallē zvanīja telefons. Misis Gudbreda

izsteidzās laukā, lai paceltu klausuli. Kad viņa atgriezās atpakaļ, likās, ka viņa vēro mani ar nosodošu skatienu.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Mūsu viesu atvadīšanās noritēja vēsi un bez emocijām. Japāņi atteicās iedzert vēl kādu glāzi viskija kopā ar lēdiju Felertoni un klusēdami, tāpat kā Persivāls, paslēpās savās guļamtelpās. Es palīdzēju misis Gudbredai, kura bija kļuvusi dīvaini nerunīga, novākt galdu. - Sliktas ziņas? - es piesardzīgi apvaicājos.

Viņa uzmeta man īsu skatienu un vienīgi nomurmināja: - Nē, aplams savienojums, es saku, galīgi aplams savienojums.

Es iedomājos, ka šis vakars atstājis uz viņu dziļu iespaidu, un tādēļ, novēlot labu nakti, apskāvu viņu. Arī misis Gudbreda piespieda mani sev klāt, gan nedaudz ciešāk nekā citkārt, vismaz man tā likās.

Tad stingrā balsī noprasīja: - Jūs taču paliks Daunsvor-tijā, bērniņ?

- Protams, - es atteicu možāk, nekā patiesībā jutos, un klumburoju augšā pa kāpnēm. Misis Gudbreda atviegloti nopūtās.

- Tad jau viss ir kārtībā. Dievs svētī jūs un lordu! Tādu kā vi’š nevar vis katru dienu sadabūt, bērniņ. Padomā pa’to, - viņa nosauca man pakaļ. Nē, tādu patiešām nevar katru dienu atrast, tādu velnišķīgi izskatīgu rūgumpodu. Man ar vīriešiem patiešām neveicās.

Līdz pusnaktij bija palikusi vēl pusstunda. Sasodīti maz laika, taču man nebija nekādas vēlēšanās steigties. Zem durvīm, kas veda uz Persivāla istabu, spīdēja gaisma. Es izģērbos, cik lēni vien bija iespējams, un vēlējos, kaut nekad nebūtu piekritusi Bāzi la vājprātīgajai idejai. Mūsu plāna trešais punkts man tagad šķita diezgan pārgalvīgs.

Beidzot lorda istabā nodzisa gaisma. Es aizskaitīju līdz tūkstotim un iemetu vēl pēdējo skatienu spoguli. Tad paņēmu šampūna pudeli un klusiņām atvēru durvis.

Persivāla elpa bija mierīga un vienmērīga. Es aizlavījos garām viņa gultai un taustījos uz vannasistabas pusi, klusītēm atvēru arī šīs durvis un ieslēdzu gaismu. Vanna, kas balstījās uz lauvas ķetnām, mirdzoša misiņa armatūras, viss izskatījās samērā glīti, taču mana interese bija pievērsta tualetei. Tātad šis bija Edvarda Felertona pirmā pusautomātiskā ūdensklozeta oriģinālmodelis. Izskatījās gluži kā tāds tronis. Vajadzības gadījumā karaliene varētu turpat pieņemt apmeklētājus audiencē un kārtot valsts darījumus. Skalojamās kastes rokturis karājās zelta auklā un atgādināja zvana rokturi. Es aptinu ap dušas galviņu biezu dvieli un ieliku to vannā; ūdens tecēja gandrīz nedzirdami.

Vanna bija pilna līdz pusei, ar to pilnīgi pietika. Kaila, tāda kāda es biju, iekāpu vannā un sāku mundri šļakstināties. Persivālam bija dziļš miegs, tāpēc es drošības pēc uzdziedāju dziesmiņu, tad otru, tad trešo. Pēc pirmajām divām rindiņām no dziesmas “Kāds suns ieskrēja virtuvē un nozaga pavāram olu”, lords atrāva vaļā vannasistabas durvis. Arī viņš bija gluži kails, ja neskaita tā sauktos boksera šortus, uz kuriem bija attēloti Ziemassvētku vecīši. Tā droši vien bija vecmāmiņas dāvana. Tāpat kā funny socks ar smejošiem aļņiem, arī apakšbikses ar Ziemassvētku vecīšiem šajā zemē patlaban bija lielā cieņā. Briti vienkārši nespēj izturēties nopietni pret seksu.

- Hi, Persivāl, - es teicu jautrāk, nekā patiesībā jutos, -es tikai gribēju nomazgāties.

Lords, dusmās kvēlodams, iedrāzās iekšā un sagrāba mani aiz rokas.

- Taisieties, ka tiekat laukā no manas vannas! Šim vakaram jūs esat jau sastrādājusi pietiekami daudz nejēdzību.

Tā nu gan nebija taisnība. īstās nejēdzības vēl nemaz nebija sākušās. Taču lords izrāva mani laukā no ūdens, lai tūlīt atkal ļautu man iekrist atpakaļ. Mans kailais, slapjais augums, šķiet, viņu galīgi izsita no līdzsvara. Viņš pagriezās pret dvieļu pakaramo, kas bija gatavots no koka un atradās mazā dzelzs kamīna priekšā, paķēra milzīgu, pūkainu dvieli, atkal izrāva mani no vannas, neveikli ievīstīja dvielī un nostatīja mani sev priekšā uz grīdas.

īstais brīdis, lai liktu lietā nedaudz viltības un sievišķīgu intrigu. - Kāpēc jūs esat tik rupjš pret mani? - es ļoti ticami ieelsojos.Tik ļoti sirdi plosošā tonī, tik ļoti, ka kopā ar tēlotajām elsām negribot izlauzās arī īstās, un bez jebkādām pūlēm noritēja pāris asaru, kurām nopakaļ sāka gāzties vesels strauts. Varbūt biju iedzērusi pārāk daudz punša? Varbūt tā bija pēcziemassvētku depresija? Es, atspiedusies pret Persivāla glīto, gludo augumu, vienkārši gribēju raudāt un raudāt, un ieelpot viņa smaržu un izsmērēt savu skropstu tušu uz viņa augšdelma.

Pirmajā brīdī Persivāls patiešām izskatījās šokēts. Viņš nekustēdamies ļāva man atbalstīties pret viņa augumu un pat nepacēla dvieli, kad tas noslīdēja uz grīdas. - Es, es, es, - es elsodama izgrūdu, - es taču neko ne... ne... nevaru darīt, ka es iz... iz... izskatos tik līdzīga tai nolādētajai Madlēnai.

- Tik ļoti līdzīga jau nu nē, - viņš gandrīz vai draudzīgi norūca. - Jums ir daudz jaukāki ābolīši.

Iespējams, ka šajā brīdi virsroku guva viņa itāliešu asinis, jo īsts anglis būtu sameklējis kabatlakatiņu, atguvis līdzsvaru un laidies lapās. Bet Persivāls nedomāja par ka-

batlakatiņu, un viņš nedomāja arī par to, kā mani pēc iespējas ātrāk izmest laukā no vannasistabas. Tieši otrādi, viņš visiem spēkiem pūlējās noturēt mani vannasistabā un savās rokās. Viņš pavisam cieši piespieda manu galvu sev pie krūtīm un uzspieda pāris mierinošu skūpstu uz maniem matiem, un es savukārt - pāris skūpstu uz viņa stingrajiem krūšu muskuļiem, un tad mēs abi skūpstījām viens otram visas pieejamās ķermeņa daļas.

Diezgan pamatīga skūpstīšanās, kas saviļņoja manas asinis un viņa asinis, un viņa boksera šortus. Arī šī lorda āda garšoja ārkārtīgi patīkami, saldi un tad iesāļi, mazliet pēc avenēm un sandalkoka, un visam pāri - šis vieglais, pavisam vieglais rūgtenas vaniļas aromāts.

Divu kaisles pārņemtu cilvēku pirmā ķermeniskā satikšanās diemžēl reti kad ir pasargāta no pasaulīgām ķezām un neveiklības brīžiem. Nav nevienas tādas daudzmaz pieņemamas noteikumu grāmatas, kurā būtu sniegti skaidri norādījumi par to, kā izveicīgi un vienlaikus atbilstoši uzbudinājuma pakāpei novilkt boksera šortus. Paldies Dievam, mums ar Persivālu nopietni traucēkļi tika aiztaupīti. Jo es taču biju kaila.

Kādā īsā apziņas uzplaiksnījuma brīdi es drīzāk drosmīgi nekā prasmīgi skūpstoties noslīdēju līdz Persivāla boksera šortiem. Pavisam maigs skūpsts tai vietā, kur mājoja visu baudu bauda, varbūt palīdzētu pārvarēt neveiklību, kas rodas brīdī, pirms no skūpstiem pāriet uz mērķtiecīgiem glāstiem, es nodomāju un ķēros klāt. Bet lai nu noteikumi paliek šur vai tur, manas izjukušās matu cirtas kļuva par lamatām mūsu baudai. Tās bezcerīgi ieķērās Ziemassvētku vecīša sarkanajā degunā, kas kalpoja par bikšu pogu.

Persivāls sākumā nepamanīja manu kļūmīgo situāciju un turpināja jaukt manus matus, lai tie pavisam sapiņķētos Santa Klausa degunā. Es iepīkstējos. - Oh, so sorry, -viņš beidzot iesaucās, un, kad es sāku guldzoši smieties, no manas elsās nomocītās diafragmas izlauzās žagas. Persivāls izrādījās lietišķs vīrietis un palūdza mani aizrāpot uz ceļiem viņam līdzi, kamēr viņš pats atmuguriski stūrēja uz tualetes poda pusi. Viņš apsēdās uz tā, un es kā tāda baudas verdzene notupos viņa priekšā; kamēr viņš pats sniedzās pēc tualetes piederumu maciņa, lai sameklētu nagu šķērītes, manam skatienam pavērās vienīgi viņa apakšstilbi. Mani smiekli pārvērtās nepārtrauktā ķiķināšanā, un es aplipināju arī Persivālu.

Ja tagad runa būtu tikai par mani un nevis par Dauns-vortijas glābšanas plāna trešo punktu, es pēc atbrīvošanās no šīs kārdinošās pozas labprāt būtu sekojusi viņam uz plato gultu, jo es nejūsmoju par izmežģītiem iegurņiem un iesprūdušiem nerviem, kas bojāti kaislīga mīlas akta laikā tikai tāpēc, ka tas noticis uz flīžu grīdas. Taču mans uzdevums un manas matu cirtas, kas joprojām bija sapiņķerējušās, piespieda mani palikt tādā pašā pozā. Persivāls tikko kā bija aizsniedzis nagu šķērītes, kad pēkšņi atvērās vannasistabas durvis. Uz sliekšņa ar cerību pilnām sejām, tukšām šampanieša glāzēm rokā un fotoaparātu siksnām ap kaklu stāvēja četri svinīgās drēbēs tērpušies japāņi. Viņi bija izdarījuši visu, kas bija rakstīts ielūgumā. Viņi pastāvēja tikai dažas sekundes, tad, ne vārda neteikdami, aizvēra durvis.

Persivāls grasījās slieties augšā no sava troņa, taču tad atkal apsēdās, maigām kustībām pārgrieza mūsu saites un uzrāva mani kājās. Es izslēju galvu un iztaisnoju plecus -tūdaļ pār mani līs pļauku lietus. Taču lords reaģēja pavisam citādi, nekā bija gaidīts.

- Man ļoti žēl, - viņš stostījās, - es nezināju, man patiešām žēl. Ļoti nepieklājīgi no šo te...”

Ha, ha, iekriti gan, man par lielu atvieglojumu iešāvās prātā, vismaz vienreiz mani nepieķēra! Un tad es vienkārši pārstāju domāt, jo Persivāls mani strauji apskāva. Tā, it kā nupat būtu izrāvis mani no Indijas karaliskā tīģera ķetnām. Es - vajātā nevainība, daiļais upuris - maigi atraisījos no skaistā lorda skavām un aiz rokas izvilku viņu laukā no vannasistabas. Pa ceļam uz gultu es neuzkrītoši paspēru zem paklāja baltu kartona gabaliņu.

“Lords un lēdija Felertoni laipni ielūdz Jūs šodien pusnakti uz glāzi šampanieša un vēsturiskā ūdensklozeta izmēģināšanu, kas paredzēta Edvarda Felertona, pusautomātiskā ūdensklozeta izgudrotāja, vēsturiskajā vannasista-bā. Si tualete, kas līdz pat šai dienai ir pieejama vienīgi angļu muižniecības pārstāvjiem un pieder pie Daunsvorti-jas kolekcijas vērtīgākajiem eksemplāriem, noteikti ieņems goda vietu Jūsu iecerētajā izstādē.

Jūsu padevīgais kalps lords Persivāls Ficviljams Fcler-tons.”

Laba goda vieta, neko teikt! It sevišķi pēc tam, kad lords un lēdija Felertoni šo intīmās higiēnas templi apgānījuši ar netīrām kaislībām, kas britiem nemaz nav raksturīgas. Tā ir seiso baušļa - tīrība darba vietā - un sbitsuke - disciplīna jebkurā dzīves situācijā - pārkāpšana. Lai kā arī būtu, nonākusi gultā, es acis neaizvēru un pavisam noteikti par Angliju nedomāju.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

Milzīgā Ziemassvētku egle Dītrovas lidostas pasažieru izlidošanas zālē bija liela un bezcerīga, tukšās, zeltainā papīrā iesaiņotās dāvanu kārbas novilka zarus tik zemu, ka egle atgādināja slotas kātu ar pinkainām, nokarenām ūsām. Bezcerīga! Tāpat kā mans garastāvoklis. Bezcerīga kā Londonas laiks: smidzinošs lietus, migla, brīžiem krusas brāzmas. Es cerēju, ka šajos laika apstākļos, kas bija tik mikli kā veļas mazgātava, aviokompānijas “Pakistan Airline” lidmašīnai tomēr izdosies tikt līdz startam. Es sēdēju uz savas mugursomas, lidmašīnas vietas karte man bija rokā, taču es nevarēju sevi piespiest un doties uz dokumentu kontroles nodalījumu. Patiesībā es nemaz negribēju braukt prom.

īstenībā es cerēju, ka, mētelim plīvojot, pēkšņi iebrāzīsies Persivāls, piecels mani augšā no mugursomas un cieši apskaus, un skūpstīs. Minūtēm ilgi. Pēc tam viņš varbūt iečukstēs man ausī vārdus “take care, I'll miss you” vai arī “come back soon” un aiznesīs manu mugursomu līdz dokumentu kontrolei, vēlreiz noskūpstīs mani un mās nopakaļ, līdz es būšu pazudusi ļaužu drūzmā.

Persivāls, kurš nākamajā rītā negulēja vis kails man blakus, lai sargātu savas jaukās, mīļotās Katijas miegu vai arī vēlreiz atkārtotu pagājušās nakts priekus. Tā vietā bija Persivāls, kurš, apģērbies līdz zobiem, iedrāzās guļamistabā, izrāva mani no gultas un vienīgi sauca: - Ko tu ar to gribēji panākt? Ko gan tu gribēji panākt?

Neko citu, izņemot nopūtas “o, tas ir tik labi” un “vai mēs, lūdzu, nevarētu to atkārtot vēlreiz”, bet to es viņam drošības pēc neteicu. Jo, proti, Persivāls domāja pavisam ko citu. Persivāls domāja japāņus.

Protams, japāņi bija aizbraukuši, protams, viņi bija parādījuši Persivālam ielūgumu, protams, viņi vairs neatjaunos savu piedāvājumu. Jo lords un es - mēs bijām pārkāpuši otro Keizen bausli - mācību par pareizo ceļu uz panākumiem biznesā. To viņi sauca par seiton - katrs priekšmets un katra darbība savā īstajā vietā. Protams, tagad viņi priecājās par gaidāmo omulīgo vakaru, ko pavadīs īsti japāniskā garā uz kāda Tokijas restorāna grīdas pie sakē glāzes un susi, viņi Fudži kalna pakājē baudīs civilizētu cilvēku klātbūtni, tādu cilvēku klātbūtni, kuri zina, ko nozīmē shitsuke. Un Persivāls, protams, bija pārskaities.

Es knapi paspēju ielēkt džinsu biksēs, kurpēs un uzraut mugurā džemperi, kad viņš jau rāva mani lejā pa kāpnēm, cauri hallei, kur, asti vēcinādams, mūs sagaidīja Novot-nijs, atrāva vaļā ārdurvis un gandrīz nogrūda mani pa pakāpieniem. Tad viņš atkal saķēra mani auz rokas un vilka uz staļļu pusi. Tos es līdz šim biju aplūkojusi tikai no tālienes. Tas bija vīrietis, kurš nespēja saprast īstu prieku.

Persivāls atrāva vaļā kādas šķūņa durvis un iestūma mani iekšā. Es tagad tikai neskaidri atceros neskaitāmās stikla kolbas, deglampiņas un reaģentu traukus. Tas viss tiešām izskatījās pēc nopietnas zinātnes. Tātad tas nebija priekš manis.

- Šeit! - Persivāls kliedza kā dievs Tors, kurš pazaudējis savu āmuru. - Šeit! Tu paskaties tikai! Piecu gadu ilga darba rezultāti! Viss veltīgi! Man nāksies pārtraukt savus pētījumus, tā arī nenonākot pie rezultāta! Es būšu spiests tupēt kādā farmaceitiskajā koncernā, gatavot nekam nederīgas tabletes un bezdarbībā noskatīties, kā upes neatgriezeniski klust par dubļu peļķēm! Lai Nida un Ribla iegrimst netīrumos, tev taču tas ir vienalga! Galvenais, ka tev ir ticis savs prieks!

Viņš niknumā šūpoja mana degungala priekšā stikla trauku ar agaragara kultūru, kas bija klāta ar pūkainu rozā pelējuma kārtu. - To es tikpat labi tagad varu mest prom!

To tev vajadzēja aizmest jau pirms pāris nedēļām, es spītīgi nodomāju, taču man neatlika laika, lai spītētos. Pērsi vāls izrāva mani laukā no šķūņa, Novotnijs piemirsa, ka jāvēcina aste, un lēkšoja nopakaļ. Persivāls, kā tauvā mani aiz pulovera vilkdams, brida pa sniegu cauri vai pus-parkam. Ceturtdaļstunda ledainas klusēšanas.

Tad viņš satvēra mani aiz pleciem, pagrieza uz otru pusi un norādīja uz dažām zemnieku mājām, kas atradās piesnigušajā ielejā un no kuru skursteņiem vijās augšup gleznainas dūmu vērpetes. - Tu redzi to? Tu to redzi?

Es paklausīgi pamāju, protams, ka es to redzēju, tā bija sniegā tīta idille, tur tagad noteikti lika galdā karstu biezputru ar sviestu un cukuru. Vai arī gaidīja, kad nāks ciemos kaimiņi. Apdāvināšanās dienas un Ziemassvētku punšs, brīnišķīgi! Persivāla domas šāvās pavisam citā virzienā.

- Tie visi ir mani ļaudis, visi tie ļaudis, kuri domā, ka otrajā janvārī viņi atkal varēs doties savos darbos. Tie ir viņi, kuri tagad bauda savas pēdējās mierīgās brīvdienas šajā ielejā un kuriem jaunajā gadā es neko citu nespēšu dot kā vien dokumentus par atlaišanu no darba.

Tagad gan es jau biju nedaudz nokaunējusies, lai gan Persivāls runāja tādā skaļumā, ka tas attiecībā pret klusumu, kas valdīja visapkārt, izklausījās diezgan nepiemēroti.

Lords parāva mani vēl kādu gabalu uz priekšu un ar roku norādīja uz Kobletonu, kas tālumā izskatījās pavisam niecīga. - Un tur? Kā tu domā, ko teiks Boldvinu māsas, kad es viņas izmetīšu laukā no mājām, jo es nekādā gadījumā nevarēšu atļaut viņām dzīvot tur par trim mārciņām nedēļā, un ko tu teiksi mācītājam GCilaitlijam, kurš drīz vien būs spiests kļūt par svešu viesi svešā ciemā, jo viņa draudze vienkārši izjuks? Tu neko neesi sapratusi. Neko! Tu tikai esi iejaukusies lietās, kas tevi neinteresē, tu aiz savas pārgalvības un muļķības esi sagrāvusi veselu mazu pasauli.

- Bet, - es smilkstēdama protestēju, - bet es taču gribēju tikai labu.

- Ceļš uz elli lielākoties ir bruģēts labiem nodomiem. Tavai tā dēvētajai pašaizliedzībai ir postoša iedarbība. O jā, tu visu izdarīji pamatīgi, ļoti pamatīgi. Es apbrīnoju tavu talantu. Tu gribi zināt, kāpēc es tevī atkal un atkal saskatu Madlēnu? Tāpēc, ka tev tikpat lielā mērā nav sirdsapziņas un tu tikpat lielā mērā domā tikai par savu labumu. Jā, tu paglābi Daunsvortiju no japāņiem. Cik cēli, cik nesavtīgi! Pateicoties tavām pūlēm noturēt mūs pagātnē, tu sagrāvi visu, kas veido šo cilvēku laimi. Un turklāt tu paspēlēji Daunsvortiju. Es to nodošu Nacionālajam trestam.

- Nē! - es lūdzoši un elsodama iesaucos, taču Pērsi vāls cietsirdīgi turpināja.

- Jā, Katij, un tu neesi tāda kā Madlēna, tu esi daudz bezsirdīgāka. Viņa būtu domājusi vienīgi par lielo naudu, kas viņai būtu trāpījusies, un darījusi visu, lai pārdotu Daunsvortiju. Viņa nebūtu notēlojusi smieklīgas mīlas ainas vannasistabā tikai tāpēc, lai aizvainotu pāris japāņu viņu dziļākajās jūtās.

- B... bet es taču neko par to visu nezināju. Es domāju, ka izdarīšu visiem pakalpojumu. Izskatās taču, ka Dauns-vortija te visiem ir pie sirds pieaugusi, - es protestēju, - un tādēļ es pat atteicos no trīstūkstoš mārciņām. Un to tu sauc par egoismu?

Lords uzlūkoja mani kā tādu īpaši pretīgu insektu.

- Dievs, sargi pārējo pasaules daļu no tavas pašaizliedzības.

Pēc šīs vētrainās runas viņš strauji pagriezās, lai pameslu mani vienu ar sajūtām, kas rodas pēc panākumiem, par kuriem maksāta pārāk augsta cena.

- Persivāl! - es žēlīgi iesaucos, - un t... t...tas pagājušajā naktī, vai tad tam nav nekādas nozīmes?

Persivāls vēlreiz pagriezās un uzmeta man iznīcinošu skatienu. - Pagājušajā naktī?

Viņa balss skanēja vēl aukstāk nekā Jorkšīras sniegs.

- Par to tev varbūt vajadzētu parunāt ar Hansu Ingo. Starp citu, sirsnīgi sveicieni no viņa, viņš šorīt atkal zvanīja, lai gan misis Gudbreda vakar vakarā viņu diezgan skarbi atraidīja. Viņš ir ļoti norūpējies par tevi. Es patiešām nesaprotu, kāpēc. Visādi citādi viņš likās diezgan saprātīgs.

Varu saderēt, ka, gadījumā, ja viņš nebūtu lords un nebūtu audzināts kā džentlmenis, tad beigās vēl būtu ņēmis un turpat sniegā nospļāvies.

Bet tagad viņš pagriezās pavisam un brida prom. No-votnijs rūca un nikni rēja viņam nopakaļ, taču tas man vairs nebija nekāds mierinājums. Es aiz izbīļa biju iegāzusies sniegā un pat aizmirsu savas asaras. Hanss Ingo? Pie velna, kā Hanss Ingo varēja mani atrast? Un kāpēc viņš mani meklēja? Pastkarte? Neiespējami, tā nekādā gadījumā vēl nevarēja būt nonākusi Vācijā. Pēkšņi man iešāvās prātā kāds, kurš mistera Vinšova veikalā bija cītīgi novērojis manus rakstu darbus. Un šis kāds bija sieviete. Mis Hūtone. Nekas nav bīstamāks par aizvainotu sievieti. Un es viņu biju pamatīgi aizvainojusi. Bet kā lai es to paskaiti roj u Pe rs i v ā 1 a m ?

Pēc visiem daudzajiem meliem viņš neticētu nevienam manam vārdam par manu un Hansa Ingo attiecību patieso raksturu. Par attiecībām, kuru vairs nebija. Bet vai tad pēc šīs pēdējās nakts Persivālam to tāpat nevajadzētu jau zināt?

Mani ceļgali bija pavisam stīvi no aukstuma. Sniegs sastindzināja arī manas jūtas. - Ja kāds mani negrib, lai jau. Bet es neesmu nekāda pasaules postītāja. Es izglābšu Daunsvortiju, es sagādāšu naudu, Persivāl! Es sagādāšu tev visu naudu! Tik daudz naudas, ka tu ar to varēsi aizkurināt savus kamīnus! Tik daudz naudas, ka tu būsi spiests teikt man paldies un būsi man mūžu mūžos pārādā...

Nauda un uguns, kā gan tas man bija ienācis prātā? Pēc apjukuma, kas ilga tikai sekundes simtdaļu, es sapratu, kā tas bija noticis. Nu skaidrs, es biju domājusi par Arnija naudu. Jā, tas bija tieši tas. Arnijam nāksies palīdzēt man. Mans Midās ķēniņš, kurš pārvērta zeltā it visu, kam vien pieskārās. Un Daunsvortija bija zelta vērta. Manī brieda pārdrošs plāns.

Apņēmības pilna un juzdamās kā tāda vientuļa varone, es bridu atpakaļ uz māju. Sekundes simtdaļā es sakravāju savu mugursomu. Tad es nokāpu lejā, lai pieteiktu trīs tālsarunas.

Vienu - ļoti īsu Arnijam, kurš tikai noteica: - Okuy, come zilonge, - un apgalvoja, ka trakoti priecāšoties mani satikt. Es arī priecājos. Tad es pasūtīju biļeti lidojumam uz Losandželosu.

Šo panākumu iedrošināta, es parakņājos savā atmiņā un mēģināju atcerēties Hansa Ingo telefona numuru. Ciluži izbrīnīta, es konstatēju, ka esmu to gandrīz vai aizmirsusi. Jāatzīst, ka mani pirksti, griežot ciparu virkni, kas kādreiz šķita zelta vērta, tomēr mazliet drebēja. Kaut kur telefona vados noknakšķēja un Esenē atskanēja zvans.

- Hallo, - atsaucās pavisam maiga, pavedinoša balss. Varbūt Hanss Ingo gaidīja blondās fejas zvanu? Man nācās likt viņam vilties, jo vada šajā galā biju es, brūnmatai-na kašķe.

Pāri Lamanša kanālam pārvēlās dziļa nopūta ļoti mino-rīgos toņos. - Nu, tad beidzot! Kā tev klājas? Kur tu esi paslēpusies?

- Izskatās, ka tu taču to ļoti labi zini, - es dzēlīgi atcirtu. - Ko nozīmē tavi muļķīgie, nepārtrauktie zvani?

- Šķiet, ka tu joprojām neesi mainījusies. Ja tu piezvanīji tikai tāpēc, lai mani apvainotu, mēs varam arī beigt!

Viņš acīmredzot neko nenožēloja!

- To jau mēs esam izdarījuši, - es paskaidroju tik skaļā balsī, ka Lamanša kanālā sacēlās viļņi.

- Katij, beidz muļķoties! Kad man piezvanīja šī medmāsa, es patiešām sāku nopietni raizēties.

- Medmāsa?

- Jā, kāda mis Hūtone, kura man paziņoja, ka tev ir sirdslēkme un nervu sabrukums un ka tu esot ievietota klīnikā, ko sauc par Daunsvortiju.

Ak, Dievs! Šī mis Hūtone nu gan bija stulba, šitā melot un beigās vēl nosaukt savu vārdu!

- Manai sirdij klājas labi, - es atbildēju, - spīdoši. Tik labi, kā sen nav bijis. Kad tad šī medmāsa tev piezvanīja?

- Pāris dienu pirms Ziemassvētkiem.

Es jutos nāvīgi apvainota. - Es atrodos dzīvības briesmās, - man iešāvās prātā, - un tu piezvani tikai tagad?

- Sorry, bet es tikai vakar atgriezos mājās no Romas. Šī zina bija atstāta automātiskajā atbildētājā.

- No Romas, ahā, - es tikai īsi noteicu. Kāda gan man varēja būt interese par Romu.

- Es tur biju gluži viens, ja tu gribi zināt.

Es to, protams, negribēju zināt.

Es jau mazliet laipnākā tonī paskaidroju: - Man klājas labi. Lieliski. Tas, kas tev tika sastāstīts, neatbilst patiesībai. Daunsvortija nav slimnīca. Šeit ir pils.

. - Katij, tu melo. Kas tev ir noticis? Varbūt tev tomēr nav viss kārtībā ar nerviem? Jau vakar vakarā klausuli pacēla kaut kāda jukusī, kas dēvēja sevi par misis Gudbredu un turklāt vēl par pavāri. Un tad šorīt vēl kaut kāds lords. Varbūt jums tur ir paredzēts arī vēl kāds Napoleons? Un tu, tā norādīja šī mis Hūtone, uzskatot sevi par lēdiju Madlēnu. Tik jukusi tu taču nevari būt. Esi kaut reizi godīga!

- Un to saki tieši tu?

- Liec taču mierā to, kas pagājis! Es patiešām priecājos tevi dzirdēt. Tu nedrīkstēji tik pārsteidzīgi aizskriet prom. Ko tu īsti dari Anglijā? Atkal dauzi logu rūtis?

Ha, ha, ļoti asprātīgi! Varbūt tomēr vajadzētu viņam izstāstīt? Tā bija vilinoša doma, it sevišķi par lordu es labprāt būtu pat nedaudz piedzejojusi klāt. Tikai tāpat vien, aiz atriebības.

- Nu, es patiešām dzīvoju pilī un esmu iepazinusies ar brīnišķīgu vīrieti,

Vada otrā galā valdīja klusums, burvīgs, samulsuma pilns, izmisīgs klusums. - Ar lordu, - es paziņoju šim klusumam. Klusums kļuva vēl klusāks. - Viņš izskatās fantastiski, gluži kā Rafaela eņģelis.

-Tagad gan tu sabiezini krāsas, Kati}.

Kaut kas traks, es sacīju patiesību, un Hanss Ingo man neticēja!

- Ja tu gribi padarīt mani greizsirdīgu, tad tas tev ir ienācis prātā stipri par vēlu. Pārāk vēlu. Lords, tas ir vienkārši bērnišķīgi. Un ja aiz šīs mis Hūtones vārda slēpies tu pati, tad es tev varu pateikt, ka šis gājiens ar medmāsu bija vienkārši pārdrošs. Tā pārbiedēt mani!

- Lords patiešām eksistē.

- Dārgumiņ, tev nudien ir bagāta fantāzija. Varbūt viņš tevi ir jau bildinājis, uzdāvinājis gredzenu, noskūpstījis un zvērējis mūžīgu uzticību?

-Tu te nerunā man par uzticību, tu no tās saproti tikpat daudz kā zilonis no rikšošanas sacensībām.

- Uzticība... Ak, Dievs! Vīrietim taču šad un tad... nūjā. Es nebūtu domājis, ka tu esi tik vecmodīga. Un vēl ar tik privātīpašnieciskām tieksmēm. Ko tad tas fantastiskais lords par to saka?

Viņa ironija un priekšstats par vīriešiem mani pavisam satracināja.

- I LOVE YOU. MARRY ME\ - es iekliedzos un nometu klausuli. Pārskaitusies es apcirtos riņķī un atsitos pret ārkārtīgi reālu lordu.

- Tu patiešām esi ārkārtīgi nekaunīga, - viņš caur zobiem izgrūda. - Man žēl tava nākamā vīra. - Jau otro un pēdējo reizi šai rītā viņš pagrieza'man muguru un pazuda. No atzveltnes krēsla atskanēja aplausi. Nē, ne jau krēsls aplaudēja, bet gan Bazils, kurš tajā bija ierīkojies kā noklausīšanās postenī.

- Ko tu te dari? - es viņam uzkliedzu.

- O, es tikai nācu garām un gribēju painteresēties, cik tālu ir tavas un Persivāla attiecības. Ārkātīgi apmierinoši.

Es atkritu viņam blakus atzveltnī un sabruku.

- Es laikam viņu esmu pamatīgi satriekusi, ko?

Bazils paplikšķināja pa manu ceļgalu. - Tā, tā, tā. Ja tu

patiešām gribi precēt to siržu lauzēju ar neiespējamo vārdu Han Singo, tad par to nevar būt nekādas runas.

Es nopūtos.

- Vai šis vēl joprojām ir tavs sirdsvīrietis? - Bazils ieprasījās lauzītā vācu valodā.

- Nē, viņš vairs nav mans sirdsvīrietis.

- Jā, tā jau es domāju, Es vēl nekad nebiju dzirdējis tik niknu bildinājumu. Vismaz no sievietes nē. Un kas tad tas Arnijs tāds ir?

Interesanti, cik ilgi Bazils jau atradās šajā krēslā? Es vilcinādamās izstāstīju Bazilam par Arniju un par manu neskaidro Daunsvortijas glābšanas plānu. Viņš ar interesi noklausījās un pamāja ar galvu. - To ir vērts pamēģināt. Tu vari rēķināties ar drošu manu un Tomasa atbalstu.

- Tu domā, ka viņš piedalīsies?

- Dnrling, viņš ir aktieris, un viņa pasaule ir skatuve, un viņš pēc tās degtin deg.

- Un Persivāls? - es nedroši ieprasījos.

Bazils papurināja galvu. - Tjā, dnrling, viņš bija pamatīgi noskaities. Es vēl nekad nebiju redzējis viņu tik pārskaitušos.

Mana drosme un mani pleci sašļuka.

- Bet, mīļā, tu mani saprati nepareizi. Tā tak ir ļoti laba zīme.

Es jautājoši palūkojos eskvairā, kurš ar mazām papīra bumbiņām apmētāja aitu gani, kas bija gatavota no Meise-nes porcelānā. — Es ienīstu Meisenes porcelānu. Tas ir tik

r

idillisks.

- Man gan nebūtu nekas iebilstams pret nelielu idilli, -es nomāktā balsī teicu.

- Ak, aizmirsti idilli, - eskvairs sacīja. - Daudzsološi mīlas stāsti allaž sākas vētraini, un vidū gadās šāds vai tāds lūzums. Un bez tam, kas iznāk tad, ja visu laiku tiek nepārprotami dūdots par mūžīgu mīlestību? Vai nu Romeo un Džuljeta, vai arī šausmīgi garlaicīga laulība, kad jau trešajā nedēļā aptrūkstas vārdu, ko sacīt viens otram. Paskaties kaut vai Bībelē, šī grāmata ir lasāma tikai no tās vietas, kur šos abus izdzen no paradīzes.

Tas izklausījās patiesi un mierinoši.

- Tu domā, ka man vajadzētu palikt te un parunāt ar Persivālu?

Bazils paskatījās manī tādām acīm, it kā es viņam būtu piedāvājusi doties ekspedīcijā uz Ziemeļpolu, turklāt darīt to basām kājām. - Dieva dēļ! Jaunai mīlestībai nav nekas bīstamāks par izskaidrošanos. Nē, nē, tev noteikti ir jābrauc prom. Mīlestība pieaug proporcionāli attālumam, kas šķir mīlētājus vienu no otra.

Vai Bazilam varēja ticēt? Viņš izlikās tik dzīvesgudrs, tik vieds, tik nosvērts.

Bazils piecēlās kājās, paņēma krāsns kruķi un mandarīnus un izpildīja dažus golfa sitienus. - Pērsi vāls mani nemīl.

Eskvairs ar šalkoņu novicināja krāsns kruķi. Vuš! Mandarīns aizlidoja pa gaisu un nošalca Meisenes aitu ganei gar ausīm. - Ko tad, ja viņš mani vairs nevēlas redzēt?

Plop, nākamais mandarīns piezemējās blakus galdiņam un paripoja zem atzveltņa. Bazils skumīgi noraudzījās tam pakaļ.

- Tad, mana mīļā, es būšu pamatīgi kļūdījies un nāksies izdomāt jaunus aforismus. Tagad, lūdzu, netraucē mani ilgāk, man patiešām jātrenējas.

Es paklausīju, piecēlos un izgāju no istabas. Aizkrītošo durvju troksnis apslāpēja plīstoša porcelāna šķindoņu, kas atskanēja man aiz muguras.

Vēl tajā pašā vakarā es ar vilcienu devos no Jorkas uz Londonu. Es, mugursomu plecos uzmetusi, vienkārši izlavījos no mājām. Vienīgi hallē uz Cipendeila stila galdiņa es atstāju vēstuli lordam un pastkarti maniem vecākiem.

Persivāl, (vārdu ’’mīļais” es neuzrakstīju un vēlāk to nožēloju), varbūt, ka tas neatbilst Taviem priekšstatiem par manu raksturu un nolūkiem, taču es Tev apsolu divu nedēļu laikā sagādāt līdzekļus, lai paglābtu Daunsvortiju, Tavus pētījumus un draudzi no bojā ejas.

Lūdzu, uzticies man. sveicieni (“sveicienus'ēs nosvītroju un zem patētiskajām rindiņām parakstīju vienīgi vārdu “Katinka’).

Mani mīļie (tā es iesāku vēstuli vecākiem).

Darījums ar japāņiem diemžēl beidzās neveiksmīgi. Kulturālās diferences ir nepārvaramas. Valdības un karalienes (šeit es domāju lēdiju Felertoni) uzdevumā tagad došos uz ASV, lai iekustinātu svarīgu starptautisku darījumu akciju, un mēs visi ceram, ka tā izlīdzinās zaudējumus. kas radās japāņu līguma nenoslēgšanas dēļ. Es lūdzu Jūs respektēt manu pienākumu klusēt (nekas vairāk man neiešāvās prātā).

Karsti skūpstu.

Jūsu meita.

Karsti skūpsti bija tieši tas, kas man šobrīd pašai ļoti noderētu, es, sēžot izlidošanas zālē, nodomāju, tad nopūzdamās paņēmu mugursomu un devos uz drošības kontroli.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Kad es ielidoju Losandželosā, pulkstenis rādīja seši rītā. Visapkārt izskatījās gluži kā amerikāņu filmu dekorācijās. Pēc kultūras šoka sekoja klimatiskais šoks. Laukā vieglā dūmakā tītas, bet tomēr zilas debesis, saules stari, rēns gaiss, divdesmit grādu - un man mugurā angoras džemperis. Neraugoties uz gaisa kondicionieru darbošanos, man bija tik karsti, ka es, stāvēdama aiz dzeltenās joslas, kas vēl aizšķērsoja ceļu uz apsolīto zemi, gandrīz vai zaudēju samaņu. Beidzot ieceļošanas dienesta virsnieks paaicināja mani pie sevis. Cik ilgi es te grasos palikt? Ilgākais vienu nedēļu. Ko gan es Kalifornijā varētu darīt ilgāk. Mana izklaidēšanās kāre jau Daunsvortijā bija dabūjusi pamatīgu triecienu. Man nenesās prāts nedz pēc atlētiskiem vīriešiem, nedz pēc vindsērfinga dēļiem, nedz pēc Malibu, nedz arī pēc kokteiļa “Margarita”. Katrā gadījumā tas man nebija pirmajā vietā.

Burvīgais, svaigais Kalifornijas gaiss, kas vējoja pretī pa lidostas ieejas stikla durvīm, tomēr pamodināja manī ilgas pēc nedaudz jautrākas dzīves.

Es, pārgalvības pilna, noīrēju vaļēju, kliedzoši dzeltenu kabrioletu, uzbraucu uz pievedceļa, kas veda uz pilsētas centru un Holivudu, pagriezos uz Sunset Strip un sāku meklēt uz radioaparāta skalas veco, labo dziesmu raidstaciju.

- / feel free, pampam, papapadam, I feel free, - es dziedādama traucos garām šķietami apputējušām palmām, kuru brūnie vēdekļi slējās kaut kur pavisam augstu debeT sīs, tikai mazu gabaliņu zem ozona cauruma. Labajā pusē rēgojās zāļainie smilškrāsas Holivudas kalni. Mans kabriolets naski aizdūca lejā pa bezgalgaru bulvāri, garām Scientologu baznīcas galvenajai mītnei, vietējam radiostacijām, garām sārtiem, dzelteniem, gaišziliem moteļiem, “Tower Records” veikaliem, pārlieku milzīgiem supermārketiem. Beverlihilsas virzienā ainava kļuva ievērojami patīkamāka, terases, uz kurām atradās neskaitāmi bistro, zaļākas un limuzīni garāki. Tagad šoseja vijās elegantos un garos serpentīnos lejup no kalna. Brīdī, kad es tikko apslāpēju savu vēlmi joņot taisnā ceļā uz okeānu, kas bija saredzams priekšā, ieraudzīju ceļa rādītāju uz Belēru. Jā, tur dzīvoja Arnijs, mans Mazais princis. Es turējos pa labi un beidzot izbraucu cauri baltiem, dzelzī kaltiem vārtiem, aiz kuriem atradās superbagāto ļaužu paradīze. Melnādains vārtsargs nopētīja mani neuzticīgām acīm, varbūt arī tāpēc, ka mans vienīgais apģērba gabals, izņemot džinsu bikses, bija zilzaļais zīda apakškrekliņš.

Es līkumoju garām augstiem dzelzs žogiem, meksikāņu stila mūriem, apcirptiem mauriņiem, acāliju krūmiem un rododendru dobēm kalnup uz rajonu, kuru Arnijs bija nosaucis par savu dzīvesvietu. Es nobremzēju pie melniem dzelzs vārtiem, kas bija izkalti milzīgas nošu atslēgas formā.

Mājas numurs bija divpadsmit, taču nebija manāma neviena dzīva dvēsele. Arnijs mūsu telefona sarunas laikā bija apsolījis, ka būšot mājās. - Just come along, - tas bija īsti amerikānisks ielūgums. Ļoti raksturīgi Arnijam, viss

tik vienkārši, easy living. - Cool buby, - es teicu, izlēcu no automašīnas, nostājos pie vārtiem un mēģināju izprast, kā darbojas durvju zvans, kas bija apmēram pastkastītes lielumā. Mans sarauktais deguns mazajā ekrānā atspoguļojās krietnā lielumā.

Es nospiedu vienu no ciparu taustiņiem, kas atradās zem ekrāna, un kā atbilde atskanēja ausis apdullinošas suņu rejas, kurām sekoja arī paši trokšņa taisītāji. Divi do-bermaņi, zobus šņakstinādami, aizstāvēja dzelzs nošu atslēgu. Es un vēl viens taustiņš, ko nospiedu, izraisīja nākamo trauksmes signālu, kas, šķiet, bija radīts, atdarinot ģitāru solo no “Guns n’Roses” repertuāra. Šajā pašā mirklī ap stūri izšāvās automašīna. Tā bija Belēras drošības dienesta komanda. Taču, pirms pelēkajās uniformās tērptie drošībnieki bija paspējuši nogāzt mani zemē un uzlikt rokudzelžus, pie vārtiem parādījās Arnijs ar platu smīnu sejā.

Suņi sveicināja viņu, pārgalvīgi riedami, savukārt drošībnieki - godbijīgi pamādami. - Okny, okny, - viņš vienīgi noteica un ar tālvadības pulti atvēra vārtus. - Tev jau vajadzēja pieteikties tur lejā pie tiem vārtiem.

Kas attiecas uz “easy living”, tad droši vien lejā uz ielas bija paslēptas dučiem kājinieku mīnu. Paranoiska tauta. Arnijs paņēma manu mugursomu un iespieda katram drošībniekam saujā pa desmit dolāriem. Mēs apmēram piecas minūtes soļojām pa asu mākslīgo mauriņu un nonācām pie cietokšņa, kas izskatījās vismaz tikpat briesmīgs kā Rozamundes pils.

Ieejot iekšā, man radās iespaids, ka te visai aktīvi ir darbojušies Denveras klana dekorāciju meistari. Arnijs, apāvies sandales un ģērbies šortos, nevērīgiem soļiem šļūkāja garām kristāla lustrām, milzīgām mēbelēm, Mingu dinastijas vāžu pakaļdarinājumiem uz virtuves pusi. Tā bija tik pārmērīgi liela, ka tajā kā nieku varētu ievietot veselu tenisa laukumu, tā atgādināja kosmosa kuģa “Enterprise” komandtiltiņu, un tikpat īsti izskatījās augļi un gigantiskie dārzeņi, kas bija mākslinieciski sakrauti tērauda grozos. Es zagšus uzspiedu ar pirkstu kādam firziķim un jutos izbrīnīta, ka no tā iztecēja sula. Ledusskapis bija tik milzīgs, ka Vācijā tas droši varētu kalpot sienasskapja vietā. Amerikāņi ļoti labprāt mēdz glabāt pienu pieciitru pakās, varbūt tāpēc, ka joprojām rēķinās ar indiāņu uzbrukumu, kas būtu iespējams atriebības nolūkos, un tam sekojošu, dienām ilgu aplenkumu.

Arnijs piedāvāja man bezkofeīna, bezskābes, bezrūgtu-ma kafiju bez kafijas un nosēdās pie milzīgā galda tieši man pretī. Viņš joprojām bija starojošs un brūni iededzis, viņa tenisa krekls bija apspīlēts ap platajām krūtīm, un viņa smīns bija nevainojami balts. - Nice to see you, - viņš īsi noteica un tad bez jebkādiem aplinkiem piemetināja:

- Par kādu darījumu ir runa?

- Man ir vajadzīga nauda, Arnij.

Tas bija visai neizdevies iesākums, taču Arnijs tikai nesatricināmi piebilda: - Sure.

Viņš izņēma čeku grāmatiņu un noprasīja: - How much?

Tas nevarēja būt tik vienkārši. Un nebija arī, jo, kad es nosaucu summu - simttūkstoš dolāru, viņš atkal aizcirta čeku grāmatiņu ciet.

- So, you menu real money ?

Jā, tieši tā, es domāju īstu naudu, nevis grašus, kā tos tūkstoš dolārus toreiz.

- Look, - es teicu, - es neesmu te ieradusies, lai vienkārši izvilktu tev naudu no kabatas. Es tev piedāvāju patiešām izdevīgu darījumu, kaut ko tādu, kas bez tam tev varētu sagādāt arī prieku, jo ar to būs palīdzēts veselai virknei ļaužu.

Es mēģināju novilcināt laiku, lai paspētu izdomāt, kā šis darījums varētu izskatīties.

Arnijs jau atkal smīnēja. - Meitenīt, tu man patiešām patīc, taču darījums, kas paredzēts, lai palīdzētu citiem cilvēkiem, reti kad ir labs darījums. Vai arī tā ir nelietīga šmaukšanās.

Jā, jā, Midas ķēniņš nebija vis nekāds muļķis.

- Paklausies, Anglijā es iepazinos ar kādu patiešām iespaidīgu vecu lordu, - es iesāku, - kurš dzīvo vienā no skaistākajām muižām visā Jorkšīrā. Vieni vienīgi antikvāri priekšmeti, gleznas, milzīgs parks, turpat blakus ciems, nu gluži kā no Dikensa romāniem. Tas ir sapnis.

Izskatījās, ka Arniju tas visai maz ietekmē. - Un?

- Lordam ir zināmas finansiālas grūtības.

- Es spēju iedomāties, ka gandrīz visai britu muižniecībai ir zināmas finansiālas grūtības. Ko tad tu gribi sagaidīt no cilvēkiem, kuri saviem medību suņiem izbaro vairāk gaļas, nekā viens anglis, kuram ir vidēji ienākumi, var atļauties likt galdā vesela mēneša laikā?

- Lords Felertons tāds nav. Viņš patiešām rūpējas par savu draudzi un strādā pie ārkārtīgi svarīga projekta par vietējo upju attīrīšanu.

Arnijs joprojām palika skeptisks. - Un ko es varu nopelnīt no piecūkotiem ūdeņiem?

- Ne jau no upēm, tu aitasgalva, bet gan no Daunsvor-tijas. Tā ir pils, un pāris Belēras miljonāriem noteikti atra-dlsies pietiekami daudz laika un naudas, lai kādu nedēļu varētu justies kā pilskungi.

Arnijs viegli, pavisam viegli pamāja. - Nav slikti, bet pils viesnīcu Lielbritānijā pa šo laiku ir saradies tikpat daudz cik smilšu jūrmalā.

- Es zinu, - es atbildēju, - bet neviena nav tāda kā Daunsvortija. Ar īstiem sulaiņiem, istabmeitām, virtuveni, dārznieku, lordu un, ē, ari lēdiju.

Šajā pašā mirklī es jautāju sev, kā gan es visu šo personālu salasīšu kopā. Boldvinu māsas un mis Hūtone noteikti nebūs ar mieru apsiet baltus priekšautiņus un pasniegt tēju.

- Tas jau izklausās labāk, - Arnijs nomurmināja un pamāja jau nedaudz enerģiskāk.

- Un bez tam kompleksajā programmā ietilpst arī sastapšanās ar lēdiju Diānu. Varbūt pat ar karalieni, - es riskēju iet vēl tālāk.

- Izklausās lieliski, - Arnijs tagad sacīja. - Diānas akcijas pēc visa šī teātra ir strauji cēlušās. Oki\y, meitenīt, es paskatīšos. Un tad teiksim - astoņdesmit pret divdesmit.

- Ko tas nozīmē?

- Ja mēs slēdzam darījumu, tad tu saņem divdesmit procentus no visiem ienākumiem.

Ķēniņš patiešām nebija muļķis.

- Sešdesmit pret četrdesmit, - lēdija Katija arī nebija muļķe.

- Septiņdesmit pieci pret divdesmit pieci. Mans pēdējais piedāvājums.

Es situ saujā, un Arnijs pa telefonu pasūtīja divas biļetes rītdienas lidojumam uz Londonu.

Darījumu slēgšana ar šo amerikāni man sāka sagādāt prieku. Es pārgalvīgi uzspiedu skūpstu uz viņa deguna.

Es biju lietišķā noskaņojumā un pavadīju patīkamu vakaru kopā ar Arniju un sešām pudelēm “BudNveiser” vieglā bezalkoholiskā alus pie baseina, kas bija izbūvēts miki-peles formā un kam abās ausīs bija ierīkots whirpool.

- Dāvana no Disneja kompānijas, - Arnijs, plecus paraustīdams, paskaidroja, - es nekādi nevarēju atrunāt savus vecākus.

Apmēram ap pusnakti Arnijs ievaicājās, vai mums atkal nevajadzētu ķerties klāt un pamēģināt dabūt augšā viņa slikti trenēto baudas muskuli. Es noraidīju viņa priekšlikumu, paskaidrojot, ka ar saviem darījumu partneriem es gultu nedalu, jo man ir visai slikta pieredze šajā ziņā. Arnijs izskatījās mazliet skumīgs. Es domāju par Persivālu un par Daunsvortijas palagiem, kas dvesmoja pēc lavandas.

- Varbūt tu vēl mainīsi savas domas? - Arnijs turpināja mani urdīt.

- Šodien vairs nē.

Arnijs piekrita un apsolīja nākamajā dienā parādīt man Kluso okeānu un māju, kurā dzīvoja Ronalds Reigans, kurš pa šo laiku jau sen bija aizmirsis, ka ir Ronalds Reigans, ka kādreiz bijis ASV prezidents un ka vispār eksistē tādas Amerikas Savienotās Valstis. Tā, tik daudz par pasaules vēstures personībām.

Pulksten sešos no rīta mani beidzot pieveica laika starpības radītais nogurums. Es kļuvu pavisam gurdena un nogulēju līdz pat pēcpusdienai. Arnijs pamodināja mani ar ledusaukstu apelsīnu sulu un savu bezgaršīgo kafiju. Es ilgojos pēc īstas angļu rīta tējas, bet neko nesacīju. Mēs aplūkojām prominentu personu vasarnīcas, ko ieskāva mākslīgo puķu dārzi, un mani pārņēma ilgas pēc Daunsvorti-jas. Vēlāk mēs roku rokā saules rietā klīdām gar Kluso okeānu, un es nemaz nebūtu brīnījusies, ja pie horizonta pēkšņi būtu uzliesmojis milzīgs uzraksts: FILMAS BEI-GAS. - Ir gan skaisti, - es saucu pretī viļņu bangām.

- Skaisti līdz nelabumam, - Arnijs nedaudz melanholiski atteica. Daunsvortija un īsta ziema nāks viņam tikai par labu, es līdzjūtīgi nodomāju. Galu galā viņam beidzot ir nepieciešams jauns izaicinājums, jo viņš jau ir sadedzinājis visas pasaules valūtas. Jāatzīstas, ka tas “vecais lords” man drusku kremta sirdsapziņu. Atlika vienīgi cerēt, ka tad, kad Arnijs uzzinās lorda patieso vecumu, viņam izdosies saglabāt savu saulaino Kalifornijas dvēseli.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Kad mēs devāmies prom no Losandželosas, lietus gāza straumēm - “/7 never rains in Southern Cāli forti in, but it pours” - un ieradāmies Anglijā, kur plosījās krusa. No Ziemassvētku egles, kas stāvēja Hītrovas lidostā, bira skujas, bet līdz Vecgada vakaram vēl bija veselas divas dienas. Arnijs noīrēja rolsroisu kopā ar visu šoferi - kāpēc gan amerikāņiem vajag visu tā pārspīlēt -, un es nogulēju mīkstajā ādas sēdeklī visu laiku, kamēr mēs braucām cauri pielijušajai Vidusanglijai. Kad mēs sasniedzām Jorku, jau bija nakts, un Arnijs, možais laika joslu upuris, .pamodināja mani, lai es parādītu šoferim ceļu, kas man arī apbrīnojami labi izdevās.

Bija pagājušas tikai četras dienas, kopš es biju devusies

prom no šī gleznainā apvidus, un tomēr man bija tāda sajūta, it kā es pēc pasaules apceļošanas beidzot atgrieztos savā dzimtenē. - Paskat tik, pie Boldvinu māsām vēl deg gaisma, - es satraukti iesaucos, kad mēs braucām cauri Kobletonai, - un misteram Vinšovam savu benzīntanku vajadzētu labāk apgaismot.

Rolsroiss. līdzeni kā ragavas slīdēja pa aizsnigušajām ielām. Beidzot mēs sasniedzām Daunsvortijas piebraucamo ceļu, kas bija taisns kā diegs. Muižas ēku apgaismoja vienīgi tumšās laternas pie ieejas durvīm, tomēr Arnijs izskatījās gluži apmierināts. - Not Southfork, but nice. I hope for the Lord.

Jā, es arī liku cerības uz lordu un uz viņa nesatricināmo, britiem raksturīgo viesmīlību. Rolsroiss ar elegantu loku piebrauca pie ieejas un apstājās. Es palūdzu Arniju nedaudz uzgaidīt - lai jau viņam rodas iespaids, ka ierašanās šeit ir ārkārtīgi delikāta un no manis atkarīga (par divdesmit pieciem procentiem) padarīšana - un bridu pa smalko sniegu uz kāpņu pusi. Mani skaļie klauvējieni pamodināja Novotniju un desmit minūtes vēlāk arī Makfete-ru, kuram pēc veselas mūžības beidzot izdevās pa virtuves kāpnēm atrast ceļu uz halli. Viņš lēni un rūpīgi darbojās, līdz tomēr atslēdza durvis.

- Ha, the Missus, - viņš, beidzot atvēris durvis, apsveicinājās un tad ar grūtībām, pūzdams man virsū džina mākoni, izdabūja: - Nice to see you.

Novotnijs lēkāja man apkārt tā, it kā man aiz muguras būtu divu gadu ilga ekspedīcija pa Himalajiem.

- Labvakar, Makfeter, - es sasveicinājos, - es lordam Felertonam atvedu ciemiņu.

- Diēzi’ vai tas interesēs lordu, vi’š ir pāri Rozamundē.

Paskatīsies, ku’ tā Gudbreda ielldus’, lai parūpējās, - viņš lalināja. Es žigliem soļiem devos uz bibliotēku, kur kamīnā sprakšķēja omulīga uguns. Ļoti labi, tas atstās iespaidu uz Arniju.

Es palūdzu, lai Makfeters aicina manu viesi iekšā un lai pēc tam kopā arišoferi ienes mūsu bagāžu. - Vai lēdija Fe-lertone vēl ir nomodā?

- Nezin’, - Makfeters tikai noburkšķēja un, savos darbos stingri ievērodams moto “Vienu pēc otra”, aizšļūca uz ieejas pusi, lai parūpētos par ciemiņu un viņa bagāžu. Veco vīru no tālākas smadzeņu piepūles atbrīvoja pati lēdija Felertone, kura, tērpusies satriecoši skaistos mežģīņu rī-tasvārkos, kāpa lejā pa trepēm un apsveica mani ar nopeļošu: - So you 're back ngnin.

Es stādīju priekšā Arniju kā darījumu partneri un Daunsvortijas glābēju, lēdija Felertone tikai viegli pamāja ar galvu, it kā būtu pati karaliene.

- Biji aizmukusi tā Hansa Ingo dēļ? - viņa jautāja.

Ak, Kungs! Interesanti, cik cilvēku vēl bija noklausījušies to nolādēto telefona sarunu? Tad jau preses konference, ko translē pa visu pasauli,.-salīdzinājumā ar to bija nieks. - Madlēn, man par tevi tiešām ļoti jābrīnās. Tev jau ir viens vīrs, ņem to vērā. Un, ja arī tu citur sauc sevi par Katiju, divreiz tu tā vai tā nevari apprecēties.

Es nepaspēju neko atbildēt - un ko gan es būtu teikusi -, un lēdija Felertone, savu spieķi vicinādama, nākamajā ceturtdaļstundā pārņēma vadības grožus savās rokās. Bagāža tika uznesta augšā - “zaļajā istabā, kas paredzēta kungiem” -, pats kungs norīkots uz bibliotēku, bet es - uz virtuvi. Izskatījās, ka misis Gudbreda bija pirmais cilvēks, kurš priecājās par manu atgriešanos.

- Nē, tā tak ir dūma doma, ņemt un šitentā aizskriet prom. Un jūs tak to lordu mīlat. Un tās draņķa naudas dēļ tak ar jumsim nevajag kreņķēties. Ļauj mumsīm, sievie-šiem, rīkoties, es saku. Vīrišķi tak ir tik nepraktiski, un lēdijai Felertonei iešāvās trakoti laba doma galvā, un drīz mēs būs’ vēl bagātāki nekā nelaiķis sers Metjū.

Vecā lēdija iespraustajās. - Tik ļoti bagāti jau nu gluži nē, bet es domāju, ka kādu smuku summiņu mēs tomēr savāksim, tā, iesākumam

Kas šai slīpētajai sirmgalvei atkal bija prātā? Misis Gudbreda, kura iešāva cepeškrāsnī uzsildīt plātsmaizi un uzlika vārīt ūdeni tējai, paskaidroja: - Lēdij’un es - mēs kļūs’par televīzijas zvaigznēm.

Viņa vai plīsa aiz lepnuma. - Un tikai tāpēc, ka es vā-rīs’un kameras skatīsies.

Lēdija Felertone smīkņāja. - Nūjā, mums gan nāksies darīt maķenīt vairāk, - viņa teica. - Es pirms divām nedēļām atbildēju uz žurnālā “Home and Country” publicēto sludinājumu. BBC meklēja vecu muižu, lai uzņemtu raidījumu sēriju par Viktorijas laika virtuvi. Un tā kā mans vecais nelaiķis un viņa dēls, un arī Persivāls virtuves modernizēšanu bija uzskatījuši par lieku izšķērdību, tad mūsu veclaicīgajam dzelzs pavardam un nožēlojamajai izlietnei tagad tomēr atkal ir vērtība, un komplektā es piedāvāju arī sevi. Kā īstas Viktorijas laika virtu-venes meitu un kā kalponi, kura pati piedzīvojusi tos laikus, kad piecos no rīta jau bija jātīra un jākurina kungu kamīni. Jaunie cilvēki no BBC bija pavisam sajūsmināti.

Es, pie sevis šaubīdamās, nodomāju, cik ilgi viņi būs tik apmierināti, kad vecās, apburošās dāmas vietā nāksies sastapties ar kareivīgu pūķeni Felertoni, kura, pats par sevi saprotams, visu raidījuma režiju pārņems savās rokās.

Es lietišķi - un tāda es nu reiz esmu - un amerikāniskās tikšanās rosināta, lakoniski noprasīju: - Cik?

- Tūkstoš mārciņu par vienu filmēšanas dienu, un es parūpēšos, lai nebūtu mazāk par divdesmit filmēšanas dienām, - lēdija Felertone teica un, acīmredzot būdama sīki un smalki informēta par mana brauciena jēgu un mērķi, vēl piebilda: - Un cik daudz naudas tad tu atvedi sev līdzi šī muskuļotā vīrieša personā?

- Vēl nezinu, - es atteicu, - nav jau skaidrs, vai lords tam piekritīs, taču es biju domājusi izveidot kaut ko līdzīgu viesnīcai, kas būtu paredzēta miljonāriem. Viena nedēļa aristokrātiskas dzīves lauku pilī - tikai par piectūkstoš mārciņām.

Lēdija Felertone savilka lūpas - varbūt es biju viņu aizvainojusi, tā izrīkodamās ar viņas īpašumu?

Bet lēdija tikai strupi uzsita ar savu spieķi pa grīdu un sacīja: - Seštūkstoš, tas ir pats mazākais, un par to jeņķi dabūs pamatīgi iepazīties arī ar mani.

Viņai piemita pareizā izpratne.

- Bet kā mēs to pateiksim Persivālam? - es izsacīju savas bažas.

- To atstāj manā ziņā, galu galā es esmu viņu uzaudzinājusi, un, tici man, es savu ģimeni daudz stingrāk turu grožos nekā Vindzori savējo. Šeit katrs drīkst darīt to, ko es gribu.

Tam nu es ticēju uz vārda.

trīsdesmitā nodala

Nākamajā rītā es devos ilgā pastaigā pa sniegu un paņēmu līdzi ari Arniju un Novotniju. Es par katru cenu gribēju novilcināt manu un Arnija sastapšanos ar lordu līdz tam brīdim, kamēr lēdija Felertone būs parunājusi ar viņu. Un tā es agrā rīta stundā aizsēju savus šņorzābakus, un mēs bridām uz Kobletonas pusi. Kad mēs bijām pārgājuši pāri smilšakmens tiltam, kas atradās šaipus ciemam, mans noskaņojums strauji uzlabojās. Es biju mājās. To es jutu pavisam skaidri. Ēkas bija iegrimušas sniegā, un likās, ka tās saspiedušās cieši kopā, lai aizsargātos pret ledainajiem Atlantijas vējiem. Aiz mazajiem lodziņiem vēl joprojām vai jau atkal dega gaisma, kas meta zeltainus atspīdumus sniegā. Gaisā kāpa smalkas dūmu grīstes, viss izskatījās tik brīnišķīgi mierīgs, smaržoja pēc tradicionālajiem angļu cepumiem - mafiniem un rīta tējas.

- Wonderful, Katij! - Arnijs iesaucās skaļāk, nekā bija nepieciešams. - Te patiešām ir jauki! Gandrīz kā Disnejlendā.

- Lūdzu sauc mani par Madlēnu, ē, tā mani šeit visi sauc, - es sazvērnieciski teicu, un Arnijs apmulsis paskatījās manī. Es pa to laiku pieklājīgi, gandrīz vai pakniksēdama, sasveicinājos ar Boldvinu māsām, kuras pēc manas ierašanās ciemā bija pārsteidzoši ātri parādījušās. Es jau gribēju vilkt Arniju tālāk, bet viena no māsām nekaunīgā kārtā nostājās man tieši ceļā.

- Ak, cik jauki, ka arī mūsu pusē beidzot ierodas viesi, mister, ē ?

Es nopūsdamās nosaucu Arnija vārdu. - Ļoti patīkami, -vecā lēdija izdvesa.

- Ļoti patīkami, - atbalsoja abas pārējās.

Arnijs gluži kā valodu zaudējis stingi vērās lejup uz mazo, apaļacaino vietējā spiegošanas grupējuma vadoni.

- Tā, tā, jaunais cilvēk, - turpināja Mata Hari no Kob-letonas, — mēs jau domājām, ka jūs esat Hanss Ingo. Mis Hūtone mums tik daudz par viņu ir stāstījusi, un jūs esat blonds un spēcīgs, nūjā, un tad mēs nodomājām, ka jūs esat vācietis. Apbrīnojami, cik daudz vīriešu jūs pazīstat, lēdij Felertone!

Arnija acis izplētās vēl platākas. Dzirdot tik daudz liekulīgas pieklājības, viņam aizrāvās elpa. Boldvinu māsas pētīja viņu tikpat cītīgi kā radiologs rentgena uzņēmumu.

- Arnijs ir mans pusbrālis, - es lakoniski paskaidroju. - Patīkamu dienu, manas dāmas.

Es apliku roku ap Arnija gurniem un vilku viņu prom,

- Atnāciet taču kādreiz uz tēju, jauno cilvēk! Rīt piecos? Labi? Tātad norunāts, mēs priecāsimies! - Boldvinu vārna ķērca mums nopakaļ. Bija pienācis pēdējais laiks paskaidrot manam pavadonim pāris sīkumu.

-Katij!

- Psst, Madlēna, lūdzu!

- Kas te notiek? Vai te visi ir traki? Man likās, ka mēs, amerikāņi, zinām, ka briti ir nedaudz ekscentriski, bet tas jau nu tiešām ir par traku! Kopš kura laika es esmu tavs brālis, tu - precējusies, turklāt vēl ar kaut kādu muižnieku? Un kāpēc tevi sauc par Madlēnu? Man ļoti žēl, bet es to nespēju aptvert.

- Arnij, es tev visu paskaidrošu!

Es pati sev tagad nedaudz atgādināju precētu vīrieti, kuru viņa sieva pārsteigusi gultā ar mīļāko. Raugoties no šāda viedokļa, man radās zināmas problēmas ar melošanu.

Es nolēmu teikt patiesību un tikai patiesību. - Nāc, ieiesim tur tajā krodziņā, galu galā tas nav jādzird visam ciemam, - es izlēmīgi sacīju, ieraudzīdama, ka žiglā solī pie mums steidzas mis Hūtone. Mans partneris negribīgi sekoja man iekšā “Jēros un lauvās”.

Krodziņā kā jau allaž valdīja puskrēsla, tā ar pCilēm spiedās cauri krāsainā stikla logiem, kas bija īkšķa biezumā, te oda pēc novadējuša alus un izlaistīta sidra. Mēs noskatījām sev klusāku stūrīti sprēgājošās kamīna uguns tuvumā. Vispirms es aizsūtīju Arniju pie letes, lai viņš paņemtu mums divus “Jorkšīras rūgtos” un es pa to laiku varētu kaut nedaudz sakopot domas.

f ,

Kad man priekšā tika nolikts tumšbrūnais, neputojošais alus un blakus bija apsēdies satracinātais, blondais amerikānis, es jau zināmā mērā biju atguvusies. -Tātad es atzīstos, ka neesmu tev izstāstījusi visu patiesību par manu lomu Dauns-vortijā,-es iesāku. Sekoja liels malks “Jorkšīras rūgtā”.

-Tas man liekas pārāk pieticīgi teikts.

- Nūjā. Man šķiet, ka lielajā biznesa pasaulē reizēm taču vajag nedaudz atkāpties no patiesības, vai ne? Padomā kaut vai par Niķu Līsonu vai Donaldu Trampu, vai...

-Tavi salīdzinājumi nedaudz klibo.

Vēl lielāks malks rūgtā.

- Es... es neesmu vienīgā, kas šeit mānās, turklāt es nesāku pirmā, tici man. Tas bija lords. Tātad, lūdzu, ieklausies, es tev paskaidrošu.

Un tad es skaidroju tik ilgi, ka man vajadzēja vēl divus kausus rūgtā un Arnijs beigās izskatījās galīgi piedzēries, lai gan visu laiku bija nosēdējis pie vienas vienīgas glāzes.

- Tie briti gan spēj darīt muļķības, - viņš beidzot ar pūlēm izmocīja.

- Nu, patiesībā tie ir japāņi, kas to dara, jo viņiem ir neticami augstas prasības morāles jomā, - es iebildu. - Tāpēc jau lordam vajadzēja parādīt savu sievu.

- Kāpēc tad viņš vienkārši nepateica, ka sieva ir viena pati aizceļojusi vai - vēl labāk - ka viņi ir izšķīrušies?

- Viņam likās, ka japāņi to uzskatīs par kaut ko amorālu.

- Viņš melo un mānās, lai saglabātu savu labo slavu? Dīvaina morāle, neko teikt. Viņš taču vienkārši varēja apgalvot, ka viņa ir beigta.

- Par to katrā uzziņu krājumā “Who is Who” ir atšķirīga informācija, un bez tam ciema iedzīvotāji visu zina labāk. Un viņi, kā tu nupat varēji pārliecināties, ir kvēli patiesības piekritēji un savas zināšanas labprāt nodod tālāk citiem. Bez tam Persivāls gribēja šo darījumu ciema iedzīvotāju acīs, kuri viņu vienkārši dievina, pagriezt tā, it kā pārdošana būtu mans, Madlēnas, darbs. Un es, tātad Mad-lēna, esmu visiem zināma slampa.

Arnijs purināja galvu. - Patiešām ārkārtīgi nevainojams džentlmenis. Es vienīgi nesaprotu, kāpēc tu viņa dēļ mānīji mani?

Es noriju siekalas, tagad nāca pati smagākā daļa. - Ē, tevi es nemaz neesmu mānījusi, vienīgi ciemu, lēdiju Fe-lertoni, misis Gudbredu, Makfeteru, Bonkiju un vēl dažus citus, bet tevi gan nē. Tu jau arī nemaz nebiji šeit.

Arnijam pašam pret savu gribu sanāca smiekli. - Un tad tāpēc es tagad esmu tavs brālis?

- Jā, tieši tā.

- Un ko es te daru?

- Tieši to, ko mēs norunājām, tu esi partneris.

-Katij...

- Madlēn, - es izlaboju.

- Okay, Madlēn, kāpēc tu tik ļoti rūpējies par Dauns-vortijas likteni?

- Es vienkārši esmu iemīlējusies vecajā mājā, - es atbildēju. Tas nemaz nebija tālu no patiesības. Taču Arnijs trāpīja patiesībai vēl tuvāk.

-Tu domā veco māju, kuras vārds ir lords Persivāls?

Es nožēlas pilna pamāju ar galvu. Beidzot tas bija pateikts. Ko gan Arnijs tagad darīs? Noķers nākamo lidmašīnu, ceļos apkārt pa pasauli un atkal dedzinās naudas zīmes?

- Oh boy, Katij!

- Madlēn un girl, lūdzams, - es izlaboju.

- Kā es vēlētos, lai kāda sieviete manī būtu tā iemīlējusies, - viņš nopūtās. - Bet mūsu darījumā ir jāpatur skaidra galva.

- Ak, Arnij! - es aplaimota iesaucos, apkritu viņam ap kaklu un noskūpstīju tieši uz lūpām.

- Tu esi mana māsa, neaizmirsti to! - viņš smiedamies teica un pastūma mani prom no sevis.

Diemžēl par vēlu, jo šajā brīdī mis Hūtonei bija iešāvies prātā, ka viņai kaut kas ir steidzīgi darāms tieši krodziņā. Un tieši pie mūsu galdiņa.

- Ak, lēdij Felertone, cik jauki jūs atkal redzēt mūsu pusē! Es jau domāju, ka jūsu pēkšņā aizbraukšana būs uz visiem laikiem. Neatliekamas ģimenes darīšanas.

Viņa sarauca savas uzacis līdz pat matu saknēm.

- Tas patiešām ir aizkustinoši, cik ļoti jūs par mani rūpējaties, - es cik vien iespējams savaldīgi atteicu.

- Ak, sirsniņ māsiņ, varbūt tu iepazīstināsi mani ar savu draudzeni? - Arnijs paglāba mani no tālākiem paskaid-

rojumiem. Es vēlreiz stādīju viņu priekšā kā savu pusbrāli no Amerikas.

- Brālis? - mis Hūtones balsī skanēja neuzticība. Mans Dievs, ko viņa, pirms tam redzēdama, kā es skūpstu Arni-ju, tagad domā par mani? Vispirms es salaižu ar homoseksuālistu un tad ar savu asinsradinieku. Es pati sev sāku likties pavisam samaitāta.

Arnijs izslējās visā savā lieliskajā augumā un uzbūra sejā kalifornisku smaidu. Saules izlutinātu. To viņš iespī-dināja mis Hūtonei tieši sejā, un tā stari lika sentimentālajai būtnei nosarkt. - Ak tā, brālis, - viņa izdvesa. Aizdomas par mīlestību brāļa un māsas starpā izgaisa kā nebijušas, un sentimentālā diemžēl jau otro reizi bija bezcerīgi iemīlējusies vienā no maniem draugiem.

Ņemot vērā manu iepriekšējo pieredzi ar viņas maigajām jūtām, es gandrīz vai sāku baidīties par savu dzīvību.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Jaungada nakts pagāja diezgan mierīgi. Mācītājs Ciūlait-lijs nolasīja brīnumskaistu sprediķi par pazudušajiem Anglijas dēliem (par Arniju) un viņu pienākumiem pret savu māti - savu nāciju (Britāniju), kas uz Arniju atstāja visai spēcīgu iespaidu. Un pats Arnijs pamatīgi iespaidoja visu draudzi un jo īpaši mis Hūtoni, kura dīvainā kārtā izrotāja savu seju ar aizvien lielāku krāsas daudzumu. Viņa lika draudzes bibliotekāram sagādāt Kalifomijas dzejnieka Džcka Kcruaka dzejoļu krājumu un atkal iedegās greizsirdības mokās.

Lords Persivāls manu un Arnija klātbūtni uzņēma apbrīnojami, pat aizvainojoši vēsi. Turklāt VIŅAM es Arni-

ju nestādīju priekšā kā savu brāli. Tomēr šī amerikāņu Adonisa uzturēšanās pie maniem sāniem atstāja lordu vienaldzīgu. Patiešām aizvainojoši vienaldzīgu. Pavisam citādi bija ar Bazilu. Tam gan ik reizi palika silti ap sirdi, kad svētku pusdienās Arnijs sniedzās pēc sviesta trauka un viņa augšdelma muskuļu viļņošanās gandrīz vai plēsa pušu smokinga jaku. Mans darījumu partneris beidzot pavisam pārliecināja Bazilu par maniem plāniem Daunsvor-tijas glābšanai. Labi gan, ka Tomass joprojām bija iesprostots Rozamundes pilī un nemanīja Bazila mazo, protams, bezcerīgo flirtu. Arnijs Bazila interesi par sevi uztvēra, paraustot plecus un atkal piezīmējot: - Tie angļi nu gan var muļķoties.

Jā, šie angļi, it sevišķi šis viens anglis, kurš gan nesodīja mani ar absolūtu klusēšanu, tomēr uzturēja tik pieklājīgu sarunu, ka es viennozīmīgi būtu devusi priekšroku kārtīgam pērienam.

- Kā tev patika Kalifornijā - pauze, - darling? - Persi-vāls vaicāja tādā tonī, ka man neienāca prātā nekas vairāk par very good vai tamlīdzīgām, neko neizsakošām muļķībām. Izskatījās, ka Bazila aprēķini par mīlestību, kas, tālumā esot, aug augumā, bija aplami. Šķita, ka vienīgi mis Hūtone apskauda to vienreizējo maigumu, ar kādu mans laulātais draugs izturējās pret mani. - Oh, he loves you so dearly, - viņa man Vecgada vakarā atkal un atkal apgalvoja un tik nosodoši kratīja galvu, ka sašķiebās viņas krāsainā papes cepurīte. Nūjā, ja rēķina atbilstoši britu standartiem, tad varbūt patiešām Persivāls būtu jāuzskata par kaislīgu mīļāko. Viņš vismaz bija kaislīgāks par mis Hū-tones jauno elku, kuram šī necerētā laime un viņas simpātijas nepārprotami krita uz nerviem.

īsi pirms pusnakts, kad mēs visi diezgan bezjēdzīgi kvernējām bibliotēkā un pārmaiņus skatījāmies pulkstenī un šampanieša kausos, Arnijs neizturēja un aizbēga no mis Hūtones parkā. To see the fireworks. Mis Hūtone sekoja viņam reaktīvās raķetes ātrumā. Bazils ierosināja arī pārējiem svētku viesiem iet paskatīties svētku uguņošanā.

- Makfeters noteikti atkal būs sagatavojis iespaidīgu izrādi, - viņš vilināja. - Es allaž brīnos, kā šis puisis Jaungada naktī neuzspridzina gaisā pats sevi.

Boldvinu māsas, izdzirdušas šo piezīmi, vairs nebija apturamas, misis Gudbreda lādēdamās izmetās laukā, mēs ar Persivālu pievienojāmies mācītājam Gūlaitlijam. Taču pie stikla durvīm, kas veda no bibliotēkas tieši parkā, viņš mūs apturēja.

- Jūs taču tik ilgi bijāt prom viens no otra, - viņš sacīja, un mani pārņēma nojauta, ka šis tuvredzīgais vīrs tajos jautājumos, kas saistīti ar dvēseles lietām, ir neparasti acīgs, - un es nevaru pieļaut, ka jūs abi tieši gadu miju sagaidāt manā avju pulkā. Uzticieties savam ganam! Izbaudiet šos svētkus klusumā un divatā! Es atturēšu pārējo ganāmpulku, lai tas jums nemaisās pa kājām!

Viņš turklāt piemiedza aci un iestūma mani atpakaļ istabā tieši Persivālam pie krūtīm.

Tikko mācītājs bija pazudis no redzesloka, lords atraisījās no manis un aizsoļoja pie kamīna. Viņš ar dziļu interesi sāka pētīt briežvaboles izgrauztos caurumus un klusēja. Pulksteņa rādītāji lēnām tuvojās pusnaktij. Man nekas labāks neienāca prātā, tādēļ es pūlējos iesākt lietišķu dienesta sarunu. Galu galā bija pēdējais laiks, lai iepazīstinātu Persivālu ar viņa lomu, kas jaunajā gadā bija pare-

clzēta manos plānos. Tīri veikalnieciskos plānos, pats par sevi saprotams.

- Man ar tevi jāparunā, - es uzsvērti laipni sacīju. Man gan visai vilinoša likās doma uzspiest uz viņa olīvbrūnā vaiga mazu skūpstu, pavisam mazu, nevainīgu skūpstu. Bet es savaldījos, jo runa galu galā bija par veikalnieciskiem plāniem.

Persivāla reakcija bija visai nelaipna. - Vai tam noteikti jānotiek tieši tagad? - viņš noprasīja. Jā, tagad, jo pulkstenis jau rādīja bez septiņām minūtēm pusnakti.

- Ir... ir kaut kas, ē, kaut kas tāds, ko tev vajadzētu zināt, tas ir, par darbiem te Daunsvortijā. Par darījumiem un naudu.

- Par darījumiem ar mani? - viņš vaicāja ar uzspēlētām šausmām balsī.

-Jā, - es teicu un izlikos nemanām viņa bezkaunību. - Par darījumiem ar mani un ar Amiju.

Es, apklusu, lai viņa sejas izteiksmē pavērotu šī vārda iedarbību. Viņš stūrgalvīgi vērās briežvaboles izgrauztajā caurumā. - Es... es gribēju tev to tagad tuvāk paskaidrot.

Proti, man nebija ne mazākā priekšstata, ko lēdija Fe-lertone savam mazdēlam līdz šim ir stāstījusi.

- Ko tad te daudz ko skaidrot? Ar tiem pāris viesiem, kas te pārgulēs un kaut ko iekodīs, misis Gudbreda tiks galā. Arī tādā gadījumā, ja tu viņai palīdzēsi. Ko gan es tev neieteiktu darīt.

Es noriju niknu atbildi. Veikalnieciskos darījumos es dodu priekšroku lietišķam tonim.

- Nu, mēs ar Amiju plānojam kaut ko vairāk par pār-gulēšanu un brokastīm. Mēs gribam uzņemt apmeklētājus kā tavus, tātad mūsu personiskos ciemiņus. Lords un lēdi-

ja Felertoni ielūdz pavadīt karaliskas brīvdienas vēsturiskā muižā. Neizklausās slikti, ko?

Lorda reakcija bija apbrīnojami aukstasinīga. - Nav slikta doma, bet vai tu esi kaut reizi padomājusi, ka viesu uzņemšana maksā lielu naudu un ka tas viss var būt ļoti apgrūtinoši?

Vai tas bija mājiens ar slotas kātu? Es izlikos to nemanām. - Tie viesi, kurus mēs domājam, atvedīs līdzi kaudzi naudas.

Persivāls nicinoši pasmējās. - Arī iepriekšējiem viesiem, par kuriem tu rūpējies, bija līdzi kaudze naudas, bet pēc tam, kad viņi bija izbaudījuši tavu viesmīlību, man uzmācās bailes, ka viņi iesniegs tiesā sūdzību par apvainošanu. Es gan nedomāju, ka tevī slēpjas talants viesu uzņemšanai, - pauze - darling\

Kāds idiots! Vai viņš patiešām uzskatīja, ka Bazils, lēdija Felertone un es - mēs neprotam uzvesties, ja vien cieši apņemamies to darīt?

- Atstāj to manā ziņā, Pērsivāl! Viss, ko es no tevis vēlos, ir tas, lai tu arī uz priekšu turpini tēlot manu mīļa laulāto draugu un vismaz vakarus pavadi mājās kopā ar mums, kā tas lordam un viņa sievai pieklājas. Pa dienu atstāj viesus manā un, ē, personāla ziņā.

Pesrivāla acis neuzticīgi iedzalkstījās. - Personāla ziņā? - viņš draudīgi noprasīja, un viņa acis tagad neurbās vis vabolē, bet gan manī.

- Ak, tie būs tikai pāris manu draugu, kas man izpalīdzēs.

- Es gan nedomāju, ka vēlētos iepazīties ar taviem draugiem. Sī māja drīz vien būs pārpildīta, tev tā nešķiet?

Vēl viens smalks dzēliens.

Lai ari kā nebūtu, tomēr es pašlaik taču cītīgi rūpējos par nākamo lordu, par Persivāla dēlu. Turklāt gluži par velti, bez atlīdzības. Vai tad ar to nepietika?

- Persivāl, es tev piedāvāju šo plānu. Ja tas nedarbosies, ja viesi tevi apgrūtinās, ja personāls tev nebūs pa prātam, tad tu varēsi izmest mani laukā. Tad tu mani vairs nekad neredzēsi, nekad, to es tev apsolu. Bet tikai tad, kad mēs šo plānu kaut reizi būsim pamēģinājuši. Man tas liekas fair. Galu galā es to visu daru tavās interesēs.

- Es gan nedomāju, ka tu zini, kādas ir manas intereses, - viņš vēsi noteica, - bet, manis pēc, aicini savus viesus, ja gribi. Es pratīšu uzvesties. Es ceru, ka tu un tavs darījumu draugs ari. Viņš izskatās pēc tāda, kurš droši vien prot kārtīgi ķerties klāt, vai ne?

Atkal mājiens ar slotas kātu. Mīlestības lietās lords bija pārāk lietišķs, bet darījumos - tieši otrādi.

Līdz pusnaktij palikušas divas minūtes. Temats par darījumiem bija izsmelts. Tagad atlika vienīgi rīkoties. Es vieglītēm pieskāros lorda rokai. Viņš atrāvās atpakaļ. Laukā jau sāka rībēt un svilpt. Acīmredzot Makfeters Persivāla noslēpumainajā šķūnī bija apstrādājis krietnu daudzumu pulvera.

- Persivāl, - es lūdzošā balsī ierunājos, - kāpēc tu man netici? Galu galā es taču esmu atgriezusies.

- Vai tad kaut kas nogāja greizi tavās precībās ar Hansu Ingo?

Pirms es paguvu atbildēt, cauri atvērtajām dārza durvīm iešāvās spožs zibens, milzīga, žilbinoši balta komēta, kas ar draudīgu svilpoņu drāzās tieši man virsū. Pulkstenis sita divpadsmit, un mana pēdējā stundiņa bija klāt.

- Katij! - iekliedzās Persivāls un nogāza mani uz grī-

das. Aizsargādams mani, viņš ar visu savu brīnišķīgo augumu uzgūlās man virsū. Es gulēju smaržīgā, siltā tumsā un nekustējos. Bibliotēkas stūrī eksplodēja nomaldījusies raķete, bet es to uzskatīju tikai un vienīgi par manu kaislību eksploziju.

Nolija dzirksteļu lietus, smirdēja pēc dūmiem un apsviluša paklāja. Es cieši iekrampējos lordā. Viņš paslējās augšā un norūpējies - vismaz man tā šķita - raudzījās lejup uz mani. Es joprojām turēju acis ciet. Cerams, ka es izskatījos ievainota.

- Katij, Katij, - Persivāls satraukts čukstēja. Tik satraukts, kādu es viņu jau sen nebiju redzējusi. - Katij, atjēdzies!

Viņš glāstīja manu seju, manas krūtis, manas kājas. Es nekustējos, es jutos pārāk labi.

- Mans Dievs, ko lai es tagad daru? Ko lai es daru? -viņš vaimanāja.

- Noskūpsti mani, tu muļķi, - es murmināju un vilku sev klāt viņa spītīgo galvu. Vai tad viņš tiešām nebija neko lasījis par Ērkšķrozīti? Es jau sajutu uz lūpām šo rūgtās vaniļas dvesmu, kad pēkšņi bibliotēkā ielauzās mis Hūto-ne. - O, piedodiet! - viņa iekaucās, lords uztrūkās augšā, es pārskaitusies joprojām tēloju paklāju, kas guļ kamīna priekšā. Taču mis Hūtonei takta izjūta, protams, bija sveša lieta. - Milēdij, es esmu nonākusi kļūmīgā situācijā, - viņa vērsās tieši pie manis, - es... es meklēju jūsu brāli.

Tagad es uztrūkos augšā. Ak, Kungs! Mans brālis!

- Kādu brāli? - lords noprasīja.

Es klusēju, toties atbildēja šī briesmīgā jūsmotajā.

- Arniju, protams.

Kamīna paklājs izlikās par mirušu.

Persivāls ieklepojās. - O, to brāli, protams. Es viņu tūdaļ sameklēšu, - viņš svētulīgi apsolījās. - Viņš varētu būt tavā guļamistabā, - Persivāls uzrunāja kamīna paklāju.

Manas acis joprojām bija cieši aizmiegtas. Tas nevarēja būt, tas vienkārši tā nevarēja būt! Sprāgstošo petaržu trokšņi sajaucās ar aizkrītošu durvju blīkšķi.

- O, mana mīļā, mana sirdsmīļā lēdij, - pēc dažām sekundēm pie manis pietraucās mācītājs Gūlaitlijs. Viņš norūpējies notupās man blakus un rūpīgi aptaustīja mani. Es pieslējos sēdus un ieelsojos. - O, mans mīļais, mīļais bērns, - vecais vīrs teica. - Makfetera rīkotajai uguņošanai patiešām bija ievērojams postošs spēks.

- Tas, - es nomurmināju, - tas nebija Makfeters. Tā bija mis Hūtone.

Mācītājs ar nosodošu skatienu sejā pagriezās, un sentimentālā izšmauca laukā pa dārza durvīm.

Mācītājs nopūtās. - Jā, - viņš teica, - jā, manā draudzē ir dažas tādas avis, kurām es reizēm labprāt gribētu kārtīgi noslānīt to kaulainās pēcpuses.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

Pēc šī sprādziena man bija lemts vientuļas, karjeru veidojošas sievietes liktenis. Persivāls izvairījās no manis kā no īpaši lipīga gripas baciļa un turpmākajās dienās ieslēdzās savā pētījumu laboratorijā. Viņš izvairījās pat no kopīgām ēdienreizēm. Varbūt tāpēc, ka pie galda sēdēja arī mans “brālis”, kurš nīgrā noskaņojumā palūdza, lai es mis Hūtoni turu no viņa pa gabalu. Arī lēdija Felertone un misis Gudbreda nesniedza man nekādu mierinājumu, jo

tad, kad mūsu saimniece neuzturējās virtuvē, kur viņa sarunājās ar cepeškrāsni un stāstīja tai, kā jāgatavo irbju mēlīšu pastēte - “Godātā publika, ir ļoti svarīgi, lai šīs mēlītes būtu pavisam irdenas” - tad viņu varēja atrast bēniņos rakņājamies pa veciem priekšautiem un svārkiem, kas bija pārdzīvojuši vismaz divpadsmit kožu paaudžu uzbrukumus. Man atlika vienīgi cerēt, ka Arnijs tik ātri nezaudēs nedz pacietību, nedz ticību man. Mans ceļš pa karjeras kāpnēm sākās visai samocīti.

Pcrsivāls bija pirmais, kurš zaudēja pacietību, turklāt pamatīgi. Sestajā janvārī vēl pirms rīta gaismas uzaušanas ieradās divas BBC televīzijas kompānijas kravas automašīnas, no kurām tika izcelti milzīgi kabeļu rituļi, kameru iekārtas, prožektori, koferi ar grima piederumiem un kāds apaļīgs kungs ar sarkaniem dūraiņiem, sarkanu degunu un sarkanu šalli. Viņš atgādināja nosebojušos Santa Klausu un stādījās priekšā kā misters Fērfakss, režisors un filmu veidotājs. Misis Gudbreda tūdaļ pat uzaicināja viņu un visu filmēšanas grupu, kas sastāvēja no sešiem cilvēkiem, virtuvē uz tēju un sviesta kūku, pirms “ es viņiem iesitīs’ pannā kādu smuku olu un kārtīgu speķīti, un sēnītes, un pāris nierītes, un tā. Ar kurkstošu vēderu tak nav nekāda strādāšana, to es allažiņ saku.”

Es ar drūmām priekšnojautām vēroju notiekošo. Ja misis Gudbredai ļaus tādu vaļu, tad viņa pavisam vienkārši pusi no algas iztērēs filmētāju barošanai.

Lēdija Felertone sasveicinājās ar filmēšanas grupu kā īstena aristokrāte.

- Mani kungi, es ceru, ka kalpotāju telpas būs jūsu gaumē, un ierosinu pēc brokastīm ierasties bibliotēkā, lai apspriestu scenāriju.

To pateikusi, viņa aizgāja prom tādā gaitā, it kā nupat būtu nodevusi pasūtījumu miesnieka māceklim.

Misters Fērfakss aizrijās un izklepoja laukā pusi no sava sviesta kūkas gabala, un tā ari nepaguva ievilkt elpu, lai dotu šai lēdijai savus režisoriskos norādījumus. - Ak, tu nelaimes čupiņa! - viņš vienīgi nomurmināja, lai nezaudētu autoritāti filmēšanas grupas acīs. Misis Gudbreda par laimi to nedzirdēja, jo tieši tajā brīdī pieliekamajā tīrīja nierītes.

Es stādījos priekšā kā jaunā lēdija Felertone - tas taču nebija nekas briesmīgs, ja cilvēks televīzijas brigādes priekšā nedaudz patēloja- un nomierināju misteru Fērfak-su, nepārprotami paskaidrojot lēdijas Felertones Vecākās stāvokli un nozīmi šajā mājā. Viņa dzīslās ritēja pietiekami angliskas asinis, lai mans stāstījums atstātu visai lielu iespaidu, it sevšķi pēc tam, kad es vecās lēdijas un viņas draudzenes Karalienes Mātes attiecības biju raksturojusi kā īpaši sirsnīgas.

- Oh, of course, clear Queen Mum, - viņš noteica tādā tonī, it kā vēl vakar būtu kopā ar viņu dzēris tēju un naš-ķējies ar viņas mīkstajām krējuma konfektēm.

Pulksten astoņos komanda bija beigusi brokastot, un kostīmu un grima māksliniece ķērās pie darba, lai sagatavotu ķiķinošo misis Gudbredu pirmajām filmēšanas provēm un pārvērstu viņu sārtvaidzē pavārē ar mežģīņu aubīti galvā. - Tak tā gan nē, ka jūs te tagad piebārstīs’ manus miltus ar saviem pūderiem, bērniņ. Fū, tā pindzele gan kūtiņ’, nu tak pamatīgi kutin’.

Makfeters, šļūkdams pēc savas tējas cauri virtuvei, tikai noburkšķēja kaut ko par “stulbajiem sievišķiem”.

- Ārā no mana ķēķa, kā es te stāvu, tā kā tu te nemaisī-

tos pa kājām režisoram! - misis Gudbreda skaitās, un virs viņas mutes pacēlās pūdera mākonis.

Taču virtuve nebūt nebija vienīgā vieta, kur brieda negaiss, ari bibliotēkā gāja vaļā sīva kauja, par kuras liecinieci, ejot modināt Bonkiju, es kļuvu gluži netīšām.

-Tu esi par vecu šādām muļķībām, vecmāmiņ!

Tā bija Persivāla - niknā, jaunā dieva - balss. To es pazinu pietiekami labi.

- Pē, par vecu! Tieši īstajā vecumā, lai realizētu savus plānus Daunsvortijas saglabāšanai, es teiktu. Tu, zaļais puišeli, tu! Tikko esi izkāpis no autiņiem un jau gribi dot man norādījumus.

Es devos iekšā bibliotēkā, lai aizstāvētu vecmāmiņu. Persivāls pat neievēroja mani.

- Vesels bars mežonīgu kinoļaužu, kuri grasās izurbt caurumus manas guļamistabas grīdā, lai uzstādītu prožektorus, diez vai tas būs īstais Daunsvortijas glābiņš!

- Manu mīļo zēn, pāris caurumu grīdā nav pilnīgi nekas salīdzinājumā ar pastāvīgo ūdensklozetu ekspozīciju visā augšstāva garumā, kas tev draudēja vēl pavisam nesen, - lēdija kaujinieciskā priekā atcirta.

Persivāls sirsnīgā balsī mēģināja vēlreiz. - Saproti taču beidzot, ka es raizējos nevis par Daunsvortiju, bet gan par tevi. Tev jau tāpat ir gana ko darīt, rūpējoties par Bonkiju. Un tad vēl šī te “pārgulēšanas un brokastu jezga”, kurā tu tagad iejaucies. Lai gan tu skaidri zini, ka es to nevēlos. Ir pienācis pēdējais laiks, lai tu sāktu uzvesties atbilstoši savam vecumam un atpūstos.

- Priekš atpūšanās man būs visa mūžība. Es neatkāpšos, pirms nebūšu pilnīgi droša par to, ka Bonkijs Ficvil-jams, nākamais Votbraunas grāfs līdz pat savam pēdējam

elpas vilcienam varēs dzīvot Daunsvortijā, gluži tāpat kā viņa mazbērni un mazmazbērni. Es savu pienākumu zinu!

Šis pēdējais teikums pavisam saniknoja Persivālu, un es nojautu, kāpēc viņš tik sparīgi cīnījās pret vecmāmiņas plānu. Viņš jutās bezpalīdzīgs, un bezpalīdzīgiem vīriešiem piemīt tieksme ātri saskaisties. Viņš nespēja paciest, ka viņam nāksies pieņemt palīdzību no vecas sievietes, viņam - lordam Felertonam, Votbraunas grāfam.

- Kāpēc tu kaut mazliet nepagaidīji? Bazils var aizdot man zināmu summu un...

Tagad gan vecā lēdija paraudzījās mazdēlā dusmās zibošām acīm. Izskatījās, ka dusmas ir slimība, ko Felertoni pārmanto no paaudzes paaudzē. - Naudu no Bazila? Tas tikai nozīmētu to, ka nauda nāktu no viņa brāļa Miltona! Mans mīļais, ja es būtu gribējusi naudu no šīs ģimenes, tad es to sen jau būtu dabūjusi! Tu ļoti labi zini, kam un kādām atmiņām Rozamundes pilij jāpateicas par savu nosaukumu, kaut arī šis bastards no Miltona uzvedas tā, it kā šī pils piederētu viņam. Kārtīgai lēdijai nav vajadzīgs, lai ar viņu apietos kā ar lētu ielasmeitu, kurai jālūdzas alga par mīlas pakalpojumiem. Nekādu naudu no šīs dzimtas, tu saproti, nevienu peniju! Man nav nekas pret Bazilu, bet šo Miltonu lai visi nelabie rauj purvā! Šito āmurgalvu! Viņā nav nekā no viņa apburošā senča, nu gluži nekā. Bet viņa priekštecis bija īsts džentlmenis, ļoti pievilcīgs un ar ļoti plašu vērienu!

Es ar pūlēm aptvēru, ka lēdijas Felertones ļoti trauksmainā mīlas dzīve'acīmredzol bijusi cieši saistīta arī ar Bazila vectētiņu vai vecvectētiņu, kurš bija nodarbojies ar kokvilnas vērpšanu. Rozamunde. Iespējams, ka tas bija viņas priekšvārds, un, iespējams, ka šī pils bijusi sava veida

prieka pils. Protams, ka ne jau oficiāli, un Rozamunde Fe-lertone noteikti bija pārāk lepna, lai no Bāzi la vecākā brāļa Miltona pieprasītu savu pils daļu. Bez tam šis Viktorijas laika briesmonis nemaz nebija viņas gaumē.

- Vecmāmiņ, - Persivāls dusmās drebošā balsī vēlreiz iesāka, - mēs nevaram atļauties prasīt, no kurienes nāk šī nauda!

- Un kā vēl varam! - viņa atcirta. - Es saņemšu savu algu no BBC, un turklāt par to, ka es reiz, kārtīgi, strādājot, ar šīm pašām rokām esmu kūlusi sviestu tavam vectētiņam. Tas ir labs, godīgs darbs, par kuru tev nav jākaunas, un cauri! Tagad es iešu un sniegšu režisoram savus norādījumus! Un tu ej medīt vai arī spēlēties ar savām baktērijām, bet ļauj man mierīgi darīt manu darbu!

Persivāls saknieba lūpas. Šo cīņu viņš bija zaudējis, to viņš saprata, un es to redzēju. Viņš, ne vārda neteikdams, izgāja no bibliotēkas un apveltīja mani ar nicinošu skatie-' nu. Pēc brīža blīkšķēdamas aizkrita ārdurvis, un pa bibliotēkas logu es redzēju Persivālu brienam uz saimniecības ēku pusi. Viņam blakus priecīgi lēkāja Novotnijs. Nedaudz pētnieciska darba Pērsi vālam tagad nāktu tikai par labu, es līdzjūtīgi nodomāju. Bet vēl lielāku labumu viņam varbūt sniegtu kāda drusciņa sievišķīga siltuma, man iešāvās prātā. īsu mirkli es pat šaubījos, vai neskriet pakaļ vientuļajam pētniekam. Godīgi sakot, arī man pietrūka nedaudz vīrišķīga siltuma.

Turpmākās dienas daudz neatšķīrās viena no otras. Šajās mājās dienas gaitu noteica filmēšanas darbi, un lēdija Felertone savukārt noteica filmēšanas darbus, jo līdz pēdējam sīkumam norādīja misteram Fērfaksam visu, kas

viņam darāms. - Prožektoriem jāstāv šeit, bet, lūdzu, ne tik daudz baltās gaismas, tas nekam neder. Protams, es vienmēr parādīšos kadrā no labās puses, vislabāk būtu, ja jūs, mans. mīļais, virzītu kameru no kāpņu puses. Izskatās cienījamāk, ja mājas kundze kāpj lejā pa trepēm un nevis jau atrodas virtuvē, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, vai ne, mans mīļais?

Ja mīļais neievilks pietiekami dziļi elpu, es šādos brīžos nodomāju, tad viņš vienkārši ņems un uzsprāgs.

Es pa to laiku rūpējos par Bonkiju. Bazils regulāri ņēma Arniju līdzi balto zaķu medībās. Izskatījās, ka Arnijs pats vēlas tā kārtīgi izmēģināt pilskunga lomu. Makfeters palīdzēja Persivālam, kurš joprojām bija ļoti nīgrs, uzkopt laboratoriju, un pats nodarbojās ar kartupeļu šņabja ražošanas eksperimentiem - droši vien aiz izmisuma par to, ka virtuve viņam vairs nebija pieejama. Proti, tur katru dienu no sešiem rītā līdz astoņiem vakarā rosījās misis Gudbreda un lēdija Felertone. Reizēm filmēšana notika arī bibliotēkā, un tas man likās sevišķi aizraujoši, jo lēdija Felertone tēloja mājas kundzi, kurai piemita neliela nosliece uz sadismu un kura līdz ārprātam spīdzināja nabaga spurdzošo misis Gudbredu.

- Ailīn, - viņa, piemēram, teica un caur lorneti nosodoši nopētīja misis Gudbredu, kura, tērpusies svītrotā katūna kleitā un čaukstošā priekšautā, godbijīgi stāvēja lēdijas rakstāmpults priekšā, - es jums aizliedzu šo ķircināšanos ar miesniekzelli.

Vai arī: - Man nudien ļoti jābrīnās, Ailīn, bet šķiņķis, kuru es vakar pasūtīju brokastīs, bija gandrīz pilnīgi auksts un galīgi samircis, derīgs vairs vienīgi kalpotājiem. Jums vajadzētu precīzāk aprēķināt ceļu no virtuves līdz brokastu zālei.

Un tad viņa pagriezās un pasmaidīja kamerā, un ļoti laipni stāstīja par to, ka ēdienu temperatūra patiesi bijusi viena no Viktorijas laika mājsaimnieču galvenajām rūpēm, ka apkalpojošajam personālam bija jābūt nemanāmam un ka verdošie ēdieni bieži vien ceļā, ko pavadīja liftos,' kas bija domāti ēdienu pārvadāšanai, ceļā no pirmā izsūtāmā zēna rokām līdz pirmā sulaina rokām, cauri slepenām durvīm un kambariem līdz pat -kungu ēdamistabām pavadīja pat piecpadsmit minūtes. Dibenplānā redzamā Ailīna, kura izskatījās acīm redzami atvieglota, ar sparīgu galvas mājienu apstiprināja šo stāstījumu.

- When I was a dairy maid, kad es vēl biju kalpone Daunsvortijā, - tā allaž sākās lēdijas Felertones aizraujošie stāsti, kas tik ļoti sajūsmināja misteru Fērfaksu, viņa filmēšanas grupu un mani, ka režisors drīz vien cītīgi sekoja vecās dāmas norādījumiem.

- Kad es vēl biju kalpone Daunsvortijā, trauku mazgātājas sāka savu darbu pulksten sešos rītā, vārīja ziepes un skaloja traukus, spodrināja sudrablietas un berza grīdas līdz pulksten deviņiem vakarā, bet tad, kad tika rīkotas svinīgas pusdienas, strādāja pat līdz vienpadsmitiem vakarā. Nabaga radījumi reizēm bija tik pārguruši, ka, jau kāpjot pa trepēm uz saviem jumta kambariem, pa ceļam sāka izģērbties, lai miegam paliktu kāda minūte vairāk. Daudzās mājās viena no vīriešu kārtas pārstāvju galvenajām izpriecām bija slepus novērot, kā šīs kalpones izģērbjas, un pēc tam līdz vēlai naktij ciemoties pie šiem miegainajiem radījumiem. Un tas bieži vien nepalika bez auglīgām sekām.

Es nevienu mirkli nešaubījos, ka lēdijai Felertonei un misis Gudbredai bija ķēriens, lai kļūtu par publikas mīlulēm. Jo tad, kad vecā dāma aizvien ticamāk saauga ar savu lomu, ari misis Gudbreda aizmirsa par kameras klātbūtni, jā, viņa pilnīgi aizmirsa, ka patiesībā nemaz nav šīs izteikti ekscentriskās, dekadentiskās mājas kundzes izkalpinātā virtuvene. Par kulmināciju izvērtās kāda aina, kurā tika gatavota putnu barība papagailim, kuram krita laukā spalvas.

- Ailīn, - lēdija Felertone ledainā balsī iesāka, - jūs atkal neesat ievērojusi manus norādījumus. Admirālim Nel-sonam šī pelnu un zāļu putra ir nepieciešama piecreiz dienā, piecreiz!

- Vi’š tak trakoti knābj, - misis Gudbreda protestēja.

- Admirālis ir labi audzināts dzīvnieks. Man ir aizdomas, ka jūs viņa spalvu rotu šodien atkal neesat apkaisījusi ar sāli, tā krāsas aizvien vairāk izbalē. Jūs pati esat vainīga pie viņa mazajiem uzbrukumiem. Ak, nabaga dzīvnieks!

Misis Gudbreda tikai nošņaukājās un gandrīz vai nožņaudza pastētes miklu, kas bija viņai rokās.

- Es esmu spiesta jūsu alus devu samazināt vēl vairāk, -sacīja lēdija Felertone un cēli aizpeldēja uz kāpņu pusi.

- Neģēle, - misis Gudbreda norūca viņai pakaļ, un misters Fērfakss sajūsmināts iesaucās: - Viss!

Taču mūsu vispārējā sajūsma strauji saruka tajā brīdī, kad galdā tika celta vērša mēle ar piparmētru mērci, kas bija gatavota misis Gudbredas televīzijas virtuvē. Mēs jau bijām tie, kam nācās novērtēt pāri palikušos ēdienus, taču mūsu garšas izjūtas piespieda mūs pieteikt streiku. Arnijs klusēdams piecēlās no galda, paķēra no halles Bazila automašīnas atslēgu un atgriezās tikai pēc piecām stundām, atvezdams līdzi pilnu kasti ar stēkiem, ko misis Gudbreda, galvu purinādama, ievietoja saldētavā.

Ēdiena problēmu dēļ Arnijs beidzot bija spiests atgriezties pie mūsu biznesa plāniem. - Mīļā, pati māja ir skaista un laba, lords un vecā dāma ir brīnišķīgi savādnieki, tu kā lēdija arī esi diezgan pieņemama, taču ēdiens -nu nē! Kaut ko tādu amerikāņiem nedrīkst celt priekšā, un par astoņtūkstoš mārciņām nedēļā jau nu nepavisam !

- Astoņtūkstoš? - es izbrīnīta pārvaicāju.

- Protams, - Arnijs atteica, - vecā lēdija neko vairs nesaprot, kas cik daudz pasaulē maksā. Viņa ierosināja seštūkstoš mārciņas. Tādu summu daži manu vecāku draugi Lasvegasā nospēlē vienā vienīgā nedēļas nogalē.

Es pārsteigumā paliku bez elpas. - Tu domā astoņtūkstoš mārciņas, ieskaitot lidojuma cenu?

Arnijs, galvu šūpodams, palūkojās manī. - Katij, Katij, ceļa nauda, pats par sevi saprotams, tiek rēķināta atsevišķi.’

Astoņtūkstoš mārciņas! Arnijam bija pilnīga taisnība, par šādu naudu mēs nekāda gadījumā nedrīkstējām celt galdā beigtas vēršu mēles, un vispār - misis Gudbreda taču nespēja gatavot ēdienu vēl desmit liekiem viesiem. Tik lielas bija paredzētas šīs tūristu grupas. Amerikāņu acīs individuālajam tūrismam, it sevišķi, ja tas vēl saistīts kaut ar nelielu sevis piepūlēšanu, tāpat kā kontaktiem ar vietējiem iedzīvotājiem nebija nekādas lielās vērtības. īsi sakot, viņi vēlējās saņemt Angliju turpat pie gultas, visērtāko Anglijas versiju. Turklāt ar kečupu ēdienreizēs.

Bija pienācis laiks sākt pelnīt man apsolītos divdesmit piecus procentus. Arnijs jau bija paspējis nokārtot jautājumus, kas bija saistīti ar transportu - viesi no Hītrovas lidostas ar trim bentlijiem tiks nogādāti uz Jorku. Manā ziņā palika personāla sameklēšanas problēma. Man bija nepieciešama istabene, sulainis, pavasarī - papildu dārznieki, pastāvīgs šoferis un staļļa puisis. Ja cilvēks pierod domāt šādās kategorijās, tad astoņtūkstoš mārciņas saraujas par diezgan niecīgu saimniecības naudu. Es sev sāku atgādināt precētu sievu un mājsaimnieci, kurai tiek ierobežoti iztikas līdzekļi, un es sāku saprast arī Pērsi vāla aristokrātiskā rakstura naudas grūtības. Es apsolīju Arnijam, ka vēl tajā pašā dienā tikšu galā ar personāla jautājumu. Un to es arī izdarīju.

Es piezvanīju uz Londonu Sona māsai, un man neticami laimējās. Sons bija at home, jo viņam bija neticami nelaimējies. - Hi, guri, - viņš aizsmakušā balsī čukstēja telefona klausulē, un man pēc četrām nedēļām, ko biju pavadījusi Jorkšīrā, viņa akcents likās ļoti mīļš, - man drusciņ neveicās. Kuģis nogāja dibenā.

Man izspruka izbaiļu kliedziens. - Nē, ne jau tā, kā tu domā. Otrajā Ziemassvētku dienā turpat ostā ņēma un nogrima. Blurkš, blurkš, neko darīt. Sardze vienkārši nokāpa nost no klāja un noskatījās, kā tas notiek.

Dīvains gadījums, to es Sonam arī pateicu. - Jā, - viņš sacīja, - ļoti dīvains. Var jau būt, ka šis van der Vērts mazdrusciņ piepalīdzēja. Viņam bija gaidāma kuģa inspekcija, drošības noteikumu dēļ. Nūjā, un tā tas nu bija ar to “Seafair” kompāniju, un tagad Nella un Viljams Ed-vards, un es - mēs esam spiesti meklēt kaut ko citu.

- Jums nevajag to darīt, - es sacīju, - man ir kaut kas tieši priekš jums. Kādam Ba..., es domāju, Filtija Džo čo-mam ir pāris problēmu.

Man tas likās labs ievads, un Sons tūdaļ pat arī uzķērās.

- Tev vajag pāris koncerta menedžeru?

- Kaut ko tamlīdzīgu. Man vajag tevi, Viljamu Edvar-du un Nellu tādām kā karnevālam te Daunsvortijā, tā ir tāda pavisam...

Vada otrajā galā atskanēja pārsteiguma sauciens.

- Daunsvortija? Tu taču nedomā tās trakās Felertonu dzimtas māju, ko?

- Sk... skaidrs, ka es domāju tieši to. Tu to pazīsti?

- Meitenīt, es esmu uzaudzis Jorkā. Tur ikviens pazīst šos Felertonus gluži tāpat kā māsas Brontes vai Džeimsu Kuku un visus pārējos svarīgos ļautiņus, kuri nākuši no Ziemeļiem.

- Vai tev ir kādi iebildumi pret Felertoniem?

- Nē, es vienīgi zinu, ka viņi ir bišķlt ķerti tīrības ziņā. Jaunais grāfs visu laiku lej mazās glāzītēs upes ūdeni, lai to iztīrītu, vai kaut ko tamlīdzīgu. Es gan nezinu, kad viņš ar to tiks galā, ja jau ņem tik mazas glāzītes. Bet tādi jau viņi ir, tie lordi. Pavisam tuk, tuk.

- Nu, tavs tiešais darba devējs nebūs vis šis lords, bet gan kāds mans amerikāņu draugs. Tu zini, runa ir par šī reģiona infrastruktūras glābšanu, tātad par darba nodrošināšanu šejienes ļaudīm, un tāpēc mēs gribam izveidot Daunsvortiju par tādu kā luksus viesnīcu miljonāriem.

Sons neizklausījās ne sajūsmināts, ne garlaikots, tāpēc es bez aplinkiem ķēros vērsim pie ragiem.

- Jūs man esat vajadzīgi kā kalpotāju lomas izpildītāji. Es pati spēlēju, ē, ari tikai pilskundzes lomu, un jāteic, ka tas man tomēr sagādā prieku.

Sons ilgi nedomāja un piekrita, arī Viljama Edvarda un Nellas vārdā. Savās domās es jau atzīmēju personāla sarakstā sevišķi glītu istabmeitu, otro sulaini un šoferi -staļļa puisi. Tikai tā starp citu - jo man ienāca prātā vērša mēles — es apvaicājos Somiņi par bezkaunīgo monsinjoru Simonu, kura nogrimusī tauku pilnā kambīze droši vien ir izraisījusi ekoloģisku katastrofu visā Ostendes ostas baseinā.

- Ooo! - teica Sons, - tas vēl sēž Ostendē pie mūsu istabas saimnieka. Zini, viņš tai laivai bija pamatīgi pieķēries. Viņš joprojām nevelk nost savu piparmētru zaļo uniformu.

Okny, es nodomāju un atzīmēju savā sarakstā otro pavāru. - Paķer viņu līdzi. Saki, ka viņam vajadzēs aprūpēt īsta angļu lorda virtuvi. Tāda lorda virtuvi, kurš riko svinīgās pusdienas amerikāņu naftas miljonāriem. Saki viņam, ka pēc mana ieteikuma lords vēlas redzēt tieši monsinjoru Simonu.

— Kad mums jāierodas?

-Tik ātri, cik vien ir iespējams, tikai pirms tam piezvaniet! - Es sev domās atzīmēju, ka Bazilam, vismaz sagaidot manu tikko salīgto personālu, nāksies ielīst savā ādas uniformā. Tas būtu pasākums, kas veicinātu uzticības rašanos, turklāt tas nāktu par labu arī, lai iejustos paredzētajos tēlos. Atbilstoši tiem, Bazilam bija paredzēta sulaiņa loma. Eskvairs bija rautin rāvies pēc šīs lomas.

-Tu zini, tas, ka britu sulainis var izskatīties vēl augstprātīgāks par savu kungu, patiešām rada ļoti ticamu iespaidu. Un šajā ziņā man neradīsies nekādas grūtības. Es ar prieku mazliet pakomandēšu lordu Persivālu. Vēl jo vairāk tādēļ, ka pēdējā laikā viņš atkal ir tik šausmīgi nīgrs.

Tematu “Persivāls” es aizgaiņāju no savām domām. Vienīgais, kā man vēl pietrūka, bija saimniecības pārzine,

kura visu šo padarīšanu saturētu kopā un uz kuru es varētu paļauties, kamēr pati tēloju lēdiju un visu cauru diennakti izklaidēju savus miljonārus.

Skaidrs, tā varēja būt vienīgi misis Bondre. Viņa ļoti nopriecājās par manu zvanu, un es apvaicājos, vai viņa labprāt negribētu pavadīt vienu mēnesi ziemas brīvdienu Jorkšīrā. - Skaidrs, - viņa atsaucās savā dziedošajā balsī, - un augustā es atpūtīšos uz smacīgā dzelzceļa perona, lai atkausētu savus sasalušos kāju īkšķus. Ko tu īstenībā gribi, Katij?

Te nu es nepārprotami biju trāpījusi nepareizi. Kaut kas tāds kā atvaļinājums misis Bondri nemaz neinteresēja.

- Tātad, ē, patiesību sakot, es te gribu attīstīt zināmu biznesu, un man ir vajadzīgs darbaspēks. Mums te mētājas pāris diezgan žiperīgu puišu, kam būtu vajadzīga stingrāka roka, un mums vajag arī dārznieku un bagāžas nesēju un tā tālāk...

Izklausījās, ka misis Bondre pārdomā un vienlaicīgi dauza putekļus no paklāja. - Tas jau izklausās interesantāk, un arī bērniem nenāktu par ļaunu mazliet iepazīt skarbāku dabu. Okuy, es braukšu. Misteru Bondri es ņemšu līdzi. Viņš vēl joprojām nebeidz jūsmot par jūsu komunistisko Ziemassvētku tikšanos. Bez tam viņu beidzot ir izmetuši laukā no darba, pavisam. Pēdējā viņa projektētajā supermārketā bija sācis šķobīties balsta pīlārs, jo kaut kādi aprēķini nav bijuši salasāmi. Tas par laimi notika vēl pirms veikala atvēršanas Tā nu šis indiešu idiots ir gandrīz vai izārstēts no pasaules revolūcijas. Nebūtu slikti, ja tu arī viņam sameklētu kādu uzdevumu.

Misters Bondre kā iekštelpu arhitekts, piedevām vēl par velti. Šajā rītā man nudien uzsmaidīja vienkārši neticama laime.

Tad, kad presonāla jautājumi bija noskaidroti, mēs kopā ar Arniju varējām inspicēt visu māju un izstrādāt plānu mūsu viesu izklaidēšanai, kas ilgtu sešas dienas.

Balto zaķu medības, pastaigas pa uzkalniem, izjādes un nobeigumā kā kronis visam - īslaicīgs Tomasa alias lēdijas Diānas apciemojums. Tomass alktin alka pēc kādas nopietni ņemamas nodarbošanās un turklāt apsolīja mums sagādāt ari pietiekami derīgu karalieni.

Viens pēc otra sāka ierasties jaunie darbinieki, kuri bija jāiepazīstina ar viņu pienākumiem. Man darba netrūka ne dienu, ne nakti. Un priekšā gaidīja vel lielāki darbi. Par spīti tam, manas karjeras veidošana sāka sagādāt man prieku. Šķita, ka beidzot esmu atradusi kaut ko tādu, kas atbilda maniem daudzpusīgajiem talantiem, turklāt es neko nesadauzīju un nesaplēsu. It sevišķi es lepojos ar ideju, ar kuras palīdzību es gribēju pilnībā atbruņot mis Hūtoni. Es visai ilgi biju rakņājusies savās atmiņās un meklējusi kādu draugu, kas ar vēlamo entuziasmu spētu atbildēt uz viņas liriskajām jūtām. Tam vajadzēja būt kādam ideologam, iesīkstējušam pedantam ar dīvainiem ideāliem, ierobežotām uztveres spējām un tieksmi pēc nevaldāma apbrīna. Vai man vispār kāds tik liels draņķis bija pazīstams? Jā, bija gan. Frederiks, veģetārietis no Viktorijas un Alberta muzeja. Viņš, pacēlis telefona klausuli, sasveicinājās ar mani visai vēsā tonī, taču lorda Felertona vārds atkausēja viņa sirdi. Un pēc dažiem pārmērīgiem simpātiju apliecinājumiem es pietiekami pārgalvīgi ielūdzu Fre-deriku uz The Noble Hotel atklāšanu, kas bija paredzēta Daunsvortijā nedēļas nogalē. Manam optimismam reizēm tiešām nav robežu.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Pamazām sāka kust ari pēdējās ledus garozas strauta malā. Ielejā no zemās zāles savas galviņas slēja laukā pirmie krokusi un citas pavasara puķītes. Oši izplauka visā savā zaļajā krāšņumā. Kuitalas uzsāka pirmo biklo pavasara dziesmu, zvirbuļi mundri čirpstēja. Novotnijs, ausīm plīvojot, joņoja pa zilganzaļo, svaigi sazēlušo sūnāju un rēja prom rubeņus, kuri, dodoties ceļā uz pirmajiem randiņiem, pameta krūmājus'un dzīvžogus. Mana pēdējā pastaiga brīvībā, es nodomāju. Rīt ieradīsies pirmā tūristu grupa no neierobežoto iespēju zemes. Es domās vēlreiz izskrēju cauri ārkārtīgi izcilo viesu sarakstam.

Plastisko operāciju ķirurgs ar kundzi, kuru viņš droši vien izveidojis pēc sava prāta, no Kalifornijas, gaļas konservu barons ar otru pusi un lielām ambīcijām medību jomā - no Vidējiem Rietumiem, divi sirmi, apsievojušies naftas karaļi, protams, no Teksasas un divi nervozi biržu dīkdieņi no Ņujorkas, kuri piederēja pie Bāzi la plašā paziņu loka un bija izteikuši vēlēšanos pēc luksus numura jaunlaulātajiem. Nekā tāda, kas derētu manai Nellai, es smaidīdama nodomāju.

Nella bija iegādājusies īpašu krūšturi apaļumu izcelšanai, lai piešķirtu savai melnajai uniformai nedaudz pikantuma. Cerībā, ka, ik ritu viesu istabās tīrot kamīnu un kurinot uguni - neraugoties uz to, ka darbojās centrālapkure,

mēs nolēmām ievērot britu muižnieku tradīcijas - izdosies nozvejot ari kādu gados jaunāku miljonāru.

- Meitenei ir allaž jālūkojas, kur palikt, - viņa, raudzīdamās ar trenēti nevainīgu acu skatienu, uzticēja man šo noslēpumu un apskatīja spogulī savu ievērības cienīgo de-koltē. Gentlemen prefer blondos, par to Nella bija cieši pārliecināta, un viņa piederēja pie tām blondīnēm, kurām es neņēmu ļaunā viņu matu krāsu, jo Nellas galvā nebūt nešaudījās blondīnēm raksturīgās domas. Un neliela seksa piedeva uzņēmumam noteikti nevarēja nākt par ļaunu. Šajā jomā es kā mājas dāma izņēmuma kārtā biju spiesta atturēties.

Tā domāja arī Bazils, kurš kā īpaši galants sulainis bija apsolījis nodrošināt mūsu viesu laulāto draudzeņu miesisko labsajūtu. - Tikai līdz zināmam punktam, protams. Es taču galu galā nedrīkstu nodot savu īsto dabu. Bet tu zini, ka tieši vecākas sievietes prot novērtēt iejūtīgu vīriešu šarmu, tādu vīriešu šarmu, ar kuriem viņas var vienlīdz sirsnīgi parunāties gan par izbālējušām liriskām jūtām, gan par matu krāsošanu.

Bazila kā sulaiņa izturēšanās bija tik nevainojama, ka Šons un Viljams Edvards Filtija Džo pārtapšanu apkalpotājā, kurš izskatījās gluži kā izkāpis no kādas operetes, pieņēma kā mākslinieka radošās aktivitātes izpausmi. Pārējā laikā Šons un Viljams Edvards nodevās lorda Persivā-la 1956. gada izlaiduma rolsroisa remontēšanai vai arī palīdzēja misteram Bondrem pārbūves darbos.

Misters Bondre bija piedzīvojis vienu no apbrīnojamākajām pārvērībām. Kopš tā brīža, kad es viņu biju iepazīstinājusi ar Felertonu biogrāfiju jau kopš nelaiķa Gilforda sociālistisko mantinieku laikiem, viņš bija kļuvis par de-

dzīgu kaujinieciskās, mazliet anarhistiskās tualešu dinastijas piekritēju. Misteram Bondrem ārkārtīgi imponēja lorda Pērsi vāla umbras krāsas cini ķes, un arī viņš bija apņēmies gluži tāpat kā lords veikt Daunsvortijā real work, lai nesatricināmā uzticībā varētu kalpot savam jaunajam elkam, mājas saimniekam, kurš nodarbojās ar saviem eksperimentiem.

Un to misters Bondre arī darīja. Rezultāti bija acīm redzami. Visi aprēķini sakrita, un mistera Bondres izpratne par estētiku bija patiesi iespaidīga. Viņš ar mīlestību bija atjaunojis griestus, noslīpējis grīdas, atjaunojis vannasista-bas un tagad izstrādāja plānus postā aizlaistā parka apmežošanai un sakopšanai, izmantojot vecas dārzu mākslinieka Brauna skices. Arī šī talantīgā cilvēka vienkāršā izcelsme bija pārliecinājusi misteru Bondri par viņa politisko uzskatu pareizību. Šis bija projekts, ko dedzīgi atbalstīja arī misis Bondre. Saimniecības vadītāja jutās īsti savā vietā, un kopā ar viņu uzplauka arī parka ainava.

Bondru meitā Priā pa to laiku atplauka apbrīnojami mātišķas jūtas pret manu eņģelīti Bonkiju, un viņa cauru dienu staipīja to no mājas uz parku un atkal atpakaļ, greizsirdīgi uzmanīdama, lai neviens cits netiktu zēnam klāt. Mazais Ranja, konstatējis savas māsas zūdošo interesi par skrāpēt - spert - kost - viss ir atļauts - cīņām, pievienojās Makfeteram un Novotnijam. Makfeters, kurš bija lielā mērā atbrīvots no dārza darbiem, rūpējās gan par suni, gan par puiku, klīda ar viņiem pa mežu un mācīja Ranjam apieties ar ieroci.

Man gan radās aizdomas, ka pieķeršanās mazajam Ranjam sniedza Makfeteram mierinājumu par radikālajām pārmaiņām, kas pa šo laiku bija notikušas virtuvē. Tur bija

saticies viens vēl dīvaināks pāris. Misis Gudbreda gluži vai pielūdza monsinjoru Simonu, un tas šis vēlīnās kaislības siltajā atspulgā atplauka kā tāds mazs ķēniņš. Mani pārņēma neizsakāms atvieglojums, kad es redzēju abas sirmās galvas draudzīgi kopā pārliekušās pār pavārgrāmatu un dzirdēju monsinjoru atzinīgi dūdojam: - Mu chere mademoiselle, kāda maza, burvīga ideja, lieliski!

Uņ misis Gudbredu šīs franciskās laipnības darīja tik laimīgu, ka viņa pat lāva sevi pierunāt gatavot gliemežus un vēl citas “varžu ēsmas”.

- Es nezin’, bērniņ, - viņa reizēm sapņaini teica un ar dedzīgu čaklumu maisīja Creme Surprise vai arī putoja olas ārkārtīgi plānajām omletēm, - nezin’ gan, vai tik monsinjoram nav kaut kas anglisks asinīs, ka viš’ tik labi māk vārīt un ka viš’ ir tik pieklājīgs, un ka viš’ gandrīz nemaz nerunā ar akcentu.

Jāatzīstas, ka es ļoti lepojos ar savu ievērojamo saimniecību un sagatavošanās darbi visumā bija izdevušies. Tik izdevušies, ka pat Persivāla noskaņojums uzlabojās un viņš lūdza Kobletonas iedzīvotāju atbalstu savas “mīļotās dzīvesbiedres” plānu īstenošanā.

Diemžēl vārdi par “mīļoto dzīvesbiedri” tika piebilsti tikai tāpat vien, jo mūsu retajās satikšanās reizēs divatā -dzīvojot Daunsvortijā, nepārtraukti nācās sastapties vēl ar kādu cilvēku - viņa izturēšanās joprojām bija un palika ledaini auksta.

Izskatījās, ka laikam būs vajadzīgs starptautisks miera vidutājs, kas spētu mūsu abu starpā valdošo konfliktu pārvērst ilgstošā mierā. Tomēr likās, ka lords pamazām ir sācis aptvert, ka Arnijs nav ne mans brālis, ne arī mīļākais. Diemžēl Persivāls neizdarīja arī nekādus citus secinājumus.

Es strādāju gluži kā apsēsta. Un, runājot par Persivā-lu - es sevi mierināju - tad laiks droši vien darbojas manā labā.

Ar šīm cerību pilnajām domām galvā un tuvīnā pavasara brīnišķīgi svaigo smaržu degunā es jutos ārkārtīgi labi. Mana sirds dauzījās kā jaunam kumeļam. Es dziedādama pārgalvīgi lēkšoju atpakaļ uz mājām. Vācu dziesmas tiešām ir mana vājība.Tikai pēdējā mirklī, pametot skatienu uz Persivāla laboratoriju, es atjēdzošāka angļu lēdijas droši vien tā nelēkā un visai reti dzied vācu bērnu dziesmas.

Es ar mīlestības pilnām acīm pavēros uz šķūņa pusi. Ne jau nu paša šķūņa dēļ. Manu ilgu īstais iemesls stāvēja pie durvīm, glaudīja Novotniju, kurš bija aizsteidzies man pa priekšu, un kaut ko ķildīgi runāja ar izkāmējušu personu saņurcītā uzvalkā.

Es neko daudz vairāk neredzēju kā vien tā nošļukušos plecus un noturēju viņu par klaidoni. Izskatījās, ka tas bija visai bezkaunīgs klaidonis, jo lords sarauca pieri, bet No-votnijs sāka ņurdēt. Tad Persivāls pie horizonta pamanīja mani. - Madlēn! - viņš, ņemdams vērā savu līdzstrādnieku klātbūtni un arī to, ka es skaitījos viņa sieva, man uzsauca.

- Madlēn! - tas jau izklausījās pēc pavēles.

Nevīžīgais svešinieks nemaz nepagriezās uz manu pusi, tikai vēl neatlaidīgāk mēģināja kaut ko iestāstīt lordam, kurš izskatījās aizvien niknāks. Es nāku, mans lord, es sajūsmināta nodomāju, es steidzos tev palīgā, lai arī kas šis klaidonis nebūtu! Beidzot atkal bija radusies izdevība pierādīt Persivālam manu mīlestību, manu apņēmību, manu patiesumu un uzticību.

Nelaimīgā kārtā šis klaidonis nebija vis nekāds klaidonis, bet gan Frederiks. To es diemžēl pamanīju pārāk vēlu, lai varētu savlaicīgi izdomāt abām pusēm pieņemamu paskaidrojumu par viņa ierašanos Daunsvortijā. Frederiks! Es biju pilnīgi aizmirsusi, ka esmu viņu ielūgusi. Viņš diemžēl nebija to aizmirsis.

- A, te tu esi, Katij, - viņš pamanīja mani, un acīs atspoguļojās triumfs.

- Šis te staļļa puisis, - viņš turpināja un norādīja uz eksperimentos notraipītajām Persivāla velveta biksēm, - negrib ticēt, ka tu esi mītni ielūgusi Daunsvortijā. Lūdzu, pasaki viņam, kas esi tu un kas esmu es.

Es uzskatīju par piemērotāku vispirms pateikt Frederi-kam, kas ir šis staļļa puisis. Veģetārietis saliecās kā tāds pussautēts pavasara sparģelis.

- Oli my God, es domāju, milord, - viņš stostījās, - man ir briesmīgi neērti, es domāju, es taču nevarēju zināt, šis, ē, nekārtīgais apģērbs un...

' Lords, nepagodinādams Frederiku pat ar skatienu, pārtrauca viņu pusvārdā, lai visu savu niknumu - kārtējo reizi - izgāztu uz mani. - Varbūt tas atkal ir viens no taviem brāļ iem?

Uz šo jautājumu es ļāvu atbildēt Frederikam, jo mani mēģinājumi kaut ko paskaidrot lielākoties mēdza ņemt visai bīstamu galu. Tā vietā es ņēmos apgalvot Novotnijam, ka viņš ir viens labs sunītis.

- O, o, nē! Es neesmu brālis, - apgalvoja Frederiks. - Es esmu misters Nortons, bijušais Katijas darba devējs. Izcila

„ darbiniece, lord Pērsivāl, gatava darbam katrā dienas un nakts laikā, ja es tā drīkstētu sacīt.

Tagad nu gan viņš pārspīlēja ar savām slavas dziesmām. Lords raudzījās ar dzēlīgu skatienu.

- Tā, tā, darba devējs, - viņš noteica. - Jā, jā, šī meitene ar savu darba mīlestību visur atstāj paliekošas pēdas. Nu ko, tad ņemiet tagad savu darbinieci un vairāk neaizkavējiet mani! Man ir pietiekami daudz ko darīt.

Bums, viņš aizcirta durvis mūsu degunu priekšā. Vai tiešām pašās beigās būtu nozibsnījis mazmazītiņš, pavisam niecīgs, tikko jaušams smaids? Man neatlika laika, lai izsekotu šim smaidam, jo tagad Frederiks bija tas, kurš izgāza pār mani savas dusmas.

-Tu mierīgi varēji arī pieteikt manu ierašanos. Tas būtu aiztaupījis man šīs nepatikšanas. Šis lords tagad uzskata mani par galīgo stulbeni. Kāpēc viņš tevi sauc par Madlēnu?

- Jā, redzi, - es šaubīdamās iesāku, - to nevar tik vien* kārši paskaidrot.

Novotnijs sāka riet, un es ierosināju vispirms doties nelielā pastaigā. Es gribēju, lai tik ilgi, kamēr mēģinu visu izskaidrot, mani neviens netraucē.

- Vai tiešām šādā laikā mums jāmaisās apkārt pa slapju un aukstu parku? Es taču dabūšu galu, mani blakusdobu-mi jau ir pilni kā piebāzti, — pukojās šis hipohondriķis, kurš bija pārģērbies par dabas draugu.

- Frederik, es tev uzticēšu kādu pavisam slepenu noslēpumu, bet tev jāzvēr, ka tu par to nevienam nestāstīsi, nevienam pašam. Un tiem cilvēkiem, kurus tev vēl nāksies šeit sastapt, nepavisam nē, vienalga, cik ļoti arī viņi tev nepatiktu.

Te es domāju par mis Hūtoni.

Frederiks parakņājās savā maisveidīgajā žaketes kabatā pēc pretiesnu aerosola un kāri ievilka to degunā. - Kas tas ir par noslēpumu? - viņš šņaukājās.

- Es esmu lorda sieva.

Frederiks strauji parāva nost pretiesnu aerosolu.

- KAS?

- Nekliedz taču tā, tu padari Novotniju pavisam nervozu! '

Suns gaudoja.

- Vai tas atbilst patiesībai? - Frederiks neuzticīgi noprasīja un izšņauca degunu džutas krāsas kabatlakatā.

Es novilku cimdu un parādīju savu laulības gredzenu. Frederiks ņēmās to cītīgi aplūkot. - Nu, dizains ir īsts. Gadsimtu mija, es teiktu, bet tie briljanti diemžēl ir no stikla.

Par mākslu un dārglietām viņam patiešām bija sajēga. - Protams, ka es nēsāju kopiju, jeb vai tu domā, ka es tā vienkārši klīdīšu riņķī ar ģimenes dārglietām uz pirksta? - es majestātiski atteicu. Izskatījās, ka šādu argumentu viņš akceptēja.

- Bet kad tad jūs apprecējāties? Kājās iepazināties?

- O, tikai nesen. Bazils mūs iepazīstināja, - es žigli atbildēju, juzdama atvieglojumu par to, ka atkal reiz varu runāt tuvu patiesībai.

- Jā, bet kāpēc tu man to nepateici pa telefonu?

- Es taču nevaru vienkārši ņemt un runāt!

-Tu taču negribēsi apgalvot, ka tevi noklausās.

Viņš acīmredzot nepazina lēdiju Felertoni un māsas Boldvinas.

- Katij, kas tie atkal ir par blēņu stāstiem? Tu taču neesi lēdija Diāna un, starp citu, arī ne lēdija Madlēna. Tu fantazē vājprātīgus murgus!

Es daudznozīmīgi pamāju. - Tu esi pavisam tuvu patiesībai.

- Nervu kaites tagad var itin labi izārstēt ar lielisku smaržu terapiju, - Frederiks sacīja un līdzjūtīgi paraudzījās manī.

-Tu saprati mani nepareizi, Frederik. Es nerunāju par sevi, bet gan par, ē, lordu.

Frederiks gluži kā iemiets apstājās blakus lopbarības biešu laukam. Gaisā uzšāvās pāris izbiedētas vārnas. Nebija nekāds brīnums, Frederiks patiešām izskatījās pēc putnubiedēkļa.

-Tu gribi teikt, ka lords ir jucis? Nūjā, tas izskaidro viņa nepieklājīgo izturēšanos pret mani.

O, svētā vientiesība, svēta pašpārliecinātība! Šīs abas īpašības Frederikam piemita ne jau nu mazos daudzumos. Tas viesa manī cerības, un es iedrošināta turpināju: - Viņš ir uzbudināts, mans mīļais, tikai nedaudz uzbudināts. Kopš savas sievas nāves.

- Viņa sievas? Es taču domāju, ka tā esi tu.

- Jā, es esmu viņa otrā sieva. Tu zini, kad es ar viņu iepazinos, viņš bija šausmīgā depresijā, vientuļš un, kā jau tu teici, ļoti bikls. Tas bija briesmīgs laiks.

Tagad Frederiks patiešām izskatījās satriekts.

- Nabaga lords! Ar ko tad viņa nomira?

Mans skatiens slīdēja pāri apkārtnei un apstājās pie Per-sivāla laboratorijas, kas vīdēja tālumā. - Viņa noindējās.

To nu man vajadzēja atcerēties gadījumam, ja Frede-riks vēlāk pārjautātu vēlreiz. - Savā šķūnī, zini, viņa tur. sarijās kaut kādas ķimikālijas.

Domās man iešāvās prātā zilskābe, un es likos sev gluži samaitāts radījums, tomēr jutos tīri labi.

Frederiks steidzīgi iebāza atpakaļ kabatā pāris neonza-ļu kapsulu. - Bet tas taču ir pavisam briesmīgi.

- Jā, lords mocījās briesmīgos pašpārmetumos, turklāt viņš tur neko nevarēja darīt, jo Madlēna bija cēlusies no pilnīgi izpostītas ģimenes.

Es daudznozīmīgi pamāju ar galvu. - Tas, ka lords neko nespēja palīdzēt, salauza viņam sirdi.

Frederiks iesita sev pa pieri. - Ak tā, tagad es saprotu. Tāpēc viņš sauc tevi par Madlēnu. Viņš, viņš ir tik apjucis, ka uzskata tevi par savu sievu. Nabaga, nabaga cilvēks!

-Tieši tā. Turklāt es vēl izskatos diezgan līdzīga viņai. Lorda ārsts saka, ka tā esot liela laime, ka es esmu te uzradusies. Lords jau gandrīz vai gribēja izdarīt pašnāvību.

- Bet ko cilvēki saka par to, ka viņš uzskata tevi par savu sievu?

- O, viņi... viņi to pirmo Madlēnu tikpat kā nemaz nepazina. Skandāls tika noklusēts, un visi vēl šodien domā, ka lēdija Felertone bija devusies uz ārzemēm, jo nespēja paciest Daunsvortijas vientulību. Nūjā, un tagad viņa atkal ir te.

Frederiks, pavisam apjucis, uzlūkoja mani.

- Nūjā, es atkal esmu te.

- Tu domā, ka visi uzskata tevi par lēdiju Madlēnu?

- Ē, jā.

-O, Katij, tas ir pavisam neticams gadījums!

- Vai ne? - es teicu un plūkāju pirkstos spirgtu biešu lapiņu. - tagad tev ir skaidrs, kāpēc to nevienam nedrīkst stāstīt, NEVIENAM, saproti?

- Bet jā, Katij, protams! Mans Dievs, ko gan tev nav nācies pārciest! Šī uzupurēšanās, šī pašaizliedzība!

Fredriks atkal bīstami aizrāvās ar jūsmošanu. - Un tāpēc tu ielūdzi mani! Lai rastu kaut nelielu mierinājumu un atbalstu!

Es centos rādīt nesavtīgu, rūpju sagrauztu sejas izteiksmi.

- O, Katij, ja es kaut ko varu darīt tavā labā...

Es gribēju, lai viņš parūpējas par mis Hūtoni, un tāpēc es tagad žigliem soļiem devos atpakaļ uz mājām, lai izvairītos no vēl lielākiem simpātiju apliecinājumiem. Bez tam es sadūšojos iepazīstināt viņu ar savu ne mazāk dīvaino ideju par viesnīcu.

- Un Bazils tēlo sulaini? - viņš izbrīnījies pārvaicāja.

- Ē, jā. Viņš vēlas būt pēc iespējas tuvāk savam vecajam draugam Persivālam, ja tam atkal uznāktu vājprāta lēkmes.

- Kādas vājprāta lēkmes?

- O, viņam reizēm uznāk nelieli dusmu izvirdumi. Piemēram, tad, kad viņš ierauga mani.

- O, Katij, Katij, kā gan viņš tā var? Viņš gan laikam ir pilnīgi sabrucis.

- Jā, tāpēc tu labāk griez viņam ceļu un, Dieva dēļ, neesi pārāk draudzīgs pret mani. Katru vīrieti, kurš man tikai tuvojas, agri vai vēlu viņš sāk uzskatīt par manu mīļāko, un tad viņš kļūst traks.

- Viņš taču tevi nesit?

Es izteiksmīgi nopūtos un varonīgi klusēju.

- Mans Dievs, Katij, viņš taču ir pilnīgi traks! Kā tu to spēj izturēt?

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Mani mīļie,

kas to būtu domājis? Jusu meita ir uzņēmēja. Līgumi ar amerikāņiem ir noslēgti. Lorda Felertona uzdevumā rūpējos par valsts viesiem no Amerikas. Vakar ieradās pirmā augsti stāvošu personu delegācija. Manis veiktais telpu iekārtojums uz viņiem atstāja ļoti lielu iespaidu. Manis pieņemtais personāls uzvedas priekšzīmīgi, un viesi seko viņu piemēram, lai gan reizēm viņi mazliet nogurdina. Bet arī Jūsu meita jau reizēm ir tāda pati, vismaz Jūs tā mēdzāt apgalvot. Mīļi sveicieni -

vienmēr Jūsu Kālijā.

Vēstule, kas tika uzrakstīta uz speciāli izgatavota vēs-tuļpaplra, kur lapas augšmalā bija uzzīmēts Daunsvortijas attēls, izskatījās iespaidīga un gandrīz vai atbilda patiesībai. Izņemot faktu, ka īstenībā amerikāņi mūs ĻOTI nogurdināja. Norūdījušies tādos ceļojumos, kā, piemēram, “Četrās dienās cauri Eiropai” vai “Astoņdesmit dienās apkārt pasaulei”, viņi nepārtraukti gaidīja kādu izklaidēšanos un nekādi nespēja aptvert atšķirību starp īstu angļu lauku īpašumu un simtprocentīgi mākslīgu izklaides parku. Viņi atkal un atkal ieteica man vai lordam ierīkot parkā ātro uzkožamo kioskus un “karsto suņu”pārdotuves, lai viņi ceturtdaļstundu ilgajās pastaigās nepakļautu sevi briesmām nomirt bada nāvē.

Visam personālam, lēdijai Felertonei un man nācās rauties vaiga sviedros visu cauru dienu. Es jutos ļoti pateicīga Nellai un viņas īpašajam krūšturim, kas vismaz vīriešu kārtas miljonāriem jau kopš agra rīta sagādāja možu garastāvokli un noturēja viņus gultās līdz pat pulksten deviņiem, jo tad Nella devās uz guļamistabām tīrīt kamīnus.

Bazils pa to laiku uzņēmās atraitņu mierinātāja lomu un apgalvoja ķirurga sievai, ka Nellai, pats par sevi saprotams, piemīt tikai formas un nekas vairāk un ka mūsu vir-

tuvene ir ļoti labs piemērs tam, cik ātri šīs Jorkšīras muļķītes ņem un izplūst miesās, nemaz nesasniedzot nobrieduša skaistuma šarmu.

Konservu gaļas baronesei Bazils veiklu mēli izteica komplimentus par viņas teicamo gaumi, izvēloties dārglietas, kurām lielākoties bija sirds forma un kuras viņa mēdza uzlikt jau pirms brokastīm un līdz pusdienlaikam vēl bagātīgi papildināt. Savukārt ķirurga sievā viņš augstu vērtēja viņas “dabisko šarmu”. Un tas ari bija vienīgais dabiskums, kuru varēja viņā saskatīt. Bazilam mans sarkasms likās visnotaļ nevietā, iespējams, tāpēc, ka viņš pats jau taupīja naudu savai pirmajai plastiskajai sejas operācijai.

- Tu zini, darling, - viņš teica, - tādā laikā kā mūsējā nevainojamu mākslotību es uzskatu par vienīgo tikumu, kuru ir vērts kopt. Man nekas nešķiet tik melīgs kā modes kliedziens pēc dabiskuma. Bez tam tas ir šausmīgi garlaicīgi. Iedomājies kaut vai mūsu mīļo Frederiku.

Es to iedomājos un biju spiesta atzīt, ka Bazilam ir pilnīga taisnība. Izskatījās gan, ka mis Hūtone Frederika dabiskumu tomēr vērtēja daudz augstāk. Pēc manām domām jau bija manāmas pirmās miesas kārības pazīmes. Mis Hūtone atklāja sevī trakoti lielu interesi par veģetāro virtuvi, savukārt Frederiks - savu neremdināmo tieksmi pēc dzejnieka Kītsa darbiem. Un tā nu viņi abi divi tikpat kā nemaz nemaisījās man pa kājām. Lords bija samierinājies ar Frederiku kā nedēļas nogales viesi, jo Bazils bija viņu nosaucis - lai gan ārkārtīgi negribīgi - par vienu no saviem senākajiem draugiem.

- Nūjā, - Persivāls bija noburkšķējis, - tad mani vairs nekas nespēj pārsteigt.

■Lēdija Felertone bija pārņēmusi savā gādībā abas sirmās naftas karaļu dzīvesbiedres. Tās abas paļāvās tikai uz Bībeli, uzticību laulības dzīvē un tieši no pirmavotiem gūtām ziņām par britu karaļnamu.

Vienīgi abiem biržas dīkdieņiem, šķiet, pietika vienam ar otra sabiedrību, un tie nonāca lejā vienīgi uz kopīgajām ēdienreizēm; Vērienīgās maltītes, paldies Dievam, aizņēma sešas stundas dienā un izvilināja no amerikāņiem vismaz tik daudz pieklājīgas uzvešanās, ka viņi nedroši apgalvoja, ka kopīga ieturēšanās tālu prom no jelkādiem elektroniskajiem masu medijiem esot ārkārtīgi pamācoša un amizanta. Tā esot pavisam jauna dzīves pieredze. Viņi negribīgi ļāvās Bazila izsmalcināto manieru - vēl nedaudz vīna, ser? - un mistera Bondres stingrās uzraudzības - lūdzu, izturieties pavisam nepiespiesti, mēs jau te uz laukiem dzīvojam nedaudz vaļīgāk, tādēļ jūsu pusdienu žakete kādu reizi drīkst būt arī pelēkā krāsā, tas rada tādu familiārāku noskaņojumu - bijīgajai ietekmei. Otrajā dienā amerikāņi savā labas uzvedības repertuārā iekļāva arī salvešu lietošanu un līdz ar to saudzēja mūsu damasta galdautus.

Glītais lords, mans laulātais draugs Pērsi vāls, ietekmēja visus ar savu melanholisko klusēšanu un kļuva par abu Ņujorkas biržas dīkdieņu nepārprotamu iekāres objektu. Kad lords sniedzās pēc udensglāzes vai dakšiņas, viņi ļoti uzmanīgi vēroja viņa gurdās roku kustības. Vecā naftas karaļa laulene apsvēra, vai nevarētu lordam piedāvāt savu meitu, īstu Teksasas rozi, un palūdza man grāmatu par britu laulības šķiršanu tiesisko procedūru. Es pati savām rokām noliku to uz viņas naktsgaldiņa un pievienoju klāt arī Henrija VIII biogrāfiju. Ķirurga kundze pētnieka Persivāla klātbūtnē apliecināja savu lielo interesi par apkārtējās vides aizsardzību un dabisku izejvielu ražošanu un noliedza izšķērdīgu otrreizējai pārstrādāšanai nepiemērotu plastmasu lietošanu. Viņa nepamanīja Persivāla mazliet uzjautrināto skatienu, kas pārslīdēja viņas silikona krūšu kalniem, kuri nudien nebija paredzēti otrreizējai pārstrādāšanai. Ari Teksasas fosilo degvielas piegādātāju dusmīgie skatieni palika nepamanīti. Viņi, kā zināms, visas izejvielas, ko bija iespējams otrreiz pārstrādāt, uzskatīja par sātana izgudrojumu.

Pēc brokastīm Arnijs, kurš pa šo laiku bija kļuvis ievērojami bālāks, bet nebija zaudējis veselīgo izskatu, pavadīja savus vīriešu kārtas tautiešus medībās. Pietiekami drošā attālumā viņiem sekoja arī Sons un Viljams Edvards un veikli dabūja lejā no debesīm tās mežapīles, kurām amerikāņi aizšāva garām.

Es pa to laiku sapulcināju kundzes, lai dotos ikrita iepirkšanās lūrēs un ļautu misis Bondrei un Nellai uzkopt māju. Viltīgais Arnijs kopā ar misteru Bondri dažu tuvīno lauku māju jumtistabas bija piekrāmējuši pilnas ar nevērtīgām senlietām, portretiem, krāsainām stikla vāzēm un ķīniešu porcelānu “Made in Taiwan”, un amerikānietes atgriezās no mūsu ekspedīcijām nedaudz noputējušas, toties laimīgas, turklāt ar veiksmīgi nokaulētām trofejām rokās.

- Darling! - gaļas konservu baronese tad pusdienās uzsauca savam vīram. - Darling, tu tikai iedomājies, šis vecais aitu gans, šis labais, vecais muļķis nemaz nezināja, kādi dārgumi glabājas zem viņa jumta. īsts Luija Četrpadsmitā sekretārs, vienkārši ideāls mazam mājas bāriņam, ja vien to kārtīgi nodezinficē un tā pavairāk nosmidzina ar zeltītas krāsas laku.

Greidiji pārsprāgs no skaudības.

Pēc pusdienām mēs piespiedām savus viesus vienu stundu atpūsties - tā ir britu tradīcija, mēs apgalvojām. Vīrieši^ šo laiku pavadīja savās guļamistabās, kur Nclla vēlreiz iztīrīja kamīnus. Gaļas konservu baronese un skaistule ar silikona piedevām aplūkoja galeriju un pārējās istabas, lai - kā man likās - palūrētu otrpus senču portretiem cerībā ieraudzīt tur cenu zīmes. Vecās naftas miljonāru kundzes ar lielu dedzību Persivāla nenogurdināmās vecmāmiņas klātbūtnē studēja augstāko aprindu kalendārus un meklēja atbilstošas partijas savām Teksasas rozēm. Viņas jau iztēlojās sapņu kāzas a la Monaco meets Hollywood un Dallasa kopā ar Teksasu pārņem Bekingemas pili. Un tā nu visi jutās laimīgi. Bija pienācis laiks parūpēties arī par manu personisko laimi.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Otrajā dienā pēc amerikāņu invāzijas es izmantoju vienu no pusdienas pārtraukumiem, lai pie Persivāla ņemtu papildstundas vietējā ornitoloģijā. Es gribēju iepazīt vismaz pāris putneļu, lai pietiekami ticami varētu tēlot ornitologi. Persivāls jutās izbrīnījies, kā jau allaž, kad es izrādīju zinātkāri un centību.

- Tu taču nedomā, ka šie nožēlojamie pīļu mednieki -snobs paliek snobs - interesēsies par kuitalām, piekūniem, zivjdzenīšiem vai citiem putniem, - viņš skeptiski piezīmēja, tomēr tas izklausījās mazliet draudzīgāk nekā citkārt. Varbūt tāpēc, ka es biju pieminējusi viņa otro mīļāko vaļasprieku pēc piesārņotajām upēm.

Manam plānam bija divi mērķi: pirmkārt, manis ieplānotie ornitoloģiskie pārgājieni kopā ar mūsu viesiem un lauka binokļiem bija ideāls iegansts, lai spēlē varētu iesaistīt lēdiju Diānu un karaļnama pārstāvjus, protams, drošā attālumā, un otrkārt, tas bija tikpat ideāls iegansts, lai dabūtu Persivālu sev drošā tuvumā.

Un tā Persivāls, es un Novotnijs neparasti miermīlīgā vienotībā devāmies uz pamežu, kas atradās vienā no parka nostūriem. Misters Bondre tieši tobrīd uzraudzīja akmens paviljona atjaunošanas darbus un cienīgi sasveicinājās, uzsaucot jautru “Labdien, milord, sveika, Katij - Mad-lēn!”, ko izdzirdot, Persivālam iegūla krunka pierē.-Es paātrināju soļus. Nevēlējos, lai Persivāls tieši tagad sāktu pārdomāt savu dīvaino bigāmista lomu.

Kad mēs bijām nonākuši pie meža, lords lūdza mani ievērot pilnīgu klusumu un parādīja, kā pareizi jāiet ceļgalos ieliektām kājām, lai saceltu pēc iespējas mazāku troksni.

- Tas ir pavisam viegli, tev tikai jāiet pavisam atsperīgi, atsperīgi, atsperīgi. Tā var iet stundām ilgi.

Viņš izskatījās tik sajūsmināts, ka es arī sajūsminājos un darīju visu tieši tāpat.

Jau pēc dažām minūtēm mana sajūsma strauji saplaka, un es sāpošiem ceļgalu skriemeļiem kliboju Persivālam nopakaļ, pūlēdamās atraut skatienu no viņa pēcpuses, kas patiešām bija ārkārtīgi glīta, un lūkoties mitrajā meža zemē, lai varētu izvairīties uzkāpt brakšķošiem zariem. No-votnijam mūsu zaglīgās medības ļoti patika. Viņš, koka gabalu zobos sagrābis, līda uz vēdera.

Pēc pusstundas es biju iepazinusi apmēram kādu duci putnu sugu un jau atkal tās aizmirsusi, un spiedu savas dūres pie sāpošās muguras. Šis pārgājiens diemžēl satrieca visas manas cerības; Persivāls savu vaļasprieku uztvēra sasodīti nopietni, vienīgi dumjie spārnaini spēja izvilināt no viņa klusus sajūsmas izsaucienus. Ikreiz, kad man beidzot izdevās ieraudzīt kādu spārnaini, es mirdzošām acīm rādīju uz to un sajūsmas pilna jautāju: - Un kas tas tāds bija?

Un ikreiz es saņēmu vienu un to pašu atbildi: - Parastais Eiropas krauķis, darlingl

- O, cik... cik jauki!

Pēc divdesmitā krauķa es sapratu, ka gadījumā, ja vēlos, lai izdodas arī mana plāna otrā daļa - tuvošanās lordam, ir pienācis laiks likt lietā nedaudz sievišķīgas viltības. Kad mums priekšā starp divām slīpām nogāzēm skatienam pavērās šalcošs strauts, kas no kalniem uz ieleju nesa līdzi kūstošo sniega ūdeni, es veikli paslīdēju un gandrīz līdz viduklim iegāzos - gan ne tik veikli, kā bija paredzēts — pārplūdušajā strautā. Es iesprauslojos kā tāda operdziedātāja un tad izgrūdu spalgu kliedzienu. Tam vajadzēja atgādināt Tipiju Hedrenu no “Putniem”, tātad skanēt sievišķīgi un erotiski, bet diemžēl tas vairāk gan atgādināja Kevinu no filmas “Viens pats mājās” - tātad tas skanēja bērnišķīgi un idiotiski.

Lai kā arī nebūtu, tomēr Persivāls izrādījās žiglāks nekā Novotnijs un bija klāt pirmais. Es, līdz gurniem ūdenī iegrimusi un atrazdamās vismaz metru zemāk par Persi-vālu, iekrampējos kādā izskalotā koka saknē un apstulbusi airējos ar kājām pret ledaino, blāzmojošo straumi. Nu gan es saķeršu lielisku saaukstēšanos, es vienīgi nospriedu, lai neienāktu prātā vēl briesmīgākas domas, kamēr Persivāls nometās uz vēdera, līda lejā pa nogāzi un izstiepa man pretī savu roku.

- Dod man roku, nolādēts! - viņš man uzkliedza. Ļoti jautri, lorda kungs, es nodomāju un ar abām rokām vēl ciešāk iekrampējos koka saknē. Dabas spēki izrādījās varenāki, nekā bija domāts. Kas man varēja garantēt, ka, palaižot vaļā sakni, es patiešām pagūšu satvert Pērsi vāla roku un nevis noslīdēšu zemē un tikšu ierauta straumē? Manai sievišķīgajai viltībai bija savi trūkumi, es secināju, kamēr manas kājas pārvērtās nejutīgos klučos un mans tvīda kostīms piesūcās pilns ar ledus ūdeni.

- Dod man beidzot savu sasodīto roku, tu, bērna prātā esošā! - Persivāls kliedza, un Novotnijs dusmīgi rēja. No manas kājas nošļuka brūna kurpe un uz mūžīgiem laikiem nogrima alkatīgi gurguļojošajā straumē. Es sāku raudāt un vienlaicīgi briesmīgi saskaitos.

Kāpēc Persivāls vienmēr mani lamāja? Mani, mazo, drosmīgo cīnītāju, atriebēju, ceļa rādītāju laimi meklējošiem idiotiem. Pret jekuru baktēriju viņš izturējās ar lielāku iecietību un rūpību nekā pret mani. Es aizgūtnēm raudāju, mani pleci elsās trīcēja. Sakne padevās, līdz pusei izrāvās laukā no zemes, un es iegrimu vēl dziļāk ūdenī. Es šausmās iekliedzos.

- Palīgā! Palīgā! Kāpēc tu man nepalīdzi? - es kliedzu un iekrampējos saknē vēl ciešāk.

- Neizliecies stulbāka, nekā esi patiesībā! - Persivāls uzbrēca un uzmanīgi norāpās pa nogāzi vēl zemāk. Es biju šokā un kā satingusi karājos saknes galā.

- Tu, sasodītais sievieša gabals! - lords kliedza, noliecās vēl zemāk un izstiepa man pretī savu roku. — Laid taču beidzot vaļā!

Viņa lamāšanās mani tik ļoti saniknoja, ka es saņēmos, iekustināju sevi, atlaidu vaļā labo roku un pastiepu to augšup. Es noslīdēju vēl nedaudz zemāk, un tikai tad Per-sivāls ar savu spēcīgo roku izvilka mani laukā. Es no augšas līdz apakšai biju noķēpāta ar slapjiem dubļiem. Nožēlojams skats, turklāt tā bija umbras krāsa.

Es vēl joprojām nemitējos raudāt, un man no aukstuma klabēja zobi.

- Tu, dumjais cilvēka gabals! - Persivāls man uzkliedza un vilka nost slapjo kostīmjaku - beidzot, beidzot! -un tad - cik žēl, cik žēl! - nomainīja to pret savu milzīgo tvīda žaketi. Reizēm šāda pārlieku liela gādība bija pat traucējoša. - Tā taču var dabūt galu, - lords sodījās jau nedaudz klusāk. Es raudāju aizvien vairāk un noslīdēju pie viņa krūtīm. Interesanti, vai vīriešu krūtis ir magnētiski uzlādētas? Persivāls pārstāja sodīties un viegli piekļava mani sev klāt. Ļoti viegli. Vai viņš nevēlējās kļūt slapjš vai arī kaislīgs?

- Reizēm es gandrīz vai domāju, ka tu to dari apzināti, - viņš čukstēja. Es paraudzījos viņā tik izbrīnītām acīm, cik vien spēju. Viņš noliecās pār mani un aplika rokas man ap kaklu. Viņa dusmas bija izgaisušas, un viņš raudzījās manī pavisam maigi. Beidzot, beidzot, es klusībā gavilēju!

-Stāt, milord, to jūs nedrīkstat darīt! Atjēdzieties taču, viņa ir JŪSU SIEVA! - Frederika griezīgā balss vienā rāvienā pārtrauca idilli, un viņš pats kā stārķis ar savām tievajām kājām lauzās cauri krūmājam. - Katij, ē, Madlēn, protams, vai viņš tev kaut ko nodarīja? Mans Dievs, tu taču esi pavisam slapja!

- Ej! - es ieķērcos. - Ej prom!

- Nē, nē, kamēr tu esi dzīvības briesmās, es nekur neiešu! Tas briesmonis gribēja tevi noslīcināt, es visu dzirdēju!

- Mana dzīvība nav briesmās, - es izmisusi protestēju.

Lords uzlūkoja Frederiku sevišķi dīvainām acīm, kurās - un tas bija zināms tikai man - jautās neizsakāms izbrīns, nevis vājprāts. - Tas cilvēks taču ir pilnīgi traks, -viņš, galvu grozīdams, teica. Frederiks piesardzīgi lavījās mums tuvāk.

- Jā, - viņš mierinoši mēģināja apvārdot lordu, - protams, ka ES esmu traks. Pats par sevi saprotams, bet tagad, lūdzu, nekavējoties laidiet vaļā šo sievieti! Es zinu, ka jūs negribat viņu nogalināt. Patiešām nē! Nē, to jūs nevarat darīt! Nekad! Apdomājieties taču, viņa ir jūsu Mad-lēna, jūsu brīnišķīgā Madlēna, kura beidzot ir atgriezusies pie jums!

Kaut kas bija nekavējoties jādara, pirms Frederiks nebija kļuvis vēl runātīgāks. Es mēģināju izķepuroties no lorda rokām, taču viņš turēja mani dzelžaina apskāvienā, lai pasargātu no vājprātīgā Frederika.

Tas bija jauki, bet nu es patiešām gribēju tikt prom. Mūsu spēkošanās kļuva aizvien straujāka, līdz to pārtrauca labi mērķēts sitiens.

Sitiens ar mazu, jauku nūju, ko bija atnesis Novotnijs, un tas bija Frederiks, kurš atvēzējās un trāpīja lordam pa galvu. Lords palaida mani vaļā un metās virsū Frederi-kam. Tas, pārbijies par savu pārdrošību, beidzot laidās lapās. Viņa ātrums divkāršojās, kad no krūmiem izšāvās Novotnijs, lai atriebtos par savu nūju un par lordu. Es pasvilpu, lai atsauktu saniknoto Novotniju atpakaļ, taču svilpienam paklausīja nevis suns, bet gan Persivāls. Proti, viņš bija džentlmenis un slapjas lēdijas tā vienkārši nepameta mežā.

Ne vārda neteikdams, viņš satvēra mani rokās. - Man patiešam žēl, vai tev ļoti sāp? - es nokaunējusies vaicāju.

- Nerunā, citādi saķersi vel plaušu karsoni!

Tas bija apmēram viss, izņemot vēl nicinošu “birdwat-ching, taisni jāsmejas”, ko atpakaļceļā uz Daunsvortiju man izdevās no viņa dzirdēt. Man bija vienalga, ja vien es varēju cieši piespiest savas matu cirtas pie viņa asā, pelēkā džempera. Džemperi var būt ari ļoti nomierinoši, ja vien tajos ir ieģērbies īstais vīrietis.

Kad šis džemperis nogādāja mani virtuvē pie misis Gudbredas un monsinjora Simona, es biju trīcoša nelaimes čupiņa. - Mans Dievs, bērniņ! Šitentādu nelaimi, jūs tak esat gluži slapja! Mesjē, - tā viņa sauca Simonu, - varbūt tu var’ pameklēt Nellu un pāris siltu deķu. Tūliņās laukā no slapjām drēbēm un pie uguns! Nu, nāk’ tak, bērniņ, manīm vēl ir silts buljons uz plīts!

Viņa izlikās nedzirdam mesjē sašutušo “Consomme, mana mīļā, consomme priekš viesiem”, un, kamēr Persi-vāls savādi bezpalīdzīgs stāvēja turpat blakus, novilka man pilošās vilnas zeķubikses. Monsinjors brīdi vilcinājās, un izskatījās, ka pēkšņā greizsirdības uzplūdā viņš jau grasās gādīgo misis Gudbredu beidzot apgaismot, ka milē-dija nav vis nekāda milēdija, bet gan Katija, turklāt nekam nederīga oficiante, kura bija mēģinājusi strādāt uz prāmja. Es pāri misis Gudbredas plecam uzmetu viņam brīdinošu skatienu. Viņš, būdams kavalieris, tikai nošņācās un devās meklēt Nellu un vilnas segas.

Misis Gudbreda pavēlēja manam šķietamajam dzīves draugam, kurš izskatījās izbijies, berzēt manas kājas, un pati pa to laiku uzsildīja buljonu. Beidzot lords nometās man priekšā ceļos un ar dabaszinātnieka bezkaislīgo dedzību sāka berzēt manus sastingušos kāju īkšķus tā, it kā zinātniskos nolūkos viņam vajadzētu tos vēlreiz pārskaitīt. Tas būtu bijis pavisam jauki, ja vien viņš kaut reizi, lūdzu, būtu man uzsmaidījis.

-Tu man esi vēl vienu skūpstu parādā, - es beidzot bez jebkāda viltus un aplinkiem sacīju. Taču tajā brīdi parādījās misis Gudbreda un šausmās iekliedzās.

- Dieviņ tētiņ, milord, jumsim tak tek asinis, nākat tuli-ņās šurpu, es pārsieš’ ! Tāda nelaime, nē, tāda nelaime, kas tik tā pastaigājoties nevar notikties!

- Un skūpstoties, - lords piezīmēja tik nevērīgā tonī, cik vien bija iespējams.

Un, tā kā Pērsi vāls bija lords un bez tam arī anglis, tad viņš izlikās par drosmīgo karavīru un klusītēm aizlaidās lapās.

- Jā, tāds nu viš’ ir, - misis Gudbreda teica, - pats par sevīm nemaz nedomā, bet nevar noskatīties, ka kādam citam jācieš. Un jūs tak viņam esat tik mīļa. Taisni žēl viņa, tā mūsu lorda. Viš' tak pēdīgā laikā tik saīdzis vien staigā. Tā tas ir allažiņ, kad viņam kas ķērās pie sirds. Dikti negrib atzīt, ka bail jūs atkal pazaudēt. Jā, jā. Droši vien, ka arī jumsim, bērniņ, nav vienmēr tik viegli. Mjā.

Viegli vai nē, bet pēc misis Gudbredas paskaidrojuma man kļuva savādi silti ap sirdi. Tātad Persivāls nespēja skatīties, kā es ciešu. Tas bija gan tikai mazs solītis uz priekšu, bet tomēr. Es varēju viņa priekšā ciest tik ilgi, kamēr viņš vairs neko neapjautīs.

Es paņēmu istabā līdzi tasi tējas un nolēmu atlikušo pēcpusdienas daļu ciest savā gultā un pārdomāt, kas darāms nākamajā dienā. Tai nepārprotami jākļūst par mūsu amerikāņu draugu ceļojuma kulmināciju un jānodrošina jaunu viesu ierašanās.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Mūsu ceļojuma grupa elsdama pūzdama, ieliektiem ceļgaliem manā vadībā bija nonākusi līdz Rozamundes pilij. Kuitalu - vai varbūt tie bija citi putni - kliedzieni izklausījās visai izsmējīgi, un es cerēju, ka diezgan izplūkātajiem, jebkādu sparu zaudējušajiem amerikāņiem beidzot pavērsies perspektīva, kas atvieglos visas viņu iepriekšējās mokas. Viņu kājas, kas līdz šim bija rūdījušās, vienīgi nospiežot automašīnas gāzes un bremzes pedāli, bija pietiekami nogurušas, lai gan mēs pusi ceļa no Daunsvortijas līdz šejienei bijām braukuši automašīnās. Ne jau nu gluži bez nelielas devas ļauna prieka es dzinu savus viesus cauri krūmiem uzkalnā, kas atradās pie pils.

- Uz jumta dzegām reizēm var ieraudzīt ārkārtīgi bailīgos parazītbaložus, kas nu jau ir kļuvuši par retumu, - es sazvērnieciskā tonī čukstēju un virzīju tālskati virzienā, par kuru mēs jau iepriekš bijām vienojušies. Tomass nudien bija īsts dārgums! Tur nu viņš sapņaini stāvēja pie torņa loga, pelnu blondā parūkā un ar ilgu pilnām, karaliski zilām acīm vērās tālumā. īsta lēdija Diāna, kura gaida savu glābēju bruņinieku - bez burveida ausīm.

- Oli look\ - ieķērcās viena no naftas miljonāru kundzēm.

- Howdie\ - izspruka arī konservu gaļas baronam.

Tagad viņi ar saviem tālskatiem pārmeklēja pils fasādi

un ieraudzīja vēl kaut ko.

Aiz bibliotēkas loga gluži kā sastingusi, domās iegrimusi, stāvēja Fērgija. Un tāda sastingusi viņa patiesībā ari bija - proti, no vaska. Tālskatu objektīvi burtiski pielipa Fērgijai, taču tā kā viņa joprojām palika nekustīga, tie atkal pārmetās pie kustīgās Diānas. Tomass patlaban knibinājās gar blūzes pogām. Tas jau man šķita pārspīlēti.

- Man liekas, ka būtu labāk, ja mēs tagad, ē, atkāptos. Es nebiju rēķinājusies, ka mēs uziesim, ē, tik retu putnu, -es, konspiratīvi piemiegdama aci, čukstēju un naski devos lejup no uzkalna. Mans naturālistu pulciņš negribīgi sekoja, plastisko operāciju ķirurgs vel pēdējo reizi noknikšķi-nāja savas “Kodak” fotokameras slēdzi. Neko vairāk kā vien pelnu pelēku punktu viņam droši vien neizdosies saskatīt. Attālums bija pārāk liels. Bet šo fotogrāfiju ar punktu viņš noteikti pakārs virs operāciju galda blakus diplomiem par veiksmīgām degunu, ausu un krūšu operācijām un stāstīs maksātspējīgām augstākās sabiedrības dāmām, kurām ir līki deguni un nepiepildītas ilgas, par savu ārkārtējo ceļojumu uz Daunsvortiju.'Jauni klienti mums bija nodrošināti. Domās es jau aplēsu summas, kuras mums vēl šogad izdosies nopelnīt, un jutos tik laimīga, ka dziļā sirsnībā sasveicinājos ar visām trim Boldvinu māsām, kuras slēgtām kurpēm kājās soļoja mums pretī, un pat mis Hūtonei, kura sekoja viņām, es uzsaucu: - Good morning, nice to see you!

Vai tad pasaule nebija brīnišķīga?

Lai dzīvo monarhija, God snve the Queen! Sarunu temats nākamajām un pēdējām dienām bija nodrošināts.

-Jūs tikai iedomājieties, lēdija Diāna! .

- Jūs zināt, ka Helpertoni pagājušā gada novembrī samaksāja tūkstoš dolārus tikai par to vien, lai varētu stāvēt telpā, kur Diāna gāja pa sarkano paklāju, kad Bils Klin-tons rīkoja tās labdarības pusdienas.

- Viņa paskatījās uz mani, es to skaidri zinu, tas bija vienkārši neticami un tik dabiski!

Es biju devusi tūristu grupai nepārprotamus mājienus par to, ka, atrodoties Daunsvortijā, viņi nedrīkst nevienu no redzētajām personām saukt vārdā. - Tagad jūs zināt noslēpumu, kuru mēs ar lordu Felertonu sargājam vēl vairāk nekā gvardi karaliskos dārgumus Tauerā. Jūs kā sabiedrībā pazīstamas personas noteikti protat novērtēt tos mirkļus, kurus iespējams izbaudīt netraucētā mierā. Tātad, lūdzu neminēt nevienu vārdu! Nevienam pašam, arī kalpotājiem nē. Jautājiet vienīgi man un lēdijai Felerto-nei. Lords būtu ļoti sašutis, ja uzzinātu, ko jūs esat redzējuši.

Tā tas tiešām arī būtu!

- Lūdzu nesaukt nevienu vārdā!

Sabiedrībā pazīstamās personības paklausīgi māja ar galvu. Protams, ēdot lenču, viņi brīžiem tomēr uzvedās nesavaldīgi. -Viņa, un šeit, - piemēram, nopūtās konservu gaļas baronese un domās iegrimusi kodīja savu salveti tā, ka misis Bondrei tā vien gribējās iešaut viņai pļauku.

Skaistumoperāciju ķirurga sieva dedzīgi apvaicājās Per-sivālam, vai tad Balmorala atrodoties tepat netālu, taču Persivāls samulsis to noliedza. Viņam par lielu izbrīnu vecie naftas karaļi manā vārdā dedzīgi lūdza atļauju turpināt pārgājienus un pētīt putnu dzīvi un kategoriski noraidīja Arnija priekšlikumu nākamajā rītā doties medībās. - Were in love with your rare birds, forget the ducks, - viņi uzsvēra, un es veltīju Arnijam daudznozīmīgu smīnu. Vēlāk es viņam atklāju, ka mēs esam redzējuši lēdiju Diānu. Arnijs bija sajūsmā.

Pusdienlaikā dāmas ļāvās, lai Viljams Edvards aizved viņas uz pilsētu izpirkt mistera Vinšova krāsaino foto un diapozitīvu filmiņu krājumus, viņu laulātie draugi dega nepacietībā ieraudzīt kamīnslaucītāju Nellu, un mēs kopā ar Bazilu un lēdiju Felertoni apspriedāmies par to, kā vēl vairāk celt akcijas panākumam “Mēs un karaliskā ģimene”. Bazils ierosināja nospēlēt skūpstīšanās ainu ar lēdiju Diānu. Tā nebija slikta doma, tomēr es piekodināju turēties pietiekamā attālumā no fotokamerām.

- Neraizējies, - viņš teica, - kamerām diemžēl, diemžēl būs netīšām izkritušas baterijas.

Lēdija Felertone ierosināja sarīkot bibliotēkā en pussimt tikšanos ar pašu karalieni, kādu izbijušo Tomasa kolēģi, un pēc tam amerikāņu acu priekšā no viņas atvadīties.

- Pārāk bīstami, — es brīdināju, - tad mēs noteikti nevarēsim atturēt amerikāņus no viņu iedzimtās uzbāzības izpausmēm un no lūgumiem pēc autogrāfa.

Lēdija Felertone izskatījās nedaudz vīlusies un ierosināja tādā gadījumā sarīkot šo tikšanos naktī un sveču gaismā.

- Kā tad tu to pēc tam izskaidrosi, un kā mēs novilinā-sim amerikāņus lejā? - es, galvu grozīdama, prasīju.

Lēdija Felertone paraustīja plecus. — Atstāj to manā ziņā, Madlēn. Es esmu cieši apņēmusies uzņemt pie sevis karalieni. Gluži kā savu senu draudzeni.

Es uzmetu viņai brīdinošu skatienu, taču sapratu, ka mans brīdinājums netiks ņemts vērā.

Vēl tajā pašā vakarā, mazu brītiņu pēc tam, kad mūsu viesi jau bija savās gultās, Arnijs man pastāstīja, ka mēs esam trāpījuši desmitniekā un vecie naftas karaļi jau pasūtījuši sev istabas vasarai - vieniem pašiem, bez sievām.

- To teātri ar lēdiju Diānu mums noteikti vajag iekļaut savā reklāmā, - viņš teica. - Es tev šajā jautājumā neticēju, bet tu patiešām esi fantastiska, Katij. Fantastiska!

Arnija sajūsmai pēdējā laikā bija strikti veikalnieciska daba, un tas mani ļoti nomierināja. Lai kā arī nebūtu, šo teātri ar karaļnama pārstāvjiem viņš uztvēra nopietni. Taču man izdevās viņu veiksmīgi atrunāt no plāna par reklāmas pasākumiem.

- Ja tas nāks ausīs britu presei, - es viņu brīdināju, - mēs varēsim Daunsvortiju norakstīt. Tajā pašā acumirklī, kad te parādīsies masu mediju banda, Diāna nekavējoties būs prom.

To nu es varēju apzvērēt. Un mēs taču galu galā nevēlējāmies, lai mūs pieķertu.

Arnijs smagu sirdi attiecās no sava plāna un lika cerības uz mutvārdu propagandu. - Laimīgā kārtā mēs, amerikāņi, piederam pie runātīgākajiem ļaudīm, - viņš nopūtās, un es arī nopūtos un pamāju.

Nākamā diena amerikāņiem bija pati neaizmirstamākā visa ceļojuma laikā, taču tā atnesa arī vislielāko vilšanos. Visneaizmirstamākā tāpēc, ka viņiem torņa istabā izdevās ieraudzīt Diānu kaislīgos mūsu sulaiņa apskāvienos, un visbēdīgākā tāpēc, ka nedarbojās neviena cita fotokamera, izņemot gaļas konservu barona jauno vienreizējās lietošanas kameru.

Mūsu viesu vilšanās bija tik liela, ka es biju spiesta lūgt Nellu veikt vienu ārpuskārtas kamīnu tīrīšanas kūri, un dāmām es uzdāvināju pa sudraba (neīsta) karotītei ar Daunsvortijas ģerboni (īstu).

Man izdevās pierunāt misis Gudbredu un monsinjoru pusdienām atkausēt pāris duču steku, ko Arnijs bija atvedis, un sarūpēt dažas pudeles kečupa. - Mon Dicu, - Si-mons atkal un atkal nopūtās, - mon Dieu, - līdz es beidzot visai pieklājīgi norādīju, ka ari gliemeži un vardes daudziem cilvēkiem nebūt nav tas gardākais kumosiņš.

• Izskatījās, kā viesu sliktā oma sagādā raizes arī lēdijai Felertonei. Es vēl joprojām meklēju rokā Nellu, lai pierunātu veikt vienu ārpuskārtas kamīntīrīšanas kūri, kad pēkšņi uzskrēju virsū vecajai dāmai un Bazilam, kuri senču portretu galerijā noturēja slepenu konferenci. - Tikai ne karalieni, - es, garām ejot, brīdināju, un biju pilnīgi pārliecināta, ka mans brīdinājums netiks ņemts vērā. Nella likās kā zemē iegrimusi. Kur gan mana jaukā istabmeita varēja būt paslēpusies? Viņa noteikti būtu ar mieru vēlreiz ķerties pie kamīnu tīrīšanas. Šī loma viņai sagādāja acīm redzamu prieku, un bez tam - vismaz tā viņa man pačukstēja - īpašais krūšturis jau gandrīz bija palicis par šauru priekš tiem daudzajiem dolāriem, ko gaļas konservu barons un plastisko operāciju ķirurgs vēlējās tur aizbāzt.

- Man liekas, ka nākamo krūšturi es pirkšu vienu izmēru lielāku, — viņa, aci piemiedzot, man atzinās.

Te nu es biju ar viņu vienisprātis un cerēju, ka kādā no nākamajām tūristu grupām gadīsies arī viens vai otrs miljonārs, kas būs šķīries vai arī neprecējies un derēs Nellai.

Taču jau pēc dažām minūtēm es konstatēju, ka mana jaukā, viltīgā draudzene visiem šīs pasaules miljonāriem ir jau zudusi, jo viņa mīlēja visburvīgāko šīs zemes vīrieti — MANU VĪRU.

trīsdesmit septītā nodala

Nellu es sastapu kāpnēs, kas veda uz otro stāvu, kur mitinājās mūsu lieliskie kalpotāji, Arnijs, bērni un arī mans vīrs Persivāls. Viņa nāca pretī sakarsusi, ar viegli nošķiebtu aubīti galvā un sapņainu smaidu sejā. Smaidu, kuru es tik labi pati pazinu un kurš manu seju pēdējo reizi droši vien rotāja pēc pirmās un vienīgās mīlas nakts ar Pērsi vālu.

- Tu izskaties tā, - es uzjautrinājos, - it kā būtu tikko izkāpusi no gultas.

- Uzminēji, - viņa svētlaimīgi noteica un sakārtoja savu sašķiebto priekšautiņu. Es jau grasījos jautri apvaicāties, kurš tad īsti ir šis brunču mednieks, kad Ncllai aiz muguras visā cienībā parādījās lords Persivāls. Vai man tikai izlikās, vai patiešām viņa baltajā laboratorijas uzsvārcī bija jaušamas burzījuma pēdas? Viņā mati izskatījās mazliet sajaukti, skatiens sapņains.

Ieraudzījis mani, viņš uz mirkli satrūkās, tad atsperīgiem soļiem pagāja man garām un vēsi nomurmināja:

- Mēs tiksimies pusdienās.

Tad viņš pagriezās vēlreiz un šoreiz pievērsās Ncllai.

- O, es pavisam aizmirsu jums pateikties! Es jau jūtos daudz labāk.

Es gluži apstulbusi noskatījos viņam pakaļ, palūdzu Nellu, lai iztīra kamīnus, un tad kā ievainots zvērs ievil-kos savā guļamistabā.

- Es esmu aizgājusi par tālu. Es esmu aizgājusi par tālu, - es atkal un atkal vaimanāju un iespēru kumodei. Ņemot vērā visus manus šķietamos mīļākos, kuri bija salasījušies Daunsvortijā, nebija nekāds brīnums, ka lords plosījās pa citām gultām. Galu galā viņš jau nebija nekāds mūks. Un Nella bija skaista kā grēks. Hanss Ingo būtu jau daudz agrāk ķēries viņai klāt. Un nu to bija izdarījis Persi-vāls! Kāpēc es, aita, neiedomājos agrāk? Ak, Persivāl!

Jau domas par viņa vārdu vien izraisīja manī jaunas, aizvien spēcīgākas elsas, un es nejutos spējīga šajā brīdī viesu priekšā tēlot viņa sievu, tāpēc es pārvilku segu pāri galvai un negāju uz tēju. Kāda gan man bija daļa gar lorda laimi! Vecais siržu lauzējs, neuzticīgais velns, brīnišķīgais vīrietis, grēcīgais eņģelis, draņķis!

Pulksten septiņos vakarā lēdija Felertone kopā ar misis Bondri iztrenca mani no gultas, lai gan man sūrstēja kakls un dziļi krūtīs kaut kas sasodīti sāpēja. - Droši vien, ka stāvoklī vai arī drīz būs stāvokli, - veca dāma, ieraudzījusi manu pietūkušo seju, konstatēja ar dzēlīgu apmierinājumu balsī. - Tieši tāpat viņai bija arī ar Bonkiju. Šajā ziņā Madlēna ir ļoti jūtīga, - viņa paziņoja sajūsminātajai misis Bondrei.

- Jā, - indiešu matriarhe pamāja, - atsevišķas guļamistabas reizēm mēdz darīt brīnumus. Laulāto kaisle pieaug līdz neprātam. Es ar abām rokām esmu par atsevišķām guļamistabām un par pamatīgu traci pirms likšanās gultā.

Mēs ar Persivālu savas gulēšanas paražas, kas bija visai neraksturīgas jaunam, tikko atkal kopā sagājušam pārim, aizbildinājām ar to, ka viņam naktīs jāveic pētniecības darbi, bet man nepieciešams miers.

Lēdija norāva man nost segu un pavēlēja celties augšā. - Tējas dzeršanu pēcpusdienā es bagātināju ar anekdotēm par manu mīļo, viņsaulē aizgājušo draugu Vinstonu Cērei--lu un par dārgā Tedija Rūzvelta pēdējām dienām, tagad pusdienas paliek tavā ziņā. Dod kādus pāris mājienus par gaidāmo augsto viešņu. Es pa to laiku pienācīgi sagatavošos.

Tātad mani brīdinājumi patiešām bija laisti gar ausīm. Misis Bondre, kaut ko pie sevis dūkdama, nolika man priekšā mazo melno vakarkleitu.

- Priekš tiem vecajiem izrakteņiem, - viņa enerģiski sacīja, - lai tiem ir kur acis pamielot.

Man šī kleita atgādināja vienīgi Persivālu un pirmo Ziemassvētku dienu, un es atkal sāku pinkšķēt. Cik daudz šķidruma var slēpties vienā cilvēkā?

Alberts Lielais taču bija teicis, ka sievietes sastāv vismaz no deviņdesmit procentiem ūdens un muļķības. Izskatās, ka vecajam sieviešu nīdējam būs bijusi taisnība.

Lēdija Felertone tikai norūca: - Noteikti stāvoklī.

- Es dzeru tabletes, - es protestēju.

Misis Bondre ar viszinošu sejas izteiksmi nesatricināmi piebilda: - Daba ir gudrāka.

Es padevos, tomēr abu kareivīgi noskaņoto sieviešu klātbūtne pamodināja cīņas sparu arī manī. Nē, tik ātri es tomēr nemetīšu plinti krūmos. Pērsi vāls’ tomēr bija tā vērts, lai cīnītos par viņu. Šovakar viņš dabūs just! Nost ar tvīdu un kostīmiem, lai dzīvo kaujas tērps!

Lēdija Felertone veiksmīgi apstrādāja manas aiztūku-šās acis ar plūškoka želeju, es žigli ielēcu vanna, ieslīdēju melnajā šifona kleitā un noklāju seju ar pilnīgu grima komplektu, neaizmirsdama arī par liekajām skropstām.

Pašās beigās es vēl saspraudu uz augšu savas matu cirtas. Apmierināta paskatījos spogulī. Es līdz pat zobiem biju bruņojusies ar vienu vienīgu sievišķību. Lai jau mūsu viesi mierīgi uzskata mani par bezkaunīgu radījumu! Kāda gan nozīme ir naudai un darījumiem, ja es zaudēju pašu labāko, kas man jelkad ir bijis - Pcrsivālu!

Vecie naftas karaļi, mani ieraudzījuši, sāka tā trīcēt, ka izlaistīja savus ļoti sausos martini - tīru šņabi ar vienu malku vermuta. Tik seksīgu mājas saimnieci viņiem vēl nebija nācies redzēt. Ķirurga sieva nopētīja manas formas ar lietpratējas skatienu. Viņas acīs es manīju tīru skaudību. Jā, mana mīļā, tas viss ir īsts, pat bez īpaša krūštura, es nodomāju, un šajā mirklī man atkal nācās cīnīties pret pēdējām asarām, kas kāpa acīs. Mis Hūtone, kura allaž visur ir klāt un no kuras nav iespējams izvairīties, uzmeta man nepatikas pilnu skatienu. Arnijs, kurš stāvēja pie kamīna, apsveica mani ar atzinīgu smaidu.

Es atsmaidīju pretī, turklāt vēl kā es smaidīju. Tad es it kā starp citu apvaicājos par Frederika pašsajūtu.

- Viņš ir aizbraucis, - mis Hūtone paziņoja tik nikni, ka man vismaz par viņas pašsajūtu viss bija skaidrs. Viņa vēl ārkārtīgi aizvainoti piebilda:

- Viņš man sacīja, ka jūs esat viņu pamudinājusi uz ārprātīgu rīcību.

- Howdie, milēdij, nāciet taču mierīgi šurp, mums te vēl ir pietiekami daudz vietas uz šī, ē, šī te, - mūs pārtrauca gaļas konservu barons, un “šis te” bija pavisam īsts Re-Ccimiere no Napoleona 111 laikiem. Taču nebija nekādas jēgas viņiem to paskaidrot. - Nē, madam, lai velns mani parauj, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņiem bija tikai viens Napoleons. Bet ar tik skaistu lēdiju, ē, īsts džentlmenis par vēsturi un politiku nelabprāt strīdas. Šādā gadījumā labāk baudīt to, kas paveras skatienam, ha, ha!

Viņa laidene paskatījās nosodošām acīm.

Persivāls uz kokteiļu dzeršanu bibliotēkā kā parasti ieradās ar nokavēšanos. Izskatījās, ka pēc pamatīgiem šķidrumu jaukšanas darbiem, ar ko viņš bija nodarbojies savā šķūnī, tagad viņš pēc jauktiem dzērieniem diez ko vis vairs neilgojās.

Un pēc savas mīļotās sievas acīmredzot arī nē. Viņš gan izskatījās izbrīnīts par manu izskatu un stūrēja man tieši klāt tikai tāpēc, lai stingri sagrābtu aiz rokas un uzrautu kājās. - Darling, - viņš šņāca, -* es domāju, ka mums jāpasaka Bonkijam ar labunakti.

Kā tad tā? To taču mēs nekad neesam darījuši, vismaz abi kopā ne. Brīdī, kad bibliotēkā parādījās lēdija Felerto-ne, ģērbusies satriecoši skaistā mežģīņu tērpā, Persivāls piespieda mani no turienes aiziet. Viņa daudznozīmīgi piemiedza man ar aci. Persivāls rāva mani aiz rokas garām smīnošajam sulainim Bazilam, kurš vēl pilnai laimei atzinīgi nosvilpās, un iestūma mani istabā, kas atradās iepretī bibliotēkai.

- Bonkijs gan guļ divus stāvus augstāk, - es iedzēlu savam vīram.

Tas izlikās neko nedzirdam. - Kā tu uzdrošinies parādīties viesu priekšā šajā... šajā naktskreklā? Man tiešām ir jā brīnās!

Es pārāvu uz augšu noslīdējušo plecu lencīti un dusmīgi palūkojos viņā.

- Šis naktskrekls ir Versačes vakarkleita, un tā man bija mugurā arī Ziemassvētkos, ja tu to nepamanīji.

Stulbenis!

- Es gan neatceros, ē, ka, ē, Ziemassvētku vakarā būtu redzējis kādam tik atkailinātas krūtis, ja neskaita tītaru.

Ha, ha, tas bija triumfs, jo šoreiz es nebiju uzvilkusi mugurā necaurspīdīgo apakškleitu!

-Tu... tu acīmredzot esi pietiekami nekaunīga, lai mūsu viesu acu priekšā ar to tavu tā saukto brāli sāktu...

“Meņģēties” - šis vārds pat viņam laikam tomēr likās pārspīlēts. t

- Es nezināju, ka tev gar to ir kāda daļa, lord. Galu galā mēs neesam precējušies.

- Tomēr, pārējo acīs esam gan. Man nav ne mazākās vēlēšanās sagraut savu reputāciju pavisam, it sevišķi pēc tam, kad es neuzticīgajai Madlēnai esmu devis vēl vienu iespēju.

Ak, cik krietni, cik pareizi, cik godīgi! - Jāsmejas! - es izgrūdu. - Tu appreci tādu slampu kā Madlēnu, paved ne tikai mani, bet arī...

Tagad Persivāls sagrāba mani aiz abām rokām. - Pavedu tevi? - viņš gandrīz vai nespēja parunāt. - Es sievietes nemēdzu pavest.

Diemžēl, diemžēl, es pie sevis nopūtos un sacīju:

- Protams, ka tu mani pavedi, vismaz tad, kad mēs gulējām tavā gultā.

- Pēc tam, kad tu kaila gulēji manā vannā. Tu domā, ka es esmu no granīta?

Nē, no slapjas Jorkšīras kūdras. Man šī scēna nezin kāpēc sāka iepatikties, tai piemita šis viegli kodīgais greizsirdības aromāts, mana kuņģa sieniņas dega, un manā galvā šalca un dūca.

- Vai tad man katru reizi jābūt pilnīgi kailai, lai tu man kaut pirkstiņu piedurtu? - es iemetu viņam sejā un izriezu krūtis, lai sniegtu viņam vilinošu iespēju tām uzmest tām acis.

- Šis diez vai ir īstais brīdis, lai pierādītu pretējo. Ej un apģērbies, pirms tu vēl neesi pavedusi pārējos viesus vai

ari viņi nav paveduši tevi! Pēc izpeldēšanās ledusaukstajā ūdenī tev patiešām vajadzētu būt piesardzīgākai. Bez tam Bazils un Nella jau tā ir parūpējušies par pietiekami erotisku gaisotni. Nav nekādas vajadzības, lai mana sieva to vēl pastiprinātu. Daunsvortija nav nekāds bordelis, saprati?

Kāds svētulīgs moralizētājs! - Tas gan vairāk attiecas uz tevi, jūsu lordība. Es tikai gribu zināt, cik ilgi Nella jau tīra tavu kamīnu?

Persivāls apstulbis paskatījās manī. Kāds slikts aktieris, tēlo nezinīti! Pieķēru, pieķēru tevi, es nodomāju, tomēr mans triumfs bija visai rūgts. Lords joprojām izskatījās tik apstulbis, ka tagad, pašam neapzinoties - un tādēļ vēl jo spēcīgāk -deva man vēl vienu triecienu.

-Tas ir tik raksturīgi, tik raksturīgi Madlēnai! Par ko tu mani patiesībā uzskati? Tu un tava netīrā fantāzija! Kāds tur brīnums, ja jau ir tik daudz draugu!

Viņš pagriezās, atvēra durvis un aizcirta tās no ārpuses tā, ka hallē gandrīz no sienas nogāzās pāris senču portretu.

Madlēna!

- Mani sauc Katija, un man nav nekādas netīras fantāzijas, tu... tu, angļu Zilbārdi! Un ja es gribu, tad varu dabūt sev veselu duci labi noaugušu kamīna tīrītāju! — es nosaucu pakaļ durvīm. Es lūdzoši raudzījos uz to pusi. Lūdzu, lūdzu, mīļais Dievs, liec, lai Zilbārdis nāk atpakaļ! Manas lūgšanas tika uzklausītas. Tieši tā, kā es biju to pelnījusi. Uz sliekšņa stāvēja mis Hūtone, mana personiskā nelaimes vēstnese. Okuy, es nodomāju, jo uzskatīju sevi par pietiekami labi apbruņotu, bet mis Hūtonei komplektā ar kostīmjaku un bikšu svārkiem bija vienīgi skābs smai-diņš. Manai laimei patlaban pietrūka vienīgi mis Hūtones!

trīsdesmit astota nodala

Mis Hūtone metās vārdu kaujā tūlīt un nekavējoties, turklāt ar pilnu jaudu. - Tātad jūs patiešām esat Katija un nevis Madlēna. Kas to būtu domājis, ka jūs jau mūsu pirmajā tikšanās reizē esat teikusi patiesību? - Viņa lidojošiem soļiem šķērsoja istabu un likās izbaudām klusumu, manu klusēšanu. - Jāatzīst, ka, ņemot vērā visus tos melus, ko mums pēc tam nācās nojums dzirdēt, es patiešām uz īsu laiciņu biju apmulsusi. Es nekādi nespēju nojaust, ka jūs varētu būt ari godīga. Jūs taču piekritīsit, ka reizēm spējat citus nedaudz apmulsināt, vai ne?

Viņas jautājums mijās ar fūrijas smaidu sejā. Es tēloju sfinksu un klusēju.

- Bet, mana mīļā, kāpēc jūs esat tik klusa? Es esmu pieradusi sagaidīt no jums pavisam ko citu. Vai strīds ar lordu Felertonu jums laupījis valodu?

Tātad viņai bija ne tikai jūtīga dvēsele, bet arī jutīga dzirde. - Man tā rādās, ka jūs savam viltus dzīvesbiedram pa šo laiku jau arī esat līdz kaklam. Jūsu nenoliedzamā līdzība ar viņa mīļoto Madlēnu laikam gan zaudējusi savu pievilcību?

Jāatzīst, ka man tiešām bija sāpīgi to dzirdēt.

Es ar pūlēm sakopoju spēkus prettriecienam. - Es domāju, ka man piemīt arī vēl citi valdzinājumi, ne tikai līdzība ar Madlēnu. Galu galā ne jau visi mani draugi, pirms iemīlējās manī, bija precēti ar Madlēnu. Es gan nemēdzu iemīlēties citu sieviešu pamestajos draugos, kā to dara daža laba cita dāma. Tas man nemaz nešķiet romantiski.

Mis Hūtones mutes kaktiņi noraustījās. Precīzs trāpījums! Bazils un Arnijs jau uzreiz bija pasūtījuši viņu vienu māju tālāk. Un nu arī Frederiks bija aizlaidies lapās. Mans Dievs, viņai patiešām bija pietiekami daudz iemeslu, lai ienīstu mani! Bet, no otras puses - vai tad viņa pati nebija vainīga savā nelaimē? Viņa kārās kaklā ikvienam puslīdz pievilcīgam vīrietim, kurš tik parādījās tuvumā.

Godīgi sakot, mani tracina tās sievietes, kuras ar savu fantāziju vien jau iepiņķerējas attiecībās, par kurām attiecīgie vīrieši nemaz vēl nenojauš. Diemžēl man pašai arī reizēm piemita nosliece uz šādu trakumu.

- Var jau būt, ka jūs ar savu izskatu, lētajiem trikiem un sliktajām manierēm pievelkat veselu baru vīriešu, -man ausīs iegriezās mis Hūtones naidīgā balss, - taču liekas, ka viņus noturēt pie sevis jūs gan nespējat. Ja jūs to gadījumā neesat pamanījusi, tad ziniet, ka lords lielu uzsvaru liek uz labu uzvedību, iekšējo skaistumu un galvenokārt uz uzticību.

Uzticība, ha, es nodomāju un atcerējos Nellu.

Mana pretiniece ar pirkstu galiem braukāja pa gleznas ietvaru un sāka pie sevis dungot, taču tik slikti, ka man griezās ausīs. Mis Hūtone bija absolūti nejūtīga jautājumos, kas attiecās uz toņkārtu un tās robežām. Viņa nepārtraukti leca tām pāri un dūca diezgan šķību versiju no “La donna e mobile”, viņa nodungoja visas rindiņas un atkal sāka no sākuma. Es ļoti labi zināju šīs bravūrīgās Rigoleto dziesmiņas tulkojumu vācu valodā - “O, cik mānīgas gan ir meiteņu sirsniņas!” Tas noteikti bija domāts pietiekami dzēlīgi un turklāt mērķēts man. Tam nu vajadzēja darīt galu! Es arī sāku dungot.

Tas gan bija cits klasiķis, “Fuct. Force” smagā roka klasiķis, kas, jāatzīst, melodiski bija mazāk pretenciozs,

toties teksta ziņā nesalīdzināmi divdomīgāks. Runa bija par dziesmu “Who the f... loves boring bitches”. Un tā kā es pieļāvu iespēju, ka mis Hūtone nezina tās vārdus, beigās es drošības labad nodziedāju to skaļi - mis Hūtonei aizrāvās elpa, un es paliku bez balss.

- Kojās no manis vēlaties? - es beidzot aizelsusies noprasīju.

- Pazūdiet no šejienes, jūs traucējat! - aita sāka tēlot vilku. Viņa ar abām rokām atspiedās pret ēdamgaldu un ar skatienu ieurbās manī gluži kā tāds galvasnaudas izspiedējs.

Tagad arī es atbalstījos ar rokām pret galdu un izvirzīju uz priekšu savu dekoltē.

- Kāpēc man tas būtu jādara? Man šeit patīk. Man patīk lielākā daļa šejienes cilvēku, un lielākajai daļai cilvēku patīku es. Tāda, kāda es esmu.

-Jūs maldāties. Viņiem patīk Madlēna, nevis ši mazā, vulgārā krāpniece, kas silda gultu vīrietim, kurš uz īsu laiciņu zaudējis galvu. Bet situācija var mainīties, ļoooti mainīties!

- Ja kāds to mainīs, tad vienīgi pats lords, taču viņam jūs diez vai gribēsiet likt kāju priekšā. Redziet, man ir tāda neatvairāma sajūta, ka jūs protat novērtēt viņa viesmīlību.

Sentimentālā glūnīgām acīm nopētīja mani. Es patiešām biju diezgan pārliecināta, ka viņa nelabprāt būtu ar mieru atteikties no Daunsvortijas apmeklējumiem. Tādēļ es atkal drosmīgi metos vārdu kaujā - nepiespiestā tērzēšanā īsti angliskā sarunu stilā. - It sevišķi tik ilgi, kamēr Daunsvortijā nakšņos tāds daudzums vīriešu dzimtes viesu. Kas to lai zina, varbūt viņu vidū gadīsies arī viens vai otrs dzejnieks.

Jāatzīst, ka tas bija nepārprotams piekukuļošanas mēģinājums.

- Jūs esat diezgan pārliecināta, ka lordam pret jums ir radušās nesatricināmas simpātijas, vai ne?

Nesatricināmas simpātijas! Mis Hūtone tiešām lasīja pārāk daudz putekļiem klātas poēzijas un pārāk maz modernās prozas.

- Jā, nesatricināmas simpātijas, - es teicu. - To vajag kaut reizi mūžā piedzīvot, lai tad vismaz zinātu, kas tas ir.

Mis Hūtone atkal izskatījās ārkārtīgi bāla un aizskarta, bīstami aizskarta.

- Man tiešām nav ienācis prātā uzmākties lordam, - viņa meloja, jeb vai viņa patiešām domāja, ka tas bija kaut kas cits, nevis uzmākšanās? Viņa bezrūpīgi un bez jebkādas šaubīšanās turpināja: - Jūsu pašas meli apmetīs jums cilpu ap kaklu, mana mīļā. Man šķiet, ka jūs ar saviem or-nitoloģiskajiem klejojumiem esat mērķējusi pārāk augstu. Jums tā neliekas? Es domāju, ka lords ir lielisks ornitologs, taču tie putniņi, kurus jūs esat iztramdījusi, ārkārtīgi izbrīnītu jūsu vīru.

Izsacīdama šo teikumu, viņa patiešām norāva mani no debesīm lejā uz zemes gluži kā tādu aizšautu mežapīli. Man sāka reibt galva, es biju spiesta ieķerties galda malā, istabā pēkšņi kļuva šausmīgi auksts. Nē, tagad es nedrīkstēju nogāzties zemē. Es izmisīgi pūlējos noturēties kājās, taču, pirms es paspēju sakopot spēkus jaunam uzbrukumam, istabā ienāca Bazils un aicināja dāmas pusdienās.

- Ak, ak, - viņš klīrīgi sacīja un pavadīja mūs laukā no istabas, turklāt instinktīvi iespraucās pa vidu abām ķildīgajām vistām, - kā kundzes ir aizpļāpājušās. Es nojaušu, ka runa bija par vīriešiem?

Es uzmetu viņam brīdinošu skatienu. - O, nu tad bez šaubām par modi. Ak jā, šī mode, kāda neizsmeļama sarunu joma, jo nekas jau neiziet tik ātri no modes kā pati mode, un nekas neatdziest tik ātri kā mūsu vecais, labais angļu rostbifs. Es ceru, mis Hūtone, ka jūs atkal esat noskaņojusies uz gaļas kārībām? Ilgstoša dārzeņu lietošana padara cilvēku bālu.

Reti kad Bazila tērgāšana bija sagādājusi man tik maz prieka kā šajā mirklī. Mazu gabaliņu pirms ēdamzāles durvīm es viņu uz brīdi aizturēju, bet mis Hūtone karalienes cienīgā gaitā iesoļoja iekšā.

- Bazil, - es šņācu, - lēdija Diāna nekavējoties ir jāaizvāc! Nekavējoties!

- Bet mana mīļā! Tas būtu neprāts! Rīt mums būs kabatā astoņdesmit tūkstoši mārciņu, un pēc dažām nedēļām būs klāt nākamie viesi un ienesīs vēl tikpat daudz naudas. Mēs taču neliksim viņiem vilties.

Es mēģināju protestēt, taču Bazils iestūma mani ēdamzālē. Šajā brīdī man atlika tikai viena izeja - cik ātri vien iespējams dabūt lordu savā pusē. Beidzot man bija jāatmodina viņā tās nesatricināmās simpātijas, kas padara cilvēku aklu pret sava pielūgsmes objekta kļūdām un kurlu pret apvainojumiem, ko izsaka kārnas sievietes, zem kuru kostīmjakām slēpjas jūtīgas dvēseles. īsi sakot, man lords beidzot un pavisam jādabū savā gultā! Lai arī Nella šur vai tur!

Rītdien paliks vēl pietiekami daudz laika, lai Diāna varētu pazust, jo jebkādi turpmāki ornitoloģiskas dabas pārgājieni bija pilnīgi izslēgti. Sagatavojusies uz visu un cīnīdamās ar viegliem drebuļiem, es devos pie galda. Visas galvas atkal pagriezās uz manu pusi, un izskatījās, ka pat sers Frensiss, kurš karājās virs kamīna, nobāl, ieraudzīdams tik daudz acīm redzamu kārdinājumu. Vienīgi manam viltus laulātajam draugam kūpošie kartupeļi, kas atradās šķīvī turpat degungalā, likās apetītlīgāki par mani. Tā kā mana miesa viņu noskaņoja nevis kaut kam citam, bet gan tikai dusmām, es pūlējos - pieminot mis Hūtones vārdus — demonstrēt pieklājīgu uzvedību un savas iekšējās vērtības.

Es mēģināju raudzīties cik vien iespējams tiklām acīm un raidīju Persivālam mīlestības pilnus skatienus. Taču tie visi kā viens tika ignorēti. Mēģinājumos atklāt savu maigo, nevainīgo, uzticīgo dvēseli man ceļā diemžēl stājās manis pašas ārējie jaukumi un pārējie vīriešu kārtas viesi.

Vecie naftas karaļi un gaļas konservu barons nenolaida no manis ne acu. Kad Bazils staigāja ap galdu, turēdams rokā šķīvi ar tītara cepeti, un piedāvāja “krūts vai gurna gabalu”, viņi skaļā balsī pieprasīja: - Krūtis, bet dubultu porciju! Mūsu vecumā to nekad nevar būt par daudz.

Bezkaunība, kas tika izteikta šādā līmenī, pat man nesagādāja nekādu prieku, un es visu laiku, kamēr tika pasniegti pārējie ēdieni, pavadīju klusēdama - tik tikumīgi, cik vien iespējams.

Pērsi vāls sodīja mani ar pilnīgu nevērību un citām dāmām izteica koplimentus par viņu gaumīgajiem vakartērpiem.

Lēdija Felertone visu laiku bija čukstējusies ar naftas karaļu kundzēm, kuras šovakar pameta mūsu sabiedrību agrāk nekā citkārt. Es atviegloti uzelpoju, jo gandrīz vai biju rēķinājusies, ka karaliskā vizīte notiks jau vakariņu laikā. Kopā ar pārējiem viesiem mēs apmetāmies bibliotēkā, lai spēlētu kārtis.

Amerikāņi dedzīgi vēlējās iemācīties no manis “good old english garnēs” vistu un bridžu. Es ievadīju viņus vispārējos vācu skāta biedrības noteikumos - skāts bija vienīgā spēle, izņemot pokeru, ko es puslīdz labi pratu. Mūsu ārzemju viesi gan nedaudz pabrīnījās par to, cik ievērojami britu bridžs atšķiras no amerikāņu bridža un cik gan maz kāršu priekš tā vajag, taču, ilgi nedomādami, metās sist kārtis. Persivāls, galvu purinādams, noskatījās un turējās vismaz pāris metru attālumā no manis. Vai es tiešām viņa acīs biju tik nepievilcīga? Jeb vai viņš piederēja pie tās despotu kārtas, kas Eiropā vēl nebūt nebija izmirusi un kam raksturīga dubulta morāle - no savām sievām pieprasa uzticību un pieklājīgu uzvešanos, bet no visām citām gaida tieši pretējo?

Es nospiestā garastāvoklī knibinājos ap šokolādes cepumu ar piparmētru pildījumu un gandrīz vai biju gatava izsvītrot no savas dzīves tādu nodaļu kā “Vīrieši”. Es pēkšņi jutos ārkārtīgi nogurusi un grīļodamās apsēdos uz neliela krēsla.

Lords mani uzmanīgi nopētīja un beidzot, beidzot grasījās atrauties no kamīna un steigties pie manis. Oho, tātad sievišķīgs vājums patiešām modināja viņā bruņiniecisku-mu! Lūdzu, sievišķīgu vājumu viņš varēja dabūt, cik tik vien vēlas! Man jau nebija grūti izlikties mazliet savārgušai. Mana galva patiešām tā arī jutās.

Es tikpat melanholiski cik graciozi - vismaz es tā cerēju - ar aizvērtām acīm sāniski atlaidos pret krēsla rokturi. Bet diemžēl tur neatradās nekāds rokturis, un es - bez jebkādas graciozitātes - vienkārši ar skaļu blīkšķi nogāzos uz grīdas. Es satriekta atvēru acis un ieraudzīju sev priekšā Persivāla ironisko sejas izteiksmi.

- Par daudz Cabernet Suuvignon vīna, my deaf! - viņš jautāja.

Pirms es paguvu sākt protestēt un glābt savu iedragāto imidžu, parādījās Nella, lai pasniegtu viesiem tēju un kafiju.

Lords piesteidzās viņai palīgā paturēt smago paplāti. Aiz vilšanās manā kaklā kaut kas sāka dedzināt un skrāpēties. Nella nenoliedzami bija ārkārtīgi pievilcīga. Ari pārējie kungi, kuri jau bija pietiekami ilgi skatījušies uz maniem kailajiem pleciem - skaistums, Dievs zina, ir sasodīti pārejoša parādība -, uzmundrināja sevi, metot acis Nel-las krūšu spraudziņā. Lords dāvāja Nellai starojošu smaidu un, uzlūkodams viņu ar skatienu, kas raksturīgs vīrietim, kurš nesen kā iemīlējies - vismaz man tā šķita -, palūdza viņai tasi stipras kafijas.

Varbūt mis Hūtonei bija taisnība? Varbūt es pratu vīriešus vienīgi pievilināt, taču nepratu viņus noturēt? Vai arī visi vīrieši, kuros es iemīlos, vienkārši slimo ar nelabojamu neuzticību? Manā galvā joprojām šalca un dūca.

Pa to laiku vidū starp lordu un Nellu iespraucās Arnijs un norādīja ar galvu uz manu pusi. Viņš bija īsts draugs. Varbūt viņš bija atšifrējis manu izmisuma pilno rīcību un gribēja norādīt Persivālam uz viņa kā precēta vīra pienākumiem. Mēdz jau gadīties arī nesavtīgi vīrieši. Es jutos Arnijam dziļi pateicīga un mēģināju raidīt kautru smaidu uz Persivāla pusi. Es smaidīju tik ļoti, ka man no tā pavisam sareiba galva, krēsls sāka šūpoties un Persivāls arī. Viņš, turēdams rokā kafijas tasi, nāca uz manu pusi un šūpojās kā uz kuģa klāja astoņu baļļu stiprā vētrā. Dīvainā kārtā viņš neizšļakstīja ne lāsītes kafijas. - Ņem, dzer! -viņš nelaipnā tonī noteica. - Es atnesīšu tev šalli.

Un viņš jau bija prom.

Tagad es nožēloju, ka biju izvēlējusies šo vakarkleitu. Man sala, un es tik tikko spēju pie karstās tases sasildīt savas ledusaukstās rokas. Izskatījās, ka pat mis Hūtone bija pamanījusi manu neapskaužamo stāvokli - protams,viņa bija apmierināta - un iespiedās brīvajā vietā uz dīvāna blakus Arnijam, lai pieprasītu jaunus padomus veselības uzturēšanas jomā.

Arnijs gan nelikās par viņu ne zinis un tik ilgi lūdza Nellu papildināt viņa tējas tasi, kamēr tai jau lija pāri malām. Cik mīļi, ka viņš tā pūlējās novērst lorda uzmanību no Nellas. Viņa manevram bija droši panākumi. Nellas krūtis nepārtraukti šūpojās virs viņa tējas tasītes - un to mis Hūtone atkal ņēma man ļaunā.

Ja sievietes kādu ienīst, tad dara to nepārtraukti, turpretī vīriešiem pa to laiku ir arī kas cits darāms. Tā bija pēdējā doma, ko es šajā vakarā spēju sakopot.

Mana galva dega vienās ugunīs kā liesmas kamīnā, savukārt manas kājas joprojām šķita noenkurotas Ziemeļpolā, un mani zobi klabēja. Mana tasīte, ko es mēģināju noturēt kreisajā rokā, šķindēja līdzi vienā taktī. Istaba pēkšņi ietinās biezā miglā. Es jutos viegla kā spalviņa un itin kā lidinājos gaisā.

Varbūt tāpēc es pēkšņi uzskatīju Persivālu, kurš beidzot piesteidzās ar šalli rokās, par pelēko vārnu vai kraukli. Es labprāt būtu paglāstījusi viņa melnās spalvas. Vecie naftas karaļi tupēja un blenza kā divas izplūkātas maitu lijas. Mis Hūtone izskatījās kā kaija ar blondu poniju uz pieres. Var būt, ka ornitoloģija tomēr nemaz nebija tik slikts vaļasprieks, es nodomāju un, zobus klabinādama, pie sevis pasmīnēju, un pēkšņi krauklis atpleta savus spārnus un aplika tos maniem pleciem. Gluži kā tādu šalli.

- Mans Dievs, tev taču ir drudzis!

Tas bija runājošs krauklis. Man visriņķī atskanēja satraukta gāgināšana. Es, glābiņu meklēdama, iespiedu degunu viņa spalvās, es neko negribēju vairs ne dzirdēt, ne redzēt. Ne Arniju, šo uzpūtīgo pāvu, kurš dūdoja riņķī ap Nellu, šo kuplkrūtaino balodīti, ne Teksasas maitu lijas, kuras tupēja apkārt un šķita nospēlējam kārtīs manu dzīvību.

- Man ir tik auksti, - es, piespiedusies pie Persivāla krūtīm, čiepstēju kā putna bērns, kas izkritis no ligzdas. - Man ir tik auksti un reibst galva. Turi mani cieši klāt.

- Es turu tevi pavisam cieši! Es tevi noteikti turēšu cieši klāt! O, mīļā, es taču nezināju...

Tā$ bija pēdējais, ko es dzirdēju, pirms iekritu dziļāk viņa skavās un vēl dziļākā bezsamaņā. Tā bija pirmā bezsamaņa manā dzīvē, un tā bija vienkārši sensacionāla. Kuģis, maigi šūpodamies, nesa mani augšup manā gultā, es peldēju balta viļņa galā, kas smaržoja pēc lavandas un mazliet pēc rūgtas vaniļas. Es gulēju uz mīksta, mīksta vates kalna.

- Persivāl, - es atkal un atkal izdvesu un izbaudīju absolūti neprātīgu, tomēr brīnišķīgu drudža lēkmi, sapni, kurā es pārmaiņus atrados savā gultā un Rozamundes pilī. Sīkākā aprakstā es neizplūdīšu, jo drudža sapņi ir vēl neprātīgāki nekā parasti sapņi tāpat.

Es neiedziļināšos melnā kraukļa aprakstā, tāda kraukļa aprakstā, kurš lido no torņa dzegas un apsedz mani ar saviem spārniem. Es neiedziļināšos mīlas ainās, kas notiek ellē ar valdzinošiem velniem, kuriem ir prerafaelītu laika eņģeļu sejas un kuri ar maigiem, maigiem pirkstiem atbrīvo tevi no melna plīvura, skūpsta tavas krūtis, līdz tās sāk kvēlot kā ugunī, ar maigām rokām apskauj tavus gurnus, uzguļas tev virsū un ar pelēkām acīm hipnotizē tevi tik ilgi, līdz tās pilnīgi iegrimst tevī un tu vaicā, kas tad tai ellē ir tik sasodīti slikts.

Tas bija visfantastiskākais skurbums, ko es jelkad biju izjutusi. Piepildījās visas ilgas. Romeo beidzot ieguva savu Džuljetu, Skārleta savu Retu un Diāna savu princi. Visi lielie mīlas pāri, kādi jelkad ir bijuši pasaules vēsturē, bija absolūti laimīgi, pat es.

Gripa allaž iegrūž mani depresijā, turpretī plaušu karsonis, šķiet, atstāj erotisku un reliģisku iespaidu.

Bet tas tad arī bija vienīgais skaistais brīdis, ko es pieredzēju savas slimības laikā.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Veselas trīs dienas es, paldies Dievam, no savām ciešanām neko nejutu un asās sāpes krūtīs un ārsta apmeklējumus nogulēju tikpat dziļā nemaņā kā dažus Persivāla apciemojumus un pat karalienes ierašanos. (Nē, tie nebija nekādi drudža murgi, bet par to - vēlāk). Visupirmām kārtām mani interesēja Persivāla apciemojumi, kaut gan es tos nebiju pamanījusi. Tā nu gadās, ka esi nelaimīgi iemīlējusies un īstajā brīdī nāvīgi saslimsti - ideāli priekšnoteikumi, lai neizlēmīgu un neuzticīgu mīļāko atkal varētu uzvedināt uz pareizā ceļa -. un beigās neko no tā vairs nejūti.

Lai kā ari nebūtu, Nellas stāsti par lorda nakts dežūrām, ko viņa man klāstīja tajā rītā, kad es pamodos no bezsamaņas, bija neliels mierinājums. Es jau gandrīz biju gatava piedot viņai sakaru ar manu vīru, jo šķita, ka tas nedz viņai, nedz arī viņam neko daudz nenozīmēja.

- Viņš visu laiku sēdēja pie tavas gultas un pat gulēja pie tevis. Misis Gudbreda jau uztraucās, ka šis nenomirst badā. Viņš nevienu nelaida pie tevis, izņemot ārstu. Tā, it kā pats būtu vainojams tavā plaušu karsonī. Bet tā ar to strautu un plāno kleitiņu droši vien bija tava ideja, ko?

Gudrā Nella!

- Skaidrs, - es sacīju, - tādām meitenēm kā man ir jāraugās, kur palikt.

Nella, galvu purinādama, iespurdzās. - Nu, tu jau paliksi pie lorda, tas taču ir skaidrs kā diena. Es vēl nekad neesmu redzējusi tik ļoti iemīlējušos gaili.

- Kraukli, - es izlaboju, - ar brīnišķīgiem, melniem matiem.

Pēkšņi mani pārņēma dīvains maigums.

Nella paraustīja plecus. - Priekš manis par tumšu. Man vairāk patīk tādi blondi un spēcīgi.

Kā, lūdzu? Es uzmetu Nellai neticīgu skatienu. Vai es drīkstēju riskēt?

Es tomēr riskēju.

- Tad kāpēc tu ar Persivālu, es domāju, tu un lords, kāpēc tad jūs... Tu jau zini...

Es nosarku kā biete, un Nellas acis iepletās apaļas, apaļas.

- Es un lords?

Tagad bija mana kārta brīnīties.

- Vai tev atkal sākas drudzis?

Viņa norūpējusies uzlika man uz pieres savu mīļo, balto roku. Tā taču nevarēja būt patiesība, tas ir, patiesība taču nevarēja būt tik vienkārša? Es ar pūlēm uzslējos sēdus un lūkojos Nellai tieši sejā. - Bet pirms pāris dienām, tas ir, tad, kad es tevi satiku uz trepēm, tev bija tāds skatiens, un lords iznāca tūlīt aiz tevis un arī izskatījās tik samulsis, un tad vēl viņš tev pateicās.

Nella iesmējās. - Ak, Kungs! Tu gan esi muļķe! Es taču savai draudzenei neiešu nocelt vīru un turklāt vēl tādu no pasaules atsvešinājušos, vāju vīrieti. Nudien!

Viņa papurināja galvu. - Bet tajā pēcpusdienā kaut kas tomēr notika.

Tātad tomēr, jā gan, tagad sekos tas briesmīgais teikums, ka tas viss bijis tikai tāds sīkums, nekas nozīmīgs.

- Nē! - es ievaidējos.

- Ei, ei, tu domā ātrāk, nekā es spēju parunāt. Kaut kas bija gan, taču ne jau ar tavu sirdsmīļoto. To tu pagaidām paturi sev. Tas nebija Persivāls, es viņam tikai iedevu tableti pret galvassāpēm. Gultā es biju ar Arniju. Mans mīļais, blondais, jaukais Arnijs! Tajā pēcpusdienā es gandrīz izberzu caurumu grīdā, līdz beidzot viņš atzinās, kāpēc neuzdrošinās man tuvoties. Nabaga puisis! Tur vēl daudz kas ir darāms, bet gan jau mēs tiksim ar to galā!

Viņa pasmīnēja. - Mans krūšturis, mūsu labais gaiss un lielāka porcija kartupeļu darīs brīnumus. Mēs ar Arniju ļoti ceram un kārtīgi trenējamies.

Es atlaidos spilvenos un svētlaimīgi pasmaidīju. Tas bija tik skaisti, tas viss bija tik skaisti! Es priecājos par Nel-lu un Arniju, un es priecājos par sevi un lordu.

- Un tagad izstāsti man vēlreiz, cik bieži Persivāls te sēdēja un ko viņš teica, - es lūdzu.

Nella uzvilka man segu līdz zodam, atbalstīja manu galvu un ielēja man mutē monsinjora Simona ārkārtīgi spēcinošo buljonu,

- Tu nudien esi pilnīgi slima no mīlestības, tieši tāpat kā viņš. Tavs pielūdzējs nosēdēja te trīs dienas un naktis. Neviens cits nedrīkstēja te ienākt, vienīgi ārsts. Persivāls rūpējās par visu. un ārsts viņu ļoti slavēja un teica, ka viņš esot tevi ļoti sildījis un ka tik liela mīlestība esot vislabākās zāles. Tad nu gan lords nosarka kā biete. Viņam nepatīk, ka kāds viņu slavē. Kad tu beidzot nāci pie sajēgas, viņš pasauca misis Gudbredu un pats devās lejā uz savu šķūni. Nūjā, droši vien mokās sirdsapziņas pārmetumos par to, ka tajā kokteiļvakarā tevi tā nolamāja un domāja, ka tu esi piedzērusies.

Es aplaimota nopūtos. Dziļa, urdoša nožēla nelaipnajam lordam nāks tikai par labu. Es nebiju rūdītā mele Madlēna, bet gan maigā, trauslā Katija, kura aiz mīlestības ir burtiski izdilusi. Vienīgais labums, ka šajos laikos ir izgudrotas antibiotikas, jo es nevēlējos atdarināt pagājušā gadsimta romānu varoņu ciešanas un ņemt bēdīgu galu. Es negribēju, lai notiek tā kā Efijas Bristas romānos, un ari nevēlējos būt kā pamazām vīstoša Kamēliju dāma. Mūsdienās sievietēm taču ir tiesības gan spēlēt galveno lomu, gan pieredzēt laimīgas beigas.

Mans svētlaimīgais skatiens apstājās pie puķu podiņa ar plaukstošām acālijām. - Un no kā ir tās?

- No mistera Bondres un viņa jaunās siltumnīcas. Viņš saka, ka tad, kad pumpuri izplauks, tad tu atkal būsi vesela un tikpat spirgta un skaista kā šie ziedi.

- Ahā, - es mazliet vīlusies plucināju vaļā pumpurus, lai kaut nedaudz pasteidzinātu savu atveseļošanos, jo es

degtin degu pēc lorda. Taču tad man uzmācās nelāgas aizdomas.

- Vai tu nepadotu man spoguli? - es palūdzu. Stulbais stikls apstiprināja manas bažas. Es izskatījos kā priekšlaicīgi novecojusi četrpadsmitgadniece. Mazasinīgi bāla, savēlušies mati, ass zods. Diemžēl es nepiederu pie tām dāmām, kuras nomirst skaistas. Es īgni vēros spogulī.

- Cūcība! - es nopūtos.

- Kļūsti vispirms vesela, - Nella mani mierināja. - Lords droši vien pat nav pamanījis, kā tu izskaties. Tu jau pati par sevi viņam liecies kā tāds dabas brīnumdarbs.

Nella izņēma man spoguli no rokām, uzspieda skūpstu uz pieres un piecēlās. — Jāsāk gatavoties nākamajai amerikāņu invāzijai. Arnijs ir rekrūtējis vēl desmit citu jeņķu, tie iemaršēs šeit jau pēc četrām dienām. Visi no Floridas un vecāki par sešdesmit gadiem. Arnijs saka, ka negribot vest mani kārdināšanā. It kā kaut kur būtu atrodams vēl skaistāks miljonārs par viņu.

Pirms viņa bija izgājusi laukā, es bikli apvaicājos par mis Hūtoni. - Kopš lords viņu tajā vakarā izmeta laukā, es viņu vairs neesmu redzējusi, - Nella noburkšķēja. - Uzmācīga kā tāds cūku mēris. Gribēja nosūdzēt amerikāņiem tevi un mūs visus par to, ka mēs neesam īsti un tu esi krāpniece. Viņa kļuva tik uzmācīga, ka Persivāls pateica, lai vācas pie velna.

Tātad sentimentālā bija izšāvusi visu pulveri un piedzīvojusi savu Vaterlo kauju. Es jutos brīnišķīgi.

Nākamajā pēcpusdienā pie dabas brīnumbērna, proti, pie manis, ieradās lēdija Felertone. Vecajai dāmai bija daudz jaunumu.

Vispirms viņa īsos Vilcienos pastāstīja par karalienes audienci. Tātad tā tomēr bija notikusi! īsu brīdi pēc pusnakts tajā neaizmirstamajā vakarā, kad es pēkšņi saslimu, un, paldies Dievam, labu brīdi pēc tam, kad mis Hūtone bija izmesta pa durvīm.

Vecās naftas karaļu laidenes bija paslēpušās sienas skapī un kļuva vienīgās liecinieces brīdim, kad Rozamunde Felertone kādai nedaudz tuvredzīgai, sārtā kostīmā tērptai dāmai ar violetām matu sprogām, kas atgādināja pūdeli, un ārkārtīgi lielām pēdām sniedza padomus par karaļnama sunīša attārpošanu un apiešanos ar nepateicīgām vedeklām.

Dāma sārtajā kostīmā bija uzmanīgi klausījusies un tad atkal ieminējusies par Bonnie Prince Charlie, kuram bērnībā tomēr laikam vajadzējis ciešāk piespiest ausis pie galvas. Tā izskatījusies kā omulīga tērzēšana līdz brīdim, kad vienai no naftas karaļu kundzēm iesprūdis kāds nervs un šī vaidēdama izgāzusies laukā no sienas skapja. Dārdoņa pamodinājusi pārējos mūsu viesus, kuri gulējuši pirmajā stāvā. Tie ar kabatas lukturīšiem rokās metušies uz bibliotēku, kur sastapuši sakaitinātu lēdiju Felertoni un pamanījuši sārtu ēnu, kas izgaisusi laukā pa mazajām durvīm, turklāt pazaudējusi četrdesmit ceturtā izmēra laiviņkurpi. Izsolē, kas tika sarīkota nākamajā rītā, viesu aizbraukšanas dienā, tā tikusi pārdota par veseliem astoņtūkstoš dolāriem, un gaļas konservu barons bija apsolījis paslēpt to no pasaules ziņkārīgajām acīm un ieslēgt “First National Bank” seifā blakus savai pirmajai pašrocīgi piepildītajai “Corned Beef” kārbai. Man tas gan likās visai pārspīlēti, taču kāda tam nozīme, vismaz tik ilgi, kamēr amerikāņu vie-šiem piemīt tāds vēriens un viņi ir ar mieru maksāt milzu naudu.

Pēc visu izdevumu aprēķināšanas izrādījās, ka pirmā tūristu grupa nesusi mums piecpadsmit tūkstoš mārciņu lielu peļņu. Daunsvortija gan vēl nebija glābta, bet, ja pieskaitīja lēdijas Felertones algu par uzstāšanos televīzijas seriālā, tad daudz vairs netrūka. - Pēc desmit dienām tiks rādīta pirmā sērija, - vecā dāma priecājās. - Es ceru, ka līdz tam tu atkal būsi uz kājām.

- Noteikti!

- Brīnišķīgi! Tu esi neaizstājama, atceries to!

Man kaklā iesprūda kamols. Ja vien viņa zinātu!

Pie durvīm lēdija Felertonc vēlreiz pagriezās un sacīja: - Tu esi vislabākā Madlēna, kāda mums jebkad ir bijusi, Katij!

Viņa zināja! Un piedeva man!

Nākamajās dienās mani apciemoja visi draugi, viss mušu viesnīcas personāls. Sons un Viljams Edvards bija slepus paņēmuši līdzi nedaudz alus, savukārt misis Bondre atnesa man vēl citus sava vira lolojumus, un manā istabā pavasaris sākās ātrāk un košāk nekā ārā parkā. Misis Gud-breda un pat monsinjors ieradās piecreiz dienā, lai pasniegtu ēdienus, kas bija pagatavoti speciāli man.

Bazils un Tomass spēlēja ar mani “bērnu pastu”. Bez tam abi atnesa man glītu ilustrētu katalogu no mākslas aģentē• is “Body Double”, lai ļautu man izvēlēties daudzmaz ciešamu Šona Konorija, trīs ārkārtīgi līdzīgas Marga-re'as Tečeres un vienu pārāk lielam ausīm apveltītu prinča Čārlza figūru. - Pavasaris ir diezgan lietains, - Bazils paskaidroja, - tāpēc mums jānoskaņojas uz iekštelpu aktivitātēm.

Es piekrītoši pamāju. - Bet rokas nost no karaļnama, -es noteiktā tonī paziņoju. - Mis Hūtone ir nākusi mums uz pēdām.

- Ak! - iespiedzās Bazils. - Un mēs visu laiku domājām, ka tur krūmos virtuves logu priekšā maisās kāda nomaldījusies aita. Nē, kaut kas traks!

- Ko tad jūs virtuvē darījāt? - es aizdomīgi vaicāju.

- Neko tādu, ko arī Vindzori nedarītu. Nu gandrīz neko tādu.

-Tas jums nekavējoties ir jāpārtrauc!

- Katij, nemuļķojies! Bet turpmāk mēs to noteikti darīsim augšējos stāvos. Okay?

- Okay.

Tomass bija briesmīgi satriekts par to, ka nāksies zaudēt savu spīdošo lomu. - Nu, varbūt vēl kaut vienu reizīti? -viņš lūdzās.

- Nē, - es kategoriski paziņoju. - Ja Persivāls kaut ko par to uzzinās, tad mums ir vakars.

Bazils nopūtās. - Jā, viņam nudien ir apbrīnojami niecīga humora izjūta. Bet neuztraucies, viņš savā šķūnī kopā ar tiem dubļiem jūtas tik laimīgs, ka no ārpasaules neko daudz nemana.

Doma par to, ka Persivāls bez manis jūtas tik laimīgs, izraisīja manī mokošu klepus lēkmi.

Kāpēc t.as stulbenis nenāca mani apraudzīt? Es taču pēc viņa ilgojos daudz vairāk nekā pēc jebkura cita. Turklāt gultā man kļuva aizvien garlaicīgāk. Sieviete, kura kāpj augšup pa karjeras kāpnēm, ienīst mīkstus spilvenus, vismaz tādā gadījumā, ja viņa uz tiem ir spiesta gulēt viena pati. Es ar patīkamām trīsām šad un tad atcerējos par velnišķīgi jauko mīļāko no maniem drudža sapņiem. Es iedomājos šo seju. Manās atmiņās tā pārvērtās par Persivāla seju - cieši klāt pie manām degošajām lūpām. Āāāā! Sekss un sakrālais kičs, kāda ārkārtīgi apmierinoša kombinācija!

Savas atveseļošanās otrajā dienā es jau tik briesmīgi garlaikojos, ka uzrakstīju saviem vecākiem pastkarti ar Beatrises Poteres zīmējumu.

Mani mīļie,

pastaigājoties mitros laika apstākļos, esmu saķērusi vieglu saaukstēšanos. Tomēr darījumi rit veiksmīgi, tuvākajās dienās ieradīsies nākamā apmeklētāju grupa. Apkalpojošais personāls ir ārkārtīgi uzmanīgs, lords iedziļinājies jaunos pētījumos britu upju glābšanai. Es nemaz nebrīnīšos, ja informācija par viņa pūliņiem nonāks troņmantnieka ausīs. Diemžēl lords te parādās ļoti reti, jo nopietni nodarbojas ar zinātni. Tagad man jāgatavojas jaunai uzņemšanai, bet domās esmu pie Jums.

Mīlestībā - Jūsu Kālijā.

Persivāls. Kur gan viņš bija palicis? Vai viņš varēja māni paciest tikai tad, kad es gulēju bezsamaņā? Mani priekšstati par mīlestību bija pavisam citādi, es gribēju to izjust līdz sirds dziļumiem un ar baudu. Mana slimība bija man jau pamatīgi līdz kaklam. To es arī pateicu ārstam, un viņš man atļāva doties nelielā pastaigā pa parku.

Lēdija Felertone lika nonest no bēniņiem vecus, pītus stumjamos ratiņus, kas tikuši lietoti vēl pirms Pirmā pasaules kara. Sons nonesa mani lejā pa trepēm, un Nella stūma ratiņus augšup un lejup pa uzbrauktuvi. Pēc ceturtdaļstundas man šī idiotiskā braukalēšana bija līdz kaklam, un es pavēlēju mani aizstumt līdz šķūnim, kurā atradās laboratorija.

Ja lords nenāca pie manis, es gāju pie lorda. Es nenojautu, ka šī bija viena no fatālākajām kļūdām visā manā mūžā.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

- Nevajag skriet pakaļ vīriešiem, tas rada vienīgi sarežģījumus, - brīdināja Nella, kurai es biju uzticējusi savas raizes.

- Es jau neskrienu, es braucu, - es spītīgi atteicu.

Nella piestūma mani pie šķūņa durvīm, pieklauvēja un

devās atpakaļ pie Makfetera. - Pēc piecpadsmit minūtēm būšu atpakaļ, un tu pa to laiku nemēģini izģērbties, dzirdi? Priekš tam tu vēl esi par vārgu.

Persivāls atrāva vaļā durvis. - Katij! - viņš pārsteigumā izsaucās, it kā pirms tam būtu bijis pārliecināts, ka es atrodos uz Marsa. Lai arī kā nebūtu, viņš nosauca mani īstajā vārdā, un tas man nezin kāpēc patika.

Bez tam viņš neizskatījās tik saīdzis kā citkārt, drīzāk gan viņš likās mazliet samulsis. Viņš iestūma mani laboratorijā, kur cītīgi plunčājās seši laboranti, kuri mani godbijīgi sveicināja. Persivāls stūma mani garām tērauda galdam un statīvam, pilnam ar kolbām, kurās skalojās um-bras krāsas šķidrums. - Man tev noteikti kaut kas jāparāda, mīļā, - viņš mirdzošām acīm sacīja. Taču ne jau nu šeit, es nodomāju.

Tad lords paņēma vienu no kolbām un rādīja man duļķaino ūdeni.

- Diezgan netīrs, - es vienīgi noburkšķēju un mēģināju atvairīt nelabumu.

- Jā, diezgan netīrs, - lords tik dedzīgi pamāja, it kā es beidzot būtu izpratusi relativitātes teoriju. - Un tagad skaties!

Ar trešās šķiras burvju mākslinieka, piemēram, Deivida Koperfilda cienīgu žestu viņš tuvināja šai kolbai vēl vienu, kurā skalojās rozā šķidrums. Viņš ārkārtīgi piesardzīgi iepilināja nedaudz rozā viras brūnajā virā un, raugoties mīlestības pilnām acīm, saskaloja to. Tad viņš atkal piebāza man šo kolbu gandrīz pie deguna. Tagad mikstūra bija iekrāsojusies smilškrāsas tonī. Nu un?

Ja glāzē, kurā izšķīdinātas ūdenskrāsas, pielej vēl nedaudz ūdens, tad krāsa kļūst gaišāka. Priekš tam pat man nebija vajadzīga nekāda laboratorija. Pietika ar tukšu jogurta trauku, krāna ūdeni un “Pelikān” ūdenskrāsu komplektu, kurā ir.divdesmit četras krāsas. To es zināju no savas ilggadīgās mākslinieces pieredzes.

- Nu? - Persivāls nepacietīgi vaicāja, un viņa acis mirdzēja kā pelēki oļi. Ak, šīs acis, šīs brīnumskaistās acis!

- Nu? - atskanēja vēlreiz mazliet nepacietīgā tonī.

- Nu un? — es vienīgi nočukstēju.

Persivāls izslējās. - Ka... tas ir, Madlēn, - laboranti tagad lūkojās uz mūsu pusi, - tas taču ir pavērsiens! Es domāju, ē, pirmās pazīmes. Šīs baktērijas attīra ūdeni, tās barojas no ķīmiskiem atkritumiem un kaitīgām vielām.

Viņš pasniedzās vēl pēc vienas kolbas, kurā bija pavisam gaiši brūns šķidrums. - Redzi, tāds izskatās šis maisījums pēc astoņām stundām. Ja es varētu atrast pareizo koncentrāciju, tad man būtu bioloģiski pilnvērtīgs ūdens attīrīšanas līdzeklis. Tu zini, ko tas nozīmē?

f

Es nezināju. Es zināju tikai to, ka, skatoties uz šo brūno viru, man kļūst šķebīgi ap dūšu, turpretī Persivālu tā dara laimīgu. Laimīgāku, nekā es spēju viņu darīt? Iemīlējušies cilvēki var apskaut vai visu pasauli, bet patiesībā tā viņiem ir diezgan vienaldzīga. Viņi ir tik egocentriski, ka viņiem kļūst grūti, ja iemīļotais kaut īsu mirkli velta savu kaisli arī kaut kam citam, piemēram, pasaules revolūcijai vai laika ziņām, vai futbola spēles rezultātiem. Ja nu vienīgi laika ziņas, neraugoties uz vēstīm par gaidāmo krusas brāzienu, atgādina par viņa vienīgo, īsto saules stariņu. Es diezgan sabozusies vēros viegli duļķainajā ūdens malkā. Persivāls izskatījās vīlies, viņa acis satumsa.

- Kas tev notika? - viņš jautāja. - Tagad Daunsvortija ir glābta. Tas ir izdarīts. Ar godīgu darbu.

Un tieši man par to būtu jāpriecājas? Vai viņš gribēja mani apvainot?

- Šis ūdens attīrītājs ienesīs ļoti daudz naudas. Es jūtos tik laimīgs. Tas taču ir tieši tas, ko tu visu laiku esi gribējusi.

Viņš turēja kolbu man priekšā kā tādu rožu pušķi. Smirdēja pēc kloākas. Es saviebu seju.

- Vai tad tu nemaz nepriecājies? Tagad tev vairs nevajadzēs priekš manis tik grūti strādāt. Es nopelnīšu pietiekami daudz naudas. Es... es domāju, ka tas varbūt darīs tevi laimīgu? - lords turpināja. Vai tas tagad nozīmēja, ka es esmu atlaista?

Pienācis laiks atklātai valodai. - Es neesmu laimīga, bet nikna, - es šņācu. Jā, sasodīti nikna. Acīmredzot es biju visu pārpratusi. Acīmredzot Persivāls nespēja vien sagaidīt, kad. varēs tikta vaļā no savas viltus sievas. Nav nekāds brīnums, ka viņš neuzskatīja par vajadzīgu apciemot mani slimības laikā. Es drebēju no dusmām.

Lords apjucis skatījās manī. - Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

-Tavas nemīļās izturēšanās dēļ. Galu galā es biju diezgan smagi slima. Bet tas jau tev, liekas, ir vienalga.

Izskatījās, ka tas viņam bija pamatīgs trieciens, viņš nobālēja un arī sāka drebēt.

- Man... man ļoti žēl, - viņš izstomīja. - Man bija tāds iespaids, ka tu pati to vēlies.

Tas nu maniem uzvilktajiem nerviem bija par daudz!

- ES TO VĒLĒJOS? Tev vispār nemaz nav sirds krūtīs! Tu vispār nezini, ko es vēlos! Tu vienkārši dari to, ko gribi, neprasot man, kā es jūtos! Es biju slima līdz nāvei! Tu esi iedomīgs, bezjūtīgs, egoistisks draņķis! Tu mani visu laiku esi vienīgi izmantojis! Un tas viss par to, ko es tavā labā esmu darījusi! - es kliedzu. Līdzstrādnieki aukstasinīgi turpināja kratīt savas kolbas, izskatījās, ka es viņiem esmu atklājusi līdz šim nezināmu niansi viņu darba-devēja raksturā.

Nobālušais Persivāls steidzīgi izstūma mani laukā no šķūņa, aizvēra aiz mums durvis un notupās pie manis.

- Katij, lūdzu, saki, ka tā nav taisnība! Tu nevari tagad runāt par izmantošanu! Man taču likās, ka tev tas sagādā prieku, tu taču to noteikti gribēji, tu darīji to ar tādu kaisli! Un man kaut kā likās, ka tu domā arī par mani. Tu visu laiku raudzījies manī tādām... tādām mīlestības pilnām acīm, tik apskaidrotām kā eņģelim. Un tagad tu saki man, ka tu visu, ko tu no brīvas gribas darīji, patiesībā nemaz neesi vēlējusies? Vai tu gribi, lai es pats sev tagad liekos kā pēdējais nelietis?

Mani pārņēma jauns niknuma vilnis, ko vēl vairāk uz-' kurināja briesmīgs žēlums pašai pret sevi. Tik liela pašapmierinātības deva vienkārši laupīja man valodu. Šis vīrietis mierīgi pieņēma manu pašuzupurēšanos, es pusdzīva pūlējos viņa un Daunsvortijas labā, mocījos viņa acu priekšā kā tāds zvērs, kļuvu slima neatbildētas mīlestības dēļ, un viņš to visu mierīgi pieņēma, vismaz tik ilgi, kamēr viņam bija mana nauda, nūjā, Arnija nauda! Un lai gan viņš mani nemīlēja, tomēr uzskatīja par pašsaprotamu, ka es viņu mīlu, jā, viņš pat negribēja justies vainīgs! Varbūt es esmu māte Terēze? Un man ir astoņdesmit gadu? Varbūt mana seja ir pilna krunku ? Varbūt manu sapņu vīrieti patiesībā sauc Jēzus? Tas nu bija par daudz!

- Tu laikam visā nopietnībā domā, ka TAS man sagādāja prieku? Ka es to darīju ar tādu kaisli? Tas taču nesagādā nekādu prieku! Vismaz ar tādu vīrieti kā tevi jau nu nē!'

Lords sarāvās, it kā es tikko būtu iedūrusi viņam dunci sirdī. Kādā sirdī?

Viņš uzšāvās kājās, viņa seja bija balta kā veļas pulveris. - Tu... tu to domā nopietni? Tas tev nesagādāja nekādu prieku? - viņš izstomīja.

- Ne mazdrusciņ, tas bija smags darbs.

- Bet kāpēc tad tu to darīji? Man liekas, ka es taču to no tevis neprasīju?

Šis patmīlīgais narciss patiešām uzdzīs mani augšā pa sienu! Nē, mans mīļais, es nikni nodomāju, to prieku es tev nesagādāšu un neatzīšos mīlestībā tikai tāpēc, lai tevi nemocītu vainas apziņa!

- Es to darīju naudas dēļ, kā gan citādi? - es kliedzu. - Bet, ja es būtu bijusi pie pilnas sajēgas un zinājusi, kas tu esi par draņķi, tad būtu prasījusi vairāk!

- Tu būtu prasījusi naudu? To man vēl neviena sieviete nav teikusi, pat Madlēna nē!

Nē, jo viņa bija pietiekami gudra un vienkārši aizlaidās, es nikni nodomāju.

- Vai tad patiešām bija tik slikti ? - viņš neatlaidās un lūdzoši vērās manī.

Mani nezin kāpēc pārņēma trula sajūta, ka mēs runājam par divām dažādām lietām, taču es atvairīju šo domu. - Ja es jūtu, ka mani kāds izmanto, tad nevaru būt lielā sajūsmā. It sevišķi, ja šim kādam ir pilnīgi vienalga, ka es esmu līdz nāvei slima.

Viņu atkal pārņēma vainas sajūta.

-Tu biji tik ļoti slima? Man ļoti žēl!

Es gandrīz vai jutos aizkustināta, redzot, ka viņš it kā saplok sevī. Taču šo nožēlu un visu lielo patosu viņš mierīgi varēja aiztaupīt. Galu galā viņš visu laiku zināja, ka es slima guļu gultā, un tomēr neatnāca.

- Tava līdzjūtība ir mazliet novēlota, - es vēsi sacīju.

Persivāls pagriezās un gāja prom, atgādinādams

man lielas traģēdijas nelaimīgu varoni. Tikai kāpēc, pie velna, mani visu laiku neatstāja sajūta, ka es esmu viņam ļoti nodarījusi pāri? Vislabprātāk es būtu metusies viņam pakaļ, lai tomēr atzītos mīlestībā. Bet es saņēmos, jo man atkal sūrstēja kakls, un turklāt es sēdēju ratiņos.

Šajā brīdī ap stūri parādījās Nella. - Nu, beidzāt dūdot?

- Aizved mani atpakaļ uz mājārii! - es aizsmakusi ie-ķērcos.

- Katij, tu esi kliegusi, vai? Tava balss izklausās pēc siera rīves. Kas tad nu atkal ir lēcies?

Es ar pūlēm apspiedu elsas. - Viņš... viņš mani nemīl, -es izmocīju, - man liekas, ka viņš mīl tikai sevi un savas stulbās baktērijas.

- Ak, Katij, tu esi vēl dumjāka nekā ķieģelis!

Cik tad dumjš, lūdzu, ir tāds ķieģelis?

- Es vēl nekad neesmu redzējusi vīrieti, kurš būtu tik neprātīgi iemīlējies, protams, izņemot Arniju. Vairāk nemaz nav iespējams mīlēt. Kāpēc tad viņš visu laiku sēdēja pie tavas gultas, kad tev bija tik augsta temperatūra?

Jā, kāpēc gan? Un kāpēc pēc tam viņš vairs nerādījās?

- Varbūt es viņam patīku tikai tad, kad esmu bezsamaņā?

- Bet tagad tu taču nebiji bezsamaņā. Ko tad viņš tev tādu pateica?

- Viņš pateica, ka man vairs nevajag priekš viņa strādāt.

Nella tik strauji apturēja ratiņus, ka es dziļi paklanījos pieneņu dobei.

- Un to tu uzskati par egoismu? Nu tu gan lej! Vīrietis, kurš vēlas nopelnīt naudu savai sievai, mūsdienās ir vēl retāk sastopams nekā Dienvidķīnas panda. Ar ko tu esi neapmierināta? Vai tu esi kā apsēsta ar darbu?

-Tu mani nesaproti. Viņš mani praktiski izmeta laukā.

- Vai viņš tev tieši tā arī teica?

- Nūjā, ne jau tieši, bet viņš sacīja, ka es atkal varot darīt, ko gribu.

Nella ar pamatīgu rāvienu sāka stumt mani tālāk.

- Viņš grib nopelnīt naudu, un tu vari darīt, ko tu gribi, - viņa nošņācās. - Un negausīgā mis Katija vēl aizvien ir neapmierināta!

- Bet viņš mani nemīl.

- Vai vismaz to viņš pateica vārds vārdā?

- N-nē, viņš vispār nerunāja par savām jūtām, vienīgi par to, ka man viņš jāmīl, vismaz izskatās, ka tas snobs tā domā.

Nella un stumjamie ratiņi sāka drāzties pamatīgā ātrumā. Es rēķināju, ka varēja būt kādi simt apgriezieni minūtē.

- Katij, tu tagad labāk turi muti, citādi es uzskatīšu tevi par egoistiskāko un bezsirdlgāko briesmoni pēc Džoa-nas Kolinsas! Šis vīrietis tev noliek pasauli pie kājām, un tu brīnies, ka viņš vēlas, lai viņu vismaz kaut mazliet mīl. Tev ir ne tikai plaušu karsonis, bet arī prāta aptumsums.

Vai tā kāds izturas pret slimu cilvēku? Es aizvainota klusēju, un tomēr Nellas patiesās dusmas modināja manī aizdomas, ka es nudien esmu lordu pamatīgi pārpratusi. Tā bija mierinoša doma. Bet varbūt viņš vienkārši gribēja nostādīt mani rūgtās patiesības priekšā? Tās patiesības priekšā, kas apliecina, ka mēs dzīvojam aukstā, bezsirdīgā umbras krāsas pasaulē, kurā prinči nemaz neeksistē.

Tagad gan es pāris dienas labprāt būtu palikusi gultā, lai laizītu savas brūces un visu pārdomātu, bet ārsts mīlestības sirdsēstus acīmredzot neuzskatīja par dzīvībai bīstamu kaiti. Jau pēc trijām dienām viņš paziņoja, ka esmu pietiekami vesela, lai varētu jau laiku pa laikam celties augšā no gultas. Man vienīgi bija jāizvairās no uztraukumiem, tātad es izvairījos no Persivāla, un jāteic, ka patiesībā tas darīja mani ļoti nemierīgu. Tik nemierīgu, ka reizēm man kļuva pavisam nelabi.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODALA

Lēdija Felertone vienā rāvienā kļuva par nācijas mīluli. Par televīzijas nācijas mīluli, ja vien vispār vēl eksistē arī kāda cita. Septiņpadsmitajā dienā pēc manas saslimšanas es kopā ar savu ievērojamo saimi un dažiem Daunsvorti-jas iedzīvotājiem mācītāja Gūlaitlija vadībā piedzīvoju triumfu, ko lēdija bija godam nopelnījusi. Visi gribēja noskatīties “Victorian Cooking” pirmo sēriju tieši notikuma vietā. Visi spiedās pie televizora, kas bija novietots uz spoži noberztā virtuves galda. Visi, izņemot lordu un viņa lēdiju.

Tas nebija nekāds brīnums, ja vien atceras mūsu pēdējo, vētraino šķiršanos pirms trim dienām. Un te nu neko vairs nevarēja darīt. Ak, šī patiesība sagādāja tādas sāpes! Turklāt - lai cik dīvaini tas arī nebūtu - abiem diviem. Persivāls skatījās šo izrādi, stāvēdams uz kāpnēm, un iedziļinājās savu kurpju saišu pētīšanā. Es stāvēju blakus gaļas kapājamajam dēlim virtuves otrā malā un biju iedziļinājusies gaļas cirvja pētīšanā. Mēs abi ārprātīgi cītīgi un nopietni nodarbojāmies ar pētīšanu. Tas gan neizklausījās īpaši ticami, jo pārējie visapkārt mums skaļi uzjautrinājās.

Lēdija Felertone ar Bonkiju klēpī cēli sēdēja milzīgā šūpuļkrēslā un no uztraukuma bija pavisam sasārtusi. Viņa atgādināja simtčetrus gadus vecu spoku atvaļinājumā. Mācītājs Gūlaitlijs nekādi nespēja rimties ar saviem izsaucieniem “well, well, well”. Misis Gudbreda aizmirsa glaudīt savam mesjē muguru un skaļi pieprasīja ievērot klusumu, kad “rāda lēdiju”, un viņu rādīja praktiski visu laiku. Savukārt misis Bondre aplaudēja katru reizi, kad kadrā parādījās pati viltīgā pavāre.

Mūsu visu pati mīļākā epizode bija tā, kurā misis Gud-breda iecepa brūkleņu pastētē samaltus vistu nagus un iepazīstināja ar dažādām viltībiņām un padomiem, ko izmantoja, lai neuzkrītoši atriebtos bezkaunīgiem, zemiskiem, neizmācāmiem kungiem. - Tas ir tāds kā slepens triumfs, es teiktu, - sacīja misis Gudbreda pašā noslēgumā, kad lēdija Felertone saburzītas aubītes dēļ nedeva viņai brīvu vakaru un vienlaicīgi dūšīgi koda mafinā, kas bija pildīts ar baložu mēsliem. Vispārējas gaviles, dārdoši aplausi.

Sērijas beigās ekrānā parādījās skaidri salasāma mūsu adrese un piebilde, ka jaunā lēdija Felertone Daunsvortijā vada lielisku pieczvaigžņu viesnīcu ar oriģinālu veco laiku komfortu. Līdz ar to arī bez visiem viltus karaļiem un princesēm mūsu uzņēmuma turpmākā darbība bija nodrošināta. - Tā, - teica Rozamunde Felertone un pagriezās pret mani, - ir mana dāvana tev, mīļā Madlēn. Tagad tavs hotelis piederēs pie ievērības cienīgajām viesnīcām. Tu esi Daunsvortijas cienīga saimniece.

Viņa man pamirkšķināja. -r- Viņi gan diemžēl ir izlaiduši tavu priekšvārdu, bet tas tevi, cerams, nesāpinās.

Vecā, gudrā lēdija.

-Tas prasīja visu manu apvārdošanas mākslu, lai pārliecinātu misteru Fērfaksu.

Un droši vien, ka tas neprasīja pat piecas minūtes. Jo, tikko kā raidījums bija beidzies, piezvanīja šis pats misters, paziņoja, ka metas lēdijai pie kājām, apsveica viņu un sāka sarunas par filmēšanas turpinājumu. Skatītāji bija sajūsmā par hilariously funny lēdiju Felertoni un gorgeous misis Gudbredu. Lēdija nolika klausuli un piebilda: - Lai jau vēl drusku paķepurojas, mans labais! Es domāju, ka ar

četrtūkstoš mārciņām par vienu sēriju .un ar līgumu par buljona koncentrāta reklāmu man ir par maz.

Citā reizē es, to dzirdot un redzot visapkārt šīs priecīgās sejas, būtu neizsakāmi priecājusies, bet pēc pēdējās tikšanās ar Persivālu viss prieks no dzīves bija izzudis. Cik ilgi es vispār vēl drīkstēju šeit palikt? Es grūtsirdīgi raudzījos šaudīgajās pavarda liesmās, bet Bazils pasniedza visiem kūpošu tējas punšu, kam pirmām kārtām tika upurēti visi Makfetera ruma krājumi un pēc tam par upuri krita arī pats Makfeters. Lords pēc kurpju auklu pētīšanas pārsviedās uz bikšu kabatu pētīšanu. Es vēl nebiju tikusi galā ar gaļas cirvīša izpēti.

Man aiz muguras Sons un Viljams Edvards pastūma malā virtuves galdu un sarindoja krēslus pie sienas. Bazils paņēma bandžo, Makfeters vijoli, bet monsinjors savu akordeonu un sāka spēlēt kaut ko līdzīgu skotu un nor-māņu folkroka un pankroka sajaukumam, kura pavadībā Nella, Arnijs, Sons, Viljams Edvards un puse Kobletonas iedzīvotāju metās dejot ļoti sparīgu skotu tautas dejas versiju. Vislabāk šī dīvainā, galvu reibinoši žiglā soļu kombinācija padevās mācītājam Gūlaitlijam un Novotnijam.

Visi jutās tik nebēdnīgi, ka pat nepamanīja lorda un lēdijas drūmo noskaņojumu. Es par to pat nedaudz priecājos, jo man prāts nenesās ne uz runāšanu, ne uz svinēšanu. Persivālam arī nē. Viņš, lūkojoties uz savām bikšu kabatām, izskatījās pavisam satriekts. Tas mani mulsināja, gluži tāpat kā pēdējo pāris dienu atmiņas par mūsu sarunu. Domās es to vēlreiz atsaucu atmiņā.

Nē, tie nebija Persivāla nekrietnie, zemiskie paskaidrojumi, kas mani tā mulsināja, tie paši par sevi runāja pietiekami skaidru valodu. Bet viņa seja, acis, vaibstu spēle. Cik laimīgs viņš izskatījās, kad es parādījos šķūni. Laimīgs kā tikko iemīlējies. Cik sirsnīgi viņš mani uzlūkoja, kad runāja par darba mīlestību un par patiku, ar kādu es to esot darījusi. Tik sirsnīgi kā noraidīts, apmulsis mīļākais. Un nikni kā pazemots mīļākais, kad es pavisam skaidri pateicu, ka man nesagādāja nekādu prieku būt par darba lopu tādam vīrietim kā viņam. To taču viņam vajadzēja saprast.

Es vēl nekad nebiju tik atklāti runājusi par savām jūtām. Bet, lai cik precīzi es arī neatcerētos katru mūsu sarunas vārdu, kaut ko es tomēr nesapratu, viss šķita pavisam ačgārni. Un tur bija vainojama Pērsi vāla neizprotamā vaibstu spēle. Tas viss atgādināja nolaidīgi sinhronizētu austrummongoļu eksperimentālo filmu, kurā lūpu kustībām nav nekā kopīga, nu pilnīgi nekā kopīga ar vācu valodas tekstu. Viens sacīja “es tevi mīlu”, taču lūpas bija savilktas kā sakot vārdu “burkāns”. Un tieši tāpat bija arī ar Persivāla seju un viņa paskaidrojumiem. Viņš sacīja “burkāns” un izskatījās kā dziļi aizvainots vīrietis. Pēc garām pārdomām man pēkšņi likās absurdi saskatīt Persivālā vīrieti, kurš izmanto citus savā labā. Man šķita, ka Persi-vāls uzlaboja pasauli, nevis postīja to, viņš mīlēja mieru un cilvēkus.

Vai tad viņš veselas trīs dienas un naktis nepavadīja pie manas gultas? Kāpēc tas viņam bija vajadzīgs? Protams, Persivāls zināmā mērā bija vicnpatnis. Jo pretējā gadījumā viņš vienkārši būtu līdz riebumam nevainojams. Nūjā, un bez tam viņš bija pārlieku nopietns un apzinīgs, un strādīgs. Bet vai tieši tāpēc viņš nebija visideālākais vīrietis priekš manis. Es viena pati varēju būt pietiekami muļķīga, neapzinīga un slinka, tāpēc viņš man nudien nebija vajadzīgs.

Bridi, kad es, domās iegrimusi, glāstīju gaļas cirvi, man vieglītēm pieskārās kāda roka. Es tā satrūkos, ka sāku drebēt kā tāda malduguns. Un tāda es droši vien arī izskatījos. Ar cirvi rokā. Persivāls atrāvās atpakaļ. - O, o, piedod, - es nomurmināju un nometu gaļas cirvi nost.

- Nē, nē, - murmināja lords, - tas esmu es, kam jāatvainojas. Man ir tik ļoti žēl, Katij. Es... es nezināju, cik slikti tu juties. Es tev tiešām varu likties kā tāds briesmonis.

- Ak, - es savā apjukumā augstsirdīgi atteicu, - tik briesmīgi jau nu tas arī nav. Gan jau es tikšu ar to galā. Būtībā jau tu neesi slikts zēns. Var jau būt, ka es patiešām mazliet uzbāzos.

Viņa acis iemirdzējās kā eglīte Apvienoto Nāciju ēkas priekšā. - Tu... tu tātad tomēr kaut nedaudz to vēlējies?

Vai tiešām doma par to, ka es ar prieku strādāju, darīja viņu tik laimīgu? Es pamāju vēl jūsmīgāk. - Varbūt tu vēlies dejot? - viņš uzaicināja.

To es nebiju darījusi kopš deju skolas apmeklēšanas. Precīzāk sakot, arī tad tas bija gadījies tikai vienu reizi, jo jau pēc pirmā iepazīšanās vakara es atlikušo mācību programmas daļu vienkārši nobastoju, un mana māte vēl šobaltdien uzskata to par manas nepietiekami pieklājīgās uzvedības cēloni. - Dejot? - es pārvaicāju, un mana teikuma galā atradās vismaz trīs jautājuma zīmes.

- Mums taču nav nemaz jāpieskaras viens otram, -lords ierosināja.

- Sasod...- es pēdējā mirklī apķēros, - nē, mums tas, protams, nav jādara, bet vai tas tomēr neizskatīsies mazliet dīvaini?

Muzikantu kompānija pašlaik spēlēja valsi, un visā virtuvē pāri šūpojās valša ritmā. Es pētoši vēroju Persivāla sejas vaibstu spēli. Šķita, ka viņam tas nepatīk, un viņš nolaida skatienu.

- Lūdzu, neskaties manī tā, - viņš klusi teica, - es tev noteikti neiešu pārāk tuvu. Es protu savaldīties.

Aha, tātad viņa moto bija “keep cool”, bet labi, ka viņš vismaz kaunējās par to.

Persivāls pavisam maigi pieskārās manai rokai. Tik maigi, ka es bulu varējusi kliegt, jo reizēm pārāk maz var būt arī pārāk daudz. Nella, kas Arnija apskāvienā virpuļoja garām, nāca man palīgā, jo tā uzgrūdās manai mugurai, ka es atsitos pret lorda krūtīm. Taču par to atvainojās nevis Nella, bet gan lords. Tik daudz pieklājīgas uzvedības vienulaik jau nu bija par traku. Viņš droši vien bija absolvējis deju skolu vismaz piecas reizes. Un tāds man apgalvoja, ka neesot no granīta. Ja es vismaz vienu reizi nebūtu piedzīvojusi pretējo - bet tad jau bi ja Ziemassvētki - es šajā brīdi būtu pārliecināta, ka lordam patīk vienīgi dejas rozā balettērpā ūn tad arī tikai ar sava dzimuma pārstāv-jiem.

Es sparīgā apgriezienā aizrāvu lordu dēju laukuma vidū. - Katij, - viņš čukstēja, - vai tu vismaz kaut reizi nevarētu uzticēties manai vadībai?

- O, piedod, es neesmu to mācījusies. Es domāju, dejošanu.

Toties Persivāls gan bija mācījies. Tas bija briesmīgi, šis vīrietis prata arī dejot!

Es jau gandrīz gribēju izteikt viņam komplimentu, kad Bazils iesāka spēlēt krusta kadriļas melodiju un pārtrauca manu sarunu ar Pērsi vālu. Viņš skaļā balsi sniedza režiso-riskus norādījumus. - Grab your lord and don't be shy, he's in love, don't ask ME why. Swirl him round and kiss his face.

Daudz netrūka, ka es patiešām būtu paklausījusi un noskūpstījusi, bet Bazils jau dārdināja nākamo pavēli. - But remeber to keep pace.

Tātad es skūpstīšanās vietā paklausīgi pūlējos ievērot dejas soļus. Tagad Bazils pievērsās lordam. - Lead your lady, don't let her go, lift her up, then keep her low.

Persivāls paklausīgi sekoja sava varenā sulaiņa norādījumiem, saudzīgi pacēla mani gaisā, tad saudzīgi nolaida lejā, apskāva cieši ap gurniem un ļāva man noslīdēt gandrīz līdz pat grīdai. - Now don't he stupid, take your chance, do make love and stop to dance. Don't care if the lady's ill, love with your greatest skill. Kiss and cuddles are the cure, she 'll he happy, thats for sure.

Es trīsēdama gulēju Persivāla rokās, mana galva joprojām šūpojās turpat pie grīdas. Vai Persijs paklausīs pavēlei mīlēt mani? Galu galā es nemaz tik slima vairs nebiju, Persivāla prasme mīlas lietās noteikti varētu sekmēt pilnīgu izveseļošanos. Taču Persivāla sejā ielija košs sārtums.

Misis Gudbredas apskāvienos garām aizlēkšoja mācītājs Gūlaitlijs un jautri uzsauca: - Bet ne jau nu gluži uz virtuves grīdas. Prom, gultā!

Tas lika lordam atjēgties. Viņš uzrāva mani kājās.

- Man tiešām jāatvainojas Bazila vietā, viņš reizēm mēdz būt pārāk tiešs un divdomīgs. Tas... tas tevi droši vien ārkārtīgi aizvainoja.

- Tu mani aizvaino un nevis Bazils. Galu galā pie šīs dejas taču piederas nedaudz divdomības, - es rupji atcirtu.

- Ak, Katij, vai tad mums vienmēr ir jāšķiras naidā? -lords jautāja un atkal izskatījās neizsakāmi skumjš.

Man kļuva pavisam silti ap sirdi. - Es nepavisam negribu strīdēties un šķirties arī nē. Tieši otrādi. Es... es labprāt paliktu šeit.

Tā, tagad tas bija pateikts. Es jautājoši lūkojos Persivā-la pelēkajās acīs, kas mirdzēja kā sudraba zvaigznes.

- Es arī to vēlos, un es apsolu, ka tagad bušu vel atturīgāks.

Vēl atturīgāks?

- Nu gan pietiek! - starp mums ielauzās stingra balss. Misis Gudbredas balss. - Lēdijai jāliekas gultā, viņa tak ir galīgi bāla. Nu, milord, esiet tak reiz maķenīt prātīgāks un uzvediet cienīgo augšā, viņa tak vel ir pusslima. Es nezin', ko tas Bazils domā ar to savu mīlēšanos, priekš tā tak vēl daudz par švaku.

- Ē, jā, protams, - lords pazemīgi atbildēja, aplika man roku ap gurniem un veda mani uz kāpnēm.

Viņš klusēdams pavadīja mani līdz guļamistabas durvīm. Tagad tikai nepārcensties, es nodomāju, viņš vēl nav tik tālu. Tikai nevajag no vienas mazas dēkas atkal mēģināt iztaisīt lielu romānu. Varbūt tā patiešām bija mana nevaldāmā daba, kas atturēja viņu no manis. Varbūt Persi-vāls vienkārši bija pārāk kautrīgs. Lai gan viņš tomēr spēja būt arī pavisam citādāks. Es klusēdama uzlūkoju viņu. Tagad tikai nevienu aplamu vārdu, Katij. Lords izskatījās ļoti neizlēmīgs un bikls. Kā lai paved kautrīgu vīrieti? Šajā ziņā man bija visai maza pieredze, bet es saņēmu dūšu.

- Kā būtu ar vienu skūpstu pirms gulētiešanas, tikai tā kā starp draugiem?

Trāpīts desmitniekā, viņa acīs atkal iemirdzējās Ziemassvētku eglītes.

- Tu patiešām tā domā?

Mans Dievs, šis cilvēks ar savu biklumu varēja cilvēku padarīt traku! Vismīļāk es uz vietas būtu metusies viņam ap kaklu. Tomēr es tikai liegi pamāju. - Bet jā taču.

Tagad, dedzīgi sniedzot pretī lūpas, es pūlējos neizskatīties pārāk alkaina. Persivāls noliecās un uzspieda tām skūpstu, vienu no šiem saviem vienkārši neaprakstāmajiem skūpstiem.

Tas bija vairāk nekā Jaungadā un Ziemassvētkos kopā. O, piemīlīgā atturība, vecais labais atsacīšanās tikums! Skūpsti, kurus nākas ilgi gaidīt, patiešām ir saldi. Tas tātad bija ceļš uz Persivāla sirdi. Es starojošām acīm uzlūkoju viņu.

- Un tu patiešām gribi palikt? - viņš pārvaicāja ar skaidri jaušamu neuzticību balsī.

- Es palikšu, goda vārds!

Pēc šiem vārdiem es pazudu savā guļamistabā. Tagad tikai neuzmākties, es nodomāju. Dieva dēļ, šis darbs patiešām ir smags, toties sniedz patiesu prieku. Es taču nevarēju nojaust, cik īss būs šis prieks un ka manas dienas Daunsvortijā jau ir skaitītas.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Kad nu es biju noskaidrojusi ceļu uz Persivāla sirdi, man nenācās grūti arī nākamajā priekšpusdienā būt atturīgai un vienkārši palikt gultā, lai apdomātu gatavošanos mūsu nākamās viesu grupas uzņemšanai. Šai grupai vajadzēja ierasties pēc divām dienām. Bez tam es mazliet mocījos ar kuņģa nelabumu, droši vien man vienkārši bija nedaudz šķebīgi no laimes.

Ieradās misters Bondre un lepni paskaidroja, ka esot apgādājis apkārtējās lauku mājas ar pāris īpaši briesmīgām mēbelēm un greznumnieciņiem, kurus viņš bija izsūtījis trimdā no Rozamundes pils. Misis Bondre no mistera Vinšova mums kā īpaši vērienīgiem klientiem bija izkaulējusi atlaides miltu, olu, gaļas un krējuma iegādei. Visa saime pilnā jaudā gatavojās nākamo viesu uzņemšanai. Un es turpināju trenēties atturībā, lai gan pamazām jau sāka kļūt garlaicīgi. Tāpēc es izlīdu no gultas un devos nelielā pastaigā, līdz lēdija Felerlone mani notvēra un aizvilka atpakaļ uz guļamistabu. Es atkal turpināju trenēties atturībā. Ap desmitiem Nella, kura bija kārtīgi iztīrījusi Ar-nija kamīnu, atnesa man rīta laikrakstus ar saviļņojošām recenzijām par saviļņojošo lēdiju Felertoni. Es lēnām pāršķirstīju avīzes. Vienā pat bija pieteikums sērijai “Par patieso Daunsvorliju, tās žilbinošo pagātni, tagadni un nākotni”. “Starts tomorrow” jaukie žurnālisti solīja un ieteica “don’t miss the thrilling truthSatraucošā patiesība, brīnišķīgi.

Ak, Kungs! Mēs vēl ņemsim un kļūsim pasaulslaveni! Hotelis, personāls, lords. Persivāls un es, lēdija Madlēna. Šajā mirklī es satriekta uzrāvos gultā sēdus. Mans. Dievs, nē, mēs nekādā gadījumā nedrīkstējām kļūt pasaulslaveni! Tās būtu mūsu pirmo, tikko iegūto biznesa panākumu un oriģinālās viesmīlības beigas. Žurnālisti, kuri šeit ošņāsies riņķī, mums patiešām nemaz nebija vajadzīgi. Kad es iedomājos par mūsu “karaļnama” pārstāvjiem, man kļuva jo sevišķi šķērmi ap dūšu. Vienīgais oriģināls, kas te bija atrodams, bija lords, un pat tam nebija īstās sievas, bet gan viltojums. Viens gan bija skaidrs - “patiesā” Daunsvortija nedrīkstēja parādīties avīžu slejās. To man vajadzēja aizkavēt, bet kā? Tikai nezaudēt mieru, es sev pavēlēju.

Saglabā vēsu mieru, apdomājies, Katij, es sevi skubināju. Un es esmu pārliecināta, ka tad, ja man būtu likuši mieru, es būtu atradusi spīdošu risinājumu, taču mans miers diemžēl tika iztraucēts.

Šajā mirklī pie durvīm piedauzīja pārskaities Persivāls, tūdaļ pat atrāva tās vaļā, bez jebkādas atturības iedrāzās iekšā pie manas gultas. Šī aina man šķita pazīstama, taču iepriekšējā reizē tā bija notikusi pēc vētrainās japāņu viesu apkrāpšanas Ziemassvētkos. Šoreiz es jutos tik nevainīga, cik vien nevainīgs spēj būt cilvēks, kurš visu rītu absolūtā vienatnē nogulējis gultā. Persijs vicināja rokā sarullētu avīzi. AVĪZI. Man uzmācās nopietnas bažas, ka viņš ar to var nosist mani kā tādu mušu uz pēdējā - viņa pēdējā -putukrējuma tortes gabaliņa.

- Tu, tu, tu, - viņš vienīgi spēja izdabūt. Tubitū, man iešāvās galvā, bet es stingri ieķēros savā segā. Persivāls dusmās pietvīkušu seju nostājās pie manas slimības gultas, es iegrimu dziļāk spilvenos un drošības dēļ nebildu ne vārda.

Viņš ievilka elpu, acīm redzami pūlēdamies nomierināties. - Tas, tas, tas... - Viņam, šķiet, bija aizķērusies plate.

- Kas? - es iečiepstējos, lai palīdzētu tikt pāri robam skaņuplatē, un domās izskrēju cauri pēdējās stundās izdarīto grēku sarakstam. Okny, es vienu reizi nebiju atturējusies - vienu vienīgu reizi - un biju parakņājusies atvilktnēs, meklējot Madlēnas mīlestības vēstules. Bet es neko neatradu, goda vārds. Lords tutināja vēl pāris minūtes. Tad beidzot savaldījās un ar blīkšķi nosvieda avīzi uz gultas segas.

- Tad tā tu gribi man atriebties! Tad tā man būs jāizpērk savi grēki! Lai visa pasaule uzzina, kas par meli es

esmu un kas par cūku es esmu! Visu patiesību par Dauns-vortiju un pilskunga noziegumiem! Un tas viss no tevis! Tad tāpēc tu vakar vakarā tik mīlīgi melsi par piedošanu un par to, ka tu varbūt mazliet esi uzbāzusies! Tāpēc tu gribēji palikt šeit, lai izbaudītu savu triumfu! Ja es būtu zinājis, ko man maksās šis viens vienīgais kļūmīgais solis, šis viens vienīgais nevaldāmās kaisles mirklis!

Jāatzīst, ka tas skūpsts iepriekšējā vakarā bija vienreizējs, bet kas tas tāds par kļūmīgo soli, par nevaldāmās kaisles mirkli? Vai tiešām skūpsts viņam skaitījās kaislības kalngals, un kāpēc viņš tik ļoti uztraucās? Un ko nozīmēja šī melšana par atmaksu un grēku izpirkšanu? Viņš acīmredzot bija galīgi nojūdzies.

- Persivāl, tu esi sajucis prātā. To... to... to, - es rādīju uz avīzi, - to taču es nesarīkoju. Kāpēc gan man būtu kādam jāstāsta patiesība?

- Tāpēc, ka tu mani ienīsti! To es pat varētu saprast, to es saprotu. Jā, es pat esmu samierinājies, ka tu mani pēc visas šīs nelaimīgās lietas ienīsti. Galu galā iniciatīva taču nāca no maņas puses.

Tātad tomēr šī viltus laulība! Ko gan viņš domāja?

- Es domāju, ka tu piedosi man, - Persijs turpināja. - Šis skūpsts vakar vakarā. Tas man likās tik īsts...

- Bet tas arī bija īsts.

- Jā, tieši tāpat kā tava Ziemassvētku izrāde, tavs Jaungada sprādziens! Viss īsts! Kāpēc tu vienkārši nepaņēmi manu naudu un neaizlaidies kā toreiz Madlēna?

Man pēkšņi kļuva tik slikti, ka es izlēcu no gultas un aizmetos garām Persivālam prom uz vannasistabu.

- Tikai netēlo te tagad nezin kādu slimo! - lords kliedza, stāvēdams pie manas gultas mālas. — Lejā jau stāv

žurnālisti un gaida visu patiesību! Un tur taču noteikti būs vajadzīga tava palīdzība, vai ne? Es pieņemu, ka viņi maksās tev vairāk nekā es!

Es tieši tajā brīdī biju pieplakusi tualetes podam un nevarēju neko atbildēt.

- Bet es taču negribu nekādu naudu! - es iekliedzos brīdī, kad mans kuņģis beidzot bija tukšs un galva atkal bija spējīga domāt. Izsaukdamās “es tevi mīlu”, es izskrēju no vannasistabas un iekritu Bazilam taisni rokās.

- O, - Bazils sacīja, - tad nu gan es jūtos ļoti glaimots.

- Ak, Bazil, - es nopūtos, - kāpēc manā dzīvē vismaz vienu reizi kaut kas nevar noritēt normāli? Vēl pirms brīža es jutos tik laimīga, bet acīmredzot man nav lemts dzīvot mierā un saticībā ar vīrieti, kuru es mīlu.

- Lords nudien neizskatījās īpaši labā garastāvoklī, -Bazils teica. - Vai jūs sastrīdējāties?

- Es nestrīdējos, - es stūrgalvīgi atteicu. - Persivāls domā, ka es esmu sasaukusi žurnālistus, lai pastāstītu, ka es neesmu lēdija Madlēna un ka viņš ir krāpnieks.

Bazils sarauca pieri. - Kādas muļķības! Kāpēc tieši tev vajadzētu stāstīt patiesību?

- To es arī nezinu, bet viņš bija tik dusmīgs, jo baidās, ka es gribu sagraut viņa labo slavu.

Bazils mani domīgi uzlūkoja. - Jā viņš jau allaž ir bijis godīguma apsēsts cietpauris. Bet gan jau tu ar to tiksi galā, neņem viņa dusmas tik ļoti pie sirds. Kad viņam tā uznāk, tad viņš uzvedas galīgi šķērsām.

Jā, pamatīgi šķērsām, man iešāvās prātā.

-Tieši tāpat kā toreiz ar Madlēnu. Visi manīja, ka viņa ir viltīga čūska, vienīgi Persivāls ne. Viņš to pamanīja tikai tad, kad jau bija apprecējis to maitu. Un pat tad, kad šī

aizlaidās, likās, ka viņš nespēj viņu aizmirst. Līdz brīdim, kad ieradies tu. Nu, un tagad viņš metas otrā galējībā. Uzskata tevi par čūsku, ko Ādams un Ieva sastapa paradīzē. Par visu čūsku čūsku. Pavedinošu, bet nepatiesu.

- Bet kāpēc? - es jautāju.

- Dārgumiņ, es tev nelabprāt teikšu patiesību, jo man liekas, ka meli ir daudz aizraujošāki, bet tā patiešām nebija nekāda spīdošā ideja, kad tu pēc Hansa Ingo noliki viņam priekšā vēl vienu savu tikpat - kā - mīļāko. Arnijs nudien kādu laiku izskatījās kā sasodīti īsts mīļākais. Un tavs aizstāvis Frederiks, kurš vicināja tās milnas, savu lomu arī nemaz nespēlēja tik slikti. Lords pat no Madlēnas nebūtu gaidījis tik daudz vīriešu.

Es nopūtos. - Jā, es zinu, viņš no savas sievas gaida vairāk atturības. To es diemžēl pamanīju ļoti vēlu.

Bazils pasmīnēja. - Ar to tev jāsamierinās, darling. Persivāls bieži vien liekas kā tāds koka gabals, bet iekšienē viņu grauž romantikas tārps. Viņš lolo jūsmīgas idejas par nesatricināmu uzticību un mūžīgu mīlestību.

- Jā, viņš reizēm tiešām ir briesmīgs ideālists, - es piezīmēju.

Bazils smīkņāja. - Es baidos, ka tieši tāpēc viņš tev liekas tik pievilcīgs. Galu galā otru cilvēku mīl galvenokārt viņa kļūdu dēļ.

Es pamāju.

Tad es izlēmīgi izlēcu no gultas.

- Vai tu tomēr labāk negribētu palikt guļam? - Bazils ieteicās.

- Nav laika, man jānosit pāris žurnālistu, viņi nekādā gadījumā nedrīkst uzzināt visu patiesību.

- Paliec vien malā! Lēdija Felertone jau kopš pusstundas atrodas tur lejā, un Makfeters patlaban pielādē savu skrošu bisi. Bet ja jau tā, tad ej un meties lordam pie kāT jām. Saki viņam, ka tu viņu mīli no visas sirds, uz vidiem laikiem un mūžīgi. Tādas muļķības jau viņam patīk. Tā ir vienīgā patiesība, ko pašlaik atmaksājas teikt. Šajā ziņā tu pavisam mierīgi vari arī nedaudz pārspīlēt.

- To man droši vien arī nāksies darīt, ņemot vērā, cik saskaities lords nupat bija, - es teicu.

- Varbūt atļauj viņam vēl nedaudz nomierināties, - Ba-zils ieminējās.

- Var būt, ka tad viņam pašam ienāks prātā, ka tu neesi sasaukusi tos žurnālistus.

- Tas jau nu būtu pārāk skaisti, - es sacīju un iztēlē jau redzēju satriektu Persivālu, kurš lūdza man piedošanu par savu nepiedienīgo uzvedību.

- Nogaidi un iedzer tēju, - Bazils ierosināja un, pirms aizvēra aiz sevis durvis, pameta man gaisa skūpstu.

Es tā ari darīju - nogaidīju un dzēru tēju. Taču, kad pēc vairāku stundu ilgas gaidīšanas neviens satriekts lords pie manām durvīm tomēr neklauvēja, es nolēmu likvidēt šo traucējošo pārpratumu. Taču kurš īsti bija tas, kas uzrīdīja mums šos žurnālistus?

Es'kāpu lejā uz halli, pielavījos pie sāņlodziņa un palūrēju laukā. Uz trepēm stāvēja daži manas lepnās saimes pārstāvji. Savukārt piebrauktuvē drūzmējās vesela žurnālistu banda, kura negribīgi padevās lēdijas Felertones šarmam. Vecā dāma, nepieejama kā Londonas Tauers, stāvēja kāda duča preses, televīzijas un radio ļaužu priekšā un ar savu skatienu dzina viņus gluži vai zemē. Viņi bija klusi kā pelītes.Turpretī misters Bondre šajā svētsvinīgajā klusumā noturēja priekšlasījumu par slavas pilno britu impēriju, preses brīvību, privātīpašuma un cilvēktiesību ievērošanu - Lielo Hartu. Kā jau vienmēr, tā arī šoreiz viņš aplūkoja šo tematu ļoti izsmeļoši, un, kā jau visi oratori, kuri aplūko kādu tematu ļoti izsmeļoši, arī viņš galvenokārt izsmēla savu klausītāju spēkus.

Neviens neuzdeva nevienu jautājumu. Tur stāvēja Makfeters un nevērīgi tīrīja savu skrošu bisi. Pie viņa kājām gulēja Novotnijs, kurš izskatījās kā ļoti apmierināts un tomēr ļoti nikns suns. Misis Bondre un viņas dārznieku palīgi, neraugoties uz laukā valdošo krēslu, ar diezgan draudoša izskata dzīvžogu cērpamām šķērēm rokās rosījās tieši blakus preses pārstāvju pulkam.

Un tad vēl tur bija Ranja, kas stāvēja blakus misteram Bondrem un glāstīja savu lingu, savukārt Pria glāstīja manu mazo eņģelīti Bonkiju, kurš cēli sēdēja viņai uz rokas un sūkāja īkšķi. Vismazākais lords ziņkārīgi aplūkoja žurnālistu bandu. Varbūt viņš šeit notiekošo uzskatīja par diezgan saspringtu “Sēžama ielas” sērijas turpinājumu. Mani pārņēma liels lepnums par savu saimi, ar kuru neviens nespēja tik vienkārši tikt galā, pat šie kraupjainie skribenti no Flītstritas nē.

- Lēdija Madlēna mums apsolīja preses konferenci, tāpēc laidiet mūs garām, - vien no žurnālistiem pavisam nekaunīgi meloja. Kā gan viņam kaut kas tāds varēja ienākt prātā? Cerams, ka lords to nedzirdēja.

- Neticu gan, ka lēdija būtu zvanījusi tādam kā jums!, -Makfeters ierējās, un Novotnijs rēja līdzi. Tagad Makfeters pielika bisi pie pleca un pārbaudīja tēmēkļa lodziņu. Viena daļa no preses pārstāvjiem kurnēdama devās prom. Gan jau mana saime tiks galā arī ar pārējiem. Vienīgais, ko tā nevarēja izdarīt manā vietā - atzīties mīlestībā lordam.

Manai mīlestībai vajadzēja būt tik lielai, lai tā spētu pālī-, dzēt lordam tikt pāri sirdssāpēm pr goda zaudēšanu. Jo kādu dienu patiesībai par viltus lēdiju, proti, par mani, tā vai tā būs jānāk gaismā. Un, ja man nepaveiksies, tad gaismā būs jānāk arī patiesībai par maniem karaļnama pārstāvjiem. Tikai tādā gadījumā, ja man izdotos dabūt Persivālu savā pusē, man vēl pavērās kāda cerība. Es lavījos prom uz bibliotēku un ievilku gaisu krūtīs, lai spētu ar prieku un saviļņojumu atzīties mīlestībā.

Es piesardzīgi nospiedu durvju rokturi, mana sirds dauzījās kā džungļu bungas. Es klusi un nemanāmi atvēru durvis un gribēju iet iekšā. Taču mani gandrīz vai ķēra trieka. Proti, ES jau atrados tur iekšā! Es tikko biju ienākusi bibliotēkā pa terases durvīm. Es pašlaik stāvēju pie kamīna un uzsmaidīju Persivālam, kura sasprindzinātā mugura bija pagriezta pret durvīm. Kas es tāda bij?

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Vidēja auguma, slaida, jauna sieviete ar glītiem, cirtainiem matiem. Nūjā, diezgan pievilcīga, un tomēr tā nebiju es. Jo šī cirtainā galva bija blonda un apaļās acis - vai man tiešām bija tik apaļas acis kā lellei? - bija starojoši zilas.

Katija kā Kētes Krūzes lelle. Tāda Katija, kāda viņa kādreiz bērnībā slepus bija vēlējusies būt. Vienkārši apburoša. Un šis uzrautais deguntiņš, nē, tas nu gan viennozīmīgi nebija manējais. Skaidrs, tā bija Madlēna. Kā tā stulbā kaza uzdrošinājās staigāt apkārt ar manu seju, ar diezgan muļķīgu manas sejas variantu un pie tam vēl izdvesi tik smieklīgas skaņas - kaut ko līdzīgu franciskai dūdoša-nai. Tieši to viņa tagad darīja.

- Ak, man patieššām tik ššausmīgi žēl, ess tik nooguru-si biju pēc ilgā brauciena no Londonas, ka pavisam aizmirsu to mazo preses konferenci, mon c/jer. Ess. tūlīt ārā ieššu, lai runātu ar žurnālistiem.

Viņas pērļainie smiekli spiedās man kaklā.

Lords niknu skatienu vērās Madlēnā. - Un es tevi meklēju Francijā !

- Ah non, Francel Ess taču mīlu tavu brīnīššķīgo karalisti. Ir būt tik jauki atpakaļ smalkajā. Daunsvortijā. Ess vakar redzēju televīzijā, ka tu to tik burvīgi iztaisījis, maza pils ar daudz, daudz naudas. Un tad ess beigās ieraudzīju, ka tava sieva ššeit vada hoteli. Tas gan man likās ļooti dīvaini. Ess tūlīt piezvanīju avīzei, lai to darījumu uzkurinātu... ar mazu, jauku preses konferenci. Tu comprends?.

Lords blenza viņā kā astotajā pasaules brīnumā.

Madlēna, pārliecināta par savu uzvaru, smaidīja.

- Mans dārgais, tu taču noteikti saproti, ka var būt tikai viena lēdija Madlēna, un tai ir jābūt īstajai. Dieva, ššīs pasaules un preses priekššā, n ’est - cc pus?

- Tu taču esi ieradusies šeit tikai naudas dēļ, - lords noburkšķēja.

- Ah non, tu mani vēl joprojām uzskati par maitu. Ess tagad būššu tava princese, un mēs taisīsim daudzus mazus prinčus. Nauda vēl nav viss, mon bebe. Ir tikai tā, ka bagāti vīrieši skūpstās labāk. Un man pietrūkst tavu baisers.

Tad viņa ar abām rokām satvēra Persivāla galvu, .pievilka sev klāt un skūpstīja tā, ka man un droši vien arī viņam melns gar acīm metās. Kad es aizvēru durvis no otras puses, es vēl dzirdēju Persivāla mīļo balsi, kas uztraukti un bez jebkādas atturības izgrūda aizsmakušu: - Madlēn!

Manas plaušas sāka svilt. Es biju aizmirsusi ievilkt elpu un tagad par to tiku sodīta ar asu žagu lēkmi. Bet manas plaušas nesāpēja ne uz pusi tik briesmīgi kā mana sirds. Nu beidzot es zināju iemeslu, kāpēc lords nevarēja mīlēt MANI. Tas bija pavisam vienkāršs iemesls. Proti, viņš vienkārši mīlēja savu sievu. Madlēnu. Viņš bija to vienmēr mīlējis un mīlēja arī tagad. Un nu neuzticīgā Madlēna beidzot bija atgriezusies pie viņa un - tas bija pats sliktākais - sacīja patiesību. Viņa bija Persivāla glābiņš, viņa pasargās viņu no nepatīkamās atmaskošanas. Elsas draudēja saplosīt manas plaušas, es riju gaisu un iedrāzos savā guļamistabā. Prom no šejienes, tikai prom!

Es sametu savas drēbes mugursomā un atkal metos lejā pa trepēm. No bibliotēkas atkal atskanēja šie pērļu vistiņas smiekli, bet nebija dzirdama neviena skaņa no Persivāla puses. Droši vien viņš jau bija aizņemts ar mazu lordu radīšanu. Asaru aizmiglotām acīm es noskrēju lejā pa virtuves kāpnēm uz kalpotāju izeju.

Misis Gudbreda stāvēja pie pavarda, un, ieraudzījusi, kāda es izskatos, kļuva pavisam bāla. - Bērniņ, bērniņ’, kas tad jums kaiš? Lēdij Madlēn, paliekat tak te!

- Es neesmu lēdija Madlēna, mans vārds ir Katija! - es iekliedzos, norāvu no dēļa Persivāla mašīnas atslēgu un jau biju laukā pa durvīm.

Man aiz muguras atskanēja monsinjora Simona balss. O, kā es ienīdu šos francūžus! - Es tak tev, mon nmour, allažiņ teicu, ka viņa nav nekāda lēdija. Un francūziete jau nu nepavisam nē.

Es ielēcu automašīnā, ieslēdzu aizdedzi un piedevu gāzi. Kad es iegriezos piebrauktuvē, oļi pašķīda gaisā un atlikušie žurnālisti pajuka kur nu kurais. Mana saime aplaudēja neprātīgajai braucējai - ak, cik ļoti es viņus visus mīlēju! - bet tagad man vairs nebija atpakaļceļa. Lēdijas vieta bija aizņemta gluži tāpat kā Persivāla sirds. Pēdējais, ko es automašīnas aizmugures uguņu gaismā un cauri asaru miglai vēl saredzēju, bija Novotnijs, kurš joņoja līdzi, taču es biju ātrāka, un drīz vien tālumā bija manāmi vairs tikai daži gaismas punkti.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Es raudāju aizgūtnēm visu ceļu līdz pat Hītrovai. Es raudāju tik nevaldāmi, tik traki, ka asaras lija aumaļām un manām acīm nebūtu nācis par ļaunu pāris logu tīrītāju. O, šis lords! Viņš bija salauzis manu sirdi! Hanss Ingo ar savu sīkumu to bija tikai ieskrambājis, bet Persijs to bija salauzis pavisam. Tā piekrāpt mani! Ar savu paša sievu! Kā gan viens vīrietis spēja būt tik bezkaunīgi uzticīgs! Ak, kas salīdzinājumā ar to bija Hansa Ingo sāņsolis!

Lidmašīnā es mitējos raudāt, bet tad arī tikai tāpēc, ka man atkal kļuva līdz nāvei nelabi. Beidzot pavisam pārgurusi es atģidos Diseldorfas lidostā. Pulksten vienos naktī. Es kā no laivas izmesta, ar mugursomu rokā stāvēju milzīgajā ielidošanas zālē. Ko nu? Kur lai es eju? Mans dzīvoklis noteikti vairs nebija mans dzīvoklis, jo es taču sešus mēnešus nebiju maksājusi īri. Pie maniem vecākiem? Tas man šķita vēl briesmīgāk. Lai es spētu stāties pretī mana tēva dusmīgajam izsaucienam “KATINKAP’ un mātes vilšanās pilnajam, nopūtu pavadītajam “Katij!”, man vispirms steidzīgi vajadzēja atpūsties. Es sagrabināju pāris vācu sīknaudas monētu un atradu arī telefona automātu. Trīsēdama un pie sevis lūgdamās, es uzgriezu numuru.

- Hallo, - atskanēja maiga balss. Šis tonis noteikti nebija domāts man, taču tas tomēr izklausījās sasodīti nomierinoši.

- Hallo, - es dvesu pretī.

- Katij!

Man laimējās, Hanss Ingo bija mājās, turklāt viens pats un tik jauks, ka bija ar mieru atbraukt man pretī uz lidostu. - Tu šonakt vari pārgulēt pie manis, bet tikai tādā gadījumā, ja neesi apbruņota, šie franču logi ir diezgan dārgi.

Es paskaidroju, ka neesmu vis apbruņota, bet gan tuvu pie sabrukšanas. Hanss Ingo apsolīja nekavējoties doties ceļā. Pateicoties savam jaguāram, viņš jau pēc četrdesmit piecām minūtēm bija klāt. Hansa Ingo seja iesākumā izskatījās visai sirdīga, taču viņš atturējās no pārmetumiem.

Nebija jau nekāds brīnums, jo viņš taču izbaudīja savu triumfu. Bezpalīdzīgām, bez pajumtes palikušām sievietēm ir milzum daudz kas jāizcieš. - Tā, tā, tad ar to lordu arī nekas nesanāca. I love you, marry me! - viņš atdarināja mani. Es klusēju un pūlējos atkal pierast pie vācu ceļa rādītāju zīmēm un braukšanas pa šosejas labo pusi. - Nu labi, Katij, pastāsti man, kas īsti ir noticis! Es klausīšos, okayl

Un tā nu es sāku stāstīt savus pietiekami samudžinātos piedzīvojumus. Hanss Ingo ārkārtīgi uzjautrinājās. - Vai tā tiešām ir taisnība? - viņš reizumis ievaicājās.

- Tik tiešām, kā mans vārds ir Katija.

- Es domāju, ka tevi sauc lēdija Madlēna.

Elsas.

- Nu, ir jau labi, izbeidz! Man liekas, ka tev vispirms ir kaut kas jāiedzer un man ari.

Un to mēs ari darījām. Hansa Ingo pasakaini skaistajā guļamistabā ar skatu uz Rūru. Lai gan man šis dzīvoklis nemaz vairs nelikās tik brīnišķīgs kā pirms pusgada. Būdama tikpat kā pilskundze, es laikam biju mazliet izlepusi. Un ņemot vērā iekšējo interjeru, baltās grīdas flīzītes un baltās sienas tagad man likās pārāk vēsas, īstenībā trūka tikai pāris ūdenskrānu un spožas metāla armatūras, lai Hansa Ingo guļamistaba izskatītos kā milzīga koplietošanas dušas telpa.

- Te izskatās mazliet pavēsi, tev tā nešķiet? - manis teiktie vārdi vācu valodā nāca pār lūpām ar nelielu piepūli. Toties šaņipanietis lija manī iekšā viegli, bez jebkādas piepūles. Tā bija pēdējā reize pirms liela pārtraukuma, kad es piedzēros no šampanieša; sekas izrādījās daudz nopietnākas nekā tikai sāpoša galva vien. Bet tajā vakarā es vēl neko nenojautu, tāpat kā nepamanīju arī daudz ko citu. Manas atmiņas ir visai izplūdušas. Gaišredzīgais Hanss Ingo jau toreiz pamanīja, kāpēc tā gadījās.

- Katij, tu esi piedzērusies.

- Nu un?

- T'v jāliekas gultā. Es tevi varu mazdrusciņ pasildīt, ja tu vēlies.

- Nēēē, - es teicu tik skaidri, cik vien iespējams, - nē-ēē, nēēēē.

Hanss Ingo piecēla mani augšā no grīdas - kā gan es tur biju nokļuvusi? - un aiznesa mani uz gultu.

- Nu, netēlo nezin kādu, mēs taču neesam nekādi svešinieki.

Lēnām un ļoti prasmīgi - vecais sieviešu pazinējs -viņš mani izģērba. - Tu joprojām esi jauka, - viņš sacīja un vērīgi mani aplūkoja, - ārkārtīgi kārdinoša.

- Tu, - es brīdināju un pūlējos noturēt taisni abas manas galvas, - izmet no prāta dumjas domas.

Mana vācu valoda bija nedaudz ierūsējusi, bet es tomēr biju diezgan droši pārliecināta, ka pirms iemigšanas pavēlēju Hansam Ingo “ar rokām neaiztikt”.

Un šoreiz ar šo pavēli es biju domājusi pati sevi. Goda vārds! Mans dzīvoklis patiešām vairs nebija mans dzīvoklis, bet mani vecāki vēl bija mani vecāki. Pēc vairākiem izsaucieniem “KATINKA” un dažiem mātišķiem “Katij!” un lekcijām par to, cik daudz rūpju sagādāju un cik maz jēdzīgu darbu daru, viņi atkal pieņēma mani pie sevis. Manā jumta kambarītī. Mans Dievs, tas bija tik nepatīkami! ES atkal biju spiesta dzīvot savā bērnu dienu istabā. Protams, tikai pagaidām, to es sev nozvērējos.

Mana māte - par to es biju pilnīgi pārliecināta - jau sen bija saplānojusi manu nākotni un uz divām dienām bija atcēlusi visas tenisa stundas, lai varētu veltīt sevi pazudušajai meitai. Viņas mīlestības uzplūdi bija viļņveidīgi, bet, kad tie sasniedza kulmināciju, tad tie bija tik spēcīgi, ka turēšanās pretī prasīja tik daudz spēka, ka es aizmirsu visu pasauli un sakopoju pūles, lai nenoslīktu viņas gādībā. Pašlaik gan man nepietika spēka, lai izvairītos no viņas mierinošā atbalsta. Man vienkārši klājās pārāk slikti.

Es pateicīgi smalstīju ar karoti nūdeļu zupu, kas bija piegādāta no delikatešu veikala. Par saviem mīlestības sirdsēstiem es nebildu ne vārda, es vienkārši ļāvos tiem.

Mani vecāki respektēja manu klusēšanu un sākumā lika mani mierā.

Man atkal un atkal slepus lavījās klāt sāpes, kas kāpa augšup kaut kur no kuņģa apvidus. Tās varēja izraisīt jebkurš vārds, kas sākās ar burtu “p”. Pepsikolas pieminēšana gāja pāri maniem spēkiem. “Persil” veļas pulvera paka izraisīja manī dziļu depresiju un nelabumu. Es nepanesu arī nūdeļu zupu un katru rītu biju spiesta aci pret aci tikties ar tualetes podu, līdz beidzot pēc dažām dienām, ko biju pavadījusi gultā, manai mātei tas bija līdz kaklam, un viņa aizveda mani uz universitātes klīniku pie internista, jo mūsu mājas ārsts stūrgalvīgi palika pie sava un apgalvoja, ka mans plaušu karsonis esot pilnīgi izārstēts un ka man nekā cita netrūkstot, kā vien jēdzīgas nodarbošanās un svaiga gaisa.

Tieši to pašu viņš bija teicis arī tad, kad biju saslimusi ar masalām, un ari tad, kad mocījos ar pirmo nelaimīgo mīlestību, un parasti šī dziedēšanas metode bija palīdzējusi. Šoreiz tā nebija. Man tika izdarīti rentgena uzņēmumi, man tika ņemtas asins analīzes, man bija jāčurā kartona traukā un jāpūš plastmasas caurulītē, un jāminas ar muļķīgu trenažiera velosipēdu. Man viss bija vienalga. Galvenais, ka pēc tam es drīkstēju doties atpakaļ uz savu jum-tistabiņu un iegrimt svētlaimīgajā pilnīgas bezdarbības stāvoklī.

Nākamajā rītā internists man piezvanīja, lai vienotos par vizītes laiku, kad varētu apspriest izmeklēšanas rezultātus. Es garlaikoti piekritu un ļāvu, lai māte mani kā tādu bezspēcīgu nelaimes čupiņu aizved uz universitātes klīniku. Viņa palika gaidot mani priekštelpā uz oranža plastmasas krēsla, bet profesors tikmēr man paziņoja, ka izmeklēšanas rezultāti esot normāli un es - stāvokli. Sirsnīgi laimes vēlējumi, un es drīkstēju būt brīva. Stāvoklī?

Stāvoklī, profesors vienīgi noteica un uzmundrinošu skatienu raudzījās manī pāri briļļu rāmjiem. - Jūs taču esat pašā piemērotākajā vecumā, - viņš sacīja. Es pamāju un labprātāk būtu pametusi šo istabu nevis pa durvīm, bet gan pa logu. Ko var zināt? Var būt, ka es varēju "arī lidot, ja jau biju spējīga pati apaugļoties. Bet to es, protams, nevarēju, tāpēc vēlreiz mēģināju pārliecināt ārstu.

- Es nevaru būt stāvoklī.

- Bet jūs esat.

- Bet es dzeru tabletes.

Ha, ha, tas bija mans triumfs, triumfs!

- Jūs taču bijāt slima. Vai tad jūs arī lietojāt tabletes?

- Ē, nūjā, trīs dienas nē, taču es biju ne tikai slima, bet arī pavisam godīga, ja jūs saprotat, ko es domāju.

Jā, es biju uzvedusies godīgi, pārlieku godīgi, es nodomāju. Kopš priekpilnās tuvības ar Pērsi vālu jau bija pagājuši mēneši, un pēc tam es izdevības trūkuma dēļ visu laiku biju uzvedusies godīgi. Manā rēķinā nebija neviena paša miesiska grēka. Manā rēķinā? Pēkšņi man iešāvās prātā Hanss Ingo, viņa gulta. Vai arī viņš bija uzvedies godīgi? Es kļuvu bāla kā krīts. - Bet... bet tas taču nevar būt!

Tas taču bija noticis tikai pirms pāris dienām, ja vispār bija noticis!

Ārsts smiedamies pakratīja galvu. - Tā, tā, jūs tātad esat bijusi pavisam godīga. To es arī nekad neesmu apšaubījis. Panāciet te pie ultraskaņas aparāta, tad es jums parādīšu, ko es domāju.

Es trīsēdama atgūlos uz kušetes un pavilku uz augšu savu džemperi. Ārsts ierīvēja mani ar slīdīgu vazelīnu un ar elektrozondi kā ar tādu gludekli braukāja pa manu plakano vēderu. Man šausmīgi sala.

- Aha, te mums viņš ir! Vēl nav saskatāms pārlieku skaidri, taču nepārprotami. Trīs nedēļas, es tā lēšu.

Viņš ar pirkstu norādīja uz baltu plankumu, kas atgādināja niecīgu mākoņu sabiezējumu vakara laika ziņu kartē.

- T - t - tas ir bērns? - es neticīgi jautāju.

-Tas būs bērns. Ja jūs to gribēsiet.

Vai es to gribēju? - Galvu augšā, mana mīļā, katrai problēmai ir savs risinājums.

Vai tāds bija? Pavisam apjukusi es izgāju no ārsta kabineta.

Mana māte smaidīja un noprasīja: - Nu, kas tad tev kaiš, zvirbulīt?

Zvirbulītis vienīgi nočiepstēja, ka esot pilnīgi vesels, un mammai likās, ka tas ir skaisti, jo viņa jūtot nevaldāmu vēlmi atkal ķerties pie tenisa spēlēšanas. Taču vispirms viņa nogādāja mani mājās.

Lielajā Brokhauza enciklopēdijā es sameklēju tādus jēdzienus kā “audzējs”un “dzemde” un lūkojos pēc loģiska izskaidrojuma savam neizskaidrojamajam stāvoklim. Kamēr māmiņa atpūtās no kvēlās mātes mīlestības izrādīšanas, es, gulēdama gultā, aptaustīju savu vēderu. Tas bija tikpat plakans kā citkārt, bet var būt, ka tomēr mazliet pietūcis? Mani pētījumi nedeva nekādu rezultātu, tāpēc man nekas cits vairs neatlika kā zvanīt Hansam Ingo.

- Katij, tu... tas ir... tagad... ē, tu esi mazliet nelaikā, vai tu nevari piezvanīt vēlāk? - viņš stostījās klausulē.

- Vai tev atkal ir darīšanas tikai ar tādu sīkumu?

- Katij, klau, tev taču gar to vairs nav nekādas daļas, vai ne? Mēs taču galu galā neesam precējušies.

- Nē, bet es esmu stāvoklī.

Vada otrā galā klusums un segas švīkstoņa, uz akmens flīzēm kailu kāju dipoņa, pa grīdu tika aizvilkts telefona vads, tad aizcirtās kādas durvis.

- Pasaki to vēlreiz!

-ES ESMU STĀVOKLI!

- Man ļoti žēl, mazais, patiešām.

- Vairāk tu neko neteiksi?

- Kāpēc man tas būtu jādara?

-Tāpēc, ka tas ir tavs bērns, sasodīts!

- Tas nevar būt. Es nezinu, kā tas būtu bijis iespējams.

- Nu, tas MAN TEV gan nebūtu jāpaskaidro, ko?

- Liecies mierā! Es nevaru būt šis tēvs, jo es tev pat nepieskāros.

- Un man tev būtu tagad jātic?

- Katij, man patiešām ir žēl, ka tu pret savu gribu esi palikusi stāvoklī, bet man ar to nudien nav nekāda sakara. Es taču neķeršos klāt sievietei, kura ir piedzērusies. Un tādai, kura visu laiku izdveš Persivāla vārdu, jau nu ne tik! Tas man tiešām nav nepieciešams.

Cūka paliek cūka, es nodomāju un nometu klausuli. Kā es varēju iedomāties, ka viņš, tieši viņš būs ar mieru atzīt, ka ir šī bērna tēvs! Bet lai nu tēvs šur vai tur, taču es būšu māte, un vienu gan es sev nozvērējos. Es būšu sasodīti laba māte. Čakla, strādīga, taču vientuļa māte.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Ēdot kopā ar tēvu pusdienas viņa iemīļotajā restorānā, viņš izskaidroja manu turpmāko dzīves gailu, taču es neklausījos. Par savu stāvokli es nebiju bildusi ne vārda. Man likās pārāk nogurdinoši ņemt un mēģināt pārliecināt savus vecākus par to, ka es bez pabeigtas profesionālās izglītības un bez vīra būšu spējīga dzemdēt un audzināt bērnu. Jo es to dzemdēšu un audzināšu, tik daudz man bija skaidrs, un es labprāt arī strādātu, jo muižas glābšana no bankrota man bija sagādājusi lielu prieku. Jā gan, ļoti lielu prieku!

- Katij, ko tu par to domā?

Es vainīgi raudzījos tēva sejā. - O, daudz ko, - es iz-stomīju, domās vēl kavēdamās Daunsvortijā.

- Jauki, tad tas nu būtu noskaidrots. Pirmdien varēsi sākt.

- Ko varēšu sākt?

-Tu taču nemaz neklausies manī!

- O, klausos gan, papu, bet es to nevaru vēl aptvert. Lūdzu atkārto vēlreiz!

Un to viņš labprāt arī darīja. Viņa firmā - grūtniecības atvaļinājuma dēļ, ha, lia - bija atbrīvojusies sekretāres vieta. - Tas tev būs labs iesākums. Tu izskaties pievilcīga, sāksi no pašas apakšas, un pārējais nāks pats par sevi. Tev ir tik daudz talantu.

Jā, tie man acīmredzot piemita gan. Es jau redzēju sevi ar adīkli rokās sēžam lejā pie durvīm.

Talantīgā Katija kā matraču fabrikas nekam nederīgā mantiniece. Kas gan tam bija kopīgs ar manu tiekšanos pēc patstāvības, ar manu varonīgo karjeru veidojošas sievietes dzīvi, kura viena pati audzinās bērnu?

- Es... es nezinu, - es nedroši iesāku. Bet tēvs bija pilnīgi iejuties stingra ģimenes galvas lomā.

- Katinka, mēs pietiekami ilgi esam laiduši tevi savā vaļā. Tu patiešām nevari sūdzēties. Tu gribēji studēt angļu valodu, tu studēji angļu valodu. Tu gribēji studēt medicīnu, tu studēji medicīnu, tu gribēji studēt mākslu...

- Tēti, lūdzu! Tu gribēji, lai es daru to, ko es gribu, un tur es esmu guvusi lielus panākumus.

Mans tēvs nopūtās. Nav jau arī viegli, ja otram tiek pārmests par to, ka viss ir izdarīts pareizi. - Bet, pelīt, tev jāsaprot, ka mēs pamazām sākam bažīties.

Ja jūs tikai zinātu, es drūmi nodomāju. Sestdien es saņēmu vēstuli no Daunsvortijas.

Stāvie, mazliet drebelīgie burti uzreiz norādīja, ka sūtītāja ir lēdija Felertone.

Mīļā Katij,

ko nozīme šīs muļķības? Es negribētu savā vecumā vēlreiz kāpt lidmašīnā, lai Tevi iepļaukātu un nogādātu atpakaļ tur, kur reiz ir Tava vieta. Tu taču visā nopietnībā nedomā, ka kaut viens šīs mājas kalpotājs būs ar mieru paklausīt tās blondās slampas, kuru sauc Madlēna, norādījumiem. Šis taurenītis sajūt naudas smaku tāpat kā utains mūlis ūdens tuvumu. Lords viņu gandrīz vai nožņaudza, it sevišķi tad, kad atklāja, ka Tu esi prom. Kā gan Tu vari tā aizmirst par saviem pienākumiem! Uzskati, ka es esmu Tevi iepļaukājusi! Cik ilgi vēl Jūs abi ar Pērsi vālu spēlēsit šo maldu komēdiju ? Jūs taču viens otru mīlat, to es teicu arī Persivālam, bet viņš dzelžaini apgalvo, ka Tu viņu nemīlot, ka Tu esot no viņa aizbēgusi. Kādas muļķības! Un, protams, Persivāls nav iemīlējies Madlēnā, to es Tev saku, bet misis Bondre pa šo laiku saiņo šīs dāmas koferus.

Mums visiem (“visiem” bija trīsreiz pasvītrots) Tevis ļoti pietrūkst. Saiņo savu mugursomu, pirms es esmu nolikusi karoti. Sveicieni no...

Un tad sekoja vēl viena vēstuļpapīra loksne ar daudziem, daudziem parakstiem un netīru ķepas nospiedumu, kuram blakus ķeburainā bērna rokrakstā bija uzvilkts vārds “Novotnijs”.

Misis Gudbreda bija uzrakstījusi Post Scriptum, kurā apgalvoja, ka protot atšķirt lēdiju no mēslu dakšām un ka es neesmu šīs mēslu dakšas.

Arī Bazils sūtīja man special love un piezīmēja: “Mis Hūtone nēsā matus zēngalviņā un ilgojas pēc jūsu rosinošajām sarunām. Atgriezies un atsvabini lordu ar trim maģiskajiem vārdiem. Atgriezies jebkurā gadījumā!”

Izskatījās, ka visi pēc manis ilgojas, es jutos aizkustināta, un jau daudz netrūka, ka es būtu sākusi saiņot mugursomu, kad pēkšņi, pārlasot vēstuli ceturto reizi, pamanīju, ka trūkst viena paraksta. Persivāla paraksta.

Tas mani aizskāra vēl vairāk, jo es kaucu kā tāds pils sargsuns. Ak, cik labprāt es atkal dzīvotu Daunsvortijā, cik labprāt es atsvabinātu lordu! Bet tagad tam ceļā stāvēja mans bērns.

Tās bija beigas manam piedzīvojumu pilnajam ceļam uz laimi. Es biju pieredzējusi modernu pasaku ar ļoti modernām - diemžēl - beigām. Princese nedabū vis princi, bet gan bērnu no nepareizā vīrieša. Un tagad jūs man tikai nemēģiniet iestāstīt, ka par to var uzrakstīt vienreizēju grāmatu vai uzņemt filmu. Ne jau visas mēs varam būt su-persievietes.

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

Pēc pāris dienām es, ģērbusies smilškrāsas kleitā ar lencēm, sēdēju aiz baltas marmora letes. - Pašlaik tāds apģērbs ir ārprātīgi moderns, - mana māte teica, un, ņemot vērā gaidāmās figūras izmaiņas, šis plandošais taisnā griezuma apģērba gabals man bija pa prātam. Turpretī mans darbs gan nē. Smieklīgo telefona iekārtu, kuras darbības principus mana apaļā, balonveidīgā priekšgājēja klāstīja man vai veselu pusstundu, es apguvu divu minūšu laikā. Pēc tam es veselu pusstundu izklaidējos, savienojot kārtējo telefona zvanu ar starpsignālu, līdz zvanītājiem droši vien sāka likties, ka brēcošais Mocarta “Rondo a la Turk”, kas bija ieskaņots starpsignālā, ir kāda moderna islamistu spīdzināšanas metode. Pēc tam es cukursaldā balsī atsvabināju viņus un paziņoju, ka Stūbenbroka kungs diemžēl ir aizņemts.

Tad es sāku skaitīt lapu utis begonijā, kuru mana priekšgājēja bija man novēlējusi, un viņas atvilktnē es atradu puspaciņu cepumu, nolūzušu nagu vīlīti un daudzkārt lasītu romānu “Manas sirds kliedziens”. Tiktāl par mana tēva plāniem likt man sākt visu no pašas apakšas.

No rīta mani nesagaidīja vis smilškrāsas uzvalkos tērpti - atbilstoši manam sarafānam - kokgriezēji, kas izgrebj pūces - bet gan vīri zilos kombinezonos, kuri bija pie ieejas apmaldījušies un gribēja man piegādāt vairākas kastes ar skrūvēm. Es ar nolauzto nagu vīlīti parādīju viņiem kādas durvis, bet pirms tam vēl liku viņiem piereģistrēt savu ierašanos.

Mana priekšgājēja bija man paskaidrojusi, ka tāda veidlapa jāizpilda katram, kurš nav šīs firmas darbinieks, un man jāatzīmē viņa ierašanās un promiešanas laiks. Var būt, ka šīs veidlapas kalpoja kā pierādījums manam darba apjomam. Ieskaitot pastnieku, skrūvju piegādātājus un vienu amerikāņu tūristu, kurš bija meklējis vecpilsētu, man bija piecas veidlapas, un es nolēmu atļauties sev atpūtas brīdi.

“Grāfam mugurā bija brūngans, ārkārtīgi elegantas apdares itāliešu uzvalks no vissmalkākā auduma. Viņa iedegušie, slaidie pirksti tvēra smalku, ārkārtīgi elegantu, stikla pūtēja darinātu šerija glāzi ar zilu pērli uz trausla, filigrāna, ārkārtīgi eleganta kāta; Viņš nopūzdamies ielēja kvēlojoši sarkanu amontilado un, domās iegrimis, turēja ugunīgo šķidrumu pret sauli, kura tālumā, līdzinādamās kvēlojoši sarkanai bumbai, ārkārtīgi eleganti iegrima jūrā. - Kamilla, - viņš nopūtās un vienā rāvienā izdzēra saldo deserta vīnu, kurā šķita nogrimusi Spānijas saule. Taču šī divpadsmit gadus vecā, ārkārtīgi elegantā vīna burvīgais saldums nespēja pārmākt rūgtumu, kas pārņēma viņu, iedomājoties tikai šo vienu vārdu. Kamilla, Kamilla...”

- PERSIVĀL!

Tas nebija manas sirds kliedziens, bet gan pārsteiguma kliedziens. Persivāla brūnganās rokas satvēra mani un vilka sev klāt. Marmora letes aukstā mala dūrās man vēderā, es pievilku labo ceļgalu un uzrāpos uz galda, kas atradās aiz letes. Persivāls satvēra mani ap vidukli, pārcēla mani pāri pie sevis otrā pusē un ne mirkli nelaida vaļā manu muti. Mans Dievs, šis vīrietis patiešām skūpstījās velnīš-ķigi labi!

Man aiz muguras telefoni zvanīja kā traki, un skrūvju piegādātāji iesoļoja iekšā ar visām savām ķerrām un, ne vārda neteikdami, sakrāva kastes zem milzīgās palmas.

Tad viņi paņēma rokā veidlapu bloku, lodīšu pildspalvu, pakasīja savas galvas un baudīja manu pusdienas pārtraukumu. - Puis, puis, tā tik ir īsta mīlestība! Jaunkundz, . jaunkundz, JAUNKUNDZ?

Jaunkundze aiz Persivāla muguras sataustīja pildspalvu, atzīmēja, ka ir piegādāts apmēram septiņtūkstoš nevienam nevajadzīgu skrūvju. Ja mans tēvs tagad neizmetīs mani laukā, tad viņam neko nevarēja līdzēt. Vīri zilajos kombinezonos pazuda - un Persivāls arī - ar jaunkundzi rokās un savu muti uz jaunkundzes lūpām.

Sons smīnēdams atvēra milzīga, es pat teiktu, ārkārtīgi eleganta bentlija aizmugures durvis. Persivāls saudzīgi novietoja mani un sēdekļa un steidzīgi ierāpās pakaļ, jo mani jau pārņēma pirmie atšķirtības simptomi.

Es trīcēju un raudāju, un man klabēja zobi. Persivāls vienīgi čukstēja “Katij!”, skūpstīja manu muti, manu degunu, manas ausis, manus plecus, manu kleitu, jā, viņš skūpstīja arī manu kleitu. Sons pagrieza prom atpakaļ skata spogulīti un vēsā mierā brauca uz viesnīcu Reinas otrā krastā.

Persivāls pacēla mani no sēdekļa, pavisam maigi nostatīja uz kājām, nomurmināja Sonam kaut ko par “Tomorrow eight o'clock sharp, we'll head off“ un aizveda mani garām šveicaram, kurš mūs draudzīgi sveicināja. Cauri hallei uz liftu un uz kāzu luksus numuru augšstāvā. Tur mēs darījām to, ko parasti mēdz darīt, lai paliktu stāvoklī, mēs to darījām pamatīgi un vairākas reizes; Es jutos tik laimīga, ka varēju gandrīz vai ar zobiem glāzes grauzt, un es tik alkatīgi ilgojos pēc katra skūpsta, ka pat nedomāju sākt kādu sarunu.

Lords acīmredzot domāja tieši tāpat, turklāt viņa mutei jau tāpat bija milzum daudz, ko darīt. Laukā jau bija satumsis, liellaivas, kas braukāja pa Reinu, ar savām ugunīm lika ūdenim vizuļot, un otrā krastā baltās ugunīs mirdzēja un laistījās pati pilsēta. Persivāls iečukstēja man ausī trīs maģiskus vārdus: - / am hungry.

O, cik brīnišķīgi! Arī es biju izsalkusi; jauki, ja divi mīlētāji par visu ir vienisprātis.

Mēs kopā izrāpāmies no gultas, kopā iegājām vannasis-tabā un roku rokā mazgājāmies dušā, jo citādi mēs gandrīz vai nespējām aptvert savu laimi. Kad pēc tam Persijs uzvilka savu kreisās kājas zeķi, man vajadzēja viņu noskūpstīt, kad es uzvilku savu kreisās kājas neilona zeķi, viņam vajadzēja noskūpstīt mani, un tā mēs skūpstījāmies no viņa boksera šortiem līdz manām biksītēm un tālāk līdz viņa virskreklam un manam krūšturim. Tad mēs atkal noskūpstījām krūšturi nost un arī virskreklu, un boksera'šor-tus, un manas biksītes arī, uztraukumā mēs vienīgi aizmirsām manas neilona zeķes un Persivāla labās kājas zeķi. Brīdī, kad paklājs sāka kņudināt manu muguru, Persivāls pastiepās pēc telefona klausules un pasūtīja šampanieti.

- Kaviāru?

- Skaidrs, arī kaviāru un hamburgerus, un aveņu saldējumu.

Lords smiedamies pasūtīja visu dubultporcijā un piezīmēja: - Tu jau ēd par diviem.

Blauks! Es atrados uz cietās īstenības zemes. Pienācis laiks patiesībai. Laiks skumjajai, drūmajai umbras krāsas patiesībai.

- Es patiešām ēdu par diviem. Persivāl, es... es... es esmu stāvoklī, - es klusām sacīju un raudzījos grīdā. Tā starp citu bija ļoti pūkaina, mīksta grīda, bet tas nemainīja nedz manu stāvokli, nedz skarbo patiesību. Lords klusēja. O, viņš mani ienīda, viņš mani ienīda, viņam vajadzēja mani ienīst!

- Bet tas taču ir brīnišķīgi.

Es strauji pacēlu galvu, neticīgi lūkojos Pērsi vālā.

-Tev... tev tas liekas brīnišķīgi?

Lords izskatījās mazliet nokautrējies. - O, Katij, piedod, es, protams, ceru, ka tev tas arī liekas brīnišķīgi, neraugoties uz, ē, to, kādā veidā tas ir noticis. Es, es domāju, tu jau nebiji pie skaidra prāta, kad...

Vai šis vīrietis bija gaišreģis?

- No kurienes tad tu to zini?

- Nūjā. Es tā pārdomāju un manīju, ka tu mani visu laiku esi pārpratusi. Tieši tāpat kā es tevi. Tu...tu taču galu galā biji slima.

- Nē, vienīgi absolūti piedzērusies, - es izbrīnīta atteicu.

Lords apmulsis, bet vēl joprojām ārkārtīgi laimīgs paskatījās manī. — Nūjā, bet tam taču tagad vairs nav nekādas nozīmes. Es vienīgi ceru, ka tu man piedosi?

- Es tev? Man jāpiedod TEV par to, ka man būs bērns no Hansa Ingo?

- No HANSA INGO?

- No kura tad vēl? Viņš gan noliedz, ka būtu man pat pieskāries, bet es jau zinu labāk.

- Protams, tu zini labāk, — lords skumji noteica. Pēkšņi viņš vairs nemaz neizskatījās laimīgs.

- Man patiešām ļoti žēl, goda vārds, - es stostījos, - un es tev zvēru, ka neko no tā neatceros.

- Bet kā tad tas notika? - lords, parisam bāls, vaicāja. Izskatījās, ka gaišredzība tikai nesen kļuvusi par viņa hobiju.

\

- Es tev zvēru, es to negribēju. Es patiešām biju piedzērusies.

Lords raudzījās laukā pa logu uz Reinu. - Vai tu viņu mīli? - viņš pavisam aizsmacis beidzot vaicāja.

- Nē, nē! - es izmisusi iekliedzos. - ES MĪLU TEVI!

Beidzot tas bija pateikts, beidzot, beidzot! Es jutos

viegla kā papīra lapiņa.

Lords pagriezās pret mani. Es lūdzoši vēros viņa pelēkajās acīs.

- Tad man ir pilnīgi vienalga, jo es tevi patiešām mīlu, Katij, un es apsolu tev, ka šo bērnu es mīlēšu tāpat, kā tu mīli Bonkiju.

Kas tas bija par vīrieti, kāds neaptverami brīnišķīgs vīrietis, kurš prata gatavot ēst, dejot un piedot!

- Patiešām, Katij, es priecājos par šo bērnu. Tas...tas tikpat labi varēja būt arī manējais, un es pret viņu tieši tā arī izturēšos, to es tev zvēru. Beidzot Bonkijam būs brālītis vai māsiņa.

Un Persivāls paskatījās manī ar tik mīļu skatienu, ka es pirmo reizi no sirds nopriecājos par mazo lordu vai mazo lēdiju, kas atradās manā vēderā, neraugoties uz to, ka viņš vai viņa nākamajos mēnešos iesprauksies starp mani un Persivāla muti, starp mani un viņa gurniem. Sie skaistie gurni, maigās rokas, karstie skūpsti, šis velnišķīgi skaistais vīrietis!

- Kā tad tu ar Hansu Ingo... Es domāju, kā tad tu nokļuvi viņa gultā? - Persivāls tagad jautāja. Pievilti mīļākie diemžēl vienmēr vēlas zināt visu līdz pēdējam sīkumam.

- Es nezināju, kurp doties, un es jutos tik nelaimīga un biju izdzērusi šausmīgi daudz šampanieša.

Lords, vainīgs juzdamies, pamāja. - Jā, protams, tu biji nelaimīga, tu jau droši vien iedomājies, ka mēs ar Madlē-nu...

- Jā, - es atteicu, mani pārņēma kauns, jo viņš taču bija tik uzticīgs.

- Bet Hanss Ingo pēc tam, vēlāk, kad es viņam piezvanīju, sacīja, ka es visu laiku esot saukusi tavu vārdu.

- Kas gan tas ir par vīrieti, kurš ķeras tev klāt, kad... nūjā...

Persivāls kādu brīdi klusēja. - Un viņš apgalvo, ka viņš tev nav pat pieskāries?

- Tieši tā.

- Un kad tad viņš, ē, tev nepieskārās?

- Tas... tas bija apmēram pirms nedēļas, tūlīt pēc manas ierašanās.

-Tūlīt pēc tavas ierašanās?

Ak, Kungs! Tam vajadzēja Persivālu noteikti satriekt, viņš pētošu skatienu vērās manī. - Un tu esi pilnīgi pārliecināta, ka esi stāvoklī?

Viņa acīs iemirdzējās pēdējā cerība.

- Es esmu tik ļoti stāvoklī, ka ārsts saka - ceturtajā nedēļā.

- CETURTAJĀ NEDĒĻĀ? - Izskatījās, ka lords par šo kļūdaino diagnozi ir pavisam sajūsmināts. Tā, it kā... it kā... it kā... Un kā vēl!

Man sareiba galva, kļuva slikti, un es pati kļuvu briesmīgi, briesmīgi nikna! Dažās sekundēs es veicu mokošo ceļu līdz tualetei, tad ietinos asā, baltā frotē rītamētelī un iedrāzos atpakaļ istabā. Persivāls bez jebkādas skūpstīšanās bija uzvilcis savus boksera šortus. Viņš sēdēja uz mīkstās iztapsētās palodzes un, svētlaimīgi smaidīdams, lūkojās laukā uz Reinu. Pie durvīm pieklauvēja istabene, pasniedza mums vakariņas, izrādīja atturīgu prieku par dzeramnaudu un divu jaunu cilvēku laimi, kuru es tajā pašā brīdi, kad viņa aizvēra aiz sevis durvis, satriecu ar vienu trāpīgu dūres sitienu.

Pirms vēl Persivāls paspēja kaut ko paskaidrot, viņš sagrīļojās un bez samaņas nogāzās uz grīdas. Kāds precīzs trāpījums! Žēl vienīgi, ka viņa žoklis nenobrakšķēja. Velns, ha, ha, velns! Tas viņam par šo gaišredzību, par nevainīgo apaugļošanu, par Hansu Ingo un par manu piedzeršanos!

Mans olīvkrāsas eņģelis bija izmantojis manu plaušu karsoni savā labā. Melnais plīvurs, pelēki mirdzošās acis, ciešais skāviens ap maniem gurniem. Tas nebija bijis vis nekāds grēcīgais drudža sapnis, bet gan Persivāls. Tāpēc viņš toreiz pie savas laboratorijas man atkal un atkal jautāja, vai tad man tas nesagādāja nekādu prieku. Tad, lūk, ko viņš bija domājis! Es īsti nesapratu, kas mani saniknoja vairāk - vai tas, ka viņš to bija izdarījis, vai arī tas, ka es nebiju jutusi, ka viņš to dara, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas man tiešām sagādā lielu prieku. Un es vēl viņam biju atcirtusi, ka no tāda kā viņš vajadzēja vēl naudu pieprasīt. Un ka viņš ir bez sirds, bez jūtām un turklāt draņķis. Tā viņam arī vajadzēja. Šim “džentlmenim”. Lai nu kā arī nebūtu, es gaidīju VIŅA BĒRNU.

Stāvoklī vai arī nē, bet es atkorķēju šampanieša pudeli un ielēju sev pamatīgu malku, tas būs man pēdējais uz ilgiem, ilgiem laikiem. Mans skatiens aizslīdēja laukā pa logu. Kaut kur tālumā naktī mirdzēja Mākslas akadēmijas ugunis. Es atcerējos umbras krāsas bildes, naktis kafejnīcā “Hardcore”, dienas, pavadītas aiz marmora letes. Nu tad, priekā!

Tad es iedomājos par lēdiju Felertoni, Bazilu, Arniju, Novotniju, Bonkiju, Bondru ģimeni, Nellu, Šonu, misis Gudbredu, nionsinjoru, Makfeteru un'mis Hūtoni. Jā, es iedomājos ari par mis. Hūtoni. Un par Madlēnu? Nē, par Madlēnu es nedomāju.

Lords sakustējās. Es uzliku savu kāju uz viņa krūtim, viņš pacēla galvu un paberzēja zodu.

- Tiešais trāpījums, mīļā. Vai tu man vispār varēsi piedot? - viņš izdvesa.

- NEKAD! - es šņācu. Šis velns tikai smīnēja vien. Un, rauj viņu velns, es arī smīnēju!

Leonija Baha

BAGĀTI VĪRIEŠI SKŪPSTĀS LABĀK Romans

Apgāds “Artava", LV-1007, Rīgā, Bezdelīgu ielā 12. Tālr. 7222472.

Licence nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Rota”, LV-1050, Rīgā, Dzirnavu ielā 57.

Content

Baha Leonija Bagāti vīrieši skūpstās labāk

PIRMĀ NODALA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA .

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODALA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA