Zariņš Jānis

Cepure ar zelta vārpu

Jānis Zariņš

Cepure arb zelta vārpu

Atmiņu stāsts

PRIEKŠVĀRDI

Pēc pirmā pasaules kaŗa, kad Latviju pasludināja par demokrātisku republiku, visā Eiropā valdīja ekonomisks chaoss.

Brīvās Latvijas valdības saimniekošana sākās bez naudas, bez pieredzes, bez techniskiem darbiniekiem.

Valdība darīja visu, lai piepildītu un aizstātu robus techniskā un saimnieciskā aparātā. Šim nolūkam tika pārkārtota arī skolu sistēma. Zinātnisko pusi veica Latvijas universitāte, māksliniekus sagatavoja mākslas akadēmija un konservātorija, skolotājus sagatavoja Jelgavas, Rīgas un Daugavpils skolotāju institūti.

Valdība saprata, ka lauksaimniecība, ko līdz šim vadīja muižnieki Latvijā, ar agrārreformu gan ieguvusi jaunsaimniekus, bet tiem trūkst zināšanas ražošanas laukā.

1922. gada 1. oktobrī Smiltenē sāka darboties Piensaimniecības un Lopkopības vidusskola.

Lai ātrāk gūtu pozitīvus rezultātus, skolai bija palielināta programma. Jaunie latvieši par grūto programmu nesūdzējās. Divos gados bija jāizņem Vācu piensaimniecības technikuma kurss, lopkopības kurss un trīs gadu vidusskolas kurss. Skolu beigušie bija ne vien labi sagatavoti praktiski, bet ļoti labi varēja pašmācības ceļā nobeigt vidusskolu.

Ja ārzemnieki bija izbrīnījušies par latviešu saimniecisko uzplaukumu, tad te liela nozīme Smiltenes Piensaimniecības un Lopkopības vidusskolai. Vēlāk šo skolu pārvērta par Lauksaimniecības arodskolu. Priekšmetu skaitu samazināja. Skolā gan ieguva labu arodizglītību un labi sagatavoja praktiskam darbam, bet neguva ārzemju atzinību.

Pēc Otra pasaules kaŗa Latvijas piensaimniekiem, kas nebija ieguvuši tālāk vidusskolas un universitātes izglītību, bija grūti atrast piemērotu darbu emigrācijā.

Anton

Tagad, kad 50 gadi pagājuši kopš šīs skolas dibināšanas, ar šo darbu gribu atdzīvināt lasītājos skolas dzīvi, cik tas manos spēkos iespējams.

Pēdējā sestdiena 1927. gada maijā. Grudzāles 6 klasīgajā pamatskolā izlaiduma akts. Skolēni sapulcējušies klasē. Valda zināms uztraukums. Gaida ierodamies skolotājus.

Man blakus solā sēž Jānis Lazdiņš no Gaidēm. Kad Lazdiņu Jānis ir uztraucies, viņam maiti saceļas gaisā kā sari. Šodien viņš matus ieziedis ar matu ziedi, tāpēc tie gludi pieglaužas viņa galvai.

Priekšējā solā sēž lielākais augumā Roberts Vilks. Viņš nāk no Dzeņu kroga. Blakus arī otrs Dzeņu kroga iemītnieks Arvīds Penezis. Mācību ziņā Roberts Vilks ir vājākais mūsu klasē, bet Arvīds Penezis atkal ir visuzcītīgākais un beigs kā pats pirmais. Nākošā solā sēž Kārlis Dzenītis — viņš ir mūsu klasē turīgākais. Ļaudis melš, ka vecajam Dzenītim esot naudas kā spaļu. Vesela čupa cara zelta desmitnieku esot kaut kur mežā norakti. Kārlim blakus sēž Arvīds Stepītis. Viņu meitenes sauc par smuko zēnu.

Toreiz vēl nezināju, kā īsti smukums cilvēkā izpaužas. Tā kādreiz, piegājis skolotājai Gailītes jaunkundzei, jautāju:

„Kas tam Arvīdam ir tik skaists, ka visas meitenes par viņu jūsmoV*

Skolotāja/ pirmajā mirkli par manu jautājumu apjūk, tad padomā un saka:

„Gan, kad paaugsies, sapratīsi,” un aiziet.

Pašā priekšējā solā sēž abas mūsu klases meitenes Leontīne Jēkabsone un Paulīne Andersone. Anderso-ne ir kaimiņmāju saimnieka meita. Ar viņu mēs bieži ejam kopā uz māju. Leontīne ir rokpeļņa meita. Ļaudis stāsta, ka vecais Jēka’bsons esot kreiss un sociālists. Man toreiz vēl nebija jēgas, ko nozīmēja vārds sociālists. Man vispār neinteresēja, ko cilvēki domā. Es toreiz cilvēkus vērtēju vienīgi pēc tā, kā viņi izturējās pret mani. Man patika cilvēki, kas bija pret mani laipni. Ja tie mani izsmēja un bieži aprāja, saucot mani par mazu, no tiem vairījos.

Otra rinda mūsu klasē ir tukša. Tur skolas mācību laikā sēdēja piektā klase. Tagad tie jau ir brīvdienās, jeb, kā mūsu pusē mēdza teikt — suņu dienās.

Piepeši durvis atvepas. Klasē ienāk skolas pārzinis Jānis Klāvs ar liecību mapi padusē. Viņš ir ģērbies jaunā uzvalkā. Ap kaklu viņam stīvā apkakle, kuļ-as stīvums neļauj Klāvu Jānim lāgā pagrozīt kaklu. Tomēr tā viņam piešķir cienīgāku izskatu. Viņam seko skolotājas Berta Skare un Alma Gailīte.

Klasē valda nāves klusums, Klāvu Jānis nostājas un klusēdams skatās uz mums. Tad viņš paņem dziesmu grāmatu, un mēs visi dziedam: „Pie rokas ņem un vadi, Kungs, mani pats.”

Tad Klāvu Jānis, kā visi, ieskaitot skolēnus, sauc skolas pārzini, iesāk:

„Daļu no dzīves iesāktā posma jūs esat nobeiguši. Tagad rodas jautājums, ko tālāk. Kas domā tālāk izglītoties, tiem ceļš uz ģimnāziju. Tomēr liekas, ka šodien lauki un jaukā daba sauc jūs palikt tur, kur jūsu tēvi un tēvu tēvi ir vietu ierādījuši. Intelliģento bezdarbnieku skaits strauji pieaug. Rodas jautājums, vai pašreizējos laikos vairs kāda nozīme izglītoties. Tas, ko es jums mācīju lauksaimniecības stundās, liekas, jūsu

dzīvē visvairāk noderēs. Liela da*ļa no jums ir lauksaimnieku dēli un meitas. Būtu kauns, ja tēvu iekoptā zeme paliktu atmatā. Cita lieta ir tiem, kam nav māju. Ja vien ir nauda, tad izglītība ir vienīgais ceļš, vai airī jāpaliek par vienkāršu strādnieku/ ’

Tad Klāvu Jānis izsauc mūs pēc vārdiem un saņemam apliecības par pilna pamatskolas kursa, beigšanas. Paņemam savas skolas somas un izklīstam uz visām pusēm.

Uz māju ejot, negribas iet pa lielceļu. Negribu vairs nevienu sveicināt, kā skolā pieņemts. Man pašam ir tikai divpadsmit gadu, bet negribas vairs būt puikam. Jūtos lieliski. Lai labsajūtu nebojātu, gribas būt pieaugušam.

No skolas rijas nogriežos pa kreisi gar Klāvu Jāņa auzu lauku. Grāvmalē redzu, ka auzas, kaut gan tikai pirmos stiebros, jau sagāzušās veldrē. Te nu bija. Klāvu Jānis mums mācīja, kā lietot mākslīgos mēslus, bet pašam jau auzas veldrē. Kas būs vēlāk? Laikam ir viegli otram mācīt, bet ne katrreiz pašam šo mācību īstenot.

Izeju cauri Paegļu Saulgožu birzij. Pārlēcot grāvi, esmu uz Paegļu Emmas ceļa. Aizgājis gaj-ām viņas mājai, atgriežos norā. Nezinu kāpēc, bet šodien negribas steigties. Zinu, ka māte mani gaida mājā, jo viņai nekad nav man darbu trūcis. Nekas, lai šoreiz pagaidās. Esmu beidzis skolu. Liels darbs padarīts. Man nav jāsteidzas.

Atsēdies skatos zilajās debesīs un pārdomāju aizgājušos skolas gadus. Acīs kā šodien stāv pirmie soļi Grundzāles pamatskolā priekš sešiem gadiem. Skaidri redzu, ka tēvs, paņēmis mani pie rokas, aizved uz skolu. Tur mani pārbauda skolotājs Lībietis. Viņš liek lasīt, ko protu labi. Liek rakstīt burtus, arī tos protu. Kad pasaku, ka protu arī reizes rēķinu, Lībietis ievaicājas :

,,Kas tev visu to iemācīja?”

„Vecā māte un Iekaru Ješka,” atbildu.

Tanī brīdī saņemu no tēva dunku sānos. Skolotājs pasaka, ka esmu uzņemts pirmajā pamatskolas klasē. Tad viņš aizved tēvu otrā istabā. Pa to laiku es pētīju skolotāja istabu. Viņam uz galda daudz grāmatu. Arī manam tēvam ir daudz grāmatu, bet Lībietim tomēr vairāk. Un tad es paskatos uz skapi pie sienas, arī tas pilns grāmatām. Ak Dievs, kas gan visas šīs grāmatas spēj izlasīt! Tad tur pie sienas otrā skapī salikti dažādi kluci. Nevaru saprast, kam tie. Zinu, ka skolotājam Lībietim bērnu nav. Nevaru iedomāties, kas ar šiem klučiem varētu rotaļāties.

Pēc mēneša atkal ar tēvu ejam uz skolu. Šoreiz tēvs mani tikai ieved klasē un atstāj. Visapkārt sveši bērni. Tos visus redzu pirmo reizi. Es skatos uz viņiem ar bailēm. Bet no kā? To es nezinu, un nezina arī pā>-rējie bērni.

Tagad, kad skolotājs kaut ko prasa, lietoju vārdu kungs. Tā tēvs mani ir iedresējis. Viņš teica, <ka man pamazām jāpierodot uzvesties sabiedrībā. Mani ieliek solā, kur sēž Emīls Akmentiņš no Piekārmiem. Priekšā sēž Strēļu Alvīne ar Riņķu Hertu, pašā priekšā Alma Vilka no Gaidēm un Anna Jēkabsone no Mēru pagasta Muižniekiem. Otrā ir atkal zēnu rinda. Tur sēž Kārlis Lazdiņš no Gaidēm, Jūlijs Brikmanis, tepat skolas apkalpotāja dēls. Tad manu kaimiņu māju bērni no Grundzāles pagasta Mucniekiem: Jānis Pakalnietis, Jānis Ziemiņš un Kārlis Kļaviņš.

Mums pa labi sēž otra klase. Tur ir Kārlis Akmentiņš no Piekārmiem, Paulīne Andersone no Baložiem, Jānis Lazdiņš no Gaidēm, Roberts Ruks no Gaidēm un Pēteris Briedis. Viņa tēvs rok akas, tāpēc skolēni viņu sauc par Pumpenieka Pēteri. Trešā klasē Jānis Lamberts, Marta Liepiņa un Arvīds Ziemiņš.

Ceturtā klasē Pēteris Brikmanis, Arturs Akmentiņš, Ārija Kalve un Valija Kipare. Piektā klasē ir Vilis Paeglis, Jūlijs Rožlaps, Emma Vilka, Roberts Akmentiņš un Marta Kalve. Sestās klases nav; skolā trūkst vienas klases sakarā ar kapa laikiem.

Atceros skolotāju Eduardu Lezdiņu. Viņš bija jauns mākslinieks, tikko beidzis konservātoTiju. Jau no pirmajām dienām ļaudis viņu sauca par komunistu. Mācoties Pēterpils konservātorijā, Lezdiņš esot piezīdies komunistu idejām.

Mūsu skolā ir katedra ar krustu priekšpusē. Lezdiņš šo katedru liek sacirst, tāpat liek noņemt no-sienām visas Jēzus Kristus bildes. Ziemas svētkos viņš nenotur parasto svētku dievkalpojumu, bet pie eglītes dod vijoles koncertu. Pēc svētkiem Lezdiņam jāstājas tiesas priekšā par reliģisku atribūtu nonicināšanu. Viņš mūs māca, ko teikt, ja sāk pratināt:

„Neesmu redzējis, ka skolotājs Lezdiņš sacirstu katedru un dedzinātu Pestītāja bildes.’ ’

Kad no Valkas ierodas pratinātāji, mēs visi — mazie zēni un meitenes, kā papagaiļi atkārtojam, ko skolotājs mums iemācījis.

Otra skolotāja Asaj*a jaunkundze ir jauna un skaista skolotāja. Mums visiem, viņa patīk. Viņa mani vienmēr sauc Jānīti. Vēlāk uzzinu, ka viņa to dara tāpēc, ka esmu jaunākais klasē, tikai nepilnus sešus gadus vecs. Rītos mēs, skolēni, mazgājamies vanniņās. Katram vakarā ūdens ir jāienes no pumpja skolas sētā. Lai visi ūdeni atnestu, raugās skolas dežūrants. kas ir viens no vecākās klases skolēniem. Otrā pusē priekštelpai ir meiteņu guļamistaba. Tur mums, zēniem, ir stingri aizliegts ieiet. Stundu starpbrīžos skolēni pastaigājas riņķī priekštelpā un dzied tautasdziesmas, ko mums dziedāšanas stundās iemācījis kādas desmit Lezdiņš.

Grundzāles 6 klasīgā pamatskola ir veca ēka un par mazu skolēnu pieaugumam. Skolotājiem telpas nav piemērotas, tāpēc tie ne labprāt šeit paliek.

Skolas otrā stāvā atrodas ēdamistaba, gar sienu saliktas skolēnu kastes ar ēdienu. Maize un pavalgs jāņem līdz visai nedēļai. Uz nedēļas beigām bieži vien maize ir sapelējusi un sviests vai biezpiens kļuvis rūgts. Gaļu skolēni ņem līdz dienai vai divām, jo tā ātri bojājas. Parastais aizdars ir biezpiens, kaņepes un mājā sakults sviests.

Visi skolēni valkā pašaustas drēbes, tikai retiem ir zābaki vai kurpes, vairumam paštaisītas čības, pastalas un arī vīzes.

Vēl vairāk man uzglabājusies atmiņā pāreja no Grundzāles uz Priežkalna skolu. Tā kā Grundzāles sko-la prasa tēvam maksāt trīsdesmit latu skolas naudas, jo nāku no Cirgaļu pagasta, tad viņš noskaišas un nākošo gadu sūta mani skolā uz Priežkalna četrklasī-go pamatskolu.

Starp Grudzāles un Priežkalna pamatskolu attālums tikai nepilni pieci kolometri, bet atšķirība liela. Grundzāles skolā skolēni runāja mazliet lauztā izloksnē, turpretim Priežkalna pilnīgi skaidru vidus dialektu ar smilteniešu īpatnībām, pieliekot galotni īts, kā pienīts, sviestīts, maizīts u.t.t.

Grundzāles bērni ir visi vienā (i klasīgā pamatskolā, bet Cirgaļu pagastā pastāv trīs cetrklasīgas pamatskolas: Lorberģu, Mierkalna un Priežkalna, tad vēl viena divgadīgā pamatskola, kur mācījās piektās un sestās klases skolēni. Līdz ar to Cirgaļu pagastā cilvēki bija sadalīti grupās ar dažādām interesēm. Sarīkojumos lorberģieiši parasti sēdēja vienkopus, kalngaliesi atkal citā stūrī un beidzot tā saucamie lejasgalieši. Atsevišķi cilvēki grupējās tā saucamos „salēniešos’'. Pie salēniešiem piederēja astoņas saimniecības, kupas no vienas puses bija ierobežotas ar pļavām, no otras ar mežu — purvu. No šīm saimniecībām bija tikai viens izbraucamais ceļš uz Lielokrogu un lielceļu.

Tā pārdomājot bijušo un zīlējot nākotni, nemanot esmu iemidzis. Kad pamostos, ir jau vakara krēsla. Skriešus dodos uz māju.

„Kur tad tu tik vēlu? Vai tad Klāva Jānis vēl beidzamā dienā būtu tevi iebāzis kaktā?” smejas Kalniņu Lazdiņš, kas atnācis pie mums sestdienas vakarā pasērst.

Neatbildu, bet, paņēmis drēbes un pirts slotu, eju uz pirti. Kas gan sestdienas vakarā var būt patīkamāks kā pēršanās pirtī. Lai gan neesmu svīdis, sametu īstu garu. Kad karstums ir pieņēmies, velēju ar slotu visu augumu. Jūtu, ka ar katru slotas piesitienu ķermenis kļūst vingrāks. Kad beidzot no pēršanās esmu piekusis un sviedri aumaļām līst gar visu ķermeni, zinu, ka man tagad poras ir tīras un ķermeņa ārpuse sagatavota nākošās nedēļas nodarbībām. Izskrienu ārā un ielecu aukstā dīķī. Aukstā pelde atsvaidzina. Pēršanās nogurums aizgājis un svaigs spirgtums ieradies kaulos. Tad vēl nomazgājos ar ziepēm, kas puto vareni. Tas nozīmē, ka ķermenis tīrs. Atceros veco dziesmu, ko kādreiz vecais Lapiņš vienmēr pirtī dziedā ja:

Sestdienā, kad pirtī gāju,

Slotu nesu padusē.

Garu, garu, uzmet garu,

T>ai es laibāk pērties varu .. .

Izsutis un izpēries,

Kā no jauna piedzimis.

Garu, garu, uzmet garu.. .

Ejot pamatskolā, vāl visi valkāja svārkus ar ciešu apkakli. Tagad, kad biju skolu pabeidzis, māte bija ataicinājusi skroderi Egli. lai man pirmo reizi pašūtu svārkus ar vaļēju kaklu. Māte Smiltenē jau nopirkusi man baltu pletkreklu ar garu šlipsi. Jau vairākas reizes to esmu izņēmis, pārcilājis, apskatījis un atlicis atpakaļ. Ak, cik skaisti, ka varēšu iet lielajos cilvēkos un ģērbties kā pienākas. Kā man nepatika vārds puika! Vecāmāte gan vēl mani sauc par Ja nīti. bet kaimiņi par Jāneli. Vēl šodien nezinu, kāpēc viņi lietoja šo vārdu. Skolas biedri mani sauca par Janku. Nezinu arī. kāpēc tādā veidā tika pārgrozīts šis vārds. Vai tad galu galā nebija vienalga, kā mani sauc, bija mans secinājums.

Tanī rītā, kad māte paziņoja, ka ieradīsies skroderis Egle, puisis Pēteris aizbrauca viņam pakaļ. Egle

dzīvo uz īri Aumeisteru muižā. Pēc pāris stundām Pēteris ar skroderi piebrauc pie mājas durvīm. Egle izkāpj un klibodams nāk iekšā.

„Nu tad labas dienas visapkārt”, saka Egle.

Tas ir teiciens, ko esmu ievērojis. Ar vienu un to pašu teicienu Egle aizvien apsveicinājās. Liekas, ka Egle ar šo teicienu ir lepns, jo neviens cits mūsu pagastā apsveicinoties šādu teicienu nelieto.

Pie rokas viņam ir gludeklis un nūja. Bez nūjas Egle nevar paiet. Viņam vienā kājā tāds jocīgs zābaks, kas vairāk izskatās pēc satrūdējušas koka saknes. Ļaudis zina stāstīt, ka Egli bērnībā tēvs sasitis ar spieķi, un no tā viņam kāja sakropļota — kliba. Ja kāds ieminas par viņa klibumu, Egle klusē. Kādreiz dzērumā viņš gan esot lielījies, ka kāja sašauta kapā pie Periko-piem. Tādās reizēs tie, kas dzirdēja skrodera lielīšanos, teica: „Ej nu ej, Egle, mēs jau zinām, kā tava kāja kļuvusi kliba”.

Tādās reizēs Egle apklusa un taisījās uz mājām. Viņš necieta, ja kāds viņam neticēja. Ejot Egle liecās uz labo pusi. Mūsu kaimiņu mājā Kalniņos dzīvoja klibais Emīls. Viņš klibojot locījās uz kreiso pusi. Ļaudis smējās, ka. klibais Egle un klibais Emīls nevarot iet pa vienu ceļu, jo klibojot galvas sitoties kopā. Viņi abi viens otru neieredzēja. Egle teica, ka Kalniņos viņš vēl savā mūžā neesot bijis.

Puiši ienes Egles šujammašīnu. Biju jau iepriekš redzējis Sprancmaņa skrodera ar kāju minamo šujammašīnu, kurai bija uzraksts „Singers”. Egles šujam-mašīna ir ar roku griežama.

Māte uzliek uz galda baķi vadmalas. No vadmalas vēl nāk presētavas un krāsotavas smaka. Vadmala ir austa tepat stellēs mūsu ēdamistabā. Egle ar lietpratēja skatu apskata vadmalu. Viņš pētī un groza labu laiku un tad nosaka:

„Varēja jau būt labāka. Ja nu citas nav, tad jāiztiek vien būs,” un sāk mērīt vadmalas platumu.

Tad viņš sauc mani klāt. Vispirms Egle izvelk avīzes gabalu, tad bikšu kabatā satausta zīmuļa galu. Tad mērī manu garumu, platumu, mugurā, priekšā un kaut ko atzīmē uz avīzes gabala. Paskatos, bet neko nevaru saprast. Egles rakstītie skaitļi izskatās kā Ēģiptes hiroglīfi. Kad es, skatoties viņa rakstā, pasmīnu, Egle saprot, kāpēc smīnu.

„Nesmej, nesmej. Manā laikā skolu bija maz. Tas, ko esmu iemācījies, viss ir iegūts zeļļa gados pie vecā Pumpa Vijciemā.” Un tad viņš gari un plaši sāk stāstīt, kā vecais Pumpa kādreiz esot bijis cara galma skroderis, bet dzeršanas dēļ izmests ārā un aizsūtīts uz Sibiriju. No katorgas pārnācis, viņš, lūk, esot apprecējies un nometies uz dzīvi Vijciemā. Pumpa bijis lāga vīrs, bet ļoti skops. Viņš nedevis zeļļiem lāgā ēst. Lai kaut kā apmierinātu izsalkumu, zeļļi vienmēr gājuši ēdienu zagt. Šo stāstu jau esmu dzirdējis desmitām reižu, un es to- varētu izstāstīt daudz labāk nekā Egle. Šoreiz man jābūt mierīgam un jāklausās viņa stāstā. Kad mērs noņemts, istabā ienāk mans mātes brālis Urbuļu Aleksis. To māte pasaukusi, lai nobar Egli. Pēc sasveicināšanās Aleksis saka:

,,Nu, Egle, raugies, lai abas bikšu staras būtu vienā garumā. Tāpat lai bikšu vīles nenāktu pāri ceļgalam, kā arī, lai svārku stūri būtu vienādā lielumā. Ja neievērosi, tad nedabūsi maikšu,” un tad viņš ar māti aiziet. Kad aizgājuši vieni. Aleksis saka:

„Alma, vai tad tu nevarēji pasaukt Sprancmaņa skroderi, Strazdu vai Mīļo.” Par Mīļo sauca Gruznas skroderi, kupš no visiem bija tas jaunākais.

Nebiju laikā par šūšanu padomājusi. Tagad, kad skolas beigušās, visiem skolēniem šuj jaunus ancukus. taču vajaga Jāņu dienā un uz Kapu svētkiem,” atsaka māte.

Urbuļu Aleksis promiedams saka, lai pielūko Egli: „Kad griež ancuku, nenolaid acis. Viņš nogriež gabalu arī sev. Briedīšos šujot nogriezto gabalu esot

apracis sniegā, bet promiedams savu daļu aizmirsis. Kad pavasarī sniegs nokusis, atraduši vadmalu sniegā,” stāsta Aleksis.

Tā nu es sēžu uz mūrīša ievilcies ierī un skatos, kā Egle rīkojas. Vispirms viņš izklāj vadmalu pa visu galdu. Tad paņem dzelzs mēru. Neviens nezina, cik tas vecs. To- Egle nospēris, mācoties amatā. Dzelzij dilstot, skaitļi daļēji izdzisuši. Tāpēc, lūk, iznākot, ka mērot ar šo mēru Eglēm viena bikšu stara garāka par otru. Mērs iedalīts vēl collās, aršīnās un veršokos. Egle metrisko sistēmu neatzīst, d*a viņam kāds aizrāda, ka ar centimetriem vieglāk rīkoties. Egle atbild:

„Tie spranču mēri priekš kaķiem. Sprauci tos izgudrojuši, lai vieglāk varētu krāpt tautu.”

Arī šoreiz mums iznāk strīds ar Egli par mēriem. Kad Egle atkal nolicis franēu mērus, ko viņš sauc par spranču mēriem, iebilstu:

„Tomēr franču skroderim bikšu stilbi nekad neesot ne par īsiem, ne par gariem.”

„Nemuldi, puika. Dabūsi ar olekti. Labāk atnes stopu alus”, "saka Egle. Aleksis man pieteica promejot, lai Eglēm alu dodot tikai vakarā, citādi viņam atkal mēri sajukšot aplam.

„Nekā ne'bij. Alu dabūsi vakarā,” atbildu un skatos pa. logu ārā. Tanī brīdī Egle nospļauj veselu gubu krēpu uz grīdas. Tikai tagad atceros, ka māte man pieteica, lai ienesot Eglēm kasti ar smiltīm, kur spļaudīt. Ļaudis teica, ka Eglēm esot slimas plaušas un viņš spļaujot plaušas ārā. Tūliņ aizeju klētī un sameklēju vecu stādu kasti, pieberu ar smiltīm un tad ienesu, teikdams:

„Te būs, skroder, plaušu izspļaušanai.”

„Ak tu ar viens no tiem, kas tic, ka es spļauju plaušas ārā. Ko gan tie cilvēki nesarunā. Tas viss bleķis. Man tāds vecs plaušu katars. To dabūju jau puikas gados,” atbild Egle un tūdaļ izspļauj kastē zaļu krēpu piku. Egle izņem no vestes kabatas ziepju gabaliņu un ar to velk uz vadmalas dažādas strīpas, pa 16

starpām skatīdamies avīzes gabalā, ko viņš noglabājis bikšu kabatā.

Katru pusstundu Egle tin pīpes lurķi. No rīta viņš izņem no paunas pašaudzētu tabaku. To viņš sagriež ar kabatas nazi. Tad tabaku ietin papīrā un lurķi iesprauž špicē. Parasti Egle spici tur mutē vai aiz auss. Nazis, ar ko Egle sagriež tabaku, ir tā nodilis, ka liekas, drīz vien lūzīs. Kad iejautājos, kāpēc naža spals tik mazs palicis, Egle atbild: „Tas no biežas trīšanas. To nazi kādreiz pirku Vijciemā pie Purcinska. Atdevu veselas divdesmit piecas kapeikas. Ko tu brīnies par manu nazi? Opšu saimniecei visi naži tādi, lai saime nevarētu uzsmērēt biezu kārtu sviesta uz maizes.”

Pēc pirmām divām dienām ancuks ir satrāklēts. Tagad man jāiet uzlaikot. Eglēm gan nepatīk, ka es saucu visus mājiniekus, lai nāk skatīties. Viņi varēs redzēt to, kas aplams. Visu spriedums, ka Egle šoreiz pārspējis sevi. Vakarā nesu Eglēm krūzi ar alu. Viņš to dzeļ' ar tādu baudu, ka manī un pārējos mājiniekos tas rada izbrīnu. Kad krūze tukša, viņš noslauka muti svārku piedurknē un tūliņ laižas uz viņam ierādītu gultu. Mirkli vēlāk viņš jau krāc. Mājinieki viegli uzelpo, jo tikuši vaļā no Egles pļāpāšanas. Vienu vakaru. tas nekas, bet klausīties visu nedēļu stāstos, ko visi jau simtām reižu ir dzirdējuši, ir drusku par daudz. Kad skroderu dienas beigušās, tūliņ viens no puišiem aizved Egli. Sievieši sāk tīrīt istabu. Grīdas berž ar zaļām ziepēm un visus krēslus un solu, kā arī galdu mazgā ar ,.Borsil balto”, kas toreiz bija vienīgais veļas pulveris, ko reklamēja Burbuļrnāte un dziedātājs Jānis Are.

Lai kā, man tomēr ieguvums. Varoņu piemiņas dienā Aumeisteru muižā būs svētku parāde, dievkalpojums baznīcā un vakarā docenta Pētera Starca priekšlasījums. Tagad varēšu iet uz sarīkojumu kā pieaudzis, jo-, lūk, man gar is bikses un uzvalks kā visiem pieaugušiem, ar vesti. ITn kur tad vēl dzeltenās

17

kurpes, pletkrekls un pirmā kakla saite, pilnīgi jauna, pirkta Smiltenē pie Tankelēvica.

• •

Varoņn piemiņas dienā Aumeisteru muižā notiek svētku parāde. To pieņem aizsargu komandieris un bijušais saeimas deputāts Jānis liingemanis no Smiltenes. Pēc svētku parādes notiek Varoņu piemiņas dienas dievkalpojums Aumeisteru baznīcā. To vada mācītājs Pēteris Klepers.

Vakarā pagasta mājas zālē docenta Pētera Starca priekšlasījums: „Nākamā paaudze lauksaimniecībā.”

Runātāju iepazīstina lauksaimniecības biedrības priekšnieks Jānis Lūsis no Palejām. Viņš raksturo Pēteri Starcu par galveno agrārreformas autoru. Lūsis cildina viņu kā pofesoru un kā sabiedisku darbinieku. Pēteris Starcs iesāk savu runu, norādīdams, ka par lauksaimniekiem kļuvuši tie, kas karojuši. Daļa no tiem nekad nav gribējuši kļūt par lauksaimniekiem. Ja nu zeme esot iegūta, tad jāsaimnieko. Par visām lietām saimniekošana prasot prasmi. Lai iegūtu zināšanas, Zemkopības ministrija esot atvērusi Smiltenē lauksaimniecības iestādi ar lauksaimniecības, piensaimniecības un lopkopības nodaļām. Lauksaimniecības nodaļa esot līdzīga divgadīgām lauksaimniecības skolām, tikai ar pastiprinātu lopkopības un piensaimniecības kursu. Šai mācības iestādei drīzumā tikšot pievienota sierniecības nodaļa.

Runātājs uzsvēra, ka tagadējā lauksaimniecība prasot, lai saimnieks un saimniece prastu ne tikai art un ecēt un govis slaukt, bet lai arī prastu rīkoties ar mākslīgiem mēsliem, pazītu augu slimības, pazītu modernās lauksaimniecības mašīnas, zinātu vest grāmatvedību un par visām lietām saprastu, kā rīkoties ar naudu. Nav māksla naudu iegūt, bet gan to lietderīgi izdot; proti, pareizi to ieguldīt atpakaļ lauksaimniecībā vai arī industrijā. Tāpat jāprot rīkoties ar vērtspapīriem, akcijām, vērtszīmēm un vekseļiem.

Mūsu jaunajai valstij ir vajadzīgi eksporta tirgi ārzemēs. Lai valsts meklētu tirgus ārzemēs, vispirms precei jābūt saražotai, ar ko izdarīt piedāvājumus. Kāpēc šeit Aumeisteros nevarētu ražot sieru? Mūsu eksports ir pieaudzis no 10.000 kilogramiem 1922. gadā uz 110.000 kilogramiem 1927. gadā.

Tad vēl viņš mudināja lauksaimniekus iestāties Lauksaimniecības biedrībā, aizsargos un atbalstīt arī citus sabiedriskus pasākumus.

Vakara ballē Sprančmaņu skroderis uzvelk Melderu Osim, Bēržu Beikmanim un Urbuļu Aleksim, kas sēž pie viena galda:

„Nu tad nākamziem visi taisāties uz skolu. Pēteris Starcs atvēris jums iSmiltenē skolu. Tur jums iemācīs, kā rakstīt vekseļus, kā taisīt obligācijas, vārdu sakot, kā pa riktīgam taisīt naudu.”

„Lab, ka tu, skroder, esi klibs. Tādus skolā neņemšot. Ja tu runā par parādiem, tad varu teikt, ka tos taisīt nav māksla, bet gan māksla samaksāt.”

„Kā tu domā, kas tos parādus maksās?” piemetina Pētersonu Žanis, sēdēdams pie galda.

„Kāpēc jāmaksā? Lai maksā eņģeļi!” joko vecais Pļevnas Cerbulis, kas iet garām un ir ieklausījies kaln-galiešu valodās.

Tovakar pie visiem galdiem tiek pārrunāts Pētera Starca referāts. Citi par viņa domu vīpsnā, citi jokojas. Tr daļa aumeisteriešu, kas domā, ka tanī lietā, ko šovakar referents minēja, būtu kaut kas darāms. Ballē satiekos ar saviem vecajiem skolas biedriem no Priežu-kalna skolas — Pēteri Celmiņu no Dambīšiem un Jāni Strazdiņu no Liepiņām. Arī viņiem mugura tikko šūti uzvalki. Protams, visiem pašaustas vadmalas. Tāpat viņiem ir elsiņš un krāga, kam priekšā karājas jaunas šlipses. Viņi lielīgi noprasa, kas manu uzvalku šuvis? Kad pastāstu, abi zobojas-.

„Ja, Grundzāles skolu beigušam Egle jau labu labais. Tiem, kas beidz draudzes skolu, uzvalks jāšuj pie laba skrodera”.

Viņiem abiem uzvalku šuvis Mīļais.

Strazdiņu Jānis ir nopircis mazo Rīgu. Viņš no tās piedāvā mums ar Pēteri.

„Vai nebūtu labāk iet un smēķēt parkā? Es vēl neesmu ieradis rādīties publikā ar papirosu zobos,” iebilstu.

„Ko niekus. Kad tad lai sāk tevi saukt par pieaugušu? Vai tu visu mūžu gribi būt puikas godā? Paklausot Jānim, mēs visi aizsmēķējam. Tanī brīdī garām iet Priežukalna skolas pārzinis Ernests Pētersons. Tūliņ mēs visi izraujam papirosus no- mutes un paslēpjam tos saujā aiz muguras.

Skolotājs, liekas, mūsu smēķēšanu nav redzējis. Viņš atņem sveicienu un aiziet. Tad piepeši no muguras nāk agronoms Briedis kopā ar Starcu. Ieraudzījis ■mūs smēķējam, Briežu Jānis iesaucas:

„Kas tad nu? Visi kaķi sāks zāli ēst. Vai tad nevarējāt nolīst krūmos? Kā tas izskatās, ka puikas atklāti smēķē?”

„Nu redzi, nu. Vai es neteicu?” saku.

„Ak, ko tur klausīties. Briežu Jānim jau vienmēr ir kāds vārds ko teikt. Viņš to nedomā nopietni. Droši vien jau tagad viņš teikto aizmirsis,” taisnojas Jānis.

„Redzi, man te nepatīk. Tesim krūmos un tad vilksim, kaut vai zils gar acīm paliek.”

Kad garām iet Grāvu Ješka, viņš mums uzvelk:

„Jums jāiet vēl pāris gadu Smiltenē, tad tikai tiksit lielo kārtā. Jums vēl visiem mātes piens#aiz lūpas, bet skaties, papiross jau zobos.”

Ejam uz parku. Mums ar Jāni un Pēteri vēl pievienojas Vērzemnieku Augustēns. Viņš arī kādreiz bija mūsu klases biedrs, bet izstājās jau no trešās klases. Viņa audžu tēvs Sīļu Kalniņš teica, ka Augustē-nam galva esot pilnīgi tukša. Viss teiktais pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Viņam galva esot vienīgi matu audzēšanai un cepures uzlikšanai. Kad mēs aizejam aiz pagasta mājas, Augustēns tomēr prot vairāk nekā mēs.

Ar vienu roiku viņš satin pīpējamo lurķi. tad met to gaisā un saķep ar muti. Jā, tā ir ari māksla.

,.Redzi, ko viņš iemācījies, kamēr mēs ņēmāmies pa draudzes skolu un tu pa Grundzāli. Gribu tev jautāt, vai tas tiesa, ka jaunā Grundzāles skola izskatoties vairāk pēc fabrikas?” ieminas Celmiņu Pēteris.

,,Skolas celšanā nepiedalījos, tāpēc tu jautā nevietā,” atbildu aizkārts.

„Ak, kur tu cimperlīgs. Tev nevar ne pieskarties. Tūliņ spuras gaisā. Tu taču esi un paliksi cirgalietis. Ko tad tu aizstāvi tos grundzāliešus,” saka Pēteris, piedāvādams Sporta papirosus. Tanī brīdī mums piebiedrojas Pirkuļu Zālītes Jānis. Viņu cirgalieši sauc par saimniecēm!. Ejot trešā pagastskolas klasē, viņam nomira tēvs. Viņš izstājās no skolas un palika mājā par saimnieku. Tā nu tagad visi viņu sauc par saimniecē-nu, jo bija jaunākais saimnieks Cirgaļu pagastā.

„Nu kā tad klājas saimniecēnam?” iejautājas Pēteris.

..Iet jau labi, nav ko žēloties. Tomēr jāno-žēlo viena lieta, proti, ka nepabeidzu skolu. Tagad varētu iet tālāk Smiltenē. Starcs jau stāstīja vareni. Viņam labs runājamais. Nu jūs visi trīs jau rudenī varēsit doties uz Smilteni.”

„Es gan ne. Nav vērts. Mani veči ir uzskatos, ka nauda, ko izdod par skolām, ir tikpat kā zemē nomesta. Kāda gudrība vajadzīga saimniekam. Jābūt spēkam un jāprot skaitīt naudu. Lai jau iet skolā manas māsas Anna un Emma. Es palikšu par saimnieku. Man ar draudzes skolu pietiek atliku likām,” saka Pēteris.

.,Es arī ne. Es nevaru. Mans vecais ir švaks, ka nevar neko darīt. Katru brīdi var aiziet pie senčiem. Elza jau pabeidza Smiltenes ģimnāziju. Viņa ies vēl skolotāju institūtā. Man jāskolo māsas. Zini. ka vēl divas aug. Arī tās sūtīšu skolā. Tas ir, ja viņām būs galva un ja tās gribēs,” piebiedrojas Jānis.

„Un ko tu?” jautā man saimniecēns.

,,Nezinu. Viss vēl labi jāpārliek. Starca Pēteris minēja sieru fabriku Aumeisteros. Vai tā nebūtu brīnišķīga lieta? Bet viņš teica, ka sieru skolu atvēršot tikai vēlāk. Kad, tas ir jautājums, ko neviens nevar atbildēt,” un tanī brīdī es jan iedomājos, ka strādāju savā sieru fabrikā ar baltu ķiteli mugurā. Neesmu gan sieru fabriku redzējis. Esmu tikai ēdis tos sierus, ko Grundzāles pienotavā Zušmanis sasien uz Ziemas svētkiem, Lieldienām, un dažreiz arī uz Vasaras svētkiem. Ļaudiis šo sieru sauca par pūdēto sieru. Vai šis siers ir sapuvis vai ne, to es nezinu. Smird viņš briesmīgi, bet garšo labi. Ir jau labi tādu ražot.

,,Ei, vai jau aizsapņojies? Vai jau stāvi kā direktors savā sieru fabrikā? Lai kaut ko iegūtu, ir vajadzīgs sitas,” un viņš izvelk kabatas portfeli, pilnu ar desmit latu zīmēm.

„Ko tu te lielies. Varbūt pēdējo govi aizvedi Plē-tienarn uz Smilteni. Esmu dzirdējis no māsas Elzas, ka angļiem esot teiciens, ka laiks ir nauda. Ja es netērēšu lieku laiku skolās, tad man dienās naudas būs vairāk makā nekā tev/’ atbild Jānis Strazdiņš.

,,Ek, ko- mēs te runājam tik nenozīmīgas lietas. Gan nāks laiks, nāks padoms. Laiks rādīs, kupš no mums būs gudrākais. Ej saim<niecēn, ja tu lielies ar desmitlatniekiem, tad uzliec pusstopu,” saka Pēteris Celmiņš.

„Nekā, zēni. Ja gribat dzert, lieciet katrs pa latam. Aiziešu pie Stīpnieka. Pusstops maksā divi lati piecdesmit. Tad vēl paliks naudas jaktenēm un ūdensklin-ģefiem..

Jānis Strazdiņš pirmais izvelk latu, tad Pēteris. Neko darīt, velku savu vienīgo latu, kas man ir. Draugu priekšā taču nevar izlikties par skopuli. Līdzko nāk kārta pie Vārzemnieku Augustēna vilkt ārā latu, tas aizrunājas:

„Nekas, nekas. Man drusku jāaiziet. Tesāciet vien. Vēlāk uzlikšu viens pats pusstopu. Man naudas diezgan,” un viņš aiziet atpakaļ nepaskatījies.

„Lūk, visi saka, ka Augustēnam nav smadzeņu nemaz. Redzi, kā viņš starp cilvēkiem grib spēlēt to gudrāko, da viņš ejot viesībās, tad pudeli nekad līdzi neņemot, bet ja tiek pie cita mantas, tad dzej* par trim, kamēr zem galda,” stāsta saimniecēns un, salasījis naudu, aizsteidzas pie Stīpnieka.

„Jā, tie dumjie sabiedrībā grib būt tie gudrākie,” teica mums draudzes skolā skolotāja Zvaigznītes jaunkundze.

Kad saimniecēns atnāk ar avīzē ietītu pusstopu un kabatās sabāztiem kliņģeriem un mednieku desiņām, sākam strīdēties, kam jūdzēj* pirmajam. Šis ir pirmais šņabis, ko savā dzīvē pirku. Biju gan kādreiz nomēģinājis no pudeles, kas mājās palika pāri pēc viesībām. Negaršoja slikti, tomēr tagad sākt kā pirmajam ir kauns. Apzinos arī, ka esmu no draugiem pats jaunākais. Man tikai divpadsmit gadu.

,.Saimniecēn, tu velc pirmais,” saka Prikuļu Zālī-tis Jānim.”

,.Labi. Lai Dievs svētī pirmo lāsīti,” teikuši krievu mācītāji, dzej’ot pirmo šņabi. Un Jānis ievelk labu malku. Tālāk no pudeles ievelk Strazdiņu Jānis un Celmiņu Pēteris. Paskatos uz pudeli. Nav krituma nemaz. Nu ir pienākusi mana kārta. Nezinu ko- darīt. Tas ir pirmais šņabis manā mūžā. Negribu paradīt bijušiem klases biedriem, ka esmu gļēvulis. Saņemu pudeles kaklu un ātri ierauju vienu malku. Nezinu, cik liels bija malks, bet sāku rīstīties. Karstums pārņem manu augumu. Kaklā iesitas kreksis un no vēdera tikko nenāk atpakaļ. Kad draugi no manām izdarībām nobīstas, mierīgi paņemu desu un nokožu gabalu, teikdams: ..Labs gan. Kaut tāda būtu vairāk.” Šo vārdu esmu dzirdējis, kad lielie dzej-, tāpēc, gribēdams izlikties, ka nekas nenotika, pieminu šo teicienu.

„Ak tu lielība. Tikko nelaidi atpakaļ. Tev vēl trūkst rutīnas. Tev jāiet uz skolu, gribi vai negribi. Tas, kas nevar ieņemt šņabi rīklē un neprot ievilkt dūmu plaušās, par saimnieku netiks tik un tā,” saka saimniecēns un dzer no pudeles otru kārtu. Man jau nelabi kļūst skatoties. Kad nāk mana kārta, skatos apkārt. Ieraugu nākam. Augustēnu. Kad pienākusi mana kārta, saku Augustēnam :

„Še, velc manu kārtu. Tu velc no pudeles, es tavā vietā uzkodīšu desu” un dodu viņam pudeli.

Saimniecēns gan grib kaut ko iebilst, bet Augus-tēns ir jau ievilcis labu malku, kas pudelei dod labu kritumu. Tad viņš viebjas un lēnām norij šņabi.

„Desu tev nedošu. Tu jau nobarojies kā vepris. Saki tai Sāļu mātei, lai viņa tevi tik traki nebaro. Neviens kupcis Smiltenē par tevi nedos ne pieci santīmi/’ smejas atkal saimniecēns, tad piemetina:

„Ej, kupš bija tas, kas lielījās pasaukt pusstopu viens pats? Ņem, Augustēn, laukā pieclatnieku, es aiz-ie&u pakaļ. Ja sūtīs tevi, tu atpakaļ neatnāksi. Tev nav tik daudz tanī smadzeņu podā, ka tu varētu saprast, kā jāatbalsta kompānija,” saka dānis Strazdiņš.

„Jā, jā, tūliņ būšu atpakaļ,” un viņš aiziet uz pagasta mājas pusi. Mēs jau zinām, ka Augustēnu vairs neredzēsim. Man tomēr būtu labāk paticis, ja Augus-tēns būtu palicis. Zinu, ka man nākamais malks var nākt atpakaļ. Tad man piepeši ienāk prātā Augustēna izdarības.

„Laidiet vien, draugi, apkārt, tūliņ būšu atpakaļ. Paskatīšos tikai, vai mājinieki ir vēl zālē.”

„Ak tā gan. Vai sāki mācībās pieņemties no- Augustēna? Atkritējs tāds,” saka saimniecēns.

„Gluži otrādi. Augustēns aizmuka, jo negribēja piestiķēt latu. Es aizeju, jo neesmu vēl dzeršanu iemācījies. Nebaidaities, būšu atpakaļ. Bindes Sausais vienmēr saka, ka dzērāju pasaulē netrūkstot, tikai pircēju. Ņemiet vērā, draugi, ka atdevu jums savu beidzamo latu,” un eju.

Līdzko mani ierauga māte. viņa saka:

„Kur tu biji palicis? Laiks braukt mājās. Rītā Līgo svētki. Atkal negulēta nakts.”

„Esmu kopā ar draugiem. Aiziešu tikai pateikt ardievu un tūliņ būšu atpakaļ.’ ’

Kad aizeju, Celmiņu Pēteris jau gaida ar pudeli. „Nu tava kārta. Tu šoreiz neizbēgsi. Nu, velc!” Paņemu pudeli, bet man jau paliek slikti skatoties vien.

„Es attaisīju pļuktvasera pudeli. Ja nāks atpakaļ, ņem to virsū. Tev taču reiz jākļūst par vīru,” saka saimmiecēns.

Paņemu pudeli ar bailēm. Ievelku elpu, kā to esmu redzējis pieaugušos darām, tad ieņemu pilnu malku. Saimniecēns dod man tūliņ augļūdens pudeli. Uzņemu to laikā, un nekas nenotiek. Esmu apmierināts, ka varēju norīt, Tūliņ gan pametu ar roku un sāku: „Uz redzēšanos Aumeisteru Kapu svētkos,” un pazūdu. *

Ejot atpakaļ, jūtu, kādu iedarbību rada pēdējais malks. Karstums pārņem ķermeni. Kājas neklausa, iet greizi. Ar mokām pieeju pie ratiem, kur māte un pārējie mājnieki jau gaida. Kad pārbraucam mājās, laižos tūliņ uz gultu. Apsolos sev, ka vairāk šņabi mutē neņemšu. Visa gulta griežas. Pakrūtē spiediens. Šausmīgi. Nevaru saprast, kāpēc cilvēki dzeļ*.

Otrā rītā jau mani ceļ augšā ar pārējiem. Jādara visi mājas darbi. Jau pusdienas laikā jūtu, ka esmu piekusis. Pašlaik ir visi smagākie lauksaimniecības darbi, kā mēslu vešana un papuves aparšana.

Tā kā šovakar ir Līgo vakars, tad pēcpusdienā nestrādā. Meitas un puiši iet savīt vainagus. Kad tas padarīts, meitieši iet pirtī un puiši saved malku ugunskuram. Tāpat kārtsgalā iesien mucu ar sveķainu malku, ko- sauc par darvas mucu. Latviešu senci agrāk kārts galā mucā likuši darvu. Tagad mēs vairs darvu nepazīstam. Neviens darvu vairs netecina. Vispār,cilvēki šodien nezina, kā to dara. Kad visi esam nomazgājušies un gatavi uzņemt Līgo vakaru, māte ieprasās: „Nu, vai tu dzirdēji, ko vakar Starcs savā priekšlasījumā teica? Redzi, viņš ir universitātes mācības spēks, saeimas deputāts. Viņš zina, kas latviešu lauksaimniekam vajadzīgs. Nu, ko tu saki par to?”

„Ko es tur varu teikt. Man patika tā ideja par sieru fabriku. Par citu nevaru neko teikt, jo neko nezinu.”

„Nu padomā, padomā. Līdz rudenim jau laika diezgan. Pa vasaru varēsi izšķirties, vai tev lauki patīk un vai gribi visu mūžu grūti strādāt. Zini, lauku darbs nav vieglais,” saka māte.

„Ja mēs strādājam kā tagad, tad ir grūti. Bet ja lieto jaunas metodes, kā vakar Staros teica, tad tā lieta pavisam citāda. Art zemi ar zirgu arī ir smags darbs. Bet kas nekaiš sēdēt uz traktora. Sēdi kā kungs kantorī pie galda vai direktora kabinetā. Sēdēšana ir sēdēšana. Tāpat govis slaukt ar rokām ir grūts darbs, bet ar mašīnu tīrais nieks. Liec, lai mašīna slauc, un pats pa to laiku lasi avīzi. Vai ne tā? Tā vismaz vakar Starcs stāstīja. Un vēl, ja es uzceļu siera fabriku, tad citi strādās un es gulēšu jūrmalā smiltīs. Vai ne tā?”

„Ej nu ej! Kur tu tādas gaisa pilis sagrābstīji! Tu runā tā, kā vakar būtu dzēris. To sauc par sapņošanu. Ej labāk pie līgotājiem. Skaties, pārējie mājinieki jau kalnā.”

Visus iepriekšējos gadus Līgo vakarā mans uzdevums bija uzskatīt, lai malkas netrūktu ugunskurā Tagad šo goda pilno uzdevumu uzdodu brālim Arvīdam. Es esmu ieguvis paaugstinājumu. Man jāpiegādā alus. Nesu ar spaiņiem abās rokās, un līdzko tie tukši, skrienu uz piena māju un piepildu. Kad abi spaiņi pielaisti līdz malām, tad atpakaļ uz līgotājiem.

Spaiņi ir smagi, stīpas griež rokās. Nesu un atpūšos. Kad ar vairākiem paņēmieniem beidzot esmu pie ugunskura, esmu nokusis bez elpas. Līgotāji sanākuši no visiem kaimiņiem. Viņi ēd, dzeļ* un priecājas. Es nevaru saprast, kur te tas prieks. Mazākais es nekāda prieka nesaredzu. Skriet ar spaiņiem uz piena māju un stiept tos acis pārgriezis atpakaļ — vai to sauc par prieku? Vai to sauc par Jāņu vakaru? Pieaugušiem līgotāji atnākot vēl „Daudz laimes vārda dienā”. Mani kā puiku neviens neievēro. Tie ievēro vienīgi, kad spaiņi tukši un man jāskrien pēc alus. Atsēžos malā un skatos. Ir gan drausmīgi būt puikam. Visi skatās uz tevi no augšas. Un kad visi kopā, tad tevi nemaz neievēro. Iedomājos, nezin vai visiem puikām klājas tik grūti kā man? Laikam gan. Citādi jau kaimiņu puikas būtu nākuši līdz. Agrāk tie nāca un palīdzēja man uzraudzīt ugunskuru. Tagad vairs ne. Droši vien pārstrādājušies un muguras sāp tāpat kā man. Būtu taču atnākuši un palīdzējuši stiept alu kalnā.

Kad darvas muca izdegusi un malka jau nāk uz beigām, līgotāji ir kļuvuši priecīgi un taisās iet līgot uz citām mājām. Tas man patīk. Nebūs vairs jāstiepj alus kalnā. Kalniņu Anna un Lapiņu Alfrēds bija uz laiku pazuduši noras kalnā. Kad viņi atgriežas, prasu: „Vai papardes ziedu atradāt?”

„Kas tev par daļu. Tu vēl puika,” atbild Anna un izlīdzina savus zālē saburzītos brunčus. Alfrēds, kas vairāk ieķēris alu, atbild citādi:

„Atradām, jau atradām. Bija varens zieds. Skaties, kā Anna smaida.”

„Kur nu smaida. Viņa sapīkusi kā ērce. Laikam zieds būs bijis sapuvis,” nosmejos.

„Ko- tu vēl neiedrīkstēsies. Smurgulis tāds,” atbild Anna.

Kad darvas mucā sveķi izdeguši un tā nogāžas no kārts, līgotāji taisās iet līgot pie kaimiņiem.

Ejam uz Vērzemniekiem taisni pāri visiem tīrumiem. Parasti mājinieki uztraucās, ja brālim Arvīdam ganot kāda govs ieskrēja labībā. Tagad Jāņu vakarā visi iet pāri auzu laukam. Nevienam neienāk prātā rāties. Jā, tā laikam ir. Jāņos var atļauties visu.

Vērzemnieku ļaudis līgošanu katru gadu uzsāk vēlāk, tāpēc viņiem darvas muca vēl deg pilnā košumā.

Pie ugunskura uz steķiem ir uzlikta alus muca. Kad Ozolu Augusts, kas Vērzemniekos gana govis, ierauga mani, viņš lielīgi nesaka:

„Redzi, mūsu ļaudis jūsu mājiešiem daudz priekšā. Tu šovakar stiepi alu kalnā acis pārgriezis. Mums te vīri gudrāki. Uzliek mucu uz steķiem. Tas viss. Kas grib, lai dzer. Ja neizdzers, paliks siena laikam,” un viņš, sabāzis rokas bikšu kabatās, skatās uz mani.

Tā kā Augustēns teikto pasaka skaļi, tad līgotāji sāk smieties. Mani tiešām, pārņem kauns. Nezinu ko atbildēt. Ja tas būtu noticis divatā, es zinātu ko darīt. Es būtu Augustu par šādu mutes palaišanu vienkārši piekāvis. Mums saķeršanās dažādos strīda jautājumos ir notikusi jau vairākas reizes. Kas par to, ja kādu nedēļu ir jāstaigā ar zilu aci vai uzpampušu lūpu. Lielie cilvēki saka, ka vīri kārto savas darīšanas, kā tas vīriem pienākas. Mums abiem ar Augustēnu ir garās bikses kājās, pletkrekli mugurā un kaklasaites kaklā. Mēs jau piederam pie vīriem.

Šovakar lietu tik vienkārši nokārtot nevar. Ļaudis smejas par mani un mājiniekiem. Jūtu, ka nosarkstu un esmu nokaunējies. Neko darīt. Šovakar ir Jāņu nakts. Ne par velti ļaudis saka, ka Jāņos viss atjautis. Nekas, nekas. Drīz Jāņi būs cauri, tad Augustam parādīšu, kā viņš par mani var smieties.

Kad līgošana palikusi skaļāka un ļaudis priecīgi līdz pat augstākai pakāpei, Augustēns ienāk pie manis un saka:

„Redzu, tu tāds sapīcis. Laikam būsi pārstiepies. Kad tik neesi pārrāvis tauko desu? Nekas, pāries.. Lūdzu neskaisties, Jāņu vakarā var runāt ko grib. To es arī izmuldēju. Zinu, ka tu man neuzbruksi. Citreiz jau es tādu lielu muti nebūtu brāķējis,”saka Augustēns un sniedz roku. Lai gan man iekšā vēl vārās, dodu viņam roku. Tad jūtos nokaunējies, kā es Jāņu vakarā drīkstēju skaisties. Tas taču nav pareizi.

Liepiņu Jānis atnes savu aizsargu šauteni un dod mums ar Augustu katram pēc kārtas izšaut piecas patronas. Man šī lieta patīk.

Esmu jau šāvis iepriekšējos Jāņos Urbuļos un Vanderos. Pielādēju, kā nākas. Paceļu plinti gaisā un norauju mēlīti. Sievieši tur ar rokām ausis cieti. Brīnos, no kā viņām bail. Kad Augustēns šauj savas piecas patronas, man laiks padomāt. Atceros, kā man klājās vēl priekš dažiem gadiem. Līdzko pacēlu plinti gaisā, tā bailes bija klāt. Spiedu gan ar rādītāja pirkstu mēlīti ar visu spēku, bet šāviens nogāja vaļā. Vēlāk Zvaigznīšu onkulis teica: „Spied taču mēlīti, nevis riņķi”.

Nu bija pavisam švaki. Dūša bija papēžos. Ar otru roku gan norāvu mēlīti, noskanēja šāviens. Nosviedu plinti un raudādams skrēju uz māju.

Dzirdēju kādu noteicam:

„No tā puikas gan ne mednieks, ne zaldāts nekad neiznāks”.

Tagad mēs abi ar Augustēnu šaujam kā veci zaldāti. pat acis nepamirkšķinām.

Kad līgotāji paliek gurdeni un ugunskurs sāk dzist, līgotāji pošas uz mājām. Sievieši saka, ka jāejot govis slaukt. Neesot nozīmes līst gultā un apmiegoties. Labāk izslauc govis un tad var gulēt, cik patīk. Kādā spainī palicis drusku alus pāri. Gribu ar to izdzēst ugunskuru. Augusts to redzēdams iekliedzas:

„Dievs pasargi Nedari to. Vai tu nezini, ka Jāņ-ug'uni nedrīkst izdzēst? Tam pašam jaizdziest. Ja tu to darīsi, apsvilināsi labiem gariņiem pleznas.”

Biju jau dzirdējis šo nostāstu un tautas ticējumu. Es tomēr tam ticēt nevarēju. Bet kad jau, tad jau. Nevaru taču turēties pretim tautas paražām. Sevišķi tagad, kad līgotāji to redz.

Daudziem vīriem uz māju ejot kājas lāgā neklausa. Labi, ka tos pie rokas pietur viņu sievas. Arī sieviešu valoda ir kļuvusi skaļāka, un viņas smaida vietā un nevietā.

Pakalnes Viļa un Bērziņu Zelma pienāk pie mums ar Augustu un saka :

,,Nu tad nāciet un pavadiet meitas mājās. Jums jau gaj*as bikses kājās un šlipse kaklā. Jāmācās senču paražas.”

„Es gan neiešu nekur. Man jaunais uzvalks mugurā. Neiešu, jo rasā var sabrist un biksēm izies buktes. Tāpat man kājās jaunās kurpes. Lai iet Jānis. Viņš saimnieka dēls. Gan māte liks uzšūt jaunas bikses, ja sitās rasā būs sabristas.”

„Ak tu viens gan. Vai Jāņu vakarā kāds bēdā par biksēm v*ai brunčiem? No tevis gan, Augustēn, īsts vīrietis nekad neiznāks,” un tās paņem mani pie abām rokām un velk sev līdz.

Man gan iet negribas, jo Viļa un Zelma ir pieaugušas meitas. Viņas abas mani sauc par puiku. Kāda man var būt darīšana ar lielām meitām?Ko lai ar viņām iesāku? Būtu atnākusi Puriņu Elza, kas ir manā vecumā, es labprāt viņu pavadītu mājā. Kādreiz, nākot no skolas, mēs abi saķērāmies rokās un nācām mājā. Bija tik labi. Elza smaidīja un skatījās acīs. Jā, bet ko lai es tagad iesāku ar divām lielām meitām?

Lai es domāju ko gribu, nekas nelīdz. Abas meitas satur mani no abām pusēm kā spīlēs. Jūtu, ka viņām abām sirds pukst. Tāpat no abām pusēm man nāk sasvīdušo miesu dvaša no Jāņu nakts dancošanas. Kad ejam lejā aiz Vērzemnieku Eglīša kalna, rīta gaisma jau taisās aust.

„Atsēdīsimies un sagaidīsim saules lēktu,” saka Viļa un atsēžas zālē. To pašu dara Zelma. Man gan negribas sēdēt. Jaunās bikses kājās.

„Ko nu baidies. Sēdi tik zemē. Nebēdz prom no sieviešiem. Ir taču Jāņu nakts,” un viņa norauj mani sev blakus un tad sāk mani bučot. Kad Viļa palaidusi mani vaļā, Zelma dara to pašu.

„Ir gan traki sievieši. Ko gan viņi nedara. Kāpēc cilvēki vispār bučojas,” nevaru saprast.

Kad meitieši mani palaiduši vaļā, paņemu kabatas lakatiņu un slauku lūpas.

„Ko tad nu? Vai nu traks. Neslauki bučas,” iesaucas Zelma. Viņa izlaidusies zālē un man acīs duj*as viņas labi attīstītie lieli. Nezinu kāpēc, bet man acis tomēr tiecas redzēt šīs meičas veselīgās ķermeņa daļas.

,,Kāpēc cilvēki vispār bučojas? Vai tur kāds labums?” iejautājos.

,.Redzi, kāds vientiesis. Puisis izaudzis kā milzis un nezina, kāpēc cilvēki bučojas. Nupat pavasarī beidzi skolu. Būtu paprasījis Gailītes jaunkundzei. Viņa taču būtu zinājusi,” smejas Viļa un velk mani pie sevis. Sāku izdomāt kara plānu, kā no šiem sie viesiem tikt vaļā. Nu tik iedomājos, cik Augusts bija gudrs, palikdams mājās.

„Vai tu, Jāni, jau papardes ziedu esi redzējis?” prasa Viļa.

,.Nē. Biju gan vairākus Jāņus iegājis Noras kalnā un vērojis papardes. Tās zāles kā vienmēr. Laikam mūsu kalnā papardes nezied,” izlikos muļķis. Lai gan no lielajiem puišiem biju noskaidrojis, ko nozīmē Jāņos meklēt papardes ziedu, tagad man gribas spēlēt vientiesi.

..Tur jau ir tā nelaime, ka tu meklēji nepareizu papardes ziedu. Tev bija jāmeklē pareizs zieds un pareizā vietā,” un Zelma atkal bučo mani un trīsēdama velk sev klāt.

Nu saprotu, ka tā lieta kļūst nopietna. Kaut kas jādara. Jā — bet kas? Tad man iešaujas prātā un saku Zelmai:

„Ko tu vēl gribi meklēt papardes ziedu? Tu jau viņu vakar vakarā atradi. Cik laimīga tu nāci kopā ar Lapiņu Frīdi no krūmiem laukā. Skaties, kādi tev saburzīti brunči”.

„Ak, ko tu, puika, gan neiedomāsies. Kāda tev daļa, ko mēs, pieaugušie, darām,” un viņa uzlec kājās.

Nu es saprotu, kad ceri ir karsti, jā uzmet vairāk zara. Saņemos un saku:

Nu, ko tad tu bāzies man virsū? Kāpēc neej pie Lapiņu Frīda? Viņš guļ zālē nolūzis. Ej, modini viņu.” Tas līdz. Zelma paķer galvas lakatiņu un iesaucas:

Nekauņa tāds. Kā tev nav kauna runāt par lietām, kas tev nepiederas,” un redzu. Zelma ir noskaitusies. Nu, tas ir taisni, ko es gribēju. Gribu vēl pielikt punktu.

„Un par visām lietām arī tev derētu ievērot, ka bučošanās arī ir tikai pieaugušo lieta. Ko tu trinies pie manis?” Tas līdz, un Zelma aizskrien pāri tīrumam.

Viļa, redzēdama, ka< tā izdarījos ar Zelmu, pieceļas un saka:

„Nu man jau arī laiks iet mājās. Drīz Mis jāslauc govis. Tev gribētu ieteikt vairāk mācīties no dzīves. Tu jau esi liels puisis, bet dzīves zinībās pilnīgs auns. Mēs ja-u negribējām neko ļaunu. Gribējām tikai tevi pamācīt, kas vīriešiem jādara Jāņu vakarā,” saka Viļa un pošas uz māju. Esmu priecīgs, ka šoreiz tik viegli tiku cauri, un saku Vilai:

„Nedomā, ka es tiešām esmu tik dumjš kā izskatos. Zinu visu, kas jādara. Man tikai vēl kauns. Jūs abas piedzīvojušas un pieaugušas meitas. Ja būtu kāda meitene manos gados, varbūt es tāds auns nebūtu,” atbildu Vilai.

Kad uzkāpju Vārzemnieku kalnā uz lielceļa, saule lien laukā no apvāršņa. Dziesmā dzied, ka saule Jāņu naktī rotājoties. Nostājos saulei pretim un skatos. Milzīga sarkana ripa nāk laukā no apvāršņa. Jā, tiešām tik skaistu saules lēktu redzu pirmo reizi. Laikam tas izskatās tik skaists, ka pirmo reizi blenžu saules lēktā Jāņu naktī. Nepamanu, ka ar šo brīdi manā dzīvē iestājies jauns dzīves posms. Aiz muguras paliek bērnība. Tagad sāksies jaunība.

Tikai tagad ieraugu, ka man biksēm buktes ir pilnīgi laukā un kurpes rasā izmirkušas mīkstas. Tās vairs neizskatās dzeltenas, bet tumši brūnas. Kad lieku soli, slapjums šlurkst kurpēs.

„Ak tie sievieši. Ja tiem uznāk trakums, tie nebēdā ne par ko,” nodomāju. Tad iedomājos, kāds izskatījās mans jaunais uzvalks, kad to- pirmo reiz uzvilku. Stāvēju spoguļa priekšā vai veselu stundu, cik labi tas izskatījās. Tas gan nebija Egles skrodera šūtais uzvalks, kas izcēlās spogulī. Tur stāvēja mana agrā, kvēlojošā jaunība. Es toreiz nožēloju jaunību un gribēju būt pieaudzis. Man likās, ka jaunais uzvalks, plet-krekls un kakla saite mani padara jau pieaugušu. Toreiz es vēl nesapratu, ka ar šiem ārējiem apģērba gabaliem cilvēks sevi pielīdzina pārējiem sabiedrības locekļiem. Toreiz es vēl nesapratu, ka cilvēks pats ir vērtība, ko sabiedrība gaida uzņemt savā vidū. Šovakar Viļa man pateica skaidrību:

„Tu esi vēl tāds kā auns.” Jā, viņai taisnība. Te nu es stāvu saules lēktā, jauns, spēcīgs puisis, bet viens ar sabristām kurpēm un slapjām biksēm.

Ja kāds cilvēks saka, ka lauku darbus var viegli iemācīties, tam es neticu. Kad gāju ganos, apskaudu tos, kas strādāja uz tīruma. Cik drausmīgi garlaicīga bija gana dzīve. Man pašam gribējās būt pieaugušam. Būt starp lieliem un prom no gana rīkstes. Kad pēc pamatskolas beigšanas māte pieteica, ka brālis Arvīds ies ganos, bet man jāsāk strādāt lauku darbi, no prieka gandrīz palēcu gaisā.

Tagad, kad vasara iet uz beigām, sajūtu, ka spēlēt pieaugušu nav nemaz tik viegli. Jau pirmie darbi — stādot kartupeļus, no groza nešanas deva tulznas rokās. Mugura bija nolīkusi no kartupeļu nešanas vagās. Kartupeļi jāiemet vienādā attālumā. Lai to izdarītu, visu dienu jāstrādā salīkušam. Vakarā, kad pārnāku mājās, sāp mugura. Roku delnas noskaloju tikai ar ūdeni, jo ziepes kož delnās. Vakariņas ēdot esmu tā noguris, ka ēdiens nemaz neiet pie sirds. Kad pēc vakariņām ielaižos klētī gultā, brālis Arvīds smejas:

„Tu par visu varu gribēji tikt vaļā no govju ganīšanas. Še tev nu ir tīruma darbi. Izskaties, it kā būtu kalnus gāzis. Nekas. Tikai stādījis kartupeļus. Kāpēe citi mājinieki nav noguruši? Tu vienkārši esi švaks.” To vakaru brālim neatbildēju, bet aizmigu. Parasti ganu dienās pusdienu laikā spēlējos ar Augustu. Vai nu gājām uz mežu caunes un vāveres ķert, vai arī uz Vijas upi vai uz Aumeisteru dīķi peldēties. Tagad par to ne domāt. Arī Augustēnu vairs neredzu. Kādu rītu, satiekot viņu pienotavā, kad abi vedam pienu, prasu :

„Kur tad tu, August, tagad ganies, ka tevi vairs neredz ?”

„Kur tad nu vairs. Visu dienu strādāju pa tīrumu kā vergs. Vakarā sāp visi kauli. Tūliņ uz gultu. Tas viss,” tīri nobažījies atbild Augusts.

„Jā, tiešām briesmīgi. Kas gan to darbu izgudrojis? Bet arī mēs paši neesam bez vainas. Vai atceries, kad gājām ganos, vienmēr bijām neapmierināti. Gribējās strādāt uz lauka. Tu gribēji būt pieaudzis” — saku.

„Un tu? Vai tu ne? Tomēr vieglāk klājās ganos. Vismaz bija lustes pa pusdienas laikiem. Tagad, kā paēdis, tā tik gultā iekšā, un nepaiet piecas minūtes, kad jau guli kā sists. Jā, tiešām to, kas darbu izgudrojis, vajadzētu sodīt. Vecais Liepa mūsu mājās saka, ka visas lietas pasaulē esot izgudrojuši profesori. Ja nu viņi arī izgudrojuši darbu, tad to gan par prāta darbu nevar saukt. Būtu izgudrojuši kaut ko prātīgāku. Teiksim, kaut ko tādu, lai vakarā pēc darba nesāpētu kauli,” nopietni stāsta Augusts.

„Mums skolā Klāvu Jānis stāstīja, ka visas lietas pasaulē esot radījis Dievs. Ja tas tā, tad profesori nav vienīgie vainīgie,” atbildu Augustam.

„Tam es neticu. Dievam vispār nevaru ticēt. Līdzko ieeju baznīcā, tā miegs man klāt. Tas nozīmē, ka baznīca nav man īstā vieta,” nosaka Augusts un izvelk „Sporta” papirosus no kabatas.

„August, kur tu tādas gudrības sazīdies? Vai tu jau atklāti pīpē? Lūdzu, neaizkap Dievu. Šīm lietām mēs esam vēl par dumjiem,” un noraidu Augusta par pirosu. Man kauns atklātībā pīpēt.”

Augusts aizpīpē papirosu, ievelk kuplu dūmu un tad saka:

„Tu vienmēr klausies uz tiem skolotājiem. To, ko saka Klāvu Jānis un Pētersonu Žanis. Viņiem viss priekšā uzrakstīts, kas mums puikām jāsaka. Es Aumeisteru muižā runāju ar Prūsi. Viņš kādu pusdienas laiku bija atnācis peldēties. Viņš ir gudrāks nekā visi tavi skolotāji. Viņš ir mācīts vīrs. Viņš sevi sauc par sociālistu. Viņš saka, ka Dieva pasaulē neesot. To- tik izgudrojuši mācītāji, lai viņiem nebūtu jāstrādā un svētdienās varētu iedzert baznīcas vīnu. Ja tu gribi, strādā, bet es vairs ne. Es nākamgad prom uz pilsētu. Iestāšos strādnieku „Sportā un Sargā”. Tie ir jauni cilvēki, kas ka^o pret darbu. Iet sapulcēs un klausīties partiju līderu runās daudz vieglāk nekā vergot budžiem”.

„Es vēl nezinu, kas labs, kas ne. Brīnums, kur tu tik ātri kļuvis gudrs. Man jau arī visas vietas sāp, tomēr kauns atklāti pīkstēt. Laikam pie darba tāpat kā pie visām citām lietām ir jāpierod. Es gan domāju palikt uz laukiem,” atbildu Augustam.

„Tev citādi. Tu budža dēls. Tu brīnies, kur es visu to iemācījos. Aizej Aumeisteros pie Prūša un Šmita. Tie ir gudri cilvēki. Viņi ir strādnieku aizstāvji. Viņi aizstāv mani. Es mācos, ko viņi māca. Viņiem daudz piekritēju, kā Žīguru Jānis un Vērzemnieku Alfrēds. Vari atnākt arī tu. Viņi tevi ārā nedzīs. Pēc divām nedēļām atkal sapulce. Mēs šogad uz Kapu svētkiem neiesim. Labāk pa to laiku, kamēr jūs lūgsit Dievu, mēs izstrādāsim rezolūcijas, kā gāzt šo valdību,” un Augusts saceļ piena kannas vāģos un aizbrauc.

No tā laika mēs ar Augustu vairs nesatiekamies. Vēlāk viņš aiziet uz Drustiem strādāt alus brūzī.

Man interesē, ko tad Prūsis un Šmits stāsta, tomēr baidos uz šīm sapulcēm iet. Domāju, ja jau tās tik labas, kāpēc tad tās apmeklē tikai daži cilvēki. Pagastā ir vairāk nekā divi tūkstoši cilvēku, bet sociālistu sapulcēs piedalās ne vairāk ka desmit,.

Vēl smagāks darbs par kartupeļu stādīšanu ir mēslu vešana, ārdīšana un iearšana papuvē. Atkal klājas grūti. Rokas vienās tulznās. Vakarā sāp roku un kāju muskuļi. Aļ*ot uz vakara pusi nevaru vairs noturēt grožus rokās. Aplieku grožus ap kaklu. Agrāk man likās, ka aršana ar triju zirgu arklu ir tīrā pastaiga. Skaties, strazdu bari skrien svilpodami aiz arkla. Viņi uzlasa sliekas, drāts tārpus un gliemežus. Tāpat cielaviņas čivinādamas skrien apkārt. Kas par jauku idilli. Tagad, kad abas rokas tulznās, skaistā idille ir pārvērtusies nepatikšanās. Ar katru brīdi skatos, kaut. saule ātrāk slīdētu uz vakara pusi. Kalniņu Lazdiņš, ieraudzījis, ka es apot turu grožus aiz kakla, smejas:

.,Ak tad jaunais saimnieks aršanā izgudrojis jaunu paņēmienu. Ja jau tik gudrs, tad nebūs jābrauc skolā uz Smilteni.”

,,Es jau nekā. Es tāpat pa jokam. Liekas mazliet vieglāk” — stostos. Man ir kauns, jo negribu būt mīkstčaulis.

,,Zinu jau, zinu. Labāk parādi savas rokas. Droši vien tulznās. Nekas, vakarā iesmērā ar zivju eļļu un atkal pāries. Nekas, svētdien Aumeisteros kapu svētki, tad jau rokas atpūtīsies. Ak, jūs jaunie. Nav tā vecā kaula, kas mums, večiem” — un viņš aizbrauc.

Aumeisteros pēc Kapu svētkiem parasti ir kāds sarīkojums. Šogad Mierkalna skolas zālē notiek priekšlasījums, ko lasīs lauksaimniecības skolu inspektors agronoms Zapoļskis. Kad pēc dievvārdiem kapsētas priedēs dievlūdzēji ietur azaidu, Spr&ncmaņu Augusts zobojas:

„Nu gan mums lauksaimniecības gudrības lej iekšā pa abiem galiem. Neilgi atpakaļ viens runātājs ieteica visiem zemniekiem mest lauku darbus pie malas un iet skolā. Redzēs, ko tas Rīgas kundziņš savā pakausī izgudrojis.”

,,Nebaidies, August. tev kā zvejniekam skola vēl nav atvērta.” smejas viņa brālis Eidis.

,.Es gan dzirdēju, ka Rīgā esot attaisīta skola skroderiem. Tur mācīšot vismaz izmērīt pareizi, lai bikšu staras būtu vienā garumā,” smej-as Ramaņu Arvīds, kas tanī brīdī pienācis pie pusdienotajiem.

Jau stundu pirms priekšlasījuma mēs ar māti sēžam solā Mierkalna zālē un gaidām sākumu. Tur redzami visi kalngalieši. Šiliņi, Salas, Kalniņu, Teiēu, Grāvu, Briedīšu, Vandern. Vērzemnieku, Rožu, Urbu-ļu. Bērzu, Pirkuļu, Kraukļu un Pastnieku saimnieki ar ģimenēm. Pro-tams, netrūkst arī lobērģiešu, salēniešu, lejsgaliešu, Mārču un Putras muižas saimnieku.

Afiša pie durvīm ziņo, par ko referents runās. Kas gan var atcerēties, kas tur rakstīts. Kad esam kādu laiku sēdējuši, saimnieki, kas kapsētas priedēs bija iebaudījuši stiprāku palaunagu, prasa viens otram: „Vai tu atceries, par ko tas agronoms runās? Vai tu atceries, kā sauc runātāju?”

,.Tu taču lasīji afišu tāpat kā es. Tāpat tu saņēmi pagasta valdes apkārtrakstu kā es. Kas tev īsti pakausī ir, ka nevari neko paturēt”, ieminas otrs.

..Kas gan var atcerēties visus tos vārdus un kas gan iepriekš jāzina, par ko runās. Kad dzirdēsi, zināsi. Tikai apsolies negulēt” — tā trešais.

,.Te jau nav baznīca, kur vecos muižas laikos mūsu tēvi aizgāja nosnausties dienas vidū. Te arī nav tāda vēsuma kā baznīcā. Otrkārt, tu jau gandrīz izdzēri puskannu alus, ēdot launagu. Ar pilnu vēderu nav ieteicams tūliņ laisties mājā,” smejas ceturtais.

Kad beidzot priekškars atvērās, zāle bija pilna. Tas nozīmē, ka ieradušies visi lielākie saimnieki. Jaunsaimnieki maz piedalās. Ļaudis teic, ka tie paši dibinot

Jaunsaimnieku un Sīkgruntnieku partiju. Viņi nepiedalās sarīkojumos, kupus rīko Zemnieku savienība. Tāpat nepiedalās lauku strādnieki. Tiem neinteresē, ko tur saimnieki runā un spriež. Pa logu laukā var redzēt, ka Ķempju šiliņš mudž no ļaudīm. Tur lauku puiši un meitas gatavojas vakara ballei. Tagad tie vēl iestiprinās, sasēdušies pa bariem. Bufete Ķempju šiliņā strādā pilnā sparā.

Aumeisteru muižā Prūsis un Šmits rīko sociāldemokrātu sanāksmi. Bez lauksaimniekiem uz priekšlasījumu ieradušies arī Cirgaļu pagasta visi skolotāji. Draudzes skolas pārzinis Jozuus ar skolotāju Zvaigznītes jaunkundzi, Priežkalna pamatskolas pārzinis Ernests Pētersons ar skolotājām Vegeres jaunkundzi un Vanaga jaunkundzi. Tad vēl Mierkalna pamatskolas pārzinis Rūdolfs Liepiņš ar skolotāju Rozes jaunkundzi un Loberģu skolas pārzinis Lūsis ar skolotāju Kārkli-ņa jaunkundzi. Jāpiemin, ka toreizējā lauku kultūras dzīve bija pilnīgi padota tautskolotājiem. Kādu virzienu tie pieņēma, tādam sekoja lielākā daļa pagasta ļaužu.

Lai gan tādi laikraksti kā Jaunākās Ziņas un Brīvā Zeme sludināja, ka, pamazām pagastu ļaudis sākot politiski novērsties no tā saucamās tautskolotāju līnijas, tad šeit Cirgaļu pagastā visa politiskā un garīgā dzīve gāja vecās sliedēs. Ne velti Rīgā ministrijas šo apgabalu sauca par malieņu.

Kad Cirgaļu pagasta Zemnieku savienības priekšnieks J. Lūsis iepazīstina runātāju, viņš uzsver, ka agronoms Zapoļskis esot viens no tiem, kas gribot pacelt latviešu zemnieku materiālo stāvokli līdz iespējami augstam līmenim.

Kad runātājs piestājas pie galda, visi klausītāji sakustas un viens otram piebiksta: ,,Klusu, klausies!”

,,Ļoti cienītās dāmas un kungi. Mūsu brīvības cīnītāji izcīnīja brīvu valsti. Armijai likvidējoties, radās jauna šķira, jaunsaimnieki. Lauksaimnieku skaits ir dubultojies. Tomēr ražošanā mūsu Latvijas lauksaimnieks tagad ražo mazāk nekā agrāk. Nemeklēsim, kur vaina. Lai sacenstos starptautiskā tirgū, jāprot ražot lētu un augstas kvalitātes produktu. Tanī pašā laikā jācenšas ar mazāk izdevumiem un ar iespējami mazāku darba spēku iegūt lielāku ražu. Kā to panākt? Vienīgā un pareizā atbilde — strādāt ar moderniem līdzekļiem. Lai to varētu, jābūt zināšanām. Līdz ar to mūsu valsts vadība domājusi, kā visus šos mērķus sasniegt. Jau kopš 1922. gada Smiltenē darbojas Smiltenes lauksaimniecības mācības iestāde. Apē tika atvērta divgadīga lauksaimniecības skola. Lūdzu, mīļie klausītāji, nenovērtējiet šo skolu nozīmi par zemu. Sūtiet tos bērnus, kam patīk lauku darbi un lauku dzīve, lai viņi izglītojas un kļūst lauksaimniecības zinātņu apzinātāji.

Pirms neilga laika jūs ar savu referātu apciemoja docents Pēteris Starcs. Viņš bija braucis tādos pašos nolūkos kā es, proti, ieinteresēt jūs lauksaimniecības izglītības darbā. Tālākais nav vairs atkarīgs no valdības, bet no jums. Ja jūs smejaties un visādi zobojaties par mūsu slaveno universitātes mācības spēku, tad lūdzu šoreiz, pārejot mājās, vismaz mazliet padomājiet par to, ko es šovakar esmu jums teicis. Ja vēlaties, pēc šī priekšlasījuma smejaties arī par mani. Neaizmirstiet tikai vienu, proti, veco patiesību: „Kas pēdējais smej, smej gardāk.”

Tad runātājs apstājas, it kā gaidīdams aplausu. Tauta klusē. Referents pieskanas jautājumam, cik beidzamos gados raža kāpināta Somijā, Dānijā, Holandē un Zviedrijā. Beigās pasvītrā, ka vasara ejot uz beigām, bet Smiltenes skolā vēl neviens neesot pieteicies no Cirgaļu pagasta.

Kad priekšlasījums beidzas, aplausi niecīgi. Aplaudē tikai skolotāji un pagasta valdes darbinieki, kā arī Zemnieku savienības vadītāji, kas sēž pirmajos solos.

„Jocīgi. Cik redzu, tad cirgaliešiem šādi priekšlasījumi pa vienu ausi iekšā, pa otru laukā,” smejas Ķiparu Alfrēds, kas tiešām noskaities, jo viņš bija gaidījis lielāku atsaucību.

Pēc priekšlasījuma piecās minūtēs zāle ir tukša. Kad zāle tukša, pie mums ar māti pienāk Lūsis un Ķiparu Alfrēds. Abi saka mātei:

„Nu, tev vienīgai dēli. Dari nu, ko vari. Redzi, ka valdība dara visu, lai tikai kaut kā paceltu lauksaimniecības līmeni Latvijā. Nevarēju iedomāties, ka eir-galiešiem tik maza interese par savu labklājību. ”

Vēlāk pie mums pienāk vecais Dambīšu Celmiņš un saka Alfrēdam:

„Lai gan tie Rīgas kungi ceļ skolas vai abās pusēs pagastam, savus dēlus skolā nesūtīšu. Kas gan strādās laukos. Man vēl aug divas meitas Tā cita lieta. Meitiešiem lauku darbi par smagiem. Tām jā meklē vieglākas ganības.”

Kad aizejam Ķempes šiliņā, meitas rauj mani tūliņ dejot. Man šovakar dejot pavisam nepatīk. Tomēr atteikt nevaru. Tas mūsu pusē nav pieņemts. Ja meita atsaka deju puisim, tas nekas. Par to neviens neuztraucas, bet, Dievs pasarg. ja puisis atsaka meitai. Tad draudzība uz visiem laikiem pagalam.

Kad mūzikantiem starpbrīdis, eju atsēsties pie galdiņa, kur sēž māte un apkārtējie saimnieki. Nomanu, ka visi jau iepriekš runājuši par mani, jo kad apsēžos, māte saka:

„Mēs nolēmām, ka tev jāiet Smiltenes skolā. Visi saka, ka no tevis iznākšot liels lauksaimnieks.”

,,Jā, jā, tā, lūk, mēs visi nolēmām” — un no visām pusēm man piedāvā papirosus, šņabi, alu un uzkožamos. Saprotu, ka ar šo brīdi mani kaimiņi grib ierādīt, ka mani uzņem pieaugušo kārtā. Uzrunājot lieto vārdu „Jaunais Alkšnupu saimnieks”.

Man tomēr neiziet no prāta, ka vēl nesen šie paši ļaudis mani sauca par puiku. Ja redzēja man papirosu zobos, visādi zobojās. Pazīstot savas puses ļaudis, zinu, ka viņi prot glaimot pēc vajadzības. Tāpat agrāk meitas dancoja ar mani vienīgi tad, kad tām nebija neviena cita pieauguša puiša ar ko dejot. Tagad pašas bāžas virsū. Saprotu, ka ziņa par to, ka iešu Smiltenes skolā, ātri izplatījusies arī dejas laukumā.

Šodien man uznāk spīts. Ar plašu žestu noraidu piedāvātos dzērienus un papirosus. Arī meičām, kas aicina pastaigāties, pasaku:

„Rītdien darba diena. Nav laika. Jābrauc mājās."

Kad aizeju atpakaļ pie kaimiņu galda, saku:

„Lūdzu nepārcentieties par mani rūpēties. Liekas, beigās man pašam būs beidzamais vārds sakāms. Par to vēl labi jāpārdomā. Līdz skolas sākumam vēl vairāk nekā divi mēneši. Skola sākas vienīgi 1. oktobrī.”

„Nu, vai es neteicu, ka tev, vecais Kļava, būs jāiet skolā. Tu darbam par vecu, bet skolā būsi labu labais. Tas nekas, ka tev astoņdesmit uz muguras. Nodzīsim tikai bārdu un liksim skolas solā blakus skuķiem,” smejas Pastnieku Eglītis.

Mājā braucot klusēju. Kad esam māju tuvumā, māte ieminas:

„Nevaru gan pateikt, kas būtu labāk. Kā būtu, ja mēs nākamā piektdienā aizbrauktu uz Smilteni? Ieej skolā aprunāties. Iespējams, ka tev patiks”.

„To jau var. Apsolīties gan vēl negribētos,” atbildu

Nākamo piektdienu Smiltenes stacijā pieņem bē-koma cūkas „.Bēkona eksportam". Tas savu darbību izvērsis plašāk nekā agrāk.

Pulksten divos no rīta ielaižam cūku būdā divas bēkona cūkas. Agrajā rīta stundā tās ir vēl apmiegojušās un ielien mierīgi bez kviekšanas. Tad visi mājinieki nāk palīgā būdu uzvelt uz ratiem. Mēs ar māti piesēžamies ratu priekšā, un brauciens sākas. Līdz Smiltenei ir labu četru stundu brauciens. Tā ka izbraucām trijos, tad apmēram septiņos būsim Smiltenē.

Labā laikā. Tirgus sākas astoņos, bet skolu apskati« ties var iet jau deviņos.

Kad izbraucam uz Aumeisteru un Palsmanes lielceļa, sāk jau aust rīta gaisma. Patīkams rīta vēsums apklāj seju. Acis vēl miegainas. Lai gan tiku noskalojis seju aukstā ūdenī, acis tomēr vepas ciet. Nogriežoties uz Rīgas uu PIeskāvās šosejas vai, kā vietējie sauc — Vidzemes šosejas, saule jau lien laukā no apvāršņa. Tā kā saule spīd no sāniem, gaismas stari mūsu acis neskan un varu vērot vasaras mīlīgo ainavu. Rasas pilnās pļavas it kā pārklātas ar sidraba šķidrautu. Ceļa abās pusēs ķīvītes kliedz: „ķīvit, ķīvit.” Ir skaists skats uz rudzu un kviešu statiņiem dzeltenajos rugāju laukos. Uz lauka, kur zem rudziem un kviešiem ir bijis apsēts sarkanais āboliņš, rugāji izskatās zaļgani. Miežu lauki sāk dzeltēt un blakus vēl zaļajam auzu laukam dod patīkamu skatu.

„Cik jauki ir šinī laikā. Pavasaris ir jauks, bet savs skaistums ir arī vēlai atvasarai.” saka māte.

„Jā,” atbildu, bet vairāk neko nesaku. Arī es vēroju skaisto lauku ainavu. Kad braucam garām Rauzas pagasta Augstkalniem, māte atkal ierunājas:

„Nezin ko Alkšņu Karlīne dara. Nez vai būs jau govis izslaukusi?”

„Nezinu,” atkal atbildu ar vienu vārdu. Nezinu kāpēc, bet negribas ar māti ielaisties nekādās sarunās. Šorīt labāk ir klusēt. Sevišķi negribas pieskarties sāpīgajam jautājumam par skolu.

„Atpakaļ braucot, būs jāpiebrauc pie Karlīnes. Neesmu viņu ilgi redzējusi. Taču sēdējām Smiltenes meiteņu skolā vienā solā,” atkal māte mēģina kaut kā uzsākt sarunas.

„To var,” un atkal klusēju.

Kad esam jau tuvumā pie Mežmuižas, māte ieprasās :

„Kas tev noticis, ka palicis tik nerunīgs? Vai bail no tās skolas?”

„Nē, nemaz. Vienkārši nepatīk runāt. Gribas skatīties rīta jaukajā ainavā” — atbildu mierīgi, lai tikai būtu kaut kas ko- teikt.

Kad nogriežamies uz Smiltenes un Raunas lielceļu, to pašlaik pārbūvē par šoseju. Vietu vietām šoseja ir jan gatava, bet vēl neļauj braukt virsū.

„Tā gan būs jauka braukšana,” saka māte.

„Jā, sevišķi ar velosipēdu un tiem, kam ir mašīnas,” atbildu.

„Vai tad nu velosipēds un auto ir braucamie. Taču zirgs un vāģi ir un paliek galvenais satiksmes līdzeklis,” saka māte.

„Pašreiz jā. Bet kas būs tuvākā nākotnē? Mūsu jaunā valsts strauji attīstās,” piemetinu.

„Ak, tu jau saklausījies no Zapoļska runas. Varbūt citur iet labāk. Mums cirgalieši jau tādi lēni domāšanā. Arī daļa grundzāliešu nav labi. Redzi, nevar un nevar sadabūt galus kopā meliorācijas biedrībai. Cik reižu neesam mēģinājuši to nodibināt. Nekā. Beidzamā laikā vispār uz sapulcēm vairs neeju. Nav nozīmes veltīgi nosist laiku. Tr gan tie latvieši, katrs velk uz savu pusi, tikpat kā Krīlova fā'bulā,” un viņa man atkārto vecu stāstu. Ļauju mātei izstāstīt, kaut gan pats šo fabulu zinu no galvas. Tomēr pieklājība prasa, lai klusēju un klausos. Otrkārt, ir daudz labāk, kad māte stāsta tabulu nekā jautā dažādus jautājumus, kupus negribu atbildēt. Tā beidzot braucam lejā pa Dārza ielu. Pie biedrības mājas nogriežamies pa labi, un kad esam lejā no pakalna, griežamies pa labi uz staciju.

Pie stacijas piebraucam pie vagona, kas īpaši padots cūku pārvadāšanai. Cūkas pieņem Jānis Ringe-manis. Māte, viņu ieraudzījusi, iesaucas:

„Kur gan tevi visur neredz. Tu esi aizsargu priekšnieks, saeimas deputāts, Zemes bankas darbinieks, kviešu pieņēmējs un beidzot pat cūku junkurs.”

„Jā, ko darīsi. Kādam jau tas darbs jādara,” atbild Ringemanis un norāda, lai braucam pie tukšā vagona.

„Ne jau nu tik traks pēc tā darba, bet pēc naudas. Tev skaudība, ka arī kāds cits kaut ko nopelnītu,” uzvelk viņam māte.

„Nezobojies, Alma, velti. Tā nav taisnība, ko tu teici. Vai tas tavs dēls? Liels puisis. Nu, lai tad tik taisās uz skolu. Redzi, dēls, tur kalnā tās ēkas. Tās Smil tenes skolas ēkas. Tev derētu tur paskatīties. Mums gāja grūti to- ierīkot. Tagad man grūti dabūt skolēnus. Vēl tikai pāris pieteikušies,” saka Ringemanis.

„Nu kāpēc nesūti savu dēlu tanī skolā?” jautā māte.

„Viņš negrib. Viņš ies Smiltenes ģimnāzijā. Grib vēlāk studēt,” saka Ringemanis.

„Un ja arī mans dēls domā tāpat, tad laikam nekas cits neatliks kā tev pašam kārt kuli kaklā un iet skolā,” atbild māte.

„Ak jūs cilvēki, nesaprotat, kas labs,” saka Ringe-inanis un norīko vīrus, kas izceļ cūku būdu uz svariem.

„Tāpat kā tu,” un ar to saruna liekas izbeigta.

Kad cūkas nodotas un zīme saņemta, dodamies uz Konsuma veikalu, kur izmaksā naudu. Par diviem bē-koniem saņemam simt sešus latus. Tas ir apmēram sešdesmit santīmu kilogrammā. Tas nozīmē, ka svars ir pareizs. Bekona cūka nav pārmērīgi pārbarota un ir ar zināmu gaj-umu, mērījot no kakla iīdz astei. Pēc tam māte iedod man piecdesmit latu. „Tad nu ej uz skolu un pieraksties. Iemaksā iestāšanās naudu”.

„Bet kādā skolā lai es eju?” jautāju.

„Man vienalga. Taču visur māca to, kas uz laukiem derīgs,” saka māte.

Eju lejā pa Pils ielu. i$ī iela, tāpat kā visas citas Smiltenē, ir bruģēta apaļiem akmeņiem. Dzelzasu rati un zirgu pakavi saceļ milzīgu troksni. Pašlaik tirdlzi-nieku rindas brauc iekšā pilsētā. Troksnis ir tik milzīgs, ka manām laucinieka ausīm tas tiesām par traku. ,Ta zirgu pakavi skar kvarca gabalu ielas akmeņos, gaisā uzlec uguns dzirkstele.

Pils ielas galā atrodas Treijera otras šķiras traktieris. Paskatos pa logu. Vēl ir tukšs. Pašlaik visi laucinieki brauc uz tirgus laukumu. Pusdienā, kad brauks uz māju, tas būs pilns ar tirdziniekiem. Taču jāpaēd pusdienas. Pašam par sūro, grūto darbu pienākas arī kāda stiprāka lāsīte.

Tad esmu pie Zvejnieka dzirnavu dīķa. Dīķi no dzirnavām atdala ar tiltu. Tilta apakšā ir slūžas. Ar tām rēgulē dzirnavu ūdensturbīnu darbību. Vienīgi Zvejnieka dzirnavās esot ūdens turbīne. Citas pārējās dzirnavas vēl strādājot ar ūdens ratu. Tad nonāku pie Pils kalna un trepēm. Nevaru izgudrot, ko darīt. Iet apkārt pa ielu vai kāpt kalnā pa trepēm. Man iešaujas prātā izskaitīt kāpnes. Eju augšā pa trepēm un. aizskaitījis līdz sešdesmit pieci, sajūtu, ka esmu ieguvis aizdusu. Pēc manis nāk kāda vecāka sieviņa. Viņa kāpj tik veikli, vēl pie rokas nesdama grozu, ka man sametas kauns.

„Kas tad nu? Jau duka ciet?” nosmejas sieviņa.

Viņa uztipina augšā pa trepēm. Saņemos un kāpju. Kad beidzot esmu augšā, man elpa pilnīgi aizrāvusies. Kāju lielos sajūtu tirpumu. Nu tik iedomājos, ka sajuka kāpņu skaitīšana. Skatos apkārt, vai tik vēl kāds neievēros, ka es tik nespēcīgs. Apstājos un atpūšos. Negribu nevienam pierādīt, ka elsoju. Noslauku sviedrus. Paņemu spoguli un paskatos, vai kakla saite kārtībā. Tāpat ar kabatas lakatiņu noslauku kurpēm putekļus. Gribētu vēl atpūsties, bet ieraugu, ka sieviņa. kas mani uzmanīja, nāk atpakaļ. Man kauns no viņas. Taisos, lai pazustu. Eju uz pils pusi. Zinu, ka tur ir skola. Kad pieeju pie skolas balkona trepēm, ieraugu uzrakstu: „Zemkopības ministrijas Smiltenes

lauksaimniecības mācības iestāde”. Uz trepēm stāv

kāds ar skolas cepuri "alvā. Man liekas jocīgi, redzot viņu ņīpojam. Nevaru saprast, kā skolā var pīpot. Pieeju klāt un prasu:

.,Kur ir pierakstīšanās uz skolu?”

„Ej tik taisni iekšā. Tad pie trepēm pagriezies pa kreisi. Tur būs uzraksts — skolas kasieris Teodors Ziediņš. Ej tik iekšā. Te jau skolēnus meklē kā ar uguni,” un viņš nomet papirosa galu smilšu kastē.

Eju pa parādes durvīm iekšā. Esmu lielā priekštelpā. Pa labi uz durvīm uzraksts — skolas direktors, un apakšā — skolas kanceleja.

Pirmā mirklī apjūku. Vai jauneklis būtu mani mānījis? Viņš taču teica iet pa kreisi. Tad attopos. Jā, pa kreisi ir trepes uz otru stāvu. Pa nākamām durvīm nonāku telpā, kur gapi galdi. Tai jābūt ēdamistabai. Tad pa kreisi koridoram ir virtuve. Tur pie plīts un cepešu krāsns rīkojas dažas sievietes. Starp tām ieraugu Emmu Lazdiņu. Viņa kādreiz strādāja mūsu mājās. Tagad drošības pēc prasu viņai, vai man skolēns uz balkona pareizi izstāstījis.

Emma pavada mani līdz koridora galam. Pustumsā uz durvīm ieraugu uzrakstu — skolas kasieris — kopgaīda pārzinis Teodors Ziediņš. Pieklauvēju. Balss aicina ienākt. Kad ieeju priekštelpā, pretim iznāk gara auguma vīrs.

„Ko vēlaties? Vai uz skolu?” viņš noprasa.

„Tā jau laikam būs,” nosaku un jūtu, ka esmu mazliet uztraucies. Pirmo reizi darīšana ar svešinieku. Vienīgā vieta, kur līdz šim biju oficiāli kārtojis lietas, bija Cirgaļu pagasta valde. Tur visus ierēdņus pazinu.

„Kā, tu nāc skolas kancelejā un īsti nezini ko gribi?” jautā garais vīrs.

„Atnācu pierakstīties skolā,” bailīgi nosaku.

„Nu redzi. Tas pareizi. Skaidra valoda. Vai tev ir nauda? Skolā pierakstīšanās maksā piecdesmit latu. Tad vēl skolas nauda piecdesmit latu. Pēdējo var maksāt arī skolai sākoties. Kad skolēns ierodas skolā, viņam jāsamaksā simt divdesmit latu kopgaldam. To var maksāt arī par trimestriem. Pašam jāved sava gulta, gultas maiss, spilveni un sega. Kupā nodaļā domājat iestāties? Piensaimniecības un lopkopības nodaļas ir divgadīga vidusskola. Ja skolu beigušais vēlas pabeigt vidusskolu, viņš to var viegli izdarīt pašmācības ceļā vai arī vēl divus gadus noejo-t vidusskolā. Lauksaimniecība® skolā pilns arodskolas kurss. Nākamgad būs arī sierniecības nadaļa,” paskaidro gapais vīrs.

Nolieku viņam priekšā piecdesmit latu zīmi. Viņš paskatās uz mani un prasa:

„Vai esi ar mieru visu šo naudu atstāt šeit?” „Nezinu. Man māte šo naudu iedeva. Viņa neko vairāk neteica,” atbildu apjucis.

„Laibi. Ja nu tā, tad paņemšu no tevis tikai pierakstīšanās naudu. Pārējo samaksāsi vēlāk. Pēc izskata jau neizskaties pārmērīgi trūcīgs. Tagad mini datus.” Nu viņš stādās man priekšā, teikdams vārdu:

„Teodors Ziediņš no- Jēkabpils. Nebrīnies par manu valodu. Jēkabpilieši runā augšzemnieku izloksnē. Tagad pasaki mājas adresi, cik lielas mājas hektāros un cik cilvēku strādā saimniecībā.”

Nesaprotu, kāpēc visas šīs ziņas. Minu ziņas, saņemu kvīti un vēl atpakaļ divdesmit latu. Ar to vizīte beigusies. Kad taisos iet, Ziediņš vēl piebilst: „Skola sāksies 1. oktobrī. Šis datums šogad iekrīt svētdienā. Tanī svētdienā mums skolā ir izlaidums. Ja vēlies piedalīties, esi pulksten desmitos no rīta. zālē uz aktu. Vari braukt jau sestdien šeit. Tavs internāts būs pirts augšā. Tas pretim dārza vārtiem. Brauc gapām cūkkūtīm, zirgu staļļiem un dziļai kūtij, tad ieraudzīsi baltu ēku. Tur augšējā stāvā stiep savu gultu iekšā”. Tas viss.

Pa ceļam vēl paprasu Lazdiņu Emmai, kur ir pirts ■augša, tad laižos pa trepēm lejā. Domāju, ka ejot pa trepēm lejā ies vieglāk. Nekā. Kad nonāku pie Dzirnavu dīķa, abas kājas ikros ir atkal stīvas. Uzlieku vienu kāju pie dīķa uz akmens un brauku ikrus, pēc tam otru. Kāds no dzirnavu strādniekiem, ieraudzījis manu nodarbošanos, iesaucas:

„Kas tad nu? Nemāki pa trepēm iet^0 Kā tad tu domā skolā iet?”

Satrūkstas. Norauju bikšu staras uz zemi un laižos. Nevarēju saprast, kā šis cilvēks zināja, ka iešu skolā. Vēlāk izpētīju, ka to viegli saprast. Ap pieteikšanās laiku pa trepēm kāpj tikai tie, kas brauc pierakstīties. Kad atnāku atpakaļ biedrības sētā, kur novietots mūsu zirgs, māte iejautājas:

„Kur tu tik ilgi? Domāju, ka būsi aizlaidies”.

„Tur neiet tik ātri kā domā. Paiet ilgs laiks, kamēr tiek pa trepēm augšā. Divas reizes bija jāapstājas un jāatpūšas. Uznāca aizdusa. Tad — kamēr Ziediņš man visu izklārēja,” saku mātei. Pastāstu, ko visu Ziediņš lika man iegaumēt.

„Dan jau pie trepēm pieradīsi. Sākumā arī es pa tām vienā rāvienā nevarēju uzkāpt. Vēlāk mēs, skuķi, pa tām skrējām augšā un zemē. Nemaz nebijām piekusušas. Kā redzu no kvītīm, tad skola vis nav par brīvu, kā to mums melsa Starcs un Zapoļskis. Visi, kas pie valdības strādā, ir krāpnieki,” saka māte.

Mājās atbraukuši, norunājam, ka par reģistrēšanos nevienam neteiksim. Tā arī paliek. Pāris reizes pienotavā satieku Dzenīšu Kārli. Viņš iejautājas:

,.Nu, vai esi nodomājis pa ziemu iet tālāk skolā?” „Nezinu. Laika diezgan. Nav ko steigties,” atbildu diplomātiski.

„Tāpat arī es. Tev taisnība. Kur tie ātrie tikuši? Smiltenes skolas, kā ģimnāzijā, tā lauksaimniecības mācības iestāde, meklē skolēnus kā ar uguni. Saņēmu uzaicinājumu arī no Apes lauksaimniecības skolas. Ari Gaujienas ģimnāzijā esot piesūtījusi mūsu pagasta valdei paziņojumu, ka vajagot skolēnu. Brīnums, kur gan tagad visi skolēni palikuši? Man gribētos iet Priekuļu lauksaimniecības vidusskolā. Skaties, tur iet Vēderu Laiviņu Augusts. Esot laba skola. Labāka par

Smilteni tik un tā. Ar to vēlāk varot iestāties arī augstskolā. Nu redzēs.” Un mēs šķiramies.

„Jā, laika diezgan,” un izliekos, ka neko nezinu. Nedēļu vēlāk no vecā Dzenīša uzzinu, ka Kārlis jau veselu mēnesi kā reģistrējies pie Ziediņa. Arī Gaides Lazdiņu Jānis esot jau tur reģistrējies.

„Ak tu melis Kārlis,” nosaku un eju. Bet vai es pats esmu labāks?

Piektdienā pirms pirmā oktobra braucam uz Smilteni. Oficiāli skola sākas tikai pirmdienā, bet tā kā Smiltenē katru piektdienu ir tirgus diena, tad mātei izdevīgāk braukt.

Uzsienam uz ratiem gultu ar maisu, kurā sabāzti salmi. Tad vēl salieku paunā gultas drēbes. Man mugurā ir skolas drēbes, bet praktiskiem darbiem ir līdz vecākas drēbes. Tāpat divi ķiteļi iaboratorijai un pienotavas darbiem.

Kad piebraucam pie pirts, tur jau pāris vezumu ar gultām priekšā. Ieraugu, ka Gaides Lazdiņš atvedis savu dēlu Jāni un Aizpuru Dzenītis dēlu Kārli. Esmu priecīgs, ka skolā būs jau daži paziņas.

Vēlāk piebrauc arī Piekārņu Akmentiņš. Zināju, ka Akmentiņu Kārlis iet Smiltenes skolā. Kas un kā, neviens tomēr tuvāk nezināja.

Kad gultas sanestas pirts augšā, māte saka:

„Te jau skola būs pilna ar grundzāliešiem vien.” „Tā nu gluži nav. Te jau ir arī viens cirgalietis, ” atbild vecais Akmentiņš.

Kad gultu lietas nokārtotas, braucu mātei līdz uz tirgu.

Pie cepurnieka, žīda Zacharova, pasūtinām skolas cepuri. Tās ir zaļa tūka cepurītes ar vārpu pie labajiem sāniem. Līdz šim cepurei bija dzeltena strīpa gar malu. Tagad notikuši grozījumi. Ar nākošo gadu pamazām likvidēšot divgadīgās ģimnāzijās kursu. Skolu pārveidošot par viengadīgo arodskolas kursu piensaimniekiem un lopkopjiem. Lauksaimniecības un sier-niecības nodaļa būšot divgadīgs kurss.

Zacharovs noņem man galvas mēru. Mērījot viņš iesaucas:

„Tev gan nāvīgs spainis uz pleciem. Tanī podā vaja-ga būt, daudz smadzeņu.” Tad žīds paskaidro, ka cepuri viņš pagatavošot, kad saņemšot no skolas jaunos rīkojumus. Viņš īsti nezinot, kādas krāsas lente būšot paredzēta, ap malu. Samaksāju četri lati un saņemu uz avīzes malas izrakstītu kvīti.

„Vai tad jauns veids kvīšu rakstīšanā?” iejautājas māte.

„Nebaidaities. Brāļi Zacharovi un Bencki ir godīgi cilvēki,” paskaidro cepurnieks.

Vēlāk noskaidrojas, ka paunu žīdi Bencki un Za-charovi ir pusbrāļi.

Kad ar cepuri lieta nokārtota, nopērku baltu plet-kreklu un trīs cietas, stērķelētas apkaklītes. Toreiz svētku dienās un ballēs visi nēsāja baltas, cietas apkaklītes. Pie žīda Tankalovica nopērku jaunu uzvalku. Tagad tas ir zils, angļu bostona drēbes. Pirkšana iet ilgi. Tankalovics sāk prasīt astoņdesmit latu. Tad iet uz leju. Beigās nopērkam uzvalku par četrdesmit latiem. Diņģēšanās pie žīda nav viegla lieta. Mēs ar māti vairākas reizes jau ejam laukā. Tankalovics skrien uz ielas pakaļ un 'sauc atpakaļ. Ienākot žīdiņš vaimanā, ka mēs taisoties viņu izputināt. Visi gribot, lai Tankalovics atdodot angļu drēbes uzvalku pilnīgi par brīvu. Kad darījums beidzies, žīds ir pilnīgi nosvīdis.

„Redzi, nav viegli naudu pelnīt. Tāda suņa dzīve kā Tankalovieam nav nevienam cilvēkam pasaulē,” vaimanā žīds, iesaiņodams uzvalku papīrā. Biedrības aptiekā nopērkam ziepes un bārdas dzenamo nazi. Man gan bārda vēl lāgā neaug, bet daži rugāji jau ir uz zoda un virslūpas. Tie jānodzen.

Beigās ejam pie Māziņa paēst pusdienas. Maiznieks un ēdienu veikala turētājs Māzins ir ar māti skolasbiedri. Viņš mātei visu dod lētāk nekā citiem. Katrreiz, kad māte maksā rēķinu, Māzins nosaka:

„S-kolas biedri paliek skolas biedri.”

Šodien ēdam atkal parasto ēdienu, karbonādi ar skābiem kāpostiem. Tad vēl apēdam veselu kaudzi dažādu kūku. Ak, kā tas viss garšo. Sevišķi, kad neesam ēduši, kamēr divos no rīta.

Tad beidzot māte iedod man simt divdesmit latu kopgaldam un desmit latu tēriņa naudas. Naudu ielieku ādas kabatas portfelī, ko nopirku Aumeisteru kapu svētku tirdziņā. Pa vasaru jau biju sakrājis pats divdesmit latu. Nu esmu turīgs. Man veseli trīsdesmit lati kabatā.

„Nu tad dzīvo un mācies! Braukšu ar mierīgu sirdi uz māju. Dēlu atstāju Smiltenē, un maks tukšs. Ja arī kā vecos laikos uz ceļa uzbruktu laupītāji, tiem nebūtu ko ņemt. Gan tev Smiltenē iepatiksies. Smuka vieta. Man te daudz jauku atmiņu no skolas laikiem,” un viņai pār vaigu nobirst asara. Toreiz vēl nesapratu, ko vecākam cilvēkam nozīmē jaunības atmiņas.

Kad ierodos atpakaļ pirts augšā, Dzenīšu Kārlis. Akmentiņu Kārlis un Lazdiņa Jānis ir jau priekšā. Visi esam veci skolas biedri un draugi, bet šodien kaut kā jūtamies pasveši. Te nav vairs Grundzāles 6 klasīgā pamatskola.

Ar vakara vilcienu ierodas Pēteris Ortmanis no Baltezera pie Rīgas. Nevaram lāgā apjēgt, kāpēc viņš tik tālu brauc uz skolu. Vakarā iepazīstamies ar citiem pirts augšas iemītniekiem, kas šeit jau priekšā. Tie ir lopkopības nodaļas vīri Jānis Cālis, Staņislavs Miķel-sons, Arvīds Ķimelis un Jānis Rūsis.

Lopkopji, tikko pārnākuši no darbiem kūtīs, tūliņ ķepas pie šacha spēles. Mēs arī protam spēlēt šachu. Kad ieraugām lopkopju spēli, tā ir citāda. Viņi spēlē labāk nekā mēs Alkšņupos un Grundzāles pamatskolā.

Nākošā rītā ierodas pārējie pirts augšas iemītnieki : Jānis Kālīts un Vilis Dāniēls no Smiltenes pagasta, Kārlis Palmbaehs no Launkalnes pagasta, Pēteris Ņurcis no Mēru pagasta un kā pēdējais Jūlijs Celmiņš un Jānis Celmiņš no Vijciema. Viņi savā starpā nav rada. Jūlijs Celmiņš Valmierā nobeidzis vienu klasi ģimnāzijā, bet tagad nolēmis mācīties lauksaimniecības zinības.

Otrā lauksaimniecības klasē ir Jūlijs Migla un Jānis Osis no Smiltenes, Kārlis Sīmanis no Bilskas, kapteinis Kārlis Blūmentāls no Bilskas un Elmārs Zieds no Vijciema. Blūmentālam svārku atlokā ir arī Lāčplēša ordeņa zīme. Viņš ir pensionēts Latvijas armijas kapteinis un arī aizsargu bataljona komandieris. Pēc brāļa nāves viņš nolēmis palikt mājās par saimnieku un, paklausot valdības aicinājumam, te ieradies smelties zinības.

Svētdienas rītā pošamies uz izlaiduma aktu. Apvelku jauno balto pletkreklu ar cieto apkakli un pielieku melnu tauriņu. Ieģērbies jaunajā uzvalkā un uzāvis jaunās kurpes, varu doties uz sarīkojumu. Dzenī-šu Kārlim arī jauns zils uzvalks mugurā. Lazdiņu Jānis arī nopircis jaunu uzvalku, bet vēl gudro, vilkt vai nevilkt.

Pamanījis mūs ar Kārli tā saposušos, arī viņš uzvelk jauno uzvalku. Visi bariņos ejam uz skolu. Ir labs gabals ko iet. Ejam pa ceļu līdz cūkkūtij, tad pagriežamies pa kreisi uz pils drupām. Tur ejam pa šauru ceļu, kas abās pusēs apaudzis ar kļavām un bērziem. Šķērsojam Vaļņa ielu. Šai ielai abās pusēs ir uzdam-bējumi, kas vēl stāv no Viduslaikiem, kad šo ceļu būvēja. Pa kājceliņu, kas apaudzis ar liepām, ceriņiem un jasminu krūmiem, nonākam pils priekšā.

Pils balkons pilns ar skolēniem. Tie pīpē un sarunājas. Tur šodien vēl ir vecie un jaunie skolēni, bet rīt mācības sāksies jaunatnākušiem. Diplomus saņēmušie dosies uz savām darba vietām vai pie ģimenēm.

Piecpadsmit minūtes pirms desmitiem atskan zvans. Dodamies zālē un atsēžamies. Pirmajos solos sēž skolotāji, aiz tiem skolu beigušie. Mēs, pārējie, aizmugurē. Ieradušies arī agrākie absolventi. Redzu divus sava pagasta vīrus — Jāni Vanderu un Eduardu Sprancmani.

Vanderu Jānis strādā par zirgkopības techniķi, bet Eidis, kā mēs pagastā saucam Eduardu Sprancmani, par pārraugu Raunā.

Pirmais runātājs tribīnē kāpj skolas direktors agronoms Liniņš. Viņš savā atklāšanas runā uzsver, ka mūsu jaunā valsts ir tikai deviņus gadus veca. Skolai mēs šodien varam svētīt piecu gadu jubileju, jo tā dibināta un sākusi darbu 1922. gada 1. oktobrī.

Tos, kas šodien uzsāk skolas gaitas, viņš mudina cītīgi mācīties. Beigušiem viņš novēl būt kārtīgiem sava darba darītājiem Tad izdala liecības.

Šodien pienotavas vadītāja diplomus saņem piecpadsmit beigušo. Pārraugu diplomus saņem seši. Tad direktors mums pasaka, ka šī esot viņa beidzamā debija Smiltenē, jo ar rītdienu viņš tiekot pārcelts uz Priekuļu lauksaimniecības vidusskolu.

Tad runātāju tribīnē kāpj zemkopības ministrijas lauksaimniecības skolu inspektors Zapoļskis. Za-poļski atceros no Aumeisteru kapu svētkiem, kad viņš teica runu.

Vispirms viņš pateicas agronomam Liniņam par skolas nodibināšanu un vadīšanu līdz pirmajai jubilejai, tad stāda priekšā jauno direktoru Jūliju Vīgantu. Jaunais direktors esot beidzis Maskavā ķīmijas fakultāti un Rīgas polītechniskā institūtā agronomiju. Esot strādājis dažādos valsts darbos Krievijā un Latvijā pie Latvijas piensaimniecības savienības nodibināšanas. Jo sīki viņš pakavējas pie Latvijas lauksaimniecības sākumiem un tāpat aizrāda, ka pasaules kaps pēc vācu un padomju savienības okupācijas Latvijas lauksaimniecību bija novedis līdz sabrukumam. Kurzemē palikuši tikai 8% no visa bijušo lopu skaita. Vidzemē, kur lopkopība agrāk bija visizcilākā, tagad palikuši tikai 20% mājlopu. Zemgalē un Latgalē lopkopība nekad nebija sasniegusi augstu līmeni, tāpēc tagad tas tuvojoties nullei.

Ļoti labi viņš raksturo saimniecisko uzplaukumu ar statistiku: 1914. gadā bija 294 pārraudzības biedrības Latvijā. 1920. g. — 20; 19.23. g. — 192 un 1927. gadā, tas ir šodien, 640 pārraudzības biedrības. 1914. gadā bija 5636 saimniecības, kas piedalījās pārraudzības biedrībās; 1920. gadā 375; 1923. gadā 3015 un šodien ir 13858 saimniecības. Lopu skaits: 1914. gadā tika pārraudzītas 72.205 govis; 1920. g. — 5733; 1923. gadā — 23.544, bet šodien 149.228 govis.

1921. gadā bija 13 piensaimnieku sabiedrības; 1923. gadā 129 un šodien, 1927. gadā, 309 piensaimnieku sabiedrības.

Zapoļskis norāda, ka nākamos piecos gados ne vien jādubulto-, bet jāražo desmit reiz vairāk. Tanī pašā laikā, norādot uz pārkārtojumiem, viņš aizrāda, ka Latvijā esot par daudz pienotavu. Dažas no tām neatbilstot sanitāriem un kvalitātes noteikumiem. Nākotnē jāsamazina pienotavu skaits un jā pavairo krējošanas punkti.

Beigās viņš pastāsta, ka ar šodienu piensaimniecības un lopkopības vidusskola tiekot pārskaitīta piensaimniecības arodskolā. Beigušos vairs nesaukšot par techniķiem, bet pienotavu vadītājiem, palīgiem un pārraugiem.

Skolēnu formas cepure ir zaja ar baltu apmali, labā pusē sudraba vārpa. Lauksaimniecības skolām būs zaļa cepure ar melnu apmali un labā pusē zelta vārpa. Dzeltenā apmale tiekot piešķirta lauksaimniecības vidusskolām, kuras pašlaik esot trīs: Priekuļos, Malnavā un Jelgavā. Nākotnē esot paredzēts vēl atvērt lauksaimniecības vidusskolu Kazdangā un, iespējams. arī Kaucmindē.

Vēl īsu runu saka jaunais direktors Vīgants. Viņš runā tik klusu, ka mums grūti saprast.

Kad ejam atpakaļ uz internātu, Lazdiņu Jānis saka:

„Tā skola nemaz tik slikti neizskatās, kā to mūsu pusē cilvēki izbazūnē.”

„Liekas, ka būs labi,” atbild Celmiņu Jānis.

Pirmdienā pie visu klašu durvīm izlikta mācību programma. Lauksaimniecības nodaļā mācības sākas astoņos. Pirmā stunda ir latviešu valoda. Latviešu valodu māca Elza Brunalda. Viņa tikko* beigusi Kauc-mindes mājturības semināru un mums paskaidro, ka latviešu valodas stundu uzdevums būšot iemācīt labu latviešu valodu. Tālāk būšot jāmācās, kā latviešu valodu lietot lauksaimniecībā, vadot sapulces, rakstot sabiedriskiem iestādījumiem vēstules un kā rakstīt sabiedriskus darbus. Pēdējos ietilpst savas dzimtas vēstures apcerējums, saimniecības attīstības vēsture, vietējo organizāciju vēsture un tamlīdzīgas.

Stundu iesāk ar latviešu gramatiku. Ņemam teikuma mācību. Skolotāja uzsver, ka, vēsturisko pārmaiņu dēļ, kas skārušas latviešu tautu, latviešu valoda esot pārsārņota ar daudzām svešvalodu formām, lai gan Latvijā esot arī tādi zinātnieki, kas domājot, ka valoda ir laba, kāda tā ir, jo tā kalpo vienīgi sazināšanās nolūkiem. Zemkopības ministrija esot uzskatos, ka katram lauksaimniekam jāprot laba latviešu valoda, lai gan pilsētā runā dažādus žargonus, izloksnes un valodu maisījumus. Lauksaimnieks ir Latvijas valsts pamats, tāpēc viņam pienākas runāt pareizu latviešu valodu.

Viņa ieteica iegādāties Endzelīna latviešu valodas gramatiku un Mūlenbacha pareizrakstības vārdnīcu. Abas grāmatas varot nopirkt Smiltenē, Konzuma veikalā.

Kad stunda beigusies, izejam laukā uz balkona. Kārlis Palmbachs pirmais izsaka savas domas par stundu.

„Jā, tā jau cita lieta. Mācīsimies kaut ko tādu, kas dzīvē vajadzīgs. Kāda nozīme kalt galvā dzejnieku un rakstnieku biogrāfijās. Tas priekš kaķiem.”

,,Es tev pilnīgi pievienojos,’ * saka Pēteris Ņurcis.

Tagad iepazīstamies ar mūsu klases skaisto dzimumu. Pēdējā solā sēž Marta un Elza Minces. Viņas

Ievadā agronoms Tirzītis uzsver, ka Zemes mācība nāk no Bilskas pagasta. Abas māsas ir veselīgi noaugušas lauku meitas. Nākošā solā sēž Anna Pētersone no- Bilskas un Marija Beķere no Bānūža. Nākošā solā Alma Vilka no Grundzāles pagasta. Ar Almu biju Grundzāles pamatskolā vienā klasē. Beidzamos divus gadus viņa gāja Palsmanē. Viņai blakus sēž Elza Pau-dure no Smiltenes pagasta. Pašā priekšā sēž Alma Rozīte no Smiltenes Mežmuižas un Elza Jansone no Smiltenes. Visas mūsu klases meičas ir labi noaugušas, tā ka katrs var teikt — piens un medus.

Otrā stunda ir mācība par zemi. To mums māca Jānis Tirzītis pēc universitātes parauga — divas stundas no vietas lekciju veidā. Viņš nesen beidzis universitāti, milzīga auguma vīrs. Kādreiz savā stāstījumā viņš aizraujas un tad paskaidro, ka Pirmā pasaules karā Ložmetēju kalnā eso-t cietis no gāzēm. Svārku ielokā viņš nēsā Lāčplēša ordeņa vapenīti. Vēlāk noskaidrojas, ka viņš 'bijis Latvijas atbrīvošanas cīņu virsnieks virsleitnanta pakāpē.

jāmācās, lai lauksaimnieks pazītu augsni. Pirmā stundā viņš runā par ģeoloģisko iežu sadrupšanu un rāda tā saucamos pamatiežus: gneisu, granītu, kaļķakmeni un smilšakmeni, no kā pa lielākai daļai attīstījusies Latvijas zemes virskārta. Šo virskārtu lauksaimnieki sauc par augsni.

Temats ir ārkārtīgi interesants, un visi seko ar ļoti lielu interesi.

Pēc šīs stundas sākas divu stundu pusdienas laiks. Pusdienas virtuvē izsniedz tikai divpadsmitos. Pusdienu ēšana ir pēc iekārtas — kas pirmais nāk, tas pirmais ēd.

Pirms pusdienām vēl mūs klasē iesauc agronoms Ābele, kas ir atbildīgs par praktiskiem darbiem kūtī. Praktiskie darbi vēl jā veic zirgu stallī, pie kalēja smēdē un galdnieka darbnīcā. Par to daļu atbildīgs agronoms Vilnītis.

Agronoms Ābele ir klibs. Viņam arī viena roka mazliet nelokās. Runājot valoda mazliet raustās. Skolēni zina stāstīt, ka viņš kādā katastrofā smagi cietis. Vēlāk, kad uz ielas parādās Ābeles meitene Astrīde. mums skaidrs, ka tā ir iedzimta vaina.

Ābele paskaidro-, ka tiem, kas piedalījušies praktiskos darbos kūtīs, staļļos un cūkkūtīs, nebūs jāpiedalās mācību stundās. Praktiskie darbi norit veselu nedēļu. Darba nedēļa sākas svētdienā un beidzas sestdienā. Praktiskie darbi smēdē un galdniecības darbnīcā būs minēti mācību sarakstos. Meitenēm mājturībā un rokdarbos praktiskos darbus izziņos Brunalda jaunkundze.

Pusdienās mums ir aitas gaļas vira ar svaigām saknēm, piekožam siltu rudzu maizi, tikko vilktu no krāsns.

Līdzko atskan pusdienu zvans, mēs pirmie esam klāt. Kas paēdis, tam jāiet no galda nost. Saimniecēm novākt traukus un strādāt virtuvē palīdz visas skolas meitenes.

Kā jau agrāk minēju, skolā ir atļauts smēķēt. Koridora galā pie atejām atrodas arī smēķējamā istaba. Toreiz smēķēja vienīgi vīrieši. Vismaz no skolniecēm neviena atklāti nesmēķēja.

Vienīgais, kas mūsu klasē smēķē, ir Kārlis Palm-bachs.

Patrepē pie ēdamistabas ir skolēnu kooperātīva veikals, kur var dabūt papīrus, saldumus un arī papirosus. Nopērku mazo Rīdziņu, kupas iepakojumā bija desmit papirosi. Toreiz tā maksāja divdesmit vienu santīmu. Divdesmit gabalu .,Sporta” papirosu maksāja 31 santīmu. Šos papirosus pagatavoja Maikapara firma Rīgā no bulgāru tabakas.

Smēķētājs vēl neesmu. Eju Kārlim līdz tikai biedram. Tur jau ir piensaimnieki Kārlis Dabars no Ilūkstes, Osvalds Ādamsons no Ieriķiem un Jānis Asaris no Smiltenes. Ādamsons beidzis Priekuļu lauksaimniecības vidusskolu, bet Jānis Asaris Smiltenes vidusskolu.

Piensaimniekos vēl ar vidusskolas izglītību ir Jānis Zarāns no Rēzeknes. Viņš arī beidzis Malnavas lauksaimniecības vidusskolu. Tad vēl ir Jānis Kalācis, kas beidzis Rīgas valsts technikumu.

1927. gadā sāka organizēties tā sauktie intelliģen-tie bezdarbnieki. Lai gan visur vēl bija darba roku trūkums, kreisās partijas mākslīgi radīja grupu intel-liģento bezdarbnieku. Kas negribēja šai kustībai pievienoties, devās uz Smilteni pārskoloties un iegūt aroda izglītību. Puse no skolēniem tomēr bija tikai ar pamatskolas izglītību.

Pēcpusdienā divas stundas agronoms Tirzītis māca ķīmiju. Ievadā viņš paskaidro, ka mums šogad jāizņem pilns vidusskolas kurss neorganiskā un organiskā ķīmijā ar speciāliem laboratorijas darbiem lauksaimniecības ķīmijā.

Pēdējā stundā Brunaldes jaunkundze mums māca saimniecisko ģeogrāfiju. Viņa paskaidro, ka šinīs laikos lauksaimniekam un lauku cilvēkam vispār jāzinot, ko ražojam mēs un ko ražo pārējās valstis pasaulē. Tāpat jāzina, kādas iespējas pastāv Latvijai eksporta un importa ziņā. Šolaiku cilvēkam arī jāzinot, kādas ir transporta iespējas pašreiz un nākotnē. Arējā tirdzniecība un sacensība pasaules tirgū mūsu valstij jāveicina. ja gribam ieņemt pienācīgu vietu pasaules valstu forumā, nobeidz savu runu Brunaldes jaunkundze.

Pēc stundām dodamies vakariņās. Šodien vakariņās ir klimpu zupa. Līdz septiņiem ir vakariņu laiks. Ir vēls rudens, bet vēl silts. Ejam pastaigāties uz jauno parku. Daži kooiņi tur stādīti tikai pagājušā pavasarī. Tur atrodam visas Latvijā augošās koku šķirnes. Parku iekārtojis skolas dārzkopības skolotājs agronoms Kārlis Lielgalvis. Pašreiz, rudenī, te ir maz kas redzams. Apejam parkam visapkārt, lai redzētu, kas te iestādīts.

Mūsu uzmanību saista Spānijas kastaņa un Britu Kolumbijas sarkankoks.

Sestdienas vakarā līdz deviņiem ir mācību stundas. Pirmo dienu jau nav nekā ko mācīties, tomēr pēc skolas noteikumiem jāpaliek klasē. Pāris reižu eju līdz Palmbacha Kārlim uz smēķējamo istabu uzsmēķēt. Aprunājos ar blakus sēdētāju nākošā solā Martu Minci. Viņa ir jauka meitene, ļoti jauki pro-t koķetēt un amizēties. Līdzko iesāku kādu sarunu tēmu, viņa to turpina ar lielu aizraušanos. Var manīt, ka Martai ir liels intelliģences potenciālis. Parasti cilvēki mēdz teikt, ka no divpadsmitgadīga skuķa neko lielu nevarot sagaidīt, bet tā tomēr nav ar Martu. Te es saskaros ar fiziski attīstītu un garīgi nosvērtu sievieti. Viņas māsa Elza ir divi gadi vecāka, bet ir pilnīgs pretstats Martai — klusa un nerunīga. Ja viņai kaut ko jautā, tā nesteidzas ar atbildi. Bieži jautātājs ar Elzu nonāk strupceļā un neērtā stāvoklī. Uzrunāta Elza bieži sarkst. Nevaru saprast, kāpēc viņa tik kaunīga.

Kad pulkstenis rāda deviņi, dodamies atpakaļ uz pirts augšu. Tur jau priekšā visi lopkopji. Ķimelis un Rūsis vēl spēlē šacha partiju. Pārējie krāc. Jānis Cālis internātā nedzīvo, bet katru ^akaru iet pie tēvoča uz pilsētu.

Tā beigusies pirmā diena lauksaimniecības skolā Smiltenē.

•

• •

Koridorā, kur atrodas klase lopkopjiem, mācību saraksts rāda, ka pirmā stunda ir vispārējā lopkopība, ko māca agronoms Ābele. Vispirms mūs iepazīstina ar lopkopības vēsturi. Viņš stāsta, kur un kā cēlusies govs, zirgs, aita, cūka un citi mājkustoņi. Cilvēks pirmo reizi lopus sāka izmantot, tos medījot. Tad ilgus gadu tūkstošus cilvēks zīda guvi, vienkārši nogrūžot teļu nost. Pagāja veseli četri tūkstoši gadu, kamēr cilvēks iemācījās slaukt govis un pienu uzglabāt. Modernā lopkopība, un pienu produktu pārstrādāšana, kādu mēs šodien saprotam, ir tikai mazliet vecāka par viena cilvēka mūžu.

Lopkopjiem katru ritu jāceļas agri — jau pulksten piecos no- rīta jābūt kūtī. Tad sākas slaukšana, lopu barošana un kūts tīrīšana. Pēc padarītā tūliņ klasē. Divas stundas no pulksten 8—10 lekcija, tad atkal uz kūti.

Toreiz vēl slauca govis trīs reizes dienā. Dānijā, Vācijā un Holandē, kā arī Šveicē, jau toreiz atzina dWreizēju slaukšanu. Vienīgi augstražīgās govis ar 40—50 kilogramu dienas izslaukumu slauca trīs reizes. Lopkopības attīstības un modernizācijas gaitu toreiz vēl noteica divi vīri Latvijā : profesors P. Lejiņš un Dr. agr. Mazvērsītis. Tas, ko viņi teica, bija tikpat kā āmen baznīcā. Nekādus citus iebildumus vai grozījumus viņi nepieņēma. Vēlākie atzinumi rāda, ka šie divi kungi gan bija labi zinātnieki, bet pārāk patmīlīgi diktētori, kas mūsu lopkopībai par labu nenāca. Tādās domās par šiem diviem kungiem bija arī agronoms Ābele.

Pusdienas laikā pēc slaukšanas lopkopji pabaroja govis un tad gāja pusdienās. No pulksten vieniem līdz trim atkal bija mācības, šodien, pirmdienā, ir lauksaimniecības rēķini. Tos māca zvērināts grāmatvedis un tautsaimnieks Nimcēvies. Pārraugiem lauksaimniecības rēķini ļoti svarīgi. Jā prot ne vien pareizi aprēķināt dažādas lietas, bet arī rēķināt pietiekami ātri, lai pārraugs nenonāktu laika trūkumā.

Nimcēvičs ievadā aizrāda, ka Latvijā lauksaimnieku vienīgās grāmatas esot bībele, dziesmu grāmata un kalendārs. Kalendāra lapās tiekot ierakstīta visa grāmatvedība. Ja tā pazūdot, tad arī visa grāmatvedība pagalam. Lauksaimnieks tagad naudu glabājot kabatā vai gultas maisā. Ja kalpone bez saimnieka ziņas mainot salmus gultas maisā, tad arī banka aizejot mēslainē. Viņš uzsver, ka pārrauga uzdevums esot ne vien aprēķināt lopu ražību, bet iemācīt lauksaimnieku aprēķināt saimniecības progresu un patiesos ienākumus. Pēc šīs stundas skolēni dodas uz kūti. Atkal govju tīrīšana un slaukšana.

Lopkopju klasē no skolniecēm piedalās Elza Cukura, Marta Priedīte, Emma Ragaine, Elza Roga, Elza Ukrija, Austra Dreika, Millija Baltputniņa un Milda Vijuma. Visas skolnieces ir vidzemnieces, izņemot Elzu Ukriju, kas ir no Skaistkalnes Zemgalē, bet Milda Vijuma no Glūdas Zemgalē. Kurzemnieki un latgalieši vairs nesūta savus bērnus uz Smilteni, jo ar 1927. gadu tiek atvērtas lopkopības skolas Jaunpilī, Laidzē un Vidzmuižā netālu no Viļāniem.

Pirmā dienā par kūts pārzini tiek norīkots Rūsis, par cūkkūts pārzini Ķimelis un par visu kūts pārzini ieliek Martu Priedīti. Praktiskos darbus kūtī, cūkkūtī un vistu kūtī vada techniķis Jānis Pikurs.

No lauksaimniekiem kūtī par palīgiem sūta Pēteri Ņurci, cūkkūtī Annu Pētersoni un vistu kūtī Elzu Minci.

Jāpiezīmē, ka skolai ir divas kūtis. Seklā kūts, tā sauktā jaunā kūts, ir ar Latvijas brūnajām. Tur ir vairāk nekā trīsdesmit galvu. Vecā kūts ir dziļā kūts. Tur ir trīsdesmit Frīzijas melnraibās. Priekš dažiem gadiem raibās atvestas no Rītprūsijas. Te viņas s-auc par rītprūsietēm. Tanī pašā kūtī ir vēl desmit nenoteiktas sugas govis, ar klipām skola praktizējas krustošanas mācībā.

Kā melnraibās, tā Latvijas brūnās visas ir tīrasi-ņu. Vecajā kūtī ir vēl viens Dānijas brūnais bullis un frīziešu melnraibais bullis. Veco kūti vada techniķis Asofreijs. Viņš ir igaunis. Kādu rītu sasveicinotie Aso-frejs saka:

„Laporit. kuitas rītos. Ko tu tarrīs. Liet nelīt šo-den.”

Kad viņš noskaities, pirmais vārds ir vienmēr ,,Kurrat”.

Skolas mācību praktizēšanai ir vienīgi seklā kūts. Dziļo kūti izlieto zinātniskiem nolūkiem Latvijas universitātes un lauksaimniecības fakultātes lopkopības institūts. Kūtī strādā muižas kalpi. No darba pētīšanas viedokļa šī kūts ir padota Zemkopības ministrijas darba pētīšanas institūtam, tāpēc skolu bieži apmeklē Zemkopības ministrijas ierēdni un lauksaimniecības fakultātes mācībspēki un studenti, kas speciālizējas lopkopības laukā. Asofrejs kādreiz, ieraudzīdams Rīgas kungus, saka:

„Tos pois no tarba ministrīs atkal ierod.”

Lai arī Asofrejs neprot labi latviski, bet viņu visi la'bi ieredz. Viņš savu darbu izdara labi un ir labs lopkopības darbinieks. Kāds no Zemkopības ministrijas ierēdņiem Asofrejam aizrādījis, kāpēc viņš necenšas iemācīties pareizu latviešu valodu. Uz to Asofrejs nobēris :

„To tarb tara rok, ne liel mut.”

Ar to lieta izbeigta. Vēlāk izrādījās, ka visi atzinuši. ka Asofrejs pieder pie Smiltenes muižas. Bez viņa kaut kā trūktu. Varbūt viņa valoda, ko visi bija iemīļojuši.

* *

Piensaimniekiem mācības sākas desmitos no rīta. Pirmā stunda ir ķīmija, ko māca direktors Jūlijs Vīgants. Ķīmijas kursā ir organiskās un neorganiskās ķīmijas kondensēts saturs. Tas piemērots tieši piensaimniecības vajadzībām. Apskata neitralizāciju, skābju un bažu rašanos. Tāpat dažādu gāžu rašanos rūgšanas procesos. Protams, visam pamatā ir pamatzinības par elementiem un to sakarība ķīmijā.

Vīgants, kā jau ķīmijas speciālists, savu priekšmetu māca ļoti labi. Ir prieks klausīties viņa stāstījumā. Ja- arī Vīgants nav sevišķi izcils runātājs, tomēr skolotājs viņš ir vienreizējs.

Tiem, kas gājuši ģimnāzijā vai tās beiguši, šis kurss ir sīkums, turpretim tikai pamatskolu beigušiem ir cītīgi jāmācās. Ir ieradušies vēl divi jauni skolēni, Heinricbs GMāzītis no Rēzeknes un Leonids Pelde no Rīgas. Heinricbs beidzis divas klases Rēzeknes vidusskolā. Leonids Pelde beidzis divas klases Valsts tech-nikumā. Pēc ķīmijas stundas ar viņiem sasveicinās

Alks. Viņš apsolās abus jaunos sko-lēnus aizvest uz internātu virs pienotavas.

Piensaimniecības klasē tikai četras meitenes: Marta Kalniņa no Ropažiem. Elza Dzilna no Ilūkstes un Marija Sproģe no Daugavpils un Herta Krēsliņa no Jelgavas.

Skolniecēm internāts ir otrā stāvā pili. Rīta galā atrodas lopkopes, vidū piensaimnieces un vakaros lauksaimnieces. Internāta pārzine meitenēm ir Brunalda jaunkundze.

Visos internātos ir īpatnēja smaka. Mums pirts augšā ir kūts smaka. To var saost, jau kāpjot pa trepēm. Piensaimnieku internātā virs pienotavas ir sajūtama sasmakuša piena smaka. Meiteņu internātā abas šīs smakas jaucas kopā. Skolā ievēro ļoti lielu tīrību. Koka tupeles, ar kupām strādā kūtī, katru dienu pēc darba tiek nomazgātas. Ķiteļus un pārvalkus mazgā speciālā skolas mazgātavā. Tos vēl var dot Dancigera ķīmiskā tīrītavā, kas atvēris nodaļu Smiltenē. Galvenā Dancigera tīrītava atrodas Rīgā, bet Smiltenē vienīgi aģentūra. Kā vasarā, tā ziemā trīs reizes nedēļā tiek kurināta pirts. Pirtī var mazgāties otrdienās, piektdienās un sestdienas vakaros. Mazgāšanās skolā ir sadalīta pa stundām; zināmās stundās lauksaimniecības un lopkopības nodaļu vīriešiem, tad piensaimniekiem. bet meitenēm visām kopā. Sestdienas vakarā pēc pulksten deviņiem vakarā pirtī iet muižas strādnieki. Otrdienās pirts paredzēta muižas pārvaldei un skolotājiem. Kaut arī tiek ievērota liela tīrība, no īpatnējām pienotavu un kūts smakām nevar tikt vaļā. Skolas direktors gan izmēģina visādus līdzekļus gaisa atsārņošanai, reizi nedēļā pat smidzina telpas ar lizola šķīdumu, tāpat reizi mēnesī ar terpentīnu.

Kādai ķīmiskai fabrikai ir parādījies ķīmiskais līdzeklis ,.Ozatols”, kas paredzēts gaisa atsārņošanai. tomēr simtprocentīgi atsārņot gaisu neizdodas. Meitenēm skolā smaržas aizliegts lietot. Tās var lietot vienīgi vieglā veidā, ejot uz pilsētu, teātri vai kino. bet ne ejot uz praktiskiem darbiem. Izrādās, ka kuiļi, teķi un buļļi necieš smaržvielas. Skolēni smējās, ka dzīvnieki esot alerģiski pret Tom'berga smaržām.

Otrā lauksaimniecības kursā mācības sākas pulksten desmitos no rīta. Mācības iekārtotas dažādos laikos, pielāgojoties praktiskiem darbiem un skolotājiem. Bez lekcijām klasē skolotāji ir arī nodarbināti skolas lauksaimniecībā, kūtīs, izmēģinājuma laukos un visur, kur vien kāds padoms vajadzīgs.

Pirmā stunda ir vispārējā augkopība. Skolēnus iepazīstina ar visādām augu sugām, ko audzē Latvijā un ko vēl varētu audzēt.

Vispārējo augkopību māca agronoms Vilnītis. Viņa stāstījums ir ļoti tekošs. Jau pirmā stundā skolēni dabū iepazīties, cik viņš nodarbināts. Divas reizes stundā viņu izsauc pie telefona.

Pēcpusdienā pirmā stunda ir lopkopība. To māca agronoms Jānis Tirzītis. Priekšmetā māca, kā sagatavot laukus sējai, kā apkarot nezāles. Māca, kādus darba rīkus lietot dažādos sējumos un kā aprēķināt ražu. Tāpat māca, kā tīrīt un kodināt sēklas, kā noteikt dīgšanas spēju, kā noteikt tīrību, saimnieciski izlietojamo koeficientu un kā aprēķināt sakņu spiedienu.

Beidzamā stunda ir dārzkopība, ko māca agronoms Kārlis Lielgalvis. Programmā paredzēts, kā iekārtot koku skolu, kā potēt, acot, izdarināt augļu kokus, kā ievākt ražu un kopt dārzājus. Māca, kā iznīcināt insektus un apkapot slimības. Beigās mācība par ražas uzglabāšanu un transportēšanu uz vietējiem un pasaules lielākiem tirgiem.

Šinī klasē mācās tikai četras meitenes. Viņas gan par meitenēm vairs nevar saukt, jo visas atgādina īstas dāmas. Millija Lejiņa ir smilt.eniete. Austra Vanaga no Raunas. Vera Palma ir no Trikātas pagasta. Tad vēl Vanda Vagule, kas pārnākusi no Ramkas mājturības skolas. Vanda ir ļoti šarmanta meitene. Viņa staigā aizvien gaumīgi safrizēta. Ja būtu skaistum-karalienes vēlēšanas, Vanda iegūtu visas balsis.

Tanī pēcpusdienā ierodas arī Jānis Čakārnis no Mārsnēniem. Viņš pirmo gadu gājis Valmieras divgadīgā lauksaimniecības skolā un te atbraucis ar vilcienu — vispirms uz Lodes staciju uz Cēsīm, tad ar mazo bānlti uz Smilteni. Ieradies ar pusdienas vilcienu. Tas ir dārgāks, jo ir tikai divi vagoni. Abi otrās klases, un skolēniem te puscenu nedod.

Otrdienā lauksaimniecības nodaļā pirmā stunda sākas ar sabiedrisko lietu mācību, ko māca A. Melliņš. Viņš arī māca biškopību. Smiltenē viņam ir grāmatu veikals un iepretim pilij kalna piegāzē pie ezera bišu drava. Bišu dravā vairāk nekā simt stropu. Šī ir vienīgā drava šinī apgabalā,ko kopj pēc zinātniskiem noteikumiem.

Par šo priekšmetu otrās klases skolēni ir dažādos uzskatos: daži domā, ka šis priekšmets vispār nebūtu jāmāca un to uzskata par nelietderīgi nosistu laiku. Ir arī tādi, kas domā, ka sabiedrisko lietu zinātne ir svarīgs priekšmets.

Melliņš pastāsta programmu, par ko šinī stundā tiks runāts: Cilvēks un sabiedrība. Sabiedriskas iekārtas. Demokrātiskie principi. Pašierosme. Izglītības sporta organizācijas. Veselības kopšanas organizācijas. Lauksaimniecības nozaru sabiedrības, piensaimnieku sabiedrības, lopkopības pārraudzības biedrības, meliorācijas biedrības, dārzkopības un biškopības biedrības.

Pēc rakstura šīs lielāko tiesu esot profesionālas biedrības. Pašlaik gan tur darbojoties lielākā daļa amatieru.

Iesākot šo stundu, Melliņš uzsver, ka cilvēks, dzīvojot džungļos, arī vadījies pēc džungļu likuma, proti, kas stiprāks, tam taisnība. Ja kāds turējās šiem likumiem pretī, stiprākais to nosita.

Modernā sabiedrība esot dibināta uz demokrātiskiem principiem. Tomēr katra cilvēka, sevišķi izglītota cilvēka, princips neesot uzspiest savu gribu citiem, Tā rodoties diktatūras. Lai no tām izbēgtu* cilvēkam jau no mazatnes esot jāmācās pieņemties sabiedriskās zinībās. Šo priekšmetu nekur citur nemācot lauksaimniecības skolu programmā. Latvijā vēl trūkstot sabiedrisko lietu speciālistu. Zemkopības ministrija esot izvēlējusies Smilteni par izmēģinājuma staciju šī priekšmeta iedzīvināšanai.

Lielākā daļa no mums seko šim priekšmetam ar lielu interesi. Sabiedriskās lietās tanī laikā es biju pilnīgi neaprakstīta lapa, tāpat pārējie skolēni Smiltenes lauksaimniecības mācības iestādē bija vēl laji sabiedriskā plāksnē. Ļoti sajūsmināts par šo priekšmetu bija kapteinis Blūmentāls, šis priekšmets viņam esot devis visvairāk no visas skolas programmas. Viņš, kā jau virsnieks, no armijas iznācis ar zināmu diktatorisku domāšanas veidu.

Kad Melliņš viņam izskaidrojis, ko- īsti nozīmē demokrātiskie principi, viņam no acīm esot nokritusi kā migla.

Nākošās divās stundās ir mācība par mēsliem un augsnes mēslošanu. To atkal māca agronoms Jānis Tirzītis. Viņš uzsver, ka cilvēces attīstības sākumos cilvēks pārticis no tā, ko daba viņam devusi — no ogām, sēnēm, saknēm un augļiem. Cilvēku skaitam vairojoties, viņš bijis spiests sākt pašapgādi. Pirmā pašapgāde cilvēkam bijusi zvejniecība un medniecība. Kad arī ar to nav pieticis, bija jāsāk apstrādāt zemi. Tagad modernos laikos cilvēku prasības esot. augušas tik tālu, ka to apmierināšanai nepietiekot vienīgi ar to, ko- apstrādātā augsne dod.

Lai cilvēks varētu savas prasības apmierināt sev un tiem, -kas dzīvo pilsētās un neražo, viņam raža jā-palielinot. To varot panākt vienīgi ar pareizu augsnes mēslošanu. Ja cilvēks grib no augsnes ņemt, viņam jā-

saprotot arī dot atpakaļ tās vielas, ko augi visvairāk izlietojot. Došana atpakaļ augsnei esot nosaukta par — mēslošanu. Lai lauksaimnieks varētu pareizi izdarīt augsnes mēslošanu, vispirms viņam jāzina, 'kādi mēslošanas līdzekļi viņa rīcībā. Tāpat viņam jāzina, kā augsnē trūkst.

Mēslus iedala: dabiskos, mākslīgos un vēl zaļmēs-lojumā.

Tiek apskatīti visi dabiskie mēslošanas līdzekļi: rugāji, augu saknes, laksti un ar lietu un ūdeni sanestie mēslojumi, sevišķi upju plūdu laikos un jūras mēsli. Tad vēl kūdra, kuj*u var lietot augsnes struktūras uzlabošanai.

Agronoms Tirzītis piemin zemes mācības pirmo stundu, kur mēs jau esot mācījušies augsnes iedalījumu: melnzeme, smilts, māls, glūda un grants augsne.

Lopkopības pirmās divas stundas otrdien ir ķīmija. To māca direktors Vīgants. Lopkopju klasē pilnīgu ķīmiju neizņem, bet vienīgi to, kas nepieciešama pārraugam. Kā neorganiskā, tā organiskā ķīmija piegriež vērību skābēm, neitralizācijai, baktēriju apkarošanai un beigās sanitizācijai.

Kaut arī šis ķīmijas kurss ir saīsināts, ķīmijas pamatprincipi tomēr jāzina.

Pēcpusdienā māca par lopbarības vielām. Šo priekšmetu sauc par ēdināšanas mācību. Jāzina, cik katra no barības vielām satur tauku, proteīna un cik ogļhidrātu. Tad vēl pastāsta par minerālu saturu un arī vitamīniem. Vitamīnoloģiju un mazu daudzumu minerālvielu jautājumu gan uzskata par ļoti svarīgu līdzekli mājlopu barībā, bet vēl neesot atklātas metodes un paņēmieni, kā tos noteikt barības līdzekļos.

Vācieši un angļi jau gan minēja diezgan pārdrošus skaitļus, kam vēl ļoti maz ticēja. Tāpēc arī Smiltenes skola un, man liekas, arī pārējās Latvijas skolas atturējās no secinājumiem, kas vēl pašos pamatos bija nenoskaidrotas lietas.

Lopbarības līdzekļi toreiz bija siens, salmi, saknes, turnipši, kāļi, lopbarības bietes, burkāni un kartupeļi. No spēkbarības pazīstami vienīgi graudu paliekas un rauši. Raušus ieveda no ārzemēm.

Ja šodien, pēc četrdesmit pieciem gadiem, rakstu šo grāmatu, tad gribu uzsvērt vienu lietu, ka mušu mazā Latvija lopēdināšanas sistēmā bija vairāk panākusi nekā lielās valstis, kur tagad dzīvojam. Lai arī lopu audzēšanā mums vēl daudz bija jāmācās, tad lopu barošanas ziņā mūsu zinātniekiem bija nepārprotami panākumi.

Piensaimniecības klasē priekšpusdienā mācīja piensaimniecību Teodors Ziediņš. Viņš Hallē, Vācijā, beidzis piensaimniecības skolu, nr to gūstot tiesības kļūt par darbu vadītāju piensaimniecībā.

Toreiz visur uzsvēra, ka piens ir visveselīgākais dzēriens un uzturlīdzeklis pasaulē. Visā Latvijā avīzēs un plakātos piens tika reklamēts par vissvarīgāko uzturlīdzekli. Pirmā valsts samaksātā reklāma iznāca 1927. gadā ar saukli: „Piens garšo un baro”. Attēlā tautumeita ar tautudēlu vainagiem galvā saskandina piena krūzes. Šo plakātu Ziediņš ienes klasē un piestiprina pie sienas.

Otrā lauksaimniecības kursā pirmā stunda ir dārzkopība. To atzīmē ar cīparu divi, proti, Dārzkopība II. Pirmā klasē Dārzkopību II mācīja agronoms Kristaps Lielgalvis. Viņš stāsta, kā audzēt dārzājus, gurķus, sīpolus, ķiplokus, radīsus, rutkus, kāļus, tomātus, zemenes, avenes, jāņogas, upenes un stiķenes. Dārzos sāk audzēt arī mellenes un dzērvenes. Nākošās divas stundas ir saimniekošanas mācība K. Vilnīša vadībā. Viņš nosauc tagad pastāvošās saimnieciskās sistēmas. Iesākot savu lekciju, viņš uzsver, ka ar to, ko- vectēvs un vecāmāte iemācīja jaunekļiem uz laukiem, šodien sen vairs nepietiek. Cilvēkam Dievs devis smadzenes domāšanai, un ar to viņš atšķiras no dzīvnieka. Šolaiku lauksaimniecība prasa, lai cilvēks izlietotu ne tikai fizisko spēku un muskuļus, bet pēc iespējas vairāk lietotu smadzenes. Ja saimnieks un saimniece tikai pāris vakarus nedēļā piesēstos pie galda un paņemtu rokā papīru un zīmuli un izdarītu aprēķinus saimnieciskā plāksnē, panākumi būtu daudz lielāki nekā šodien.

Pēcpusdienā vienu stundu augu slimības māca muižas pārzinis Ozoliņš, ko pa vecam paradumam vēl sauc par muižkungu. Ozoliņš ir vecs Smiltenes muižas inventārs. Viņš šeit darbu jau sācis dzimtniecības laikos jeb muižniecības ziedu laikos. Vācijā, Getingenā, viņš beidzis augu slimību apkarošanas kursus. Vispirms skolēniem noskaidro, ka visas slimības ir sēnītes. Tā kā iepriekšējā gadā skolēni mācījušies botāniku, viņi zina, ko nozīmē iedalījumi: klases, apakšklases, dzimtas, apa'kšdzimtas, sugas un īpatņi. Viņi arī zina, ko nozīmē augu latīniskie nosaukumi.

Pēc tam agronoms Vilnītis divas stundas māca agrārpolītiku. Cilvēks, iznācis no džungļiem, apmetas ūdens malā. Lai izsargātos no zvēriem, čūskām, krokodiliem un citiem uzbrucējiem, viņš būvēja savu apmešanās vietu virs ūdens. Tā no alas cilvēks pārnāca virs ūdens ūdens aizsargā.

Kad cilvēks bija spiests kultivēt augus un pieradināt dzīvniekus, kas kalpotu viņa barības apgādei, radās dažādas novietnes. Pirmās novietnes atkal radās ūdens malā, lai lopiem un pašiem būtu pietiekami ūdens. Tiklīdz cilvēks attālinājies no ūdens, viņš bijis spiests uzkrāt un dabūt ūdeni no dziļākiem zemes slāņiem. Arī lielākā daļa pirmo pilsētu būvētas ūdens malā. Prasība pēc pajumtes, barības un apģērba spieda cilvēku pārvietoties. Lai cilvēce pastāvētu, ir daudz nepieciešamību. Nākotnes satiksmes līdzeklis skries pa gaisu. Šodien lidmašīna ir vēl tikai kapa ierocis, bet nākotnē tā apkalpos cilvēci — nobeidz stundu Vilnītis.

Trešdiena lauksaimniecības pirmā klasē sākas ar botānikas stundu, ko māca agronoms Jānis Tirzītis. Pirmo reizi skolēni uzzina, ka ir miljoniem vienšūnu augu, kurus cilvēks var redzēt vienīgi ar mikroskopa palīdzību. Skolnieka skatā atklājas pavisam jauna pasaule. Cik liela un varena ir dzīvā daba, pār kupu cilvēks valda!

Augu pasaulē ir 30.000 sugu aļģu, 78.000 sēņu, 8000 aknu sūnu, 14.000 dažādu citu sūnu, 700 staipēk-ņu sugu un 20.000 sugu dažādu ziedaugu, kupos ieskaitīti visi mūsu kultūras augi, koki mežā, zāles un nezāles.

Pēc stundas skolotājs ieteic iegādāties privātdocenta Pētera Galenieka Botānikas pirmo daļu.

Ievadā tautsaimniecībā Brunalda jaunkundze vispirms noskaidro tautsaimniecisko jēdzienu definīcijas : ko tautsaimniecībā nozīmē prece, ko cena, kas ir nauda, kas ieguldījums. Tāpat tautsaimniecības attīstības vēsturi. Viņa ieteic iegādāties profesora Dr. P. Baloža grāmatu Tautsaimniecība.

Jau ar pirmo stundu novērojam, ka skolotāja pati labi nepārzina mācāmo priekšmetu — tas bieži vien ir saraustīts. Tā vien liekas, ka skolotāja vēlētos paskatīties grāmatā.

Pēc stundas Jūlijs Celmiņš saka:

„Man liekas, ka vakaros profesora Baloža grāmatu visvairāk studēs mūsu skolotāja pati.”

,,J'ā, tas var gadīties. Nesaprotu, kāpēc jaunai dāmai uzliek šādus pienākumus,” piebilst Kārlis Palm-bachs.

„Droši vien Zemkopības ministrija negrib dot pietiekami skolotāju,” aizstāv Brunalda jaunkundzi Alma Vilka.

Lopkopības nodaļā skolēni strādā praktiskos darbus laboratorijā. Priekšpusdienā māca dažādas metodes, kā noteikt tauku procentu piena produktos. Vispirms iepazīstina ar Gerbera tauku noteikšanas metodi, kura pēc Latvijas likuma ir atzīta ar saeimas lēmumu. Vēl apskata Babkoka, Neisala ātrmetodi un Gotlība Rēses ekstrakcijas metodes. Pirmās divas saistās ar olbaltuma vielu izšķīdināšanu ar sērskābi. Neisala metodē lieto Neisala šķīdumu, kupu samaisot ar pienu un saskalojot, atdalās brīvie tauki, kufus nolasa ar Neisala skālu.

Neisala metodē lieto chloroforma ēteri, spirtu un petrolejas ēteri. Neisala metode pēc laboratorijas vadītāja agronoma Tirzīša paskaidrojuma ir ļoti dārga. Go-tlība Rēses metode prasa daudz lai'ka un arī ir dārga. Pēc Latvijas likuma pēdējā tiek atzīta par pārbaudes metodi tiesu resorā. Pasaulē līdz šim piena tauku noteikšanai lieto Bebkoka un Gerbera metodi. Pirmā ir vienkāršāka, bet pēdējā savukārt ir precīzāka.

Pēcpusdienā pārraugu klase vingrinās skābes satura noteikšanā pienā. Pamazām sāk mācīties, kā noteikt barības vielu saturu lopbarībā, sienā, salmos, graudos, miltos, raušos un saknēs.

Piensaimniekiem lekciju par piena produktu kontroli lasa agronoms Kristaps Lielgalvis. Viņš ievadlekcijā uzsver, ka Latvijai nākotnē jāražo augstas kvalitātes produkti. Lai to panāktu, galvenais produkts jākontro-lē baktērioloģiskā un ķīmiskā ziņā. Pasaules tirgū konkurence ir liela. Lai Latvijas sviests varētu ieņemt pienācīgu vietu pasaules tirgū, kvalitā-tīvi mums jāsasniedz pasaules standarts.

Pēcpusdienā grāmatvedis Ņimcevics māca piensaimniecības grāmatvedību.

Lai gan visās trīs nodaļās Ņimcevics māca to pašu kursu, tomēr katrai nodaļai stundas notiek atsevišķi, jo visiem skolēniem vienā klasē nav vietas. Otrkārt, praktisko darbu dēļ katrai nodaļai ir savs laika iedalījums. Savu lekciju viņš iesāk ar stāstu :

„Kādam tēvam ir uzņēmums. Uzņēmums paplašinās un ienākumi pieaug. Tēvs savu naudu tur kabatā — vienā kabatā tīro peļņu, otrā izdevumu segšanai. Kad dēls Pieaug, tēvs to sūta skolā. Dēls uzņēmumā iekārto grāmatvedību. Pēc pāris gadiem dēls paziņo, ka uzņēmums bankrotēšot, jo tā rādot grāmatas. Tēvs mierīgi atbild: „Dēls, svied tās grāmatas ugunī, un sāksim visu no gala. Ej skolā un iemācies pareizu grāmatvedību.M

Ar to katram skolēnam jāsaprot, ka grāmatvedībai ir nozīme, ja tā pareiza un lietpratīga.

Otrā lauksaimniecības klasē agronoms Ābels māca Par barības vielām un lopu ēdināšanu. Šis kurss atkal lopkopības klasē ir tas pats. Apvienot šīs klases nevar laika un praktisko darbu dēļ. Otrkārt, šī mācība lauksaimniekiem tiek ņemta no lauksaimnieka viedokļa. Turpretim Pārraugiem to māca no pārraugu respektīvi ierēdņu viedokļa. Citiem vārdiem, ko pārraugs saka, tam tā jābūt. Cita ceļa nav. Lauksaimnieks dara tā, kā viņš var, tā sakot, dara visu iespēju robežās.

Biškopības stundu māca Melliņš. Kā sabiedrisko zinātņu stundās, tā arī biškopībā, Melliņš izrāda milzīgu entuziasmu. Viņš runā klusi, tomēr viņa stāstījumam ir tāda noteiktība, ka neviens nevarētu iedomāties, ka varētu <būt citādi.

Pēcpusdienā trīs stundas no vietas Ņimēevics māca lauksaimniecības grāmatvedību, kuj-a apskata divus grāmatvedības veidus: itāliešu dubultgrāmatvedību, kur galvenajā grāmatā ir bilance un arī atsevišķi konti. Bilancē katrs konts uzrāda plusu vai minušu, pieaugumu vai samazināšanos. Amerikāņu dubultā grāmatvedībā galvenā grāmata ir atsevišķa, un arī katram kontam ir atsevišķa grāmata. Cik kontu, tik grāmatu.

Pusdienās mums šodien ir cāļu vira. Uz lau'kiem parasti viru ēd vienīgi svētdienās, kad saimniecei vairāk brīva laika. Ja strādā uz lauka, ēd to, kas ātrāk pagatavojams. Vakariņās ir augļu sacepums, kaut kas jauns mums visiem. Garšo brīnišķīgi un, liekas, viegli pagatavojams.

Ceturtdienās lauksaimniecības nodaļas pirmajā klasē trīs stundas no vietas mājlopu kopšanu un lipīgās slimības atkal māca veterinārārsts K. Dzenītis. Ievadlekcijā viņš pasvītrā, ka laikā, kad dzīvnieki vēl dzīvoja brīvā dabā, tie saslima ļoti reti. Tagad, kad lopi iežogoti kūtīs, staļļos un aizgaldos, slimības neesot nekāda reta parādība. Viņš uzsver, ka slimību iznēsātāji esot cilvēki. Ja slimība ir kūtī, tā vairojas no dzīvnieka uz dzīvnieku, no kūts uz kūti. Par nepareizu lopu kopšanu un barošanu visa vaina esot uzliekama saimniekam.

Pēcpusdienā Konzuma veikala vadītāja palīgs Eizenbergs māca rēķinvedību. Mācāmies aprēķināt tauku procentu, amortizāciju, mašīnu ekonomiju, arī darba algu aprēķinus. Jā aprēķina dzīves dārdzība, dzīves standarts un citas līdzīgas lietas. Vienu stundu Brunalda. jaunkundze māca arī barības vielu apgādes un cilvēka uzturvielu mācību.

Lopkopības skolā priekšpusdienā veterinārārsts Kārlis Dzenītis par mājlopu kopšanu un lipīgām slimībām māca to pašu, ko lauksaimniekiem priekšpusdienā.

Piensaimniecības nodaļā pirmajās divās stundās piena technoloģiju māca agronoms Lielgalvis — kā pagatavot sviestu, sieru, kefīru, kumisu, jogurtu un citus.

Pēcpusdienas mācībās pienotavas vadītājs Jānis Gailītis māca piensaimniecības rēķinus. Gailītis pats beidzis pirmo kursu Smiltenes piensaimniecības skolā un strādājis Piensaimnieku centrālajā savienībā. Tagad viņš piesaistīts par techniķi skolā. Mācāmies aprēķināt piena tauku procentu iestādījumu, kā ūdens saturu aprēķināt piena produktos. Kā aprēķināt sviesta un siera daudzumu, kā īpatnējo svaru pienā, krējumā un citos piena produktos.

Piensaimnieku klasei laboratorijā māca piensaimniecības laboratorijas analizēs: kā noteikt tauku,

proteīnus (kazeīnu) un cukura procentu, kā arī mitrumu piena produktos, kopsausnu, beztauku sausnu, slā-pekli, chlorīdus, pelnus un pasterizāciju.

Otrā lauksaimniecības klasē pirmā stunda ir ūdens apgāde, ko māca pilsētas ūdens piegādes inženieris Auzāns. Mums stāsta, kā ierīkojamas akas un būvējama kanālizācija. Mums jāmācās par atsevišķām akām, par sūcēju un spiedēju pumpjiem. Jāprot būvēt vēja turbīnas, vēja rotori un kā ierīkojami trieci.

Pēdējās divas stundas mums lasa par lauksaimniecības rīkiem un mašīnām: arkliem, ecēšām, šļūcēm, sējammašīnām, pļaujammašīnām, vētījamām mašīnām un citām. Pēcpusdienā otras klases lauksaimniekiem notiek praktiskie darbi laboratorijā.

Pusdienās saņēmām kāpostu vīstokļus ar tomātu mērci, vakariņās tēju un pankūkas.

Jau pirmajās dienās esam pārsteigti par skolas labo uzturu. Kad kādreiz mēs par to ieminamies kop-gaida pārzinim Ziediņam, viņš saka:

„Kas smagi strādā, tam arī labi jāēd.”

Piektdienā lauksaimniecības pirmajā klasē ir daiļdārzniecība, ko māca praktisks dārznieks Muce-nieks — kā izdaiļot saimniecības, ka apstādīt ceļus un laukus. Pirmo reizi dzirdam, ka pareizi apstādot var ierobežot tiešo ziemeļu vēju postīgo iedarbību ziemā. Vienu stundu māca zirgkopību, medniecību un zvejniecību. Lektors ir Smiltenes mežu departamenta inspektors Līcītis.

Divas stundas atkal klausāmies mācību par zemi un zemes apstrādāšanu. Tā ir vienīgā mācība, kas nedēļas laikā atkārtojas. Pēcpusdienā skolēniem trīs stundas jāstrādā praktiskie darbi smēdē, kas ierīkota blokā Smiltenes pilsdrupās. Kalējs ir Kārlis Mercs. Vispirms mūs iepazīstina ar smēdes iekārtu: plēšām un uguns vietu, laktu, āmuriem, stangām, dažādām vīlēm un bopiem, skrūvju griežamiem un beigās ar zirgu apkalšanas ierīcēm. Katru lietu gatavojot, kalējam smēdē jāzina temperātūra karsētam priekšmetam, uz ko norāda izskats, dzirkstoši balts, balts un sarkans, iesarkans. Sitot uz laktas, jāzina, ‘kādu āmuru lietot. Lietojot aplama svara āmuru, cilvēks tikai veltīgi izšķiežot muskuļu spēku un tanī pašā laikā apgrūtinot paredzētā gabala veidošanu. Mercs norīko dažus skolēnus pie plēšu pūšanas. To dara, griežot ratu vai ar! minot paminu. Jāmācās rīkoties ar abām ierīcēm.

Kad kalējs iedevis kādam skolēnam dzelzs gabalu karsēšanai, viņš pārējos iepazīstina ar zirgu apkal* sanas ierīci. Vissvarīgākā esot pareiza nagu apgriešana un gada laikam piemērota pakava izvēle. Kad Dze-nīšu Kārlis paziņo kalējam Mērcam, ka viņa dzelzs gabals esot gatavs, viņš dod Kārlim rīkojumu ņemt ar spīlēm to laukā no ēzes un likt uz laktas. Kad Kārlis uzliek gabalu uz laktas, tas izskatās spīdoši balts. Kalējs dod Kārlim rokās lielo āmura, bet pats paņem vidēja lieluma. Kalējs paskaidro, ka tagad tas esot tikai uzkarsēts dzelzs gabals. Pareizi sitot un grozot, mēs no šī dzelzs gabala dabūsim rata tapu. Kalējs sit ar mazo āmuru vienā vietā un liek Kārlim sist tanī pašā vietā.

Mēs visi jau esam bijuši smēdē agrāk un zinām, ka, sitot karstu dzelzs gabalu ar āmuru, lec dzirksteles. Līdzko Kārlis atvēzējas sitienam, mēs visi lasāmies Dzenīšu Kārļa aizmugurē. Nezinu, kas īsti notika. Liekas, Dzenīšu Kārlis nebija pietiekami stingri saturējis dzelzgabalu spīlēs. Ar pirmo sitienu uzkarsētais dzelzgabals pazuda no laktas. Tas atsitās griestos un tad nokrita tuvu pie durvju sliekšņa. Tanī brīdī nāca ie'kšā skolas direktors. Aptvērām situāciju. Ja direktors būtu vienu soli ātrāk ienācis, karstais dzelzs gabals būtu ķēris viņa galvu. Nobijušies blenžam direktorā. Viņiš pasmaida un saka:

„Kalēj, kas par lietu? Vai tiem lauku puišiem nav pietiekami spēka?” Tā kā dzelzgabals atdzisis, to liek ēzē atkal Pēteris Ortmanis. Kalējs spīļu vietā dod viņam knaibles, kas ir mazākas. Kad trīs stundas esam nostrādājušies vaigu sviedros, beidzot ratu tapa gatava. Mums ejot prom, ‘kalējs Mercs nosaka: „Nu, šitā strādājot jūs pat sāli un maizi nevarētu nopelnīt. Nu nekas, nekas. Vismaz sviedri uz pieres, netīras sejas un rokas rāda, ka esat strādājuši. Ja vakarā sāpēs mugura, nelādiet mani. Vismaz esmu pārliecināts, ka vakariņas garšos lieliski/*

Steidzamies virtuvē nomazgāties. Līdzko tādi melnie saskrienam virtuvē, saimniece triec mūs laukā: „Vai nu prāts. Netīrumiem virtuvē nav vietas. Laukā uz ātrāko.” Ejam koridora galā uz vīriešu ateju. Izlietnē nomazgājam rokas un sejas. Nu tikai apjēdzam, cik akmeņogļu sodrēji grūti nomazgājami.

Lopkopju klasē pirmā stunda ir lopu kūts un cūku un zirgu staļļu būves, ko māca būvinženieris Ze-mītis, kam pilsētā ir būvniecības padomdošanas birojs. Pēcpusdienā notiek sabiedrisko lietu mācības, ko lasa virspārraugs Brauns, kam Smiltenē ir sava kanceleja.

Piensaimnieku klasē priekšpusdienā notiek sabiedrisko lietu zinātne, ko lasa Smiltenes Piensaimnieku savienībai piekomandēts tech niķis Kārlis Palēns. Pēcpusdienā piensaimniecības un barības vielu ķīmiju māca direktors Vīgants.

Otrā lauksaimniecības klasē piektdienās ir tikai viena stunda, proti, saimniecības plānošanas mācība agronoma Vilnīša vadībā. Sestdienās lauksaimnieku pirmā klasē trīs stundas mācās galdnieku darbnīcā, kas atrodas vidū starp dziļo kūti un zirgu staļļiem. Galdnieks Kārlis Grinbergs iepazīstina mūs ar dažādiem darba rīkiem: visāda veida ēvelēm, kaltiem, vīlēm. Tad parāda, kā darbojas virpojamā un urbjam-mašīna. Pirmā stundā man liek pareizi iesiet izkapti. Jāsien garkātes un vienroces izkaptis. Par īstu meistaru izrādās Jānis Lazdiņis. Galdnieks viņu uzslavē. Kad visi esam pa izkaptij iesējuši, mācāmies, kā to izgriezt un uzstrīķēt. Izkapts asmeni griež ar speciālu griežamo, kas ir pagatavots no cieta tērauda. Velkot apmēram puscentimetru gar izkapti, dabū īstu asmeni. Pēc tam asmens jāuzasina ar galodu, ko toreiz visi mūsu pusē sauca par strīķi. Šo no vācu valodas atvasināto vārdu skolā grib izskaust, lietojot vārdu galoda.

Lopkopju klasē meitenēm kopā ar abu kursu lauksaimniecības klases skolniecēm trīs stundas rokdarbus māca Brunalda jaunkundze. Lopkopju nodaļas vīrieši un otras klases lauksaimnieki ir brīvi. Ja vien paši vēlas, tie var praktizēties laboratorijas darbos. Piensaimniekiem sestdienas priekšpusdienā direktors Vīgamts māca mikrobioloģiju. Jau ar pirmo stundu šis priekšmets izliekas grūts, īpaši tiem., kas nāk tieši no pamatskolas. Dažādas ķīmiskas formulas viņiem liekas īsta ķīniešu ābece.

•

* *

Intensīvais darbs klasē un praktiskajos darbos prasīja no skolēniem daudz enerģijas. Kā jau minēju, skolā uzturs ļoti labs, un tomēr, dažiem skolēniem uzturvielu nepietika, tās bija jāpiepērk. Ēdamistabā katram skolēnam pārtikas skapī ir nodalījums uzturvielu novietošanai. Internātos uzturvielas aizliegts ienest, lai izvairītos no žurkām, pelēm un bojātu uzturvielu smakas. Pēckara gados Latvijā uzturvielas nekad nebija lētas, un kopš Latvijas nodibināšanās cenām bija tendence augt.

Ne visiem skolēniem līdzekļi bija spīdoši. Labākais stāvoklis bija lauksaimnieku klasē, kur visi bija lauksaimnieku dēli un meitas. Piensaimniekos bija skolēni, kupu līdzekļi bija ierobežoti.

Līdz inflācijas līmenim augušās cenas ļoti ietekmēja tos skolēnus, kam. līdzekļi bija ierobežoti. Bieži vien viens otrs gāja gulēt izsalcis.

Sviesta cenas bija stipri cēlušās kopš pēckapa laikiem : 1922. gadā kilograms e'ksportsviesta maksāja 2,67 lati kilogramā, 1923. gadā 3,19, 1924. gadā 3,83, 1925. gadā 4,23, 1926. gadā 3,70 un 1927. gadā 4,03 latus. Stipri cēlušies bija ari tādi produkti kā gaļa un maize. Augļi 1927. gadā bija tik dārgi, ka to-s pirka vienīgi bagātnieki. Tā apelsīns maksāja no 50 santi-miem līdz 1 latam gabalā, banāni divi līdz trīs lati kilogramā. Skolēni parasti uzturam pirka lētāko. Viņi gāja Māzina maiznīcā un iepirka maizi — rupjmaize 16 santimu kilogramā, baltmaize 21 santim,u kilogramā un saldskābmaize 23 santimi kilogramā. Ūdens kliņģeri maksāja četrus santimus gabalā, piena kliņģeri piecus santimus gabalā. Tējdesa maksāja 80 santimu kilogramā.

Sevišķi izbrīnījies bija tirgotājs Dūnis, kam veikals bija pretim Kļaviņa skolai. Viņš nevarēja saprast, ka skolēni nāca no piensaimniecības skolas un pirka dāņu margarīnu. Margarīns maksāja 80 santimu kilogramā. Katrs, salīdzinājis cenas, saprata. Tāpat piektdienās skolēni, kas gāja kādās darīšanās uz pilsētu, iepirkās pārtikas vielas tirgū. Tirgū lauku saimniecībās gatavotu sviestu varēja pirkt par latu un divdesmit santīmiem kilogramā. Žāvētu cūkas gaļu tirgū varēja pirkt par septiņdesmit, santimiem kilogramā, bet šķiņķis skārnī pie Plētiena vai pie Bosa maksāja divus latus kilogramā.

Reiz uzturvielu ķīmijas stundā skolēni jautāja skolotājam:

„Kā tas iespējams, ka skolēni skolā nesaņem pietiekami uztura? Ko līdz runāt par dažādām pasaules uzturvielu problēmām, ja mums pašiem valda izsalkums?” Skolotājs izpleta acis un brīnījās. Viņš nekādā ziņā nevarot saprast, ka saņemot tik augstvērtīgu uzturu, kāds esot skolas kopgaldā, kāds vēl varētu būt izsalcis.

„Paēdis izsalkušu nekad nevar saprast,” kāds no skolēniem iesaucās. Skolotājs šinī brīdī nosarka. Lai šo sarunu izbeigTu, viņš stāstīja tālāk par savu priekšmetu. Sekas šai sarunai tomēr bija. Kopgalda pārzinis Ziediņš iesauca vairākus skolēnus savā kabinetā un izjautāja. No visiem skolēniem viņš saņēma vienādas atbildes, proti, skolēni gan apmierināti ar ēdienu, tomēr pēc ga^ās dienas ķermenis prasa papildkailoriju. Skolēnu uzturs bija aprēķināts pēc vidēji smaga strādnieka dienā patērētā kaloriju skaita. Kad skolēni Ziediņam ieminējās par lielo stundu skaitu, ko pavada aktivitātēs, Ziediņš atkal iepleta acis. Vēl vienu lietu Ziediņš bija palaidis gapām. Agrāko gados skolā uzņēma piensaimniekos skolēnus, kas bija sasnieguši astoņpadsmito dzīvības gadu. Lopkopjos uzņēma ar 16 gadiem. Tagad vecuma robeža tika atcelta. Skolā daudzi skolēni bija vecumā no 12 — 15 gadiem. Viņš aizmirsa, ka augoši ķermeņi prasa vairāk kaloriju attīstībai.

Runājot par uzturu skolā, gribu vēl pieminēt Smiltenes tirgus.

Smiltenē, tāpat kā citās Latvijas pilsētās, tirgum ir vislielākā nozīme iedzīvotāju uztura apgādē. Lielākās pilsētas tirgi notiek vairākas dienas nedēļā, bet Smiltenē kā mazpilsētā tikai piektdienās.

Tirgū laucinieki sabrauc ar saviem produktiem. Patērētāji šeit pērk pārtiku tieši no ražotāja. Saprotams. ka cenu starpība starp produktu „Konzuma” biedrības veikalā un turpat divdesmit soļus tālāk zemnieka ratos ir milzīga. Tādas lietas kā svaigas saknes, jaunos kartupeļus un pirmos ābolus un ogas varēja pirkt vienīgi tirgū. Lielākā daļa Smiltenes iedzīvotāju pārtiku iegādājās vienai nedēļai, tas ir, no piektdiena līdz piektdienai. Sakņu un augļu apgāde mums Latvijā toreiz vēl bija bērnu autos. 'Sākot ar maija mēnesi, tirgū sāka parādīties salāti, sīpolu loki, radīsi, rabarberi un sparģeļi. Pārējās saknes, kā burkāni, kāļi, tomāti. gurķi un citi dārzāji nāca tikai jūlija beigās.

Ar pirmo oktobri sakņu piegāde tirgū samazinājās, un līdz Ziemas svētkiem, tā izbeidzās pavisam. No Ziemas svētkiem līdz maijam sakņu un augļu apgāde bija atkarīga no importa un siltumnīcām. Smiltenē An-tēmām bija siltumnīca. Bija arī pāris mazākas siltumnīcas, bet to vārdus vairs neatceros. Sava siltumnīca bija arī Smiltenes lauksaimniecības mācību iestādei, bet tā varēja tikai pieražot vienīgi skolas, skolotāju un muižas vajadzībām. Ja kaut kas palika pāri, to aizveda „Konsuma” veikalam.

Kā jau brīvā tirgū pieņemts, cenu svārstības sezonas un ziemas laikā bija milzīgas. Ja vasarā par des-mi santīmiem varēja dabūt piecus prāvus gurķus, tad ziemā gurķis siltumnīcā maksāja latu gabalā. Tā nu cilvēkam ar caurmēra izpeļņu, kas 1927. gadā strādniekam bija 4.50 lati dienā, bet sievietei 2.80 la/ti, laikā no Ziemas svētkiem līdz maijam bija jāiztiek bez zaļumiem uzturā.

Patērētās enerģijas daudzuma noskaidrošanai apskatīsim aktivitātes skolā. Skolēni, kam jāiet strādāt kūtī, ceļas pulksten četros no rīta. Modina naktssargs. Tanī laikā par naktssargu strādāja Eglītis. Pirmos modināja lopkopjus un lauksaimniekus pirts augšā, tad steidzās uz pienotavu un uzmodināja piensaimniekus.

Lopkopji un lauksaimnieki strādā kūtī līdz pulksten septiņiem un tad iet brokastīs. Pēc tam nomazgājas un mācās klasē līdz divpadsmitiem, paēd pusdienas un atkal atpakaļ uz kūti. Atkal stundas līdz pulksten pieciem pēcpusdienā. Vakariņas un atkal darbs kūtīs, cūkkūtīs, vistu kūtīs un zirgu staļļos.

Pārnākot atpakaļ pirts augšā, vienam otram jau deguns vazājas gar zemi. Ir arī tādi, kupus aktivitātes nevar nomākt. Tie vēl spēj jokot, smieties un spēlēt šachu. &acha spēle ir viena no pirtsaugšas internāta iemītnieku galveniem laika kavēkļiem. Arī tie, kas vēl neprot, ātrāk vai vēlāk iemācās šo ķēnišķīgo spēli.

Piensaimnieku diena ir šāda: Celšanās apmēram 4.15 no rīta, atkarā no tā, cik ātri naktssargs var aiz-čāpot no pirts līdz pienotavai, sevišķi sniegā vai lietus laikā. Skolēni strādā pienotavā līdz pulksten 7.30, iet brokastīs un pēc tam atpakaļ uz pienotavu. No desmitiem skolēni divas stundas klausās lekcijas. Tad pusdienas un viena stunda atpūtai. No vieniem līdz četriem atkal klasē vai laboratorijās. Tad vakariņās. Tiem, kas atbildīgi par pienotavu, jāmazgā pienotavas mašīnas un darba rīki. Pulksten astoņos tie ir brīvi un var iet uz klasi sagatavot stundas. Pienotavā gan strādā trīs maiņās. Tā nu piensaimniekiem viena nedēļa iznāk smaga, bet nākošās vieglākas. Skolas vadība ir atzinusi, ka uztura lietā būtu kaut kas darāms. Bet kas? Ceturtai ēdienu reizei nav līdzekļu, telpu un darba spēka dēļ to nemaz nevar iekārtot. Beidzot Zemkopības ministrija piešķir trūcīgiem skolēniem bezprocentu aizdevumu. Jāsamaksā triju gadu laikā pēc skolas beigšanas. Neatceros vairs piešķirtās summas lielumu.

Latvijas apceļotāji Smilteni sauca par dārzu un ezeru pilsētu. Pašā pilsētā ir divi ezeri, bet netālu no pilsētas vēl otri divi. Dabisks ezers gan ir tikai viens — Ninieris. Tas atrodas aiz Smiltenes priekšpilsētas Cērtenes, ko sauc par čigānu pilsētu, jo tā bija vienīgā vieta, kur tik koncentrēti Latvijas pilsētā dzīvoja čigāni. Tur arī dzīvoja Latvijas čigānu organizētājs un vadītājs Krišs Marcinkēvičs. Viņš pat čigānu valodā bija pārtulkojis bībeli.

Niniera ezers bija radies meteora krišanas rezultātā, kas nokritis apmēram sestā gadsimtā pēc Kristus.

No pilsētas sievieši gāja uz Ninieri mazgāt veļu, jo ļaudis melsa, ka Ninierī varot izmazgāt veļu bez ziepēm un bez „Borsil baltā”.

Kādu svētdienu abi ar Palmbacha Kārli ejam pārliecināties, vai tas taisnība, ko ļaudis runā. Paņemam abi ķiteļus un ejam. Niniera ezers no visām pusēm ir ierobežots ar uzkalniem, apaugušiem ar priedēm. Ezers nav liels, izskatās, it kā liela bļoda būtu ielikta starp kalniem.

Aizejam malā, izskalojam ūdenī savus ķiteļus un pakaram priežu zaros, lai izkalst saulē. Saule silda tik patīkami, ka gandrīz gribētos iet peldēties.

Ninierī cilvēki ļoti maz iet peldēties. Virsū ūdens ir gan ļoti silts, bet jau ielaižoties vertikāli sajūtams milzīgs aukstums. Kārlis stāsta, ka Ninierī ejot peldēties tikai pārdrošnieki.

Kad esam izgulējušies saulē un katrs izpīpējuši pāris papirosu, ejam skatīties, kas noticis ar ķiteļiem. Ja sākumā par šī ezera brīnumiem negribējās ticēt, tad tagad man no brīnumiem mute paliek vaļā. Tiešām, abi mūsu ķiteļi izskatās tīri un sniega baltumā bez „Borsil baltā”.

„Nebūtu to iedomājies!” iesaucos.

„Kad nācām, zināju, ka tu neticēsi. Te nav vērts ar cilvēkiem strīdēties. Tā arī kāds mūsu rada gabals, pa vasaru atbraucis ciemos, arī sākumā neticēja, tāpat kā tu. Kad viņš visu nedēļu sviedros savalkāto kreklu izskaloja Ninierī, tas kļuva sniega baltumā — tīrs. Nu neticīgajam Tomam bija jātic,” lielīgi saka Kārlis.

„Nākot šurp, man tā vien likās, ka arī tu pats par to neesi pārmērīgi pārliecināts,” saku Kārlim, vēlreiz apbrīnodams ķiteļus.

Pašlaik Smiltenes apstādījumus rotā milzīga krāsu bagātība. No Cērtenes kalna Smiltenes dārzi un apstādījumi izskatās kā dzeltenu, sarkanu un zaļu lapotu rožu buķetes, kas rindā saliktas uz galda. Stāvu ilgu laiku un acis nenovērsis priecājos par mūsu dzimtenes skaisto dabu.

„Vai tu jau sāc sapņot? Ja gribi tēlot bālo zēnu, nevajadzēja iet lauksaimniecības mācības iestādē, bet videnē,” uzvelk mani Kārlis.

„Pavasaris un rudens esot skaistākie gadalaiki. Kad gāju ganos un katru dienu biju kopā ar dabu, tā nemaz tik skaista neizskatījās. Sevišķi, ja lija lietus vai no rītiem rasā sala kājas — tad gan nekādu skaistumu neizjutu. Varbūt tagad par to jūsmoju vairāk nekā vajadzīgs. Laikam man tāda mīksta daba,” atbildu Kārlim.

„Ar mīkstčaulību nekur nevar tikt. Sapņošanai dzīvē nav vietas. Tikai tie, kas dzīvi ņem tādu, kāda tā ir, tiek dzīvē uz priekšu,’ ’ lielīgi saka Kārlis.

„Nupat tu man pārmeti, ka esmu sapņotājs. Tagad es tevi varētu saukt par filozofu. Galu. galā, kur tu visas tādas gudrības esi iemācījies? Taču ne jau pats izgudrojis?” prasu Kārlim.

„Kur nu pats. Saklausījos Launekalnā no kaimiņa Jāņa Matveja. Viņš studē Rīgā. Sākumā nēsāja tādu melnu studenta cepuri, bet tagad esot piešķirta zaļa cepure ar visādiem tur raibumiem. Kad tu zinātu, cik viņš gudrs. Prasi ko gribi, viņš vienmēr zina atbildi. Arī to, ko es nupat teicu, viņš man kādreiz stāstīja, kad bija atnācis pie mana vecā iedzert alu. Jānim patīk iedzert alu. Cilvēki mūsu pusē sāka, ka visi studenti esot lieli dzērāji. Ja jau tā ir, kāpēc gan tad lai Jānis nedzertu. Gudrība ar dzeršanu laikam labi saderas kopā. Es gan vēl neprotu dzert. Pāris reizes esmu mēģinājis, tomēr tā lieta neiet. Otrā dienā sāp galva, un pāris reizes esmu pat laidis pār mēli. Tāpēc jau nācu uz Smiltenes muižu skolā. Palikšu par lauķi,” vienā laidā man nobej* Kārlis.

„Bet kas tas krāšņais laukums tur pa labi netālu no stacijas?” prasu Kārlim.

„Tas nav nekāds laukums. Tā ir Smiltenes kapsēta. Kā tas nākas, ka tu vēl nezini, kur Smiltenes kapsēta? Visi cilvēki zina, kur kapsēta. Mēs viņu saucam par Kapsētas kalnu. Tā iet kalnā un lejā. Tur guļ visi smil-teniešu senči. Tur gulēs arī tie, kas šodien vēl elpo un smaida,” atkal filozofē Kārlis Palmbachs.

„Un arī tu?” iejautājos.

„Nē. es ne. Mums pašiem Launkalnē sava kapsēta. Man patīk tur labāk. Tur zeme līdzena. Neiet kalnā un lejā kā te Smiltenē.”

Atpakaļ nākot, mēs apstājamies pie čigānu kapiem smilšainā klajumā. Tie nav apkopti, nav nekādu apstādījumu.

„Tie gan izskatās trūcīgi. Būtu vismaz iestādījuši kādu koku,” saku Kārlim.

„Kāpēc čigānam koku? Visu mūžu viņš dzīvojis krūmos un zaļumos, kad nomirst, var gulēt smiltis,” nopietni saka Kārlis.

Redzēdams, ka man pasprūk smiekli, viņš piemetina :

„Nesmejies. Tas taisnība. Otrkārt, viņiem taču nav naudas. Turklāt čigāns taču ir slinks kā maita. Viņi dzīvo no diedelēšanas un zagšanas. Smiltenes apkārtnē viņi nezog. Tas gods godam. Par to mums nav jābaidās. Mums Launkalnē visi slēdz durvis cieti, ja ierodas čigāni. Skaties, kādās drausmīgās būdās viņi dzīvo. Kāds no- politiķiem reiz teicis, ka Cērtenes būdas vajadzētu nodedzināt un laist čigānus atpakaļ uz krūmiem/’ saka Kārlis.

„Man liekas, tieši politiķi pulcināja čigānus Cērte-nē. Ne velti runā, ka politiķi ēdot jēra gaļu krūmos kopā ar čigāniem vēlēšanu solījumu laikā,” atbildu, kad izejam uz jauno šoseju, kas izbūvēta līdz pat Pavāra upītes tiltam.

Tepera ezers ir mākslīgs, ierīkots Pavāra upītes ielejā. Kur tagad atrodas Tepera ezers, reiz dziļā lejā tecējusi Pavāra upīte ar pusotra metra lielu ūdenskritumu netālu no augstām priedēm. Iemūrējot cementa dambi, ezera līmeni pie tā pacēla līdz četrdesmit metru dziļumam. Dambī atrodas slūžas ūdens rēgulācijai. Dambi cēlis firsts Līvens ar krievu cara atbalstu.

Agrāk Smiltenes muiža piederēja firstam Līve-nam, to viņa dzimtai piederošie karapulki atkarojuši zviedriem 16. gadsimtā. Agrārreformas rezultātā — firstam Līvenam muižu atsavināja, bet tā kā Līvena karaspēks neuzbruka Baloža brigādei un vēlāk atbalstīja latviešu armiju cīņā pret lieliniekiem, viņam atstāja elektrisko spēkstaciju.

No Tepera ezera ūdeni līdz spēkstacijai aizvadīja pa kanāli, kas atradās upītes krastā, pakalnē, netālu no pirtsaugšas internāta. Ezera krasti bija apauguši lazdām un alkšņiem. Vilis Daniēls, kas pazīst apkārtni, ved mūs tur riekstos. Pielasām daudz riekstu un brīnāmies, ka Smiltenes iedzīvotāji un bērni nenāk šeit lasīt riekstus. Vilis zina stāstīt, ka priedēs ap Te-pera ezeru esot daudz beku. Mums tās neinteresē, bet ejam Vilim palīgā lasīt. Kad grozs pilns, Vilis to uzsien uz divriteņa un aizbrauc uz mājām, kas ir tikai trīs kilometrus no Smiltenes.

Aiz spēkstacijas Zvejnieka dzirnavu ezers. Vietējie gan to sauc par dīķi. Gar ezera malu pakalnē līdz pat slimnīcai stiepjas vecais parks. Pašlaik tas rotājas rudens lapu zeltā. Skatoties no pirtsaugšas vai no skolas logiem, uz veco parku paveras varens skats. Kādreiz Ziediņš, noskatījies uz lapu zelta krāšņumu vecajā parkā, saka: „Jēkabpili dara skaistu Daugava, tomēr Smiltene man sāk patikt labāk.”

Aiz Zvejnieka dzirnavām sākas Jaunais parks. Abulas upes stāvajos krastos ziemeļu pusē ir sarkanais smilšakmens iezis, kas izceļas līdz ar lapu zelta krāšņumu. Tā saucamā Abulas upes ieleja iet garām Apses dzirnavām, tad uz Stacijas ezeru, kura otrā galā ir Milna dzirnavas. Jaunajā parkā koki gan ir sastādīti, bet tie vēl ir jauni. Parku no muižas tīrumiem atdala liels dzeloņstiepļu žogs. lai skolas un muižas govis ganoties neietu Jaunajā parkā. Gar žoga malu iet parastais lauku ceļš. Netālu no stacijas ir tilts ar uzrakstu: „Aizliegts braukt pa tiltu ar vezumiem.”

Gar Stacijas ezeru iet cep uz Trikātu. Ceļa malā ir lopu kautuve, ko uztur Smiltenes pilsēta. Kautuve ierīkota ceļa malā, lai labi varētu piebraukt, un ezera malā, lai būtu pietiekami daudz ūdens atkritumu aizskalošanai no kautuves.

Latvijas dabas aizsardzības institūts vairākas reizes bija izteicis nožēlu par Abulas upes piesārņošanu ar kautuves atkritumiem. Zivis Abulas upē tanī apkārtnē esot manāmas vienīgi pavasarī, līdakām nārstojot no Trikātas ezera.

Lielākais no visiem parkiem Smiltenē ir Jāņu parks. Košuma krūmi te sastādīti vienīgi beidzamā laikā, galvenais ir priežu mežs. Vasarā te notiek brīvdabas izrādes un citas izdarības. Sēdvietas vienīgi apkārt laukumam, pārējie skatītāji sarīkojuma laikā sēž vienkārši zālē uz pakalniem. Parks ierobežots ar dēļu sētu. Smiltenieši zina stāstīt, ka Pirmā pasaules kaj*a laikā, kad trūcis malkas, šo sētu sievietes esot sadedzinājušas. Pretim Jāņa parka vārtiem atrodas paviljons dažādiem sarīkojumiem un sapulcēm.

Jāņa parka apkaimē dzīvo tā laika Smiltenes augstākā sabiedrība — te ir māja agronomam Kristapam Lielgalvim, bet apbūves zemes gabalus nopirkuši direktors Vīgants un skolotājs Jānis Tirzītis.

Vakaros mātes baida bērnus ar stāstiem, ka naktīs dāņu parkā rādoties gari. Tam par pamatu 1905. gada revolūcija, kad parka priedēs vesti un šauti revolū-cionāri, jo Smiltenē stingri darbojusies Melnā sotņa.

Skolēni, sanākui no visām Latvijas malām, tik ātri savā starpā nevar iepazīties. Varbūt tam par iemeslu latviešu iedzimtais individuālisms. Pat vienas klases biedri savstarpējās sarunās un spriedumos ir ļoti rezervēti, lai gan skolā kopā pavadīti jau mēneši.

Te nu parādās jaunais latviešu zemnieka tips, kam patīk jaunas idejas. Viņš sevi sauc par modernu cilvēku, bet daļēji vēl ir ierobežots vecāko paaudžu savrupā stūrgalvības aplī.

Par moderno cilvāku nevar saukt katru, kas dzīvo šinī laikmetā. Tikai tie, kas prot iekļauties jaunos apstākļos bez iebildumiem, kas iemieso sevī jaunu garu, var būt paraugs šolaiku cilvēcei. Viņu sabiedriskie spriedumi ir paliekami un nosaka tā laika dzīves standartu un stilu.

Kamēr latviešu jaunekli mājās vēl ietekmēja tra-dicijas, viņam prāts nebija intensīvi jānodarbina. Tagad, nonākot skolā, jaunā vidē, latviešu zēni un meitenes padoti spontānām refleksijām un izvēlei.

Modemam cilvēkam ir izvēle starp dažādām iespējām. Šinī izvēlē individs var nonākt konfliktā ar agrāko. Viņš grib noārdīt veco tradiciju žogu, kas feodālisma pamatā aplikts ap viņu. Taisni tā laika latvietim 1927. gadā bija izvēle, vai nu palikt tradiciju žogā, vai kļūt par intellektuālistu.

Protams, mums, jauniešiem, toreiz nebija viegli izšķirties. Kā skolnieki, tā skolnieces šeit bija tiešām garīgi stipri individi. Viņi mīlēja savu jauno valsti un savu latviešu tautu. Pirmo reizi es redzu, ka latviešu sieviete ir ne vien latviešu tautas spēka uzturētāja, bet arī dedzīga patriote, kas savas valsts un tautas labā gatava upurēt visu. Mēs šeit Smiltenē novērojam, ka drīz tuvosies cīņa vecās un jaunās paaudzes starpā. Pasaules kapi cīnījās plecu pie pleca latviešu tēvs un dēls. Tagad, kad brīvās Latvijas liktenis atkarīgs no tā, kā mēs paši to izveidosim, vecās muižas laiku tradi-cijas liekas tikai kavēklis. Lai visu veco noārdītu, latviešu jaunietis nevar kļūt vienīgi par vieglprātīgu masas cilvēku. Uz katra soļa viņam jāprot apdomāt. Jāprot izšķirties, ko paturēt un ko atmest. Ne jau viss vecais ir novecojis. Dažas idejas ir vērtīgas un iegūs nemirstību. Latviešu jauneklim jākļūst par sausu aprēķinātāju un kalkulētāju. Tanī pašā laikā latviešu jūtīgais zemnieka tips. kas jūsmoja par savu kaktiņu un stūrīti zemes, nu bija ar mieru nest milzu upupus. Tagad tas pašaizliedzīgi sāk pārvērsties lauku cilvēkā ar visām labām un sliktām īpašībām.

Individs ģērbjas labi un dzīvo lepnā mājā, lai izceltos savu kaimiņu priekšā. Cilvēki pērk motociklu un auto ne tāpēc, lai daudz ātrāk varētu pārvietoties, bet lai citu acīs izliktos turīgi, kaut arī parādi par to vēl būs jāmaksā vairākus gadus. Tā nu latviešu zemnieku dēli un meitas kļūst nacionāli intellektuālisti un ļoti ātri pārvēršas individuālistos. Tāpēc Smiltenes skolas skolēni gan mācās visi kopā, strādā kopā, bet vakarā katrs noguris liekas savā gultā ar individuālo domu tālākās dzīves veidošanā.

Pašos skolēnos individuālisms un intellektuālisms jau izveidojās par egoismu. Sevišķi to varēja novērot starp skolu beigušiem, kas kādreiz ieradās apciemot. Viņu pārākuma apziņa vairs nebija tikai egoisms, bet gan vienā otrā vietā robusts egoisms.

Pienotavas vadītājs, virspārraugs jeb rajona tech-niķis, vai arī inspektors bieži kļuva tik godkārīgs egoists, ka zemnieki viņu ienīda. Lai no šīm parādībām izvairītos, skola mēģina audzināt spējīgus individuālus latviešu patriotus. Saprotams, ka skolā, kur valdīja tik nacionāls raksturs un kur lokālpatriotisms nebija iespējams, ierobežotais egoisms bija visgrūtāk apkarojams.

Jauno zēnu un meiteņu individuālisms rāvās vaļā no tradiciju saites, pārvēršoties vai nu egocentrismā vai egoismā.

Smiltenē ir divas baznīcas. Luterāņu baznīca tirgus laukuma malā, celta Valtera Pletenberga laikā. Otra ir ortodoksu baznīca, celta Nikolaja pirmā valdīšanas laikā.

Agrārpolītika māca, ka luterāņu baznīca blakus tirgus laukumam ir vācu ciematu attīstības paraugs. Vācieši, izveidojot jaunus sabiedriskus iestādījumus, vispirms uzcēluši baznīcu, tad iemērījuši tirgus laukumu. Ortodoksu baznīcu šejienieši sauc par krievu baznīcu. Pirmie pareizticīgie Smiltenē ienākuši Pētera Lielā laikā, kas viskrasāk sācis pārkrievināšanas programmu. Viņš bijis uzskatos, ka tautas nevar pārkrie-vināt, ja tur nav krievu. Otra grupa ienākusi Šoremet-jeva laikā, kas apmetināja Smiltenes apkaimē daļu no sava karaspēka. Vēl lielāka grupa krievu palikusi Smiltenes apkārtnē līdz pat Valmierai, laikā, kad zviedri sakāva krievus. Svētdienu rītos ļoti neparastas likās vairāku zvanu skaņas, kas skāra mūsu ausis, kad gājām uz skolu brokastīs.

Smiltenē bija arī divas žīdu sinagogas. Viena bija veco žīdu sinagoga, ko sauca par ortodoksu žī-

diem. Tie bija ieceļojuši Smiltenē 1. gadsimta beigās no Polijas.

Otri, tā saucamie cionisti, ieceļojuši no Vācijas kā cionistu kustības izplatītāji. Ortodoksu žīdi braukāja apkārt kā paunu žīdi un lupatu lasītāji. Mūsu pusē no Smiltenes brauca Bencki, Zacharovi, Lepka, Ulpis un Simānovs. Tie sestdienās svētīja svētdienu. Lūgšanu laikā tie lika koka ragu pierē un tina baušļu siksnu ap roku. Tie neēda cūkas gaļu un svētdienās respektīvi šabās nekādu gaļu. Būdiņu svētku laikā tikai varēja redzēt, cik Smiltenē daudz žīdu. Tie sabrauca no visas apkārtnes svētīt Smiltenē Jauno gadu. Visa iela ap sinagogu tad ņudzēja ar bārdainiem žīdiem. Cirgaļu pagastā bija tikai divi žīdi — Šika un Lozers. Arī tos redzēju Smiltenē šajos svētkos. Cionistu nebija pārāk daudz. Tie bija bagāto žīdu klase, kam Smiltenā bija veikali: Bosi, Tankelovici, Lipsiēi un Barā novi.

Cērtenē čigāni sāka organizēt luterāņu baznīcu ar mācītāju Marcinkēviču, kas bija izglītojies čigānu skolās Rumānijā un Ungārijā. Kā iepriekš minēju, viņš bija pārtulkojis bībeli čigānu valodā.

Netālu no stacijas uzkalnā atradās Smiltenes kapsēta, lielākā visā apkārtnē, iežogota ar parasto akmeņu mūri. Tādi mūri bija visās kapsētās, kupas sāktas zviedru laikos. Tādas pašas kapsētas bija Palsmanē, Gaujienā un Trikātā. Netālu no Blomu ceļa atradās žīdu kapi. Arī Cērtenē čigāni sāka ierīkot savus kapus. Pašreiz tur nebija vairāk kā pāris desmit kapu kopiņu. Tās pašas bija nekoptas un izskatījās bēdīgi. Ļaudis teica, ka čigāni esot par slinkiem, lai apkoptu pat savu piederīgo kapus.

Pareizticīgo baznīca bija netālu no viņu baznīcas. Visievērojamākā celtne Smiltenē bija Smiltenes biedrības māja, kufā atradās Smiltenes — Aumeisteru — Palsmanes un Grundzāles krājaizdevu sabiedrība. Apakšējā stāvā bija Konzuma veikals un lauksaimnie-čības biedrības zāle. Biedrības mājā vēl bija novietojies Skujiņa lauksaimniecības lietu veikals, Melliņa grāmatu un skolas piederumu tirgotava un aptieka. To sauca par biedrības aptieku. Augšējā stāvā vēl atradās Uguns apdrošināšanas sabiedrības birojs, Smiltenes darba pārvalde nodaļas un ārsta Dnnkera pieņemšanas vieta.

Pasta kantoris atradās stipri nolietotā vienstāvu ķieģeļu māja. Smilteniesi jau sen bija domājuši par jaunas pasta ēkas celšanu, tomēr par runāšanu tālāk netika. Pilsētas valdes runas vīri, līdzko nonāca pie jautājuma par naudu, apklusa.

Pilsētā atradās tā saucamā Apses banka. Kā to oficiāli sauca, neatceros. Apses Smiltenē bija ievērojama ģimene, pie tās piederēja Degvielas direktors Alfrēds Apse, Smiltenes bankas direktors Jānis Apse un vēl citi.

Smiltenē toreiz bija četras dārzniecības un divas koku skolas. Lielākā no tām piederēja Antenām Valmieras ceļa malā un Purkalītim Launkalna ceļa malā. Jaunsmiltenē atvēra vēl vienu dārzniecību, bet atkal vārdu neatceros. Smiltenes muižā atradās Smiltenes skolas dārzniecība un koku skola.

Laikam šo koku skolas pamudinātas, Smiltenes un apkārtnes lauksaimnieku mājas bija vislabāk apstādītas visā Ziemeļvidzemē. Kastaņas, Kanadas kļavas un ciedru koki bija parastie košuma koki. Tāpat dažādu šķirņu ceriņi violetā, zilā, rozā, baltā un krējuma krāsā. Blakus Antēna dārzniecībai bija Eiches vīna darītava. Eiches vīni bija slaveni un arī lētāki nekā citur Mums tanī laikā Saulgožos pašiem nodibinājās Saulgožu vīnrupniecības sabiedrība. Tā nu māsu puses cilvēki vīnu iegādājās paši savās mājās.

Smiltenes slimnīca bija ierīkota vecā parka aus-trumu daļā. Cilvēki zināja stāstīt, ka kādreiz Krievijas cars devis naudu, lai ierīkotu sanatoriju, kas vēlāk pārvērsta par slimnīcu. Latvijas laikā pirmais direktors Smiltenes slimnīcā bija doktors Lācis. Viņam pārejot uz Jelgavu, kādu laiku to vadīja Hincenbergs no Valmieras. Slimnīca un citas piederīgās ēkas atradās starp kokiem. No ārpuses bija grūti iedomāties, ka tādā koku pudurī varētu atrasties slimnīca.

Slimnīcas platība bija norobežota ar žogu, un tās priekšā atradās vārti, kuj-us pa nakti aizvēra un noslēdza. Kam nakti steidzīgi vajadzēja iekļūt slimnīcā, bija jāsauc naktssargs. Bieži vien tas bija iesnaudies un tikai ar grūtībām bija atrodams. Bez slimnīcas ārstiem pretim pilsētas parkam vēl Dr. Lazdiņš pieņēma slimniekus. Pasaules kapa laikā viņš esot bijis latviešu strēlnieku ārsts un kopā ar piektā pulka strēlniekiem palicis Smiltenē.

Slavenība visā apkārtnē bija Smiltenes rajona veterinārārsts un mūsu skolas skolotājs Kārlis Dzenītis. Tagadējā lauku dzīve bez viņa nemaz neibija iedomājama.

Smiltenei pašai bija arī sava avīze ar Kārli Krūmiņu par redaktoru. Arī viņš bija vecais strēlnieks. Visi mūsu pagasta cilvēki, kas bija karojuši latviešu strēlnieku pulkos un Latvijas atbrīvošanas cīņās, viņu pazina. Mans mātes brālis IJrbuļu Aleksis, iebraucot Smiltenē, teica:

,.Jāiet apskatīties, ko tas avīžu Kārlis dara.” Vienu otru reizi šī apskatīšanās beidzās vēlu naktī. Aleksis tādās reizēs attaisnojās:

,,Ko lai dara, ja divi veci streļķi satiekas. Tik daudz ko runāt. Laiks iet ātri.” Par to, ka viņam kājas gāja krustām, viņš nebēdāja, bet nākošā rītā ap brokastu laiku bija mājās kā likts.

Kādreiz, kad Aleksis atkal gāja pie Krūmiņa apskatīties, ko tas avīžnieku Kārlis dara, gāju līdz un dabūju noklausīties sarunā.

„Nu tad sveiks ringmanieti,” apsveicinājās Kārlis ar Aleksi.

„Vesels, vesels gopperieti.”

Toreiz vēl nezināju, ko šī saruna nozīmē. Vēlāk uzzināju, ka, lūk, Aleksis bijis strēlniekos Ringmaņa rotā, bet Krūmiņu Kārlis Goppera bataljonā. Vēlāk abi pārcelti pie Vācieša uz piekto pulku.

Tad Aleksis liek pusstopu galdā un Kārlis saka : „Jāapskatās, kas man vēl tur palicis uzkodām!” Sākās kapa stāsti par Krimu, Taškentu un kā vēlāk abi pārbēguši pie Cēsīm pie baltajiem. Kad kaj*a stāsti pārcilāti un Aleksis taisās uz māju, Kārlis saka:

„Ej, Aleksi, tu tur Aumeisteros esi pagasta vecis. Man avīzē nav nekādu ziņu, ko jūs tur darāt. Gādā, lai kāds uzraksta avīzei.”

„Zini, ka es pats esmu nevaļīgs. Otrkārt, ar to latvisko rakstīšanu arī ir tā, kā ir. Krieviski jau varētu tev uzrakstīt pat romānu,” un viņš nopūšas.

Tad viņš paskatās uz mani un saka:

„Kā būtu, ja tu sāktu rakstīt avīzē?”

„Jā jā, tas pareizi. Nemaz to neievēroju. Nu kā tad. Ņem un raksti visu, ko zini par savu pagastu. Ko ļaudis dara un kas notiek.”

„Varu jau pamēģināt. Jūs jau kādreiz ielikāt avīzē manu stāstu,” saku Krūmiņam.

„Jā, jā. Tev jau rakstīšana veicas. Nu tad gaidīšu kaut ko nākošai avīzei,” un mēs ejam. Pa ceļam uz biedrības mājas sētu, kur Aleksim novietots zirgs ar ratiem, saku:

„Pasaki, ko es varētu pirmo aprakstīt?”

„Nu labi, par to es padomāšu. Nākamā piektdienā pateikšu, ko es gribu, lai tu apraksti. Bet tu jau varētu sākt, kaut vai ar to pašu griešanu,” saka Aleksis. Nu man ir temats rokā. Mēģināšu aprakstīt un aiznest redaktoram.

Smiltenē ir divas pamatskolas. Viena, tā saucamā Kļaviņa skola, otra, vietējo saukta par Jauno skolu. Vārdi vecs un jauns ir šeit ļoti populāri. Tā jaunā un vecā aptieka, jaunais un vecais spīķeris linu nodošanai. Vecais spīķeris piederēja Konzumam, bet jaunais akciju sabiedrībai Lini. Visslavenākā izglītības laukā gan bija Smiltenes valsts vidusskola. Skola būvēta un pastāvēja jau vairāk nekā simt gadu, bet nosaukumi daudzreiz mainīti. Sākumā tā bijusi tā sauktā virssko-la, tad mainīta par apriņķa skolu, tālāk meiteņu skolu un vēl proģimnaziju. Jāpiemin, ka cara valdība labprāt nedeva atļaujas atvērt lauku ģimnāzijās. Pamatā tam bija pārkrievināšanas centieni Latvijā, tāpēc krievi latviešiem nenovēlēja augstāko izglītību. Tādi paši ieskati toreiz bija vācu muižniecībai, kam piederēja puse no zemes. Kad latviešu atmodas darbinieki plijās cara valdībai virsū, lai vairāk atļauj mācīt latviešu valodu, atļāva skolas, kam bija ģimnāzijās tiesības. Jānis Cimze, skolotājs lvļaviņŠ, profesors Pētersons un mācītājs Kārlis Kundziņš vairākas reizes bija snieguši lūgumus cara valdības izglītības pārvaldei par ģimnāzijās tiesību piešķiršanu, tomēr viņu mērķis īstenojās vienīgi pēc Latvijas valsts nodibināšanās.

Kļaviņa skolā toreiz pārzinis bija Jānis Daugulis. Jaunajā skolā bija mūsu pagasta cilvēks Jūlijs Lauzis, ar kupu gāju kopā Priežukalna pamatskolā. Kādreiz Kļaviņa skolu vadīja tagadējais paidagoģijas profesors Eduards Pētersons, kas arī bija cirgalietis.

Smiltenes ģimnāziju vadīja direktors A. Kalniņš un mācīja ķīmiju, kā arī dabzinības. Matēmatiku mācīja Lielgalvja kundze, vācu valodu Zēgnera kundze, bet latīņu valodu Gustavs Meistars. Vingrošanas skolotājs bija P. Kalniņš, lāčplēša kapa ordeņa kavalieris. Viņš kādreiz piedalījies slavenajos partizānos Gulbenes rajonā.

Smiltenei bija arī divas viesnīcas: Centrālā viesnīca baķus pilsētas valdei un otra, visvecākā, saucamā Spruguļu viesnīcā. Par to ļaudis stāstīja visādus nostāstus. Vidzemes apciemojuma laikā tur esot gulējusi Katrīna Lielā un arī cars Pēteris Lielais. Šeremetjevs no Smiltenes esot rakstījis vēstuli cara augstībai, ka viņam vairāk ko postīt neesot. Cilvēki esot apkauti un mājas nodedzinātas. Pēc Smiltenes atstāšanas viņš

licis nodedzināt ari Smiltenes baznīcu. Vienīgās dzirnavas atradās tur, kur vēl tagad Apses dzirnavas. 1919. gadā Spruguļu viesnīcā darbojies sarkano tribunāls, kas tiesājis ar nāvi katru, kas nācis priekšā. Tāpat 1905. gadā šeit tiesāti revo-lūcionāri. Tagad tur atrodas viesnīca un otras šķiras traktieris.

*

* *

Pārraugiem iesākot lekciju, agronoms Ābels reiz saka: „Pārraugi, aizejot praktiskā darbā, nevar cerēt uz lieliem ienākumiem. Atalgojumu atsver sabiedriskais ieguvums. Katrai pārraudzei ir iespēja apprecēt turīgākos saimniekus vai to dēlus. Viņai ir iespēja apprecēt vietējo rajona agronomu, aptiekam, ārstu un rajona inženieri. Sakiet, vai vēl kādai citai profesijai tādas iespējas? No otras puses lauksaimnieks, apprecēdams pārraudzi. iegūst ne vien labu saimnieci, bet arī dzīvei la'bi sagatavotu ģimenes turpinātāju.”

Jau pirmajās dienās mēs skolā dzirdējām par tā saucamo kūts romantiku. Sākumā tā likās kā joks, bet vēlāk noskaidrojās, ka tāda pastāv to starpā, kas kūtī strādājot iemīlas.

Kā jau iepriekš minēju, mums visiem no mājām nāca līdz ziemeļvidzemnieciskais zemnieciskais smagums, tāpēc arī lauksaimnieki šai romantikai nebija tik viegli iekustināmi. Kādreiz pārnākot no kūts darbiem, Kālītis saka:

„Nedomāju, ka tie meitieši būtu tik pievilcīgi kā viņi izliekas.”

„Ak tad iemīlējies gan?” uzvelk viņam Palmbachu Kārlis.

Tanī brīdī Kālīts nosarkst, paņem dvieli, lai ietu pirtī nomazgāties, un sāka:

„Kā tev, Kārli, nav kauna tādas lietas runāt.”

„Nekas, nekas, kāts romantika sāk iedarboties,” nosauc Kālītim Kārlis.

Darbus kūtīs, cūkkūtīs un staļļos iedala Pikurs.

Viņš vienmēr iekārto tā, lai darbotos viens vīriešu un otrs sieviešu kārtas loceklis. Ja no pārraugu klases kūts darbos ir izraudzīta sieviešu kārtas pārstāve, no lauksaimniekiem nāk vīriešu kārtas pārstāvis. Tas pats notiek, ja izvēle ir otrāda.

Man pirmo nedēļu cūkkūtī iznāk strādāt kopā ar pārraugu klases skolnieci Elzu Cukuru. Jau ar pirmo dienu man pret viņu rodas respekts. Viņa ir liela runātāja, runā vienā laidā. Viņas runas temati un mīkstais balss tonis ir tik patīkams, ka stundām varu viņā klausīties. Bieži mēs aizrunājamies un aizmirstam, ka laiks aiztecējis un neko daudz neesam padarījuši. Tad ķepos ātri pie darba, kurinu sutinātāju un sutinu kartupeļus. Cūkām gan dod svaigus kartupeļus, bet vaislas kuiļiem sutinātus. Sutinātā jā ieber kartupeļus, uzlej ūdeni un tad vāku aizskrūvē ar griezni. Tā ar spiedienu kartupeļi ir gatavi dažās minūtēs. Tādā veidā sutināti kartupeļi nezaudē neko no satura. Barojot kartupeļus maisa kopā ar ekseļiem. Ekselē āboliņu un sienu. Kuiļiem vispirms dod padzerties paniņas, siera suliņas vai vājpienu. Tad dod e'kseļus. maisītus kopā ar dažu vistu olu baltumu un minerālvielām. Olu baltums kuiļiem pavairo vaislas spējas. Vistas barojam ar miežu graudiem, auzu pārslām, kāļu atgriezumiem. Elza Cukura, kā jau iepriekš minēju, ir dzejniece. Viņa prot jūsmot par latviešu dzejnieku dzeju, bieži citē Bārdu. Poruku un Aspaziju ar tādu sajūsmu, ka gribot negribot aizrauj arī mani līdz. Dzirdot šādus pārliecinošus vārdus, sapratu, ka man vēl daudz jāmācās šinī virzienā.

Sarunā ar Elzu kūts vairs neliekas tik netīra un smirdīga kā iepriekš. Vakarā pēc darbiem ierodas viņas pielūdzējs no piensaimnieku klases Jānis Alks, lai pavadītu Elzu mājās. Viņi rokās saķērušies aiziet.

Kad aizeju atpakaļ pirts augšā, pastāstu citiem skolas biedriem, cik dzejiski romantiska bija mūsu saruna cūkkūtī.

„Tas nekas, pagājušā gadā mums te bija īsta dzejniece Herta Ratiņa, Rūtas Skujiņas māsīca. Tev vajadzētu redzēt, kā viņa prata uzburt dzejas pantus. Viņas dzejošanai bija tādi panākumi, ka gan Jūlijs Migla, gan kūts pārzinis Pi'kurs Hertā iemīlējās. Redzi, ir liela nozīme, ja pārraudze prot, dzejot un ir romantiski noskaņota,” saka Jānis Osis.

„Tas viss priekš kaķiem. Ko gan tādi, kas dzejo, nāk šinī skolā. Tiem būtu vieta vidusskolā. Iemācās dzejot. Aizbāž spalvu aiz auss. Ierakstās intelliģentos bezdarbniekos. Apvelk baltas getras un stutē pa bulvāri,” smejas Jānis Kālītis.

„Man liekas, ka jūs abi savos spriedumos aizejat par tālu. Kad gāju Valmieras vidusskolā, man ļoti patika literātūra. Ja man tikai būtu nauda, ietu tālāk vidusskolā. Tad tālāk noteikti studētu filoloģiju. Latviešu valoda un arī literātūra prasa vēl daudz darba. Vienā otrā vietā tā vēl ir attīstības stadijā. Neaizmirsti vienu lietu, ka visi tie. kas šodien zinātniski pārstāv latviešu valodu, paši studējuši vācu vai krievu valodu,” sarunā iejaucas Jūlijs Celmiņš.

„Kam gan zemniekam dzeja? Vai viņš svilpos tīrumā kopā ar strazdiem?” Kā lūša domu aizstāv Dzenīšu Kārlis.

„Nekā. kungs, agrāk cilvēks vispār nemācēja lasīt. Ja tagad viņam jāmācās skolā pat zemi strādāt, pienāks laiks, kad zemnieks arī dzejos un rakstīs grāmatas. Skaties. cik daudz mājās jau zemnieki klausās radio. Līdz ar radio pasaule pienākusi mums drusku tuvāk klāt. Mans tēvs runā krieviski un vāciski. Viņš klausās radio no šīm zemēm. Ja es šodien nezinu valodas, tad tā ir mana vaina,” piebalso Vilis Daniels.

„Mums agronoms Vilnītis stāstīja, ka cilvēki tagad vairojoties tik ātri, ka varot pienākt laiki, kad neklāšot ko ēst,” saka Jūlijs Migla.

„Pienāks laiki, kad vairošanās būs jāaptur. Bet kā? Mums jau saeimā sievieši grib panākt, lai brīvi atļauj abortus. Berta Pipiņa un vēl citas nebeidz sludināt, ka sievietēm jādod tiesības visās frontēs. Arī mūsu klases skuķi ir tādos pašos uzskatos, ” piebilst Jānis Osis.

„Es gan domāju, ka pareizi apstrādājot zemi un pareizi lietojot mākslīgo mēslošanu, ražu var palielināt. Pēc maniem uzskatiem bads nedraud,” noklausījies mūsu sarunā, saka Jānis Rūsis.

„Jā, jā, lai nu arī tā būtu. No tavas mutes Dieva ausī. Redzi, mēs jau aizgājām nost no temata. Tātad skaidrs, kad beigsim skolu, visi rakstīsim dzejas. Brīnos tikai, kas mūsu vietā ars zemi. Jau tagad ir laukstrādnieku trūkums visur. Neaizmirsti, ka visi bijušie strādnieki tagad ir kļuvuši lauksaimnieki — proti, jaunsaimnieki,” nopietni saka Jānis Čakārnis.

īsi pirms vienpadsmitiem pirts augšu pārskata agronoms Ābele un kontrolē, vai skolēni gultā un vai nav noticis kas sevišķs. Tā kā neesam vēl ielīduši gultās, Ābele mudina:

„Iet, iet ātrāk gultās. Rītā agri jāce]as.”

„Jā, kāpēc mums visiem tik intensīvi jāstrādā. Ska-taities vidusskolā, skolēni iet astoņos uz skolu un pēc trim nāk mājās. Vai nav jauka dzīve? Mums kā vergiem jāceļas pulksten piecos no rīta un vakarā desmitos jāiet gulēt,” prasa Jānis Lazdiņš.

„Tie, kas grib vieglāku dzīvi, lai nākamgad dodas uz vidusskolu. Jūs visus gaida grūts darbs. Ja esat izvēlējušies tādas profesijas kā lauksaimniecību vai piensaimniecību, tad ir skaidrs, ka jāpieņem dzīve, kāda tā rādās. Otrkārt, vidusskolniekiem pēc sko-las vēl jāsagatavo liels daudzums mājasdarbu. Vienmēr liekas labāk tur, kur pats neesi. Treškārt, mēs šeit neliekam atzīmes uzmanībā, uzcītībā un kārtībā. Mums daudz neinteresē cilvēks pats kā. tāds, bet gan, ko viņš prot. Vidusskolā skatās vairāk uz cilvēku pašu. Tad otrā vietā paliek zināšanas. Ja nu kādam galīgi neveicas ar mācībām, tas spiests skolu atstāt. Šinī skolā mēs lejam jums zināšanas ar trekteri iekšā. Protams,

gada beigās mēs ministrijai ierosināsim programmu grozīt. Šis gads jums tomēr būs jāiztur. No darba gan laikam vēl neviens nav nomocīts. Slinkojot cilvēks saslimst ātrāk nekā strādājot. Nu redziet, es jūs mudināju iet ātrāk gulēt, bet pats aizpļāpājos,” piespraudis bateriju pie mēteļa pogas, Ābele aizklibo. Viņa nākšanu un iešanu var redzēt pēc gaismas raustīšanās. Bieži skolēni redz, ka logā raustās gaisma. Tas nozīmē, ka Ābele nāk. Pa ceļam viņš vēl izstaigā piensaimnieku internātu. Brīnāmies, kur gan tik vecam vīram kā Ābelem vēl tāda enerģija.

* •

Nemanot pienācis 11. novembris. Pretim baznīcai tirgus laukumā notiek parāde. Piedalās Smiltenes pagasta un pilsētas aizsargi, ugunsdzēsēji, gaidas, skauti un strādnieku sports un sargs. Pēdējie nestāv ierindā ar Latvijas karogu, bet ar sarkano karogu. Skolas parādē nepiedalās, tāpēc mēs ejam skatīties.

Parādi pieņem pilsētas galva Migla. Savā runā viņš slavē sociālisma uzvaru pasaulē un runu nobeidz cerībā, ka arī Latvija reiz kļūšot brīva no kapitālistu žņaugiem. Pēc tam Smiltenes saviesīgās biedrības orķestris spēlē parādes maršu un soļo garām Miglām.

„Kā tev patika Miglas runa?” iejautājas Pēteris Ortmanis

„Nezinu vēl neko par polītiku. Pēc manas pārliecības būtu bijis labāk, ja viņš Lāčplēša svētkos būtu pakavējies pie Latvijas brīvības cīņām un pieminētu Lāčplēšus. Tāpat nav izprotams, ka nedziedāja Dievs, svētī Latviju. Mums Aumeisteros tā ceremonija daudz iespaidīgāka,” pasaku skaidri un gaiši savas domas.

„Nezin kā vēl nepūta vaļā Internacionāli. Tā taču pasaules revolūcijas himna. Migla taču kaut ko runāja par revolūciju, par buržuju gāšanu. Tādu runu pienācās beigt ar strādnieku himnu,” saka Lazdiņu Jānis.

„Stāsta, ka Internacionāle esot Padomju savienības himna,” piebilst Pēteris Ņurcis.

„Mans tēvs klausās ar kristalla detektoru arī Maskavu. Tev, Pēter, taisnība. Internacionāle ir strādnieku himna/’ saka Dāniēls.

„Kā tas iespējams, ka Smiltene kļuvusi tik sarkana? Agrāk tā taču tāda nebija?” ieminas Lazdiņu Jānis.

„Tur divi iemesli. Pirmā pasaules ka^a laikā te ieradās Kurzemes bēgļi. Saimnieki un turīgākie aizbrauca atpakaļ, bet strādnieki palika te. Smiltenē un Valmierā pēc demobilizēšanās izvietoja sarkanos piektā pulka strēlniekus. Tie nu tūliņ šeit nodibināja sociāldemokrātu partijas nodaļu un arī komūnistus.”

Skolas meitenes ir noskatījušās parādi un kāda no viņām saka:

„Ko visa šī mērkaķošanās nozīmē? Biju dzirdējusi, ka Smiltenē iet traki, bet nedomāju, ka aizies tādās galējībās.”

Arī pārējās skolniecēs viņai piebalso.

Atkal lieku reizi pierādās, ka latviešu sieviete ir ļoti nacionāla. Sevišķi tas parādās Smiltenes skolā.

18. novembra svinībās skola piedalās aktīvi. 17. novembrī skolā notiek akts. Tūliņ pēc vakariņām skolotāji un skolnieki pulcējas zālē, kas sastāv no- divām klasēm, kufām izņemta šķērssiena. Šim nolūkam izmanto piensaimnieku un lauksaimnieku otra kursa klases.

Skatuve, rotāta palmām un Latvijas karogiem, atvedas. To dekorējusi Antēna dārzniecība. Pēc direktora Vīganta īsās uzrunas tribīnē kāpj agronoms Jānis Tirzītis, tērpies Latvijas armijas virsleitnanta formā ar Lāčplēša kaj-a ordeni, Latvijas abbrīvoišanas medaļu un vairākiem Jura krustiem pie krūtīm. Pēdējie viņam no cara armijas laikiem, gan bronzā, gan sudrabā, gan zeltā. Savā runā viņš pastāsta par Lāčplēša ordeņa rašanos. Tas pieņemts ar saeimas lēmumu. Vārds

„Lāčplēša kapa ordenis” radies vispārējās sacensībās. Vēl viņš pastāsta par novembpa kaujām un kapa izbeigšanos. Jānis Tirzltis ir liela auguma vīrs un virsnieka formā izskatās vēl lielāks. Manu acu priekšā tēlojas Tīreļpurvs, kur lāčplēsis Jānis Tirzītis cīnās ar vāciešiem.

Pēc akta nodziedam Dievs, svētī Latviju un direktors paziņo:

„Visiem, kas nav tieši norīkoti darbos, rīt pulksten desmitos ierasties baznīcā uz 18. novembpa dievkalpojumu. Ierašanās obligāta. Katram, kas mēģinās izvairīties, jā padomā par konsekvencēm.”

Mums visiem patīk direktora īsā, noteiktā valoda. Viņa runas tonis un izskaņa norāda, it kā viņlš būtu noskaities.

Kad ejam ilz mājām, Celmiņu Jūlijs saka:

„Neesmu vēl direktoru redzējis smaidām. Kupš pirmais redzēs direktoru smaidām, dabūs no manis pus kilogrammu dāmu pirkstiņu (šokolādes konfektes ar liķieri).”

„Tad jālūko viņu sasmīdināt,” iesaucas Pēteris Ortmanis.

„Ja tu sāksi ar viņu runāt, direktors noteikti smaidīs. Katrs par tavu izloksni smaidīs,” zobojas Dzeņu Kārlis.

Pēteris apklust .Viņš to dara. vienmēr, ja kāds uzbrauc uz ancuka. Visi saprotam, ka Kārļa zobošanās nebija vietā. Pēteris jau pastāstījis, ka ģimenē mājās viņi lietojot krievu valodu, tāpēc arī viņa izrunā krievu akcents.

Valsts svētku priekšvakarā atkal kurina pirti, šoreiz to kurina ārpus kārtas. Pirti kurina pirtnieks Bērziņš, muižas kalps. Viņš savā mūžā nostrādājis turpat piecdesmit gadus un pēc viena gada būšot izkalpojis pensiju. Kad pirts gatava, viņš sauc: „Ej, jūs tur augšā. Nāciet lejā. Pirts gatava.”

Mums gan pirmiem netīk pirtī iet. Tad vēl sajūtama dūmu smaka un vienu otru reizi vēl tvans.

Paķēruši veļu, laižamies pa trepēm lejā pirtī. No Bērziņa par divdesmit santimiem nopērkam peramo slotu. Viņš katru sestdienu pārdod kādas divdesmit slotas. Kad iejautājamies, kur viņš visu gadu var saglabāt tik daudz slotu, viņš atbild:

„Tā mana paša znaja. Katru vasaras vakaru, kad labs laiks, eju uz Rencu silu. Ja labi veicas, varu sasiet turpat divpadsmit slotu. Vienīgi ar pārnešanu mājās tā grūtāk. Ziniet, no Rencu sila liels gabals ko stiept.” Kad uzprasām Vilim Dāniēlam, kas dzīvo Smiltenes tuvumā, kur atrodas Rencu sils, viņš atbild: „Ir jau kādi četri vai pieci kilometri ko iet.” Nevaram saprast, kā Bērziņš visu to pēc darba iespēj. Kad iejautājamies, kur viņš slotas noglabā, viņš atkal saka: „Kur jūs, jauni puikas, tik ziņkārīgi. Vai nepietiek, ka jūs slotas dabūjat no manis?”

Vēlāk no muižas kalpiem uzzinām, ka visvairāk slotu viņam esot bēniņos kalpu mājā, tad vēl cūkkūts bēniņos un tepat netālu krūmos. Krūmos noslēptās slotas viņš pārdodot pirmās.

Ne visi var paciest lielu garu. Ortmaņu Pēteris, es un Prūsis parasti kāpjam augstākā lāvā pie griestiem. Peramies, kamēr miesa sūrst. Visvairāk peras vidējā un apakšējā lāvā. Mūsu vidū ir pāris, kas karstumu nemaz nevar panest. Tie tad nu mazgājas, sēžot uz sola. Pirts grīda ir pārklāta ar koka restēm. Ūdens vieglā veidā aiztek uz izteku.

Pēc mums pirtī nāk skolnieces. No meitenēm tikai dažas peroties, stāsta vecais Bērziņš. No Bērziņa meitieši daudz nebaidoties. Viņas ģērbjoties laukā turpat viņa klātienē. Tikai dažas ejot dibentelpā izģērbties. Pēc skolniecēm pirtī iet skolotāji, tad skolotājas un beidzamie piensaimnieki.

Kādreiz .pirts pat otrā rītā vēl ir ļoti silta. Tādās reizēs peramies no rīta vēl otrreiz.

Pēc mazgāšanās gludinām bikses. Skola dod divus ogļu un divus elektriskos gludekļus. Kurš pirmais nomazgājies, pirmais tiek pie bikšu gludināšanas.

Es un Ortmaņu Pēteris tiekam pie gludekļa, kad pulkstenis jau pāri diviem naktī. Visi apkārt jau krāc. Kad esam pabeiguši gludināt bikses, Pēteris saka:

„Nu, tagad mēslu smaka ir nomazgāta. Kad rītā uzmauksi jauno bostona uzvalku, baznīcā varēsi sēdēt blakus ģimnazistēm.,,

„Kā tu zini, ka arī tās būs baznīcā?” iejautājos.

„Man stāstīja. Nurcis Pēteris. Viņa māsa Herta iet videnē,” atbild Pēteris.

„Ak Pēterim arī ir māsa? Vai smuka meitene? Vai esi redzējis V’

„Jā, pagājušo piektdienu abi ar Pēteri bijām pie viņas aizgājuši. Tiešām skuķis uz goda. Viņai vairāk slaidā līnija. Mūsu skolas meitas vairāk mullīgas. Vai tev sievieši patīk?”

„Ne visai. Es tāpat joka pēc iejautājos,” saku Pēterim, līzdams migā.

Otrā rītā skolēni jau septiņos ceļas un sāk posties. Tie, kam jau dīgst bārdas rugāji, tos nodzen. Uz lielā galda guļamtelpā salikti spoguļi un sastādītas bārdas pindzeles dažādos lielumos blakus spoguļiem, leputošanai lieto dažādus līdzekļus. Kas bārdas dzen vienīgi augstos svētkos, kā šodien — valsts svētkos, lieto mazgājamās ziepes. Citiem kārbiņās ir ziepju pulveris. Daži pat lieto- bārdas pastu, kas ieziežama no tūbiņas. Tās ir ļoti dārgas, jo ievestas no Vācijas, Anglijas un Amerikas. Vācu bārdas pasta maksā 3 lati tūbiņā. Angļu un Amerikas pieci līdz seši lati tūbiņā. Tombergam gan ir iznākusi Latvijā ražota pasta, bet tā vēl nezināma lieta, tāpēc neviens to arī nelieto. Nažu uzasināšanai lieto dažādus priekšmetus. Tie, kam bārdas tikai augšanas sākumā, bārdasnazi uzasina uz vidusjostas. Kas jau dzen biežāk, iegādājušies slīpējamās siksnas, kādas lieto frizieru veikalos.

Parasti sestdienās ejam apgriezt matus. Tanī pašā laikā arī nodzen bārdu. Par matu griešanu frizieris Purkalītis ņem divdesmit piecus santimus, bet par

'bārdas dzīšanu ņem desmit santīmu. Par to pēc skūšanas vēl iepūta sejā smaržīgu ūdeni. Bez Purkalīša frizētavas Smiltenē bija otra frizētava, tā sauktā Da-nilova frizētava. Tur par matu apgriešanu bija jāmak-šā četrdesmit santimu un par bārdas dzīšanu piecpadsmit santimu. Lasījām uzrakstus: Manikīrs un pedikīrs, bet vēl nezinājām, ko īsti šādi vārdi nozīmē. Tā kā vakar visu dienu bijām nodarbināti, tad uzpošanās apdare notiek uz vietas pirtsaugšā. Kā pirmais šodien saģērbies Palmbacha Kārlis. Viņam bārda vēl neaug, tāpēc tik ātri ticis gatavs. Viņš atsēdies skatās, kā citi dzen bārdas un tīra kurpes. Viņš ar pašapziņu aizpīpo papirosu. Jānis Osis, dzīdams bārdu, iesakās:

„Ej, Kārli, nepūt man dūmus acīs. Man bail, ka nesagriežos. Kas tā, velns, par tabaku, ko tu velc. Būtu vismaz valsts svētkos pīpējis kaut ko labāku. Smird kā kūts pakala.”

Par tādu Oša izteicienu Kārlis ir apvainojies, bet neatbild. Pienācis pie manis, viņš saka:

„Iesim brokastīs. Man jau vēders kūre/'

Saģērbjamies un ejam. Ejot jūtu, ka no Kārļa nāk tāda jocīga tabakas smaka, tāpēc iejautājos:

„Arī es sajūtu, ka tu smirdi pēc pīpes sodrējiem.”

„Jā, pareizi. Biju pāris končikus paglabājis kabatā. Tie tiešam smird drausmīgi. Ja tev nepatīk smaka, kāpēc tu nepiedāvā savu Rīgu? Tev taču vienmēr ir kabatā. Tu jau tikai tāds svētdienas pīpmanis. Tad jau tu vari atļauties pīpot tādus slavenus papirosus kā Rīga. Es, mazsaimnieka dēls, nevaru tādas luksa lietas atļauties. Pīpēju, kas pagadās. Mājās tiešām uztinu avīzē kūtspakaļu,” paskaidro Kārlis.

Šorīt brokastīs ir bulkas ar ievārījumu. Kā jau valsts svētkos.

„Paskaties, cik skaistas izskatās mūsu meičas,” iesaucas Kārlis.

„Jā, tikai tagad ieraiugu, cik mūsu meičas skaistas. Vareni uzcirtušās. Paskaties, kāda lepna 'kleita Van-dai. Nu viņa izskatās kā īsta dāma. Un kur tad vēl tā glaunā frizūra,” saku pētīdams.

„Tā kleita vecajam droši vien maksājusi vienu govi no kūts. Vai tu nejūti, kā te smaržo Tomberga un Parīzes smaržas. Nu vairs no parastās s... smakas te nav ne vēsts/’ saka Kārlis.

Beidzamā ēdamistabā ienāk Milda Vijuma. Lai gan mēs abi ar Kārli jūsmojām par Vandu, ieraugot Mildu Vijumu, mums abiem no brīnumiem mutes paliek vaļā. Viņai ir tāda kleita, kādu esmu redzējis tikai direktora kundzei un dažām tirgotāju dāmām Smiltenē uz ielas. Viņa atsēžas mums ar Kārli tieši pretim otrpus galdam. No viņas nāk patīkama maiga jasmīnu smarža.

„Nu, vai kungi jau gatavi doties uz baznīcu?” iesaucas Milda priecīga, liedama krūzē kafiju.

Nezinu ko atbildēt. Pirmo reizi mūžā mani kāds uzrunā par kungu. Pirmā mirklī jūtos uztraukts un pārsteigts. Paskatos uz Kārli. Kad arī viņš klusē, mēģinu atbildēt:

„Jā, mēs jau tā agrāk. Tā iznāca.” Gribu vēl ko teikt, tad sastostos un nosarcis klusēju.

„Nu jā, jā, šodien abi esat brīvi no- kūts darbiem,” mierīgi saka Milda.

„Jā, un arī reiz vaļā no kūts smakas,” saka Kārlis.

„Tātad tu tomēr proti atšķirt govs, cūkas un sievietes smaku?” jautā Milda Kārlim.

Redzu, ka Kārlis sast ostās, nosarkst un aiziet, teikdams:

„Iešu pie Adamsona un nopirkšu mazo Rīdziņu. Šodien taču svētku diena.”

Arī es taisos iet. Man neērti sēdēt ko*pā ar Mildu. Visi pieaugušie vīri sanākuši pie galdiem ēdamistabā. Dzirdu, ka Miķelsons jau izsaka par mums ar Mildu

piezīmes: „Redz, kas par jauku pāri. Es vienmēr esmu teicis, ka zemgalieši un vidzemnieki labi sader kopā.’’

„Un kā vēl. Un redzi, Rūdi, mēs šorīt abi iesim baznīcā,” un Milda, saņēmusi mani pie rokas, ved laukā no ēdamistabas.

Dzirdu vēl no skolas biedriem visādas piezīmes. Kā jērs valgā sekoju Mildai. Kad ieejam priekštelpā, Osvalds Ādamsons un Kārlis Palmbachs gandrīz abi reizē iesaucas: „Ak tad ieķēries gan brunčos.”

Tanī brīdī neizturu. Nosarcis atbrīvojos no Mildas rokas un ieskrienu smēķējamā istabā. Lai atbrīvotos no neērtā stāvokļa, piedāvāju Osvaldam un Kārlim pa papirosam no Rīdziņas.

„Mēs jau neko. Mēs tikai pajokojām. Tagad velc ātri. Laiks iet uz baznīcu. Vai tu neiesi vis ar savu iecerēto?” smejas Osvalds. Atkal nosarkstu. Tanī brīdī ienāk Heinrichs Olāzītis un Leonids Pelde, un mēs visi ejam.

Esmu spiests nodzēst tikko iesākto papirosu. Kārlis iesaucas:

„Vai tu traks, sviezdams prom tikko iesāktu papirosu. Tā taču ir mantas izšķērdēšana.”

„Lai nu paliek atkritumu kastē. Citādi tu baznīcā smirdēsi pēc pīpes,” caku Kārlim, un mēs ejam.

Ir jauks novembra rīts. Saule vēl patīkami silda, bet vēsums jūtams visapkārt.

Ieejam pārpildītajā baznīcā, kur jau pirmajās rindās sēž Smiltenes vidusskolas skolēni. Papildsoli un krēsli ir salikti abās pusēs. Tur šodien sēž Smiltenes labākā sabiedrība. Priekšējos solos, tieši pie «altāra, sēž Smiltenes pilsētas galva Migla, ģimnāzijās direktors Kalniņš, Konzuma direktors Eizentāls, zobārsts teapirro, zobārste Velta Meistare, ārsti Birznieks, Laz-diņš, Dunkers un Elza Alksnīte. Tad vesela rinda veikalnieku: Ziediņš, Celmiņš, Zušmanis, maiznieks Mā-ziņš, kino īpašnieks Andrejevs un virspārraugs Brauns.

Otrā rindā pamatskolu pāziņi, skolotāji un citas prominentas personas.

Ērģeles spēlē — Dievs sargi mūsu tēvu zemi. Altāri stājas vairāki mācītāji. Kraulim ir ievadliturģija, bet kancelē kāpj Smiltenes prāvests Kārlis Kundziņš. Kas gan Smiltene būtu bez prāvesta Kundziņa. Kopš pārnācis šeit no Zemgales, viņš visur ir pielicis savu roku. Viņa ierosmē dibināta Smiltenes ģimnāzijā, viņš cīnījies, lai tiktu atvērta lauksaimniecības mācības iestāde pilī, viņš licis pamatus Smiltenes ugunsdzēsēju saviesīgajai biedrībai, Smiltenes, Palsmanes, Aumeisteru un Grundzāles patērētāju biedrībām. Arī krājkase ir viņa centienu rezultāts. Vēl citi sīki pasākumi Smiltenē un apkārtnē ir viņa pūļu rezultāts. Viņš ir runātājs ne vien sanāksmēs, bet īstā cīņas vieta ir baznīcā kancele. Cilvēkus viņš nekad nestrostē, bet gan mudina un māca. Prāvests Kundziņš ievedis amatā arī bīskapu Irbi. Viņš ir vienreizēji liels garīdznieks, kas cīnās un sludina, lai mazās baznīcas nonāktu latviešu rokās. Lai arī daudziem cilvēkiem Kundziņš nepatīk, tomēr visi viņu respektē. Pat sarkanie, kas ignorē visu, kam kāds sakars ar labā spārna vīriem. Viņi pat ignorē Latvijas valsti, bet Kundziņu respektē. Arī Migla uz ielas noņemot cepuri, pirms sveicinot Kundziņu.

Kādā sarkano sanāksmē, kur Kundziņš neesot baidījies runāt, kāds jaunēklis paķēris akmeni un grasījies sviest prāvestam. Blakus stāvošais izrāvis akmeni no rokas, teikdams: „Vai tu traks. Viņš mums nepatīk, bet daudzreiz viņam ir daudz taisnības. Lai runā. Mums viņš vajadzīgs. Kas būtu Smiltene bez prāvesta. **

„Bet viņš taču ir melnsvārcis — melnsimtnieks. Nost ar tādiem,” taisnojies sarkanais.

„Visi citi jā. Kundziņš nē. Viņam galva strādā. Bez viņa mēs Ibūtu čupā.”

Kundziņš, noskaitījis tēvreizi un nolasījis attiecīgo pantiņu no bībeles, stingrā balsī iesaucas: „Dievs, svēti Latviju.”

Ērģeles kopa ar orķestri spēlē valsts himnu. Visi pieceļas un dzied līdz. Pat sarkanie piecēlās un, likās, ari dziedāja līdz.

Tā nu Kundziņš kancelē nav tikai mācītājs, 'bet cīnītājs. Viņš ļoti maz runā no bībeles. Viņa vārdi skan kā liela karavīra vārdi, teikti, dodot karavīriem kaujas pavēli. Cik redzams, ar katru vārdu viņš grib sakaut tos, kas Latvijas brīvībai vēl netic.

„Neticīgiem šinī vietā nav vietas. Ikviens, kas vēl šaubās, lai tūliņ iziet no baznīcas.

Lai tie dienderi, kas kalpo svešai varai Krievijā, kamēr mūsu karavīri cīnījās Tīreļpurvā, Ložmetēju kalnā un citur, paliek par sāls stabiem, kā tas bībelē teikts.”

Sprediķi beidzot, viņš vēl liek draudzei dziedāt valsts himnu.

Kad dievkalpojums beidzies un dievlūdzēji noliecas, lai skaitītu tēvreizi, vēlreiz piano pianisimo skan Latvijas tautas lūgšana. Daudzu dievlūdzēju acīs mirdz asaras. Cilvēki ir sajūsmināti par brīvo Latviju. Tie pateicas Dievam, kas viņiem ļāvis jau deviņus gadus elpot brīvās Latvijas gaisu.

„Nu, kā tev patika dievkalpojums?” jautāju Kārlim.

„Nekas. Bet par ko tas Kundziņš tik traki sirdījās. Varbūt par Smiltenes žīdiem. Te šodien neviena no tiem nav. Vai viņiem Latvija neinteresē?”

„Kas viņiem daļas par Latviju. Viņiem interesē vienīgi tavs lats. Tas ir žīdu Dievs. Drolši vien tie sēž sinagogās un lūdz, lai Dievs dod vairāk latu,” smejas Heinrichs Grlāzītis, kad izejam tirgus laukumā.

Lai gan krogos var iet vienīgi ar divdesmit vienu gadu, mums, lauksaimniecības mācības iestādes skolēniem, ir izņēmums. Ja vidusskolnieks ar formas cepuri ienāktu kādā no Smiltenes traktieriem, apkalpotājs teiktu:

„Skolēniem mēs dzērienus nepasniedzam.”

Kad kādu laiku esam runājuši tirgus laukumā, Heinrichs GUāzītis saka:

„Šodien ir svētku diena. Jūs bagātu saimnieku dēli. Kas ir, izmaksājiet mums, nabaga rokpeļņu dēliem, pusdienas/ ’

Abi ar Dzenīšu Kārli saskatāmies. Viņš no mums visiem ir turīgākais, bet ari no mums visiem skopākais.

„Nu, kas ir. Iesim pie Māzina un paēdīsim karbonādes ar kāpostiem/’ saku Kārlim. Brīnos, ka šoreiz Kārlis saka: „Varētu.”

Mani tas pārsteidza. Laikam Heinricha vārdi „bagātu saimnieku dēli” bija ķēruši vārīgā vietā. Cik maz vajaga, lai pat skopa cilvēka sirds kļūtu mīksta.

„Kas tā par vietu pie Māzina? Tur taču nekā stiprāka nevar dabūt? saka Leo Pelde, „iesim uz Jāņa parka paviljonu. Svētki paliek svētki. Kā tādi tie arī jāatzīmē,” viņš piemetina.

,.Tu runā, it kā tev ibūtu simt latu kabatā,” iesaucas Kārlis, „tur taču viss esot nešķīsti dārgs.”

„Kas tad svētku dienā ir par dārgu? Nedomāju, ka Vidzemes lauksaimnieku dēli ir tik skopi,” iesaucas Heinricha.

„Tu gudri runā. Bet kāpēc tev nav naudas kabatā?” aizrāda Kārlis.

„Tas vienkārši, jo es dzīvoju nabadzīgā Latvijas apgabalā. Nedomā, ka visur Latvijā ir tādi paši apstākļi kā šeit. Droši vien par Smilteni tālāk neesi bijis. Tāpēc runā kā pirmziemnieks. Pabrauc un apskati citus Latvijas apgabalus. Tad tu redzēsi, ka ne visur zied rozes. Nu, ja jau negribi, negribi. Mēs neko neuzspiežam, tikai lūdzam. Domāju, nebūtu slikti iebaudīt glāzīti kaut ko stiprāku tādos lielos svētkos,” nosaka Heinrichs un taisās iet.

„Nu labi, iesim. Es māks āšu pusstopu. Tu maksā zakuskas,” iesaucas Kārlis. Redzu, ka viņš, kā parasti, stostās, ja ir runa par naudas izdošanu.

Ejam uz Jāņa parku. Paviljonā redzam jau vairākus no mūsu skolas. Tur sēž piensaimnieki, kā Lam-berts, Izaks un Zeile. Tie ir gados vecāki. Viņi jau ēd pusdienas. Tad ienāk vēl Sīmanis, Zieds un Vanda Briede no lauksaimnieku otrās klases. Vēlāk vēl ienāk Milda Vijuma un Marta, Priedi te.

Pasūtinām pusstopu šņabja un četras karbonādes un pudeli augļu dens.

„Derētu jau arī pudele alus. Redzams, ka jūs abi vēl esat zaļi. Parasti pusdienas jāsāk ar glāzi alus.”

Pasaucu viesmīli, pasūtinu divas pudeles alus un tad paskaidroju:

„Faktiski pirmo reizi esmu pirmās šķiras traktierī. Pāris reizes gan esmu bijis mātei līdz pie Spruguļa un Centrālviesnīcā, bet tie ir otras šķiras traktieri.”

„Ar ko atšķiras pirmās un otras šķiras traktieri?” ievaicājas Kārlis.

„Redzi, te mēs sēžam mīkstos krēslos un pie kārtīgi apklāta galda. Pat puķes vāzē uz galda. Gleznas pie sienām, tepiķi uz grīdas. Tā ir viena starpība. Otra lieta ir cenas. Par labu izjūtu jāmaksā. Te viss ir dāiv gāks nekā otras šķiras traktierī,” paskaidro Leo Pelde. Kad Leo min vārdu dārgāks, Kārlis saraujas. Mēs visi to manām, bet nesakām ne vārda.

Ēdam karbonādi. Heinrichs ielej glāzē valsts degvīnu, teikdams: ..Nu, tad lai iet uz tiem augstiem svētkiem !”

Esmu dzirdējis, ka mūsu pusē pieaugušie tādās reizēs atbildēja „Sveiki svētkos”. Paceļu glāzi un uzsaucu: „Sveiki svētkos!”

&o teicienu laikam izteicu tik skaļi, ka visi pārējie paskatās uz mani.

Man degvīns nepatīk. Kādreiz pagājušā vasarā mēģināju, bet tas negaršoja. Šoreiz izliekos, ka tas nav pretīgs. Kad paceļu glāzi, atliecu galvu tā, kā esmu redzējis citus darām. Izmetu glāzi kā ogu un noriju.

Tūliņ karstums sasitas vaigos. Izliekos, ka nekas nebūtu noticis.

Atī Kārlis pēc izdzertās glāzes paliek sārts. Otru glāzi dzepot, redzu, ka Kārlis aiziet uz vannas istabu.

„Kas tad nu? Vai jau laidīsi pāri mēlei?” izbrīnījies iesaucas Heinrichs.

„Piedodiet, bet mēs abi neesam pie stiprām lietām pieraduši. Mēs taču vēl esam jauni,” paskaidroju.

„Cik tad tev gadu? Liekas, abi esat jau gados. Nemaz neizliekas kā puikas.”

Kad pasaku savus gadus, Leo un Heinrichs no brīnumiem saskatās.

„Ko? Tikai divpadsmit gadu? Tad nu gan labāk vajadzēja iet pie Māzina,” saka Heinrichs.

Arī Kārlis, kas atnācis atpakaļ, iesakās:

„Skaidrs, ka vajadzēja iet pie Māzina. Neesmu pie tā stiprā pieradis. Otrā glāze izskrēja laukā. Pie tam karbonāde pie Māzina ,.aksā tikai piecdesmit santi-mu, bet šeit astoņdesmit. Un kas te lalbāks? Nekas”.

„Tas nekas. Nedzepat, ja nevarat. Mēs ar Heinrichu dzersim šņatbi, jūs abi varat dzert alu,” paskaidro Leo.

Piektais alus man nekad nav garšo'jis. Kad leju Kārlim alu glāzē, viņš saviebjas: „Nelej man to rūgto sulu. Garšo pēc vērmelēm. Man cērmju vēderā nav.”

„Ko, jums nepatīk arī alus? Ko tad jūs galu galā savā pusē uz laukiem dzepat? Kurzemē vismaz dzep skābputru. Arī to jūs nepazīstat,” uzvelk Leo.

„Mēs dzepam paštaisītu alu. Tas garšo saldi rūgte-ni. Ir daudz biezāks un vareni puto. Tāpat raudzētas bērzu sulas. Kad taisa pudeli vaļā, puto tāpat kā alus.”

„Mans tēvs, kas kapa laikā bijis Vācijā gūstā, mēdza. teikt, ka šādi sagatavotas bērzu sulas garšojot tāpat kā tur gatavais šampanietis. To viņam vācieši devuši, kad atlaiduši no gūsta,” paskaidro Kārlis.

„Jā, redzu, ka jūs abi esat zaļi lauki. Jums daudz kas vēl dzīvē jāmācās. Nekas. Nāks laiks, nāks padoms. Vai nav likteņa ironija! Likums krogū iet atļauj tikai pilngadīgiem. Šeit nu sēž pirmās šķiras traktierī divpadsmitgadīgi bērni,” smejas Leo, liedams beidzamo degvīnu glāzēs.

„Dzersim, lai šiem zeņķiem ātrāk prāts pieņemtos !”

Viesmīlis atnes rēķinu: pusstops degvīna trīs lati, četras karbonādes trīs lati divdesmit un pudele augļūdens četrdesmit santimu. Atsevišķs rēķins, divas pudeles alus astoņdesmit santimu.

„Ko? Pudele šņabja trīs lati? Kāpēc tā? Renskovajā var dabūt par vienu latu sešdesmit santimienn. Ko tas nozīmē?” izbrīnījies izsaucas Kārlis. Viesmīlis, redzēdams, ka te darīšana ar lauķiem, nosarkst. Jūtu, ka situācija nav laba. Izņemu desmit latu zīmi un samaksāju rēķinu. Zinu, ka ar Kārli nav joki.

„Nespēlē te galīgo muļķi. Redzi, šņabi te ienesa traukā, kas pildīts ar ledu. Karbonāde bija uzlikta uz pilnīgi karsta šķīvja. Par visu to jāmaksā. Ja tu vēl nezini, ko nozīmē dzīve, tad nerādi to vismaz citiem. Tev, draugs, dzīvē vēl daudz jāmācās,” paskaidro Leo.

„Tu gudrs runāt, ja citi maksā,” un, paķēris trīs latus, nosviež man priekšā. Viņš ātri pieceļas un nosarcis noskaities nosaka: „Otrreiz jūs mani šādā vietā vairs neiemānīsit. Te taču pilnīgi rauj rīkli laukā.”

„Tam ziķerim vēl daudz jāmācās. Viņu vienu vēl nevar laist pie pieaugušiem,” saka Leo.

Pēdējie Leo vārdi man nepatīk. Galu galā Kārlis ir mans skolas biedrs no- pašas pirmās pamatskolas klases. Ja viņam ir citi uzskati, tas nekas. Neatzīstu, ka visiem jādomā tāpat kā Heinricham un Leo. Kārlim dzīvē vēl laika diezgan mācīties. Tāpēc jau viņiš nāk šeit skolā. Gribu kaut ko teikt Leo un Heinricham, bet teicamo noriju. Labāk bez skandala. Svētku dienā negribu nonākt nevajadzīgos asumos.

Heinrichs un Leo, redzēdami, ka es sāku garlaikoties, pateicas par pusdienām un aiziet pie Lamberta galda.

Tā ir pirmā reize manā mūžā , kad sāku saprast, ka ne visi cilvēki ir vienādi. Pieceļos un eju laukā. Pie durvīm man pievienojas Marta Priedīte un Milda Vijuma.

„Nu, tad uz redzīti, Milda. Man jāsteidzas,” saka Marta, un mēs ar Mildu paliekam vieni. Toreiz vēl nesapratu, ka Milda ar Martu ir norunājušas, ka Milda paliks vienatnē ar mani.

„Tad nu svētki nosvētīti. Kā patika?” jautā Milda un soļo man blakus.

„Jā, tā mazliet. Dzeršana jau man neiet pie dūšas. Neesmu vēl iemācījies šņabi dzert. Tomēr gribējās ar Skolas biedriem kopīgi paēst un pasēdēt,” saku nokaunējies.

,,Kas tad nu? Tas tik trūka. Puisis izaudzis kā milzis. Kājas līdz zemei. Drīz vajadzēs sievu pie sāniem, un nevar iemācīties šņabi dzert,” zobojas Milda.

Atkal nosarkstu. Jūtos nokaunējies. Pirmā mirklī gribu laisties prom parka krūmos. Milda, to pamanījusi, saka: „Vai nobijies gan? Redzi, palicis sarkans kā karūsa. Nevari panest stiprāku valodu? Nekas, dzīvē pie visa jāpierod. Dzīve ne vienmēr ir rožu dārzs. Es jau tikai jokojos. Arī es šņabi neciešu. Gribēju tikai ar tevi pajokoties,” un Milda smaidīdama skatās man acīs un pieķeras pie rokas.

Kad izejam uz ielas, sāku skatīties apkārt. Man bail, ka kāds neredz, ka eju ar sievieti zem rokas. Mājās gan kaimiņu meitas tiku vadījis uz mājām. Tad viņas, tāpat kā tagad Milda, pieķērās pie rokas. Jā, tas nekas. Toreiz bija tumsa un neviens neredzēja. Tagad man kauns iet ar meitu uz ielas zem rokas.

„Neskaties apkārt kā zirgs pēc auzām. Līdzko pieķeros tavai rokai, tā vien liekas, ka laidīsies lapās. Vai tad pirmo reizi esi sievietes tuvumā?” ieprasās Milda.

„Faktiski jā. Man ar sieviešiem nav bijis nekādu darīšanu,” saku nopietni. Ceru, ka Milda sapratīs un palaidīs mani vaļā. Nekā. Viņa pieķeras vēl ciešāk manai rokai un saka:

„Vai tad vidzemnieki visi tādi kaunīgi kā auni?” Un vārdu auns viņa izsaka tik stipri, ka tagad man dūša galīgi papēžos.

„Nu labi, ja tev kauns ar mani uz ielas rādīties, tad iesim cauri Jaunajam parkam uz skolu,” saka Milda, un mēs pagriežamies uz kreiso pusi.

Iela krustojumā pie Kārkliņa foto studijas ir aizklāta ar dēju sētu.

Kad pārejam galveno ielu un aizgriežamies aiz sētas, jūtos labāk. Te staigā ļoti maz cilvēku. Līdzko pārejam Abulas upītes tiltiņu Jaunajā parkā, pretim nāk agronoms Jānis Tirzltis ar kādu kapteini. Tas izrādās viņa brālēns Kārlis Tirzltis. Satrūkstos tik traki, ka, sveicinot skolotāju, aizmirstu uzlikt atpakaļ galvā cepuri. Milda, atkal manu sajukumu pamanījusi, saka: „Liec taču cepuri galvā. Vai tev bail, ka staigā kopā ar savu nākošo saimnieci? Zini, mums kūts pārzinis Pikurs vienmēr stāsta, ka vislabākā saimniecība esot, kur lauksaimnieki apprecot pārraudzes. Tāpat viņš uzsver, ka labi saderoties zemgaliešu precības ar vidzemniekiem.”

Šinī brīdī galīgi apjūku. Pagriežu galvu atpakaļ un redzu, ka abi Tirzlši noskatās uz mums un smej. Liekas, ka adatas būtu zem kājām. Iestājas nepatīkams klusums. Lai to pārvarētu, iesaucos:

„Nu, tad preci tik kādu nost. Ieliec precību sludinājumu Smiltenes ziņās. Ja tu gribi, to vari izdarīt caur mani. Uzraksti tikai tekstu. Es ielikšu avīzē. Sludinājums parastā lielumā maksā tikai vienu latu.”

„Neņem nu katru vārdu tik tieši. Es tikai runāju tāpat vispārējā tēmā. Tu taču arī paliksi par saimnieku. Tad taču tev būs jāprecas,” un viņa uzaicina apsēsties uz soliņa Abulas upes ‘krastā.

Tā kā šeit ir daudz krūmu un neviens mūs neredz, Mildas priekšlikumam pievienojos. Atsēžamies. Milda stāsta, ka viņa ir zemgaliete. Nākusi Smiltenes skolā vienīgi, lai mācītos lopkopību un vidzemnieku samnie-košanas metodes. Zemgalē visi audzējot kviešus un miežus. Lopkopība pa lielākai daļai esot atstāta novārtā. Viņa esot vecākā, un viņai palikšot māja. Viņiem esot 121 hektāru liela saimniecība. Jaunākā māsa tikai sākusi iet pamatskolā. Tēvs gribot viņu skolot.

Milda stāsta gari un plaši par Zemgali. Viņa uzsver, ka Vidzemē esot skaistāki dabas skati, bet viņiem vasara esot garāka. Man patīk klausīties Mildas stāstījumā un ka pašam nav jāver mute vaļā. Man arī nekā nav ko stāstīt. Milda, kā jau sešus gadus vecāka par mani, ir ar daudz lielākiem piedzīvojumiem. Viņa arī ir smuka sieviete. Viņa viena no smukākām mūsu skolā. Šeit vientuļā vietā ir jauki ar viņu parunāties. Viņa arī ģērbjas grezni. Tagad pat viņai ir mugurā dārga zīda kleita un pēc mēra šūts rudens mētelis. No viņas izdveš maiga smarža. Lai gan man vēl nav nekādu piedzīvojumu, tomēr zinu, ka šai smaržai jā-būt labas kvalitātes. Tā nav tik asa kā mūsu puses lauku meitām. Kādreiz pat viss pagalms pilns ar smaržu Atceros, kādreiz puisis Pēteris smējās:

„Nu gan jūs visas tā saoderējušās, ka zirgi sāks sprauslāt.”

Reiz tiešām gadījās, kad sievieši iesēdās ratos, zirgs tiesām nosprauslājās. „Nu, vai neteicu?” — tā Pēteris.

Kad Milda neliek mieru, pastāstu, ka arī mums ir lielas lauku mājas. Arī es esmu vecākais dēls. Tēvs miris. Drīz būs jāsāk saimniekot. Tā pļāpājot gandrīz pastāstu Mildai, ka man ir sapnis dzīvē pašam atvērt sieru fabriku, bet apraujos un apklustu.

„Tu man gribēji kaut ko stāstīt. Pūt tik vaļā. Nekaunies. Varbūt kāds noslēpums. Esam gan sveši, lai jau sāktu atklāt noslēpumus. Dažreiz esot labāk uzticēties svešam nekā pazīstamam. Pazīstami cilvēki aprunā. Svešiem nav iemesla to darīt,” saka Milda.

„Nekas, nekas. Laikam gribēju melot. Tā ir. Meliem īsas kājas. Tu pieķēri mani, iekām sāku. Labāk iesim mājās. Tas būs prātīgāk,” saku.

„Vai tev pirtsaugša jau deg? Tu taču katru dienu satiecies ar savām klases daiļavām. Mani tu redzi tikai ēdamreizēs. Gan jau tavas Vidzemes piekstas neaizbēgs,” saka Milda pieceldamās.

Vārds pieksta mani aizvaino. Esmu vidzemnieks. Ja ar! viena otra no meitenēm ir mollīgāka, tas nekas. Mana acs to neredz. Viņas smukas un veselīgas meitenes. Negribu ar Mildu strīdēties. Esmu dzirdējis no pieaugušiem, ka nav pieklājīgi strīdēties ar sievietēm, sevišķi, ja tās ir svešas.

„Iesim, Milda. Šodien pietiks staigāts. Vēl jāsagatavo stundas,” saku.

„Tev no meliem ausis kust. Šis te mācīsies? Saki la-bāk, ka gribi tikt no manis vaļā. Nekas. Ar laiku pieradīsi pie sieviešiem. Nākamā sestdienā iesim kopā uz kinīti. Izrāda Matu Hari. Tā ir spiegu filma. Labākā, kāda esot redzēta. Tā vismaz lasīju afišā uz tirgus laukuma.” Un mēs ejam.

Jau piektdienas vaJkarā visi skolēni pošas uz kino izrādi. Tie, kas jau bijulši uz šīs filmas izrādi, sajūsmināti līdz asarām. Pusdienas ēdot, Milda pienāk pie manis un saka: „Nu tad iesim uz kino.”

Visi mani klases biedri dzird, ko Milda saka. Mani atkal pārņem milzīgs kauns. Nevaru visiem klātesot teikt nē. Viņa taču ir sieviete. Pēc labām manierēm zinu, ka dāmām atklātībā atteikt ir nepieklājīgi. Kad es kavējos ar atbildi, Milda saka: „Ko sarksti kā jauna meitene. Punā. Saki jā vai nē.” Pasaku jā, un Milda aiziet.

Viss galds sāk rēkt aiz smiekliem. Kārlis Dzenītis saka:

„Redzi, Jankam ir māte, kas aicina uz kinīti. Mums jāiet pašiem, kā katrs varam.”

„Nu, tur jau tikpat kā jaunais pāris gatavs. Redzēs, vai mūs arī ielūgs kāzās,” smejas Lazdiņu Jānis.

Piepeši man nāk palīgā Marta Priedīte un Elza Mince, kas strādā pie galda apkalpošanas.

„Ak tad greizsirdība gan. Tiem vienmēr ir lielas mutes, no kufiem sievieši bēg,” saka Marta.

„Un vēl tie. kam sen jau laiks precēties. Janka jau tas jaunākais. Viņam laika diezgan. Tev, Kārli, drīz būs jāiet karadienestā, bet vēl nezini, kas ir sieviete. Tiešām kauns,” saka Elza.

No šīm meitām nebiju to gaidījis. Tas man palika nenoskaidrots, vai toreiz viņas tiešām aizstāvēja mani vai vienkārši sieviešu izdarības.

Kad sestdienas vakarā taisos uz kinīti, skolas biedri atkal uzvelk. Kārlis saka „Nu jā. Tu jau tas jaunākais klasē, tev vajaga aukles.”

„Kam ir, tas iet ar aukli. Kam nav, tas noskatās,” atbildu un aizeju.

Kad mēs ar Mildu ieejam kinītī, vēlāk ienāk arī citi no skolas. Mēs ar Mildu kā vieni no pirmajiem dabūjam tālākās vietas. Tagad mēs varam redzēt, kuri skolēni mūs aprunā un skatās uz mums.

„Redzi, redzi, kā atkal mani skolas biedri saēukstas un skatās pēc manis.”

„Lai viņi skatās. Ja cilvēks vienmēr klausīsies uz valodām, ko citi runā, tad viņš vispār nevarēs dzīvot. Mums Zemgalē kaimiņi ir jau nonākuši tik tālu, ka pat viens pie otra vairs ciemos neiet. Un kādēļ? Vienkārši pļāpāšanas dēļ. Mūsu pusē ir jau paruna : Ja gribi mieru, izvairies no kaimiņiem,” saka Milda.

„Ja, arī es tāpat domāju. Man tomēr tā savādi ap dūšu. Tu, Milda, esi jau pieaugusi sieviete. Es gadu atpakaļ vēl staigāju ar īsām biksēm. Zini, man tā jokaini vienmēr uzturēties kopā ar dāmām. Man liekas, ka puika un dāma ir divi dažādi jēdzieni, kas neder kopā. Vai nebūs labāk, ja turpmāk satiksimies mazāk. Kas tev par interesi iet ar mani, mazu puiku,” saku nopietni Mildai pie auss. Jārunā pusčukstus, lai netraucētu citus.

„Man nav nekādas sevišķas intereses. Vienīgi man nepatīk amizēties ar tiem pieaugušiem vīriešiem. Zini, man jau no pirmās dienas ir liela piekrišana. Visi zi-

na, ka esmu bagāta Zemgales lauksaimnieka meita. Man pašlaik nav nekādas intereses ielaisties kaut kādās mīlas dēkās. Domāju, ka skola nav domāta mīlas piedzīvojumiem. Atzīstu tā saucamo cūkkūts, govskūts vai pienotavas romantiku, par kupu runā skolotāji un skolēni. Tā ir jauka lieta. Kopš bērnības esmu meklējusi draugus starp zēniem, ne starp meitenēm. Tāpēc es arī izraudzīju tevi, ar ko parunāties un pastaigāties. Zini, ka sieviešu un vīriešu starpā dzīve kļūst interesantāka,” nopietni saka Milda.

„Jā, jā. Tev vajaga vīrieti, ne puikas, ” smejos.

„Tu laikam iedomājies, ka esmu sieviete ar piedzīvojumiem. Nē. Divus gadus nogāju Ramkas mājturības skolā. Tur bija tikai meitenes. Tad vienu gadu sagāju māsu skolā. Tur man nepatika. Runājot par vīriešiem, esmu pilnīgi neaprakstīta lapa. Esmu mīlējusi tikai laika kavēkli. Liekas, ka tu nemaz neesi tik zaļš kā izskaties. Zēns noaudzis kā nākas,” un Milda tālāk netiek. Klavieres sāk spēlēt Šūberta sēru maršu un uguns nodziest. Kā pirmie parādās reklāmu uzraksti, tad sākas filma. Toreiz vēl rādīja mēmās filmas. Veinberga jaunkundze katrai vietai atbilstoši spēlē klavieres. Viņas spēle ir tik izveicīga, ka ar apbrīnu klausos klavieru skaņās, kas iejūtīgi pieskaņojas notikumiem uz ekrāna. Zem bildes uzraksti angļu un latviešu tulkojumā. Sākumā bija grūti sekot bildei un reizē lasīt uzrakstus. Tā kā esmu jau redzējis Pata un Patalšona, Dika un Dova un Čarļa Čaplina filmas, tad tagad ir vieglāk sekot uzrakstiem.

Lai gan toreiz filmas vēl stipri raustījās un bieži trūka, redzēt kaut ko jau bija baudījums.

Man aizmugurē sēž pāris zemnieku no Blomes pagasta. Vīrs savai sievai saka:

„Redz, kur tā pasaule aiziet. Skaties tagad. Sēdi uz beņķa un skaties dzīvas bildes. Bija vērts dzīt zirgu tos piecpadsmit kilometrus.”

„Ko nu par to. Noteikti bija vērts. Būs mums ko pārrunāt vai veselu gadu. Nākošreiz brauksim atkal.

Jā, tā pasaule ir pārveidojusies. Kas būtu domājis, kad mēs augām, ka redzēs bildes uz sienām, kas kustas. Ja kāds toreiz to stāstītu, tiktu nosaukts par lielāko meli pasaulē.”

Filma sākas lieliski. Sieviete, kas tēlo Matu Hari, ir vienreizēja. Tāpat lieliski tēlotāji ir augstmaņu un ģenerāļu lomās.

Kad filmas pirmā daļa beigusies un ieliek nākošo daļu, saku Mildai:

„Tēlo brīnišķīgi. Tikai man nepatīk, ka te jau var visu paredzēt. Man liekas, Mata Hari iekritīs.”

„Arī man tāda pati sajūta. Ko lai dara, sievietes liktenis esot mīlēt un ciest. Šoreiz ciešanas būs lielas. Tās pārvērtīsies nāvē.”

Filmu rāda četras stundas no vietas. Iesākas pulksten astoņos un ilgst līdz divpadsmitiem. Sestdienās gan ir divi seansi. Pirmais sākas divos pēcpusdienā. Pēc pirmā seansa beigām ir divas stundas pārtraukums. Sevišķi, kam jāstrādā pienotavā vai kūtī, nevar uz pirmo seansu tikt. Parasti, ja esmu brīvs, eju uz pirmo seansu. Tagad man bija jāgaida Milda, jo viņa strādāja kūtī.

Daudzi no maniem skolas biedriem parasti iet uz pirmo seansu, bet tagad viņi paliek uz vēlāko, lai varētu pazoboties par mani un Mildu. Beidzamā daļa filmā ir tik traģiska, ka daudzi skatītāji raud. Arī Milda slauka asaras kabatas lakatiņā. Skatos, ka mans klases biedrs Jūlijs Celmiņš arī raud. Var redzēt, Jūlim mīksta sirds. Toreiz vēl nespēju pilnīgi aptvert dzīves īstenību. Tiku lasījis, ka bērni neizjūtot bailes no nāves un traģēdijas tik pilnīgi kā pieaugušie.

Kad filmas beigās klavieres atskaņo: „Kad būs asras izraudātas, kad būs izpriecājies prieks. Mīlestība izmīlēta, mani apņems nāves miegs”, visi skatītāji raud. Arī mani pārņem savāda sajūta brīdī, kad spiedzi noliek tribunāla priekšā. Vēl traģiskāk, ka komandu atklāt uguni dod viņas kādreizējais mīļākais. Pēc tribunāla viņš tomēr sveicina viņu nāvē, nometoties ceļos.

Kad ejam laukā, visi nāk asaras slaucīdami. Milda, pieķērusies manai rokai šņukst:

„Tas ir drausmīgi. Tādas filmas nevajadzētu rādīt. Tas grauj tautas morāli. Kā gan cilvēks var otru mīlēt un pēc tam nogalināt. Kur šādas filmas ved? Tās gatavo jaunus noziedzniekus.”

Toreiz vēl nezināju, ko šāda traģēdija nozīmē. Vienīgā traģēdija manā dzīvē bija tēva nāve. To izjutu ļoti. Tgad pilnīgi nevarēju saprast, kāpēc cilvēki raud. Tagad atceros savu skolotāju Priežkalna pamatskolā Ernestu Pētersonu, kas vienmēr teica: „Latviešu dvēsele ir maiga un jūtīga. Viņš jūt vairāk nekā slāvs un ģermānis. Tanī pašā laikā viņš neaiziet galējībās, bet prot saturēt sevi robežās, ko saka veselais saprāts”.

Vēl šodien nevaru pateikt, vai skolotājs Pētersons to teicienu bija kaut kur lasījis vai pats izgudrojis, vērojot skolniekus un pieaugušos Cirgaļu pagastā.

Kad Milda ir kaut cik nomierinājusies, vedu to mājā. Viņa visu laiku klusē. Reižu reizēm viņa slauka asaras. Acis slaucīdamas aiziet arī citas meitenes un arī vidusskolnieces, kas šovakar noskatījušās izrādi. Savā ziņā esmu priecīgs, ka Milda nerunā. Viņa parasti uzsāk sarunas par tematiem, kur man vēl nav ne zināšanu, ne vismazāko piedzīvojumu.

Kad nonākam parkā, Milda saka: „Vai neatsēdī-simies V*

Man gan gribas iet, bet redzēdams, ka skuķis ir uztraukts un vēl pārdzīvo redzēto uz ekrāna, atbildu: .,Labi”.

Atsēžamies. Nekas nenāk prātā, par ko varētu runāt. Nevarēdams neko citu atrast ko teikt, saku:

„Vai tev rit jāiet uz kūti? Ir jau vēls. Tev rit ēetros jāceļas.”

„Jā. Man jāceļas četros,” un piecēlusies viņa sāk iet. Šai brīdī man paliek Mildas žēl. Paņemu viņu pie rokas. Viņa piespiežas un klusēdama man seko.

Kad pie pils atvados, lai ietu uz pirtsaug&u, Milda saka:

„Cik skaisti ir mirt.”

Nesaprotu, ko viņa ar to grib teikt. Negribu tālāk jautāt. Kad atvados, saku:

„Vai tu tāpat domāsi, teiksim, desmit gadus vēlāk? Kas zina, kādu vēju dzīti mēs tad būsim.” To visu izteicu vienīgi tāpēc, ka bija kaut kas jāsaka. Vēl šodien daudzreiz pārdomāju, vai jau toreiz zemapziņā izjutu, ka mums tuvojas kas drausmīgs, vai tā bija vienīgi bērnišķīga muļķība.

•

* *

Nākošās svētdienas rītā guļam ilgāk. Svētdienu rītos brokastīs var iet starp deviņiem un desmitiem. Ejam abi ar Palmbachu Kārli ar tādu aprēķinu, lai īsi pirms desmitiem varētu būt ēdamistabā.

Paēduši brokastis, ejam smēķējamā istabā. Tur uztraucies sēž Osvalds Ādamsons.

„Ziniet ko, draugi? saka Ādamsons. ,.Vai nenāksit man līdz uz baznīcu V f

„Neesmu gan nekāds lielais baznīcas gājējs. Kas tad nu atkal par svētkiem?” prasa Kārlis Palmbachs.

„Ne jau kādi svētki. Svētki tagad cauri. Jāgaida līdz Ziemas svētkiem. Šodien ir Mirušo piemiņas dienas dievkalpojums. Tas vēl nekas. Mans brālis Miervaldis ir iebraucis. Viņš studē teoloģiju. Viņš šinī dievkalpojumā sacīs sprediķi. Gribētu, lai arī jūs nāktu līdz. Ziniet, ka smiltenieši nav pārmērīgi lieli baznīcā gājēji. Miervaldim būtu ļoti neērti runāt tukšā baznīcā. Valsts svētkos jau baznīca lūza no dievlūdzējiem, bet šodien tā lieta citāda. Vecas tantiņas jau būs. Esmu noorganizējis piensaimniekus iespējami lielā skaitā. Nu Kārli, vai ejam? Mums jābūt vienpadsmitos baznīcā/ *

„Ja tā, tad noteikti jāiet. Citādi gan ne,” saka Palmbachu Kārlis.

„Un ko tu saki -par to lietuV* Osvalds prasa man.

„Labi. Ja jau jāiet, tad jāiet. Kompānija jātur, ” piebilstu, un tad arī visi ejam uz baznīcu.

Šodien dievvārdu ievadliturģiju vada palīgmācī-tājs Kraulis. Prāvests Kundziņš ar cienmāti sēž pirmajā rindā. Viņš šodien dievkalpojumā nepiedalās. Baznīca ir pustukša. Kādas desmit pirmās rindas aizņemtas ar vecākiem cilvēkiem. Pa lielākai daļai vecākas tautiņas. īsi pirms dievvārdu sākšanās ierodas vairāiki kristībnieki. Kopā ar mums lielajā baznīcā vismaz kaut kas manāms. Kad ievadu liturģija beigusies, kancelē kāpj jauns, pamaza auguma jauneklis. Viņam nav baltās kakla saites pie kakla, tērpies vienīgi melnā talārā.

..Tas Miervaldis,” čukst Osvalds.

Miervaldis iesāk sprediķi mazliet drebošā balsī. Sākumā var manīt, ka viņš uztraucies. Bieži viņš skatās uz prāvestu priekšējā solā. Mēs visi zinām, ka prāvests Kundziņš ir ne tikvien sabiedrisks darbinieks, bet arī autoritāte ticības un reliģiskos jautājumos. Luterānis-kā baznīca bez viņa šodien nebūtu iedomājama.

Miervaldis runā par ceļinieku, kas izgājis no mājām, nezinādams, kad viņš pārnāks. Tad stāsta par šī ceļinieka dzīvi, kas visa bijusi viena vienīga cīņa . . . Neviens nezina, kādā uniformā karavīrs dzīves cīņā pārnāks dzīves vakarā. Neviens nezina, kāds viņš pievienosies mirušo pulkam.

Pēc daudziem gadiem, redzot Miervaldi kā karavīru, vienmēr atcerējos šo viņa sprediķi. Toreiz viņš mums nesprediķoja. Viņš pastāstīja savas iecerētās dzīves gaitu.

Kad dievvārdi beigušies, Osvalds ģērbkambarī iepazīstina Miervaldi ar mums. Viņš ir jauneklis patumšu seju, fukša cepuri galvā. No Osvalda dzirdu, ka melnā cepure Miervaldim ir Letonijas fukša deķelis. Viņš arī paskaidro, ka Kraulis esot Letonijas filistrs

un, protams, arī prāvests, ļoti vecs semestris, klubam jau pāri par simt sēmestpu.

Klausāmies Miervaldī ar atplestām mutēm. Vārdi filistrs un sēmestris mums ir vēl sveši. Tomēr nojaušam, ka tam visam jābūt sakarā ar studijām.

„Nu kā tad, kungi, jums patika mans sprediķis?” pieklājīgi vaicā Miervaldis. Redzi, man tā rīkle drusku aizsmakusi. Vakar vakarā runāju svecīšu vakarā Valmierā pie mācītāja Pavasara un nedēļu iepriekš Cēsu baznīcā. Un kur tad vēl tā milzīgā viesošanās pie filistriem.”

„Ko nu par to. Mums jūsu sprediķis patika ļoti. Tik skaistu sprediķi dzirdēju pirmo reizi,’ ’ sāka Kārlis.

Tad piebrauc cienīgtēva kariete un prāvests, cien-māte, Kraulis un Miervaldis aizbrauc uz mācītāja muižu.

„Pulksten sešos vakarā būšu skolā. Neizej. Gribu redzēt, kā jūs tur strādājat,” saka Miervaldis aizbraucot.

Kad abi ar Kārli ejam atpakaļ uz skolu, lai vēl noķertu pusdienas, saku Kārlim atklāti:

„Ak tu pagāns tāds. Tu pat baznīcā nekaunējies melot. Miervaldim tu stāstīji un glaimoji ar mīkstu mēli, cik skaisti viņš runājis. Kāpēc tu nepateici pa tiesību, ka tu gulēji. Tu esi kā Oliņš „Mērnieku laikos”.

Kārlis šoreiz neatbild, bet paātrina gaitu, teikdams :

„Labāk pieliec soli. Citādi nokavēsim pusdienas.”

Pēcpusdienā Palm'bachu Kārlim atnācis brālis Jēkabs, kas mācās beidzamā klasē Kļaviņa skolā. Viņš kļūšot ģimnāzists. Viņam līdz atnācis Smiltenes kino īpašnieka dēls Boriss Andrējevs. Parādam viņiem skolas iekārtojumu. Vakarā sešos, kā norunāts, ierodas Miervaldis Adamsons. Tagad vadājam atkal viņu pa skolu, pa pienotavu un kūtīm.

„Ir jau gan jums te kaut kas ko redzēt. Vismaz var nojaust, ka jūs te cenšaties kaut ko reālu darīt. Ne jau daudziem gars nesas uz vispārējām lietām. Konkrētas lietas visas dzīves pamatā,” saka Miervaldis. Viņš paliek pie Osvalda pa nakti.

No rīta viņš ar mazo bānīti brauc uz Valmieru un tad atpakaļ uz savām tēva mājām Bieriņos pie Siguldas.

Lai arī darbs skolā ir ļoti intensīvs, skolēniem paliek vairāk vai mazāk laika izklaidēties.

Šogad ar pirmo decembri sals pieņemas. Uz Zvejnieka dzirnavu ezera ģimnāzijai ir slidotava. To uztur kārtībā ģimnāzisti paši. Tā atvērta vakaros no pulksten astoņiem līdz desmitiem. Skolēniem jāmaksā pieci santimi ieejas maksa, bet privātiem desmit santimi. Tiesības uzturēt slidotavu dotas Smiltenes ģimnāzijās „Cerības pulciņam”, kura sauklis: „Ar atturību pie turības”. Tie, kas iet uz slidotavu, slidas ņem līdz uz klasi. Lai skolā vairāk attīstītu pašierosmi, pēc direktora priekšlikuma tiek nodibināts šacha turnīrs. Par turnīra vadītājiem ievēl: Jāni Rūsi no lopkopības klases, Jāni Cāli no lauksaimniecības klases un Leo Peldi no piensaimniecības klases. Šacha turnīru spēlē pēc divu punktu sistēmas, katram dalībniekam jāizspēlē divas partijas ar tiem, kas turnīrā pierakstījušies. Turnīrā piedalās četrdesmit viens skolēns. Tas nozīmē, ka katram dalībniekam šinī turnīrā jāizspēlē astoņdesmit partijas. Slodze ir liela. Saziedojam naudu, lai par to šacha sekcija iegādājas divdesmit šacha galdiņus, ko saliek ēdamistabā uz loga.

Kas vēlas spēlēt šacha partiju, paņem šacha komplektu, tad piesakās kopā ar partneri pie viena no ievēlētiem vadītājiem. Tanī brīdī vadītājs ievelk vienu diognāli attiecīgā ailē. Kad partijas izspēlētas, tad ieraksta uzvarētājam vienu punktu — zaudētājam nulli. Neizšķirtā gadījumā katram ieraksta pus punktu. Turnīra spēlētājiem atļauts spēlēt partijas arī mācību stundās. Turnīru pārrauga pats skolas direktors. Viņš pats ir ļoti labs šachists.

Firmā sākumā entuziasms ir milzīgs. Līdzko tikai brīvs laiks, tā spēlējam šachu. Nedēļas laikā esmu izspēlējis divdesmit partijas. Direktora rīkojums, ka visas partijas jāizspēlē un turnīra pirmā daļa jābeidz līdz Ziemas svētkiem. Tad turnīra dalībniekus pēc punktiem sadala klasēs. Tie, kas sasnieguši simt divdesmit punktu respektīvi uzvarējuši sešdesmit partijas, tiks iedalīti A klasē. Kas sasnieguši simt punktus, B klasē, bet visi pārējie trešā klasē. Kad puse no turnīrā paredzētām partijām izspēlēta, atklājas, ka simt divdesmit punktu līdz beigām nesasniegs neviens. Tā saucamie turnīra čempioni bieži zaudē partijas pret ļoti vājiem spēlētājiem. Tā punktu stāvoklis paliek ļoti izlīdzinošs, tāpēc turnīra vadība spiesta iedalījumu punktus klasēs samazināt.

Pirmā klasē iedala tos, kas ieguvuši deviņdesmit punktu respektīvi uzvarējuši četrdesmit piecas partijas. Otrā klasē tos, kas sasnieguši septiņdesmit punktus, bet trešā klasē visus pārējos punktu kārtībā.

Jau pirmajās nedēļās priekšgalā izvirzās Jānis Rūsis, Leo Pelde un Jānis Ķimelis. Kad turnīrs tuvojas beigām, tie, kas paredz būt pēdējie, cenšas izstāties. Lai turnīrs neizjuktu, direktors izdod rīkojumu, ka neviens nevar no turnīra izstāties līdz turnīra beigām. Kas atsakās turnīrā tālāk spēlēt, tiek ieskaitīti par zaudētājiem. Visumā tas turnīra uzvarētāju punktu skaitu paaugstina.

Pienāk Ziemas svētki, šacha turnīrs beidzies. Pirmā klasē ieskaitīti Jānis Rūsis — turnīra uzvarētājs, Leo Pelde — otras vietas ieguvējs un Jānis Ķimelis — trešā vietā. Ceturtie pirmā klasē ieskaitīti Jānis Cālis un Pēteris Mellis.

Otrā klasē ieiet Rūdolfs Miķelsons, Pēteris Kalniņš, Kārlis Rlū mentāls un Kārlis Kļaviņš. Trešā klasē ar vienādu punktu skaitu ir Jānis Zariņš un Teodors Butulis.

Šis turnīrs ir devis daudz jaunu šachistu. Nav gandrīz neviena skolā, kas nesaprastu, kā notiek šacha spēle. Interesanti atzīmēt, ka sievietes šachu tanī laikā vēl maz spēlēja. Daudzas no skolniecēm prata šachu spēlēt, bet turnīrā nepiedalījās. Nākošā turnīrā direktors uzaicina piedalīties arī skolnieces. Viņš izsludina simt latu balvu tai, kas turnīrā iegūs visvairāk punktu. Tas līdz. Uz nākošā turnīra saraksta redzami Vandās Briedes, Ainas Kalniņas, Martus Priedītes, Ainas Ragaines un Zelmas Gravas vārdi. Rūsis Ziemas svētkos ballē saņēma grāmatveikalnieka Zušmaņa balvu — divi simti latu. Leo Pelde un Jānis Ķimelis dabūja atļauju spēlēt Smiltenes pilsētas turnīrā. Turnīra uzvarētājs var spēlēt Latvijas meistarībā. Toreiz starptautiskos turnīros uzvar Nimcovičs, kuram paredz pasaules meistara cīņu ar krievu Alechinu. Arī Petrovs, Raņķis un Zem sals gūst milzu panākumus internacionālā mērogā.

īsi pirms Ziemas svētkiem notiek Ziemas svētku balle. Tas šinī skolā kopš dibināšanas ir liels notikums. Jau kādu mēnesi pirms svētkiem sastāda orķestri. Iznāk četri vijoles spēlētāji, viens ģitārās un viens mandolīnas spēlētājs. Vēl pievienojas viens ar balalaiku. Tā kā skolēni sanākuši no visas Latvijas, grūti ir sadabūt gabalus, ko visi spēlē. Notis pazīst un tās spēlējot lasīt varam abi ar Zalānu. Pārējie spēlē vienīgi no galvas. Tas rada grūtības. Nolemjam, ka katrs mūzi-kants iemācīs pārējiem vienu dejas gabalu. Jau nākamā svētdienā, kad orķestris atkal sanāk kopā uz saspēli. mums jau repertuārā ir četri valši, divi polkas un trīs šlāgeri. Beigās iestudējam divus tango un divus angļu valšus. Ziemas svētku garīgo daļu vada mā-cltājs Kraulis. Pēc tam eglīti nobīdām kaktā , un var sākties deja. Dejotāju vidū no mūsu klases zēniem neredzu neviena. No otrās lauksaimnieku klases turpretim dejo visi.

Kad pirmā deja nospēlēta, arī mēs, mūzikanti, viens pēc otra ejam dejot. Līdzko orķestris spēlē, eju dejot ar Mildu Vijumu. Viņa ir brīnišķīga dejotāja. Safrizējusies un dārgu kleitu apģērbusi, viņa izskatās labi. Direktora kundze, kuj*ai arī dārga kleita, noskatās uz Mildu. Dejoju ar Martu Priedīti, Annu Ukriju un arī ar mūsu klases meitām. Laba dejotāja ir Jan-sone. Ir liela starpība, kā mūsu meitenes izskatījās kūtī, klasē un tagad dejas zālē. Pirmo reizi atzīstu, ka apģērbs veido vīra izskatu. Šo pēdējo izteicienu biju daudz dzirdējis, bet līdz šim tam nepiegriezu nekādas vērības. No visām meitenēm man vislabāk patika Anna Urkija. Viņa nāk no Skaistkalnes Zemgalē. Viņas lielais augums ir tik klasiski veidots, ka ar prieku var noskatīties viņas sievišķīgajās formās.

Ziemas svētku brīvlaiks Latvijas skolās ilga divas nedēļas. Parasti tas sākās trīs dienas pirms Ziemas svētkiem un beidzās pēc Zvaigznes dienas. Smiltenes lauksaimniecības iestādē šinī laikā arī ir mācību pārtraukums. Skolēni tomēr var braukt uz mājām tikai divās maiņās. Tā kā darbi kūtīs, staļļos un pienotavā prasa darītājus, tad visus atlaižot, apstātos saimniecības darbi. Ijai nedarītu nevienam pāri, velkam lozes, kufi brauks brīvdienās līdz Jaungadam un kuri no Jaungada līdz Zvaigznes dienai.

Izvelku lozi, ka varu braukt brīvdienās pa Ziemas svētkiem. Daudzi ar šādu izkārtojumu nav apmierināti, bet jāpievienojas lēmumam un jāpadodas vairākuma gribai.

•

* *

Braucot uz mājām, domāju, vai Smiltenes skolā esmu kaut ko ieguvis. Esmu iemācījies pazīt augsnes sastāvu, iemācījies ražošanas faktorus. Man vismaz ir

ļ

jēga par mājkustoņu turēšanu un barošanu. Tāpat zinu, kā ražo sviestu, sieru un citus produktus. Protams, man ir doti tikai norādījumi. Nekas specifisks nav vēl parādīts, bet pašam ir sajūta, ka zinu daudz.

Kad pārbraucu mājās, viss, ko darām, liekas aplam. Kā gan govju kūtī var stāvēt tik daudz mēslu. Kāpēc kūtī un visā saimniecībā ūdeni piegādā ar nēšiem?

Kādu rītu, kad braucu uz pienotavu, satieku Dze-nīšu Kārļa tēvu. Kad esam iztukšojuši piena kannas baseinā, Dzenīšu tēvs pasauc mani sāņus un čukstot, ka neviens nedzird, prasa :

„Saki, Jāni, vai tu arī esi palicis tikpat gudrs kā mans Kārlis? Viņš tagad stāsta man, ka viss tas, ko līdz šim esam darījuši, esot aplam. Viss esot jāmaina. Ja tā, tad man jābrīnās, kā mēs līdz šim varējām vēl maizi paēst. Neesmu jau pārmērīgi gudrs. Maz skolā gājis. Toreiz, kad augu, bija tādi laiki, ka nevarēja daudz skolā iet. Nebija gan arī skolu. Vienīgā ģimnāzijā bija Rīgā un Pēterpilī. Pagasta skolā jau mums mācīja vairāk evaņģēliju, baušļus un garīgo dziesmu dziedāšanu. Tāpat bija jāprot dot gods cara tētiņam. Kad es klausos Kārlī, tad tā vien liekas, ka tā Smiltenes skola viņu padarījusi traku. Vai nu normāls cilvēks tā var runāt, kā Kārlis.”

„Skolā mums māca jaunus paņēmienus. Liekas, ka Kārlis nav traks. Vienīgi tu neesi spējīgs saprast, ko viņš saka. Man jau mājās iet tāpat. Mājinieki negrib un negrib saprast, ko stāstu,” saku Dzenīšu tēvam.

,,Ak tad tu arī? Dzirdēju jau pagājušā gadā no Piekārmu Akmentiņa. Arī viņš stāstīja, ka Kārlis stāstot tādas lietas, kas liecinot, ka viņš pamazām sākot jukt prātā. Toreiz es domāju, ka Akmentiņš nevajadzīgi noliek savu dēlu Kārli. Tagad nu redzu, ka Piekārmu saimniekam taisnība. Arī mans Kārlis nav tālu no sajukšanas. Ja tā, tad lai slēdz visas tās skolas.” Tanī brīdī jūtos ļoti apkaunots. Man nokrīt kā zvīņas

no acīm. Vecais vīrs man atklāja taisnību. Jūtu, ka pašlaik es zinu tikai kaut ko. Dziļi līdz pamatiem nezinu neko. Viss, ko līdz šim runāju mājās, bija muļķīga, bērnišķīga aizraušanās un nekas cits.

„Neņem ļaunā, Aizpuru saimniek,” uzrunāju kā parasti Dzenīšu tēvu. Laikam mēs visi esam aizrāvušies ar jaunajām mācībām. Centīšos nākamībā klusēt. Gan jau, kad beigsim skolu, redzēsim, ko katrs mēs spējam. Pašlaik par agru spriest, kas pareizi un nepareizi.”

,,Es jau neko nesaku. Tēvu un dēlu uzskati vienmēr ir bijuši dažādi. Arī es ar savu veco kādreiz strīdējos. Būdams armijā, biju saklausījies visādas jaunas idejas. Kad par tām pārrunāju ar tēvu, viņš mani sauca par traku. Tomēr es toreiz nenācu ar tik trakām idejām kā mans Kārlis. Es jau to pasaku tikai tev. Jūs ar Kārli esat bērnības draugi un dzīve jums visiem būs kopā jāpavada. To, ko tev teicu, nevienam tālāk neteikšu. Tas kā āmen baznīcā. Nu, atnāc pa svētkiem pie Kārļa. Viņš jau brūvē labu alu. Arī vīns balonos ir labi nostāvējies. Es jau gan pats nedzeru, bet Kārlim neliedzu, ja sanāk draugi. Nu, tad uz redzīti! Lūdzu, nestāsti nevienam, ko tev teicu,” aizbraucot saka Dzenīšu tēvs.

Ziemas svētku sestdienā māte mani sūta uz Dzeņu krogu, lai pārvedu safrānu dzeltenmaizei. Tāpat jāpērk valsts degvīns ciemiņiem vīriešiem un saldais sņabis, kā toreiz sauca liķieri, sieviešiem.

Ziediņa veikals cilvēku pilns. Visi iepērkas svētkiem. Pārdevēji strādā vaiga sviedros. Tiek pirktas svecītes, eņģeļu mati un citi piederumi eglīšu dekorēšanai. Rotaļlietas bērniem jau izpārdotas. Uz letes uzlikts uzraksts — „Neprasait pēc rotaļlietām, tās izpārdotas.”

Kad vecais Gaides Lazdiņš ierauga mani, viņš sveicina jau pa gabalu. Tad nāk klāt un kā vecam draugam sniedz roku. sacīdams:

„Iesim parunāties laukā. Negribas, kur visi dzird. Man tev kaut kas sevišķs prasāms. ”

„Labi, iesim stadulā. Man jāiet degvīna noliktavā tik un tā,” saku Lazdiņam.

„Nezinu, Jāni, kā lai iesāku. Redzi, gribu runāt par to pašu skolu, kur jūs ejat. Vai tas taisnība, ka tādas trakas lietas jums tur skolā māca^1? Ja tā, tad nav vērts naudu šķiest. Mans Jānis palicis pilnīgi pamuļķis. Viņš stāsta man tādas lietas, ka mati slienas stāvus gaisā. Vai tu arī visu tāpat saproti kā mans Jānis? Man sākumā likās, ka skolotāji augsti izglītoti cilvēki, nevar taču muļķības runāt. Jūs, skolēni, tās lietas aplam saprotat. Nu saki, vai tas, ko mans puika saka, ir taisnība? noskumis prasa Lazdiņu tēvs.

„Es, Lazdiņu tēv, neko nesaprotu. Tu gan man stāsti, ka Jānis, mans skolas biedrs, tev stāsta brīnumu lietas. Ko- īsti viņš tev stāsta, tu nesaki,” izliekos muļķis. Saprotu gan, par ko ir runa, bet neparādu to Lazdiņu tēvam.

„Zini, Jānis runā, ka jāpērk mēsli un jāber uz tīruma. Kas to būtu dzirdējis. Man kūtī mēslu papilnam. Ar tiem viņš nav apmierināts. Viņš stāsta man, ka tie tūliņ pēc izvešanas no kūts esot jāiear zemē. Kur tas dzirdēts, ka slapji mēsli jāar zemē? Kad mēsli izkaisīti, tie paši sasūcas zemē. Tikai tad var art. Katrs prātīgs cilvēks taču var redzēt, ka mēslu čupai aug riņķī zāle griezdamās. Tāpat mans Kārlis vairs negrib ne dzirdēt, ka mēs ar nēšiem nesam ūdeni no upes. Viņš grib aku ar tīru ūdeni lopiem. Pumpis pumpēšot to tieši kūtī iekšā. Vai tā nav traka lieta?” saka Lazdiņu tēvs.

„Man liekas, ka Jānis tikai runājis par tām lietām, kuras viņam skolā mācīja. Ne jau visu arī mācīja. Mums skolā ir lasāmā istaba. Tur var lasīt „Latvijas lauksaimnieku” un dažādus citu zemju žurnālus. Vāciski, angliski un dāniski gan mēs neprotam, bet no bildēm arī var daudz ko mācīties. Par to, ko tu nupat teici, pilnīgi pievienojos Jānim. Labāk pasaki, ko Jānis darīs svētkos?” prasu Lazdiņu tēvam.

„Viņš iešot pie Dzenīšu Kārļa. Lai jau iet. Man labāk, ka viņa nav mājās. Ko teiks kaimiņi, kad dzirdēs tādas trakas lietas. Ak tad tu arī tādās pašās trakās domās kā mans Jānis. Ja tā, tad nezinu, kas nākotnē notiks,” un galvu kratīdams viņš aiziet.

Kad esmu visus pirkumus izdarījis, pienāk agronoms Briedis. Viņš par agronomu nestrādā, bet pārtiek no invalida pensijas. Viņš saņemot 127 latus mēnesī. Visi apkārtējie saprot, kāpēc viņš nestrādā. Ja strādā, tad pensiju nemaksā. Cik tad vairāk viņš varētu iegūt strādājot?

„Nu, kā tad jūtas jaunais saimnieks ?” smaidīdams jautā Jānis.

„Priecīgus Ziemas svētkus,” saucu, lai nebūtu jāatbild uz Briežu Jāņa jautājumu.

„Nu, tev arī. Tāpat labas sekmes skolā,” sirsnīgi spiež man roku Jānis.

„Sekmes jau liekas labas. Tikai nezinu, vai mūsu zināšanas kur derēs. Ir jāsaduj*as ar vecās paaudzes savādībām, ” atbildu.

„Ak, tas nekas. Par to neuztraucies. Kad es augu, arī mums bija cīņa ar vecākiem. Tie neko jaunu negribēja pieņemt. Vecās un jaunās paaudzes cīņa pastāvējusi kopš pasaules dibināšanas. Tas arī būs nākotnē. Piemini, ko tev kā kaimiņš šodien saku. Kad tavi bērni būs izauguši, tu pats un arī tavi uzskati būs novecojušies. Tāpēc ņem vērā, ka tu šodien man neko jaunu nepateici.”

Tanī brīdī nenociešos un pasaku, ko dzirdēju no Gaides Lazdiņa un Aizpuru Dzenīša.

„Ak tā. Tā pavisam cita lieta. Jūs visu ņemat par strauju. Neaizmirstiet, ka arī vecajiem ir sava taisnība. Zināšanas, ko jūs skolā gūstat, ir laba lieta. Tanī pašā laikā gribu uzsvērt, ka zināšanas, ko jūs iegūstat Smiltenes skolā, ir visai kondensētas. Otrkārt, skolā nemāca domāšanu, tikai faktus. Jūsu tēviem un mātēm nav zināšanu, bet ir pieredze, un viņi prot lauksaimnieciski domāt. Kad arī jūs iemācīsities lauksaimnie-

ciski domāt, tad strīdi beigsies. Zini, Jāni, lai kaut ko pārveidotu, ir vajadzīga nauda. Pirms sāc kaut ko pārveidot, aprēķini, cik tas maksās? Ja arī ir nauda, padomā, vai pašreizējos apstākļos pārveidojumi atmaksājas. Ja tu rīkosies pēc mana padoma, tad saskriešanās ar veco paaudzi nenotiks. Kad aizbrauc skolā, pasveicini Vilnīti un Tirzīti. Ar Vilnīti kopā strādājām. Ar Tirzīti kopā karojām. Ne velti abi esam lāčplēši,” saka Briežu Jānis atvadīdamies.

Ko šodien dzirdēju no- Briežu Jāņa, nekad nebiju sagaidījis. Nevaru saprast, kāpēc mūsu skolotāji nerunā tādā veidā kā agronoms Jānis Briedis. Man pašam sametas kauns. Laikam esmu bijis par strauju. Lai neiznāktu runa ar kaimiņiem, pirmos svētkos nolemju iet ciemos pie Dzenīšu Kārļa. Tur 'būs arī Lazdi-ņu Jānis. Tad mēs visi draudzīgi varēsim pārrunāt mūsu pieeju lauksaimniecības jautājumiem.

Tikai tagad saprotu, ka arī Kārlis un Jānis abi ir pārsteigušies. Viņi bijuši par straujiem. Paši nesaprazdami ko runā, viņi netiešā veidā iesākuši cīņu ar tēviem.

Jau Ziemas svētku vakarā, braucot uz baznīcu, pasaku mātei, ka pirmos svētkos iešu ciemos pie Dzenīšu Kārļa.

„Nedari to. Tas nav smuki. Svētku dienā radiem jābūt kopā. Ko gan teiks Urbuļu cilvēki, ko Vērzem-nieki un ko tuvākie kaimiņi. Mīļā miera dēļ nāc mums līdz. Necel nevajadzīgu traci. Klausi šoreiz. Nākamgad dari, kā gribi,” saka māte.

„Saprotu, ka viss te ielikts paražu rāmjos. Katrus Ziemas svētkus notiek viens un tas pats. Katras Lieldienas tas pats, kas jau vairākus desmit gadus darīts. Tad Jāņos atkal tas pats. Kad sāks kaut ko jaunu darīt? Nekā nebija. Šoreiz iešu pie Kārļa, un tas tā. Tur būs arī Gaidu Lazdiņu Jānis. Ar to mēs būsim lauzuši vecās radu tradicijas. Tā nav revolūcija pret pastāvošo. Nē. Mēs tik gribam darīt to, kas mums patīk, bet ne to, ko paražas diktē,” saku mātei.

Šoreiz sprediķi lāgā nedzirdu. Mācītājs Birzuls lasa Ziemas svētku lekciju. Abās pusēs altārim mirdz svecītēm appušķotas eglītes. Šis mirdzums agrāk bija skaistāks. Ziemas svētku dziesmas izlikās skanīgākas. Ērģeļu skaņas, izvilinātas no Žaņa Pētersona rokām, kādreiz skanēja daudz svinīgāk.

Kad dievvārdi beigušies un draudze dzied „Ak tu priecīga, ak tu svētīga, Ziemas svētku dieniņa” gaidu, lai dziedāšana ātrāk beigtos. Līdzko baznīcēni sāk kustēties, izspiežos gar sāniem laukā. Atraisu zirgu un noņemu tam segu. Tanī pašā segā baznīcēni uz māļju braucot ietin kājas. Zirgs, nostāvējies aukstumā, rikšo naski. Tas man patīk. Kaut tik ātrāk tiktu mājā. Visi braucot klusē. Šovakar es nevēlos skaļuma. Kad vakariņu galdā kūp zoss cepetis ar skābiem kāpostiem un krūzē smaržo putojošs miestiņš, mājinieki atdzīvojas. Visi runā un triec par dažādām lietām. Mūsu mājā eglīti dedzinās otru svētku vakarā. Parasti dedzina sestdienas vakarā, bet šoreiz ne. Mātesmāte nejūtoties labi un nevarot ierasties. Jā, baznīcā neredzēju Urbuļu mammu.

Kad vakariņas paēstas, esmu priecīgs, ka varu līst gultā. Cik jauki būt vienam. Varu atkal pārdomāt lietas, kas šodien vairāk saista manus prātus. Dzirdu, ka māte, izdalot saimei dāvanas, saka: „Lai jau Jānis atpūšas. Viņam jau tie pārvērtības gadi. Lai nu tie paiet. Tad jau paliks prātīgāks. ”

Pirmos Ziemas svētkos ar prieku dodos pie Dzel-zīšu Kārļa. Kārlis priecīgs, kad ierodos. Drīz pēc tam ierodas arī Lazdiņu Jānis. Kad Kārļa tēvs ienāk sasveicināties, jau tūliņ pēc priecīgu svētku nevēlēšanas saka: „Labi, ka atnācāt. Man jau ar dēlu katru dienu jāstrīdas. Nevaram un nevaram saprasties. Brīnos, kādas gaisa pilis jums tur Smiltenē māca būvēt. Mans Kārlis jau tikai pa gaisu vien, pa gaisu vien. Nu varēsim kopīgi pārrunāt, kas un kā,” un redzu, ka viņš uzliek galdā kādu sevišķi dārgu šņabi.

Pie pusdienu galda mēs vēl runājam par dažādām vispārējām lietām. Drīz vien vecais Dzenītis ar dēlu sāk strīdēties.

„Nu sakait tagad, abi Jāņi, kam te taisnība. Es te klausos un klausos, bet nevaru tikt ne pie kādas jēgas. Vienu otru reizi man liekas, ka manam vecajam taisnība. Citreiz atkal gribētos turēt dēla tanti,” saka Kārļa māte.

„Man jau klājas tāpat pa māju. Ir jāstrīdas ar veco un arī ar brāli. Visi lieli stūrgalvji. Kārlim šoreiz taisnība. Pievienojos viņam katrā punktā,’’ saka Laz-diņu Jānis.

„Un ko tu saki?” skatās uz mani Dzenīšu māte.

„Uzskatu ziņā pilnīgi pievienojos Kārlim, bet šai jautājumā pastāstīšu kaut ko citu. Vakar Dzeņu krogā satiku Briežu Jāni. Viņš taču agronoms, tāds pats, kā visi mūsu skolotāji. Viņš saka, ka. mēs savos uzskatos esot drusku par straujiem. Otrkārt, viņš man aizrādīja, ka ar to zinību mazumiņu, kas mums pašlaik esot, neesot vēl iemesla lielīties. Viņš man aizrādīja, ka zināt vienu lietu esot laba lieta, bet praktiskā izlietošana iespēju robežās esot pavisam cita lieta,” — paskaidroju.

,,Ak, ko viņš zina. Strādājot uz laukiem Jānis kļuvis par īstu muziķu. No agronoma tur vairs ne vēsts,” saka Kārlis.

,.Tā vis nesaki. Ja viņam nebūtu galva, tad mūsu āboli un ogas vēl tagad pūtu uz zemes. Tas bija labi, ka Briežu Jānis izgudroja vīnu darītavu. Tagad varam pirkt lētu vīnu un lietderīgi izlietot ogas un ābolus, kas paliek pāri,” saka Dzenīšu tēvs.

„Vīnu darītava un lauksaimniecība ir divas dažādas lietas. Lai nu šoreiz paliek Jānis. Mans galvenais strīds ir, ka es plijos tēvam virsū, lai viņš pērk lielāku saimniecību. Šinī jaunsaimniecībā jau paēst var, bet nevar kļūt turīgs. Zemes par maz. Kāda nozīme turēt naudu kulē, ja to var izlietot prātīgāk,” saka Kārlis.

„To es nezinu. Ja jau ir runa par lielākas saimniecības pirkšanu, tad arī es tam pievienojos. Kāpēc tu, Dzenīšu tēv, turi naudu kaut kur apraktu? Labāk lai tā iet apgrozībā. Nauda taču pelna naudu, māca mums lauksaimniecības skolā,” pievienojos runātājiem.

„Ak tad tu arī jau zini par to aprakto naudu? Nevaru saprast, kur cilvēki visas tādas tenkas sagrābsta. Tas vienkārši drausmīgi. Kas tev to teica? Pasaki tā vārdu. Es to vīru tūliņ sūdzēšu tiesā par go-da laupīšanu.” Redzu, ka Dzenīšu tēvs ir noskaities pa īstam.

„Ak, ko nu par tiesām. Visi ļaudis runā, ka tev mežā esot norakti cara desmit rubļu gabali zeltā, kastu kastēm. Vai tas tiesa vai ne, to tu pats zini labāk/’ saku nopietni.

„Ak tu nešķīsti tādi. Sākumā dzirdēju, ka man esot viena bundža ar zeltu norakta. Tagad jau tā pieaugusi par kastu kastēm. Vai tas nav briesmīgi? Kur gan es to naudu varēju saņemt. Dienēju Krievijas vidienē. Uzdienēju par kaprāli vienīgi tāpēc, ka pratu lasīt un rakstīt. Krievi no tādām lietām neprata neko. Taupīgi dzīvojot, no tās pašas mazās kroņa žalavīnas iekrāju drusku kādu kapeiku. Kad pārbraucu no dienesta, parādīju maku ar zelta desmitniekiem pāris vīriem Dzeņu krogū. Tur mēs svētījām atgriešanos. No tā laika par manu bagātību klīst visādas baumas. Protams, ka strādājot un taupīgi dzīvojot abi ar mammu esam šo to iekrājuši. Nevaru saprast, ka Kārlis ar visu varas mākti tagad grib manu ietaupījumu izšķērdēt. Katrs zina, cik grūti ir naudu iegūt un cik viegli to var izšķiest. Lai nu Kārlis šeit saimnieko. Ja viņš pats sakrāj tik daudz naudas, ka var nopirkt lielāku saimniecību, lai tad to dara. Man jau pret to nav nekas pretī. Vienīgi negribu izšķiest ar vienu rāvienu to, kas turpat desmit gados grūti sakrāts,” jau mierīgāk runā Dzenīšu tēvs.

No saldā šņabja, ko mēs baudām pie pusdienām, viņam palikuši sārti vaigi.

„Varēji jau gan dēlam drusku pieštiftēt. Pēc mana saprāta Kārļa doma nav slikta. Lielāka māja būtu labāka ari mums abiem. Ar katru brīdi mēs abi ar tēvu kļūstam vecāki. Lielākā saimniecībā būtu izdevīgāk turēt algotu darba spēku. Te, šinī mazajā stūrītī, jau mums trim vienu otru reizi pietrūkst ko darīt. Jā, tēt, padomā! Vēl jau laika diezgan. Kārlim vēl pusotra gada ko iet sko-lā. Lai tad precas un pērk saimniecību. Tāda ir mana doma,” saka Dzenīšu māte.

„Ak, tu jau atkal par to preci! Nevaru saprast, kāpēc tu domā par preci? Ne katrreiz saimniekam jābūt precētam,” iesaucas Kārlis.

Var redzēt, ka viņam mātes runa par preci gauži nepatīk.

„Kas tādu lempi kā Kārli precēs? Viņam no sievietēm bail. Gaisa pilis 'būvēt? TJz to viņam nags,” noskaities saka Dzenīšu tēvs.

Kārlis to neiztur. Viņš pieceļas un aizskrien otrā istabā.

„Nu, ko tu, tēt, svētku dienā cel nevajadzīgu skandālu? Gan jau skolā Kārlis iemācīsies nebaidīties no sieviešiem. Visumā nav slikti, ka viņš no sieviešiem piesargās. Ar tām vienu otru reizi jābūt uzmanīgam. Iekrist ķezā katrs var itin viegli. Bet kā tiksi no ķezas ārā, tā ir pavisam cita darīšana. Nupat gan tu, vecais, sāc runāt pilnīgas aplamības. Cik gan maz tu vari turēt. Iedzer vienu glāzīti un nu jau runā par deviņiem mēmiem. Ej nu labāk un nogulies. Lai jaunie savā starpā parunājas,” saka Dzenīšu māte.

Tēvs pieceļas un pagriezies vēl grib mums kaut ko teikt. Māte paņem viņu pie rokas un aizved. Viņš nepretojas. Pie durvīm viņš ar roku vēl norāda, ka nav apmierināts.

„Tu tēvu nokaitināji. Viņš taču tādas mierīgas dabas,” ieminos.

„Mierīgais! Kas nezin. Tu manu veco lāgā nepazīsti. Mierīgi ar viņu var runāt par visādām lietām, bet tiklīdz pieskanas naudas jautājumam, tā vecais

Dzenītis pārvēršas. Tas ir viņa vājais punkts,” saka Kārlis.

„Ne jau tikai tavs tēvs tāds. Manējais ir tāds pats. Ja sāk kādu jautājumu, viņš tūliņ noprasa — jā, bet kur tu ņemsi naudu? Es viņam pasaku skaidri un gaiši, ka no bankas. Bankas naudu aizdod visādiem blēžiem un razbainiekiem. Kāpēc gan kreditu nevar izmantot godīgs lauksaimnieks? Zīles Riķis vienmēr saka, ka gudrs esot tas, kas protot dzīvot ar parādiem. Laiki mainoties, un tad parādi vairs neesot jāmaksā,” saka Lazdiņu Jānis.

„Man tēva vairs nav. Māte man neko nesaka, ja es kaut ko ierunājos. Man strīdu vārda tiešā nozīmē nav. Parādu jautājumā gan nevaru teikt ne jā, ne nē. Viena lieta ir skaidra, ka parādi agrāk vai vēlāk ir jāatmaksā. Esmu pārliecināts, ka nekādas lielas pārmaiņas gan nevar nākt. Mums pašiem tagad sava valsts. Esam pietiekami stipri, lai paši varētu sevi aizstāvēt pret ienaidniekiem. To pierādīja pagājušais karš. Mans uzskats tomēr ir, ka visā ražošanas procesā mums jāizdara lielas pārgrozības. Ražošana lauksaimniecībā pašlaik ir par dārgu. Jārada lētāki paņēmieni. Lai tiktu pie naudas, nauda vismaz jāizdod. To māca mums skolā. Nedo-māju, ka Išīs zinības, ko mācāmies ir vieglprātīgi paķertas no gaisa. Gapu gadu gājumā sakrātie pierādījumi devuši zinātniekiem iespēju izdarīt secinājumus,” paskaidroju.

„Tu jau runā kā profesors. Nezinu, vai mani uzskati ir pareizi. Tomēr gribu pateikt vienu, ko mūsu skolā esmu novērojis. No daudziem skolēniem neiznāks ne saimnieki, ne arī sabiedriski darbinieki. Redzu, ka mūsu skolā ir daudz plānā galdiņa urbēju. Otrkārt, mēs visi esam slinkāki nekā mūsu tēvi un mātes. Ņemsim arī vērā jaunās paaudzes citas intereses. Skaties vien mūsu pašu pagastā. Svētdienās sporta laukumi pilni ar jauniešiem. Kam gan mums uz laukiem šādas ārišķīgas lietas vajadzīgas? Ja kaut kur ārzemēs to dara, tad mums nevajag darīt to pašu,” pavisam noskaities saka Kārlis.

„Vai Kārli, tu esi vecmodīgs! Vai tad zemniekam vajaga tikai darbu? Savā laikā izprieca pieder pie modernās lauku dzīves. Vai tu neatceries, ko Melliņš stāstīja, ka tur Dānijā un Zviedrijā baznīcas esot tukšas, bet sporta laukumi pilni? Jauni cilvēki, jaunas izdarības. Man tā vien liekas, ka arī mēs stūrējam tanī pašā virzienā. Tu runā par sporta laukumiem. Kas tad galu galā ir tie, kas dauzās pa sporta laukumiem? Pa lielākai daļai tie ii mūsu ģimnāzisti, kas iet skolā Smiltenē un Gaujienā. Tie jau zemi nestrādās. Vai tad advokāti, mācītāji un ārsti ies zemi strādāt? Bet vienu otru reizi gribu būt atklāts, arī man prāts nesas uz sporta laukumu. Vismaz iebildumu pret to nav,” saka Lazdiņu Jānis.

..Nē. Te mūsu domas pilnīgi dalās. Man viss tas, ko sauc par modernu, nepatīk. Paskaties, tagad pašpuikas Smiltenē sāk nēsāt bikses ar platiem galiem. Kādus tikai kreklus cilvēki nesāk nēsāt, zilus, dzeltenus un vēl citas krāsas. Vienīgi no sarkanās krāsas atturas, laikam bail no boļševikiem. Un tad sievieši! Jau kleitas virspus ceļiem. Nav jābrīnās, ka drīz vien sāks staigāt pliki kā Francijā, Parīzē. Kas par daudz, tas par daudz. Katrai lietai sava robeža,” saka Kārlis.

„Nevaru, Kārli, saprast tikai vienu lietu. Tu noliedz visu moderno, bet tanī pašā laikā tīko pēc lielākas saimniecības. Tur tu varēsi lietot traktoru un citas lauksaimniecības mašīnas. Vai arī tas nav modernisms? Man liekas, draugs, tu esi pārāk vienpusīgs savos spriedumos. Man gribētos runāt ar agronoma Jāņa Brieža vārdiem, ka tu esi pārāk laucisks. Tev labi piederētu vārds laucinieks. Uzsvērtā veidā tevi varētu saukt par īstu mužiku. Nu. tāpēc jau tu laikam arī izvēlējies Smiltenes skolu, ne Gaujienu,” smejas Lazdiņu Jānis.

,,Un tu?” sirdīgi iesaucas Kārlis.

„Tā kā mēs šodien esam izlēmuši daudz lietu, kā celt jaunu pasauli, tad tik jāķefas tagad pie darīšanas.

Ar runāšana vien nepietiks. Ko gan mēs šodien visu neesam pārcilājuši! Ja to, ko mēs šodien runājām, būtu noklausījies mūsu skolas direktors vai agronoms Tirzītis, viņš sāktu domāt, ka, vai nu mēs esam pilnīgi traki vai arī jau sākam svērties uz to pusi. Tagad iesim katrs savā mājā un lūkosim vēl kaut ko darīt. Mums tikai palikušas trīs dienas. Tad jādodas atpakaļ uz Smilteni. Tur varēsim pārdebatēt par jaunu,” un piecēlies taisos prom.

„Ja jau Jānis, tad arī es,” un Lazdiņu Jānis ceļas, lai ģērbtos.

„Kur gan tiem latviešiem nelabas paražas! Kā viens sāk kustēties, tā visi kā gaiļi gaisā. Runājot par mūsu paražām, arī mums daudz kas būtu darāms,” un Kārlis atkal ar mieru strīdēties.

„Šoreiz tu mani vairs strīdā neierausi. Tagad uz māju,” un lieku cepuri galvā.

„Šodien vēl neesmu bijis ārā. Iesim pavadīt Lazdi-iiu Jāni. Tad pavadīšu tevi līdz Saulgožiem. Drusku jāizkustina kauli,” saka Kārlis.

„Jā, jā. vecais Dzenīt. Tas tev derēs,” uzvelku Kārlim.

„Nepalaid muti. Vari vēl norauties,” aizkārts iesaucas Kārlis. „Zini, ka es jokus varu paciest tikai līdz zināmai robežai.”

„Zinu jau, zinu. Tāpēc jau arī es to saku. Tu runā, it kā es tevi nepazītu. Ne jau visi, kas ātri lādē, tikpat labi šāvēji,” un mēs izejam uz ceļa.

Ejot mums vairs sarunas neveicas. Kad metas tumšs, atvadāmies no Jāņa pie Piekārmu noras. Tad abi ātri ejam uz lielceļa. Kad iegriežos Saulgožu ceļā, Kārlis man saka:

„Lūdzu nesaki nevienam, par ko mēs šodien lauzām šķēpus. Mūsu ceļi un domas vedīs kopā, tāpēc no tevis un Jāņa nebaidos. Negribu tomēr, ka kaimiņi uzzinātu mūsu sarunu.”

„Nebēdā. Nā'košo nedēļu viss būs uzrakstīts Smiltenes „Ziņās”. Tad tu pats varēsi lasīt un spriest, kāds tu izskaties,” smaidīdams sniedzu draugam roku.

„No tevis jau gan visu var sagaidīt,” šķiroties smejas Kārlis.

„Vismaz pamatus jaunajai pasaulei mēs esam liku-

Jau dienu pirms Vecgada pēdējās dienas ierodamies atpakaļ Smiltenē un stājamies to vietā, kas brauks brīvdienās no Jaungada līdz Zvaigžņu dienai.

Tā kā jāiet vienīgi praktiskos darbos, mums ir vēl daudz brīva laika. Dienu pirms Jaungada var manīt,ka Smiltene gatavojas svinībām. Laucinieki nebrauc pilsētā, vienīgie braucēji ir piena vedēji, kas pieved pienu Smiltenes, kā arī skolas pienotavai.

Pusdienas laikā pēc kūts darbiem eju uz pilsētu pie friziera. Pie Konzuma veikala satieku Ērgļu Jāni. Viņa brālis Pēteris dzīvoja mūsu mājās. Ērgļu Jānis ielūdz mani uz Jaungada svinībām. Šķiroties viņš saka: „Nu tad uz redzēšanos vakarā. Meitiešu gan man tev nebūs. Ja gribi, ņem kādu līdz no skolas.”

„Man tūliņ iešaujas prātā, ka tiešām būtu jāiet pie Ērgļiem. Tās būs pirmās Jaungada svinības ārpus mājas. Interesē redzēt, kā smiltenieši gaida Jauno gadu. Zinu, kā to gaida manos rados un kaimiņos.

Iedomājos, ka būtu jā uzaicina līdz kāda no skuķēm. Bet kūpi? Iejautājos savas klases meitām. Tām visām vakars aizņemts. Citas brauc pie Jēkabsonu Annas uz Bilsku, citas pie Pētersonu Mildas uz Blomiem, dažas ielūgtas kaut kur Smiltenē pie pazīstamiem.

Eju pie Annas Ukrijas un aicinu nākt man līdz uz Jaungada svinībām.

„Redzēsi, kā te svētī svētkus. Taču savādāk nekā Skaistkalnē.'* saku.

Kā jau teicu, Annas atlētiskais augums mani imponē. Toreiz vēl par mīlestības lietām nedomāju. To, ko biju noskatījies no pieaugušiem, daru līdz.

„Priekšlikums nav slikts. Rīt tomēr jāiet kūtī. Iešu vakarā uz kino un tad gultā iekšā. Skolas laiks nav izpriecām. Gan jau, kad pabeigs skolu, varēs svētīt cik patīk,” Anna runā nopietni, ka jūtos neērti.

Pirmajā mirklī nezinu ko darīt. Anna pat par ielūgumu nepateicas. Ko nu? Apgriežos un eju. Te dzirdu no stū^a kādu sakām: „Ak tad dabūji gan kurvīti? Tā, lūk, klājas pārgalvīgiem, kas meklē kašķi, kur nenākas,” smejas Milda Vijuma.

,,A>k, tu vienmēr klausies, ko citi runā! Nedomāju, ka tu tāda,” sastostos un stāvu kā sāls stabs.

„Būtu paņēmis rokā rožu buķeti. Tad pieklājīgi apģērbies kā džentlmenis, palokoties būtu ielūdzis Annu, tad kurvīti nebūtu dabūjis. Saki, kad tu reiz nāksi pie prāta! Puika esi un paliec. Tomēr reiz tev jātiek ārā no bērnu autiem. Kurš tad dāmu aicina kūtī un vēl ar s. . . koka tupelēm kājās. Bet tā kā tu esi strupceļā, vai patiesībā esi nonācis sieviešu trūkumā, tad lūk, es tev piesakos par galma dāmu. Nedomā, tev nebūs jā-kaunās. Būšu skuķis uz 'goda. Bet saki, kur tu mani vedīsi? Ne taču uz Spruguļa viesnīcu? Tev taču no sie-viešiem bail. Kur tad nu tā sasparojies?” vienā laidā draiskulīgi bej* Milda.

Nezinu atkal ko atbildēt. Beigās runāju kaut ko:

„Es jau domāju, ka tu biji iedalīta otrā maiņā. Nezināju, ka tu te.”

„Nemelo nu. Ja tu varēji ieraudzīt Annu, Elzu Minci un citas, kam tu jau piedāvāji ielūgumu, tad, liekas, redzēji arī mani. Nu jā. Tev jau labi patīk tās mollīgās. Ir jau taisnība, tām vairāk tauku kur pieķert. No Annas gan, puisīt, piesargies. Var iznākt, ja tu tāpat pa jokam ar viņu kā ar mani, būs slikti. Viņa kādreiz uzliks tevi uz ceļa un nopērs,” atkal smejas Milda.

„Nepļāpā tik daudz. Ja esi nācēja, tad deviņos esi gatava. Iešu pie paziņām Smiltenē. Tur jau nebūs nekādas greznības. Tie nav bagāti cilvēki. Ir tikai vienkārši strādnieki. Tomēr labāk kā nekas. Ko mēs darītu te skolā? Skatītos pa logu ārā. Tā taču garlaicīgi lieta.” saku nopietni.

,.Ko, Jaunsmiltenē? Tur taču dzīvojot visi sarkanie. Par to vietu esmu dzirdējusi briesmu lietas. Ceru, ka pārnākšu tāpat nevainīga atpakaļ. Man taču būs līdz kavalieris. Tad jau nav jābaidās no izvarošanas. Tu taču mani aizstāvēsi?” un viņa jautājoši skatās manī. Kad neatbildu, viņa turpina:,, Labi, deviņos būšu kā nagla gatava. Kā tad tur tiksim? Vai brauksim ar vienīgo taksi vai ar vienīgo ormani Smiltenē? Tu gan varēji palūgt no staļļa meistara un iejūgt Zultānu vai Šeridānu. Varētu aizvest dāmu viesībās kā pienākas.”

„Nedomā, tur jau nebūs kā pie jums tur Zemgalē. Nebūs arī tā, kā mūsu mājās. Nezinu vispār, kas tur būs. Eju tur pirmo reizi. Varētu jau Puļķi pasaukt, lai mūs aizved, bet viņš kā vienīgais ormanis būs aizņemts, un iespējams, ka vecgada vakarā jau pilnā. Kad nācu no friziera, jau daudzus smiiteniešus uz ielas redzēju pilnā. Nezinu, ko- lai daru?” saku nopietni.

„Es jau tik jokoju. Aiziesim kājām. Bet pielūko nākamībā. Kad apprecēsimies, tad gan kājām nekur neiešu. Zini, zemgalietes ir izlutinātas,” atkal Milda smejas un aiziet.

Vakarā jau astoņos gaidu Mildu pie skolas ārdurvju trepēm. Esmu gan vienreiz bijis pie Ērgļiem, bet pa tumsu eju pirmo reizi, var apmaldīties. Labāk iziet ātrāk. Ejam pa Pils ielu līdz Dārza ielai. Pa tumsu caur Veco parku negribas iet. Pa ielu labāk. Ielas tukšas. Logos spīd gaišas ugunis. Dzird skaļas valodas, ko var dzirdēt pat uz ielas. Dažā vietā jau dzird dziedam. Cilvēkiem ir iemesls svētīt. Mēs ieejam desmitajā gadā kā patstāvīga valsts. Tā taču ir liela jubileja. Nākamo gadu gan būs svētīšana. Cik daudzas tautas

nav pazudušas no zemes virsas. Mēs, latvieši, tomēr pastāvam. * * ierunājos.

„Jā, ar to jau mēs varam būt lepni. Sevišķi mēs, sievietes. Mēs esam dzīvības nesējas. Mūsu uzdevums ir tautu uzturēt. Jūsu — vīru uzdevums gādāt, lai mēs savu brīvību nekad nezaudētu,” jūsmo Milda.

Zinu, ka Milda ir liela patriote. Šodien dzirdot tādus noteiktus vārdus, man pret viņu rodas cienība. Smiltenes lauksaimniecības skolā visi meitieši ir ļoti patriotiski.

Kad nogriežamies no Dārza ielas uz slimnīcas pusi, viena iela griežas iekšā diognāles veidā Jaunsmilte-nē. Visur redz tikai būdām līdzīgas mājas. īsti lielu ēku neredz nemaz. Zinu, ka Jaunsmilteni pēc kara vadījuši sociālisti. Iedotie apbūves gabali ir apbūvēti, bet kā, par to politiķiem nav bijis laika padomāt.

Katrs savu māju ir cēlis savu ienākumu robežās. Kad līču loču iedami nonākam pašā meža malā, rādu Mildai: „Tā ir tā māja, kupā dzīvo Ērgļi. Nav jau nekāda pils. Ko gan strādnieku cilvēki vairāk var,” saku, norādīdams uz mājeli mežmalā.

„Nu, ko gaidi. Iesim iekšā. Kad atnākuši, atpakaļ jau neiesim,” un, pieķērusies man pie rokas, Milda velk mani uz priekšu.

Kad ieeju ar Mildu, Ērgļu tēva, mātes un dēlu sejas kļūst garas. Viņi to nav gaidījuši. Saprotu no skatiem, ka Jānis, no rīta pilsētā runājot par meitiešiem, dzinis tikai ar mani jokus. Viņš nebija ticējis, ka tiešām paņemšu meiteni līdz. Kā jau tas pienākas, iedodu Jānim pusstopu, un Milda pasniedz šokolādes kasti. Par šokolādi Ērgļa kundze ir ļoti pateicīga. Uztraukumā viņa prasa: „Kas tur iekšā? Mēs jau tādas dārgas lietas nepērkam.”

Kad sēžamies pie vakariņu galda, esam liela saime. Ērgļi paši divi. Kopā ar četriem dēliem un mums ir liela saime. Vecākais dēls Alfrēds dzīvo Cirgaju pagasta Vērzemniekos. Ērglis savus dēlus skolā nesūta, bet jau pēc pamatskolas beigšanas liek dēlus darbos. Pa vasaru tie strādā dažādus gadījuma darbus uz laukiem. Ziemā strādā mežu darbos. Ēdam tīriņdesiņas ar skābiem kāpostiem.

„Vecgada vakarā gan latvieši vāra cūkas ausi. Mums liela saime, iznāk par dārgu. Labāk tāpat vienkāršāk,” saka māte.

Kad pienāk kārta pacelt glāzīti, Milda to paņem ar prieku un saka: ,,Nu, lai tad iet uz mājasmātes un mājastēva veselību,” un skatos, viņa izmet glāzi kā ogu. Kad redzu Mildu rīkojamies tik droši, arī es izmetu savu glāzi, acis nepamirkšķinādams. To pašu dara arī Ērgļu dēli. Vecais Ērglis ar mammu gan abi vīstās un lēnām tukšo savas glāzes. Kad Ērgļu Jānis uzliek galdā krūzi ar alu. piesakos pie tās, teikdams: .,Es šovakar dzeršu alu. Man tas stiprais vēl lāgā neiet. Laikam ilgi jāmācās, kamēr pierod.”

„Ja tu, tad es arī piesakos pie alus”, saka Milda.

Milda prot laJbi piedalīties sarunās, un drīz vien viņa iegūst Ērgļu ģimenes labvēlību.

Kad pulkstenis tuvojas divpadsmitiem, ejam laukā. Šur tur šauj un laiž raķetes gaisā.

„Mūsu pusē cilvēki, vēlot Jaungadu, skūpstās,” saka Milda.

„Manā pusē arī,” atbildu

Tieši dažas minūtes pēc divpadsmitiem pie Ērgļiem iegriežas brāļi Dadži un Graši. Viņi ir stipri pilnā un tikko stāv uz kājām. Viens no brāļiem Dadžiem, ieraudzījis Mildu, iesaucas: „Redzi, arī meičas ir šeit. Kas to būtu domājis,” un ķeras klāt Mildai. Viņa pieklājīgi izvairās. Tad Dadži ieaicina visus pie sevis. „Ko jūs te sēžat kā baznīcā pie dievgalda. Šovakar taču gaida Jauno gadu.”

„Nezin, vai nebūtu par vēlu. Piecos no rīta jāiet kūtī,” saku.

„Tas nekas. Man jāredz, kā vidzemnieki svētī Jauno gadu,” saka Milda. Tad visi sakustas un iet. Nav tālu ko iet. Tikai pāris ielu.

„Nedomāju, ka tu varēsi dabūt sliktāku iespaidu par vidzemniekiem. Te Jaunsmiltenē ir salasījušies visādi no visas Latvijas, un arī latvieši no Krievijas,” paskaidroju Mildai.

Dadžu māja ir liela. Cik redzams, vēl gan nav pabeigta būvēt, bet telpas ir lielas. Dzīvojamā istabā ir labas mēbeles un pie sienām spoguļi.

Viens no brāļiem uzliek patafonu un sāk dejot. Milda dejo vienā laidā. Vēlāk ienāk vēl pāris skuķu no blakus mājām. Puiši lej degvīnu lielās glāzēs un dzeršana iet milzīgā tempā. Vienā brīdī Jānis Grasis pieceļas un uzbrūk Mildai. Viņš grib to bučot. Milda atkal pieklājīgi izvairās, bet tas jauno puisi sanikno. Viņš sagrābj Mildu un skūpsta. Kad palaiž to vaļā, asinis parādās uz Mildas lūpām.

„Ejam mājās. Te taču zvēri, ne cilvēki,” saka Milda.

„Nu, nepalaid muti, pīlīt. Mēs te neesam pieraduši, ka skuķi lieto lielas žaunas.”

Tagad atkal Grasis metas Mildai virsū. Kad viņa turas pretī un neiet līdz uz otru istabu, dzirdu, ka no-švīkst plīstoša drēbe. Mildas kleita ir pārplēsta.

Te nu es iejaucos un saku Grasim:

„Lūdzu, liec viņu mierā. Neesam nākuši, lai skatītos muļķības.”

„Ko tu, puika, man aizrādīsi,” un Grasis sake? mani pie deguna. Tanī brīdī triecu dūri Grasim zodā. Viņš krīt ar tādu sparu, ka arī galds ar glāzēm apgāžas. Paņemu Mildu pie rokas un saku : „Iesim atpakaļ pie Ērgļiem, tur mūsu drēbes. Piedod, ka tā iznāca. Nebiju gaidījis tādas beigas.”

Vecais Grasis, redzēdams situāciju, saka uz dēliem :

„Kaunaities. Vai esat jau dzīvnieki palikuši? Nu tu, Jāni, dabūji no puikas pa kaklu. Tā tev vajadzēja. Piedzēries kā teļš.”

Jānis Grasis nokaunējies pazūd otrā istabā.

„Redzi nu, kā iznāca. Varbūt vakarā vajadzēja palikt mājās,” saku Mildai, kad izejam uz ielas.

„Nekas sevišķs jau nav noticis. Tu jau mani brīdināji. Pati ziņkārības dzīta iekritu. Laikam vajadzēja tevi klausīt. Man gribējās padejot. Neesmu dejojusi, kamēr vasarā mūsu pusē zaļumu ballē,” runā Milda, pieķērusies manai rokai.

„Šovakar balle biedrības mājā. Kāpēc neteici ātrāk. Būtu aizgājuši un dejojuši, cik patīk. Vai tev patīk mežonīgi vīrieši?” iejautājos.

„Faktiski katrai sievietei patīk vīrišķība. Pēc tās mēs, sievietes, dzenamies.”

„Nu tad jau tev nav žēl ne kleitas, ne lūpas,” uzvelku Mildai.

„Taisnību sakot nē. Lūpa sadzīs, un kleitu var nopirkt jaunu. Šovakar gan no šiem piedzērušiem vīrišķību nevarēja manīt nemaz. Tas bija šņabis, kas rīkojās. Tāpēc jau Zemgalē mūsu pusē cilvēki sadalījušies grupās. Tos, kas šņabi nevar panest un taisa traci un nepatikšanas uz katra soļa, ļaudis pamazām sāk izslēgt no sabiedrības. Tas, ko šovakar redzēju, nav nekas jauns. Arī mūsu pusē redzēju tādas pašas lietas, kas notika šovakar. Beidzamā laikā gan vairs nenotiek. Bija gadījumi, kad pāris piedzēruši ienāca balles laukumā un izdemolēja visu sarīkojumu. Tagad mēs šādus brāļus nelaižam sarīkojumos iekšā. — Neuztraucies par šo- vakaru. Ja jau kaut kur iet, tad visādas varbūtības jāparedz,” saka Milda.

„Man šis bija. pirmais vakars ārpus mājas, radu un kaimiņu sabiedrības. Varbūt ka man nevajadzēja sist. Es jau vēl īsti nezinu, kas šādās reizēs jādara,” stostos.

„Tu darīji pareizi. Grasis bija gatavs stiept mani uz gultu. Kad turējos pretim, viņš pārplēsa manu kleitu. Labi, ka tu proti aizstāvēt dāmas,” saka Milda un smaidīdama skatās man acīs.

Kad redzu, ka Milda smaida, ari man pāriet sliktā sajūta.

„Lai nu paliek. Kas bijis, bijis. Izlietu ūdeni nevar sasmelt. Pati biju vainīga. Nevajadzēja par daudz koķetēt ar piedzērušiem vīriešiem. Ko meklēju, to dabūju. Paldies man par vakaru. Bija laba izklaidēšanās,” saka Milda, kāpjot pa trepēm augšā uz muižu.

Kad apstājamies pie skolas, kur ir meiteņu internāts, Milda atspiežas pret stabu un smaidīdama saka:

„Jāpieturas pie staba. Tagad mani skūpstīs nevainīgs Vidzemes lauku puisis,” un viņa atkal izliekas draiskulīga kā vienmēr. Kā parasti apjūku. Nezinu ko darīt. Milda atspiedusies pret stabu, acis aizvērusi gaida. Nobučoju viņu labā pusē uz lūpām. Kreisā puse viņai ir uzpampusi.

„Tu skūpsti mani, it kā tu atvadītos no- vecmāmiņas. Kad tu reiz dzīvē kaut ko iemācīsies?” un. saķērusi manu galvu, viņa skūpsta aizrautīgi. Sajūtu viņas asins sāļumu, kas nāk no pušās lūpas. Tad viņa smaidīdama saka: „Nu, tad līdz vakaram. Tagad jātaisās uz kūti. Uzlikšu mālūdens kompresi uz lūpas. Līdz vakaram būs labi. Paldies par vakaru.”

Paraustu plecus. Jā, sievietes ir neizprotamas. Domāju, ka Milda būs noskaitusies, bet viņa ir vairāk nekā apmierināta.

Ejot uz internātu, iedomājos, ka zooloģijā mācījos, ka sieviešu dzimumi ar prieku noskatās, kā vīriešu kārtas aizstāvji viņu dēļ cīnās. Katru dienu kaut ko mācos. Tagad tikai iedomājos, cik labi būtu bijis mājās. Mēs visi. pazīstami cilvēki, dejotu kopā, priecātos kopā bez naida. Man rodas kauns, ka palaidu roku. Un tas viss vēl sieviešu dēļ.

• *

Jaungada dienā pieceļos vēlu. Jūtos noguris. Vakardienas neparastie piedzīvojumi dara savu. Tas šodien izjūtams. Kad atveru acis, ieraugu Kālīti ar zilu aci.

„Ak tad uzrāvies gan uz kulaka?” smejos, līzdams laukā no gultas.

„Viss kas gadās, kur vīri rīkojas. Tiem, kas ieķērušies meitiešiem brunčos, tiem jau nekas nevar no-tikt,” uzvelk mani Pēteris Ņurcis. Vēlāk dabūju zināt, ka Kālītis pēc Jaungada sagaidīšanas ar riteni braucis at-pakaļ uz skolu. Ceļā divritenis sācis slīdēt un Kālītis iekritis grāvī. Aci sasitis uz cieta sasaluša sniega.

Pārējie pa lielākai daļai Jaungadu sagaidījuši ki-nītī. Pēcpusdienas slaukšanas laikā man jāiet uz veco kūti pienu svērt, tāpat arī vakarā. Pa ceļam satieku naktssargu, pirtnieku un galdnieku. Visi trīs vecie muižas piederīgie ir vēl pilnā. Visi trīs sastājušies runā vienā balsī, bet nav neviena, kas klausās. Kad kūts durvīs satieku Asofreju, viņš kaut ko ātri nober igauniski. Paraustu plecus un eju tālāk. Kāda no muižas slaucējām saka: „Kad Asofrejs pilnā, tad te viss iet pa igauniski.”

„Man liekas, jūs visi jau tagad būsit iemācījušies igauniski. Tad jums Asofreju saprast nav nekādu grūtību ’

„Kur nu, kur nu tik ātri. Kad skaidrā, tad jau viņš pļukst pa latviski,” dusmīgi atcērt slaucēja.

Muižas strādniekiem Asofrejs nepatīk, varbūt tāpēc, ka ārzemnieks — igaunis ir ielikts par kūts pārzini. vai arī tāpēc, ka viņš no strādniekiem prasa perfektu darbu.

Kad esmu nosvēris pienu un nododu kūts grāmatas Asofrejam, viņš izrauj pusstopu un sauc: „Nu tad veiki uz tam jaunam gadam,” tad viņš ieņem malku no pusstopa, garšīgi nolaizās un sniedz pudeli man. Redzu, ka viņam tiešām šņabis garšo. Viņš to dzeļ* kā kādu milzīgu gardumu, acis nemirkšķinādams. Zinu, kas jā dara. Pielieku pudeles kaklu pie mutes un dzeru. Kad atdodu pudeli atpakaļ Asofrejam, viņš uzsit man uz pleca un saka:

„Tas lab. Tu puik uz god. Nabis vienēr ter.”

Pēcpusdienas slaukšanā Asofrejs vairs nepiedalās.

Paņemu kūts grāmatas, nosveru pienu un tas viss.

Slaucējas tagad priecīgas.

„Labi, ka tas igaunis nolūzis. Viņš jau ir traks nedzēris, kur tad vēl pilnā. Piedzēries viņš ķer sieviešiem zem kleitas. Jāsargājas kā no velna.”

Kad aizeju pirts augšā, vispirms eju lejā pirtī. Pirts vēl ir silta, bet ūdens gan auksts. Kad uzmetu ūdeni uz ceriem, tie vēl čūkst un izdod tvaiku. Mazgājos otrreiz, lai aizdzītu kūts smaku. Zinu, cik tā milzīgi ievelkas drēbēs un miesas porās. Tad pirms iešanas uz balli salējos ar odekolonu.

Šoreiz daudzi nāk uz balli. Pirts augšā tik un tā nav nekā ko darīt. Pie tam biedrības zālē pirms balles ir vēl divi referāti. No Francijas atbraukušais dzejnieks Edvarts Virza lasīs par tematu Latvijas sabiedrības nākotne, bet otru lasīs kāds politiķis. Vārdu vairs neatceros. Temats — Ekonomiskais bankrots.

Pulksten sešos ejam no pirts augšas laukā, lai pus septiņos tiktu uz priekšlasījumu. Pie skolas vēl pievienojas skolnieces. Tā mēs vesels bars dodamies uz sarīkojumu.

Edvarts Virza lasa savus dzejoļus. Pirmajā mirklī liekas, ka mazs puika runātu no katedras. 'Runātāja galva nesniedzas daudz pāri katedrai. Lazdiņu Jānis iesaucas: „Cik tam runātājam gadu?”

„Vai tu neredzi, ka viņam sirmi deniņi? Viņš nēsā arī pensneju. Kurš bērns gan nēsā tādas dārgas brillēs,” piebilst Palmbacbu Kārlis.

Virza lasa savus sonetus. Kāds no skolotājiem iepazīstina dzejnieku un pastāsta, ko nozīmē sonets. Viņš nosauc Virzu par šī laika lielāko sonetu meistaru, kam esot franču skola.

Mēs, skolēni, un liekas, arī daļa skolotāju, nebijām dzirdējuši ne par sonetu, ne par dzejnieku pašu.

Klausoties viņa dzejā, mēs neko sevišķu saklausīt nevaram. Kad priekšlasījums beidzies, Kālītis jautā : „Nu, vai iemācījies, kā vajag rakstīt sonetu?”

„Nesmejies, Kālīti. Var redzēt, ka tu no dzejas vispār nekā nesaproti. Virza ir liels dzejnieks," sajūsmināts runā Jūlijs Celmiņš.

Viņam pievienojas arī Elza Cukura: „Bija tiešām baudījums klausīties lielmeistarā, kaut mums, latviešiem, šādu dzejnieku būtu vairāk! Tur izpaužas dziļš patiesīgums, izjūta, un skaistums."

„Nu, kad rīt aizej uz kūti, atsēdies bullim priekšā un raksti sonetu," abiem jūsmotājiem uzvelk Jānis Osis.

Latviešu zemnieks nav bijis pārāk augstu mācīts. Viņš ir attīstīts individuālists un intellektuālists. Kā tādam viņam pilnīgi nodrošināta vieta Vakareiropas kultūras cilvēku sabiedrībā. Viņš izskaidro, ka vakar-eiropietis ne katrreiz esot individuālists pats. Bieži viņš pieskaitāms parastam masas un pūļa cilvēkam. Kā tādus viņš min spāņus, francus un itāliešus.

Tad dzejnieks uzsver, ka mēs, latvieši, cauri gadiem esot piesūkušies ar slavismu. Tas sevišķi esot manāms augstākā latviešu sabiedrībā. Latviešu augstākie virsnieki un diplomāti, kā arī augstāk izglītotie, vēl uzskatot par godu sarunāties krieviski. Daudziem ģimenes valoda esot krievu. Dzejnieks šos sauc par pus-koka lēcējiem un par izkurtējušiem krievu aristokrātijas riebīgām atliekām. Daudzi vēl dzīvojot rūgtās krievu paģirās. Viņš uzsvep, ka Krievijā boļševiki jau sen esot iznīcinājuši sapuvušo krievu sabiedrību, tomēr latviešu augstākā sabiedrībā tā vēl ziedot. Beigās referents aicina aizmirst pagātni. Tiem, kas vēl mokās krievu paģirās, dzejnieks norāda atģisties. Tad viņš pastāsta par krievu augstmaņu izturēšanos Francijā. Tie vēl lietojot kņazu, firstu un citus krievu galma titulus. Tos lietojot ne tikai tie, kas piederējuši pie krievu aristokrātijas, bet, arī katrs, kam patika šādu lietot. Tā vien liekoties, ka Krievijā cara laikā vispār neesot bijis zemākas ļaužu šķiras, tikai augstmaņi.Dzejnieks uzsvep ka idejas, par kupām cīnījušies Tolstojs,

Dostojevskis un Turgeņevs, esot samītas kājām. Tagad Krievijā valdot inkvizītors, ko Dostojevskis esot paredzējis. Pašās beigās referents griežas pie jaunatnes. Viņš aicina pagriezt muguru tiem, kas sapņo par internacionālismu. Tāds nekad neesot bijis un arī nebūšot. Internacionālisma pamatā esot chaoss.

Lai mēs, latvieši, varētu celt savu zemi, mums jā-būt nacionāliem. Nacionālisms ir pamats tautas stiprumam. Savu referātu viņš nobeidz ar vārdiem ^Vienalga, vai nacionālisms ir izaudzis Krievijas bēgļu nometnēs, Šveicē, Amerikā vai Francijā, tas ir zelts, kas spēj radīt milzīgus darbus. Esiet modri par savu valsti un tautu!”

„Vienreizēji. Tas, ko mums vajaga,” jūsmo Jūlijs Celmiņš.

Kas no šī mazā vīra to būtu domājis? Augumā mazs, bet garā milzis,’’pievienojas Elza Cukura.

Arī mums, pārējiem, referāts izlikās ļoti vērtīgs.

„Nu tu dzirdēji, kas tev būs jādara, kad atgriezīsies Zemgalē,” saku Mildai.

„Vareni. Tieišām vareni. Neaizmirsti, ka Virza pats ir zemgalietis. Viņš ir spēka un nākotnes dzejnieks,” jūsmo Milda.

„Liekas, būs pareizi. Mums pašiem un visiem būs jāsāk kūtī rakstīt soneti,” uzvelku Mildai. Kaut kā, man liekas, drusku par daudz sentimentālisma visā šinī jūsmošanā.

„Tu domā, ka dzejošanu var darīt vienīgi kūtī. Kā tad būtu, ja lauksaimnieks skaitītu dzejas ardams, ecēdams un braucot ar piena kannām uz pienotavu? Un kā būtu, ja mēs rītos pienotavā noturētu dzejošanas seminārus?” smejas Heinrichs Glāzītis.

Otru referātu lasa tautsaimnieks Kalniņš. Pie kādas partijas viņš piederēja, neatceros. Referāta sākumā viņš kritizē Ringolda Kalninga, pirmā financu ministra, ieteikumu par maksāšanas bāzi pieņemt ideālo franču zelta franku svārstīgā rubļa vietā. Viņš izbrī-

nījies jautā, kā satversmes sapulce to varējusi 1920. g. 18. martā pieņemt bez debatēm. Viņš uzsver, ka maksāšanas bāze esot bijusi daudz izdevīgāka sterliņos, ko arī esot ieteicis A. Bļodnieks. Arī profesors Balodis atradis kļūdas, kas atļaujot spekulantiem nosist zemē rubļa vērtību. Tad referents nosauc Latvijas kredītiestādes.

„Latvijā šodien pastāv kooperatīvu Tranzītbanka, Rīgas Komercbanka, Latgales akciju banka, Rīgas tirdzniecības banka, Latvijas Zemnieku banka, Latvijas Tirdzniecības un Rūpniecības banka, Latvijas Komercbanka, Rīgas Starptautiskā banka, Latvijas tirgotāju banka, Rīgas Tirgotāju banka, Ziemeļu banka, Latvijas privātā banka, Rīgas Kreditbanka, Lauksaimnieku centrālā banka, Rīgas ārējās tirdzniecības banka, Rīgas Uniona banka un Liepājas Tirgotāju banka.” Vēl esot daudz krājkasu un citu līdzīgu iestādījumu, kas rodoties kā bekas pēc lietus. Latvieši sāk mācīties no žīdiem. Ja žīds emigrē, viņš saka: „Kāpēc man jāstrādā? Es sastrādāto varu pārdot.” Latvietis tagad saka: „Kāpēc jāstrādā, nauda taisa naudu” (angļu teiciens).

,,Nav brīnums, ka mums uz laukiem vienmēr naudas par maz,” iesaucas Lamberts.

„Zini ko, Lambert, stāsimies ārā no skolas. Kāpēc taisīt sierus un sviestu? Labāk taisīt naudu,” smejas Dabars.

Bankas strādājot ar fiksētiem skaitļiem grāmatās. Dažas bankas iemaksājušas pat mazāk nekā 1% no kapitāla.

Viņš pastāsta gadījumu. Divi jauni cilvēki, tikko precējušies, nevar atrast darbu. Viņi dzīvo ar bezdarbnieku pabalstu. Iztikt var. Kāpēc strādāt? Tad kādreiz traktierī dzejot sieva iesaucas: „Kā būtu, ja mēs atvērtu veikalu?”

„Bet ar ko? Ar utīm?” izbrīnījies iesaucies vīrs.

„Man ir padoms. Iesim pie Tirdzniecības bankas un aizņemsimies,” saka sieva.

„Kas tev, nabagam, dos naudu? Nauda tikai bagātiem!”

„Nesmejies. Bankas direktors vecs vecis. Es jauna un smuka. Vai tās lietas neder kopā?”

„Tu esi traka! Nu mēģini! Ja izdosies, pārdosim jūrmalas māju.”

Sieva aiziet. Pēc pāris stundām viņa atpakaļ. Viņai rokā vekselis.

„Paraksti šo papīru, un desmit tūkstoš latu būs kabatā. Vispirms iedod man tos divdesmit latus, ko tu šorīt saņēmi bezdarba pārvaldē. Mums jāiestājas Tirgotāju apvienībā.”

„Tu taču pilnīgi prātu izdzīvojusi. Mums nav uzņēmuma un jau par biedru. Un kas tā tāda par maksu? Kas maksā tādu lielu iestāšanās maksu? Es esmu biedrs Rīgas makšķernieku savienībā. Man bija jāmaksā tikai piecdesmit santimu iestāšanās nauda.”

„Lieliem kungiem liela iestāšanās nauda. Nu nekavējies, tirgotāja kungs,” mudina sieva.

„Vīrs savilcis pieri pārdomā. Tad izvelk beidzamos divdesmit latus.

„Gtalu galā tā jau arī nav nauda.” un atdod sievai.

Pēcpusdienā sieva nopērk jaunas kleitas un vīrs uzvalkus un aizbrauc uz jūrmalu. Viņiem kabatā desmit tūkstoš latu. Redziet, te nu aiziet nauda. Bet tam, kam vajaga, teiksim, jaunsaimniekam vai kādam amatniekam, tam durvis slēgtas.

Toreiz vēl daudz neko nesapratu no vēlēšanu kampaņas, tomēr nopratu, ka visā mūsu valsts aparātā kaut kas nav kārtībā.

Kad sākas deja, lielākā daļa, skolēnu aiziet mājās. Iegādājamies dejas biļetes un ejam zālē atsēsties.

„Nu, kas ir, taisīsim kādu uzņēmumu vaļā! Teiksim, sieru fabriku. Ja. tik viegli var dabūt naudu, kāpēc neņemt?” saku Mildai.

,,Tu smejies. Tie nav joki. Tie ir cilvēki, kas grib sagraut mūsu valsts saimniecību. Es tādos stiķos nepiedalos. Mīlu savu tēvzemi vairāk par visu,” cieti atbild Milda.

Tanī brīdī zālē ienāk brāļi Graši. Man paliek jocīgi. Milda skatās un paliek jestrāka.

„Redz, kur ienāk tavs vakardienas kavalieris. Nu tev būs lustes,” uzvelku.

„Pie durvīm ir stingra kontrole. Tur katru nelaiž iekšā. Skaties, piedzērušos un piedauzīgos policists dzen laukā. Brīnos, ka tādus kaušļus laiž iekšā,” nosaka Milda.

„Neaprunā klātesošos. Viņš netika pie kaušanās. Viņš bija meties uz bucošano-s,” atkal uzvelku Mildai.

Jūtu, ka Milda ir tuvu eksplozijai. Viņa ievelk dziļi krūtīs elpu, bet tad savaldās. Paskatos viņā. Viņas laJbā frizūra un dārgā kleita saietas ar viņas augumu. Viņa ir skaista sieviete.

Kad sāk spēlēt mūzika, Grasis vienā lēcienā ir pie Mildas un, parāvis viņu pie rokas, aiziet valsī. Milda gan sākumā nodup galvu. Kad viņi afbi mierīgi dejo, eju pie bufetes. Pasūtu boli. Tā garšo brīnišķīgi. Pie bufetes satieku ārstu Dunkeru, ar kuņu iepazinos ša-cha spēlēs. Viņš ir kaislīgs šachists, laibākais visā Smiltenē. Viņam trīc rokas. Ļaudis melš, ka tas no dzeršanas, bet patiesībā ir sekas no Pirmā pasaules kara laika, kad viņu kontūzēja artilērijas lādiņš. Viss viņa ķermenis bijis kontūzēts.

Dunkers dzer degvīnu un piekož nēģi. Runāju ar Dunkeru, bet ar vienu aci vēroju Mildu. Skatos, viņa aiziet mierīgi Grasim līdz un atsēžas. Tā kā viņa neiet atpakaļ uz vietu, kur mēs sēdējām, iztulkoju, ka viņa atradusi jaunu partneru. Dunkers uzaicina mani spēlēt šachu. Pasaku, ka man kaut kas jāpasaka un tūliņ būšu atpakaļ.

„Ak tu ar dāmu? Tad jau gan nevarēs. Ja viņa vēlas nākt līdz uz manu pieņemšanas biroju, tā citā lieta.” saka Dunkers.

Aizeju pie Mildas. Viņa izskatās noskaitusies.

,,Dr. Dunkers uzaicināja pie sevis. Vai neaiziesim ?”

„Neesmu nākusi ciemoties., gribu dejot,” atbild Milda.

Redzu, ka viņa ir uztraukta.

„Nu tad redzēsimies rītdien kūti/’ atsaku un aizeju.

„Pagaidi!” noskan skaļi aiz muguras, bet neliekos dzirdam.

Dunkers paņem kortelīti un dažus nēģus. Ejam uz viņa pieņemamo istabu. Tā ir turpat biedrības mājā.

Kad ienākam viņa uzgaidāmā istabā, Dunkers prasa: „Vai vēlies kaut ko stiprāku? Saprotu, lejā jau tev kauns. Ja vēlies, lūdzu.” Tad ejam izmeklēšanas istabā, kur viņam ir šacha galdiņš. Kad Dun'ke-ram nav pacientu, viņš studē lielmeistaru partijas.

„Paldies, daktera kungs. Pašlaik nevēlos neko. Nav lāga dūša. Nezinu ko darīt,” un izstāstu gadījumu ar Mildu un Grasi vakardien.

„Ak tad tik jauns un jau sieviešu nepatikšanās. Kas to būtu domājis! Tas pāries. Sieviešiem patīk mežonīgi vīrieši. Pa lielākai daļai viņas sajūsminās, ja divi vīrieši viņu dēļ sacenšas. Ko tu uztraucies. Gan jau viņai apniks. Es jau to Smiltenes kausli pazīstu. Vairākas reizes esmu pārsējis viņa ievainojumus. Tukšs lielības pūslis. Vienīgi liels, kad šņabis galvā. Ja nav dzēris, tad ir īsts mīkstčaulis. Gan jau Vijuma jaunkundze atģidīsies, kad reiz redzēs Grasi skaidrā. Iespējams, ka arī tu to lietu pārproti. Viņa gāja dejot vienīgi tāpēc, lai zāles vidū viņas dēļ izceltos īsts skandāls,.” un viņš izlozē kauliņus.

Spēlēju ar baltiem. No sākuma spēlēju ļoti labi, Tad piepeši kļūdos un partiju zaudēju.

„Sākums bija brīnišķīgs. Man tādas partijas patīk. Tu tomēr šodien neesi spējīgs spēlēt. Tu esi sieviešu varā. Iesim lejā. Nav nozīmes ar iemīlējušos cilvēku spēlēt šachu.”

„Jūs pārskatāties. Man šinī ziņā nav nekādas problēmas. Neesmu iemīlējies. Līdz šim vēl neesmu sieviešiem tuvojies. Man gan patīk viena no skolniecēm. Viņa ir ļoti atturīga. Neesmu bijis arī pret viņu pārāk agresīvs. Vienīgi, kā jau tas skolā notiek, satiekoties praktiskos darbos.”

Kad noejam zālē, Dunkers satiekas ar vairākiem smilteniešiem un atkal iet pie bufetes.

Atsēstos vienā stūrī un skatos. Pretējā stūrī ieraugu Martu Krieviņu. Viņa mācās vidusskolā. Ar Martu Krieviņu mani iepazīstināja mūsu pagasta vidusskolniece Emma Gaumīgā no Dikļiem. Kad orķestris sāk spēlēt, lūdzu Martu uz deju. Vēlāk Marta mani iepazīstina ar vairākām vidusskolniecēm, Martu Paleju no Blomes pagasta, Almu Viķeli no Mēru pa^ gasta un Ernu Pakalni no Launkalnes.

Kad pienākusi divpadsmitā stunda, mēs, skolēni, ejam atpakaļ uz internātu. Balle gan turpinās līdz diviem naktī. Man piecos no rīta jābūt atka;l kūtī. Pa ceļam piebiedrojos Jānim Butulim un Ernestam Zalānam. Ejam lēnām, nesteigdamies. Kad pienākam pie trepēm, paskatos atpakaļ. Redzu, nāk arī Milda ar Grasi. Pienākuši pie trepēm, kāpjam lēnām augšā. Neesam vēl pusceļā, kad no lejas atskan kliedziens.

,,Kas tur? jautā Butulis. „Vai tu neatnāci kopā ar Mildu Vijumu? Tā vismaz man likās vakar vakarā. Vai tad kāds cits izgriezis kņopes?” viņš vēl piemetina.

„Kliedziens ir skaļš. Vai nevajadzētu iet palīgā?” prasa Zalāns. „Viņa taču mūsu skolas biedrene.”

„Lai nu pati tiek no savas zupas laukā. Pati savārījusi, lai pati izstrebj. Man liekas, ka viņa kliedza, lai tikai vērstu uzmanību. Tas tips jau vakar vakarā viņai pārkoda lūpu,” un ejot izstāstu vakardienas gadījumu.

„Ak tā, tad jau parastā mīlas drāma. Lai tad viņa pati tiek vaļā no šī dulnā pielūdzēja tipa.” saka Butulis.

Kāpjam mierīgi pa trepēm. Kad Butulis un Zalāns aizgriežas uz pienotavu, eju lēnām uz internātu.

Pāreju Smiltenes ceļu un dzirdu, ka kāds man seko. Redzu — Milda. Viņa skrien. Pielieku soli. Kad pie cūkkūts Milda redz, ka neapstāšos, viņa atgriežas uz meiteņu internātu.

Pirts augšā jau visi guļ saldā miegā. Izģērbjos. Pielieku kūts drēbes blakus pa ķērienam, jo tikai pāris stundas palikušas gulēšanai.

0 0

Kā jau iepriekš minēju, cūkkūtī ir divi vaislas kuiļi — viens Jorkšīras, otrs vācu speķa cūku tips.

Kādu dienu nāku no jaunās kūts uz cūkkūti. Nole-dojušā ceļā ar koka tupelēm grūti paiet. Kad esmu netālu no cūkkūts, atvedas durvis un pa tām izskrien Kā-lītis. . Viņam pakaļ metas jorkšīrietis. Ilkņi redzami no vaļējās mutes, no tās veļas putas. Pirmajā mirklī apjūku. Redzēdams, ka Kūlītis bēg izbailēs, arī es laižos prom. Tupeles paliek uz ceļa. Vienā lēcienā esmu uzbēruma augšā. Kālītis man seko. Kad kuilis paliek viens, arī viņš apjūk, tad mierīgi sāk rakņāties ceļa malā pa sniegu. Abi ar Kūlīti aizejam pie kalēja. Paņemam dzelzs sitamos un ejam atpakaļ. Tanī brīdī iznākusi Elza Gobiņa, kas strādā kopā ar Kūlīti cūkkūtī.

Tā kā kuilis nekad ārā nav bijis, viņš arī nejūtas labi. Dzenam viņu atpakaļ, un viņš vairs nepretojas. Mierīgi rukšēdams tas padodas un iet atpakaļ uz cūkkūti.

„Kas te notiek? Neko nesaprotu,” prasu Kūlītim.

„No rīta Elza Gobiņa aizmirsusi kuilim iedot ēst. Tāpat aizmirsusi aizbultēt aizgalda durvis. Kad kuilis uzcēlās pie aizgalda uz priekškājām, iesitu viņam, lai iet no durvīm prom. Tanī brīdī tās atvērās. Saniknotais kuilis metās man virsū. Labi, ka spruku pa durvīm laukā. Pretējā gadījumā droši vien vairs neskaitītos,’ ’ un viņš stāsta, ka kādu no muižas kalpiem kuilis esot saplosījis pirmajos skolas gados.

,.Tā tava vaina, Elza,” sirdīgi saka Kālītis.

„Piedod, ka tā iznāca. Pats zini, ka darbu ir tik daudz, ka nezina, kur sākt un kur beigt. No rīta biju tik nogurusi, ka visu izdarīju aplam. Labi, ka tā. Es ieskrēju vistu kūtī. Piedod, Jāni,” saka Elza uz Jāni Kālīti.

„Labi, ka viss beidzās bez sarežģījumiem,” iesaucos. Kājas man ir nosalušas zilas. Kālītis atnes manas koka tupeles, teikdams: „Mauc nu uz ātrāko kājās. Noķersi vēl plaušu karsoni.”

Cūkkūtī skolniekiem jā izdara arī cūku aplecināšana. Lauksaimnieki atved sivēnu mātes kastē un atstāj uz divdesmit četrām stundām. Vaislas grāmatā vispirms ieved saimnieka vārdu. Tad ar attiecīgu zīmi sivēnu mātes īpašnieks iet uz muižas kanceleju, kur samaksā desmit latu par vācu kuili un divpadsmit par angļu. Starpība tāpēc, ka angļu Jorkšīras sugas kuilis pērkot maksājis tūkstoš astoņi simti latu, bet. vācu deviņi simti piecdesmit.

Tanī laikā lauksaimniekiem vēl nebija lielas zināšanas, kāda starpība starp vācu un angļu kuiļiem.

Kādu rītu sivēnu māti atved lauksaimnieki, vīrs ar sievu. Kad reģistrēju viņu vārdus grāmatā un izdodu maksāšanas zīmi, lauksaimnieks prasa: „Atvedu cūku izmēģināšanai. Citi jau gan stāsta, ka sivēni augot labāk. Es vēl par to lietu šaubos.”

,,Arī man tāda sajūta, ka tā ir zemē nomesta nauda. Nu, vienreiz jau var izmēģināt.” saka jaunsaim-niece.

..Kādu kuili gribat — vācu speķa vai jorlcšīrieti?” prasu saimniekam.

„Mēs jau nezinām, kupš ir tas labākais,” prasa abi izbrīnījušies.

Jorkšīras ātrāk dod gatavus bekonus. Oa^āki augumi. īsākas kājas. Vācu kuilis dod lielāku tauku kārtu. Pieaug lēnāk. Visi, kas kuiļus lietojuši, ir ļoti apmierināti. Visus sivēnus ieteicu potēt trīs nedēļu vecumā pret sarkanguļu. To var izdarīt pārraugs vai veterinārārsts,” paskaidroju to, ko mācījis Pikurs, kas jāpaskaidro lauksaimniekam.

„Ko tu saki, liekas, būs labi. Mūsu cūkām garas kājas un kūkums mugurā. Es tiku redzējusi, ka mūsu kaimiņam Sinātam cūka bija aplaista ar vaislas kuili. Sivēni tiešām bija ar īsām kājām un bez kūkuma mugurā.”

Kad cūka ielaista aplokā, izlaižu kuili, kupu saimnieki izvēlējušies. Šoreiz saimnieks un saimniece izvēlējās Jorkšīras sugas kuili. Parasti vācu kuilis tūlīņ lec cūkai virsū. Jorkšīras vispirms aposta un tad. Gobiņu Elza reiz man teica: „Jā, angļu kuilis mīlas lietās ir vairāk džentlmenis.”

Kad cūka aplokā jau nodevusies mīlas priekiem, saimniece saka uz saimnieku: „Iesim nu, vecais, un samaksāsim. Redzi, cik mūsu cūka laimīga.”

Ar tādām un līdzīgām valodām skolēniem jāaprod. Neviens te nedomā nekādas muļķības. Te sastopas cilvēki laucinieki, kupiem dzīve ir vienkārša, bet patiesa. Pie šādas patiesības arī mēs, skolēni, pierodam. Tas pats agrāk mums lika nosarkt. Tagad to darām kā klipu katru darbu.

Kādu rītu kūtī uztraucies ieskrien kāds Blomes pagasta jaunsaimnieks:

,.Kas te īsti notiek? Esmu vedis sivēnu māti trīs reizes pie kuiļa. Sivēnu kā nav, tā nav. Tagad atvedu ceturto reizi. Liekas, visi tie ārzemju kuiļi nekam neder. Prasa baltu naudu par lecināšanu un tur neauglīgus kuiļus.”

„Šoreiz, pirms dosim maksāšanas zīmi, jāsazinās ar Ābeli. Tur kaut kas nav kārtībā.” saka Vilma Ragaine.

„Labi, es papļāpāšos ar saimnieku. Tu aizskrien pie staļļmeistara un piezvani Abelem.”

Cūkkūtī mums telefona nav, vienīgi govju kūtīs un staļļos.

„Nu, kāda tad šogad bija raža?” iejautājos, lai uzsāktu sarunas.

Kas nu par ražu. Šogad viss izkaltis. Man pat dīķī trūka ūdens.”

„Akas. Dziļās akas. Tas vienīgais, kā mēs nākamībā varēsim apgādāt ar labu ūdeni saimniecības. Lopiem vajaga tīra ūdens, tāpat kā cilvēkam. Tas taču drausmīgi, kad govs lops dzer ūdeni, pilnu ar visādiem insektu kāpuriem. Ja cilvēks saslimst, tas pats var notikt ar dzīvnieku,” runāju, lai kaut kas būtu ko runāt.

„Tas jau viss labi. Bet kur tu ņemsi naudu, lai visu to iegūtu. Dziļās akas taču maksā milzu naudu. Man liekas, tu esi kāda bagāta budža dēls, ka runā tādu valodu,” saka, blomēnietis.

,,Ja tu mani sauc par budzi, kā tad lai es saucu tevi? Saukšu tevi par suselnieku. Tas tev būs piemērots vārds. Liekas, tu piederi pie tām suselnieku biedrībām. Tie jau neatzīst Latviju. Tie sapņo par kādu tur paradīzi, kur nevienam nekad nav jāstrādā. Nauda birst kā no gaisa. Mēs, tie budži, tādu uzrifcti saucam par Leiputriju. Jūs par internacionālu sociālismu. Solīt visiem ir jau laba lieta. Cita lieta ir izpildīt,” velku šim iedomīgajam tipam pretī.

Par manu beidzamo piezīmi blomēnietis paliek dusmīgs. Tanī brīdī pieskrien Vilma ar agronomu Ābelu.

„Kas jums par nepatikšanām? Parādait man to cūku. Vai esat runājis ar pārraugu vai veterinārārstu?” saka Ābels, iedams pie vezuma.

„Tie jau runā tāpat kā jūs visi. Vai tad tiem neliešiem var ticēt?” sodās jaunsaimnieks. Redzu, ka nelabprāt viņš grib laist Ābelu pie vezuma.

Kad cūka parakājusies pie būdas, Ābels saka: „Jūs te taisāt jokus. Tā sivēnu māte ir par vecu. Vai jūs esat dzirdējuši, ka vecmāmiņai kādreiz vēl būtu bijuši bērni? Ja arī kādreiz atgadās, tad no tā nevar secināt caurmēru. Redziet, cūkai sari jau sirmi. Arī zobi jau krīt laukā. Tāpat aiz ausīm jau vecuma jēlumi. Ja jūs vēl šo sivēnu māti turēsit, tad jums jārēķinās ar dabiskām bērēm, ne ar sivēniem. Mēs jums varam pārdot labu sivēnu māti. Pirmais krustojums

*

60 latu, otrs astoņdesmit, pārējie simt latu gabalā. Visas šis jaunās mātes ir pārbaudītas, veselīgas un arī jau apvaislotas,” saka Ābels.

„Jūs jau gudri runājat, Šitais zeņķis nupat runāja apmēram tāpat kā tu. Man nav naudas,” atbild saimr nieks.

„Iemaksājiet desmit latu un pārējo uz nomaksu,” paskaidro Ābels.

„Ir jau traki bez sivēniem. Ko darīsi? Jāklausa jau vien būs. Bet kur lai lieku šo veco maitu?” sodās atkal jaunsaimnieks.

„Vedat lejā uz pilsētu. Gan Plētiens vai Boss paņems. Citādi jau cūka labi balota. Vienīgi sugai par vecu,” paskaidro Ābels.

„Ja tā cūka sugai par vecu, vai tad gaļa būs ēdama?” iesakās jaunsaimnieks. „Varbūt es pats varētu slaktēt gaļai,” prāto jaunsaimnieks.

„Nē, to nedarait. Šķiņķi būs grūti izžāvēt. Arī sālīšana ilgs ilgi. Plētiens vai Boss ieliks desās, un visi ēdīs slavēdami,” saka Ābels un dod jaunsaimniekam maksāšanas zīmi iemaksai par juno sivēnu māti.

„Dzird jau gan, ka desās liekot pat, suņa gaļu. Bet kā tas nāk, ka tik labi garšo?’ viņiš atkal prasa Ābelam.

„To visu jūs esat noklausījies tajās zociķu sanāksmēs. Ne visam, ko ļaudis runā, var ticēt, čigānam taisnība, ja neesi redzējis, tad ar dzirdēšanu vien nepietiek,” atkal runā Ābels.

Jaunsaimnieks domīgi aizbrauc pie Plētiena. Pievakarē viņš ir atpakaļ un parāda maksāšanas zīmi. Tad vedu viņu cūku kūtī. Viņš pats izmeklē pirmā krustojuma sivēnu māti. Māte ir vietējā cūka. Tēvs jorkšīrietis. Kad jaunā sivēnu māte ir jaunsaimnieka ratos, viņš saka:

„Tā, lūk, jūs mūs, nabaga strādnieciņus, šmaucat.”

„Labāk gan būt par budzi nekā par nabaga dienderi. To tagad varu apgalvot.” saka Vilma, kad jaunsaimnieks atvadās.

„Viņam bija tiesības prasīt atpakaļ desmit latu. Viņa sivēnu māte taču neapaugļojās.”

„Lai nu paliek. Pēc dažiem mēnešiem šis pats tips runās citu valodu. Viņš vairāk nespēlēs jokus ar vecām sivēnu mātēm/’ saka Ābels.

„Vai jūs tiešām domājat, ka šī vecā cūka aizies desās?” prasu Ābelam.

„Kur gan citur. Priekš šķiņķiem par cietu. Vecu sivēnu māšu gaļa garšo tāpat, kā kuiļa gaļa. Cieta kā koks. Šinī lietā jau būtu kaut kas darāms. Mūsu gaļas inspekcija vēl nav tik tālu attīstījusies, lai šādas lietas novērstu. Ceru, ka turpmāk tas tiks novērsts. Ziniet, kamēr vienu jaunu likumu pieņem, dažreiz paiet turpat pieci vai seši gadi. Demokrātiskās iekārtas likumdošanas iestādes strādā vēža gaitā,” saka Ābels un aiziet.

•

• •

Praktiskie darbi zirgu staļļos notiek staļļmeistara Daglasa vadībā. Darbus staļļos oficiāli vada Pikurs. Pikurs ar staļļmeistaru nonākuši personiskā konfliktā. Tāpēc Pikurs visu skolas laiku staļļos netika redzēts.

Zirgu staļļos ir divdesmit četri darba zirgi un Četri ērzeļi. Vaislas ērzelis ir mūsu uzmanības objekts praktisko darbu laikā. Pulksten piecos no rīta vaislas ērzeļi tiek baroti ar sienu. Tad dod ūdeni padzerties. Pēc tam tīrīšana. Tīrīšanu izdara ar skrāpi, suku un sūkni.

Vaislas ērzeļi ir Zultāns — oldenburgietis, Šeri-dāns — hanoverietis, Astors — beļģu ardenis un Briāns — angļu rikšotājs.

Tiem, kas grib ķēves apvaislot, jābrauc no pulksten desmitiem rītā līdz diviem pēcpusdienā. Agrāk un vēlāk par noteikto laiku pakalpojumus neizdara. Ir noteikts, ka ķēvēm pirms lecināšanas jānoņem pakavi. Uztraukumā bieži ķēves spej\ Lai ērzelim nenodarītu ievainojumus, tad šis noteikums jo stingri jāievēro. Lai gan tas publicēts apkārtrakstos un pagasta valdē.

tomēr ieradās saimnieks, kura ķēvei pakavi nav noņemti. Daži vienkārši saka: „Domāju, ka tie ir tikai vispārēji joki. Kas nu tādus aplamus rīkojumus lai ņemtu vērā.”

Tos, kas savām ķēvēm nav pakavus noņēmuši, sūta pie kalēja Mērca. Viņš par pakavu noņemšanu ņem divi lati, par pielikšanu trīs lati. Tas ir dārgi. Parasti par zirga apkalšanu kalējs ņēma divi latus. Cenas paaugstinātas, lai lauksaimniekus piespiestu ievērot noteikumus.

Kāds saimnieks, kas vienmēr zobojās un nicināja skolas stingros noteikumus, reiz dabūja pats iepazīties ar noteikumu lietderību. Kādu rītu viņš iebrauc ar pakavotu ķēvi. Staļmeistara nav mājā. Es un staļļa puisis Grīslis atsakāmies pielaist Šeridānu. Saimnieks aizved Grīsli aiz stūra. Sapratu, ka viņš Grīsli piekukuļojis. Es kā skolēns tomēr neko nevaru teikt. Kad Šeridāns apvaislojis ķēvi, tā uztraukumā sāk spert uz visām pusēm. Laikā paspēju aizraut Šeridānu. Viens no spērieniem ķer pašu saimnieku. Rezultātā viņam lauzta roka. Kad staļļa puisis palīdz cietušajam tikt ratos un sajūdz zirgu, saku: „Redziet, saimniek, ka paklausīšanai stingriem noteikumiem ir liela nozīme. Ja pakavi būtu noņemti, ievainojums būtu mazāks. Varbūt tikai zilums. Tagad iespējams, ka roka būs lauzta.”

„Ak, ko tas puika tur muld,” nosaka saimnieks un aizbrauc. Dr. Lazdiņš saimniekam, kuru negribu vārdā saukt, konstatē lūzumu. Viņš ieteic iet pie advokāta Ozollapas, kas reizi nedēļā iebrauc no Rīgas uzņemties dažādas prāvas.

Pēc apmēram mēneša jāiet pie tiesas. Miertiesnesis Lenarts mani sauc par liecinieku. Tagad minētais saimnieks pie tiesas melo kā zirgs. Viņš stāsta, ka mēs ar staļļa puisi viņu pierunājuši, lai nenoņemot ķēvei pakavus.

Kad miertiesnesis izsauc mani par liecinieku, saku:

„Tas, ko minētais saimnieks teica, ir pilnīgi meli.

Viņš plijās mums virsū, lai mēs pielaižam Šeridānu ķēvei bez pakavu noņemšanas. Kad saimnieks ar puisi aizgāja aiz stūj-a, tad puisis piekrita. Vai saimnieks puisi piekukuļoja, nezinu.” Kad miertiesnesis izsauc par liecinieku staļļa puisi Grīsli, viņš saka:

„To rītu biju apmulsis. Saimnieks man iedeva divi lati. Es pielaidu ērzeli ar visiem pakaviem.” Miertiesnesis piespriež Grīslim divdesmit latu par kukuļa ņemšanu. Viņam jāsamaksā Dr. Lazdiņam četrdesmit latu par saimnieka ārstēšanu un simt latu sāpju naudas, saimniekam.

„Nu, vai dabūji mācību?” saku staļļa puisim, kad atstājam tiesas zāli.

„Dabūju mācību visam mūžam. Skaties, pusgada alga pagalam. Man naudas nav. Jāiet pie žīda Smiltenē par augstiem procentiem aizņemties. Vai tu vēl teiksi, ka pasaulē ir taisnība? Kam ir, tam tiek dots. Tam, kas jau tā ir puspliks, atņem pēdējo,” saka staļļa puisis.

„Zini vecu latviešu teicienu, ka muļķis tiekot pērts pat baznīcā. Turpretim gudrs netiek sists pat krogū. Vai tagad to atzīsti?”

„Atzīstu jau atzīstu. Tagad iesim Sprugulī un dzersim līdz vakaram. Man jānoskalo dūša un netaisnība, ko ķulaki mums, proletāriešiem, dara,” saka staļļa puisis.

„Ak tev arī tāda valoda? Nu tad ej un dzer. Skaties tik, ka policija neieliek čokā. Neaizmirsti, ko nupat teicu.”

„Ej d . ..., nelietis tāds,” un viņš aiziet.

Kādu citu dienu lielu māju saimniece no Mārsnēnu pagasta atved ķēvi.

„Jums liels brauciens,” sairu.

„Jā, ko lai dara. Valmiera vēl tālāk. Ja ķēve paliek nemierīga, tad jāskrien, grib vai negrib. Viņa jau tecēja rikšos vien.

„Pa ceļam iegriezos Mārsnēnu muižā pie kalēja un liku noņemt pakavus. Es jau rīkojumus izpildu uz mata, kā tie rakstīti/ *

„Kādu ērzeli jūs vēlaties?” ierunājas staļļmeistars.

„Mana ķēve ir Valmiermuižas divgadīgās lauksaimniecības skolas ērzeļa meita. Grilbētu jau tādu zirgu, ar kupu var strādāt tīrumā un ar kupu arī varētu aizbraukt. uz zaļumballi vai augstos svētkos uz baznīcu.”

Vedu saimnieci stallī un rādu ērzeļus. Šeridāns nekad necieta sievietes. Līdzko viņa tuvojas steliņģim, ērzelis paliek nemierīgs, pieglauž ausis un sprauslā.

„Neejiet Šeridānam tik tuvu. Nezinu kāpēc, bet viņam sieviešu kārta nepatīk. Viņš var spert,” brīdinu saimnieci.

„Nu, ja Šeridāns tāds palaidnis, tad es viņu savam kumeļam par tēvu nevēlos. Rādiet man citu!” saka saimniece.

Rādu Zultānu. Beigās, pēc vairāk nekā stundas, saimniece izvēlas angļu rikšotāju. Man un staļļmeista-ram viņas čalošanā klausoties, paliek nelabi.

„Tā taču mana ķēve. Kumeļi būs arī mani. Nesmejieties. Pati, kā redzat, esmu vēl jauna. Redzu, jums te jauni puiši apkārt,” un viņa smaidīdama skatās uz mani.

„Vai jums ir meita? Cik viņa veca? Esmu dzirdējis anekdotus par Katrīnu Lielo. Vai jūs arī nepiederat pie tās šķiras sievietēm?” man pasprūk. Kaut kā mums abiem šī sieviete krīt uz nerviem.

„Ko jūs iedomājaties! Jūs prasāt pēc meitas. Jā. meita man varētu būt desmit gadu veca. Vīrs nomira otrā gadā. Bērni vienkārši negadījās. Vai tad jūs neredzat, ka es pati vēl ziedu kā roze? Kaimiņos visas jaunās meitas greizsirdīgas uz mani,” viņa bep vienā bēršanā.

„Piedodiet, kundze, bet mums nav laika. Darīsim darbu un tad runāsim. Ērzeļi vajadzīgi darbam. Drīz jāved sviests uz staciju,” pussirdīgi saka staļļmeistars.

„Vai, kāpēc jūs tāds dusmīgs? Man dusmīgi vīrieši nepatīk. Man patīk mīlīgi, kas prot pieglausties,” un viņa pieliek abas rokas pie galvas.

Kad staļļa puisis izved angļu rikšotāju sētā, saimniece atkal iesaucas: „Ak, es aizmāršīgā zoss. Gandrīz aizmirsu štenchinu. Redziet, nopirku divas pudeles uz ķēves saderināšanos. Viņai jau tā pirmā mīlas dēka. Mans vīrs vienmēr teica, ka tādas lietas derot aplaistīt. Vai ne?” un viņa skatās, abās rokās saņēmusi pusstopus. Kad ērzelis pienāk ķēvei, saimniece iekliedzas: „Ak, cak, cak cā!” un priekā sasit abus pusstopus. Tad viņa izbrīnījusies skatās uz stikliem un slapjumu sētā.

„Visādus 'brīnumus savā mūžā esmu redzējis. Tik <Mnu sievieti es redzu pirmo reizi. Nedomāju, ka mums Uatvijā un tepat Smiltenes tuvumā dzīvo šādi indivi-di‘,” pārskaities saka staļļmeistars.

.,Tas nekas, staļļmeistara kungs. Biju uztraukusies ķēvītei līdz. Tādi jau mēs, sievieši, esam. Šeit būs pieci lati, lai staļļa puisis aizskrien un atnes jaunus,” un viņa velk laukā naudu.

..Nē, kundze. Mums šodien kumēdiņi nepatīk. Neaizmirstiet, ka mums arī darbi jādara. Brauciet mājās. Varbūt lejā Smiltenē sastapsit vīriešus, kas būs prātīgāki nekā mēs,” nosaka staļļmeistars, norādīdams staļļa puisim, lai viņš neņem naudu.

„Tas nu nepavisam nav prātīgi. Kā nu tā? Kā jau teicu, biju nodomājusi nosvētīt ķēvītes pirmās mīlas dēkas. Pēc vecām ieražām tas tā pieņemts. Mans nelaiķa vīrs jau vienmēr teica, ka svētīšana jādara, kad ir iemesls, un arī tad, ja tā nav. Šoreiz gan jūs nerīkojaties pareizi. Nu tad katram drusku dzeramnaudas,” un viņa iedod divi lati staļļmeistaram, divi lati staļļa puisim un vienu latu man.

Kad paskatos uz latu un lieku kabatā, viņa piebilst :

„Man nav vairāk sīknaudas. Brauciet līdz uz Smilteni, dabūsit otru latu. Man vienai bail braukt lejā no

Pilskalna. Man vispār bail no kalniem. No Mārsnēniem līdz Smiltenei kalnu nav.Visvairāk man bail no Valmieras ielām. Sevišķi, ja jābrauc no Gaujas tilta kalnā/’

„Jā, jā, cienītā kundze. Jānis jūs novedīs lejā no kalna. Jāpalīdz jau ir. Mēs jau te laipni cilvēki. Nav tā kā citur.”

Man gan šī lieta nepatīk. Man šis sievišķis krīt uz nerviem. Bet ko darīsi? Strādāju staļļos. Man jāklausa staļļmeistara rīkojums. Abi ar staļļa puisi sajūdzam ķēvi. Kad iesēžamies ratos, viņa vēl izlec no ratiem un nomutē staļļmeistaru un staļļa puisi.

„Tagad joki pie malas. Es nemaz tik traka neesmu kā izskatos. Man tomēr patīk dzīvot dzīvei līdz. Esmu jūtu cilvēks. Lauksaimnieki pa lielākai daļai ir auksti un praktiski. Viņi nesajūt, cik skaista ir daba. Arī pats cilvēks ir daļa no dabas. Es dzīvoju visam. Esmu tāda jau no mazatnes. Kad gāju Valmierā ģimnāzijā, klases biedri mani sauca par sapņotāju. Jūsmojot par dabu, arī apprecējos ar turīgu Mārsnēnes pagasta lauksaimnieku. Vīrs mani bieži sauca par gaisa grābēju. Tāda taēu es esmu. Vai ne?” un viņa paskatās uz mani.

„Neesmu pārmērīgs cilvēku pazinējs. Arī mēs šeit skolā skatām dzīvi ar citām acīm nekā, teiksim,, pilsētnieki. Katru dienu jāredz fakti un dzīves īstenība, bez kupas patiesībā pati dzīve nemaz nav iedomājama. Arī valodā mēs esam brīvi. Runājam par praktiskām lietām bez nosarkšanas. Tam tā jābūt. Mēs šeit netiekam sagatavoti sapņošanai, bet gan grūtam darbam. Katrs, kas beidzis šo skolu, zina, ka dzves ceļā rozes netiks kaisītas. Redzēto un visu to, ko šorīt dzirdēju, drīz būšu jau aizmirsis,” saku un sāku pievilkt grožus, jo tagad nāk braukšana lejā no Pilskalna. Tagad tikai redzu, ka jaunās saimnieces ķēve nemaz neprot turēt no kalna. Tā kā braucēju nav daudz, tad laižu vienu ratu riteni gar pašu kalna malu.

♦

„Vai dieviņ, man bail. Es labāk kāpšu laukā. Vai jūs esat drošs, ka mēs ar godu tiksim lejā?” vaimanā kundze.

„Neuztraucieties. Zirgs jūt, ka braucēji uztraukušies/’ un laižu tā gar kalna malu, lai vismaz rati neapgāztos.

Kad beigās esam lejā pie Zvejnieka dzirnavām, mana blakus sēdētāja iesaucas:

„Paldies Dievam, ka viss laimīgi beidzies. Turp braucot nemaz nedomāju, kā tikšu lejā. Laikam gan viena braucot būtu atradusies dzirnavu ezerā,” viņa saka nopietni.

..Kāpēc jūs nemācāt zirgu turēt no kalna?” prasu.

„Mūsu pusē nekādu kalnu nav. Tikai tādi mazi pakalni. Kad šī ķēve vēl bija kumeļš, nomira vīrs. Zināt, kā iet ar algotiem cilvēkiem. Vai tiem kāda rūpē par otra zirgu?” saka saimniece, kad piebraucam pie biedrības mājas.

„Tagad brauksim sētā. Jānodod zirgs un vāģi uzraudzībā. Tad iesim pie Māzina paēst pusdienas. Man taču vēl jums jāiedod viens lats. Vīrieši saka, vīrs un vārds, es šoreiz teikšu — sieva un vārds,” un viņa atkal smaida kā iepriekš.

„Vai tad jūs tiešām domājat, ka es braucu jums līdz tā lata dēļ? No jums nekādu naudu nepieņemšu. Pirmīt apjukumā paņēmu to vienu latu. Nevajadzēja to darīt Tagad iešu atpakaļ uz staļļiem. Man pēcpusdienā vēl jāizbrauc ērzeļi. Sugas ērzeļiem vajadzīgas kustības. Tagad jūs laimīgi esat tikusi atpakaļ Smiltenē. Uz redzēšanos!” sāku mārsnēnietei.

„Nē, nē, tā nevar. Es nevienam parādā negribu palikt. Jūs gatavs mani glābt no ezera, un es nevarēšu jūs pacienāt ar pusdienām! Tas tikai trūka!” un viņa paliek ērcīga.

..Ko jūs runājat par naudu? Nudien neko nesaprotu.” Kamēr strīdos, mums gaj-ām iet Palmbachu Kārlis. Viņš smiedamies saka: „Ko tu te uz ielas strīdies ar sieviešiem?”

„Kā nākas, ka tu neesi stundās?” prasu Kārlim.

„Izprasījos uz pilsētu. Man jāsatiek vecais,” viņš paskaidro.

„Vai viņš jūsu draugs? Sakāt, lai nāk līdz pusdienās. Man patīk jaunu puišu kompānija/’ un viņa sataisa tik izaicinošu pozi, ka man gandrīz pasprūk smiekli. Noturos, jo tas nebūtu pieklājīgi.

„Jā, to var, laba karbonāde jau vienmēr der. Mums jau skol... un tālāk Kārlis vairs netiek, jo iegrūžu viņam dunku sānos. Zinu, ka Kārlis grib gausties par skolas uzturu. Apzinos, ka uzturs mūsu skolā ir labs. Vienīgi Kārlim tāda daba. Viņš gaužas par visu ko.

„Nu, tad ejam dāmai palīgā nolikt zirgu biedrības sētā. Man jāieskrien Melliņa grāmatu veikalā.”

Tanī brīdī man prātā bija mukt. Kad pieeju pie grāmatu veikala loga, sāku domāt: „Ja es bēgtu, tas nebūtu smuki. Pirmkārt, tas izskatītos smieklīgi un saimniece mani noturētu par puiku. Un no tā es sargos kā no uguns. Man gribas būt pieaugušam, vismaz svešu cilvēku nriekšā.”

Kad ieejam Māziņa ēdienu veikalā, tas pilns. Nav pat vienas vienīgas vietas kur apsēsties.

„Iesim uz Spruguli. Uz šā rīta izdarībām varēsim iedzert vienu stiprāku,” saka jaunā saimniece.

„Tā ir laba ideja. Vai, cik tas jauki.” iesaucas Kārlis Palmbacbs.

Ejam pāri ielai. Tur ir viesnīca un traktieris. Traktieris ir pustukšs. Kad apkalpotāja pienāk, saimniece iesaucas:

„Trīs karbonādes ar skābiem kāpostiem un pusstopu.”

„Ko? Pusstopu? Kas to izdzers?” iesaucos.

„Nebaidies. Man šņabis garšo. Tev arī laiks ir iemācīties iedzert. Kas tu būsi par saimnieku, ja nepra tīsi šņabi dzert?” saka Kārlis.

„Un mīlēt sievietes,” saka jauna paziņa.

„Man vēl laika diezgan. Mans vecaistēvs vienmēr teica, ka ar šņabja dzeršanu nekad neesot ko lielīties un ar sieviešiem neesot jāsteidzas,” saku nopietni.

„Ko- jūs sakāt, laika diezgan? Kā tas nākas. Cik tad jums gadu? prasa Elza, kupa tagad pasaka savu vārdu.

„Viņš jau vēl ar mātes pienu aiz lūpas. Vēl tikai divpadsmit. Redziet, man jau ir sešpadsmit,” un to Kārlis izsaka ar sevišķu uzsvaru.

„Tas nav tiesa. Jūs melojat. Vai tad es ar bērniem esmu ienākusi krogu?” uztraukta iesaucas Elza.

„Krogū nē, bet traktierī. Mūsu skolas zēniem ir atļauts iet traktierī.

Kas tad var zināt, ka es tik jauns. Man taču kājas līdz zemei kā visiem citiem. Otrkārt, pēc vienas nedēļas jau būšu trīspadsmit gadu vecs. Redziet, uz virslūpas jau sāk dīgt spalvas,” smejos.

„Redziet, jaunskungi. Es saukšu jūs tā. Tas labāk izklausās. Esmu divi reizes plūs vēl divi gadi vecāka. Tā es tagad varu tēlot māti,** viņa smejas.

„Tad jau jūs esat sešpadsmit gadu veca precējusies?” jautāju.

„Gandrīz. Bet kur jūs to dabūjāt zināt?” prasa Elza.

„Jūs taēu staļļmeistaram pirmīt teicāt, ka jau desmit gadu precējusies,” atbildu mierīgi.

„Jums gan laba atmiņa, ka varat atcerēties visus sīkumus, ko sievieši runā.” smaidīdama saka Elza, un tad piebilst:

„Ziniet, sieviešiem jau patīk no saviem gadiem vienmēr kaut ko nošmaukt. Mēs vienmēr gribam būt jaunas un smukas.”

„Jūs jau esat jauna un smuka un pie tam vēl lielu māju saimniece/* glaimo Kārlis Palmbachs. liedams glāzē šņabi.

Apzinoties, ka grūti man iet ar iedzeršanu, paceļu glāzi, pieskandinu abiem galda partneriem un vēl svarīgi nosaku:

„Lai tad iet uz tiem jaunajiem kumeļiem.”

„Un uz mūsu jauno, skaisto saimnieci,” atkal glaimo Kārlis.

Kamēr Elza un Kārlis sarunājas, iegāžu glāzes saturu puķu podā. Ēdam un iedzeram. Kad pusstops nāk uz beigām, Kārlis paliek sarkans un Elza smaida vienā smaidīšanā. Kad vēl iedzenam pa glāzei tējas ar liķieri. Kārlis jau šļupst. Kad Elza aiziet uz vannas istabu, viņš man cenišas ieskaidrot:

„Tā ir laba partija. Viņa bagāta. Esot turpat četri simti pūrvietu liela māja. Tas ir kaut kas,” un viņa mēle ir ļoti stīva.

„Nu, ko tad gaidi? Preci nost. Būs arī ķēve ar kumeļu tev līdz,” smejos.

„Kā tas nākas, ka jūs nemaz nereibstat? Vai tiešām tik daudz varat panest? Vai tad cirgalieši tik stingri?” smejas saimniece, un viņa ar roku pārlaiž maniem matiem.

,.Ko nu par to. Cirgalieši jau lieli dzērāji. Liekas, ka esmu jau piedzimis ar pusstopu rokā,” un man patīk zoboties.

Jaunā saimniece šņabja iespaidā nesaprot, ka es zobojos. Viņa tikai čalo. smaida un jūtas priecīga.

Beigās pieceļos un saku: „Paldies par pusdienām. Man jāiet atpakaļ uz staļļiem. Kārlis ir izprasījies uz pilsētu, viņš jūs var ņavadīt laukā no pilsētas. Viņš jau gājis Smiltenes skolā, ceru, ka neapmaldīsies. Tikai nedodiet vairāk šņabja. Citādi var iznākt, ka kavalieris paliek guļot uz grīdas,” brīdinu.

„Kādreiz atbrauciet pie manis ciemā. Man ļoti va-jaga profesionāla padoma. Man Valmierā ir četrpadsmit gadus veca māsa. Tā jums būtu pirmā numura.”

„Paldies par visu.” — Eju laukā no traktiera. Kad pāreju staļļos, staļļmeistars zobojas:

„Nu gan laikam biji ar jauno saimnieci viesnīcā?”

„Kā tu to zini? Šoreiz tiešām uzminēji,” un izstāstu pa pusdienām.

„Vai, kā viņai vajaga vīriešu,” saka staļļu puisis Grīslis, noklausījies mūsu sarunā.

„Kāpēc tad nepreci viņu nost?” jautā staļļmeis-tars.

„Man liekas, tur vajaga cita vīra. Tai droši vien jātuvojas frakā ar baltiem cimdiem,” saka staļļu puisis.

„Kā tu to zini? Izmēģini un tad runā. Ja nāksi atpakaļ degunu nodūris, tad zināsim, ka esi dabūjis kurvīti. Ja nāksi mājās dziedādams, tad zināsim, ka tev 'ir bijuši panākumi,” saka staļļmeistars.

Vakarā skolas biedri prasa, kur palicis Kārlis. Saku, ka nezinu. Negribu izpaust noslēpumu.

Pirmais man prasa Celmiņu Jūlijs:

„Kur palicis meistars?”

Kārli par meistaru iesauca Pikurs. Kārlis cūkkūtī pratis pievārēt saniknotu kuili, kad tas meties Pi-kuram virsū. Pikurs visiem stāstīja:

„Tas tik bija īsts Kārļa Palmbaeha meistardarbs.”

No tā laika visi skolēni Kārli sauca par meistaru. Sākumā viņš par šo vārdu skaitās, bet vēlāk pie tā pierada.

Naktī pamostos, kaut kas pie gultas kustas. Pieceļos. Redzu, tur guļ Kārlis. Uzlaižu baterijas gaismu. Nu tik redzu, ka viņš ir galīgi novārtījies un netīrs. No viņa nāk skāba vēmekļu smaka.

„Ej, celies augšā. Iesim lejā pirtī. Tev jānomazgājas. Tu taču tāds nevari rādīties skolā.”

„Mm — mm. Ko? Kas? Kas notika? Kur es esmu?” jautā Kārlis.

„Klusu! Nemodini pārējos. Iesim lejā.” Saņemu viņu aiz padusēm un beigās ar lielām mokām uzstutēju Kārli uz kājām. Trepes uz pirti ir ļoti stāvas. Man bail. ka Kārlis nekrīt. Te var viegli nosisties.

„Turies pie lenteres un ej prātīgi,” un pielieku viņa rokas pie margām. Ar lielām mokām iestumju viņu pirtī. Pirts ir vēl drusku silta.

„Tagad ģērbies laukā. Tu taču smirdi, ka riebjas. Nomazgājies un pārtīri ari drēbes. Nekas, rīts vēl tālu. Līdz tam viss būs kārtībā. Kas ar tevi notika? Pēc tam kad es aizgāju, vai tu vēl dzēri?” prasu Kārlim. Viņš izbrīnījies skatās manī un saka:

„Nudien, no vakardienas neatceros nekā. Zinu, ka iegājām Sprugulī. Tur ēdām karbonādes. Pēc tam man filma pārtrūka. Neatceros nekā. Kā es tiku pirts augšā?” prasa Kārlis.

„Vispirms, pirms uguns izdzēšanas vienpadsmitos tu vēl mājā nebiji. Par laimi Ābels vakar internātu nekontrolēja. Ja būtu kontrolējis, būtu pateicis, ka tu aizbrauci uz mājām. Tu taču biji izprasījies no stundām/’ saku.

„Jā, tik tālu viss kārtībā. Vienīgi man vajadzēja satikt veco. Tas droši vien izbrīnījies nevarēja saprast, kur es palicis. Jāiet šodien pie brāļa Jēkaba uz Kļaviņa skolu. Tur dabūšu zināt par tēvu,” saka Kārlis

„Vai tu saimnieci tālu pavadīji?’’ prasu.

„Nezinu neko. Pilnīgi nav jēgas,” atzīstas draugs. Toreiz vēl nebiju spējīgs saprast, kā cilvēks var tā apdzerties, ka no iepriekšējās dienas neko neatceras.

„Kad tik tevi nav atraduši policisti guļot kaut kur grāvī?” ieminos

„Iespējams. Tad man jālaižas no skolas. No kauna nezināšu ko darīt,” kaunīgi saka Kārlis.

„Tas nekas. Gan jau izturēsi. Ne jau katrreiz dzīvē viss iet kā pa dēli. Neuztraucies par agru. Galvu aug-šā. Ne par velti tevi sauc par meistaru.”

Tanī brīdī ienāk Vilis Dāniēls. Vilim uz Kārli nav labs prāts kopš Kļaviņa skolas laikiem. Tagad viņš izmanto izdevību un uzbrūk Kārlim:

„Līdz šim mēs tevi saucām par meistaru. Tagad tu esi izpelnījies pasaules meistara titulu.”

„Ko tu bāz degunu kur nenākas,” uzsaucu Vilim.

Ieraudzījis mani skaidru un dusmīgu,” Vilis aiziet.

No tās reizes tomēr Kārlim pienācās pasaules meistara nosaukums. Šo palamu viņš nesa pacietīgi līdz skolas beigšanai.

Otrā dienā, ejot uz skolu, Kārlis ieprasījās:

„Kā tas nākas, ka tu paliki skaidrā?”

„Tev atļauts trīs reizes minēt,” un vairāk neatbildu.

* •

Kā jau iepriekš minēju, vecajā kūtī ir atsevišķs nodalījums, kur atrodas trīs buļļi. Visbīstamākais ir dāņu brūnais bullis. Viņam ir riņķis nāsīs un asie laužņi. Riņķī ieāķē vedamo nūju, kurai otrā galā ir cilpa. Cilpu vedējs uzliek uz rokas, lai bullis vedamo nūju nevarētu izraut no vedēja rokas. Katru brīdi ir jārēķinās ar buļļa niknumu. Viens no kūts strādniekiem seko no muguras puses. Ja gadījumā bullis izrautos, tad viņš varētu saķert buļļa asti un to laužot vismaz uz brīdi novērst tā uzmanību no upura. Asofrejam tādās reizēs ir līdz pistole. Mēs, skolēni, gan apšaubām Asofreja ieroci. Tas izskatās vairāk kā dekorācija. Kad mēs pasmejamies par viņa ieroci, Asofrejs iesaucas.

„Nesmej, nesmej. Es izglāb kād strādniek pirms buli to nodur.’ ’

„Kādā muzejā tu. Asofrej. nospēri šito pistoli?” reiz viņam jautā Palmbacbu Kārlis.

Toreiz Asofrejs patiešām noskaitās. Viņš paķēra pistoli un piegrūdis buļļa ausij rādīja, kā viņš kādreiz izglābis muižas strādnieku no drošas nāves, bulli nošaujot.

„Ej, ej. netrako Asofrij. Nudien man bija tāda sajūtu, ka tu nospiedīsi mēlīti,” smejas atkal Kārlis.

Te nu Asofrejs atjautīgi smaida un rāda, ka ierocis nav pielādēts.

„Nu, vai es neteicu, ka viņam tā pistole tikai priekš lielīšanās V*

Ja Asofrejs redz, ka valodas divkaujā viņam nav izredzes uzvarēt, viņš aiziet.

Šoreiz bullis šņākdams seko Asofrejam. Tā acis ir sarkanas un zvēro. Bet Asofrejam patīk skuķi. Runājoties viņš mīlīgi smaida. Runājot ar Martu. Asofrejs ir novērsis savu uzmanību no buļļa. Bullis to izmanto. Tas noliec galvu, lai ķertu Asofreju uz ragiem. Redzot tuvojamies nelaimi, grūžu bullim pierē kūts dakšas kātu. Bullis satrūkstas, bet tanī brīdī metas virsū Mar-tai. Marta iekliedzas. Asofrejs gan ķer, bet nevar notvert buļļa vedamo nūju. Vienīgi kūts puiša ātrā apķērība izglāba Martu no drošas nāves. Viņš izskrēja tieši bullim priekšā un saķēra vedamo nūju. Bullis gan vēl mēģināja izrauties, bet sajūtot nāsīs no riņķa asas sāpes, nomierinājās un gāja puisim līdz.

„Kur nu, Asofrej, bija tava lielība. Vecais teiciens, ka veciem večiem neklājas skatīties uz jauniem skuķiem.” saku Asofrejam, kad bullis aizvests.

Visnepatīkamākais darbs ir buļļu tīrīšana. Bullis, tāpat kā zirgs, vispirms jānotīra ar skrāpi, tad ar suku. Reiz par diviem, mēnešiem buļļus arī mazgā ar mitru drānu.

Parasti buļļi jau ienākot bauro. Abi buļļi saož svešu nākam pa gabalu. Herkuls sāk baurot, mani nemaz neredzot. Kad prasu Asofrejam, vai tiešām bullim ir tik labi attīstīta oža, viņš atbild:

„Pull zin. ka knauķim nav te viet.”

,,Vai biji ļoti nobijusies?” prasu Martai, kad aizejam atpakaļ kūtī.

„Man nebija laika nobīties.. Ja staļļa puisis vēl būtu kavējies, es būtu lēkusi augšā uz steķiem,” mierīgi atbild Marta.

„Tas jau labi. Ja tik nebūtu bijis par vēlu. Asofrejam pat pistoles nebija līdz.

Šis notikums nāk ausis skolas vadībai un muižas pārvaldniekam. Vēlāk dabūjām zināt, ka Asofrejs dabūjis rājienu kā no muižas pārvaldnieka, tā no skolas direktora.

Veterinārārsts Dzenītis iemāca mums, kā buļļiem nāsis ievilkt riņķi. Šo procedūru rāda visai skolai kopā. Āķis ir —S— veidīgs pirms ievilkšanas nāsīs. Aso galu ātri izrauj cauri teļa nāsij un tad salaiž riņķi kopā. Pirmo rāvienu izdara Dzenītis pats. Tad pārējiem ievelkam mēs, Skolēni.

Kā pēdējais riņķi velk Kārlis Palmbachs. Kad riņķis izrauts nāsij cauri, asins šalts uzsitas gaisā no bullēna nāss.

„Es jums jau sākumā aizrādīju, ka riņķis jāliek pēs iespējas sekli. Palmbachs iedūra par dziļu, ievainojot nāss šķērssienu dziļāk, kur daudz asinsvadu,” paskaidro Dzenītis. Nāsi bullim noskalo ar ūdensraža. pārskābi un tad iekaisa asins sāls pulveri, asiņošanas apturēšanai.

Praktiskos darbos pienotavā techniķis Zušmanis vispirms iemāca, kā jātīra pienotava un kā jāmazgā trauki. Piena olbaltuma nomazgāšanai lieto fosfātus, kas izšķīdināti remdenā ūdenī. Jāmācās, ka skalošanai jālieto remdens ūdens. Auksts ūdens nespēj aizskalot un bieži sabiezina taukus. Karsts ūdens piededzina olbaltumvielas vai karamilizē cukurus, kas rada sacietējumus. Jāmācās, kas jāmazgā »ar suku, kas ar drāšu vīšķi un kas ar sūkni. Lupatas lieto vienīgi koka daļu apmazgāšanai no ārpuses, kur 'asus heržamo-s nevar lietot, lai nenoberztu krāsu. Tvaiku lieto vienīgi pieķepušo daļiņu atdalīšanai. Dažas daļas sterilizē ar tvaiku, ieslēdzot tās tvaika kastē. Tagad uzzinām, ka vaļējam tvaikam nav absolūti nekādas nozīmes.

Skolnieki tiek arī iepazīstināti ar dažādiem komerciāliem mazgāšanas līdzekļiem, kurus firmas reklāmā avīzēs un pa radio. Tur sastopami tādi līdzekļi kā Borsil baltais, ko avīzēs reklamē Burbuļmāte. Tad vēl ir Parsils un vēl daudz dažādu ziepju, ko ieteic Tomberga, Merbecka un Sumska ķīmiskās fabrikas. Zušmanis Borsilu atzīst par ļoti labu, bet pienotavas vajadzībām par dārgu. Pienotavas pērk trikalcija fosfātu pulverus vai arī fosforskābes tīrā veidā, ko, atskaitot viens pret simtu, lieto olbaltuma vielu koloīdu atdalīšanai no metalliem.

Pēc tam iemāca pirmos piesardzības soļus pienotavā. Nedrīkst iet klāt pie transmisijām, ja kāds drēbes gabals ir vaļīgs. Ar šo drēbes gabalu transmisijas var ieraut pašu darba darītāju un nosist. Tāpat norāda, kas nesams vienam un pa diviem vai vairākiem, lai nenotiktu nelaimes gadījumi. Visbeidzot parāda, kā jāiet ar koka tupelēm. Tās pēc darba jānomazgā un jāliek katla telpā nožūt. Koka tupeles jānēsā bez zeķēm, lai pa telpu netiktu iznēsātas baktērijas.

Jāpiezīmē, ka sanitārā ziņā 1927. gadā Latvijā mēs bijām tālāk tikuši nekā Amerikas kontinentā 1950.tos gados.

Zušmanis iemāea, kāduvs kurināmos līdzekļus var lietot. Smiltenē ir katls, kura sildīšanai var lietot akmeņogles un malku. Mums parāda, kā ar akmeņoglēm rīkoties. Varen ātri var uzkarsēt katlu. Tad mēģinām bērza malku. Arī tā ir labs kurināmais materiāls. Ai* priežu un egļu malku kurinot, paiet ilgs laiks, kamēr katls ir karsts. Bez šī katla ir vēl eļļas katls. Šo tikai iekurina, lai mums parādītu, kā jārīkojas. Mums Latvijā pienotavās vēl neražoja siltumu un dzinējspēka enerģiju ar eļļu. Tas vienkārši bija par dārgu. Skolēni tomēr saprata, cik viegli ar šiem katliem rīkoties. Vienu no tiem skolai bija dāvinājusi Heinea dīzeļu sabiedrība Vācijā.

Tagad tikai skolēni redz, cik daudz ir jāmācās, lai vispār izprastu, no kā pastāv moderniecību darbs. Par jaunu jāmācās daudz vienkāršu darbu. Tos esam jau mājās darījuši, bet citādi. Tagad saprotam, cik daudz lauku saimniecības lietu dara nepareizi. Tur neko nevar darīt. Neviens lauksaimniekam iepriekš nav pateicis, lūk, nedari tā, tas taču nepareizi.

Otrkārt, ja arī kāds toreiz lauku saimniekam būtu aizrādījis, ka viņš to- un to dara nepareizi, viņš tanī pašā momentā būtu iegruvis vienu ienaidnieku vairāk. Latviešu zemnieks tanī laikā vēl bija stūrgalvīgs. Katra lieta, ko viņš bija mācījies no tēva un tēvutēva, bija kā āmen baznīcā. Lai tik kāds viņam būtu mēģinājis stāstīt ko citu. Šo stūrgalvību latviešu zemnieks bija ieguvis no klaušu laikiem. Tikai izturīgais un nelokāmi stūrgalvīgais varēja izturēt visu, kas viņam bija jādara cauru dienu muižas darbos. Savus darbus viņš bija veicis, ceļoties tūliņ pēc pusnakts un kad pārnāca no muižas.

Lai darbus uzreiz vairāk varētu piesavināties, skolēni strādā grupās. Pirmo dienu strādāju grupā ar FTeinrichu Glāzīti, Kārli Garozu un Jāni Kālīti. Par četriem grupā, darbs nav grūti padarāms. Tomēr jāskatās, lai darbs būtu pareizi padarīts pēc sanitāriem un pienotavas noteikumiem.

Nākošā dienā jāmācās, kā salikt dažādas mašīnas separatoru, pasterizētā]u. Jamācās, kā salikt dažādas caurules, pa kurām novada pienu pareizā virzienā. Piena svari jāsavieno ar pumpi, kas pienu pumpē uz separatoru. Krējums iet pasterizētā jā. bet vājpiens ar pumpi tiek pumpēts uz piena vāti. No separatora krējums iet uz sviesta mucu. Novadu caurule jāsavieno tā, lai savienotās vietās un līkumos netecētu. Krējumu mucā vai speciālā dzesētājā atdzesē. Tad krējumam ļauj nostāvēties, lai izietu laukā gaiss. Otrā dienā to nu kuļ sviesta mucā, vai nu tūliņ no svaiga, salda krējuma, vai iepriekš to ieraudzē ar īpašu kultūru. Ieraudzēta ja m krējumam temperātūra jāpaceļ uz divdesmit diviem grādiem C. Tad pirms kulšanas atkal jāatdzesē uz divpadsmit grādiem. Gatavojot sviestu dažādos gada laikos, vēl mazliet jāmaina temperātūra. Tas, protams, mums, jauniem lauku cilvēkiem, ir vesela ķīniešu ābeee. Mēs katrs esam redzējuši, kā uz laukiem kuļ sviestu. Dažā lauksaimniecībā, ir sviesta muca. Dažās vienkārši sviestu gatavo, kādā traukā krējumu kratot. Tiku pats vēl redzējis, ka saimniece gatavoja sviestu, vienkārši kuļot traukā ar karoti. Temperā tūPa ne katrreiz tika ievērota. Dažreiz mājā sviests sakūlās ļoti ātri, bet kādreiz pagāja vai pus diena, iekām sviests sāka parādīties paniņās. Šeit tagad sviests mucā bija labi sakults un vienā gabalā. Techniķis Gailītis mums paskaidro, kā pievienot sāli un kā jārēgulē ūdens Saturs sviestā. Tad visi sviesta kvalitāti nosakām pēc garšas.

Latvijā toreiz sviesta labumu noteica pēc piecpadsmit punktu sistēmas. Tik un tik punktu pēc garšas, un tik un tik punktu pēc smaržas. Izskats, konsistence, sāls un ūdens saturs kvalitātei ir noteicēji faktori. Tad vēl noņēmām paraugu bakterioloģiskai un ķīmiskai izmeklēšanai laboratorijā. Mēs visi tagad skartām ies mutes ieplētuši. Viss tas, ko tagad mācāmies, ir vesela zinātne.

Pēcpusdienā jāmācās izjaukt mašīn'as un novada caurules. Tad atkal mazgāšana. Jāprot katra lieta nolikt tā, lai nerūsētu un Tai otrā dienā varētu atrast. Atkal jāmācās, ko skalot ar ziepju ūdeni, ko ar fosfātu šķīdumu un ko- ar soda šķīdumu. Neviens no mums nevar iedomāties, ka trauku mazgāšana ir jau zinātne pati par sevi.

Kad pārnākam mājā no pienotavas darbiem, Kūlītis saka:

„Kas to būtu domājis. Tā taču īsta Sibirija. Agrāk man likās, ka pienotavā ir tīrs un viegls darbs. Kad aizvedu pienu uz pienotavu, tad vienmēr domāju, cik cran labi tiem cilvēkiem, kas strādā pienotavā. Skaties, tīrs un viegls darbs. Tagad, kad pārnāku mājā, esmu nostrādājies kā lūks. Mugura sāp no nepierastās locīšanās. Drēbes smird pēc piena suliņām. Lai Dievs nedod. Es gan negribētu kļūt par piensaimnieku.”

„Vismaz tev tagad kājas ir tīras. Tās vairs nesmirdēs pēc sviedriem un piesūbējušām zeķēm.” smejos Kālītim līdz.

Ari man sāp mugura un esmu noguris līdz beidzamam.

Otrā rītā man iar Kūlīti jāiet uz pienotavu pulksten trijos no rīta. Tur jau priekšā Iīeinrichs Glāzītis. Sataisām iekurus, tad iekurinu tvaika katla krāsni. Mums jāuzskata, lai uguns kurētos. Kurināšana jāpārtrauc, kad spiediens katlā ir astoņas atmosfairas. Pa to laiku, kamēr uguns kuras, izl'aižam veco ūdeni un ar suku iztīrām katlu. Kad ūdens sakarsis, noņemam paraugu, nosūtīšanai uz laboratoriju.

„Kāpēc visas šādas padarīšanas? Mums uz laukiem neviens ar šādām lietām neākstās,” pr*asa Kālītis Hein-ricbam Glāzītim.

„Arī mūsu pusē ne. Te tomēr ir skola. Jāmācās viss tā, kā rakstīts grāmatā. Varbūt kādreiz kļūsi pienotavas vadītājs,” smejas Heinriehs.

,,Es un strādāt pienotavā ? To tik nē. Ko tu, Hein-rich, iedomājies! Tad jau labāk strādāt Sibirijā, ne pienotavā. Man vēl šodien mugura sāp un krusti stīvi no vakardienas tā saucamiem darbiem pienotavā. Tie nav d'a.rbi. bet katordznieku darbi,” sodās Kālītis.

„ Lai tev nebūtu jālokās, tagad, kamēr Jānis uzskata katlu, tu ieliec vazelīnu tanīs vietās, kur smēre vajadzīga,” un viņš iedod Kūlītim podu ar vazenlīnu un spiedi, ar kupu iespiest.

„Vajag smērēt, vajag smērēt, vajag iesmērēt,” dziedādams aiziet Kālītis. Pēc neilga laika viņš ir atpakaļ. Heinriehs skatās viņā ar izbrīnu un jautā:

„Vai tik ātri jau izdarīji iesmērēšanu?”

„Dažos ietvaros nevaru smēri dabūt iekšā,” saka Kālītis.

„Kas tu par puiku, ka neproti ar caurumiem rīkoties,” saka Heinriehs un aiziet Kūlītim palīgā.

Kad šie darbi izdarīti, mums pareizi jāuzliek siksnas uz transmisijām. Tad tām uzliek kalifonija ziedi, lai neslīd.

Pulksten sešos katls ir jau pilnā spiediena kārtībā. Tad mācāmies, kā palaist dampi. Atveļ* tvaika nolaides krānu. Tad griež uz kreiso mazu ratiņu. Pēc otrā pagrieziena tvaiks sāk plūst par novadu, un aparāts sāk lēnām griezties. Vēl viens grieziens, un spara rata ātrums pieņemas. Ka pietiekamais ātrums sasniegts, var redzēt pēc rēgulātora bumbiņām. Hein-richs parāda, cik augstu tām jāstāv. Tas esot parastais ātrums, ko lieto pienotavās.

Nākošā dienā techniķis Zušmanis māca, kā pieņemt pienu. Vispirms iepazīstina ar svariem. Kamēr vēl piena vedēji nav ieradušies, sveram ūdeni. Skatoties no malas, piena pieņemšana liekas ļoti vienkārša lieta. Kad mēs, trīs skolēni, nosveram vienu un to pašu piena vairumu, katram ir citāds svars. Vienam svara starpība vairāk nekā pieci kilogrami. Nevaram saprast, kā tas noticis.

Zušmanis paskaidro, k»a svaru nevar bīdīt ar spēku. Tāpat jāskatās, lai tanks būtu pilnīgi noslēgts. Pieņemšanas laikā ir arī jānosaka piena smarža. Piens, kam kūts smaka, jānoliek malā. Piens ar skābuma smaku netiek pieņemts. Tāp'at. jāskatās, lai kannas būtu tīras no ārpuses. Tad vēl piens jāmaisa un ar kausiņu jāielej tauku procentu noņemšanai. Otru paraugu ņemam, lai skolēni noteiktu metilēna ziluma provi un netīrumu skaitu.

Tagad mēs strādājam trīs, Zušmanis vēl ir ceturtais, viņš pārrauga. Vienu otru reizi, kad mēs kļūdāmies, arī viņš pieliek savu roku, izlabojot nepareizo. Mēs nevaram saprast, kā to pienotavā var izdarīt viens cilvēks. Mēs te trīs esam nostrādājušies vaiga sviedros. Kaut tiešām nopūlamies un mūsu griba ir laba, kļūdas tomēr ir. Lai darbu ātrāk padarītu, kāds no mums uztraukumā iemet kālija chromāta pulveri piena katlā, ne pudelītē. Mēs visi nobālam. Zušmanis to neredz. Viņš ir ļoti īsredzīgs un nēsā ļoti stipras acenes, kupas bieži no tvaika nosvīdušas, un tā daudzas kļūdas, ko skolēni izdara, paliek nepamanītas.

„Liec nākošo pudelītē,” saku savam skolasbiedram. Viņš paklausa un iemet pudelītē karoti ar kālija chro-mātu. Piena paraugu uzturēšanai toreiz lietoja kālija ehrcmātu, kālija bichromātu un formalīnu. Bija atrasts ari dzīvsudraba ehlorīds. Latvijas apstākļos tas tomēr bija. par dārgu.

Saimnieks, kas noskatās mūsu izdarībās, smīn un krata galvu, teikdams:

„Nav tik viegli kļūt par piensaimnieku.”

Pēc tam kad piens ir pieņemts, piepildām kannas ar vājpienu. To aprēķina pēc sevišķas tabeles. Tiem lauksaimniekiem, kas vēlas siera suliņas, ielaižam tās kannās. Tukšās kannas mēs izskalojam ar ūdeni un karsējam zem tvaika. Kannas ar vājpienu un suliņām saceļam lauksaimnieka ratos. Šeit pienu ved pat veci vecīši un vecenītes un saka, ka vēloties redzēt cilvēkus. Vecam cilvēkam izkustēšanās derot.

Kad piens pieņemts, ejam brokastīs, pēc tam atkal atpakaļ uz pienotavu. Vispirms nomazgājam piena pieņemšanas traukus, tad caurules, kas nāk no tanka uz separatoru. Tad izmazgājam vājpiena tanku un iztīrām grīdu pienotavā un pieņemšanas vietā. Viss tagad te ir tīrs, ka spīd un laistās. Kad darbi pabeigti, ir jau vēla pēcpusdiena. Ieejam, pirts augšā abi ar Kā-līti un jūtam, ka esam galīgi piekusuši. Iekrītam gultā un aizmiegam. Neesam vēl lāgā iemiguši, kad kāds rausta, pie kājas. Atvepn acis. Ieraugu — Ābels stāv pie gultas.

„Kas tad nu? Vai slimi? Nebūs taču viena slimība abiem uz reizi pielipusi?”

„Nē, Ābela kungs. Bijām nokusuši līdz beidzamam,” taisnojas Kālītis.

„Tas nekas. Tūliņ augšā. Prom uz klasi. Jāmācās. Vecāki nemaksā skolas naudu par velti. Kas tā par izrunu? Vai jauni puiši kā jūs var kādreiz piekust?”

Neko darīt. Ģērbjamies un ejam uz skolu. Esam tik ļoti piekusuši, ka pat vakariņas negaršo, kaut gan vakariņās ir garšīgs (kartupeļu sacepums. Pagaršojam, bet lāgā ēšana nenotiek. Kad ieejam Masē, reibst galva.

„Ābels ir tiešām traks. Attrieca mūs uz klasi, kur mēs tikko stāvam uz kājām. Te taču trakāk nekā Sibīrijā.”

„Nepiemin ļaunu. Kad tik kādreiz nenonāc Sibiri-jā. Krievi mums kaimiņi. Viņi kādreiz pār mums valdīja. Kas to* zina, ka tik viņi atkal nedomā mūs iegūt atpakaļ savā īpašumā,” saka Palmbacbu Kārlis uz Kūlīti.

Šie vārdi man palikusi atmiņā visu mūžu. Vēl kādreiz satiekoties Vācijā ar Pēteri Ortmani Polnovā. pārrunājām Palmbacbu Kārļa teikto.

Nākošā dienā sagatavojam biezpienu, iepildām paniņas kannās pārdošanai un suliņas pārstrādājam dzērienā. Biezpienu pagatavoju no vājpiena, kas tiek ieturēts. Smiltenieši ļoti labprāt ēd biezpienu. Mājasmātes nāk ar traukiem un pērk biezpienu. Toreiz bija iesaiņošanas problēma, jo pergamenta papīrs ātri palika mitrs. Dažas mājasmātes nesa līdz mazgājamās bļodas, kurās ielika biezpienu. Biezpiena kūka bija katra smiltenieša svētdienas brokastu galdā. Arī skolā lielākos svētkos mēs to dabūjām. Biezpienu pagatavoja no vājpiena, kuru vakarā ieraudzēja, nākošā rītā uzkarsēja un lika sietā nosūkties.

Ne katrreiz biezpiens padevās sevišķi garšīgs — citreiz pārāk drupans, citreiz pārāk mīksts. Ijai gan mums rokās bija termometrs, kas noteica, cik augstu biezpiens jākarsē, tomēr ne katrreiz izdevās labi. Tanī rītā, kad mēs ar Kūlīti gatavojām biezpienu. Celmiņu Jānis smējās:

„(Redzi vien, abi Jāņi nav uzmanījuši katlu. Biezpiens spiežas rīklē.”

Jāpaskaidro, ka tolailm vēl komerciālās metodes, ko varētu lietot biezpiena pagatavošanā, nebija izstrādātas. Kā pirmie šīs metodes izstrādāja vācieši, tad pārņēma franči un amerikāņi. Kanadā komerciālā biezpiena pagatavošanas māka attīstījās vienīgi pēc

Otra pasaules kara. Vienīgi pašreiz biezpienu gatavoja Rīgas piensaimnieku savienības pienotava Valmieras ielā, un tas vienmēr bija arī garšīgs.

Beidzamās divas dienas mēs mācījāmies pagatavot sieru. Bakšteina siera pagatavošanu, ko te sauc par Zemgales sieru, mācīja Teodors Ziediņš, bet Ēdamas siera — techniķis Gailītis. Teodors Ziediņš paskaidro, ka fermenta chimozīnu sieriem visiem esot viens pamatprincips. Piens ar kultūrām jāieskābē līdz zināmai pakāpei. Tad pievieno fermentu chimozīnu, kas pagatavots no jaundzimušā teļa kuņģa. Kad piens sarecējis, sierekli sagriež ar sīku graudu nažiem gareniski, vertikāli un šķērsām. Pēc tam sierekli uzsilda, līdz atdalās graudi. Tad no graudiem atdala suliņas un sieru liek presē. No temperātūras, piena skābes procenta, graudu lieluma, temperātūras un uzsildīša-nas laika atkarīga siera konsistence.

Vācu mūki iemācījuši latviešus siet Jāņu sieru. Latvieši šo sieru pagatavo daudz labāku nekā paši vācieši, beigās Ziediņš paskaidro. Man sieru pagatavošana sāk patikt. Ziediņš, redzēdams, ka man ir interese, otru vāti liek pagatavot man. Tzdodas labi. Pēc darbiem ejot uz māju Kālītis saka:

„Kāpēc vajaga sieru pūdēt? Man māte mājā gatavo Jāņu sieru. Tas nesmird. Kā cilvēki var ēst, kas smird pēc s ... ?”

„Tu taču dzirdēji, ka procesu nesauc par pūdēšanu. bet par nogatavināšanu. Pēc manām domām visu to olbaltumu, ko tagad ar vājpienu izbarojam cūkām, vajadzētu pārvērst sieros. Latvija varētu sieru pārdot uz ārzemēm un nāktu iekšā ārzemju valūta,” paskaidroju skolas biedram.

,.Tu vienmēr būvē gaisa pilis. Kas gan ēdīs sapuvušu sieru. Tu domā, ka cilvēki pasaulē ir tik dumji, ka nepazīst, kas labs un kas smird,” atkal strīdas pretim skolas biedrs.

„Bet tie pūdēties sieri, kā tauta sauc čimozīna sierus, ir cēlušies ārzemēs. Mēs tikai pārņemsim pagatavošanas metodes,” atkal atspēkoju.

„Pasaulē ir izgudrots daudz mācību, vai tad mums tām jāseko. Nesaprotu, kāpēc mums no sieru suliņām jātaisa dzēriens. Lai suliņas dzer cūkas. Bekons tagad maksā labi. Kāpēc vēl jābrūnina cukurs un tik dārga lieta jāliek pie suliņām? Un tad iedomājies. Šo žurgu sauc ,,Līgo” vārdā un pārdod par desmit santīmiem pudelītē. Laikam viņi domā, ka latvieši Jāņos sāks dzert šo žurgu. Katrs kārtīgs latvietis Jāņos dzef alu un piekož Jāņu sieru. Tas saderas kopā ar līgošanu. Man mājā pilns pagrabs ar bērzu sulām, ar jāņogu, upeņu, zemeņu un ābolu sulām. Dzer, kamēr vēders vai pušu sprāgst. Vai tev mājā tādu trūkst?” jautādams manī skatās Kālītis.

..Kā skatos, tev tās skolas mācības lāgā nepatīk,” iejautājos, ieejot internātā.

„Nepavisam nē. Ar šo gadu cauri. Lai mācās, kas grib, visas šīs mācības. Kad es stāstu mājā, mājinieki smejas. Viņi domā, ka esmu palicis traks.” saka Kālītis, kad uzejam pirts augšā.

★

Lai vaislas ērzeļi uzturētos fiziski labā stāvoklī, tad tie jāizbrauc un rēgulāri jāizdara izjādes.

Piensaimnieki ar ērzeļiem ved uz staciju sviesta mucas un sierus. Sviests iet uz valsts saldētavu un sieri uz Armijas ekonomisko veikalu Rīgā. Toreiz piena produktus vēl uzturēja svaigus ar ledus palīdzību. Skolai pašai ir sava ledus noliktava, kas iebūvēta pakalnē zem zemes. Pievedot ledu pienotavai, par vilcējiem lieto ērzeļus. Vienu otru reizi tie ir pārāk aizrāvušies izbraukumu priekos, tā ka braucējiem ir grūti tos savaldīt.

Kādreiz Kalniņš un Plete, vedot sviesta muciņas uz staciju, piedzīvo Šeridāna ālēšanos. Rezultātā sviesta muciņas ir izkaisītas pa ielu. Pletem izmežģita kāja. Kalniņš aulekšos ar ērzeli ieradies atpakaļ staļļu pagalmā.

Izjādes ar ērzeļiem patīk direktora Vīganta kundzei. Olgai Vīgantei ir ļoti grezni izjādes tērpi. Viņa labprāt izjādēs ņem līdz tos skolēnus, kas prot labi jāt. Viņu izjādēs visvairāk pavada Jānis Cālis un Leo Pelde. Viņi abi ir labi šaebisti un bieži ar pašu direktoru spēlē šachu, kas ir kaislīgs šachists.

Kādā piektdienas pēcpusdienā abi ar staļļmeistaru izdarām izjādi. Jājam pa Bilskas ceļu līdz Raudiņai un atpakaļ. Atceļā satiekam Vīganta kundzi. "Redzēdama. ka protu jāt, viņa saka:

„Svētdienas rītā gribu jāt uz Launkalni, kur sieviešu līgai ir sanāksme. Visi mani pavadoņi ir aizņemti. Vēlētos, ka jūs mani pavadītu;”

Kad atnāku pirts augšā, pasaku to Cāļu Jānim. ..Redzi nu, man jājāj svētdienas rītā tavā vietā.” „Jā, man jāpiedalās šacha sacīkstē Valmierā. Pilsētu sacīkstes notiek tieši svētdienā. Vīganta kundze jau runāja ar mani, bet. nevaru. Jāpiedalās sacīkstēs.”

Svētdien pulksten astoņos no rīta ierodos staļļos. Vīganta kundze Jau ir priekšā. Staļļmeistars man piedāvā papirosus Rīga. Zinu, ka viņš tos saņēmis no Vīganta kundzes par ērzeļa sagatavošanu jājienam.

Vīganta kundze izvēlas Šeridānu, bet man staļļ-rneistars apseglojis Zultānn.

Abi ērzeļi nav pārāk priecīgi par izjādi. Pirmkārt, ir ļoti agrs rīts, kad ap šo laiku notiek tīrīšana. Viņiem patīk, ka suka un skrāpis iet pa spalvu.

„Cik i'cdzu, abi ērzeļi nav pārāk sajūsmināti par izjādi,” saku staļļmeistaram.

„Jā, dabiski. Zirgi ir gudri. Viņi zina, ka. šodien ir svētdiena, tāpēc šinī dienā netiek traucēti. Vienīgi tīrīšanas nodarbību tie pieņem ar pateicību. Kā tev patiktu, ka tik agri izrautu no gultas? Arī tava seja nav pārmērīgi priecīgi/ ’ saka staļļmeistars; var redzēt, ka arī viņš nav sajūsmināts par agro traucējumu.

Kad viss kārtībā, staļļa puisis man vēl norāda: ,,Kad aizjāj Launkalnē, piesien ērzeli aizvējā. Neaizmirsti izņemt dzelžus no mutes. Dod āboliņu. Sienu viņi labprāt neēd.”

Jr jauks marta mēneša rīts. Sniegs, kas pa vakardienu kusis, ir atkal piesalis. Kad jājam cauri Smiltenei, visa pilsēta vēl guļ. Vienīgi tie, kas ved pienu uz pienotavu, un baznīcēni ir piecēlušies. Kad izjājam no pilsētas, sākas smilšainais meža ceļš, kas iet gandrīz cauri līdz pat Launkalnei. Vasarā šis Launkalnes ceļš ir ļoti patīkams. Tagad smiltis, sajauktas kopā ar sasalušo sniegu, ķep ērzeļiem pie kājām. Nevaram jāt pārmērīgi ātri.

Abi ērzeļi ir pieraduši pie kopējām izjādēm. Viņi seko viens otram zināmā attālumā. Kad noteiktais attālums palielinās, Zultāns uzņem slaidu riksi, lai turētos Šeridānam līdz. Kaut arī ceļš slikts, divās stundās esam veikuši astoņpadsmit kilometru gapo ceļa gabalu.

Launkalnes skolas namā jau daudz cilvēku priekšā. Izskatu, kur aizvējš, tad pie kokiem piesienu abus ērzeļus. Kad izņemu dzelžus no mutes un atnesu katram klēpi āboliņa, abi ērzeļi bubina. Tas norāda, ka viņi nav vairs dusmīgi par agro traucējumu svētdienas rītā. Tā kā nevarējām ātri jāt, abi ērzeļi nav pat silti. Esmu dzirdējis, ka Vīganta kundzei patīkot jāt aulekšos. Esmu priecīgs, ka nebija jātrako, jo tas uztrauktu ērzeļus. Otrkārt, sakarsētie kustoņi būtu jāapsedz.

„Nu jūs darāt, ko zināt. Es iešu pie dāmām/’ un viņa ieiet skolā.

Eju pie skolas apkalpotāja. Tur salasījušies tie lauksaimnieki, kas atveduši savas sievas uz sapulci. Viņiem uz galda ir pāris pudeļu šņabja un kanniņa ar alu un speķa pīrāgi.

„Nu taisni, kā svētdienas rītā pienākas. Alus un pīrāgi der labi kopā,” saku ieiedams.

„Ak tu ieradies ar tiem skaistajiem ērzeļiem. Ir gan labi, ja zirgu var pirkt par valsts naudu. Nav jā-stoatās uz santīmu. Nebrīnīsimies, ka mūsu nodokli ar katru gadu iet uz augšu,” saka vecais Pīlādzis un tūliņ ielej glāzē alu. To pasniedzis, viņš uzsit man uz pleca: „Dzer un nebēdā. Man jau tas muldamais vienmēr vaļā.”

„Paņemu alus glāzi, izdzenu un uzkožu pīrāgu. Alus gan garšo kā atvadājies. Izdzēris tomēr saku:

,.Tas varens miestiņš. Var redzēt, ka jaunkalnieši prot brūvēt alu,” slavēju, Ja es būtu teicis taisnību, ka alus ir novadējies, tad būtu ieguvis ienaidniekus. Varētu gadīties, ka viņi vairs mani neievērotu un nekādā gadījumā nepiedāvātu pīrāgus un alu. Ja es pateiktu, ka viņi slikti lauksaimnieki, to viņi Jaunā neņemtu, bet ja iedrošinātos kritizēt viņu brūvējumu, tad nelabais gals būtu gaisā.

Viens no lauksaimniekiem, saukts Jūlijs Breņķis, piecejas, sniedz man roku un saka:

„Sēdies tik klāt pie galda. Tas, lūk, tur galda galā ir skolas apkalpotājs Saliņš. Mēs baudām viņa viesmīlību.M

„Paldies, Breņķa kungs. Tiešām, launkalnieši ir laipni ļaudis,” saku komplimentus. Esmu jau skolā tik daudz iemācījies, ka sabiedrībā nav jāskopojas ar komplimentiem.

„Tam tā jābūt. Mēs esam pārāki par smilteniešiem. Lai gan mūsu zemīte ir smilšaina, mēs protam dabūt labu ražu. Sevišķi labi aug mieži un kartupeli. Kartupeļus vedam uz Trikātas brūzi un miežus uz Gatartas alus brūzi. Vienam otram lauksaimniekam naudas, ka nezin kur likt,” smejas vecais Pīlādzis, tad iedur ar pirkstu man krūtīs, jautādams :

„Nu, un no kurienes tad tu pats? Taču neesi vietējais. Vai esi blomēnietis?”

„Esmu cirgalietis, ” nosaku nopietni, sniegdamies pēc pīrāga. Brokastis neesmu ēdis. Pēc divu stundu jā-jiena svaigā gaisā esmu izsalcis.

„Ak tad pat no tik lielas tālienes nāk uz Smilteni skolā. Jā, pareizi. Pagājušā sanāksmē Vīganta kundzi pavadīja rīdzinieks Jānis Cālis. Citreiz atkal kāds tur rīdzinieks Pelde. Jā, skaistajai kundzei jau izvēle liela. Puiši kā ozoli. Droši vien vecais nekam neder. Jāmeklē jaunāki,” nosaka Breņķis. Visi sakustas. Viņiem Breņķa piezīme patīk, bet vecais Pīlādzis norāda:

„Nepalaid muti. Domā ko gribi, bet nerunā skaļi. Tev jau pašam ir sieva gandrīz divdesmit gadm jaunāka. Bērnu tev tāpat kā Vīgantu ģimenei nav. Droši vien tev arī sieva būs jāsūta uz piensaimniecības sko-lu,” viņam uzbrūk Pelēcis.

Cik redzams, Brencis šādu Pelēča piezīmi nebija gaidījis. Viņš nosarkst un sastostās. Nevarēdams atrast vārdus atbildei, viņš pieceļas un iziet laukā, teikdams:

„Jāiet apraudzīt zirgu.”

„Ne jau zirgu, bet savu jauno gaspažu. Breņķis jau savējo uzpasē kā kādu lielmāti. Viņa jau 'arī tur no tavas puses. Ja nemaldos, Breņķis pārveda sievu no Lugažiem. Tas jau tavā pusē,” saka Pīlādzis, atkal ieliedams glāzēs alu.

„Lugažu pagasts ir gan mūsu blakus pagasts, bet no manām mājām ir vairāk nekā trīsdesmit piecus kilometrus. Vēl nekad tur neesmu bijis. Lugaziešus kādreiz esmu redzējis Aumeistaru kapu svētkos,” atbildu ņemdams glāzi. Tanī brīdī telpā ienāk jauns puisis. Visi skatās uz viņa spīdošajām galošām,

„Labrīt, kungi. Vai tad tik agri stiprais jau galdā?” saka ienācējs.

„Tas Pabērzu Lecis. Viņam vienmēr kājās jaunas galošas. Viņš pat gulēt ejot tās nenovelkot. Tāpat redzēsi viņu ar galošām Jāņu dienā, kā arī Smiltenes kapu svētkos. Vecajam Lecim arī jauna madama. Nekas, puisis uz goda. Nu, ko tu te lielies ar savām spīdoša^ jām galošām? Labāk velc laukā pusstopu. Vecais Lecis taču tevi nelaida no mājas laukā tukšā. Taču atvedi viņa jauno lielmāti uz sanāksmi,” atkal smejas Pīlādzis. Tagad redzu, ka viņa deguns, kas sākumā bija sarkans, tagad pārvēršas zils. Launkalniešu piezīmes ir gan ļoti stipras. Neliekos zinis. Pazīstu lauku cilvēkus, ka viņiem ir asias mēles. Sevišķi pie alus glāzes katrs tiek aizkārts, ja tikai kaut kur var pieķerties.

Smiltenes prāvests Kundziņš kādam baznīcēnam, kas gājis sūdzēties, ka kaimiņi viņu par daudz apceļot, teicis:

„Nedod iemeslu kaimiņiem pieķerties, un viņi liks tevi mierā. Otrkārt, neesi vairs mazais bērns, kam vajadzīga mātes aizbildniecība. Sargā pats sevi, tad arī citi tevi sargās.”

Šos vārdus vietējie vēl bieži pieminēja sanāksmēs, dzīrēs un satiekoties.

Kad dāmu sanāksme beigusies, mēs tiekam uzlūgti pie viņām uz kafiju. Pasniedz paisgatavotu vīnu un zemeņu liķieri. Tas arī pagatavots no Launkalnes zemenēm un spirta.

Līdzko ieejam pie dāmām, runīgie launkalnieši apklust. Liekas pavisam jocīgi. Vai tie ir tie paši launkalnieši, kas pirmīt tik skaļi trieca apkalpotāja istabā? Sasveicinoties ar Vīganta kundzi, viņi galanti palokās, un vecais Pīlādzis pat noskūpsta roku vienai dāmai. Kāda dāma. redzēdama Pīlādzi tik galantu, iesaucas :

„Ej, Jāni, nobučo manu roku arī. No rīta gan slau-eii govis, bet tagad ir tīras.”

Visi pārspriež sabiedriskas lietas un, protams, arī politiku. Visi kā viens ir uzskatos, ka nākamās vēlēšanās, kas nav vairs tālu. jāgādā. lai šinī rajonā sociālisti netiktu pie stūres.

„Mums pietiek sarkano jau Smiltenē. Laukos te viņiem nav ko darīt. Kā tas izskatītos, ka mūsu puiši sāktu teikt mums saimniekiem un norādīt, ko darīt.

Smiltenē uz akmeņiem sarkanie var patrakoties, bet šeit, Launkalnē — nekad. Mēs paši zinām ko darīt,” svarīgi saka Pīlādzis.

„Jā, tagad tu gudrs runātājs. Toreiz, kad mēs balsojām, vai sarkanos strēlniekus ielaist Smiltenē, tad tu biji kā ūdeni mutē ieņēmis. Tagad nu lielais runātājs. Ielaidām viņus Smiltenē kā utis kažokā,” saka kāds patukls launkalnietis, kura vārdu vairs neatceros.

„Nekas. Turpmāk politikā piedalīsies arī dāmas. Skaistais dzimums gādās, lai tādas lietas vairs neatgadītos. Kas noticis, noticis. Nekļūdās tikai tas, kas neko nedara. Turieties! Nākošā sapulcē es atkal būšu klāt kā nagla.” saka atvadoties Vīganta kundze. Tad viņa pienāk pie manis un prasa:

„Nu, kā patika? Vai nebija garlaicīgi?”

„Nemaz nē. Šie kungi ir ļoti asprātīgi. Bija patīkami dzirdēt viņu domu.” saku atvadīdamies Vīganta kundzei.

„Būtu zinājuši, ka jūs atvedat sev līdz jaunu puisi, tad mēs būtu paņēmuši līdz savas meitas,” saka viena no dāmām.

„Kas to būtu zinājis. Pagājušo reizi Cāļu Jāni jau piesaistīja Kauliņu Emīlija, un agrāk jau Pilenģa Mā-re piesaistījusi Peldes kungu,” vēl piemetina, kad ejam laukā.

„Nekas. Gan jau citu reizi,” un ejam pie zirgiem.

Kad lieku ērzeļiem mutē dzelžus un nāsīs laužņus, tas tiem nepatīk. Zultāns uzslien galvu tik augstu, ka netieku klāt. Tikai ar lielām pūlēm dabūju aibus ērzeļus jāšanas kārtībā. Launkalnieši palīdz Vīganta kundzei iekāpt sedlos. Kad arī es esmu Zultānam mugurā, Šeridāns uzņem strauju riksi un Zultāns tam seko. Nekāda garāka (atvadīšanās nenotiek. Labi, ka tā. Kad esam pāri Vidzemes šosejai un iejājam Launkalnes silā, Šeridāns sāk aulekšot. Jau izejot no skolas nanna manīju, ka abi ērzeļi drebinās. Vairāk nekā sešas stundas pavasara vējā tos atvēsinājušas līdz drebuļiem.

Šeridāns aulekšo. Zultāns turas līdz. Vīganta kundze turas sedlos braši. Zinu, ka viņai ātrums patīk. Kad esam kādus piecus kilometrus no Smiltenes, kādā pakalnē Šeridāns krīt. Vīganta kundze pārlido- pāri zirga galvai. Ērzelis ir tik pārsteigts no kritiena, ka, uzlēcis kājās, aulekšos 'aizlaižas prom. Gribu apturēt Zul-tānu. Ērzeļi ir ieraduši būt kopā. Lai kā cenšos, Zultā-nu noturēt nevaru. Kad piejāju Vīganta kundzei, viņa saka r

„Lūkojiet panākt Šeridānu. Nebēdājiet par mani. Gan es tikšu mājās. Kad tik nenotiek kāda nelaime at ērzeli. Ceļu jau viņš zina, Tas nekas,” vairāk arī nedzirdu. Zultāns saslienas divkājās un nākošā mirklī jau aulekšo tālāk.

Pēc pēdām smiltīs redzu, ka Šeridāns ir laidies tiešam lielā ātrumā. M'ani uztrauc viena lieta. Ja nu kas notiek ar Šeridānu, varbūt mani vainos līdz? Tādas domas iešaujas prātā, kad iejāju Smiltenē. Uz akmeņiem Zultāns pats apstājas skriet. Tagad viņš iet lēnām. No ausīm, kuras vairs nav pieglaustas, redzu, ka Zultāns vairs nav uztraucies.

Kad notikumu pastāstu stiaļļmeistaram, viņš tūliņ sajūdz kamanās citu zirgu un brauc Vīganta kundzei pretim. Pirtsaugšā zēni jau zina par manu notikumu. Ortmanis. strādādams staļļos, ziņu pārnesis.

.,Kas tu par kavalieri? Neproti savaldīt zirgu. Ne par velti direktora kundze agrāk sev izraudzīja citu kavalieri. Zemnieks paliek zemnieks. Mūzikām mūzika uzvešanās,’’ zobo mani Lazdiņu Jānis.

*

V *

Nemanot pienākušas Lieldienas. Tāpat kā Ziemas svētkos, Lieldienas brīvlaikā skolēni tiek sadalīti divās grupās. Tie, kas pirmie brauca Ziemas svētkos, tagad paliek pēdējie, un otrādi. Lieldienās skolā izbeidzas oficiālais mācību laiks. Paliek sagatavošanās eksāmeniem un pavasara praktiskiem darbiem. Eksāmeni notiek zemes mācībā, mēslošanas mācībā, ķīmijā, mājlopu 'anatomijā, fizioloģijā, mājlopu lipīgās slimībās, kā arī lauksaimniecības pirmajā kursā botānikā. Otrā lauksaimniecības kursā eksāmeni jāliek vispārējā un īpatnējā augkopībā, vispārējā un īpatnējā lopkopībā, dārzkopībā, grāmatvedībā un saimniekošanas mācībā. Lopkopības nodaļā eksāmeni nolikti vispārējā lopkopībā, ķīmijā, analizēs un sabiedrisko- lietu zinībās. Piensaimniecības nodaļā eksāmeni nolikti — piensaimniecībā, piena technoloģijā, piena bakterioloģijā, grāmatvedībā, piensaimniecības grāmatvedībā, piena analizēs un sabiedriskā zinātnē. Noteikts, ka piensaimniekiem un lopkopjiem vēl notiks speciālizēšanās semināros analizēs, naudas izmaksas aprēķinos un vispār lietās, kas vajadzīgas, lai skolu beigušie varētu sākt strādāt.

Tā kā Lieldienas gadās vēlu, līdz eksāmeniem palikušas tikai četras nedēļas. Pa šo laiku semināru veidā atkārto kursu. Skolotāji cenšas izskaidrot lietas, kas grūtāk saprotamas.

Kad braucu mājā, pirmā lieta, ko gribu panākt mūsu saimniecībā, ir pagatavot šļūci. Dabūjam ozola bluķus. Tos kalējs Toms saķēdē ar speciāliem dzelzs savienojumiem. Kad iejūdzu zirgu, mēģinu nošļūkt kalngalu. Uzbraucu ar šļūci uz tīruma. Kaimiņu ļaudis sanākuši skatīties, ar kādu ērmu esmu sācis apstrādāt tīrumus.

Pirmos trīs riņķus izdaru viegli. Tad pēkšņi zirgs ar zveņģelēm aiziet. Dan drīz pats pakrītu uz šļūces. Izrādās, ka mana kalkulācija par šļūces saķēdēšanu ir bijusi pilnīgi aplama. Nav patīkama sajūta. Zinu. ka mājinieki un kaimiņi smiesies par šo notikumu. Neveiksme jau pašā sākumā. To nebiju paredzējis. Apsienu šļūces bluķus ar striķi un velku ar zirgiem tos atkal mājā. Tad sakrauju tos atkal ratos un braucu pie kalēja Toma. Kalējs, mani ieraudzījis, smejas:

„Ak tad tava gudrība sabruka pašā sākumā?”

„Neesmu braucis pie tevis, lai noskaidrotu, vai tā ir gudrība vai muļķība. Esmu atvedis šļūci, lai tu sataisītu/’ saku stingrā balsī.

„Redzi, cik tu lielīgs. Lielība naudu nemaksā. Vispirms samaksā man par iepriekšējo darbu, tad strādāšu tālāk,” viltīgi smaidīdams 'atbild kalējs.

„Cik tev jāmaksā?” lielīgi noprasu.

„Trīsdesmit latu,” pasaka kalējs.

Tā kā m<an tikdaudz naudas nav klāt, tad saku:

„Tos tev samaksās māte. Viņa kārto visus mājas saimnieciskos darījumus.”

„Lai māte atnāk un samaksā. Citādi nekust,” un kalējs lielīgi nosviež āmuru.

Neko darīt. Atstāju zirgu un vāģus ar ozola bluķiem pie smēdes un pats kājām eju uz māju. Kad izstāstu mātei, kas par lietu, viņa saka:

„Vai tev vispār vajadzēja krāmēties ar to šļūci. Grāmatas un skolas zinības jau ir laba lieta, bet ne katrreiz der uz tīruma.”

.,Nē, šoreiz nevaru. Ja es neizdarīšu, tad mans prestižs pagalam. To es neviaru atļauties. Otrkārt, esmu pārliecībā, ka šļūce mūsu kalnainā zemē palielinās ražu. Labi zinu, ka kalngali vienmēr bija puspliki,” pli-jos. mātei virsū.

„Nu, ja j<au nu tu man tieši uzspied savu gribu, tad jāļauj vien būs. Ej un pasaki Tomam, lai viņš tur muti. Viņš pagājušā rudenī aizņēmās no manis sešdesmit latu nodokļiem. Viņš vēl nav ne santīma atdevis. Lai atrēķina tos trīsdesmit latus par šļūci. Bet nē. Es labāk iešu līdz. Man liekas, kalējs tevi šmauc. Vai tad par tādu nieka darbu lai maksājam tik daudz n'au-das?” un māte nāk līdz uz smēdi.

Kad kalējs Toms ierauga māti, viņš maina valodu.

,,Es jau ar Jāni tikai dzinu jokus. Vai tad jokot nav atļauts?”

,,Ar naudu nav nekādi joki. Tā grūti nopelnīt. Saki, cik tev jāmaksā par vakardienas darbu?” noprasa māte.

„Desmit latu. Es jau to teicu Jānim. Viņš droši vien pārpratis, ” melo kalējs.

„Nu tad atrēķini no parāda. To Jānis vēlas. Atrēķini visu no- parāda. Ja tev svētkos nav baltu miltu, atnāc, dabūsi. Tad bērniem netrūks ko ēst,” nosaka māte un aiziet.

Tagad mēs urbjam bluķos caurumus. Pievienojumi otrā pusē tiek piestiprināti ar skrūvi.

„Jā, tā ir cita lieta. Es jau domāju, ka pirmā šļūce neturēs,” saka Toms.

,,Ja tu zināji, kāpēc neteici tūliņ? Man par kalēj'a lietām nav lielas jēgas. Tagad tu gudrs, kad tapas iznāca laukā/* saku kalējam.

Tagad līdz Zaļajai ceturtdienai esmu visus kalngalus nošļūcis. Kad pārbraucu mājās, Pēteris un Kārlis atzīst šļūci par labu lietu. Pēteris tomēr aizrāda, ka viņam esot cita ideja, kā pagatavot šļūci. Tagad arī ieraugu, ka dzelzs savienojumi ir jau labi paslīdējuši. Esmu strādājis tikai vienu dienu, bet savienojumi neiztur.

„Nu tad taisi, lai nākamā reizē būtu labāka šļūce.” saku Pēterim.

„Jā, noteikti. Pa vasaru jau mums tās nevajadzēs. Pa ziemas vakariem varēs pagatavot,” saka puisis.

Zinu, ka tā ir Pētera vienkārša aizrunāšanās. Pienāks nākamais pavasaris, darīts netiks nekas. Tagad vismaz skolas biedriem varēšu stāstīt, ko esmu izdarījis.

Kad pienāk Lieldienu svētdiena, pošos atpakaļ uz skolu. Man atkal jāstrādā otrā maiņā, jo esmu izmainījies ar Palmbachu Kārli — viņam otrās Lieldienās jāejot uz kāzām.

Iebraucu Smiltenē, un tā liekas pustukša. Lieldienās ir jauks laiks. Daudzi pilsētnieki svētkus pavada uz laukiem. Katram patīk saposties un nodoties Lieldienu paražām. Pilsētā to nevar iedzīvināt; daudzi mēģina gan darīt, bet izdodas tikai daļēji.

Pilsētā satieku Prģļu Jāni.

„Nu, kā tad izskatās uz laukiem? Būs jābrauc pie Pētera,” un viņš pastāsta, ka pa Lieldienām braukšot pie brāļa Pētepa, kas dzīvo mūsu mājās.

„Tas labi. Pēteris jau alu izdarījis. Līdz rītdienai jau būs norūdzis. Neko darīt. Man svētkos jāstrādā,” atsaku.

„Jā, 'ko lai dara. Ja grib mācīties, jādara, ko skola prasa. Ei, kas tev tur ar to lepno zemgalieti? Grasis jau visādi izņēmies, bet šī, lūk, neliekas ne zinis. Laikam iedomīgs meitietis. Zemgalieši jau esot iedomīgi cilvēki,” prasa smiedamies Ērgļu Jānis.

„Neko tuvāk nezinu par zemgaliešiem. Milda ir pirmā zemgaliete, ko pazīstu. No viena cilvēka vien ir grūti spriest par zemgaliešiem. Ko viņa dara ar Grasi, nezinu. Neesmu visā šinī lietā ieinteresēts. Kas gan tādu kausli kā Grasi lai pieņemtu,” nosaku vienaldzīgi.

„Grasim pret tevi respekts. Tu biji pirmais, kas viņam siti pretim.

..Viņš jau te. Smiltenē, teiksim Jaunsmiltenē, ir tas. kupu visi respektē. Labi, ka viņš nezina, ka tu vēl esi puikas gados. Tad gan Grasis nebūtu tik viegli no cīņas atlaidies. Tu jau augumā esi liels un ar spēcīgiem muskuļiem. Grasis domāja, ka tu esi viņa gados, tuvu pie divdesmit. Protams, es protu klusēt. Lai viņš domā, ko grib. Tā viņa darīšana. Man viņa bravūra tomēr nepatīk,” atvadoties saka Ērgļu Jānis. „Nu tad priecīgas Lieldienas!”

„Priecīgas Lieldienas tev. Man jau tās paies pa kūti,” saku kāpjot uz divriteņa.

Ejot gapām cūkkūtij, ieraugu Mildu Vijumu.

„Nu, vai tad Lieldienu olas atvedi?” viņa jautā.

Redzot Mildu tik laipnu un dzirdot pirmīt no Ērgļu Jāņa teikto, man liekas, ka veltīgi no- viņas vairos. Atvepu koferi un iedodu Mildai dažas olas, kas krāsotas sīpolu mizās, kā arī dažus speķa pīrāgus.

..Paldies, paldies. Būs arī man svētku sajūta.”

„Vai tad uz mājām nebrauci?” prasu.

„Nē, pa Lieldienām ne. No Ziemsvētku brauciena zinu, ka laika ziņā tāds brauciens neatmaksājas. Pāris dienas mājā un tad atkal taisies ceļā. Sēdēt autobusā vai vilcienā nav nekāda prieka. Nu, ko tad darīsi pa svētkiem? Otros svētkos Smiltenes biedrības namā būs 'atkal balle. Šoreiz negribu tevi pierunāt iet uz turieni, varbūt tur atkal būs dulnais Grasis. Viņš taču man nelika mieru visu ziemu. Rakstīja vēstules un nāca sagaidīt, kad nācu no darbiem uz internātu. Nekā nevarēju tikt vaļā. Tikai kad Pikurs reiz uzkliedza viņam, lai netraucējot skolēnus, viņš atslāba. Ceru, ka ar pavasari arī tev vairāk prāts nesīsies uz sievie-šiern. Ja nav nekā cita ko darīt, iesim šovakar uz ki-nīti,” viņa smaidīdama saka.

..Labi. Iesim uz otru seansu. Gaidīšu tevi pie skolas.”

Kaut kā nelādzīgā sajūta, kas vienmēr pieņēmās visu ziemu, satiekot Mildu, ir pazudusi. Neesmu arī vairs dusmīgs uz viņu.

„Nu, kā pavadīji brīvdienas? Vai gatavojies jau uz sēšanu?” prasa sasveicinoties Celmiņu Jānis.

„Liekas, pēc nedēļas auzas jau būs apsētas. Ir jau vēls. Šogad vispār pavasaris iestājās vēlu. Nošļūcu jau kalngalus. Būs vieglāk šogad iesēt.” atbildu Jānim. Esmu ļoti lepns ar savu šļūci. Pēdējo vārdu uz-svepu sarunā.

„Ak tad tu arī. Domāju, ka būšu pirmais, kas pagatavo šļūci. Bija grūti atrast piemērotus ozola bluķus. Tomēr beigās izdevās. Kalēji vēl nesaprot, kā tā šļūce jā pagatavo. Ceru. ka drīz viņi iemācīsies,” saka Jānis Celmiņš.

„Arī es tāpat domāju kā tu. ka es būšu pirmais šļūces pa gatavotājs,” smiedamies saku dānim.

Vēlāk, kad skolēni atgriežas pirtsS augšā, visi ir mājās gatavojuši šļūci. Laba šļūce vienīgi izdevusies Kālītim un Dāniēlam. Tie aizbraukuši pie muižas kalēja Mērca, kas pratis ļoti labi šļūces saķēdēt. Pārējiem bijusi tāda pati ķibele kā man.

Vakarā g>aidu Mildu pie skolas. Kad mēs ar Mildu aizejam, Lamberts, kas uz skolas trepēm smēķē, nosaka : „Pavasaris jau nāk. Visi putniņi pārojas pa pārim.”

..Tam tā jābūt,” atbild smiedamās Milda.

Nevaru Mildu saprast. Viņa Lamberta aso piezīmi pieņēma ar smaidu. Tad piepeši man ieskrien prātā, ka laikam vēl neesmu pietiekami pieaudzis, lai visu saprastu. Jūtu, ka pats par sevi nokaunos un nosarkstu.

„Ko tu sarksti kā jauna meitene. Man būtu jāsarkst, tik ilgi tevi nesatikusi.

„Redzi, divi draugi nodzīvo ziemu kopā un nesatiekas. Vai tas nav briesmīgi? Par ko tu īsti sarksti?” jautā smiedamās Milda, kad pārejam Abulas tiltiņu Jaunajā parkā.

„Laikam man dzīvē vēl daudz jāmācās. Esmu vēl puika. Gribas gan būt pieaugušam, bet ne katrreiz to izdodas notēlot kā nākas,” atzīstos Mildai. Abulā šņāc pavasara ūdens. Tas ir netālu no tiltiņa. Drīz sāksies plūdi.

Kad nākam atpailcaļ no kino, tiltiņš jau ir noņemts. To noņem pilsētas vīri, lai pali neaiznestu. Ūdens jau ceļas pāri Abulas krastiem. D'aļa no Jaunā parka ielejas ir jau ūdenī.

,,Nu redzi, no romantikas parkā nekas neiznāca,” smejas Milda.

„Pēc tās romantikas, ko tu domā, neesmu pārmērīgi izslāpis. Bet viena lieta, īstus plūdus redzu pirmo reizi. Man gribas redzēt, kā izskatās pie Tepera ezera.”

Ejam gar Veco parku. Dzirnavu ezers jeb dīķis, kā katrreiz vietējie to sauc, ir pārplūdis. Ar grūtībām izkļūstam līdz slimnīcai. Visur smaržo zilās un baltās vizbulītes. Tāpat jūtama sniegpulkstenīšu smarža. Kad pieejam pie Tepera ezera, slūžias ir atvērtas. Ūdens šņākdams gāžas cauri slūžu vārtiem. Ūdenim ceļoties, ledus lūst ar troksni. Ledus lūšanas troksnis ir tik liels, ka tas liekas kā lielgabalu šāvieni. Kad pieejam pie dambja, zeme trīc no ledus spiešanās pret dambi. Mēness apspīdētais ezers izskatās skaists un mežonīgs. Troksnis kopā ar pavasara nakts skaistumu ir vienreizējs.

„Te ir vareni un skaisti, ” saku.

„Kas tur no plūdiem par skaistumu? Mums Zemgalē Lielupe, Mūsa un Mēmele pārplūst katru gadu. Citu gadu vairāk, citu mazāk. Mēs, zemgalieši, par plūdu skaistumu nejūsmojam. Mēs visi gaidām, kad plūdi ātrāk būs pāri. Kam var patikt netīrs palu ūdens un dūņas!”

„Bet pali jums, zemgaliešiem, nes auglību,” saku Mildai.

„Tā jau gan ļaudis saka, bet man nepatīk. Zini 'ko, man paliek vēsi. Iesim atpakaļ nz internātu.”

„Tagad mums jātiek pāri slūžām. Citādi jāiet garais gabals atpakaļ uz pilsētu. Cauri Vecajam parkam pa tumsu negribētos iet. Sabridīsim kājas.”

„Un tu domā, ka es līdīšu pāri dambim, kas trīs no ledus? Un pie tam pāri krācošam ūdenim? Nē, nekad. Ja gribi, ej. Es iešu atpakaļ viena pati. No tevis jau lāga kavalieris neiznāks tik un tā.”

„Varbūt tu vēlies 'atkal skriet pie Graša?” iejautājos.

„Nepalaid muti. Ejam” un viņa, stingri saņēmusi roku. ved mani uz ceļu, kas iet gar Smiltenes slimnīcu.

To vakaru daudz nerunājam. Abi esam noguruši. Kad pārnākam pie pils, Smiltenes baznīcas tornī sit divpadsmito stundu. Tūliņ ieskanas pareizticīgo baznīcas zvani.

„Varbūt skriesim uz krievu baznīcu bučoties?” iejautājas Milda.

„Šoreiz ne. Lai tas paliek uz citu reizi,” un nomutēju Mildu tā īsti pirmo reizi. Jūtos drusku vainīgs, ka nesatikos ar Mildu. Tāpat šovakar izvazāju viņu "ar ezera malu par neko. Vienīgi, lai 'apmierinātu savu ziņkārību. Viņai bija jāsalst pavasara vējā un drēgnumā.

• *

Pa pārbaudījumu sagatavošanās laiku tomēr praktiskie darbi turpinās. Klāt nāk vēl praktiskie darbi uz lauka. Jāmācās, kā rīkoties ar lauksaimniecības mašīnām un kā ierīkot un izvērtēt izmēģinājuma lauciņus. Praktiskie darbi dārzkopībā un augļkopībā īsti sākas tikai tagad. Mācāmies, kā sagatavot siltos lecektis. Pagājušā rudenī mēs salikām lecektīs zirgu mēslus un komposta sadalījumus. Tagad mācāmies, kā iesēt lecektis. Jāsagatavo lauksaimniecības mašīnas pavasara darbiem. Mācāmies, kā sagatavot arklus, ecešas, kultivātorus, sēklu un mākslīgo mēslu sējammašīnas. Tāpat mācāmies, kas darāms nezāļu apkarošanā dārzājos, uz lauka, pļavās un ganībās. Vēl jāmācās, kā sagatavot un mēslot pļavas un ganības.

Pirmo reizi iepazīstamies ar Manitobas vasaras kviešiem un no Ukrainas ievesto kukurūzu.

Ganībās, pļavās un katrā labību laukā ierīkojam izmēģinājumu lauciņus. Katrs lauciņš ir divi metri plats un četri metri gaj*š. Vienu lauciņu atstāj nemēs-lotu. bet nākošo mēslo ar fosfora mēsliem, citu ar kāliju un vēl kādu ar slāpekļa mēsliem. Tad nākošās ir kombinācijas, kālijs plus fosfors un beidzamā kālijs, fosfors slāpeklis. Tādus pašus izmēģinājuma lauciņus ierīkojam kūts mēslu, vircas un komposta mēslojumiem. Atsevišķi izmēģinām skābes rēgulāciju. Sevišķu nozīmi skābes rēgulēšianai piegriež mākslīgās pļavās un ganībās.

Ziemeļvidzemē mēs toreiz sastapām vienīgi skābās augsnes. Tā saucamās alkāliskās augsnes, kādas ir prērijās Kanadā un ASV un stepēs Ukrainā, mums Latvijā nepazinja.

Tie, kas domāja, ka līdz ar eksāmenu laiku skolā darbi samazinājušies, bija veltīgi alojušies. Atkal no agra rīta līdz vēlam vakaram esam nodarbināti. Eksāmenu grāmatas un piezīmes lasām tikai vēlā vakarā vai agri no rīta. Daži, kas grib būt centīgāki, pieceļas agri un sēž pirts augšā pie lielā galda un mācās.

Dai gan laika ir maz, īpaši izmantojam svētdienas rītus, kad iepazīstamies un priecājamies par jauko dabu. Vecais parks ietērpjas jaukā koku zaļumā, «ļaunajā parkā redzama dažādu koku bagātība. Jāņu parkā košumu krūmi zem lielajām priedēm dod baudījumu acij. Aiz Tepera ezera mežmalā un arī tā krastos ievas un ceriņi ietērpjas varenā ziedu krāšņumā. Svētdienas rītos abi ar Mildu ejam pastaigāties. Skolēnus pa pārīšiem redz visur, kā pie Tepera ezera, tā Niniera ezera krastos, kā arī Pavāra upītes krastos. Pārmērīgi tālu jiau aiziet nevar, jo mājās gaida darbi. Svētdienas darbi daudziem nokavējas. Pikurs tādās reizēs izskatās noskaities, bet ne pa īstam. Viņš vienīgi rāda dusmīgu seju, lai neizrādītu, ka svētdienas stingrajā skolas sistēmā būtu izņēmums. Visu šo pārīšu būšana nebija bāzētā uz mīlas dēkām vai iemīlēšanos. Viss notika biedriskuma un draudzības dēļ. Rija interesanti būt kopā ar pretējo dzimumu. Kādreiz prasījās izrauties no skolas biedru un zēnu internāta atmosfairas.

Ka mūsu starpā neattīstījās nekas nopietnāks, te minami daudzi iemesli. Nav jāaizmirst mūsu tautas ziemeļnieciskais vēsums. Mēs nespējām aizrauties uz mirkli, nedomādami, kas notiks tālāk. Tajos laikos cilvēki padsmitos vēl par preci nedomāja. Mūsu pusē un vispār Latvijā vēl valdīja uzskats, ka cilvēki precas vienīgi, kad tiem divdesmit pieci un vairāk gadu. Vai tas bija pareizi vai nepareizi, par to šodien grūti spriest. Tam bija. savas labās un savas sliktās puses. Cilvēki precējās vienīgi tad, ja tiem bija iespēja apgādāt ģimeni. Lauku saimnieku dēli un meitas negribēja nodibināt ģimenes dzīvi, iekāru vecāki nebija atdevuši viņiem mājas. Tā nu bieži notika, ka vecpuišu un vecmeitu skaits laukos pieņēmās vienīgi tāpēc, ka vecāki sīksti turēja grožus savās rokās. Daudzās mājās valdīja gars — līdz manai nāvei nekust. Saprotams, ka tas mūsu tautsaimniecībai nenāca par labu. Jaunie cilvēki, spara un zinību pilni, vēlējās strādāt ar jaunām metodēm. Vecie spītīgi turējās pie savām ieražām. Viņi nedeva jauniem mājas vienīgi tāpēc, ka negribēja zaudēt saimnieka grožus.

Redzot šādu situāciju, jaunieši ne labprāt gribēja palikt uz laukiem. Tie centās izglītoties vidusskolās, augstskolās un technikumos un meklēt nodarbošanos citur. Tā iemesla dēļ jaunieši atstāja laukus. Kad vecāki kļuva veci, nespēcīgi un beidzot bija ar mieru atdot savu saimnieka godu dēlam vai meitai, tad jau bija par vēlu. Dēli vai meitas, redzēdami veču spītību, bija nodibinājuši savu dzīvi citādā veidā.

Šveiciešiem ir teiciens, ka lauksaimnieks jāmāca nn jāpieradina lauku dzīvei ar sesto dzīvības gadu. Lai viņš paliktu par saimnieku, tad viņam jau agrā jaunībā jārada interese. Ne tikai interese par darbu ir pamatā lauku dzīvei, bet reizē arī līdzdalība saimnieciskos ienfikumos. Tāpat jaunajiem jāreprezentējas uz ārpusi kā īstam jaunam saimniekam vai saimniecei, nevis kā, teiksim, Mežvidu Jānim vai Alksnīšu Pēterim. Sevišķi drastiski šie apstākļi bija jūtami Zemgalē un Augškurzemē. Vidzemē šie apstākļi stipri skāra Madonas un daļēji arī Valkas apriņķi.

Ja nu arī viens otrs skuķis, alkdams jaunības mīlas, ielaidās kādās dziļākās dēkās ar vecākiem piensaimnieku puišiem, tad vēlāk šī aizraušanās izbalēja. Vienīgi daža noraudāta asaras uz vaiga deva iemeslu pārējiem skolēniem vērtēt, kupām meitenēm izgājis šķībi. Visus šos notikumus skolēni neievēroja pārāk krasi. Klusa pazobošanās bija vienīgais, kas skāra vainīgo.

Kādu rītu, kad aizejam kūtī slaukt govis, viena no mūsu klases meitenēm ienāk noraudājusies.

„Kas tad nu? Vai kāzas izjuka?” uzvelk kāds no skolēniem.

„Viņa jau tikai izdarīja izmēģinājumus. Dzīvē pa priekšu jāierīko izmēģinājuma lauciņi. Viņa tikai rīkojās tā, kā skolā māca/’ zobojās kāds cits. Vainīgā ciešas, ciesas. Tad uzreiz izplūst asarās. Mums visiem paliek skuķa žēl. Paņemam savas slaucenes un ejam slaukt. Nedēļu vēlāk skuķis jau smaida. Kādreiz, nākot no kūts, Kālītis skuķim uzvelk:

„Šoreiz tiki cauri tikai ar raudāšanu. Nākamreiz tev būs brēkulis klēpī.”

„Ko tu bēdā par mani? Tā mana darīšana, ko es daru. Ja kas notiks, tā būs manas pašas vaina. Tevi nevainošu. Vispār, tev jau vēl no skuķiem bail,” atcērt uzrunātā.

Tādā un līdzīgā veidā skolā tiek pārieti notikumi, kas saistās ar aizraušanos pavasarī.

* *

Beidzamo sestdienu ierodamies uz praktiskiem darbiem pie galdnieka Grīnberga. Grīnbergs šodien ir ļoti laipns. Jau ienākot viņš paskaidro, ka šodien nekāda strādāšana nenotikšot. Beidzamā dienā jāapru-nājoties. Tad vēlāk viņš paskaidro, ka viņam dzimumdiena.

„Kādreiz jaunībā es savu dzimumdienu svētīju kā nākas. Ko tagad. Kas gan vecu kraķi atcerēsies? Vecs cilvēks nevienam nav vajadzīgs,” un vecajam, vīram pa vaigiem norit asara.

„Jā, bet mēs taču nezinājām, ka tev dzimumdiena,” saka Pēteris Ortmanis.

„Vai varētu mūs atvainot un atstāt vienus? Mums visiem jānotur apspriede,” saka Jūlijs Celmiņš.

„Labi, labi. Iešu apskatīt, ko mana mammele dara. Jāskatās, vai dzimumdienas kliņģeris ir jau gatavs.”

„Nu, zināt ko? Mums Grīnbergam būtu kaut kas jāuzdāvina. Bet ko?” jautā mums visiem Jānis Celmiņā.

202

„Ko nu mēs vispār steigā varēsim sadabūt. Sametīsim naudu un nopirksim pāris pusstopu šņabja un kasti cigāru,” ierosina Pēteris Ņurcis.

„Tā laba ideja. Nu, dodiet katrs pa latam,” saka Jānis un iet ar cepuri riņķi.

Oits met pa latam. Cits vairāk. Kā var redzēt, Grīnbergam mums naudas nav žēl. Kad pienāk pie Dzenlšu Kārļa, viņš saka:

„Man tikai desmit latu gabals. Es iedošu citreiz. Neiešu taču dot tam vecim savu beidzamo desmitlat-nieku.”

„Labi, ja tu tāds skopulis, tad iztiksim bez tevis. Latviešiem ir gan teiciens, ka no skopa var vairāk izspiest kā no nabaga. To nevar attiecināt uz tevi. Tu esi izņēmums,” sirdīgi nosaka Lazdiņu Jānis.

Tas līdz. Dzenlšu Kārlis nosarkst. Redzams, ka viņa lepnums aizkārts. Viņš ātri izrauj no maka vienu desmitlatu zīmi un iemet Celmiņa Jāņa cepurē, tad svarīgi nosaka :

„Bet atnes dzepamo par visu naudu. Nosvētīsim tam vecim pamatīgu dzimumdienu. Varbūt ka tā viņa beidzamā dzimumdiena šinī pasaulē. Lai rūc tā būda un zaļo jaunība.”

Redzi, cik ātri Kārlis pārvērties,” saka Pēteris Ortmanis.

Lazdiņu Jānis un Celmiņu Jānis abi dabū no Aso-freja un staļļmeistara divriteņus un pazūd.

„Taisieties ātri. Mums tikai laiks līdz pusdienai,” saka Dzenlšu Kārlis.

„Ko tad tu darīsi pēcpusdienā? Sestdienās mums pēcpusdienas brīvas. Darbos nav jāiet. Vai tad tik jaukā laikā sēdēsi pie grāmatām? Uz randiņu ar skuķiem arī tu neiesi. Tev jau no skuķiem bail,” zobo Kārli Dāniēls.

Kad atgriežamies atpakaļ pie galdnieka, viņš prasa :

„Ko jūs tādi noslēpumaini. Jauniem puišiem nav labi būt noslēpumainiem. Es savā mūžā vienmēr esmu bijis atklāts.”

,,Ko nu stāsti. Tu daudzreiz esi iesācis stāstīt: tas bija toreiz, kad mēs abi ar Asofreju bijām krievos.. . Tad tu vienmēr 'apdomājies un nekad nepastāsti, kas tur krievos īsti notika,” prasa Grīnbergam Pēteris Ņurcis.

„Jā, tas taisnība. Katrreiz man ienāk prātā, ka Asofrejam apsolījos klusēt. Asofrejs, būdams pilnā, jau vairākas reizes mūsu noslēpumu atklājis. Liekas, pienācis laiks arī man būt atklātam. Cik nu Dievs man ilgi liks dzīvot, es nezinu. Esmu jau zārku pataisījis. Redzi, izskatās ļoti smuks.” Un tad viņš atver sānu durvis. Tur mēs ieraugām dzeltenu zārku.

„Izskatās jau vareni. Būs žēl tādu bāzt zemē. Vai tad savam draugam Asofrejam arī esi uztaisījis zārku?” atkal joko- Vilis Dāniēlis.

„Tas tik trūka. Tam nelietim? Nē. Nekad. Asofrejs pēc nāves nekad nenonāks debesīs. Viņam vieta ellē”.. . un tad Grīnbergs atkal kaut ko atceras un apklust.

Pēc neilga laika abi Jāņi ir atpakaļ. Var redzēt, ka viņi ir steigušies. Abi nosvīduši. Viņi uzliek atvesto uz skrūvbeņķa. Tagad Grīnbergs izpleš acis. Celmiņu Jānis pieiet viņam klāt un saka:

„Visu vārdā vēlu tev daudz laimes dzimšanas dienā. Tad nu visi kopā nosvētīsim kā nākas. Cerams, neviens šeit sestdienā nenāks.”

„Paldies. Paldies, draugi. Vienmēr sievai esmu teicis, ka šitā klase ir ļoti sirsnīga. Zēni uz goda. Neesmu jau gan to pelnījis. Kādreiz jau tiku jūs sabāris, ja nepratāt lietot ēveli vai nozāģējāt dēļu gabalu par īsu. Ja, te jau neviens nenāks. Vienīgi divi cilvēki zina manu dzimšanas dienu — Asofrejs un direktors Vī-gants.’

Kad Grīnbergs min direktora Vīganta vārdu, mēs saskatāmies. Mums bail no direktora. Ja nu viņš uznāk nn noķer, ka mēs dzeram stundu laikā, Visi zinām, ka tas var beigties bēdīgi.

„Nav ko baidīties. Visu klasi jau no skolas neizslēgs. Un ir taču beidzamās nedēļas,” mierina mūs Kā-lītis.

„Tev jau vienalga. Nākamgad tu vairs skolā nebūsi. Mums tomēr jāuzmanās,” saka Pēteris Ortmanis.

„Jā, es nepabeidzu. Ar Asofreju visa jaunība pagāja kopā. Direktors Vīgants apprecēja muižnieka meitu Krievijā, kur es strādāju par galdnieku. Olga jau man tikpat kā meita,” un var redzēt, ka viņam ataust atmiņas. Labu laiku Grīnbergs skatās kaut kur tālumā un kaut ko pārdomā. Mums sajūta nav laba. Ja nu tiešām Vīgants uznāk.

„Ak, ko mēs žagojamies. Dievs svētī pirmo lāsīti,” un Palmbachu Kārlis pielej glāzi un dod Grīnbergam: „Nu tad daūdz laimes dzimšanas dienā! Lai tev gadi vairs neiet uz priekšu, bet atpakaļ. Dzer pats uz savu laimi pirmais.”

„Paldies, paldies, draugi,” un viņš izdzer glāzi ar tādu garšu, it kā tur būtu ieliets kāds salds nektārs.

Mums, redzot šādu aukstasinīgu dzeršanu, drebuļi iet pa kauliem. Viņš piekož tējdesas gabalu, tad pielej Kārlim un saka:

„Nu, tad tu nākošais. Tu jau te tas ziņkārīgākais. Proti l'abi pīpēt un nebrāķē arī stiprāku lāsīti.”

Kad pienāk mūsu kārta dzert, Celmiņu Jānis saka:

„Es aizskrēju līdz Eichem. Paņēmu trīs pudeles vīna. Mūsu klasē jau tādi švaki dzērāji,” un viņš lej glāzē vīnu.

Celmiņu Jūlijs izdzer glāzi vīna un saka:

„Jūs mani atvainojat. Es pazudīšu. Man jau dzērieni neiet pie sirds.” Tad viņš paņem gabalu desas un svilpodams aiziet. Mēs zinām, ka viņš ies mācīties.

„Viņš grāmatu tārps. Neviens jau viņam pirmo vietu klasē nedomā atņemt,” nosaka Jūlijam aizejot Kārlis Palmbachs.

Grīnbergs viens pats raujas ar uzdzeršanu. Vēlāk ienāk viņa kundze. Viņa atnes speķa pīrāgus un biezpiena kūku. Cepumus mēs visi ēd'am ar baudu. Visi prasām galdniekam dažādus jautājumus. Viņš atbild bez apdomāšanās.

Atceros, ka mājā Urbuļu Aleksis teica uz Van-deru Kārlīti:

„Tev jau tagad šņabis runā.” To tagad gribētu attiecināt uz šodienas jubilāru, bet pieklājība prasa, lai klusēju.

Grīnbergs cienā Palmbachu Kārli. Viņi abi pīpē cigārus. Citi, kas nesmēķē, šķaudās un klepo. Beigās Palmbachu Kārlis prasa Grīnbergam:

„Zini ko. Nākamo gadu mēs te vairs nestrādāsim. Tu vienmēr iesāc stāstu par Krieviju un kur jūs abi ar Asofreju bijāt kopā. Vienmēr tu iesāc, tad apdomājies un klusē.”

„Ja kaut ko iesāk, tad arī jāpabeidz,” saka Vilis Dāniēls.

„Nu kad jau, tad jau,” Grīnbergs iesāk:

„Jā, tas bija toreiz Krievijā. Mūsu pulks bija novietots Kazgamistanā kādā mazā pilsētiņā Tuči. Kā jau parasts, zaldāti aiz garlaicības sāk skatīties pēc sie-viešiem. Kazganostānietes ir tiešām skaistas sievietes. Tur arī netrūka krievietes. Tā jau uz mums, baltiešiem, bija kā uzburtas. Viņām patika mūsu gaišie mati, zilās acis un labi noaugušie muskuļotie augumi. Arī es biju iepazinis skaistu tumšmati. Viņa teicās esot Kubānas latviete. Tiešām bija skaistule. Satikos ar viņu. Šodien jāsaka atklāti, ka biju iemīlējies. Tas nav nekas ļauns. Jaunībā mīlestība piederas. Arī jums tā vienreiz pienāks, gribat vai ne. Jaunava bija ļoti pieļāvīga un satikāmies bieži. Tad kādu vakaru daiļava teica, ka viņa vēloties ar mani satikties ik pārvakaru. Sākumā gan pretojos, bet, ko tu sieviešiem turēsies pretim. Sevišķi krievietes prot būt vīriešiem noteicējas. Tā arī satikos ar Māšu katru pārvakaru. Viss gāja labi. Nekādu traucējumu. Arī man pašam šis nolīgums ar Māšu bija labvēlīgs. Jutu, ka straujos mīlas apkampienos pagurstu. Jūs nezināt, ko nozīmē krievietes. Uguns, kas nekad neizkvēl. Ne par velti direktors arī izvēlējās krievieti — muižnieka meitu no Krievijas. Man gan nebija krieviete, bet latviete, kas uzaugusi Krievijā. Viņa vismaz no krievietēm bija iemācījusies būt ugunīga.

Tā tas lēnām turpinājās. Tad es ieraudzīju, ka mans Asrofejs pazūd katru otru vakaru, kad es Māsai devu atpūtu. Sākumā tam nepiegriezu vērības, bet vēlāk lieta kļuva aizdomīga. Nolēmu viņu izsekot. Kad Asofrejs bija noskuvies un saskrullējis ūsas, lai ietu, sekoju viņam. Liels bija mans pārsteigums, kad Asofrejs iegāja Māšas mājā. Māša sagaidīja draugu tikpat silti, ar karstu skūpstu apkampjoties pie durvīm. Uz mata tāpat kā ar mani. Pirmā mirklī nezināju ko darīt. Jutu, ka kļūstu greizsirdīgs. To Asofrejam nekad nepiedošu: skaitās draugs, visu laiku esam turējušies kopā. Tagad viņš mani krāpj. Lien paslepus pie manas mīļākās. Pirmajā mirklī man galvā iešāvās doma par atriebību. Kad pārgāju mājās un visu pārdomāju, sāku saprast, ka esmu kļuvis muļķis. Tomēr nolēmu runāt ar Māšu un vēlāk ar draugu. Galu galā es taču latvietis, lepns ar sevi. un negribu šim igauņu nelgām padoties.”

Tad viņš stāstījumā apstājas, ieņem malku no glāzes, aizdedzina cigāru un pēc pāris dūmiem atkal turpina: „Tā, un tad nāca tas, ko es nekad nebiju domājis. Nevēlētos gan šadas lietas stāstīt, bet ko lai dara, kādam jau jāzina patiesība.

Otrā rītā Asofrejs ieradās mājās agri no rīta. Viņš izlikās smaidīgs. Nekas nenorādīja, ka kaut kas būtu noticis. Asofreja izturēšanās bija tik neparasti laipna, ka sāku jau domāt, vai tikai vakar redzēju patiesību. Varbūt uztraukumā man tikai rādījās. Arī es izlikos, ka nekas nebūtu noticis, tomēr iekšā man derdzās.

Vakarā, kad kija pienācis laiks iet pie Māsas, sākumā nolēmu neiet. Tad atkal domās svārstījos. Beigās tomēr gāju. Pie durvīm Māsa mani tik karsti skūpstīja, ka uz mirkli likās, ka tiešām vakar būšu redzējis spokus. Karstais, neparastais laiks mūs šeit dienvidos nospieda. Daudzi karavīri redzēja parādības, ko mājās neredzējām. Padevos atkal sievietei. Tādi, lūk, mēs vīrieši esam. Saucam gan sevi par stipro dzimumu, bet kad nonākam sieviešu rokās, vīrišķība pazūd. Tā man gāja arī toreiz. Bet kad uz rīta pusi taisījos atpakaļ uz novietni, sacīju Māšai:

„Saki, kas tev par darīšanu ar kaprāli Asofreju?

Vakar redzēju, tu viņu tāpat skūpstīji kā mani.” Tanī brīdī Māša pārvērtās. Mīlīgās sievietes vietā manā priekšā stāvēja izpūrusi fūrija.

„Ārā! Negribu tevi vairs redzēt. Tāpat arī to otru. Neesmu nekāda netikle. Esmu kārtīga ģenerāļa Kuzņecova kundze. Ja jūs vienu vārdu muldēsit, gādāšu, lai jūs tiktu aizsūtīti uz Sibiriju. Ja vēl nekaunēsities palaist muti, tad zināt, abi varat kļūt par galvas tiesu īsāki,” un, attaisījusi durvis, viņa izgrūda mani grūsns laukā.

Otrā dienā biju galīgi apjucis. Šāda iznākuma nebiju gaidījis. Otrkārt, biju vēl iemīlējies. Zini, tādas lietas, tāpat kā Jauna slimība, nepāriet uzreiz.

Gribēju runāt un brīdināt Asofeju. Greizsirdības velniņš manī vēl nebija izzudis. Domāju Asofrejam atriebties, tāpēc neteicu ne vārda. Kad vakarā Asofrejs atkal dzina bārdu un skrūvēja ūsas ar pomādi, smīnēju velnišķīgi. Sev teicu, ej vien, dabūsi kūlienu tāpat kā es. Kad Asofrejs aizgāja, sekoju viņam. Gribēju redzēt, kas notiks.

Asofrejs, kā parasti, laimīgs iegāja dārzā. Tad vēl sakārtoja frenci, pievilka vidus jostu. Paskatījās, vai zābaki pietiekami spīd. Atvērās durvis un tajās parādījās kalpone. Redzēju, ka. Asofrejs apjuka. Viņš pieklājīgi jautāja: „Gribēju runāt ar Māsas jaunkundzi.”

„Ko jūs iedomājaties? Šeit nedzīvo nekāda Māsa. Šeit dzīvo ģenerāļa Kuzņecova kundze. Ja jūs nepa-zudīsit, saukšu militāro patruļu.”

Asofrejs nu pilnīgi apjuka. Man šī lieta patika. Smējos velnišķīgus smieklus. Cauri krūmiem varēju manīt, ka Māša noskatās visā šinī komēdijā un smejas no otra stāva loga.

Kad Asofrejs vēl stostījās, kalpone ar troksni aizcirta viņa priekšā durvis. Varēja redzēt, ka Asofrejs ir dzirdējis vārdu: „Ģenerāļa Kuzņecova kundze.”

Viņš metās riņķī un skriešus skrēja mājās. Pa ceļam panācu draugu un teicu: Nu, kā tad klājas ģenerāļa kundzes mīļākajam?” un pirmo reizi sajutu, ka biju par draugu nepareizi domājis. Viņš meklēja izklaidēšanos tāpat kā es, tāds pats kaprālis krievu armijā kā es. Sniedzu roku Asofrejam. Viņš vienmēr bija liels runātājs. Galvenais, neviens nevarēja saprast, ko viņš nober*. Šoreiz viņš soļoja galvu nokāris un atkārtoja: Kurat, kurat.” Un vecais vīrs priecīgs, kad nobeidz stāstījumu.

„Vai tad vairs pie sieviešiem negājāt?” jautā Palm-bachu Kārlis.

„Kā nu nē. Abi gājām pie kazgānistānietēm. Viņas tīri skuķi. Labi piemīlīgas. Tām nebija viltības kā ģenerāļa kundzei. Jā, tā ir jaunība. Toreiz abi ar Asofre-ju nosolījāmies nevienam šo muļķīgo notikumu neizpaust. Tā kā Asofrejs pirmais palaidis muti, tad ar! es jums izstāstu šo lietu. Nesen šo lietu pastāstīju sievai. Nebiju skaidrībā, ko viņa teiks. Viņa tikai smējās un teica:

„Tā ir jaunība Gribētu, ka tā vēlreiz atgrieztos. Par krievietēm esmu dzirdējusi daudz. Tad jau laikam viss, ko dzird, būs taisnība.”

Redzam, ka galdnieks sāk nogurt. Viņa mēle kļūst stīva. Beidzot viņa galva nokarājas uz krūtīm un viņš nokrīt skaidās uz grīdas.

„Ko nu? Labi, ka pabeidza stāstu,” saka Vilis Dā-niēls.

„Ko tu uztraucies. Vecs vīrs un nevar turēt. Tagad liksim, lai viņš izguļas savā zārkā.” saka Palmbachu Kārlis.

Sākumā gan mēs protestējam, bet kad Kārlis neatlaižas, nesam zārku, ieguldām galdnieku un sastādām tukšās pudeles apkārt zārkam.

„Kad Grīnbergs uzmodīsies, tad gan viņš būs dusmīgs,” saku.

„Lai viņš ir. Arī no mūsu puses tie ir tikai joki. Mēs jokojamies tāpat kā krievu ģenerāļa kundze,” saka Kārlis. Tad ejam visi atpakaļ uz pirts augšu. Kad esam jau internātā, pa logu redzam, ka direktors Vī-gants ar kundzie iegriežas galdnieku darbnīcā.

„Redz nu, ka laikā pratām pazust/’ saku

Direktors nebūs dusmīgs. Viņš pieder pie korporācijas. Studenti taisot vēl lielākus jokus. Man to stāstīja Launkalnē Jānis Matvejs, kas arī studē un pieder pie korporācijas,” saka Palmbachu Kārlis.

*

* *

Pirmais maijs. Padomju savienībā šodien svētī strādnieku svētkus. Latvijā šī diena nav oficiāli izsludināta par strādnieku dienu. Sociāldemokrāti un komūnisti šo dienu svētī, pasludinādami pēc padomju parauga par internacionālo strādnieku dienu. Cilvēki to sauca vienīgi par darba svētku dienu.

Smiltenē, kur pilsētas vadībā ir sociāldemokrāti, jau dienu iepriekš pilsētas laukumā ceļ runātāju tribīni. Pilsētas nams un viss pilsētas tirgus laukums ir karogots sarkaniem karogiem. Pāri runātāju tribīnei ir liels plakāts ar saukli: „Visi zemju proletārieši, apvienojieties”. Šis sauklis ir arī sociāldemokrātu avīzei dominējošais. Skolas vadība brīdina skolēnus nerādīties uz ielas. Skolas un sociāldemokrātu starpā notiek rīvēšanās. Smiltenes lauksaimniecības mācības iestāde māca visu latvisko. Tur tiek noliegts jebkāds internacionālisms. Latviska nacionāla audzināšana ir sko-las pamatā. To zina Smiltenes sociāldemokrāti. Vairākas reizes viņi ir rīkojuši sadursmes, lai kompromitētu skolu, bet atklātos skandalös viņi neielaižas. Viņi zina, ka Smiltenes pagasts ir simtprocentīgi zemnieku savienības rokās. Aizsargu un Nacionālās līgas organizācijas šeit ir ļoti stipras. Ja sociāldemokrāti kaut ko sāktu lielākā mērogā, viņi būtu zaudētāji.

Mums, puikām, viss, kas aizliegts, liekas vilinošs. Uzliekam hūtes un abi ar Palmbachu Kārli ejam skatīties parādi. Neejam pa ielu, bet ejam cauri biedrības sētai. Tad biedrības mājas koridorā aizlienam aiz durvīm un skatāmies caur stikla logu. Siseņi (strādnieku sports un sargs) ir nostājušies ierindā ar šautenēm. Vairs neatceros, kādas šautenes viņi nesa. Aizsargiem toreiz bija Kanadas Ross šautenes. Visiem siseņiem zili krekli un sarkani lakati ap kaklu. Sieviešu daļa, ko sauc par mušām, nēsā zilas kleitas ar sarkaniem lakatiem ap kaklu.

No Rīgas ir ieradušies sociāldemokrātu varasvīri un deputāti, kas ievēlēti saeimā. Kas tieši to dienu piedalījās, nevaru atcerēties. Runātāji bija trenēti un runāja tekoši. Viņi izmeta saukļus: ..Nost ar buržuāzisko saeimu, nost ar buržuāzisko Latviju. Lai dzīvo internacionālais sociālisms! Lai dzīvo strādnieki, kas mīl sociālismu”. Kāds no runātājiem norāda uz Smiltenes pagasta valdes namu, kur izkārts Latvijas karogs. Viņš kliedz: „Drīz šinī namā tiks norauta buržuāziskā lupata un tās vietā tiks uzvilkts īstais strādnieku karogs.” Tanī brīdī tiešām Latvijas karogs pazūd no pagasta nama. Kā izrādās, kāds no Smiltenes komunistiem, vārdā Ustups, norāvis šo karogu. Tanī brīdī pilsētas laukumā parādās aizsargi. Aizsargu jātnieki noķep vainīgo, kas norāvis karogu. Policijas un aizsargu rīcība ir tik ātra. ka nekas sevišķs vairs nenotiek.

Otrā dienā uzzinām, ka apcietināts Smiltenes komunists Bērziņš, kas strādā pilsētas pagasta valdē par sekretāru. Viņš ir ar vienu kāju, bet ļoti labs runātājs. Apcietinot viņš izsaucis dažādus saukļus.

Kad atnākam atpakaļ internātā, tur ierodas ag-ro*noms Ābels.

„Kur jūs bijāt?” viņš noprasa mums ar Kārli. „Vai nedabūjāt rīkojumu, ka neviens no skolēniem nedrīkst piedalīties pilsētas valdes sarīkojumā?”

„Mēs tik izgājām pastaigāties,” taisnojas Kārlis.

„Nemelojiet. Kāpēc tad nav formas cepures, bet butes?” prasa Ābels.

Kārlis skatās uz mani un es uz viņu. Zinām, ka esam pieķerti.

„Nu jau sapulce cauri. Komūnistus ielika ķurķī,” saku Ābelam.

„Ko viņi tur dara un ko dara policija, nav mūsu darīšana. Mēs tikai skatāmies, lai skolēni stingri ievērotu direktora rīkojumus. Pēdējā laikā palaidnības ir pieņēmušās tādos apmēros, ka skolas vadība ir pieņēmusi lēmumu tos apturēt. Vai arī jūs abi nebijāt tie, kas galdnieku lika zārkā?” nopietni prasa Ābels.

Atkal abi ar Kārli saskatāmies. Kārlis rausta plecus. Arī es tēloju nevainīgu jēru un izliekos, ka nezinu.

„Nu, netaisait jokus. Neizliecieties. Man viss zināms. Šoreiz jūs tiksit cauri sveikā. Nākošā reizē jums skola būs jāatstāj. Direktors teica šoreiz piedot. Nu, kā tad bija ar to zārku?” prasa Ābels.

„Tas jau sen. Kas to var atcerēties,” saka Kārlis. Es raustu plecus.

„dus abi esat vainīgi. Par neatzīšanos un šāsdienas aizliegto gājienu uz pilsētu norīkoju jūs abus trīs dienas ārpus kārtas kūts darbos.” Tad Ābels paskaidro, ka Brunaldas jaunkundze esot lūgusi, lai zēni lasot murķeles un ķēvu pupus. Viņai mājturības stundā esot jāparāda, kā tos konservēt. Šogad tirgū šīs sēnes neesot dabūjamas. Kādreiz esot, bet ļoti sliktas kvalitātes.

„Jā, bet kā mēs ar Kārli varam iet sēņot, ja mums jāstrādā kūtī?” ieprasos.

„Rītdien ir svētdiena. Tie, kam ir divriteņi, lai brauc uz Launkalnes mežiem. Kam nav, lai iet tepat Tepera ezera krastos. Kad būsit sēnes salasījuši, varēsit iet strādāt kūtī. Redziet, gluži vienkāršs atrisinājums,” un Ābels vairs nav noskaities. Viņš jau smaida.

Pēcpusdienā slēdz šacha turnīru. Ejam uz ēdamistabu, kur notiek išaciia turnīra dalībnieku sanāksme. Sanāksmi atklāj turnīra organizētājs Kārlis Blūmen-tāls. Tad runā direktors. Viņš saka, ka sko-lēnos pirmā šacha turnīra posmā interese bijusi ļoti liela, tagad tā esot nokritusies līdz minimam. Tā neesot bijusi iepriecinoša parādība. Ja cilvāki vienā vietā parādot paviršību, tā tikpat spontāni varot izpausties arī citur. Smiltenes šacha kluba balvu simts latu otrreiz no vietas saņem Jānis Rūsis. Pārsteiguma balvu saņem Jānis Cālis par visu spēļu beigšanu laikā.

Nākošā rītā agri dodamies uz Launkalnes mežiem murķelēs. Par vadoni nāk līdz Kārlis Palmbachs, viņš saka, ka Launkalnes mežus pazīstot kā savu delnu.

Otru grupu Tepera ezerā vada Vilis Dāniēls, kas arī šīs puses cilvēks. Kad aizbraucam kādā smilšainā piekalnē, Kārlis mūs norīko nolikt divriteņus. Tad ejam visi mežā. Tiešām, Kārlim taisnība. Murķeļu un ķēves pupu ir no vienas vietas. Salasām vēl arī sniega pulkstenīšus un zaķa pēdiņas. Zinām, ka meitiešiem tās patiks.

Kad atbraucam atpakaļ, Brunalda jaunkundze par sēnēm ir ļoti priecīga. Viņa Kārli nobučo uz vaiga. Kad sēnes nodotas un brokastis paēstas, taisāmies iet uz kūti. Ja izpilda Ābela uzliktais sods.

• *

Kādā jaukā maija rītā abi ar Palmbachu ejam gatavoties uz pārbaudījumiem. Lai mācīšanās labāk sekmētos, Kārlis saka, ka jāsmēķē. Ejam skolēnu ko-operātīva veikalā nopirkt papirosus.

„Iesim smēķējamā istabā. Tur pašlaik tukšs. Visi skolēni mācās. Man jums abiem kaut kas jāparāda,” saka veikala vadītājs Osvalds Ādamsons.

Kad esam izsmēķējuši, Osvalds izvelk vēstuli un lasa:

„Mīļais Osvald. Tagad sēžu tuksnesī netālu no cietokšņa. Pēc vairāk ne*kā mēneša pavadīšanas cietoksnī mūs laiž jau laukā. Šeit francu leģionā mēs esam četri latvieši. Viens no viņiem nositis sievu dusmās, otrs piedalījies vairākās zādzībās, trešais piesavinājies valsts naudu. Kā redzi, tad vienīgais ar tīru sirdsapziņu esmu es. Būdams dievvārdu students, es vienmēr domāju, kāpēc vispār dzīvē vajadzīgs ļaunums. Tagad, būdams šeit tuksnesī francu armijas karavīrs, sāku saprast, cik pasaule ir ļauna.

Šeit visa francu armija ir norīkota, lai uzraudzītu arābus. Skaidrs, ka arī franēi nav bez vainas. Vispār, franciem šeit nevajadzēja būt. Arābi ienīst franēus vienīgi tāpēc, ka tie iekarojuši viņu zemi un laupījuši brīvību.

Dzimtenē biju lasījis kriminālromānus, bet toreiz vēl nespēju ticēt tam, ko lasīju. Nevarēju iedomāties, ka pasaule varētu būt tik ļauna, kā to apraksta rakstnieki.

Tagad, kad redzu, kas notiek pasaulē, esmu pārliecināts, ka pasaule tiešām ir daudz ļaunāka nekā izskatās un nekā spējam iedomāties. Studiju laikos Rīgā satiku vairākus latviešus, kas bija apceļojuši pasauli. To uzskati par dzīvi daudzkārt atšķīrās no maniem un daudzu citu studentu uzskatiem.

Cilvēks, kas visu mūžu nodzīvo vienā vietā, neko nezina, kas notiek citur. Ja kāds viņam stāstītu, ka ir vietas, kur viss notiek citādi, tad šie cilvēki, lokālpat-rioti, teikto vienkārši ignorētu.

Tagad sāku saprast, kāpēc Dullais Dauka nespēja saprast un ticēt, ka zeme griežas. Kādreiz, lasot šo stāstu, brīnījos, kāpēc rakstnieks bija izvēlējies šādu tematu.

Ceru, ka tēvs un māte būs nomierinājušies, jo ar savām izdarībām negribēju nevienu skumdināt. Ko lai dara, cilvēks domā, Dievs dara. Tāds ir cilvēka liktenis. Esmu viens no tiem, kas tic liktenim. Nezinu, vai pēc pieciem gadiem, kad atgriezīšos no leģiona, spēšu vēl tāpat domāt kā agrāk un tagad. Neticu, ka varēšu vēl turpināt reliģijas studijas. Pasaulē valda nicināšana un terrors. Dieva scepterim tur nav vietas. Tie cilvēki, kas pasaulē sēj ļaunumu, nav samierināmi ar vārdiem. Cilvēki jāsavalda ar pātagu. Pašlaik rakstīšana jāpārtrauc, jo jāsteidzas uz franču valodas stundām. Ar angļu un vācu valodu man veicas labi. Franču valoda tomēr ir grūta. Pasveicini Jāni un Kārli, ar kupiem iepazinos Smiltenē.”

Miervaldis.

„Jā, tā ir milzīga dzīves gudrība. Arī man prāts nesas uz ceļošanu. Launkalnē jau apnicis līdz kaklam. Katru dienu vieni un tie paši cilvēki. Katrā sarunā dzird vienus un tos pašus tematus. Tavs 'brālis ir gudrs cilvēks. Vismaz tas, ko- viņš saka vēstulē, ir doma, ko te mūsu pusē neviens nav teicis. Mūsu pusē ir gan daudz latviešu strēlnieku. Viņi izceļojuši Mandžūriju, Sibiriju un Vladivostoku. Viņi zina visu Krieviju kā ābeci. Bet viņi nerunā kā tavs brālis Miervaldis. Viņi runā vienīgi par meitām, par dzeršanu un kaušanos. Tie temati man līdz kaklam. Kad mans vecais uzaicina kaimiņus uz alus glāzi, tad ciešos tikmēr, kamēr viņi stāsta kapa stāstus. Līdzko iet vaļā lielīšanās, tā es pazūdu. Vienreiz jau var noklausīties lielību stāstus, bet vairākas reizes nevaru paciest,” un Kārlis nosviež papirosa iemuti smilšu kastē.

„Jā, man vēl par tādām lietām nav lielas jēgas. Tu jau, Kārli, runā kā filozofs. Es gan negribētu nekur dauzīties. Man patīk tepat Latvijā. Latviju gan gribētu apskatīt. Esmu bijis tikai Bīgā. Par pārējo Latviju nezinu neko. Man pilnīgi neinteresē, ko tur tuksnesī dara arabi vai citi,” saku nopietni.

„Nevaru un nevaru iedomāties, kāpēc Miervaldis spēris šo drausmīgo soli. Tur jābūt kādam dziļam pamatam. Padomājiet, kas tam varēja būt par iemeslu. Sieviem klases biedriem par šo lietu nesaku nekā. Viņi ir auksti egoisti. Pavadot gadu jūsu abu sabiedrībā, esmu atzinis, ka jūs abi esat man tuvāki, tāpēc arī es jums nolasu brāļu vēstuli.”

„Vai tev nevajadzētu runāt ar direktoru? Viņš ir gudrs cilvēks. Redzējis visu pasauli. Bijis pat. . .” Es pārtraucu Kārļa stāstījumu: „No kura laika tu Krieviju sauc par visu pasauli? Cāļu Jānis stāsta, ka viņš ir runājis ar direktoru šacha partijā. Viņš esot bijis tikai Krievijā.”

„Nepieķeries uzreiz maniem vārdiem. Diez kāds daiļrunātājs jau nekad neesmu bijis. Ar vārdu „plašā pasaule” es domāju ārpus Latvijas robežām. Man būtu interese dienēt francu leģionā,” sāka Kārlis.

„Nu, kas ir? Ņem rīt vagu uz Rīgu. Pieteicies francu sūtniecībā Rīgā, un lieta būs kārtībā. Redzu, ka tev uz sauszemes drusku par karstu tik un tā,” zoboju Kārli.

„Es redzu, ka jūs abi kļūstat smieklīgi. Tiešām uzvedaties kā mazi bērni. Sākumā par jums abiem biju labākās domās. Tagad redzu, ka esat vēl puikas ar bērna prātu. Lasīju jums brāļa vēstuli kā attīstītiem lauku puišiem. Redzu, ka jūs nespējat saprast, par ko runājat. Visprātīgāk būtu, ja jūs abi rītdien dotos uz francu sūtniecību. Tur laikam tādus tikai gaida.” dusmīgi iebāzdams vēstuli kabatā, nosaka Osvalds.

To dienu mēs ar Kārli abi divi nerunājam. Pirmo reizi esam viens uz otru dusmīgi. Pirmo reizi arī noskārstu, ka man ar Kārli ir pilnīgi pretēji uzskati. Vai tādi tie būs arī vēlāk? Laikam abos radies šis jautājums.

*

* *

Dienu pirms pārbaudījumu sākšanās direktors paziņo, ka Dr. Dunkers došot paskaidrojumus ģimenes problēmu risināšanā un veselības kopšanā. Priekšlasījumi notiek zēniem atsevišķi, meitenēm atsevišķi.

Dr. Dunkers lasa abām lauksaimniecības klasēm kopā. Savu priekšlasījumu viņš iesāk:

„Tagad jūs drīz beigsit skolu. Jūs zināsit, kā apkopt mājkustoņus. Jūs zināsit, kā saimniekot un zināsit, kā krustot mājlopus. Tūliņ rodas otrs jautājums. Kā ar jums pašiem? Neviens nedod atbildi. Divi cilvēki krīt mīlestības kārdinājumā. Viņi neskatās, kas notiks nākotnē. Tie vienkārši ražo bērnus, nedomādami, vai viņi varēs tos uzturēt. Viņi nezina, vai tie varēs dot saviem bērniem pietiekamu izglītību. Šī nejēdzīgā, neapdomīgā rīcība cilvēci kādreiz novedīs pie katastrofas. Jau tagad nabadzība un posts ir visur, kur daudzbērnu ģimenes.

Cilvēks atšķiras no dzīvnieka ar to, ka viņam Dievs un daba devusi iespēju domāt. Ja nu cilvēks ir augstākā radība zemes virsū, tad viņam arī kā tādam sevi jāparāda. Kas faktiski notiek pasaulē? Cilvēki runā par karu, par saimniekošanas problēmām vispārējā plāksnē. Neviens tomēr nepieskaras ģimenes problē-lēmām. Visu pasaules valstu un apgabalu problēmu pamatā ir ģimene. Kupš valstsvīrs vai polītiķis ir centies tās novērst? Neviens. Viegli ir kūdīt un norīkot cilvēkus uz karu. Cilvēks, tāpat kā lops, iet un krīt kapā, bieži nezinādams, par ko viņš karo. Cilvēks nostājas sabiedrības priekšā un lūdz, lai citi par viņu balso. Viņš grib būt cilvēces vadītājs. Paprasīsim viņiem, vai viņi zina, pazīst ģimenes problēmas, pirms tie ķepas pie apgabalu un valsts problēmām.

Katram no jums es lūdzu ievērot vienu lietu. Pirms jūs ķepaties pie ģimenes nodibināšanas un vairošanas, paņemiet rokā zīmuli. Ja jūs spējat aprēķināt, cik jūs govis, cūkas un vistas spēsit uzturēt, tad jūs spēsit arī aprēķināt, cik bērnu jūs varēsit uzturēt, izaudzēt un izskolot. Izglītība cilvēkam dod priekšrocību, ka viņam iespēja pašam sevi kontrolēt. Ja jūs to darīsit, tad esmu pārliecināts, ka Latvija reiz kļūs par iedomāto paradīzi vai par pasakās tēloto Leiputriju. Līdz ar to pasaulē tiks novērsti kaj-i jn cilvēces katastrofas/’

Šādu priekšlasījumu neviens no mums nebija gaidījis. Mēs visi sēžam kā ar ūdeni aplieti.

Kad vēlāk ārsts izskaidro dzimumdzīves būtību un higiēnu šinī virzienā, mēs visam sekojam ar tādu interesi kā nevienai citai lietai. Tagad mēs saprotam, cik nepareizi visa dzīve tiek vadīta. Ja nu cilvēki visu to zina un zināja agrāk, rodas jautājums, kāpēc neviens par šīm lietām nerunā un neraksta. Vēl ļaunāk, neviens pat nav mēģinājis par šīm lietām runāt. Šādi un līdzīgi jautājumi mūs nodarbina.

Kad lekcija beigusies un Dunkers atļauj jautāt, pirmais roku paceļ Jūlijs Celmiņš:

„Ja cilvēki šīs lietas zina, kāpēc par to neraksta presē un citur?”

„Šo lietu zina ārsti un citi izglītoti cilvēki. Tomēr viņi ir mazākumā. Ja par šīm lietām sāktu aprakstīt avīzēs un grāmatās, tad visas baznīcu konfesijas celtos kājās. Tos, kas censtos lietas noskaidrot, apklusinātu tik un tā,” atbild Dunkers.

„Mums ir žurnāli Svari, Sikspārnis un Krokodīlis. Tie liek dažādus izvirtības rakstus. Kāpēc baznīcas nepro-testē pret tiem? Nevaru iedomāties, kāpēc lai tie protestētu pret taisnību, kas cilvēcei nāk ar labu,” jautāju es.

„Šos žurnālus lasa visa publika. Tas, kas tur aprakstīts, nav nekas jauns. Muļķības un netiklības cilvēkiem patīk. Arī šis priekšlasījums šodien nav paredzēts skolas programmā. Ja to zinātu polītiķi, tad droši vien kārtu to pie lielā zvana. Droši vien direktors par šo pārdrošību ciestu. Redziet, tā ir šolaiku pasaules otra puse.”

Pēc lekcijas vīriešu kārtas skolēniem Dr. Dunkers lasa lekciju skolniecēm. Kad lekcija beigusies, visi skuķi ir nosarkuši. Var redzēt, ka viņas ir pārdzīvojušas to pašu, ko mēs.

Pie pusdienas galda ēdot neviens nerunā. Katrs pārdomā un neuzdrošinās pirmais uzsākt sarunas. Kad ejam atpakaļ klasē, Vilis Dāniēls piezobo Kālīti:

„Nu tad ievēro. Ja precies, neaizmirsti pie gultas paņemt līdz papīru un zīmuli.”

Viļa joki skolēnus atdzīvina. Rodas visādas pārrunas. Daži skolēni tomēr ir uzskatos, ka Dunkera priekšlasījums nebūtu vajadzīgs. Sevišķi tādi uzskati nāk no skaistā dzimuma puses.

„Atpakaļrāpulība. Vārda tiešā nozīmē atpakaļrāpulību. Tagad saprotu, kāpēc vīrieši sievietes nelaiž visur pie teikšanas. Viņu uzskati vienmēr ir vecmodīgi,” nosaka Celmiņu Jānis, kad dodamies uz pirts augšu.

•

* *

Beidzot pienākuši pārbaudījumi. Pirmais pārbaudījums ir mājlopu anatomijā un mājlopu lipīgās slimībās. Pārbauda veterinārārsts Dzenītis, asistē virspār-raugs Brauns un Brunalda jaunkundze. Viņa arī pārbaudījumu laikā uzņēmusies sekretāres pienākumus. Dzenītis eksaminē pēe pulksteņa. Katram skolēnam viņš uzdod jautājumu, uz kuru tūliņ jāatbild. Ja. kaut kas jā zīmē vai jāraksta uz tāfeles, tad to var darīt.

Pārbaudījumu laikā Dzenītis tā aizraujas, ka vienu otru reizi pat aizmirstas laiks. Tā mēs, kas gaidām ārpusē, nevaram saprast, kas noticis. Jau Celmiņu Jāni viņš pārbauda vairāk nekā piecdesmit minūtes. Tādos gadījumos piecnieks ir kā likts. Arī manā pārbaudījuma laikā Dzenītis ir tā aizrāvies, ka laiks jau sen pāri.

„Mēs, skolēni, par pārbaudījuma ilgumu nedusmojamies. Visi esam nākuši mācīties un arī sagatavojuši pārbaudījumus pēc labākās apziņas. Vienīgais pārbaudē te ir ļoti nepatīkams punkts — gaidīšana. Kad beidzot vakariņu laiks klāt, paskatos pulkstenī. Dzenītis tanī mirklī satrūkstas un nosaka:

„Tagad pietiks.”

Brunalda jaunkundze smagi nopūšas. Viņai šī diena liekas visgrūtākā. Nosēdēt visu dienu uz krēsla un pierakstīt jautājumus pārbaudījumu grāmatā nav joka lieta.

Nākošais pārbaudījums ķīmijā. Asistē direktors, atkal protokolē Brunalda jaunkundze.

Direktors, kā jau ķīmiķis, pats daudz jautā. Viņa uzskati ir, lai skolnieks ķīmijas formulas un reakcijas izprastu, nevis iemācītos automātiski no galvas.

Manā pārbaudījuma laikā direktors prasa kādu jautājumu, kāpēc šī reakcija notiek tā un ne citādi. Kad atbildu, ka tas ir temperātūras un laika robežās ietverts notikums, viņš smaida. Redzu, ka agronomam Tirzītim direktora iejaukšanās viņa kompetencē nepatīk. Vienā gadījumā, kad skolēns atbildēja, ka tas viņam neesot mācīts, direktors vaicāja Tirzītim, kāpēc ne.

„Tas nav skolas programmā. Jau tā nonācu laika trūkumā. Priekšmets ir tik plašs un stundu skaits tik mazs,” atbild Tirzītis.

„Tā nav aizbildināšanās. Programma nav noteicēja, bet pieturas punkts. Skolotājam jālieto pašizjūta. Sevišķi agronomam jāzina, kas lauksaimniekam vajadzīgs,” skolēnam klātesot, nober direktors. Tirzītis nosarkst, bet neatbild. Kad skolēni iznāk ārā no pārbaudījuma, viņi pastāsta šo gadījumu mums. Mūsu simpātijās ir agronoma Tirzīiša pusē. Zinām, ka viņš darījis labāko. Zinām arī, ka viņa stundu skaits ir tik liels, ka vielu grūti mums izņemt laika trūkuma dēļ. Bieži vien beidzamās stundās mēs redzējām, cik agronoms Tirzītis bija noguris.

Reizē ar mūsu klases pārbaudījumiem arī otrā klasē notiek pārbaudījumi. Pirmais pārbaudījums ir lopkopībā un mājlopu ēdināšanas mācībā. Pēc nedēļas, kad pārbaudījumi beigusies, esam noguruši. Vēl pēc pārbaudījumiem mums jāvingrinās potēšanā un praktiskos darbos augļu dārzā.

Dārznieks Mucinieks mums rāda, kā potēt ar zaru pavasarī. Tad rāda, kā jāmiglo koki pirms ziedēšanas un pēc ziedēšanas. Ziedēšanas laikā toreiz miglošana bija atļauta vienīgi, ja pastiprinātā veidā uzmetās tārpi. Skolēniem Mucinieks nepatīk. Tik iedomīgu cilvēku neesam redzējuši. Muižas strādnieki stāsta, ka visiem dārzniekiem esot īpašība lielīties. Vecākie strādnieki arī stāsta, ka visi dārznieki, kādus vien viņi šeit muižā strādājot esot pieredzējuši, bijuši apveltīti ar lielīšanās māniju. Mucinieks vienmēr uzsvēra, ka pie viņa savā laikā Krievijā strādājis tagadējais Latvijas universitātes privātdocents dārzniecībā Sudrabs.

Viņš mums centās iestāstīt, ka Sudrabs, tāpat Lielgalvis, kas mums mācīja dārzkopību, neko no praktiskiem darbiem nezinot.

Kad mums viņa mūžīgā lielība sāk apnikt, Celmiņu Jānis viņam jautā:

„Saki, kur tu esi visas tās milzīgās gudrības iemācījies? Liekas, ka ar zināšanām gan nepiedzimi. Dzīvē taču zināšanas bija jāmācās?”

„Tas tomēr nemaina manus uzskatus par Lielgalvi un Sudrabu,” lielīgi atsaka Mucinieks. Tādās reizēs viņš izņem pīpi un ar to rīkojas tik ilgi, līdz mums sāk apnikt. Vispirms viņš izņem pīpi no kabatas. Tad ar adatu izurbina no švandozes sodrējus. Pēc tam saliek pīpi kopā. Ja viņš vēl manīja, ka par viņa lielību esam noskaitušies, viņš savu nodarbību ar pīpi atkārtoja. Kad mēs sākām sarunāties savā starpā un novērsām uzmanību no viņa, viņš piepildīja pīpi ar tabaku, aizdedzināja un ievilka pāris dūmu dziļi plaušās, teikdams :

„Nu, tad es jums parādīšu kaut ko, kam jūs savām acīm nebūtu ticējuši. Jā, to tik var Mucinieks.” Viņš aizved mūs pie koku skolas. Tur viņš rāda pagājušā gada potējumus.

„Nu pasakait, kas tas par potcelmu, ko es te lietoju.”

„Ābele, kas gan cits,” nosaka Dzenīšu Kārlis.

„Nekā nebija. Tas ir osis. Uz oša potē tikai Mucinieks. Sidrabs mani sauc par traku. Arī Lielgalvis smejas. Bet apskataities, kas par vareniem stādiem. Tādi mums Ziemeļvidzemē vajadzīgi. To es iemācījos Sibi-rijā,” un viņš atkal sataisās uz stāstīšanu, bet Pēteris Ņurcis iesaucas:

„Gan izstāstīsi citu reizi. Šoreiz pietiks. Mums jāiet pusdienās,” un mēs aizejam.

Pie sienas izlikts vasaras praktisko darbu saraksts. Mums katru mēnesi jābrauc vienu nedēļu praktiskos darbos. Pirmā nedēja sākas tūliņ pēc Jāņiem.

Skolas koridorā uz dēja izlikti noteikumi par vasaras kursiem. Vasarā notiks piensaimniecības kursi. Var piedalīties lauksaimniecības un lopkopības skolas skolēni. Apmeklējot praktiskos darbus šais kursos, iespējams iegūt krejotavas vadītāja tiesības. Vēl notiek govju slaucēju kursi. Tie notiks trīs nedēļas tūliņ pēc Jāņiem. Jūlija beigās skolā notiks traktora vadītāju kursi.

Lai aizvestu mantas uz mājām, man pakaļ atbraukusi māte. Viņa jau izlasījusi Smiltenes Ziņās par piensaimniecības kursiem un pierunā mani tur mācīties. Aizeju pie skolas kasiera Ziediņa un iemaksāju kursu naudu — trīsdesmit latu.

„Izglītības cilvākam nekad nav par daudz,” saka māte.

„Ziediņš saņem kursu naudu un piemetina:

„Tā laba lieta. Vēlāk dienās varēsi kļūt par piensaimniecības speciālistu.” Jāpiezīmē, ka toreiz vēl vispār nezināju, ko nozīmē vārds piensaimniecības speciālists.

„Māte brauc ar mantām uz māju ar zirgu. Es braucu ar velosipēdu. Kad piebraucu pie skolas, man pretim iznāk Milda Vijuma.

„Es jau gaidīju ilgu laiku. Braukšu tevi pavadīt. Nevar zināt, ka mātei dēliņš nepazūd,” smejas Milda.

„Nu tad iesim vismaz pie Mazina paēst pusdienas,” saku Mildai.

„Ak tu gan. Tev bail mani rādīt mātei. Redzēju, ka viņa nupat aizbrauca. Nu labi, iesim arī. Gan jau citu reizi varēšu stādīties mātei priekšā/’ un viņa atkal ir tik draiskulīga kā parasti.

Tanī brīdī no skolas iznāk Anna Ukrija un Marta Priedīte. Eju atvadīties no viņām.

„Ko tu, Jāni, mūžīgi tinies ar tām zemgalietēm? Kas no viņām ir? Skaties, viena kā lauvu mātīte, otra nu, teiksim, nekas. Ja tev vajaga sieviešu, ņem tādu kā mani. Redzi, esmu cirgaliete, Tātad skuķis no pašu pagasta/’

Zinu, ka Martu grūti aizrunāt. Ja es mēģinātu taisnoties, tad dabūtu vēl vairāk no Martas par ancu-ku, tāpēc pasaku:

„Uz redzīti, Marta, pēc Jāņiem. Tad mūsu kursa praktisko darbu nedēļa. Muksim Milda, kamēr Martai kas neienāk prātā.” saku.

„Tas prātīgs vārds. Vai kāds Martai vārdu spēlē var pretoties. Muļķis, kas ar viņu vispār iesāk runāt,” un redzu, ka Milda šoreiz par Martas piezīmi noskaitusies.

Toreiz vēl nezināju, ka zemgalieši ļoti jūtīgi, ja aizkar viņu godu. Ejam pa ielu abi ar Mildu, dzīdami velosipēdus pie rokas. Ir brīnišķīga maija pēcpusdiena. Pamalē uz Vidzemes šosejas pusi manāmi smagi zili mākoņi.

„Liekas, būs lietus,” saku.

„Lai līst. Vai tev bail no lietus?” smejas Milda.

„Ne jau tieši bail. Tu sālīsi. Tev jauna kleita mugurā.”

„Ko tu bēdā par mani un kleitu. Ja līs, līdīsim mežā zem eglēm. Kas gan var būt jaukāks kā sapņot jaunībā kaut vai zem egles,” smejas Milda.

Māzina ēdienu veikals ir tukšs. Mēs esam vienīgie viesi. Apkalpo Māzina kundze pati.

„Nu tad skola atkal cauri. Jā, tā dzīvē iet. Šodien vēl pārrunājām ar tavu māti. Tā vien liekas, ka tikai daži gadi aizritējuši, kopš gājām kopā meiteņu skolā. Tā arī jums tie gadi aizskries, ka paši nemanīsit. At-modīsities vienīgi, kad jau būsit veci,” saka Māzina kundze.

„Kāpēc jūs, Māzina kundze, runājat par vecumu? Jūs taču tik labi izskatāties. Arī mana māte ir tikai drusku pāri trīsdesmitiem. Vai tad jau tanī laikā jā-gaužas par vecumu?” atsaku.

„Jā, tā jau visi saka, ka es izskatoties jauna. Tomēr tāda savāda sajūta, kad bērni sāk pieaugt. Tad cilvēks jūtas tā kā dzīvē kaut ko piepildījis. Pats viņš sāk zaudēt nozīmi. Vecāko paaudzi pārņem jaunie. Skaties tikai apkārt. Citas paražas, citas modes. Kur tad vēl tā attīstība pati par sevi. Redzi, vecais jau man no-pirka jaunu auto,” un viņa ar lepnumu paskatās uz ielu, kur stāv jaunais Fiats.

„Ak tas jūsu! Redzēju to jau ienākot. Tas vareni. Cilvēki ar katru dienu k|ūst turīgāki,” saka Milda.

Tomēr šinī brīdī varu redzēt, ka Milda ir greizsirdīga uz Māzina kundzi.

Viņa pieceļas, lepni pasveicina ar rokas somiņu un saka uz mani:

„Nu, vai būsi paēdis? Man nav daudz laika, dabūt atpakaļ uz govju slaukšanu. Es taču nebraucu ar auto, bet ar savu velosipēdu.”

„Tev jau gan kā bagātai Zemgales lauksaimnieka meitai pienāktos braukt ar automobili.” smejos, un abi ar Mildu ejam laukā.

Divriteņi slīd pa jauno šo-seju, kura vēl nav lāgā pabeigta. Vidu vidiem vēl strādā akmeņlauzēji un ber tos uz ceļa. Tur par apbraukt.uves ceļu ejam kājām.

Kad nonākam pie Vidzemes šosejas, atsēžamies viršāju laukā ceļa malā.

Laiks ir spiedīgs un pērkons tuvojas, pati daba ir varen jauka. Bites san viršos, sarkanajā bastardā un baltajā āboliņā ceļa malā. Cīruļi un strazdi it kā sacenšas dziedāšanā. Milda atlaižas zālē un saka:

„Agrāk man patika Zemgale, bet tagad pamazām sāku iemīļot Vidzemi. Pavasaris šeit ir skaistāks nekā pie mums. Sevišķi tagad mums, Lielupes maliniekiem, ir jācīnās ar dubļiem, kas nāk pēc plūdiem. Visur līp un ķep. Lai arī putni dzied tikpat skaļi kā šeit, tomēr dubļu blāķi kaut kā nomāc cilvēku. Tāpat to nespēj pārvarēt ābeļu, plūmju un ķiršu ziedi, kas pie mums ir pa pilnam.”

„Jā, ķirši un bumbieres bieži vien pie mums izsalst,” saku.

„Nu, tad brauc un strādā dūšīgi. Var iznākt, ka vairs nesatiekamies. Paldies par kompāniju. Taču jūtu labāk, ja ir ar ko parunāties. Gribu gan tev aizrādīt vienu lietu. Ja tu sabiedrībā gribi spēlēt pirmo vijoli, tad gan pret dāmām izturies citādi. Ne tā, kā tu uzvedies ar mani,” saka pieceļoties Milda.

„Tu vienmēr pārmet, bet nekad nepasaki, kas man jādara, lai es izskatītos citāds. Pirmkārt, mūsu pusē vīrieši ar sieviešiem sāk lakstoties vienīgi, kad pārnāk no kara dienesta. Man vēl laika diezgan. Paldies tev par līdzdalību vakaros un sabiedriskā ziņā. Ceru, ka nebūsi dusmīga, ka es vēl tāds pazaļš,” smejos sniegdams roku.

„Apsolies, ka atbildēsi uz manām vēstulēm,” ar paceltu balsi saka Milda.

„Zvēru” un paceļu roku.

„Tad viss kārtībā.” Nākamā brīdī viņa uzlec divritenim un pazūd aiz uzkalniņa.

Kad Milda aizbraukusi, tāda jocīga sajūta mani pārņem. Nezinu, kas tas ir. Varbūt mīlestība? Varbūt draudzība? Varbūt vienkārši ieradums.

Uzlecu divritenim un steidzo-s mājās. Kad braucu lejā no Vērzemnieku kalna, zibens nozibsnī un graujošs pērkona spēriens sper kaut kur tuvumā. Pēc tam sāk līt. Kad pārbraucu mājās, māte man prasa:

„Kur tu tik ilgi kavējies? Esmu mājās vairāk nekā stundu. Domāju, ka tu mani ceļā panāksi. Nu redzi, atnesi lietu. Nekas, laukiem tas bija vajadzīgs. Kaut tik nelītu pārāk ilgi.”

♦

* *

Lietus līst jau veselu nedēļu. Lauki ir pilnīgi izmirkuši. Cilvēki skatās viens uz otru neziņā, ko tagad darīt. Zemākās vietas ir pārplūdušas. Auzas ir apsētas un arī vasaras kvieši. Vēl jāsēj mieži, griķi un jāstāda saknes un kartupeļi.

Rudzi labi pārziemojuši un aug vareni. Pārmērīgā mitruma iespaidā tie tomēr kļūst dzelteni. Uzkalnos kvieši ir labi, bet ielejās dzeltē. Kad lietus gāzes uz dažām dienām apstājas, kaut kā iesējam miežus. Daži no kaimiņiem, kas nepasteidzas, nespēj pat to izdarīt. Mēģinām vest mēslus no kūtīm, tomēr neizdodas. Ratu riteņi grimst uz tīruma un zirgiem kājas slīd, velkot ratus. Ielejās vispār nav ko rādīties. Tā kā kūtis ir pārpildītas ar mēsliem, tad tās jāiztukšo tik un tā. Savedam mēslus kalnu galos kaudzēs. Vismaz kūtis ir tukšas nākamam gadam.

Drausmīgi jūtas tie lauksaimnieki, kas rudenī nav aparuši rugājus. Tagad nav ko rādīties ar arklu tīrumā. Kad atkal lietus uz dažām dienām piestāj, iestādām kartupeļus un arī saknes. Tanīs dienās, kad lietus nelīst, strādājam no saules līdz saulei. Ceļamies, līdzko gaisma sāk aust, un ejam gulēt, kad kļūst tik tumšs, ka uz lauka neko nevar redzēt. Zinām, ka jāglābj, kas glābjams. Cilvēki ir ļoti uztraukti. Daudzi jau pareģo badu. Jau pagājušās vasaras karstums Zie-meļvidzemei deva vāju ražu, tomēr kaut kā cauri tika. Tagad rādās vēl sliktāk.

Laikraksti mudina cilvēkus izmantot tās dienas, kad nelīst. Agronomiskie darbinieki raksta, kas būtu darāms, lai kaut ko varētu saglābt.

Kad pienāk Jāņi, ne mūsu mājās, ne kaimiņos nevienam nav patikas svētīt.

Kalnā uzvest alus mucu un malku ugunskuram nemaz nav iespējams. Tie ir vienīgie Jāņi, kad mūsu mājā un kaimiņos netika līgots. Cilvēkiem bija rūpes. Nebija prieka līgot.

Jāņu vakarā pēc pirts uzkāpjam Noras kalnā, lai skatītos, vai kaut kur redzēs upunis. Nekur neredz. Kaut kur tālu uz Zvārtavas pusi tiek laistas raķetes. Paēdam vakariņas kā katru dienu. Vīrieši iedzer pa glāzei alus un pasēž ilgāk. Sievieši jau pirmie salien gultās. Vēlu vakarā atnāk Kalniņu Lazdiņš. Viņš iesākot saka:

„Mūsu mājās visi kā uz miršanu. Slikti jau rādās, bet ko lai dara. Labāk rūpes panest ar smaidu nekā ar gaušanos.”

„Jā, tā jau ir. Nezinām vienīgi, kā nopļausim, sienu un āboliņu. Āboliņš jau izziedējis. Kā siens, tā āboliņš ir pieaudzis liku likām. Ir jautājums, kā tiksim ar visu galā. Nevarēsim šogad āboliņu zārdot, jo sapūs. Būs jācenšas, cik iespējams, kaltēt uz lauka, bet ja ilgi līst un nav saules, var sapūt arī vālēs. Vai nav traki! Tādu laiku neesmu vēl pieredzējusi,” saka māte.

„Ko nu tu runā. Cik tev tā mūža. Nav vēl puse no manējā. Man jau drīz būs astoņdesmit uz muguras. Arī es neesmu šādu laiku pieredzējis. Mans tēva tēvs gan stāstīja, kad viņi vēl dzīvojuši palsmaniešos, slapjuma dēļ esot gandrīz badā nomiruši. Toreiz cilvēki esot ēduši zāli. Miltiem esot maisījuši klāt koka mizas. Lopus eso-t nokāvuši un apēduši. Smiltenē toreiz valdījis pilnīgs bads. Tirgus bijis tukšs. Pēc tam izcēlusies sērga. Cilvēki miruši kā spaļi. Dažās mājās neesot bijis neviena cilvēka,” stāsta vecais Lazdiņš.

„Jā, veci ļaudis jau zināja stāstīt, ka arī mērēnie-šos tādi traki laiki esot bijuši. Toreiz negribēju lāgā ticēt, Tagad, liekas, pieredzēsim paši,” saka Ērgļu Pēteris.

Kad pusnaktī lietus un vējš piestāj, izlienu no gultas, lai vēlreiz pārliecinātos, kas apkārtnē svētī Jāņus. Uzkāpju atkal Noras kalnā. Visapkārt klusums. Nekad tumsā man nebija bailes, bet tagad savāda baiļu sajūta. Visa Ziemeļvidzeme guļ. Man ienāk prātā līgo dziesma:

„Kas gulēja Jāņu nakti, gulēs visu vasariņu.” Nodrebinos un lēnām kāpju lejā no kalna. Dīķis ir jau pārplūdis. Ūdens šņākdams gāžas caur tilta apakšu. Vardes izpeldējušas laukā no dīķa. Man tuvojoties, tās — plunkš — salec ūdenī.

Jāņu dienā māte mani modina no rīta teikdama:

„Celies un pagani līdz pusdienai govis. Lai Arvīds atpūšas. Viņš jau vēl tikai puika.”

Pirmo reizi dzirdu, ka māte sau'c Arvīdu par puiku, bet mani vairs ne. Kuram gan patīk celties no rīta un iet samirkušajās ganībās? Nevienam. Bet ko darīsi? Šoreiz jāklausa. Man cita ko darīt nav tik un tā.

Vienīgi, kad skaļāk palaižu balsi, suns Krancis gaudo līdz. īsi pirms pusdienas laika pie manis pie* streipuļi Esītes Jēpis. Viņš ir galīgi pilnā. Svārki un bikses viņam vaļā. Balss aizsmakusi, un viņa bezzobainā mute šļupst:

„Vai tev gadījumā nav kāds smēķis? Neesmu vilcis dūmu, kamēr izvācos no- Spaļiem. Biju aizklīdis mēreniešos. Man advokāts Vilciņš skolas biedrs.” Izvelku Sportu un pacienāju Jēpi.

„Bedzi vien. Skaties, pat visi knauķi jau sāk zāli ēst. Kas to būtu domājis, ka tev jau papirosi kabatā? Es tikai ierunājos tā pa jokam. Jā, tā, lūk, iet, saimnieku dēliem nav naudas kur likt. Liekas, drīz pat šūpulī sāks pīpēt,” murmina Jēpis, nolikdams ermoņiku uz celma.

„Nemuldi, nemuldi. Tagad papirosu dabūji. Droši vien tev nav pat sērkociņu. Bez uguns pīpēšana neiznāks,” kaitinu Jēpi.

„Kā tad, kā tad. Dod tik uguni šurp. Es jau vecs, un man tā muldēšana iedzimta,” un viņš žēlīgi skatās uz mani.

,,Sēdies uz celma. Ņem ermoņiku un labāk uzrauj kādu maršu. Ja spēlēsi, tad dabūsi uguni. Ja ne, tad ej, kur nācis. Bet kā tas nāk, ka tu tik agri jau šeit? Vai tevi skolas biedrs ilgāk nepaturēja?” prasu Jēpim.

„Biju par daudz ierāvis. Pārmetu Vilciņam, ka viņš skolā no manis norakstīja klases darbus. Tā vārds pa vārdam. Bija labāk, ka es pazūdu. Zini, man jau reižu reizēm uznāk lielības gars,” un, redzēdams, ka es nedodu uguni, Jēpis paņem ermoņiku un rauj vaļā krievu maršu.

Neko darīt, solījums jātur. Tagad uzrauju sērkociņu un padodu pieklājīgi Jēpim uguni. Jēpis ievelk pāris dūmu, tad čāpstina sausās lūpas:

„Velns, nudien slāpst kā traks. Kur te var padzerties? Te taču kaut kur tuvumā vajaga būt ūdenim. Es varu dzert pat purva ūdeni. Mans vēders panes visu.”

„Par to man nav ne mazāko šaubu, ka tavs vēders panes visu. Reiz Aumeisteros redzēju, ka tu pat vilki iekšā zilo. Tomēr dziesmās dzied, ka Jāņos ūdeni nevarot dzert. Tie taču mūsu nacionālie svētki. Ja tu apņemies uzskatīt govis, tad atnesīšu alu. Tikai neaizmiedz. Uzspēlē govīm maršu, lai viņas danco,” un skatos uz Jēpi.

„Tas prātīgs vārds, skrej ātrāk. Citādi, nudien, būšu pagalam. Vakar pie Vilciņa ierāvu tīru spirtu. Kamēr Vilciņš aizgāja pēc ūdens, ko atšķaidīt, tikmēr izrāvu pus kortelīti. Manas iekšas visu panes. Tagad atstāj vēl vienu smēķi un tad laidies pa fiksam,” un viņš rauj vaļā atkal kādu maršu.

Ielieku Jēpim mutē papirosu un tad skrienu uz māju. Jāskrien ātri. Jēpim uzticēties nevar. Ja viņam uznāks miegs, viņš gulēs. Negribas, ka taisni Jāņu dienā govis aiziet Kalniņos vai Šiliņos.

Pielaižu prāvu krūzi ar alu un naski soļoju atpakaļ. Jāsteidzas, jo zinu, ka Jēpim slāpst. Kad aizeju, Jepis jau guļ pie celma. Zināju, ka Jēpim nevar uzticēties ne par kapeiku. Domāju, ka šoreiz viņš klausīs. Likās ļoti izslāpis. Govis mierīgi ganās. Nekas nav noticis. Pieceļu Jēpi.

„Kas? Ko? Kur es esmu? Kā es šeit tiku?” Tad ierauga alus krūzi, no-čāpstina lūpas, nolaizās un raušus izrauj krūzi man no rokām. Viņš dzej* tik kāri un bez apstājas, ka man jābrīnās.

Kad krūze pusē, Jēpis pirmo reizi atņem elpu. Viņa acis ir blāvas. Pirmā brīdī viņš liekas kā mazs puika, kas pirmo reizi baudījis šokolādes gabalu. Tad viņš aiz prieka paķef ermoņiku un rauj vaļā atkal maršu. Pēc īsa laika viņš apstājas un prasa vēl pēc krūzes. Redzu, ka alus jau atstāj uz Jēpi iespaidu. Zinu, ka viņš drīz lūzīs. Bet ko lai daru? Šodien Jāņu diena. Galu galā krūzi nesu viņam un nevienam citam. Tagad Jēpis dzer un neatlaižas, līdz krūze tukša. Tad viņš paprasa vēl vienu smēķi. Kad ievilkts pāris dūmu, Jēpim galva noslīd uz krūtīm. Papiross izkrīt no rokas, un nākošā mirklī viņš jau krāc. Mājinieki sauc, lai laiž govis mājā. Atstāju Jēpi guļam. Tas nav nekas jauns. Cik reizes viņš nav gulējis ceļa malā. Esmu viņu redzējis guļam pie Aumeisteru, Palsmanes un Gaujienes kapsētām. Te jauka atpūta Alkšņupes celmu jaunaudzē. Odu un dunduru nav. Lai cilvēks atpūšas. Zinu, ka man rīt vismaz sešos jābrauc uz Smilteni. Astoņos jābūt jau praktiskos darbos.

Agronoms Tirzītis sapulcina visus mūsu klases skolēnus un ved uz dārzāju laukumu. Vispirms viņš māca, kā izdarāma biešu, kāļu, kāpostu un cukurbiešu retināšana, tad kapi ēšana un kultivēšana. Pēc tam, kā kā dodams virsmēslojums vircas un norvēģu zalpētera veidā. Vakarā klasēs notiek pārrunas par dienas darbiem.

Otrā dienā strādājam izmēģinājumu lauciņos. Šie lauciņi ganībās un pļavās ir jau gatavi. Nopļaujam lauciņus, ražu rūpīgi nosveram, noglabājam maisiņos un uzliekam attiecīgus uzrakstus. Tad nesam uz labo-rat/riju, kur tos liek krāsnī un kaltē, tad samaļ un pārpelno. Pārpelnoto lauciņu saturu analizē Asapa jaunkundze.

Nākošā dienā Pikurs rāda, kā kūtīs iznīcināmi insekti, kā smidzināmas govis un aitas pret insektu uzbrukumiem. Mācāmies, kā 'balsināt kūtis. Vienu pēcpusdienu esam veterinārārsta Dzenīša rīcībā. Viņš rāda, kā dzirdīt teļus, kā sagatavo-t mākslīgo teļu dzirdināmo dziru. Par pamatu ņem vājpienu, ko papildina ar auzu un zirņu miltiem. Tā kā katru dienu līst bez pārtraukuma, praktiskiem darbiem nevaram pilnīgi nodoties. Ne Tirzītim, ne mums, skolēniem, gribas vārtīties pa dubļiem.

Sestdienā agronoms Vilnītis rāda, kā zārdot slapju sienu un āboliņu. Tā kā šogad ir ļoti lietaina vasara, paņēmiens, ko izstrādājuši zemkopības ministrijas agronomi, liekas ļoti pieņemams.

Pēc praktiskiem darbiem uz lauka dodos uz praktiskiem darbiem pienotavā. No visām klasēm esam tikai divi, kas piedalās šinī zemkopības ministrijas programmā. No- lauksaimnieku pirmās klases esmu es, bet no lopkopju klases Elza Viķele. Kad skolas laikā piedalījāmies praktiskos darbos, piensaimnieki ar mums apgājās ļoti solīdi. Tagad, kad piedalāmies darbos, !ar ko viņiem varētu radīt zināmu konkurenci, viņi izturas citādi. Dabūjam strādāt vaigu sviedros. Jāmazgā grīdās, trauki un jāberž katli. Tad vēl jāiet palīgā salikt sviestu muciņās. Vakarā vēl izdarām piena un sviesta analizēs.

Kad praktisko darbu nedēļa ir cauri, esmu galīgi paguris. Jautāju Emmai:

,Nu, kā patika kļūt par piensaimnieku ?”

„Būtu zinājusi, ka piensaimnieki mūs tā izmanto-, nudien nebūtu pieteikusies. Tagad jāiztur, grib vai negrib. Neiešu zaudēt iemaksāto naudu.”

Kad braucu uz māju, visi kauli sāp. Mūsu mājās ir Pēteris. Zinu, ka mājnieki Pēte^dienu svētīs nākamā sestdienā, kad būšu mājās. Uzaicinu divus piensaimniekus, Ileinrichu Glāzīti un Leo Peldi, braukt man līdz uz Pētepdienas svinībām.

„Jāņi ielija. Cerams, ka Pētej*diena būs jauka,” saku draugiem. Viņi priecīgi līdzbraucēji. Sadabūjam divriteņus un braucam.

Vakarā visi ejam karstā pirtī nopērties. Pēc pēršanās viss pienotavā iegūtais stīvums kaulos pazudis. Heinrichs Glāzītis, kas pats ir no Rēzeknes, pirmo reizi piedalījos Jāņu un Pētefdienas svinībās Vidzemē. Viņš pienotavas prakses gadu strādājis Glūdas pienotavā Zemgalē. Kad mūsu mājā sanāk līgotāji no malu malām un svinības iet vaļā tāpat kā Jāņu dienā, abi ciemiņi, Leons un Heinrichs, skatās izbrīnījušies.

„Mums Rēzeknē gan svētī Jāņus, bet drusku citādi. Uz laukiem vairāk večerinkas veidā. Ne katrreiz līgošana ir galvenais,” saka Heinrichs.

„Faktiski īstos Jāņos uz laukiem esmu pirmo reizi. Rīgā Daugavmalā gan katru gadu notiek tā saucamā kalmju kauja. Viens otrs piedzēries uzvelk arī pa līgo dziesmai. Tomēr liekas, ka rīdziniekiem Jāņi ir kā katri svētki, kas saistās ar iedzeršanu un nesavtīgu ēšanu,” smejas Leo.

„Ko tu sauc par nesavtīgu ēšanu? Vai domā, lai mēs te sēdētu pie tukša galda? Ja svētī, tad svētī. Tas ziemeļvidzemnieku secinājums,” saku Leo.

Tad paskatos, ka uz galda kūp cepta vista ar saknēm, žāvēts un sutināts šķiņķis, cūkas cepetis ar skābiem kāpostiem, marinēta siļķe, Jāņu siers, speķa pīrāgi, dzeltenmaize, biezpiena maizītes un olu kūka.

„Jā, esmu dzirdējis, 'ka vidzemnieki viesībās piekraujot pilnu galdu. Dažreiz jau stāstījumiem nevar ticēt. Tagad redzu, ka jātie,” saka Leo.

„Kāpēc tu, Leo, to saki? Vai tev nepatīk labi paēst un kādreiz papriecāties?” jautāju uzmanīgi, jo redzu, ka mājinieki un arī citi Pētepdienas līgotāji jo-kaini skatās uz Leo.

Lai gan neviens nezināja, ka divi jauni puiši ieradušies Pēterdienā pie mums, apkārtējās meitas tomēr saradušās. Nav arī nevienam jāzina. Katrs taču redz, kas pa ceļu iebrauc Alkšņupos. Ja jau divi ar divriteņiem iebrauc un neredz izbraucam, tad skaidrs, ka vakarā būs līgošana. Pašu pagasta un apkārtējo pagastu puišus meitas jau zina. Ziņkārība ir tagad redzēt, kas ieradušies no citurienes. Bērziņu Emma, Bērziņu Zelma, Vērzemnieku Elza, Purinu īda un Kauliņu Elza ir meitas, kas skaitās pieaugušas. Tad vēl pusaudžu meitenes, kas atnākušas vecākiem līdz. Te redzama Bormaņu Millija, Bormaņu Venta, Eglītes Marta un vēl Elza Roze, kas atbraukusi no Rīgas ciemos pie Liepiņiem Vērzemniekos. Vēlāk ierodas arī brāļi Jekumi no Spaļiem un brāļi Spilvas no Dzeņu mežsarga mājas.

Līgo tikai no paša sākuma. Lai gan Jāņu diena ielija un līgošana lāgā neiznāca, var redzēt, ka līgošana nav iekrājusies. Vecāki cilvēki saka, ka jaunā paaudze neprotot līgot. Meldiju vēl tie zinot, bet vārdus nepavisam ne. Kalniņu Lazdiņš, kas šovakar ir vecākais, saka:

„Nav jau vairs tā, kā mūsu dienās. Jaunatne paliek slinka. Nevīžo mācīties dziedāt. Toreiz, kad es vēl jauns biju, visa pamale skanēja no dziesmām. Kas tagad? Nekā.”

„Jā, jā, tu pateici pareizi. Toreiz, kad tu biji jauns, tu redzēji savu jaunību, ne tieši tās dziesmas. Arī tagad jaunieši jūsmo par jaunību. Jaunības līksmē aizmirstas mācīties pat līgo dziesmas. Vecs teiciens, ka jaunība spēj visu. Ja katrs jaunībā zinātu, ko vecumā var, tad tev šovakar Pētefdienas vakarā nevajadzētu gausties, ” saka Vērzemnieku Liepu Jānis.

No rīta Heinrichs un Leo dodas atpakaļ uz Smilteni. Noprasu: „Nu, kā patika Pēterdienas svinības Vidzemē?”

„Lieliski, lieliski,” saka mani abi skolas biedri.

„Nudien, nezināju, ka vidzemnieki tik priecīgi cilvēki. Un kaušanās nemaz. Ne tā, kā pie mums,” un Heinrichs apstājas, saprazdams, ka nebūs pareizi nolikt savu pusi.

•

0 0

Siena pļaušana to vasaru galīgi neveicas. Purva pļavas ir pārplūdušas, tā ka tikai iespējams pļaut daļēji. Pļaujam vienīgi, lai zāle nepaliktu nenopļauta uz nākamo gadu. Tas apgrūtinātu pļaušanu nākošā gadā. Kad ejam pļaut sienu, augstākās vietās un uzkalniņos redzamas vairākas odzes. Veci cilvēki saka, ja odzes nā no purva laukā, tad gaidāmi posta gadi. Slikti iet arī ar aršanu. Papuves varam apart vienīgi augstākās vietās, kur arī tika izkaisīti kūts mēsli. Lai kā, laukos darbu nekad netrūkst. Nemaz nemanu, ka divas nedēļas pagājušas un jāpošas atkal uz Smilteni uz praktiskiem darbiem.

Kad no rīta pošos braukt uz Smilteni, saku mātei : „Uz piensaimniecības praktiskiem darbiem man viss prieks pārgājis. Sierus taisīt esmu apmācīts, bet ne iemācījies. Liekas, par sviesta taisītāju nekad dzīvē nekļūšu.”

„Nerunā niekus. Nauda ir samaksāta un darbi jāturpina. Tagad lietus līst gandrīz katru, vai vismaz katru otro dienu. Mājās neko lielu nevar darīt. Labāk mācies. Gan jau dzīvē noderēs/’ saka māte.

Neko darīt. Kāpju divritenim virsū un braucu. Tagad praktiskos darbos mums jāmācās, kā apmest kartupeļus, kā virsmēslot cukurbietes un dārzājus. Tad, kā darāma kaplēšana. Mācāmies, kā salikt labības pļaujammašīnu un kūlīšu sējēju. Vispārējais ieskats tiek dots arī par kuļammašīnām. Toreiz ļoti populāra bija Dānijā būvētā Ajax kuļammašīna, kas tiek darbināta ar Deutz petrolejas motoru.

Tagad skola mudž no kursantiem. Tie ir traktoru vadītāju un govju slaucēju kursi. Govju slaucēju kursus vada Zemkopības ministrijas ierēdņi kopā ar darba pētīšanas institūtu. Atceros tādus vārdus kā jurisprudences studentus Birkhānu un Kalniņu. Tāpat daži Zemkopības ministrijas vārdi palikuši atmiņā, kā agronomijas students Ķīsis un Ķirsis. Slaukšanas kursos visvairāk ir ieradušās kalpones. Dzirdāmi dažādu novadu dialekti. Starp kursantēm ir ari lietuvietes, kuras ieradušās lauku darbos no Lietuvas.

Lai gan slaucamā mašīna toreiz jau bija izgudrota, Latvijā tās lietoja ļoti maz. Jāsaka, gandrīz tikpat kā nemaz. Toreiz vēl bija uzskats, ka nevar ražot labus sierus, ja piens slaukts ar mašīnu. Lai arī toreiz spriedumi nesaskanēja ar uzskatiem Dānijā, Holandē un Vācijā, tie tomēr bija mūsu pašu latviešu uzskati. Visiem, kas toreiz strādāja piensaimniecības laukā, pie šiem uzskatiem bija jāpieturas.

Slaukšanas skolā bez slaukšanas vēl mācīja barošanu, dzemdēšanas kūri, teļa barošanu un lopu kūts tīrīšanu un vēdināšanu. Vakaros skolā valdīja īsta romantika. Varēja redzēt, ka, dažas slaucējas bija ieradušās skolā ne vien, lai apgūtu slaukšanas māku, bet arī, lai iepazītos ar vīriešu kārtas partneriem. Traktoru vadītāju kursos piedalījās vai nu paši saimnieki, vai saimnieku dēli. Tāpat kursantes labprāt meta acis uz skolēniem.. Kas gan nekaitētu apprecēt nākošo pienotavas vadītāju, virspārraugu vai lopkopības inspektoru.

Bija arī gadījumi, kur saimnieks ar kalponēm bija kopā ieradušies uz kursiem. Kalpones apmeklēja slaukšanas kursus, bet saimnieks pats traktora vadītāja kursus. Tanī gadījumā saimnieks ar kalponēm vakaros gāja uz Sprunguļu viesnīcu.

Kādu vakaru pēc slaukšanas skolas priekšā satieku ūsainu vīru. Viņš apprasās, kas es tāds par putnu esot. Izstāstu, ka esmu skolēns, kas ieradies praktiskos darbos.

„Tas labi. Zini, man ir viens priekšlikums. Atnāc līdz uz Sprunguļa viesnīcu. Man tur visam kursu laikam noņemta istaba. Man līdz divas dāmas. Nevaru tikt galā ar divām. Varēsi paamizēties ar vienu. Man jau vienalga, kupu tu izvēlies.’’ Gribu gan vēl kaut ko teikt un aizbildināties, bet tanī brīdī pienāk divas dāmas. Viņas tagad pēc slaukšanas ir pārģērbušās un izskatās jaunas un skaistas kā rozes.

Saimnieks, kas ir trikātietis, iepazīstina mani ar skaistulēm. Vienai vārds Marta. Viņa nāk no Daugavpils un runā ar latgaliešu akcentu. Otrai vārds Vera. Viņa ir lietuviete. Viņa nāk no- Zemaišu apgabala un runā tar milzīgu lietuvietes akcentu. Nekā darīt. Eju līdz. Gribu redzēt, kas notiks. Jau no pirmā mirkļa redzu, ka abas kalpones saimniekam ir kaut kas vairāk. Bet kas man par daļu. Galu galā viņi taču man ir sveši cilvēki.

Saimnieks negrib iet lejā pa trepēm. Kad pieejam pie trepēm, viņš saka:

„Iesim caur Jauno parku. Man reumatisms kājās. Nevaru vairs kāpelēt kā jauns puika. Esmu jau vecs vīrs.”

„Tā vis, saimniek, nesaki. Tu vēl vari pārspēt vienu otru jaunu puisi,” glaimo saimniekam Vera.

„Jā, iesim caur Jauno parku,” saku. Man arī labāk patīk iet caur parku. Ejot pa trepēm, varētu satikt kādu no skolotājiem. Toreiz vēl biju ļc-ti kaunīgs. Sevišķi kautrējos svešu sieviešu sabiedrībā.

Kad pārejam tiltiņu, saimnieks saka uz skuķiem:

„Ejat abas pa priekšu. Man ar Jāni jāparunājas.”

Abas dāmas saķeras rokās un čalodamas iet pa priekšu.

„Redzi, man uz ielas negribas iet ar tām skuķēm. Neesmu jau vairs nekāds jaunais, 'bet jauni skuķi vēl patīk. Viņas abas labas strādnieces. Strādā kā zirgi,” stāsta saimnieks.

„Viņas droši vien cerē vēl jūs apprecēt?” ieminos.

„Cerēt jau viņas var. Vairāk gan neprecēšos. Pirmā sieva nomira ar diloni. Otra vēl tagad atrodas Strenču trako mājā. Nav nozīmes. Otrkārt, es taču nevaru precēties, jo otra sieva vēl dzīva,” stāsta man saimnieks.

Nezinu kāpēc, bet tanī brīdī man šis tips vairs nepatīk. Viņš tik 'aukstasinīgi runā par sievām un skuķus sauc par darba zirgiem, ka man ienāk prātā ķīniešu pasaka par tirannu. Apņemos šovakar izzināt patiesību.

Kad ieejam viesnīcā, saimnieks pasūtina visiem vakariņas un alu. Kad pasaku saimniekam, ka man gan vēl alus negaršo, viņš savelk pieri.

„Kas tu būsi par saimnieku, ka nedzer alu. Alus vidzemniekiem ir tikpat kā maize. Es mājās brūvēju alu vienmēr. Tomēr pirktais bairišs man garšo labāk,” stāsta saimnieks.

„Mājas alu es dzeru labprāt, bet šito rūgto sulu nevaru dabūt iekšā,” saku skali, lai visi dzird.

„Jā, arī man, saimniek, tas tavs bairītis ne visai garšo. Tu varēji gan mums, dāmām, nopirkt kaut ko saldāku,” smejas Marta.

„Jā, saimniek, neesi nu skops. Taču jaunais cilvēks arī piebiedrosies mums,” piebilst Vera.

„Nu, ko lai es ar jums iesāku? Jūs man dārgi izmaksājat. Līdzko ielaidies ar sieviešiem, tā tik turi maku va]ā,” saka saimnieks. Tad viņš izvelk desmit latu zīmi un saka uz mani:

„Vai tu neaizskrietu uz renskovoju. Paņem vienu ķimeli. Viņas jau trakas uz to. Valmierā kādreiz ejam Kokmuižas viesnīcā vēžus ēst. Redzi, jaunais cilvēk, tā mana naudiņa aiziet, kas sūri grūti pelnīta. Šās jau te kā žagatas. Nopērc to, to un tišo,” un viņš pasniedz man naudas zīmi.

„Ko nu pukojies, saimniek. Pagājušo mēnesi par pienu saņēmi vairāk nekā seši simti Latu. Pārdevi sešus bekonus arī. Šogad, ja nesapūs, būs vesels lauks ar āboliņa sēklām. Tur arī nāks balta nauda iekšā. Vīna brūvētājs Eiche pagājušo svētdienu jau bija ieradies, lai notaksētu ābolu ražu,” smejas Marta un piesēstas saimniekam cieši klāt. Kad viņa saimnieku apskāvusi. Vera smiedamās saka:

„Šī jau te vienmēr spēlē to pirmo vijoli. Es tikai priekš darba. Iešu tev līdz. Lai jau viņi te . ..” un viņa nāk līdz.

Kad izejam uz ielas, Vera iejautājas:

,,No kuras puses tu? Vai smiltenietis?”

„Nē. Esmu cirgalietis,,, atbildu.

„Vai esat lielu māju saimnieks? Vai gājējus arī turat?” jautā Vera.

„Jā, mājas ir lielas. Patiesībā lielāka saimniecība nekā jūsu saimniekam. Mājas vēl nepieder man. Esmu vēl par jaunu, lai varētu iegūt īpašuma tiesības. Jā, mums parasti strādā divi puiši, divas meitas un tad vēl sezonas strādnieki,” atbildu uz jautājumu.

„Tad jau liela saimniecība. Mums leišos tādu nav. Visi tādi mazi vien. Manam tēvam tikai divdesmit hektāru. Mēs četras meitas. Tāpēc bija jāiet strādāt ārpus mājas,” atbild Vera.

„Vai tad tuvumā darbu nevarēja dabūt?” prasu Verai.

„Kā nu ne. Varēt jau varēja, bet jūsu nauda vērtīgāka par mūsu litu. Mēs šeit nopelnām divreiz vairāk nekā Lietuvā. Atmaksājas braukt un strādāt uz Latviju,” turpina Vera.

„Jā — un ja nu vēl noprec bagātu saimnieku! Teiksim tādu, kāds tavs bagātais saimnieks. Vai tā nav laba karjēra?” jautāju.

„Piedod. To beidzamo vārdu, ko tu teici, nesapratu. Tas man svešs. Domāju, ka tu mani lielī. Jā — es jau precētu mūsu s'aimnieku uz vietas, bez vārda runas. Bet* ko darīsi, Marta jau vienmēr pirmā. Tu jau redzēji šovakar, kad viņa pirmā piesitās saimniekam klāt. Viņi šonakt gulēs iabi kopā. Tā man kā ārzemniecei bieži vien jāpaliek skatītājas lomā,” saka Vera sapīkusi, kad pieejam pie šņabja veikala.

Paprasu pudeli Allažu ķimeļa. Kad Vera ierauga šo pudeli, viņai acis spīd, un viņa priecājas kā mazs bērns.

„Kad ieejam atpakaļ Sprunguļa viesnīcā, saimnieks lasa Jaunākās Ziņas un Marta atlaidusies gultā.

„Nu, vai tad tik ātri izmīlējāties?” jautā Vera.

„Tev tik tā mīlēšanās prātā. Ir gan tās lietuvietes trakas. Ko tu brēc. Tagad tev jauns puisis rokā,” un viņa uzmet zīmīgu skatu man.

Kad kādu laiku esam pļāpājuši dažādas nenozīmīgas lietas un dzēruši ķimeli, saimnieks saka:

„Meiteņi, izejiet laukā. Man ar Jāni jāp'arunājas.” Abas tūliņ paklausa un iziet pa durvīm. Kad viņas izgājušas, prasu saimniekam:

„Kā tas nākas, ka jūs ar abām kalponēm varat mierīgi dzīvot Smiltenē?”

„Man jāspēlē teātris. Man šis joks maksā milzu naudu. Man mājā strādā puiši. No Valmieras uz dažām nedēļām atnāca manas divas māsīcas, kuras grib pa vasaru padzīvo uz laukiem,” stāsta mierīgi saimnieks.

„Kas tas par teātri. Tas taču jauki. Jūs darāt vienīgi to, ko- mūsu valdība vēlas,” saJku.

„Redzu, ka jūs manu situāciju saprotat tikai daļēji. Jūs esat vēl par zaļu, lai saprastu visu pilnīgi,” un, ieņēmis malku no ķimeļa, viņš pāriet ar mani uz pieklājības formu, uzrunājot mani ar „jūs”. Visu laiku viņš mani uzrunāja ar „tu”.

„Redzi, jaunais cilvēk. Mums Latvijā spēlē augstu vilni vienīgie tie, kas izprot valsts situāciju. Man tēvs kādreiz bija turīgs vīrs Krievijā. Viņš vienmēr teica — „Kas taisa parādus, tas dzīvo labi. Kas krāj naudu, tias nomirst kā skopulis badā. Man ir padomā nākamgad izmeliorēt visu zemi. Tas joks maksā milzu naudu. Man saiet robeža ar valdības mežu. Ja valdība maksās divas daļas un es trešo daļu, tad tā lieta ies. Otrkārt, man ir izdevība nosolīt šos darbus. Man Rīgā ministrijā ir daži rada gabali. Dabūšu zināt izsoles summu. Tā, redzi, ar vienu šāvienu nošaušu divus bukus — lauki būs izmeliorēti un vēl nauda kabatā. Tagad tādi laiki. Labi var dzīvot vienīgi, kas prot dzīvot. Tāpēc jau es skrienu pats uz kursiem un sūtu arī abas kalpones. Tā kā būšu īstenojis visus valdības ieteikumus, tad dabūšu visu, ko- tik sirds vēlas. Kupš gan neņemsi naudu par divi procentiem? Tad jau mani būtu jāsauc par ēzeli. Vai ne tā?” un viņš paskatās uz mani.

„Nezinu. Neesmu vēl lietas kursā par tā saucamo dzīvi. Man tikai nupat palika trīspadsmit gadu. Kā redzat, mācos, lai arī dzīvē kļūtu gudrāks.”

,.Ko? Kas? Vai es pareizi dzirdēju? Tev tikai trīspadsmit gadu? Nu tad saprotu, kāpēc tu tik muļķīgi skaties manī, kad es runāju par lielām lietām/’ un viņš atkal pāriet uz „tu”.

„Jā, tas ir patiesība. Tā kā -agri sālm strādāt lauku darbus, tad fiziski esmu attīstīts. Daudzi manus gadus pārvērtē,” atbildu.

„Tas labi. Arī man neviens nedod piecdesmit pieci. Visi domā, ka es esmu vēl zaļoksnējs jauneklis zem četrdesmit. Esmu vīrs, kas izkarojis karus un daudz ko pasaulē redzējis. Nu, nekas. Pirmīt, kad redzēju tevi strādājot uz lauka, tu man tūliņ iekriti acīs kā īsts lauku cilvēks. Tāpēc domāju, ka nebūs slikti, ja šovakar tev iedošu to- leitieti. Bet ja nu tikai trīspadsmit, tad dari, kā zini. Redzi, manas mājas meitas jau neskrien katram pakaļ. Priekš pāris dienām Verai paņēmu līdz vienu no traktoru mecbaniķiem-Viņa ar to nebija pārāk apmierināta, tāpēc tagad izvēlējos tevi.. . Kā saka, puika uz goda. Labi noaudzis, kājas līdz zemei. Bet dzirdot par taviem gadiem, nezinu, vai esmu pareizi darījis. Tad jau tev arī šņabis vēl par agru,” un viņš iemet viens pats no saldenās pudeles. Tad uzliek korķi, teikdams :

,,Nā>ks laiks, nāks padoms. Tagad vēls. Jātaisās gulēt.”

Pieceļos un saku:

„Paldies par visu, ko jūs gribējāt man darīt. Kādreiz pat gudrākie cilvēki pārskatās. Neko- darīt. Jums tiešām smukas govju slaucējas. Jūs jau dzīvojat kā runcis pa taukiem. Ar l'abu nakti,” un, pasniedzis saimniekam roku, laižos no istabas laukā.

Arā uz ielas stāv Marta un Vera un draudzīgi sarunājas. Ieraudzījušas mani, abas reizē iesakās:

„Kur tad nu tik ātri? Vai kas deg? Domājām, ka paliksi pie mums pa nakti. Redziet, mēs, meitas, noaugušas kā liepas/ * piebalso Vera.”

Tanī brīdī no vaļējā augšstāva loga atskan saimnieka balss:

„Tā mana darīšana. Viņam tikai trīspadsmit gadu. Nākamvakar dabūsim kādu, kas nebēg no skuķiem. Man saldais šņabis pudelē vēl turas.”

„Vai dieviņ, bērns,” saka Marta.

„Jā, bērns,” piebalso Vera, kad es cepuri pacēlis aizsolo-ju pa ielu.

Otrā dienā izvērtējam izmēģinājuma lauciņus rudzu un vasaras kviešu laukos. Tos pļaujam, labāk sakot, griežam ar speciāliem asiem nažiem. Jāgriež katrs salms, kas ir laukumā. Sveram vārpas ar graudiem atsevišķi, salmus atsevišķi. Pavasarī jau bijām skaitījuši, cik sacerots no vienas sēklas. Tad tika skaitīti un mērīti stiebri. Par katru lauciņu bija vesela grāmatvedība.

„Vai lauksaimniekam maz ir laika tādām nodarbībām?” iejautājas Kālītis agronomiam Tirzītim.

„Darba jau ir daudz. Modemā lauksaimniecība tomēr prasīs, lai katrs lauksaimnieks zinātu, kas jādara. Paskataities tagad izmēģinājumu lauciņu grāmatvedībā. Jūs redzat milzīgo starpību starp pareizu un nepareizu mēslošanu. Panākumus var garantēt vienīgi tam, kas pratīs sekot modernās lauksaimniecības attīstībai.”

Kad skolēni iet pusdienās, palieku kopā ar Jān Tirzīti. Kad esami divatā, jautāju:

„Jūs nupat teicāt, ka tikai tas lauksaimnieks, kas prot piemēroties moderniem apstākļiem, turpmāk gūs panākumus.” Tad es viņam pastāstu, ko dzirdēju va-kardien no saimnieka. „Un kā jūs skatāties uz tādu veidu?”

„Jā, tas ir vēl viens veids, kā demokrātiskā iekārtā tikt uz zaļa zara. Šādi izrāvieni tomēr ir ļoti reti. Katrā pagastā šādi vīri ir viens vai divi. Man jau tā lieta nepatīk, bet ko lai dara. Kamēr pasaulē būs onkuļi, pastāvēs arī onkuļu būšana. Kamēr pasaulē būs blēži, notiks arī blēdības. Demokrātijā ir jāatšķiņ oficiālās un neoficiālās blēdības. Neoficiālos blēžus ķer un tiesā. Oficiālos blēžus ceļ godā, un viņi uz citu rēķina kļūst turīgi,” smejas agronoms.

„Vai es pareizi darīju, atklādams kārtis par vakardienu?” prasu skolotājam.

„Liekas, tas bija vienīgais, ko jūs varējāt darīt, lai tiktu ar godu un pieklājīgā veidā no tā zaņķa laukā.”

Kad pusdienas laikā satieku Veru un Martu, viņas mani vairs neievēro. Arī saimnieks skatās uz mani kā uz knisli. Viņš gan ar galvas mājienu saņem manu sveicienu, bet izvairās mani satikt. Ausīs man vēl skan — bāms, bāms, bāms.

Pēcpusdienā lopkopības tecbniķis Pikurs izskaidro. kā notiek slaukšanas kursi.

Lai lasītāji man piedod, ka es viņus apgrūtinu iar šo kursu aprakstu. To daru vienīgi tāpēc, ka, redzēdams pasaulē dažāda veida lauksaimniecības kursus, atzīstu šos kursus Smiltenē par vislabāk izdomātiem un piemērotiem praktiskām vajadzībām: treškārt, tie varētu būt par paraugu vēl šodien.

Kursi tika izvērtēti pēc simt punktu sistēmas. Pirmos sešus punktus dod par sagatavošanos slaukšanai. Divi punkti par tesmeņa masēšanu un sausināšanu, astes piesiešanu un roku mazgāšanu. Viens punkts tiek dots par tesmeņa apskati, vai nav ievainojumi. Vispārējai slaukšanai dod divpadsmit punktu, kup sadalās: Trīs punktus dod par sēdēšanas stāvokļa ieņemšanu un slaucenes turēšanu- Viens punkts tiek piešķirts par pupa iekļaušanu saujā. Četri punkti tiek doti pareizai piena strūklai. Pēdējie trīs punkti tiek doti par slaukšanas tempu un slaukšanu nevelkot, bet spaidot.

Slaukšanai tiek dots piecdesmit punktu vērtējums. Pirmie divi punkti par pirmo slaukšanu, trīs punkti par otru, trīs punkti par trešo un divi punkti par trešo slaukšanas fāzi. Visvairāk punktu saņem par pilniem izslaukšanu — 40. Par katriem 20 cm3 atstāto pienu atvelk vienu soda punktu. Divdesmit divi punkti tiek piešķirti piena izskatam un slaukšanas ātrumam. Divus punktus dod, ja nav putu uz piena. Divdesmit punktus piešķir par labāko laiku, vērtējot gramus minūtē. Beidzamie desmit punkti tiek doti par tīrību-Viens punkts tiek dots par pareizu govs atstāšanu un slaucenes turēšanu, lai neiekrīt putekļi un spalvas. Viens punkts par pareizu trauku mazgāšanu. Divi punkti par pareizu roku mazgāšanu pēc slaukšanas. Divi punkti labam piena izskatam pēc slaukšanas. Četri punkti tiek doti, ja vates filtrs ir tīrs, pēc tīrības analizēs.

Beidzot kursanti tiek sadalīti šādi:

Kas saņem 90.9 — 100 punktus, tiek ieskaitīti apbalvoto klasē. Tie saņem no Zemkopības ministrijas balvu piecdesmit latu apmērā un diplomu zeltītiem burtiem. Kas sasnieguši 85 — 90,9 punktu, tiek iedalīti pirmajā klasē. Viņi saņem desmit latu balvu un diplomu sudrabotiem burtiem- Otrā klasē ieiet tie, kas kursu beidzot ieguvuši 75 — 84,9 punktu. Tie saņem diplomu zaļā krāsā. Kas sasnieguši 65 — 74,9 punktu, kursus ir beiguši. Slaucējas saņem melniem burtiem iespiestu diplomu. Jāpiemin, ka katrā kursā ir arī pāris sieviešu, kas šos kursus neiztur. Tās vienīgi ieradušās, lai labāk pavadītu laiku.

Šiem. kursiem bija milzu panākumi. Līdz ar diplomētu slaucēju iesaistīšanu lopkopībā samazinājās nelaimes gadījumi Ieriti. Tesmeņa iekaisumi samazinājās līdz retumam. Teļi tika pareizi sagaidīti pēc dzemdībām. Slaukšana izvērtās ne vien par profesiju, bet par mākslu. Labi slaucēji piedalījās sacīkstēs lopkopības un vispārējās izstādēs. Brīvā Zeme katrā numurā vēstīja, ka tāda un tāda slaucēja ieguvusi naudas balvas. Par rekordu balvu ziņā minams kāds gadījums, kur četri simti septiņdesmit latu ieguva kāda Krustpils apgabala slaucēja, uzvarot vairāk nekā divpadsmit slaukšanas sacīkstēs.

Sākās rudzu pļaušana. Kaut arī vasara bija slapja, ziemas rudzi un ziemas kvieši saauguši vareni. Par laimi arī pāris dienas nelīst. Nebaidāmies no slapja tīruma. Strādājam no- agra rīta līdz vēlam vakaram. Kad rudzi un kvieši nopļauti, lietus ir atkal klāt- Tie kaimiņi, kas šinīs saulainajās dienās nenopļāva, tagad kož pirkstos. Uzmanīgi likām statiņiem cepurītes, lai lietus var notecēt un neskar iekšā graudus.

Braucam uz Aumeisteru kapu svētkiem un jūtamies labi. Vismaz nākamam gadam pašiem būs maize. Ja jau ir statiņos, varēs kaut kā nokult. Kapu svētkos, līdzko sākas dievvārdi, sāk līt. Dievlūdzēji un mācītājs, visi uzsit lietusargus, bet kad pat tie nespēj aizsargāt, ļaudis dodas uz ratiem un brauc mājās. To vakaru nenotiek arī Ķempu šiliņā balle, kas te ir gadskārtējs sarīkojums un sader kopā ar kapu svētkiem. Braucot ar divriteni no kapsētas, lietus mani atkal pārsteidz pie Podniekiem. Tā kā esmu salijis, nav vairs nozīmes slēpties. Eju kājām līdz Šiliņiem* Šiliņu Jānis sauc mani iekšā. Tur ir ieradušies Sprancmaņu Augusts un Alfrēds no Rīgas. Novelku slapjās virsdrēbes un kopā ar kaimiņiem paēdam pusdienas.

Nākošo nedēļu vedam āboliņu mājās. Kad mēs likām neizkaltušo āboliņu zārdos, kaimiņi smējās, bet tagad acis izpletuši brīnās. Viņu āboliņš kaudzēs ir sapuvis, mūsējais zārdos ir tikai vietu vietām cietis no lietus. Visumā tas ir ļoti labs.

Ir grūtības ar ziemas rudzu iesēšanu. Papuvi maisām vienīgi kalnu galos. Ielejās maisīšanu mēģinām panākt ar atsperu ecēšām. Lietojam arī ķepainu ecēšas.

Mākslīgo mēslu maisi, kas stāv jau kopš pavasara, paliek neizsēti. Ogas, āboli, plūmes un bumbieri šogad pa pilnam. Plūmju un ābolu ir tik daudz, ka lielākā daļa jāizbaro cūkām. Sulīgos ābolus pārdodam vīnrūp-nieku sabiedrībai jeb, kā vietējie saka, Vīnu Jānim. Par Vīnu Jāni iesaukuši agronomu Briedi, kas ir Saulgožu vīnrūpniecība» sabiedrības direktors.

Kad pienāk augusta mēneša beidzamās dienas, saule atspīd reti. Bet jia tā parādās, tad karstums ir milzīgs. No trīsdesmit līdz četrdesmit grādu temperā-tūra pēc Celsija ir parasta lieta.

To rītu, kad braucu uz Smilteni, jau mājā novilku svārkus. Braucot sviedri lija aumaļām. Cilvēku uz šosejas maz. Vienīgie braucēji ir piena vedēji. No milzīgā karstuma viņu zirgi kūp. Skolā šoreiz praktizējamies ziemas sējuma izmēģinājuma lauciņu ierīkošanā. Tāpat augļu un dārzāju ievākšanā.

Sieviešiem māca ogu, augļu un dārzāju konservēšanu- Pienotavā šoreiz mācāmies Edamias un Gtaudas siera pagatavošanu. Ēdamas siers ir sarkanā krāsā (no ārpuses) bumbveidīgs, četras mārciņas smags siers. Tas nosaukts pēc Ēdamas pilsētas Holandē, kas ir netālu ziemeļos no Amsterdamas. Siers komerciāli sākts gatavot 1582. gadā. Tas ir saldu graudu siers, pagatavots no govs piena. Siers ir vidēji stipru garšu, iesāļš un ar cietu konsistenci.

Vispirms salaižam pienu vātī. Pievienojam divi procenti pienskābo baktēriju kultūras. Tad pievienojam siera krāsu un fermentu himozīnu- Piecpadsmit minūtes vēlāk griežam recekli ar % collu nažiem — šķērsām, gareniski un vertikāli. Sildām līdz 33° Celsija. Kad graudi pietiekoši cieti, daļu suliņas nodrenē. Tad graudus savelk vāts malā un ar svaru spiež sūkalas laukā. Graudus maisa un pievieno sāli. Pie trīsdesmit grādu Celsija liek graudus formās un tad spiedē. Formām ir caurumiņi, pa kuriem iztecēt suliņām. Formas izskatās kā uz pusēm pārgriezta bumba. Saliekot kopā, liek spiedē- Spiež (ar desmit kilogramu spiedienu pusstundu. Tad siera klučus izņem no spiedes un apgriež izspiedumus. Tad tur desmit minūtes karstās suliņās. Pēc tam liek atpakaļ spiedē un tur divdesmit stundas-Pēc tam siera virsu ierīvē ar sāli, vai arī tur sālījumā. Tas atkaras, cik sālītu sieru vēlas. Pēc tam liek gata^ vošamās telpā uz plaukta. Temperātūrai jābūt divdesmit viens grāds Celsija un relātīvajam mitrumam 80 — 90 procenti- Katru dienu sieru groza un atkārto sāls ierīvēšanu. Tad sieru krāso' ar sarkano krāsu un mērcē karstā eļļā v-ai parafīnā.

Tāda paša procedūra ir pie Gaudas siera. Vienīgi graudus šeit silda ar sietu ūdenī. Recekli griež V* collas nažiem. Lieto četrstūrainu spiedi. Spiež divdesmit četras stundas. Gatavina' pie 15 — 17° C temperātūras trīs mēnešus.

Praktiskos darbos pienotavā mūs pārrauga pien-saimniece Marta Kalniņa. Tā kā laiks ir ļoti karsts un sutīgs, tad esam nosvīduši cauri caurēm. Marta Kalniņa ir ļoti smaidīga un priecīga. Viņa uzaicina iet peldēties. Apsolos iet. Kad nonāku pirts augšā, jūtos piekusis. Atlaižos gultā. Nemanot esmu iesnaudies. Kad pamostos, skolas biedri uztraukti sarunājas. Kad jautāju, kas noticis, Celmiņu Jānis saka:

,,Irma Briežkalne noslīkusi.”

„Kas? Ko? Nevar būt. Es taču šodien strādāju ar viņu kopā praktiskos darbos. Ak jā, viņa gan teicās iet peldēties,” uztraukts atsaku.

„Viņas līķis jau morgā- Aizvesta gan vēl uz slimnīcu, bet par vēlu,” stāsta Ķimelis.

„Kā tas noticis? Vai sasvīdusi iegājusi ūdenī? Mēs jau šodien svīdām vienā svīšanā.

„Nē. Viņa ar divām citām nav gājušas uz sieviešu

peldētavu. Ielekušas ūdenī vīriešu pusē un tad peldējušas pāri Temperim uz sieviešu peldētavu. Netālu no malas Irma iekliegusies un nogrimusi. Laikam uznākuši krampji. Tūliņ gan atskrējusi glābēji, bet viss par vēlu. Irma jau bija mirusi,” piebalso Celmiņu Jānis.

„Liekas tā neticami. Visu dienu strādā kopā- Un redzi, te viņas vairs niav,” nosaku un tāda savāda sajūta pārņem mūs.

Piektdienas rītā notiek Irmas izvadīšana uz viņas dzimto kapsētu Remtē. Kad zārku uzliek uz mazā bānīša, visa skola stāv goda sardzē. Pāris skolēnu brauc līdz uz bērēm. Tie visi ir piensaimnieki, jo Irma bija piensaimnieku klasē.

Vēl līdz šim uz nāvi biju skatījies ar bērna acīm. Biju piedalījies daudzās bērēs. Nekad līdz šim neizjutu neko sevišķu. Bieži brīnījos, kāpēc cilvēki raud pie izvadīšanas. Pat stāvot, kā mazam zēnam, pie tēva zārka, man vairāk bija žēl mātes, kas raudāja- Tēvs gulē-jia mierīgi zārkā. Nelikās, ka viņam būtu grūti.

Tagad, kad kapličā redzu Irmu zārkā, no kurienes notika izvadīšana, sāku saprast, ko nozīmē zaudēt tuvu mīļu cilvēku. Vai nu aizgājējs ir radinieks, vai vienkārši tuvs cilvēks, tas vienalga. Sajūta ir nepatīkama. Kad mācītājs saka vārdus :„Mirt jaunam, mirt vecam, pusmūžā vien nemirt,” tad arī man acīs saskrien asaras. Domāju par Irmu. Kāds drausmīgs liktenis. Cilvēks nevar zināt — te tu esi un te atkal tevis vairs nav.

Kad zārks novietots vilcienā, mēs abi ar Palmba-chu Kārli paceļam cepures, lai sveicienā atvadītos no Irmas.

„Kad pirmdien braucu uz Smilteni, man bija pārņēmusi tāda savāda sajūta- Tā vien likās, ka kaut kas slikts notiks,” saka Palmbachu Kārlis.

„Ko tu atkal te muldi. Vai nevari vismaz pieturēt bēpu gājienā. Tev vienmēr paredzēšana,” aizrāda Kārlim Celmiņu Jānis.

„Kāpēc tu skaisties? Liekas, Celmiņu Jūlijs nav ieradies praktiskos darbos, tādēļ kā ari viņu māc savāda sajūta,” taisnojas Kārlis.

„Jūlis nenāk vairs praktiskos darbos, jo, lūk, nākamgad viņš pāriešot pie lopkopjiem. Arī Marta Min-ce un Jansone darīšot to pašu. Redzi, mūsu klase saplok. Brīnos, ka tu to nevarēji paredzēt vai, teiksim, nosapņot, ka šie trīs klases biedri pāries pie lopkopjiem,” smejas Pēteris Ortmanis. Šoreiz Kārlis klusē. Viņš zin, ja vēl vērs muti vaļā, tad dabūs no skolas biedriem pa krietnam-

Klusēdami visi soļojam atpakaļ uz skolu. Kad esam pakalnē pie skolas, mazais bānītis iesvilpjas un nākamā brīdī lokomotīve pūzdama uzņem gaitu.

,,Tas ir Irmas pēdējais brauciens,” saka Lazdiņu Jānis.

Mēs neatbildam, bet soļojam klusēdami.

0

0 0

Pēdējie praktiskie darbi vasaras sezonā notiek septembra vidū. Labības ir nopļautas un citas vēl stāv gubiņās uz lauka. Slapjo tīrumu dēļ vasarāju labību nevar novest. Ziemājus gan esam saveduši šķūnī. Cepurīšu vietās ir izaugumi, bet citādi nekas. Lai arī raža būs mazāka, tomēr labāk uā nekas.

Braucot uz Smilteni redzams, ka daudzās saimniecībās vēl uz tīruma kaudzēs stāv āboliņš- Pat vietumis var redzēt nenopļautu vasarāju un tīrumu. Par rudens aršanu nevar būt ne runas. Mājās esam norunājuši, ka arsim tūliņ pēc pirmā sala. Tad mitrums būs sasalis. Tas arī ir vienīgais veids, kā cīnīties ar dabas untumiem.

Šodien skolā pašlaik notiek krejošanas punktu vadītāju kursi. Tiem māca, kā pieņemt pienu, kā atdalīt krējumu un kā vest grāmatas. Tāpat, kā noņemt piena analizēs. Latvijā 1927. gadā pienotavu ziņā bija nenormāls stāvoklis. Pienotavas gadu simtu mijā bija saaugušas kā sēnes. Parasti pienotavas pirms pirmā pasaules kaj*a atradās muižās vai ar! mazākās pilsētās. Žīdi, kas pēc spaidiem Ukrainā bēga laimi meklēt citur, ieplūda Latvijā. Toreiz pienotavas labi atmaksājās. Sierus un sviestu varēja la;bi pārdot. Te nu viņi savus iekrātos zelta rubļus tūliņ izmantoja, ieguldot. tur, kur varēja sagaidīt peļņu.

Latvijas valdība ar visiem spēkiem atbalstīja nodibināto Latvijas Piensaimnieku Savienību, tiem neizdevās visā visumā ierobežot šos sīkmaņus. Piensaimniecības Savienība centās pēc kvalitātes. Eksports pasaules tirgū prasīja pēc kvalitātes. Turpretim privātie sīkmaņi centās tikai pēc peļņas. Privātās eksporta sabiedrības toreiz lietoja visādus trikus. Par cik Piensaimnieku Sabiedrība Latvijas vārdu cēla sviesta eksporta ziņā, par tik privātās sabiedrības to atkal samazinājās. Jāpiemin, ka valdība par daudz viegli deva atļaujas dažādām privātām kompānijām, neizmeklējot, kādos nolūkos šie uzņēmumi varētu darboties. Tā Latgales sviesta eksporta sabiedrība, kas pastāvēja pāris gadus, sāka rīkoties pavisam nepieņemamā virzienā. Šo sabiedrību bija nodibinājuši daži no Ukrainas iebraukušie žīdi. Kā viņi bija dabūjuši atļauju tirgoties ar ārzemēm, neprotot nevienu vārdu latviski un bez Latvijas pavalstniecības papīriem, vēl šodien paliek noslēpums. Šī kompānija bija uzņēmusi sakarus ar kādu Anglijas firmu. Pirmo sūtījumu viņi nosūtījuši piecdesmit mārciņu apmērā, uzpērkot no piensaimnieku sabiedrībām pirmās šķiras sviestu. Par parasto uz laukiem gatavoto sviestu viņi saimniekiem maksāja 40—50 santīmu kilogramā, bet Anglijā saņēma pāri par trīs lati kilogramā. Viltotāji lietojot sviesta krāsas piemānīja tos, kas skatīja ārējo izskatu. Uzticoties latviešiem, šī firma bija izdarījusi plašus darījumus. Kad Anglijas valsts kontrole atklāja šos viltojumus, izcēlās liels skandāls. Latvija gandrīz pazaudēja tirgu. Vienīgi Anglo-Latvian eksporta un importa kompānija šo lietu izglāba.

Lai tiktu vajā no šim mazajām pienotavām, tad valdība nolēma tās likvidēt. Lieta nebija tik vienkārša. Pienotavu likvidēt gan varēja, bet kur liksi pienu? Lauksaimnieki slauc govis un piens jāpārstrādā.

Latvijas valdības nodoms bija likvidēto pienotavu vietā atvērt krejošanas punktus. Krejošanas punkti pieņem pienu un krējumu nogādā uz pienotavām pārstrādāšanai sviestā. Lai šo vērtīgo nodomu varētu reā-lizēt, tad vispirms bija jāsagādā attiecīgs personāls krejošanas punktu vadībai. Šinī sakarā tad nu notika kursi krejotavu vadītāju sagatavošanai.

Kad strādāju praktiskos darbus pienotavā, Ziediņš ieteic man likt eksāmenus krejošanas punkta vadītāja amatam.

„Jums prakses pietiek. Zināšanas ari ir. Kāpēc ne? Varbūt dzīvē kādreiz noderēs.”

„Man visa interese ir bijusi sierošanā. Kur gan es ar šādu diplomu iešu?”

„Jūs vēl esat jauns. Jaunībā cilvēks neaptver, cik derīgas ir zināšanas dzīvē. Arī kad es braucu uz Vāciju mācīties par piensaimniecības techniķi, visi smēja. Nav jau nekas sevišķs, tomēr darbs ir interesants.”

Beigās arī ieeju skolas kancelejā un iemaksāju pieci lati pārbaudījumu naudu. Kad pārbaudījumi ir izturēti, saņemu krejošanas punkta vadītāja tiesības. Nedrīkstu šo diplomu vest mājās. Pierunāju Palmba-chu Kārli, lai viņš to aiznes uz savu māju.

Mans noslēpums drīz tiek atklāts. Ziediņš uzrakstījis mātei vēstuli. Māte gan neko lielu nesaka. Vienīgi viņa gribot redzēt manu diplomu. Tagad rakstu Kārlim vēstuli. Kad diploms ir atsūtīts, rādu mātei.

Viņa saka:

„Liekas, ka šis papīrs tomēr ir pieci lati vērts.”

Norunājam, ka nevienam citam par to neteiksim. Toreiz mūsu pagastā bija uzskats, ka katrs, kas taisās prom no laukiem uz vieglāku dabu, ir uzskatāms par dīkdieni. Negribu, ka mājinieki, (ka ari kaimiņi, domātu, ka gribu atstāt laukus.

*

• •

Kad pirmā oktobri ierodamies atpakaļ skolā, pārmaiņas ir lielas. Pirmkārt, uz melnā dēļa paziņots, ka visās klasēs kursi tiek samazināti. Daži priekšmeti, kā sabiedriskās zinības, tiek svītrotas visās nodaļās. Lauksaimnieku nodaļā pirmā klasē svītroti ir vēl tautsaimniecības un socioloģijas priekšmeti. Samazināts kurss ir ķīmijā un lauksaimniecības aritmētikā. Jauni skolēni ir ieradušies visās klasēs. Dažas dienas viņi strādā kopā ar iepriekšējo gadu skolēniem, lai praktiskos dārkos dabūtu pieredzi, vismaz saprastu, ap ko lieta grozās.

No mūsu klases uz lopkopības nodaļu pāriet Jūlijs Celmiņš, Marta Mince un Elza Jansone.

Celmiņu Jūlijs paskaidro:

„Mans tēva brālis solīja atdot man māju, ja es beigšu Smiltenes skolu. Tagad, kad vienu gadu esmu nogājis, viņš sakās, ka māju atdos tikai pēc nāves. Vai tad lai es dzīvotu pie onkuļa un gaidītu viņa nāvi?”

Jansone saka, ka lopkopība viņai kā sievietei dodot vairāk izredžu nākotnē.

„Tu esi viena no tām, kas cer apprecēt bagātu lauksaimnieku,” smejas Kārlis Palmbachs.

„Jā, arī tas.Un ne vien bagātu lauksaimnieku. Ābels teica, ka smukai pārraudzei esot iespēja apprecēt ar! rajona inženieri, ārstu, aptiekam un vēl citus ievērojamus vīrus rajonā,” smejas pretī Elza.

„Tur jau ir zināma taisnība, bet no visām tas sapnis piepildās,” saka Pēteris Ortmanis.

„Ceru, ka es būšu viena no tām laimīgām,” aizejot saka Elza.

Marta, jautāta par precēšanos, saka:

„Esmu jaunākā māsa. Mājas jau paliks Elzai. Zināt, ka tagad jau visi tauri pūš, lai mājas nedalot. Ja nu tā, ko tad es. Nekad neesmu uzvarējusi skaistuma karalienes vēlēšanās. Domāju, ka ari nākamībā tas nenotiks. Pievienošos visam tam lielajam pārraudžu baram, kas sapņo par karjēru precību laukā.”

Kālītis šogad skolu vairs neturpina. Jau pagājušā pavasarī tēvs teicis, ka viņš tādām trakām mācībām naudu vairs nedošot. Tēvs īsi pirms Jāņiem miris. Kālītis tagad paliek par saimnieku.

„Viens kam visvairāk vajadzēja pabeigt skolu,” saka Jānis Tirzītis, dzirdot, ka Kālītis vairs skolā nenāks.

Uz izlaiduma aktu, kas notiek nākošā svētdienā, Kālītis tomēr ierodas.

„Nu, kā klājas jaunajam saimniekam? Tagad visas tās zināšanas, ko mēs pagājušā gadā ieguvām, tu varēsi izmantot. Tev vairs nav tēva, kas tevi sauc par traku,” saka Lazdiņu Jānis, sasveicinoties ar Kālīti.

„Nav tik viegli būt saimniekam. Sevišķi tad, kad tīrumos var peldēties. Jāskatās tikai, kā galus savilkt kopā. Kur nu par kādiem jauninājumiem, nav ko domāt. Biju gan iecerējis šogad nopirkt kartupeļu rokamo mašīnu un sējammašīnu. Ko tagad ar tām darīs? Pirkšu nākamgad. Šogad ar mašīnām uz tīruma nevarēs rādīties tik un tā. Rudzus es šogad sēju kā vecos laikos, ar roku,” stāsta Kālītis.

„Ceru, ka tu, Kālīt, šovakar uzstāsies. Tev kā saimniekam maks pilns. Vai iesim uz Jāņa parka traktieri? Tev jau kā saimniekam jāviesojas pirmā šķirā. Mums nabaga skolniekiem jau vienalga. Mums tik un tā naudas nav,” mēļo Kārlis Palmbachs.

Svētdien kā pirmajiem diplomus izdala piensaimniekiem. Kā pirmais skolu ar vislabākajām sekmēm beidzis Osvalds Ādamsons. Viņš saņem Latviešu piensaimnieku savienības balvu. No piensaimniekiem vienpadsmit nav spējuši iegūt vajadzīgo punktu skaitu. Tie saņem diplomus, kas ļauj strādāt vienīgi par palīgiem pienotavā. Pēc divu gadu nostrādāšanas viņi vaT lūgt Zemkopības ministriju piešķirt vadītāja tiesības.

Jānis Ķincis, kas sēž man blakus solā akta laikā, arī saņem tikai palīga tiesības. Viņš atgriežas ar diplomu. Viņam acīs asaras:

„Ko lai iesāku ar šo papīru? Iet par strādnieku pienotavā ir drausmīgi. Tos astoņdesmit piecus latus, ko maksā vadītāja palīgam, varu arī nopelnīt citur. Tad nebija jānāk un jākvern vesels gads šeit skolā.* *

„Pēc diviem gadiem tu dabūsi vadītāja tiesības. Ko tu uztraucies!” saku Ķincim.

„Tu nezini patiesību. Paies divi gadi un nedabūšu neko. Tu šogad ieguvi krejošanas punkta vadītāja tiesības. Ja tu vēlēsies, varēsi dabūt punktā darbu. Citādi ar mums, kas ieguvuši palīga tiesības. Pirmkārt, krejošanas punktos mūs negrib pieņemt, jo esam gājuši piena skolā. Divus gadus nostrādāt par palīgu pienotavā nav gandrīz iespējams. Tas nozīmē, ka man jādara visi vadītāja darbi un arī strādnieka darbi. Dubults darbs un mazāka alga nekā krejošanas punkta vadītājam, kas saņem no 90 — 120 latu mēnesī. Otrkārt, ja es nedancošu kā mērkaķis vadītāja priekšā, tad vadītāja tiesības neredzēt arī pēc diviem gadiem. Redzi, tagad es būšu, kā vācieši saka: ..Mädchen für alles”.

„Jā, kc lai dara. Ne visi cilvēki var būt vienādi,” iebilstu.

„Visiem nav jābūt vienādiem. Skolā nevajadzēja uzņemt tos, kas beiguši ģimnāziju. Tie visi paņem pirmās vietas,* ’ sirdījās Ķincis.

„Liekas, tas nav iespējams. Kā var ierobežot izglītību? Pēc mana saprāta, jo vairāk izglītības pienotavas vadītājam, jo labāk viņam pašam un sabiedrībai. Izglītības nevienā darbā nevar būt par daudz,” saku Ķincim.

„Tu runā kā visi lauķi. Kas tev vainas? Tev dzīve nodrošināta. Citādi ir man. Nezinu, ko lai iesāku,” sa>-šutis saka Ķincis.

No lopkopības klases kā pirmais beidz Jānis Ķime-lltis. Viņš ir maza auguma vīrs. Direktors viņam par sniedz pārraudzības biedrību Centrālās savienības balvu :

,,Tikai nesāciet ar saimniekiem spēlēt šachu uz naudu.”

Visa zāle smejas. Ķimelītim bijušas nepatikšanas Smiltenes šacha klubā. Daži spēlējuši šachu uz naudu. Kad viņam piešķīra tiesības spēlēt šacha klubā, viņš bija sācis uzvarēt tos, kas spēlē uz naudu.

Pirmo naudu — piecus latus — Ķimelītis aizņēmās no Jāņa Cāļa. Ķimelītis tik daudz esot laimējis naudu, ka beidzot vairs nav uzdrīkstējies klubā rādīties. Mēs jau agrāk brīnījāmies, kāpēc Ķimelītis, tik labs šachists, vairs nerādās Smiltenes šacha klubā. Nu tikai uzzinājām patiesību.

„Ak tu rakari, kāpēc tu mums to neteici agrāk ?” saka blakus sēdošais dānis Rūsis.

„Kāpēc man teikt? No direktora gan dabūju drā-zienu,” no-sarcis saka Ķimelītis.

„Cik naudas tad tu laimēji?” lietisķīgi praisa Kārlis Palmbachs.

„Tev atļauts trīs reizes minēt. Lai labāk paliek noslēpums,” nosaka Ķimelītis.

No lauksaimniekiem, pirmais beidz Kārlis Blūmen-

tāls.

Akmentiņu Kārlis, kas arī šoreiz beidz klasi un gaida uz diplomu, saka:

„Te nav karalauks. Tā nu gan no skolotāju puses nav pareiza izdarība. Liekas, ka kapteinis tika apbalvots par cīņām Ložmetēju kalnā, ne par zināšanām klasē.”

„Ko tu uztraucies? Diploms nav galvenā lieta. Galvenais ir zināšanas. Ne katrs, kas beidz pirmais, arī dzīvē spēlē pirmo vijoli. Dzīvē ir jāprot cīnīties, tāpat kā kaujas laukā,” prāto Celmiņu Jūlijs.

Kad diplomi izdoti, runātāju tribīnē kāpj agronoms Kārlis Ulmanis, pirmais Latvijas valsts ministru prezidents. Savu runu viņš nobeidz ar vārdiem:

„Lai zeltītā vārpa pie zaļās cepures būtu simbols jūsu dzīvē. Ja jūs spēsit uzaudzēt zeltītas vārpas mūsu Latvijas laukos, tad Latvijas valsts dzīve būs vienmēr apspīdēta ar zeltītiem saules stariem.”

Skolai un skolotājiem absolventu vārdā pateicas LKOK kapteinis Kārlis Blūmentāls.

Kad vēlāk ejam uz biedrības zāli, kur notiks izlaiduma akts, vecais Lamberts sodās:

„Kādas tiesības Blūmentālam bija runāt visu audzēkņu vārdā? Man kā gados vecākam būtu pienākums to darīt.”

„Labi, nākošā gadā piesakies direktoram,” uzvelk Lambertam Palmbachu Kārlis. Ballē uzzinu, ka Jānis Cālis jau dabūjis lopkopības inspektora darbu pie Pārraudzības Centrālbiedrības. Par pārraugiem darbu dabūjoši lielākā daļa Skolēnu. Osvalds Ādamsons dabūjis darbu par pienotavas vadītāju Krimūldais pienotavā. Lamberts, īziks un citi vecākie vīri aiziet atpakaļ uz savām piensaimnieku sabiedrībām.

Šovakar dejoju ar visām skolniecēm. Mildai Vijumai saku: ..Kad aizbrauc Zemgalē, pastāsti kaimiņiem, kā. latvieši dzīvo Vidzemē.”

„Ūja. ūja. Nu tu sāc runāt kā runas vīrs pie kapa. Oan jau kādreiz atkal atgriezīšos. Ceru vismaz nākamgad uz tavu izlaidumu ierasties. Neesi lepns, atbildi uz vēstulēm. Rīt no rīta piecos braucu prom. Atnāc pavadīt,” saka Milda.

Otrā rītā četros jau esmu apģērbies un dodos uz .skolu. Pie skolas durvīm piebraucis staļļu puisis, kas aizvedīs kofepus uz staciju. Tad pārējie rindā ejam uz staciju. Man pie vienas rokas ir Milda Vijuma, pie otras Marija Sproģe no Ludzas.

Jautri triekdami aizejam stacijā. Kad pienāk brīdis iekāpt vilcienā, skuķiem pār vaigiem norit asaras.

Vilciens uzsāk gaitu. Liekas, ka lokomotīve stenot teiktu: Šķiršanās, šķiršanās. Tā ir dzīve!”

Jauno skolēnu skaits ir mazāks nekā iepriekšējā gadā. Skolotāji domā, ka tam par iemeslu slapjais gads.

Jaunums skolā ir tikko atvērtā siemiecības nodaļa. Sierniecības skolēnu internāts tiek ierādīts agronoma Ābela mājā. Ābelu pārceļ uz muižas kunga māju, bet viņš aiziet dzīvot uz pilsētu savā mājā.

Sākumā mēs priecājamies par Ābela aiziešanu, jo nu viņam neiznāks tik bieži kontrolēt internātu. Mūsu priecāšanās tomēr izrādās nevietā. Jau tanī pašā vakarā pirtsaugšā redzam gaismu no Ābela baterijas, kas raustās līdz viņa. klibošanai.

Sierošanas skolā paredzēti šādi priekšmeti: sieru technoloģija, sieru 'bakterioloģija un ķīmija, piena ražošana sierotavām, sierotavu grāmatvedība un vācu valoda.

No Šveices ieradies sieru meistars Arnē. Jau no pirmās dienas skolēni viņu sauc par Arni. Kurss ir divgadīgs. Galvenokārt māca praktiski, strādājot sierota-vā. Sierotava tiek piebūvēta blakus pienotavai. Mācāmies Šveices, franču un holandiešu sieru pagatavoša^-nu.

Pirmajā gadā pieteikušies astoņi skolēni, seši no pagājušā gada piensaimniecības kursa, divi Smiltenes skolu beiguši agrāk.

1926. gadā arī Tukumā tika atvērta piensaimniecības skola, kupai bija tādas pašas tiesības kā Smiltenes skolai, arī kurss līdzīgs.

Sierniecības skolā mācās Lamberts, Heinrichs Glā-zītis, Leo Pelde, Pēteris Krūmiņš no Smiltenes skolas. No Tukuma skolas ir ieradušies Eizentāls un Pēteris Ķiķauka. Vēlāk skolā ierodas Jānis Zariņš un Pēteris Ķincis.

Skola paredzējusi atmaksājamas un neatmaksājamas stipendijas. Var piedalīties arī brīvklausītāji, vienīgi skola tiem nedod internātu, viņiem jādzīvo pilsētā. Brīvklausītāju skolas nauda ir augstāka.

Tā kā skolēni ieradušies no visas Latvijas, pa lielākai daļai tie savā starpā ir sveši. Latvieši, kā jau individuālisti, ļoti lēni savā starpā iepazīstas.

Pirmajā lauksaimnieku klasē ieradies Alfrēds Ziemiņš no Grundzāles pagasta Jaunzemiem un Anna Jēkabsone no Mēru pagasta Muižniekiem. Ar Annu un Alfrēdu gāju kopā Grundzāles pamatskolā. Ar Annu kādreiz biju vienā klasē, bet viņa slimības dēļ vienu gadu palika atpakaļ. No Palsmanes pagasta ieradušies Marta Peneze un Roberts Brikmanis. No Plāņu pagasta skolā nāk Aina Lapiņa. Vijciemieši ir Elza Rožlape, Edīte Bitaka un Marta Cīrule. Blomēnieši ir Marija Bērziņa un Milda Pinkšķe. Smiltenietes Marta Apse un Minna Zariņa. Tad vēl divi no Lodes pagasta — Arturs liegais un Kārlis Lenarts. Nedēļu vēlāk no Grundzāles Dzeņu kroga ierodas Aina Migla un M. Vīksna. Lopkopības nodaļā ir arī viena cirgaliete, Milda J’ansone no Silmačiem. Vīriešu kārtas pārstāvji ir tikai trīs: Jānis Prauliņš, Kārlis Kukainis nn Jūlijs Celmiņš. No Burtnieku pagasta nāk Velga Mangule. Smiltenietes Olga Zupa, Austra Каире un Alma Krie-viņa. Tad vēl siguldietes Emma Salmiņa un Elza Zeltiņa.

Piensaimniekos vispirms iepazīstos :ar Jāni Segle-nieku no Rīgas, Artūru Rulli no Veselauskas un Staņislavu Selecki no Rēzeknes. Vēlāk vēl ierodas jelgavnieki Pēteris Plikaus, Jānis Jauntirāns, Augusts Kļa-viņš un Ivars Rādlichs. Pats vecākais vīrs piensaimniekos ir Pēteris Brants — jau tuvu piecdesmitiem.

Lai gan mūsu klasē ir tikai viens priekšmets nua^ zāk un arī praktiskie darbi ierobežoti, bet nesamazināti, mums visiem liekas šis gads vieglāks nekā iepriekšējais. Iespējams, ka pa vasaru esam atpūtušies un uzņēmuši jaunus spēkus.

Pirmās ar piensaimniekiem iepazīstas mūsu klases skolnieces. Viņas koķetē un iet pastaigāties. Piensaimniekos vēlāk ierodas Rita Grīnberga un Emma Kubuliņa. Rita ir milzīgi liela auguma, Emma turpretim maziņa un sīka. Viņas kā vienīgās skaistā dzimuma pārstāves piensaimniekos turas kopā. Skolēni smejas, ka ejot Goliāts ar Dāvidu.

Skolotāju sastāvs daudz nav mainījies. Aizgājusi Brunalda jaunkundze, atsakoties no skolotājas darba milzīgās darba slodzes dēļ. To gadu no jauna ieradusies Evana jaunkundze. Viņa tikko 'beigusi Kaucmin-des mājturības semināru.

Arnis, jaunais siernīcas skolotājs, nerunā nevienu vārdu latviski. Viņš māca vācu valodā, arī praktiskos darbus vada vācu valodcā. Sākumā praktiskos darbos tulko Teodors Ziediņš, bet pēc neilga laika skolēni jau saprot visu, jo latvieši valodas iemācās ļoti ātri. Tā spriež Arnis. Viņš pats pūlas iemācīties latviski, bet viņam veicas ļoti grūti. Viņa latviešu vārdu izruna ir tik drausmīga, ka skolēni bieži vien smej, kad viņš cenšas runāt latviski.

Rudenī pirmie praktiskie darbi ir atkal augļu dārzā. Mācāmies, kā ieziemot nākošam pavasarim pot-celmus un kā ieziemot košuma krūmus. Tāpat jāmācās, kā ieziemot dāliju un citu puķu saknes. To māca dārznieks Mucenieks. Viņš vēl māca, kā izdarināt kokus. Man vēl šodien palicis atmiņā Mucenieka teiciens:

„Ņemiet vērā, ka koki un krūmi ir dzīvi. Tie ir cilvēka rīcībā. Ja cilvēks pienācīgi nerūpējās, tie kļūst mežonīgi. Kādreiz cilvēks, iznākdams no džungļiem, arī džungļu, kokus pārvērtis dārzos.”

Tas bija Smiltenes skolas nopelns, ka arī mājas bija ļoti krāšņi dekorētas košuma kokiem un krūmiem. Kad Latvijā ienāca krievi, tie nevarēja beigt brīnīties par Smiltenes apstādījumiem. Tāpat vācieši kapa laikā brīnījās par lielo progresu pēdējo gadu laikā.

Mācāmies, kā sagatavojama sēkla nākamam pavasarim. Nosakām spēju dīgt, tīrību un saimniecisko lietderību.

Labību vētījām klētīs. Vecais Zvirbulis mums stāsta, kā labāk tīrīt vasarāju un kā ziemāju labību. Mācāmies nostādīt vētījamo mašīnu un ielikt pareizos sietus. Mācāmies aprēķināt pareizo apgriezienu skaitu, lai vēja lielums un sietu kustības ātrums būtu saskaņots. Sākumā šī lieta liekas vienkārša, bet kad pirmajam skolēnam Zvirbulis liek pareizi ielikt sietu un no-rēgulēt vēja lūkas, nekas neiznāk. Vai nu vēja par maz, vai graudi iet pelavās. Kamēr mēs, puisieši, raujamies pa klēti, skuķi raujas ar dārzāju un augļu iekonservēšanu.

Mārtiņu vakarā skola rīko balli ar skolnieču mājturības izstādi. Iekonservēti zirņi, burkāni, kāļi nn pupas. Tāpat redzamas izstādē dažādas marmelādes un citi ievārījumi. Kopā ar sieriem un citiem piena produktiem izstāde rada lielisku iespaidu. Smiltenieši un apkārtējie lauksaimnieki, kas apmeklē izstādi, skatās ar atplestām mutēm nn saka:

.,Tr gan tā skola zelta vērts.”

Pie sienas pielikta zaļa cepure ar lielu zeltītu vārpu, kurn pagatavojis Smiltenes kokgriezējs Vēpelis. Apakšā liels uzraksts:

..Tautiet, proti cienīt zaļos laukus, kur aug zelta vārpas! Tas ir Latvijas zelts.’’

Daži vecāki vīri ar asarām acīs saka:

..Jā, jā, kas to būtu domājis, ka Latvija tik ātri uzplauks. Labi, ka mēs tikām vaļā no vaņkas. Tie progresu necieš, vienīgi atpakaļrāpulību.”

Nākošā dienā visi Lavijas laikraksti vēstī par šo izstādi. Arī es par izstādi biju tā sajūsmināts, ka uzrakstīju Brīvajai Zemei stāstu plar Latvijas zelta vārpu, ko ievietoja 17. novembpa avīzē, tieši dienu pirms Latvijas desmit gadu jubilejas svinībām.

Tā kā mums ir techniskā skola, nevaram pedalī-ties ne korī, ne orķestrī. Desmit gadiem tomēr gatavojamies.

Piepeši pienāk ziņa, ka ceļā uz Smiltenes slimnīcu ar plaušu karsoni miris nupat beigušais Smiltenes skolas absolvents Jūlijs Migla. Bērēs piedalās visa skola. Zārku nes viņa klases biedri, kas visi ieradušies bērēs. Runu pie kapa saka Jānis Čakārnis no Mārsnēniem. Irmas Briežkalnas bēres vasarā mums izlikās ļoti traģiskas, bet šoreiz, lai arī lielas sēras, atgadījums neatstāj tik lielu iespaidu. Varbūt tam par iemeslu ir gatavošanās valsts svētkiem.

Arvien dziļāk mēs sākam saprtast, ko nozīmē dzīve un nāve. Neviens no nāves neizbēgs, citam tā pienāk ātrāk, citam vēlāk. Jaunībā cilvēks neatskārst vecumu. Tāpat sirmgalvim grūti saprast jaunekli. Tās ir lietas, ko mēs sākam nojaust, ja arī ne pilnīgi, tad vismaz daļēji.

Kad mācītājs piemin, ka kristietim nāve nāk kā sods, man tā dīvaini kļūst ap sirdi. Arī Palmbachu Kārlis tā zīmīgi skatās. Kad pēc bērēm sapulcējamies pie Eiches vīna brūzī, lai uzdzertu uz skolas biedra nāvi atvadu glāzi, Kārlis Palmbachs ieminas:

„Ko jūs sakāt par mācītāja runu? Viņš teicla, ka nāve esot sods. Tam es nevaru pievienoties. Ko tad Jūlijs bija tādu izdarījis, lai to uzskatītu par grēku? Šņabi viņš neņēma mutē. Nepīpēja. Uz meitiešiem, vismaz līdz šim, neskatījās ne virsū. Man liekas, ka te kaut kas nav kārtībā.”

„Nu, tādā gadījumā, ja dzeršana un pīpēšana ir groks, tev, Kārli, sen jau vajadzēja būt zem zemes,” saka Celmiņu Jānis, kas ir noklausījies Kārļa teicienā.

„Neesam nekādi eņģeļi, un vispār nostāstiem par eņģeļiem neticu. Kuj*š gan dzīvē ir redzējis dzīvu eņģeli? Pasakās arī viss sākas ar — kādreiz bija, reiz dzīvoja. Vismaz es nevaru visus šos nostāstus pieņemt par patiesību. Dzīve vispār jāņem tāda, kāda tā ir.

Mums jāseko mūsu senču paražām, nevaram būt izņēmumi,” vīna glāzi pacēlis, saka Kārlis Palmbaclīs.

,.Ko tu runā, Kārli. Tu saki, ka eņģeļu nav. Kas tad ir tā, kas tev stāv blakus?” smejas Lazdiņu Jānis.

Visi skaļi smejas. Kārlis pagriežas. Viņam blakus gandrīz piespiedusies stāv Alma Rozīte.

Kad visi sāk smieties, viņa satrūkstas. Tad nosarkst un klusu saka: „Jūs runājat tādas drausmīgas lietas, man drebuļi iet pa kauliem. Tāpēc piespiedos tuvāk Kārlim. Viņš taču vīrietis. Man šodien no visa bail. Ko jūs bēru dienā (aizkarat tādas drausmīgas lietas? Vai tad nav nekā prātīgāka ko runāt?”

„Jā, runāsim, teiksim, par zemes aršanu vai rožu audzēšanu,” smejas Pēteris Ortmanis.

Vēl pēc tam asprātības sprēgā. Tādi mēs, ziemeļ-vidzemnieki, esam. Sarunās mēs esam asi. Paķeram katru, kas ļauj sevi paķert, un kur ir iemesls. Tomēr mēs visi esam draudzīgi. Visi mēs mīlam savu valsti un savu tautu. Kad ejam atpakaļ uz skolu, visi nožēlojam, ka Jūlijam nebijia lemts vairs svētīt Latvijas valsts svētkus.

Pienācis vienpadsmitais novembris. Priekš gada Lāčplēša kapa ordeņa kavalieris un atbrīvošanas kapa virsleitnants, agronoms Jānis Tirzītis, lasa priekšlasījumu, kupā pastāsta, ka Lāčplēša kapa ordenis dibināts 1919. gada 11. novembrī ar devīzi „Par Latviju”.

Pirmos 170 ordeņus piešķīra 1921. gada 11. novembrī. To vidū ir arī šāsdienas referents. Ar pirmo šķiru bija apbalvoti tikai divi latviešu karavīri — ģenerālis Balodis un ģenerāls Berķis. No cittautiešiem ģenerālis Laidoners, poļu maršals Piļsudskis un franču maršals Fošs un britu maršals Trenčs, kā arī Beļģijas un Itālijas karaļi.

Skola šogad pilsētā nepiedalās. Tam par iemeslu ir mazāks skolēnu skaits nekā ļagrāk paredzēts. Tr vajadzīgi darbinieki pienotavā, kūtīs, cūkūtls un virtuvē. Tie ir neatliekami darbi un tikai pierāda, ka lat-viesi prot svētīt un priecāties, bet darbs vienmēr pirmā vietā.

Latviešu meitas un dēli zinia, ka tikai grūtā darbā var gūt panākumus.

Nedēļu pirms valsts svētkiem tiek apskatīti temati, kas raksturo latviešus kā tautu. Vēsturiskie pētījumi rāda, ka pirmajā delcadā latvieši rādījuši brīnumus.

Latvijā ir maz tādu saimnieku, kas paši nestrādā. Latvijas lauksaimniecība vispār izmanto tikai 20% lal-gotu darba spēku. Ar to uzlabojas darba kvalitāte laukstaimniecībā un reizē uz laukiem nav iespējams attīstīties Marksa idejām. Marks saka, ka visā pasaulē zemnieks bēgot no zemes. Tā nu zemi pārņemot lielgruntnieki. Pienākšot laiki, kad visa zeme būšot nonākusi dažu cilvēku, baņķieru rokās. Šī īpašība vēl toreiz nebija nomanāma. Latvijā cilvēku bēgšana no laukiem sākās vienīgi pēc krizes gadiem, kam par iemeslu bija straujā rūpniecības attīstība pilsētās. Otrkārt, jaunieši krizes laikos redzēja to, ko neviens nevēlas piedzīvot. Lai gan visā pasaulē sākās samniecisks sabrukums, Latvijā tajā laikā vēl nekas tamlīdzīgs nebija manāms.

Evana jaunkundze lasa lekcijas latviešu kultūras attīstībā. Viņa uzsver, ka Jau tautasdziesmas rādot latviešu sīkstumu un darba tikumu. Nav šaubu, ka latviešu pasākumi desmit gados ir vainagojušies ar panākumiem vienīgi tāpēc, ka viņi ir bijuši ar mieru strādāt vasarā no saules līdz saulei un ziemā ar uguni, kamēr pilnīgi nogurst. Skolotāja šo tikumu nosauc par latviešu darba mīlestību. Prof. Šmits uzsver, saka skolotāja, ka darba tikums ir latviešu kultūras daļa, nevis iedzimts. Viņa uzsver latviešu sievietes darbu senatnē: tai bija jāmaj, jākaplē, jāstrādā tīrumā, kamēr vīri medīja vļai karoja. Tanī pašā laikā tā iznēsāja un audzināja bērnus.

Otrs svarīgs tikums latviešiem ir gudrības tikums. Vienīgi tas cilvēks, kura griba ir paklausīga prātam, var cerēt uz panākumiem. Prāts p»ar sevi gan nav vairs kultūras produkts, bet dabas dāvana un iedzimtība. To norāda, ka tādi bijuši mūsu senči un tādi ir ari tagadējie latvieši. Laks padoms latvietim ir Dieva dāvana-, to viņš labprāt pieņem. Latvietim gudrība ir bagātības priekšnoteikums. Tikai gudru un bagātu cilvēku var cienīt. Latvietis pieņem, ka augsti mācīts cilvēks nevtar būt sociāli netaisns un nekrietns.

Vārds intelliģence latvietim saistās ne tikai ar zināmu prāta attīstību un zināšanu pakāpi, bet ar cilvēku, kam ir attīstīta kultūrālo vērtību apziņa.

Te nu mēs glandrīz visi paceļam rokas, lai jautātu:

„Kāpēc politiķi ir tik netaisni un viltīgi?” jautā Pēteris Ortmanis.

„Kāpēc tauta viņus ievēl?” atbild Evana jaunkundze.

„Jā, bet viņi sola lietas, kas cilvēkiem patīk,” sakja Pēteris Ortmanis.

„Solīt to, ko neviens nevar dot, ir viegla lieta. Tāpat apsolīt naudu, kura viņiem, pašiem nepieder, var taču katrs dīkdienis/’ atbild Evana jaunkundze.

,Jā, bet kā gan lai zina, kurš labāks?” jautā Celmiņu Jānis.

„Vispirms jāizvēlas partija. Partijas tīklos vispirms iekrīt lētticīgie. Pēc tam tie uzķeras uz kandidāta solījumu āķa. Demokratijla ir lieta, kas jāmācās. Latviešiem beidzamo septiņi simti gados nav bijis savas valdības. Pār viņiem valdīja vācieši, poļi, krievi, zviedri un dāņi. Tagad skaidrs, ka desmit gados viens otrs vispār nezina, ko* vārds demokrātijā nozīmē. Ne par velti šinī skolā mācīja sabiedrisko mācību. Jūs tagad esat mācījušies, kādi uzskati bija seniem grieķiem un romiešiem par demokrātiju. Jūs pat zināt, ka demokrātijās pamatlicējs ir Platons. Tāpat jūs esat mācījušies, kādi uzskati modernos laikos par demokrātiju ir angļiem, frančiem, spāņiem un portugāļiem,” stāstJa Evana jaunkundze.

„Bet kāpēc Vācijā, Spānijā un Portugālē lāgā neveicas ar demokrātiju?” atkal jautā Kārlis Palmbachs.

„Notiek gluži tas pats, kas pie mums. Šīs tautas nav sagatavotas demokrātijai. Agri vai vēlu šīs demokrātijās izčākstēs,” saka skolotāja.

„Jā, bet kā ir ar mūsu demokrātiju? Ja nu arī mēs neesam saigatavo-ti demokrātijai, kāpēc tad mēs pieturamies pie formas, kas nav iedzīvināma?” jautā Dze-nīšu Kārlis.

„Man liekas, ka muļķība ir izdarīta pašā sākumā. Mēs esam pieņēmuši valsts formu no frančiem, kam pašiem valsts forma neder. Kā gan lai tā derētu mums. latviešiem, kas esam pilnīgi cita tauta nekā franci. Tikai tagad, pēc desmit gadiem, var vērot, kas ir labs un kas slikts,” atkal stāsta skolotāja.

„Kāpēc tad mūsu valsts formu nemaina? Ja tā neder, tad tā jānomaina,” saka Pēteris Ņurcis.

„Demokrātijā pārmaiņas var izdarīt vienīgi, ja parlamentā, tas ir, mūsu saeimā, vairums to atzītu. Šodien ļoti izdevīgi ir tiem deputātiem, kas ir blēži. Tie izvēlējušies politiku, ne lai strādātu, bet lai uz tautas rēķina iedzīvotos. Katra cita valsts forma ierobežotu šo dažu saeimas deputātu noziedzīgo darbību/’ stāsta Evana jaunkundze.

„Jā, bet kas tagad notiks?” prasu es.

„To es nezinu. To nezina arī neviens cits. Liekas, ka pat daži godīgi vīri tiek ierauti politikas zaņķī.”

Kad valsts svētku rītā atkal pošamies uz baznīcu, stāvoklis skolā ir citāds. Skolā ir katoļticīgi un pareizticīgi skolēni un nevar uz luterāņu baznīcu iet. Piensaimnieku vidū ir arī daudzi kreisi noskaņoti skolēni. Kāds pat pasaka direktoram acīs, kad skolēni tiek nolikti ierindā iešanai uz baznīcu:

„Man kapitālistu iestādījumi nepatīk.”

„Kad beigsit skolu, varēsit darīt, ko gribat. Tagad jūs darīsit, ko skolas vadība nolēmusi. Ja ne, tad pazūdiet,” stingri nosaka direktors.

Tas 'līdz. Karstgalvīgie un neapmierinātie paklausa. Visi tagad ar trim Latvijas karogiem pirmajā rindā soļojam uz baznīcu. Visās ielās redzami Latvijas karogi. Avīzēs lasījām, ka Rīgā ielas ir karogotas visur, izņemot Maskavas priekšpilsētu un Sarka,ndauga-vu. Smiltenē nacionālisms ir vēl bērnu autos. Daudzas mājas pieder žīdiem. Tiem, par nacionālismu nav intereses nemaz. Piektā strēlnieku pulka karavīri, kas nometināti Smiltenē, paspējusi tautu saindēt. Ja arī Smiltenē latviešos nacionālisms pieņemas, tad ļoti lēnām. Daudzi Smiltenē baidās uzvilkt Latvijas karogus vienīgi tāpēc, lai siseņi vakaros neizsistu viņu māju logus.

Smiltenes baznīca ir dekorēta ar karogiem, altāris ar sarkanbaltsarkanām rozēm. Tāpat celiņi līdz altārim ir dekorēti ar puķēm no Antēna dārzniecības.

Ja pagājušā gadā prāvests Kundziņš savā sprediķī vairākkārt strostēja smilteniešus, tad šogad viņš tos slavēja. Pastiprinātā balsī viņš saka:

„Ikvienam no mums ir liels gods būt latvietim. Mēs esam kungi savā dzimtajā zemē. Ja tikai kāds mēģinās mums to atņemt, mēs celsimies pretim visi kā viens. Mēs esam zemes sāls. Dievs mums piešķīris zemi. Dievs mūsu tautu nosaucis par latviešiem. Tas ir gods, kas mums šodien pienākas.”

Iecienītais mācītājs šodien kancelē nav tikai mācītājs, bet arī politiķis. Sprediķa beigās viņš saka: „Tie, kas domā, ka vārds demokrātijā ir paklājs, uz kuj^a katrs nelietis var noslaucīt savas kājas — ir pārskatījušies. Tiem, kas staigā apkārt ar sarkanām lupatām un šodien sludina internacionāli, šodien mūsu zemē nav nekāda pamata. Tie reizē vairo anarchismu un nav saucami citādā vārdā kā par noziedzniekiem. Dievs un latviešu tauta viņiem to nepiedos. Tie, kas šodien atnākuši baznīcā un sēž pirmajā solā vienīgi tāpēc, ka viņi to spiesti darīt, ir nelieši. Dievs un latviešu tauta viņus kādreiz sodīs,” un viņš no- kanceles norāda uz pilsētas valdes vīriem, kas šodien ieradušies baznīcā un sēž pirmajā rindā.

Jāpiezīmē, ka saeimas lēmums 'bija, ka visām ievēlētām personām noteikti jāpiedalās valsts svētku aktos.

Beigās prāvests Kundziņš pasaka:

„Te sēž cilvēki pret savu gribu. Tie ir ģeķi un farizeji. Jēzus Kristus farizejus un rakstu mācītājus izdzina no dievnama. Tie tomēr te vēl sēž, kaut viņu sēdvieta deg.”

Aizlūdzot par Latviju un latviešu tautu, prāvests lūdz, lai Dievs dotu iespēju nākamās vēlēšanās ievēlēt cilvēkus ar smadzenēm. Lai valsts aparātu vadītu cilvēki, kas mīl Latviju un ir ar mieru sevi upurēt par to.

Redzam, ka pilsētas galva Migla un citi sarkanie Smiltenes varasvīri sēž kā uz karstām oglēm. Viens otrs jau, iespējams, nožēlo, ka nācis baznīcā.

Kad ērģeles trīs reizes skaļi nospēlē un draudze nodzied Latvijas valsts himnu, lielā daļa dievlūdzēju raud. Tās ir prieka asaras.

Atpakaļ uz skolu ejam savrup, ne vairs gājienā. Pie Konzuma veikala uz stūpa satieku žīdu — veco U1-pi. „Sveiki svētkos, Ulpi. Kā patīk valsts svētki?” jautāju.

„Ko nu es. Tie jau latvēš svētke. Žīdem ar šitem svētkem nav nekas kopējs. Kas gan varēja ticēt, ka lat,-vēts varēs sav valst pārvaldīt. Notik brīnum. Cerēsim, ka vēl kād laicen tā vērēs elpēt,” vientiesīgi runā Ul-pis. Zinu, ka vecais paunu žīds izsaka to, ko domā.

„Nu, tevi jau gan, Ulpi, latvieši nesauks palīgā pie Latvijas valsts pārvaldības,” noskaities par Ulpja domu, saka Lazdiņu Jānis.

„Nevar vēl zinēt. To redzēs, kad dzīvēs. Zīdem gud-re galve. Nesake vis. Desmit gade vēl neko nenosake,” nopietni saka Ulpis.

,,Ja vajadzēs pie šmaukšanas un rebēm, tad mēs sauksim žīdus, citur viņi mums nav vajadzīgi,” atkal saka Lazdiņu Jānis.

„Tu, Jank, vēl jeunes. Kad paliks vecāks, būs prā-t.īgāke. Vecais Ulps redzē js vairākes kāres. Viņš zina ķeizares un ķēniņes. Tiem visem vienreiz pienāce gals. Lūk, bet vece Ulpe vēl dzīvo. Es zin, kā to dzīv vajaga maisīt. ”

,.Kur tad tu tās zinības iemācījies? Ne jau skolā. Ļaudis saka, ka tu pat žīdiski neprotot lasīt. Bībeli tu liekot priekšā vienīgi, lai izliktos, ka lasi.”

„Dzīves gudrīb nemāc iekš skolem. Tas jānoķer už celem. Pēc desmit gadem, ja. vece Ulpe nebūs pie Dievēm, tad redzēs kāda izskatīsies tā Latvē.”

„Ach, ko tu valsts svētkos ņemies ar vecu muļķi,” saka Palmbacha Kārlis. Mēs ar Lazdiņu Jāni paklausām un ejam Kārlim līdz.

Kad pārnākam skolā, saimniece šodien kā pie svētkiem ir uzklājusi baltu galdautu. Šodien pusdienās mums ir teļa cepetis ar saknēm un svaigiem salātiem. Saldā ēdienā debess mannā ar dzērveņu mērci.

Ejot uz pirtsaugšu, pavadu Martu Minci uz kūti.

„Nu, kā iet pie lopkopjiem?” prasu Martai.

„Man patīk. Lai gan pagājušo gadu lopkopības klasē skolēni izlikās labāki, tomēr jāiztiek vien būs. Tev jau arī vajadzēja pāriet pie piensaimniekiem. Tev tik ļoti interesē sierniecība. Būsi varens pieninieks,” smejas Marta.

„Par siemieku man patiktos, bet nekādā ziņā par sviesta taisītāju. Man tur nav ne mazākās intereses. Otrkārt, sviestu taisīt jau iemācījos pagājušā vasarā. Neesmu jau pārāk vecs. Man tikai trīspadsmit gadu. Dzīvē vēl visu varu panākt, tas ir, gadījumā, ja man vajadzēs. Pašlaik neko daudz nedomāju par turpmāko,” stāstu Martai, ejot uz kūti.

„Nu, kas tad šogad būs tava izredzētā? Pagājušo gadu sagājies ar bagātu zemgalieti,” ironiski smīnēdama jautā Marta.

„Tu smejies. Es tev varētu jautāt to pašu. Teiksim, varētu prasīt, vai tu meklēsi tādu pašu mīļāko kā Bu-tuli vai ari tādu kā Leo Peldi? Man liekas, ka mīlestības lietās tev ir lielāka prakse, Marta, nekā man,” cērtu Martai pretim.

„Taisnību sakot, pašlaik nezinu neko teikt. Zini ko, Janka, man vīrieši vispār nepatīk. Laikam palikšu vecmeitās,” lielīgi saka Marta.

„Nu tad labu ceļa vēju. Redzēs, kā tas viss veidosies nākotnē. Man gan liekas, ka tu neizskaties īsts vecmeitas tips,” saku atvadoties pie kūts.

Uzeju piensaimnieku internātā. Tur piensaimnieki mūzicē pie galda. Tur ir cīteris, pāris vijoles un mandolīna. Kad ieeju, viņi rauj vaļā kādu polku.

„Prieks redzēt, ka dūšīgi svētījat valsts svētkus,” saku Rullim.

„Kā nu to katrs sauc. Mēs te mūzicējam, kad patīk un kad ir brīvs laiks. Ņem tik kādreiz arī savu vijoli līdz un nāc talkā. Ziemas svētkos skolā jau būs atkal balle,” saka Rullis.

Tā kā mācību programma ir samazināta, piektdienas pēcpusdienas mūsu klasē ir brīvas. Ja mājinieki iebraukuši uz tirgu, ejam tos satikt. Kad pieņem kviešus un rudzus, ejam mājiniekiem palīgā izcilāt maisus. Labības nodošanai katram pagastam ir paredzēti datumi, kufus izsludina ar pagasta valdes apkārtrakstu un kurus paziņo Smiltenes ziņās. Labības nodošanas dienā vezumi viens pēc otra slīd uz staciju. Pie stacijas ir padoti vagoni. Maisus pieņem valdības pieņēmējs. Vispirms nosaka mitrumu. Pieņēmējs iemet mutē pāris graudu un kožot aptuveni nosaka mitruma procentu. Ja mitrums graudos ir vairāk nekā divdesmit procentu, tie pieņēmēja zobos neskraukšķ. Tā kā pagājušā vasara bija lietaina, lielākā daļa aiziet otrā šķirā.

•

* *

Mājiniekus jau laikus biju brīdinājis. Tāpat pastāstīju, kas darāms ar graudiem, lai tos pieņemtu pirmā šķirā. Kad nododam mūsmājas rudzus un kvie-sus, tie aiziet pirmā šķirā vēl ar piemaksu par labu hektolitra svaru. To piektdienu Smiltenes stacijā redzami visi cirgalieši. Lai ari vasara bija lietaina, kaln-galiešiem, kam kalnaini tīrumi, ir rudzu un kviešu pārpalikums. Lielākai daļai visā Ziemeļvidzemē paredzams trūkums pašu pārtikai, nemaz nerunājot par vešanu uz Smilteni pārdošanai.

To dienu ir atbraucis mātes brālis Augusts no Ogres. Kad līrbuļu Aleksis, otrs mātesbrālis, ir nodevis arī savus rudzus un kviešus, visi ejam pusdienās. Labības nodošanas dienās traktieri un ēdnīcas ir kā piebāztas. Lai visi radi un tuvākie paziņas varētu kopā pasēdēt, tiek noīrēta Sprunguļa viesnīcā istaba. Tas ir labākais atrisinājums. Spiesties iekšā traktierī un gaidīt, līdz atbrīvojas kāds galds, nav pieņemama lieta. Turklāt vēl milzīgais pīpes dūmu biezums. Dūmi kož acīs un rīklē. Tie, kas dažas stundas nosēdējuši traktiera dūmos, vēl vairākas dienas sajūt acīs un rīklē sūrstēšanu.

Mums līdz uz viesnīcu atnācis Palmbachu Kārlis.

,,Nāc līdz. Dabūsi iedzert. Tev jau šņabis garšo,” saku viņam.

,,Ko nu par to. Katram zemniekam īsts steņķis der,” atbild Kārlis.

Viņš sarunās daudz piesavinājies no savas puses ļaudīm. Vajadzīgos brīžos tad nu viņš arī lieto vārdus. Vārdu „steņķis” es dzirdu pirmo reizi. Mūsu pusē to nelieto. Kauna pēc Kārlim negribu prasīt, ko tas nozīmē. Zinu, ka Kārlis ir četrus gadus vecāks par mani. Ja es prasītu „steņķa” nozīmi, viņš, kā parasti, iebāztu rokas kabatā un teiktu:

„Redzi, tev kājas līdz zemei, bet runā kā bērns.”

Šoreiz negribu, ka Kārlis radinieku klātienē mani sauktu par puiku.

Kad visi ieņēmuši vietas ap galdu, Aleksis, māte un Augusts iedod mums ar Kārli naudu. Mums no degvīnu veikala jāatnes šņabis. Tad Konzuma veikalā, jānopērk papirosi. Pie Basa skārnī jānopērk tējdesa un krakovdesas. Māzina beķerejā jānopērk ūdens kliņģeri un sieviešiem smalkmaizītes. Kad izejam uz ielas, sadalām darbus. Es eju uz šņabja veikalu un Konzumu. Kārlis iet uz skārni im maiznīcu. Kad atgriežamies ar iepirkumiem, viesnīcas apkalpotājas jau atnes desiņas ar skābiem kāpostiem. Pašā galda vidū ir jau pudele šņabja un katram priekšā mazās glāzītes. Zinu, ka kaut kas jāpasūtina no traktiera, lai tiktu pie mazām glāzītēm, nažiem un dakšiņām. Vispārējie likumi toreiz noteica, ka viesnīcās nedrīkst patērēt alkoholiskus dzērienus, kas nav pirkti viesnīcas bufetē. Likumi jau tādi bija, bet kas tādus gan ievēroja. Šodien, tirgus un labības pieņemšanas dienā, katrs trešais laucinieks, iebraucis pilsētā, pārkāpa likumu. Policija nāca vienīgi tad, ja iznāca kaušanās. Cirgaliešos gan kaušļu nebija. Ja arī kāds apdzērās, ka nevarēja vairs paiet, tad pārējie to vienkārši nesus iznesa laukā un ielika ratos, kas bija piebraukti pie viesnīcas. Uz laukiem cilvēki prot strādāt un priecāties. Kādreiz darbos, pārvērtēdami savus spēkus, tie dara sev pāri. Tāpat arī priecājoties kādreiz tie sevi pārvērtē. Ja. cilvēks, negulējis un neēdis visu nakti braucis, tagad ieēd par daudz, tad jau tāpēc vien viņš var būt noguris. Kur nu vēl, ja iedzeļ- šņabi. Nolūšanu šajos gados neuzskata par palaidnību, bet par iespēju, kas katram var gadīties. Smieties jau var katrs. Te smiekliem nav vietas. Te va-jadzīga, palīdzība, un to lauku cilvēki ievēro.

Visā Smiltenē šodien liela rosība. Kvieši un rudzi ir nodoti mazā bānīša vagonos. Tos vedīs uz pilsētām, lai paēdinātu tos, kas paši neražo. Lauku saimnieki šodien ir turīgi. Smiltenes tirgotāji ir priecīgi un reizē noguruši, apkalpojot pieprasītājus.

Kad kviešu nodevēji ir iekoduši un apmierinājuši pirmās slāpes, viņi pāriet uz vispārējām valodām. Aleksis un Augusts pārcilā politisko stāvokli un reizēm atceras pa epizodam no pirmā kara. Jā, tā jau veca lieta, ka pie šņabja glāzes visi kari tiek pārkaroti par jaunu.

Sievieši sākumā klausās vīru runās, bet tās viņām kļūst garlaicīgas. Viņas sāk parunāt parastos dienas notikumus, tad pārcilā notikumus ar kaimiņiem. Lūk. tur vienai bērns ieradies jau sešus mēnešus pēc kāzām. Skaidrs, ka jaunieši nav turējušies pie vecā tēvu tēvu likuma, ka pirms kāzām ne un ne. Vecākās gan piebilst:

„Gadījās jau gan tādas lietas arī mūsu laikos. Tas jau nav nekas jauns. Tomēr jāsaka, ka toreiz tādas lietas notika ļoti reti.”

Kāda no kaimiņienēm, lūk, esot ieskatījusies pašu māju puisī. Vecais uz savu jauno sievu esot ļoti nikns. Taisoties triekt sievu no mājas laukā.

„Jā, ko lai dara. Tāda ir šolaiku pasaulīte. Mūsu laikos gan tādas lietas nenotika,” saka, kāda no vecākām dāmām.

„Kā nu ne. Notika gan. Atceries vien Šķībo Ješku. Viņa sieva, kas bija trīsdesmit gadus jaunāka, aizgāja, ar mājas puisi,” saka kāda no vecāka gadu gājuma lauku saimniecēm.

„Nu jā, viens gadījums jau vēl neko nenosaka un negroza, to mīļo "Dieva pasaulīti. Starp labību jau vienmēr atrod pa ūšņai,” mierīgi aizstāv savus jaunības laikus pirmā.

„Ak, ko jūs te visu ņemat tik briesmīgi. Večiem jau nevajaga precēt meitenes, tad viss būs labi. Lai prec sievas gados,” saka Rožu Jekuma sieva.

„Ne jau katrreiz var dabūt to, ko grib. Otrkārt, tie vecie jau vienmēr ir traki uz tām jaunām meitenēm. Tā jau tas bijis visos laikos. Tāpat jauni skuķi traki uz mantu. Abas šīs lietas izsauc nenormālas laulības.” saka mana māte.

Tad sievieši pieceļas un saka:

„Nu, veči! Met un brauksim, jo tumsa nāk virsū. Pietiek! Ja vēlas, paņem kādu lāsīti pa ceļam. Tāls brauciens. Tikai ap pusnakti būsim mājā,” saka kāda no saimniecēm.

„Kur tie ātrie tikuši? Mājas nav zaķis, ka aizbēgs,” turas pretim Urbuļu Aleksis, 'kas iekritis politikā un strīdas ar brāli Augustu un ar kaimiņu Rožu Jekumu. Beigās tomēr vīrieši paklausa. Mēs ar Kārli palīdzam dabūt mugurā drēbes savas puses cilvēkiem. Kad visi saģērbušies, māte pasauc mani sāņus un iedod man papīra naudas zīmi. Pustumsā un dūmos nevaru saskatīt, bet domāju, ka tai jābūt vismaz desmit latu zīmei. Tā toreiz bija tā mazākā naudas zīme. Redzot māti dodot man naudu, arī Aleksis un Augusts bāž rokas kabatā un dod man pa naudas zīmei. Kad izejam uz ielas, Kārlis Palmbachs saka:

„Ir gan tev bagāti radi. Man tādu nav. Mans vecais, kā jau jaunsaimnieks, vienmēr raud, ka trūkst naudas. Ko tu tagad ar visu to naudu darīsi ? Ak, kaut es reiz būtu turējis rokā desmit latu zīmi! Mans vecais vairāk par pieci lati nekad nedod. Iznāk tikai papirosiem un burtnīcām.”

„Ko gan cilvēki vispār dara ar naudu ? Man liekas, ka visi, kam nauda ir, to iztērē,” atbildu draugam.

„Tā vis nav. Manā pusē ir viens budzis, kam naudas kā pelavu, bet viņš skops kā maita. Sēž uz naudas un neizdod ne santīma. Ļaudis melš, ka viņam esot pāri par simt tūkstoš rubļu un vēl vecais cara zelts. Pasaulē nav taisnības. Citam ir par daudz, citam nekā.” gaužas Kārlis. Manu, ka viņa mēle no izdzertā šņabja palikusi mazliet stīvāka.

„Visi cilvēki nekad nevar būt vienādi. Vienam lietas padodas labāk nekā otram. Citi māk, kā ar naudu rīkoties, bet daži ņem un vienkārši to izpļundurē. Ja tu kā jauns cilvēks jau sāc dzert, tad tev naudas nekad nebūs. Iztērēt var miljonus, bet nopelnīt nav tik viegli,” noklausījusies mūsu sarunā saka Jekuma kundze.

,,Ko tā bāba muld,” un redzu, ka Kārlis ir par daudz iereibis. Tanī brīdī notiek, ko nebiju gaidījis. Jekuma kundze velk Kārlim pliķi pa ausi. Mēs abi apjūkam. Paņemu Kārli pie rokas un vedu prom.

„Tu esi iereibis. Labāk nāc, lai nenoķer vēl pa galvu. Tu nevaldi vairs par šovi. Zini, kādu muti tu brū-ķē, tā cilvēki pret tevi reaģē, skan veca smilteniešu paruna,” un velku Kārli prom.

„Labi, es tevi pagaidīšu uz krustojuma pie biedrības mājas, kamēr tu atvadies no savējiem. Mūsu pusē gan tādu piktu bābu nav,” saka noskaities Kārlis.

„Vai tu gribi, lai arī es tev vienreiz velku? Vai nepietika, ka Jekuma kundze deva brīdinājumu? Zini, ka muļķis tiek pērts pat baznīcā, bet gudrs pāt krogu netiek piekauts. Tagad tu pats nerunā, bet tavā vietā runā šņabis,” nosaku un aizeju.

Kad mājinieki sakāpuši vezumos, pagaidu, kamēr tie nogriežas uz Smiltenes šosejas pusi, tad eju satikt Kārli. Liels ir mans pārsteigums, ka Kārļa nav. Eju vēl Briedīša iebraucamā vietā. Domāju, ka iegājis tur atviegloties. Izeju cauri un izskatos, bet nekā. Nevaru saprast, kas noticis. Aizeju vēl ielu krustojumā pie tirgus laukuma un skatos uz visām pusēm. Nepielaižu domu, ka viņš vienkārši dzērumā būtu aizgājis uz pirts augšu. Neko darīt, sāku lēnām soļot uz mājas pusi. Neesmu vēl aizgājis gaj-ām Smiltenes biedrības namam, kad elsdams pūzdams pieskrien Kārlis.

„Piedod. Mazliet aizkavējos. Zini, satiku to mārs-nēniešu saimnieci, kuj-ii kādreiz pavadīju mājās. Sākumā man gan bija kauns. Viņa iegāja Spruguļu traktierī un teica, lai arī mēs ejot. Tad vēl satiku mūsu Jansonīti un Almu Rozīti. Viņām divi pielūdzēji. Arī tie lūdza, lai mēs ejot viesnīcas ceturtā istabā. Redzi, es tevi, vecu draugu, nepametu. Mums šovakar tik un tā nav nekā ko darīt. Iesim izklaidēties. Kam gan patīk sēdēt ar kūts smaku piesmirdējušā pirts augšā?” runā Kārlis.

Redzu, ka draugs svaigā gaisā ir atspirdzis. Padomāju. Jā, tiešām nav ko darīt. Rītdien sestdiena. Stundu nav. Esam brīvi arī no praktiskiem darbiem.

„Labi, iesim. Tikai tu pieturi pie Griķu kroga. Ja būsi piestrēbies, tad vis tevi neapkopšu vairs pirti. Neesmu nekāda žēlsirdīgā māsa,” nosaku.

„Vīrs un vārds. Tev tagad daudz naudas. Nespēlē skopuli. Nopērc papirosus,” un viņš skatās, kā to redzējis pareizticīgos darām.

Ieejam biedrības Konzuma veikalā un nopērku divas lielās Rīgas. Toreiz tās maksāja četrdesmit pieci santīmi. Katrā paciņā bija divdesmit pieci papirosi. Vārds skopulis man iekoda. Neesmu vēl nekad skopuli tēlojis. Lai arī zinu, ka Kārlis ir iereibis, šis vārds man nepatīk.

„Kur iesim papriekšu?” prasa Kārlis.

„Iesim pie skaistās mārsnēnietes. Tā tev veca simpātijā. Tas nekas, ja viņa paņēmusi miesas sargu līdz. Teiksim, ja viņas kavalieris atkal būtu piestrēbies. Taču viņai kā sievietei grūti tikt galā ar piedzērušiem vīriešiem,” uzvelku Kārlim.

„Nepalaid muti. Ja tu tā, tad neiešu nekur. Lūdzu, lūko bijušo aizmirst,” saka Kārlis.

„Kā? Tu vari darīt, bet es nevaru runāt. Ir gan laiki pienākuši. Nekā, draudziņ. Mēs vēl dzīvojam demokrātijā,” un pie viesnīcas traktiera durvīm Kārlis stumj mani pa priekšu.

„Labvakar, mārsnēnieši,” saku sasveicinoties. Jauno cilvēku saimniece stāda priekšā kā Pabērzu. Pabērzs strādā pie viņas par puisi.

Kad esam sasveicinājušies, saimniece lielīgi saka:

,Nu, ko kungi vēlas? Ko ēdīsit un ko dzersit?”

„Esam paēduši un padzēruši. Cirgaliešiem bija labības nodošanas diena. Mūsu pagasta cilvēki uzstājās/’ saku.

„Tā tas neiet. Ja esat manā kompānijā, tad jādara, ko es saku. Labi, ja jums trūkst izvēles, tad es rīkošos pati,” un viņa aiziet pie bufetes.

„Mana saimniece pret mani skopa kā traka. Bet redziet, kā ierauga citus puišus, tad kā driģenes būtu sadzērusies. Sakait, lai tik liek galdā,” saka Pabērzs.

,,Mēs neesam nākuši, lai izēstos un izdzertos uz jū-

su saimnieces rēķina. Viņa ir jauka persona. Ka jūs, mājas cilvēks, līdzko saimniece prom, tā aprunājat, tas nav smuki,” pasaku Pabērzam. Man šis tips no pirmā mirkļa nepatīk.

.,Jā, mēs jau atnācām tik tāpat aprunāties,” piebalso man Kārlis.

„Nu, jūs jau laikam abi no budžu kārtas? Tāds jau tādu aizstāv,” atcērt Pabērzs. Kad Kārlis piedāvā viņam cigareti, viņš paņem, bet paldies nesaka.

„Nekad visi cilvēki nevar būt vienādi. Brīnos, ka latvieši, ja vienam kaut kas vairāk, tūdaļ skaudīgi. Tas esot palicis pāri no klaušu laikiem, māca mums skolā,” saku.

„Ak tad jūs skolnieki. Kupā skolā tad jūs ejat? Videnē vai piena skolā? Nu jā, skolojas jau tikai tie, kam naudas par daudz,” atkal saka Pabērzs.

,,Skolojas tas, kas grib tikt pie zināšanām. Bagātnieku mums, latviešiem, nav. Mēs, zemnieki, neesam budži, bet zemes vergi. Strādājam no saules līdz saulei. Kādas tad priekšrocības ir jūsu saimniecei pret jums? Nekādu. Viņai ir vairāk rūpju nekā jums. Vakarā jūs ejat, mierīgi gulēt. Jūsu saimniecei jāzina. kas rītā darāms, kas maksājams un tā tālāk.”

Tanī brīdī pienāk saimniece un saka:

„Pasūtināju nēģus un ūdens kliņģerus. Bufete tukša. Jūsu cirgalieši iztukšojuši bufeti pavisam. Būs arī viens saldais (šņabis. Gaidīju jūs abus pa 'vasaru ciemā. Visa gaidīšana par velti. Nūjā. Ir jau pareizi. Vai tad jums skuķu trūkst, ka jāskrien pakaļ atraitnēm. No- otras puses es redzu, ka jūs, vīrieši, esat nepareizās domās par dzīvi. Mēs, sievietes, kas esam ar piedzīvojumiem, esam daudz vērtīgākas nekā tās jaunās, kas vēl no dzīves nezin ne A nedz B.”

Mēs ar Kārli saskatāmies. Mums nav ko atbildēt. Pirmo reizi mēs redzam sievieti, kas sevi reklamē. Nezinām, ko šinī brīdī atbildēt. Iestājas nepatīkams klusums. Neērto stāvokli izglābj Pabērzs, kas ielej pomeranci glāzēs.

„Nu tad, lai iet uz kumeļiem. Drīz jau vajadzēs nākt klajā. Un uz skaistās saimnieces veselību,” paceļu glāzi. Esmu redzējis, ka tā dara mūsu puses lauksaimnieki, kad satiekas Aumeisteros pie Stīpnieka vai pie Birkenfelda Nolejās.

„Jums pareizs vārds. Jā, kumeļš būs drīz, vēl daži mēneši. Man pašai švaki. Esmu atmetusi domu par otrreizēju precēšanos. Izmēģināju izmest āķi vairākās vietās. Vīrieši no mans bēg kā no maitas. Viens otrs gan piedzēries tuvojas, lai mani izmantotu gultā, bet par precēšanos nemin ne vārda. Esmu uzskatos, ka uzdzīvei esmu par vecu. Tāda arī neesmu bijusi nekad. Tad jau nebūtu precējusi gandrīz trīsdesmit gadus vecāku vīru,” viņa smagi nopūšas.

Man paliek šīs sievietes žēl. Redzu, ka viņa saka visu patiesību. Tr ļoti atklāta. Var redzēt, ka viņa alkst aprecēties, -bet tikai ar vīrieti, kas viņu mīlētu. Atkal iestājas neveikls klusums. Beigās, lai pārvarētu klusumu, saku:

„Bet, kā būtu, ka jūs apprecētos, teiksim, ar Pabērza kungu V*

Kad esmu teikumu izteicis, tad tikai saprotu, ka esmu izteicis vislielāko muļķību. Ja viņa to būtu gribējusi, tad jau sen būtu apprecējusies. Tanī brīdī saimniece sāk skaļi raudāt. Nezinām, kāpēc viņa raud. Kārlis skatās uz mani. Jūtos vainīgs par savu teicienu. Pabērzs pasmīn un piebilst:

„Tā pinkšķēšana nav nekas jauns. Pie tās esmu pieradis. Kāda slikta vēstule vai telefona saruna, un vēkšķēšana iet vaļā. Jūs domājat, lai viņu precu. Viņas mājas gan es ņemtu, bet ne pašu saimnieci. Tad jau es būtu pilnīgi vienas histēriskas sievietes varā. Esmu pieradis pie brīvības. To par naudu vai mantu nevar pirkt,” un viņš lej atkal glāzē šņabi.

„Neklausaities, ko viņš te muld. Viņa vienīgā vēlēšanās ir paēst, gulēt un sestdienās piedzerties, ka nestāv uz kājām. Kad viņš nāk mājā no Bērzu kroga, tad viņam vienam pieder viss ceļš. Neskaitāmas reizes

ir gulējis grāvī. Lai es tādam gulētu blakus? Nekad. Tad jau labāk guļu blakus piemirkušam bluķim. Viņš tomēr nav slikts strādnieks. Ar kustoņiem apietas labi. Nav arī netīrīgs. Katru vakaru kārtīgi nomazgājas. Tāpēc jau es viņu turu,” saka samniece, slaucīdama asaras.

„Nekas, nekas. Līdz deramdienai jau izturēšu. Tad varēsi derēt tādu, kas tev der arī gultā,” saka Pabērzs un rāda. ka glāzēs ir salējis beidzamo šņabi.

„Neesi nu skopa. Nes jaunu pudeli saviem jaunajiem kavalieriem,” saka Pabērzs.

„To jau varētu. Vienīgi šitie kungi nav tādi strēbēji kā tu. Viņiem rīt jābūt skolā. Nu, nākamgad gan atbrauciet pe manis ciemos,” saka saimniece.

„Piedodiet, ka aizkustināju jūsu jūtas. Nedomāju neko sliktu. Jā, mums rīt agri jāceļas un jāiet uz kūti,” saku.

„Kur tad? Rīt sestdiena,” iesaucas Kārlis Palm-bachs. Uzminu viņam uz kājas, lai klusē.

„Mums ar Kārli vēl dažas darīšanas. Ej, Kārli, apskati, ko tavi kaimiņi dara.” Tad pačukstu, lai iet uz numuru, kur ir Elza un Alma. Tad stingri nosaku:

„Aizvedīšu „Jautro atraitni” līdz iebraucamai vietai. Kārlis pieklājīgi atvadās no saimnieces un Pabērza. Kad ejam uz biedrības mājas iebraucamo vietu. Pabērzs iet pa priekšu un mēs ar saimnieci sekojam. Viņa pieķepis manai rokai un mīlīgi smaida. Tiešām esmu pārliecībā, ka „Jautrā atraitne” ir mīlīga būte. Ko lai dara, ka viņas dzīve no paša sākuma ir sarežģījusies. Viņa cenšas rast atrisinājumu, bet neveicas. Kad nākam tuvāk pie iebraucamās vietas, iejautājos:

„Sakait, kā toreiz beidzās Kārļa pavadīšana?”

„Redziet, viņš bija drusku par daudz ieķēris. Tā jau iesācējiem iet. Nav viegli kļūt par pieaugušu vīrieti. Jau pilsētā viņš nolūza. Tad pretim brauca mans kaimiņš Kūlis un abi iedabūjām Kārli ratos. Viņš esot izlaidis Kārli pie biedrības mājas stūra. Bijis gan vēl vājš uz kājām. Ko lai dara. Kūlis taču nav varējis vi-

ņu ņemt līdz uz slimnīcu, kur viņš brauca pēc savas māsas, kupai operēta aklā zarna vai kaut kas cits,” paskatās manī saimniece.

„Nē, nē. Nekas. Viss kārtībā. Es tik tā starp citu iejautājos.” Nevaru taču stāstīt, kā toreiz gāja.

„Ja nebūtu gadījies Kūlis, es būtu viņu ņēmusi līdz uz mājām. Nekas nebūtu noticis. Viņš jauns jauneklis, tāds pats kā jūs. Otrā dienā būtu sūtījusi puisi, lai aizved Kārli atpakaļ, tas viss.”

Kad atvadāmies, „Jautrā atraitne” skūpsta mani kā vecu draugu vai radinieku. Tagad man pret viņu rodas respekts. Tiešām jauks, vientiesīgs lauku sievišķis.

Kad ieeju ceturtā numurā, pie bagātīgi klāta galda sēž Kārlis, Alma Rozīte un Elza Jansone. Kad eju iekšā, abas manas skolas biedrenes lec augšā, skrien man pretim un bučo mani.

„Nenobaidies. To pašu jau viņas darīja ar mani. Redzi, kādi tie sievišķi neizdibināmi. Skolā nevarēja ne mušu nodzīt no deguna, bet skaties tagad, lustīgākas par „Jautro- atraitni”, saka Kārlis.

„Skolā mums jāklausās, ko skolotāji saka. Tagad, kad esam kopā ar kavalieriem, tā cita lieta. Mēs tagad esam dāmas,” un Elza piecēlusies pozē mūsu priekšā.

Redzu, ka Kārlis skatās ar atplestu muti. Tūliņ noprotu, ka skuķi spēlē jokus. Saprotu arī, ka šie joki var beigties bēdīgi. Labi, ka neviens nav pārāk iereibis. Vienīgi Kārlis, kas vairāk iemetis, vēl nevar attapties no brīnumiem.

„Ej, Elza un Alma, kas te notiek? Vai tiešām jūs tādas...” un Kārlis atkal stāv ar vaļēju muti. Kad es izņemu papirosu kastīti, Alma iesaucas: „Dod man arī papirosu.”

„Man arī,” saka Elza. Abi skuķi velk papirosus. Tad viņas sakrusto kājas un spēlē īstas dāmas. Kad Kārlis no brīnumiem vēl nav attapies, Elza saka:

,Ko tu brīnies. Mēs abas esam dabūjušas bildinājumu. Drīz būsim brūtes un tad varenas lauku saim-

nieces. Neņem par knapu. Tu nāksi uz ceļiem, kad satiksimies tirgus dienā. Kas tādām lielmātēm kā mums nekaitēs. Un vēl tādi braši vīri, ” saka Alma.

Kad Alma beidz jokot, abi kaimiņi, kas iebraukuši no Rankas precībās, visu laiku neko nesaka, bet tagad pieceļas un saka:

„Jā, jā. Mēs jau abas dāmas bildinājām. Tagad iedzersim, lai labāk veicas,” un viņi paceļ glāzes.

„Visu vakaru tiek smiets un jokots. Brīnos, ka abi rancēnieši, liekas, bagātu saimnieku dēli, nesaprot, ka abi skuķi ar viņiem dzen velnu. Vienu laiku man liekas, ka viņi saprot, ka viņus joko. Viņi tomēr ļaujas, jo šie joki ir patīkami. Kad beidzot pienācis laiks šķirties, Alma saka:

„Nu mums jāškipas: Evana kundze slēdz internāta durvis pus divpadsmito-s. Negribam nekādu izskaidrošanos. Paldies par kompāniju.”

Mēs ar Kārli izejam pirmie. Zinām, ka skuķiem būs neērti skūpstīties mūsu klātienē. Izejam uz ielas un gaidām Almu un Elzu. Drīz viņas nāk.

„Kas te tādi par auniem, kas ļaujas sevi cūkot?” prasa Kārlis.

„Tie nav nekādi auni. Kārtīgi Rankas pagasta saimnieku dēli. Viņi piesējās mums uz ielas. Papriekš ēdām pie Māzina kūkas. Tad kungi uzaicināja mūs uz viesnīcu. Viņi abi mūs bildināja. Redziet, Kārli un Jāni, marf jau ceturtais bildinājums. Man noteikti nebūs jānomirst vecmeitās. Vienīgi no pīpošanas sūrst mute un sāp galva,” saka. Alma.

„Kā tas nākas, ka jūs katram uz ielas apsolāties un ejat līdz uz viesnīcu?” ieminas Kārlis.

„Ne jau katram. Tikai bagātiem saimnieku dēliem. Ne par velti tev, Kārli, teicām, lai vēlāk ienāc. Tā mums bija vieglāk tikt vaļā un brūtgāni nevarēja palikt uzbāzīgi,” saka Elza, ejot uz māju.

„Es vēl tik un tā šinī lietā neko nesaprotu,” saka Kārlis, atvadoties pie skolas.

„Gan rītā, kad būsi »atskaidrojies, sapratīsi/’ atbildu, un mēs ejam uz pirts augšu.

Ejam abi klusēdami. Kad esam netālu no pirts, Kārlis saka:

„Es laikam sieviešus nekad nesapratīšu.”

*

• *

Lopkopības stundās, mācoties par mājlopu barošanu, pārejam no stērķeļvērtību (cietes) vienībām uz barības vienībām.

Latvijā lietotā viena kilograma barības vienība līdzinās 0.6 cietes vērtībai. Barības olbaltumu aprēķina atsevišķi. Olbaltuma vielas nevar aizstāt ar citām barības vielām, kā taukiem, cieti, cukuru un kokšķied-ru. Tāpat nav aizstājēja minerālvielām un vitamīniem. Jā piezīmē, ka tanī laikā Latvijā lietoja vācieša 0. Kel-nera pētījumus par lopu barošanu. Vēl 'šinī virzienā pētījumus bija izdarījis profesors Bušmanis, tomēr visi viņa pētījumi bija pretrunīgi un ne vienmēr praksē īstenojami. Toreiz pie profesora Lejiņa sāka strādāt par asistenti Liene Skrodele, kupa nāca ar daudz pieņemamiem vērtējumiem mājlopu ēdināšanā.

Smiltenes skola jau toreiz bija izgudrojusi piena aizstājēju mazteļiem. Tas sastāvēja no vājpiena, auzu miltu kulteņa, rapšu eļļas, dažus gadus veciem teļiem izbaroja tīru linsēklu eļļu. Jāpiemin, ka spēkbarību lopiem vēl toreiz ieveda no ārzemēm, kā sojas pupu raušus, linsēklu raušus un asins miltus. Jāpiemin vēl, ka daudzās saimniecībās jau toreiz bija izslaukumi un lopkopība augstā līmenī, tomēr vispārējais stāvoklis Latvijā bija vēl bēdīgs.

1927. gadā pēc Latvijas piensaimniecības un lopkopības žurnālā ziņām Latvijā bija 38.271 saimniecības, kas nodeva 1205 kilogramus piena no vienas govs. Dānijā tanī pašā laikā lauksaimnieki nodeva 3000 kilogramus piena no- govs. Dānijā caurmērā izslaukums no govs bija 16000 kilogramu.

Pārraudzības biedrībām piederīgo saimniecību caurmēra raka bija 2800 kilogramu no govs.

Vispār liels minus mūsu lauksaimniecībai toreiz bija meehanizācijas trūkums. Toreiz vēl transportam Latvijā lietoja zirgus.

Skolas atzinums ir, ka aitkopība ir lopkopības nozare, kas prasa maz darba un kapitāla. Tās labi izlieto zemākās kvalitātes rupjo barību, ganās agri pavasarī un vēlu rudenī. Ziemas uzturēšanas laiks ir no sala līdz atkusnim. Aitkopība tomēr Latvijā netika uzskatīta par ienesīgu lopkopības nozari. Tam par iemeslu bija zemās vilnas cenas pasaules un Latvijas tirgū, kā arī pāriešana uz aploku ganībām. Aitām aplokus nevarēja ierīkot. Kā gaļas ražotājas tās tomēr spēja konkurēt ar cūkām, tāpēc vēl saimniecībās, kur govis gana gans, aitas tiek turētas. Ļoti ienesīga bija cūkkopība. Sevišķi skolā popularizē cūku ganīšanu uz zālājiem. Tāpat ekseļu un rupjās barības izlietošana ziemā samazina cūkkopības izdevumus.

Līdz ar sierošanas skolas ierīkošanu Smiltenē skola sāk reklamēt, lai vājpienu pārstrādā sieros, tech-niskā kazeīnā un piena pulverī. Līdz tam laikam Latvijā valdīja uzskats, ka vājpienu visizdevīgāk izbadot cūkām. Mūsu cūkkopības tautsaimnieciskā puse bija daudz citāda nekā, teiksim, Vācijā. Dānijā, ASV.

Tanī laikā sāka izmantot rindās sēto āboliņu cūkkopībai. Jau ar pirmajiem Latvijas gadiem lopkopji un tautsaimnieki pievērsa visu uzmanību bēkona eksportam. Tā s'aucamās speķa cūkas audzēja vairāk eksportam uz Vāciju un pašu vajadzībām vietējā tirgū.

Vācu cūkkopības speciālisti, kas toreiz apmeklēja Smiltenes skolu, zināja stāstīt, ka Latvijas bēkons esot pats labākais pasaules tirgū.

ASV un Kanadas cūkkopībai toreiz vēl pilnīgi izmantoja graudkopību. Sevišķi ar kukuruzu barotiem bēkoniem bija piegarša. Vācu, francu un itāliešu cūk-audzētāji balstīja cūkkopību uz ganībām un sakņaugiem, bet tad bija grūti dabūt cauraugušu bēkonu.

Arī gaļa bija sīkstāka. Līdz ar Bekona Eksporta nodibināšanos sāka eksportēt šķiņķus uz Vāciju un gaļas konservus uz Vāciju, Angliju un pat ASV. Mūsu saldētais šķiņķis ļoti ātrā laikā bija ieguvis pasaules slavu.

Latvijā valsts pastāvēšanas gados ļoti mazu vērību piegrieza putnkopībai. Sekas bija tās, ka viena ola pie mums Latvijā maksāja 20—30 santimus gabalā ziemā, bet 15—20 santimus vasarā.

Skola uzsvēra, ka visizdevīgāk putnkopību attīstīt mazākās lauksaimniecības, sevišķu vērību piegriežot Latgales lauksaimniecībai. Smiltenes skolas agronomi toreiz bija uzskatos, ka Latgalei putnkopībā ir nākotne. Skola izstrādāja un mācīja putnu barību normas. Tāpat tika izstrādāti paraugi putnu mājiņu būvēšanai. Ja putnkopība nespēja strauji attīstīties, tad uS laukiem par iemeslu bija saldētavu trūkums putnu gaļas uzglabāšanai, kā arī pilnīgi nenokārtota olu savākšana. Skola toreiz bija ieskatos, ka valstij jādibina olu un putnu gaļas pārdošanas akciju sabiedrība, kas darbotos ar 50% valsts kapitālu. Laikam saimnieciskā krize bija par iemeslu, ka Smiltenes skolas idejas netika īstenotas.

Kad Ulmanis nāca pie varas, viņš necentās atrisināt saimniecisko jautājumu Latgalē. Viņa uzskats bija, ka Latgalei vispirms jādod laba izglītība un pēc tam ekonomiskā puse attīstīties pati no sevis. Smiltenes skolas uzskati šinī ziņā bija pretēji. Skola bija uzskatos, ka vispirms Latgalei un citos nabadzīgākos apvidos jāattīsta ražošana. Cilvēkiem jāvairo- ienākumi, tad tie izglītosies paši par sevi. Praksē tika īstenoti Ulmaņa uzskati, bet Smiltenes skolas uzskati tikai palika uz papīra.

•

* *

Masu psīcholoģija māca, ka cilvēki svešu vidi pieņem ļoti lēni, ja paši ir individuālisti.

Drīz jau beigsies pirmais trimistris skolā, bet ar

lopkopjiem un piensaimniekiem iepazīstamies loti lēni. Ja kāds stāstītu, ka tik liela atšķirība var būt starp viena un otra gada skolēniem, būtu grūti ticēt. Vēl priekš gada visa skola ātri tapa par homogēnu vienību, bet tagad no tā esam tālu.

Direktors mēģina atsākt šacha turnīru. Izrādās, ka šachu spēlē vienīgi mūsu klases skolēni, piensaimniekos nav nemaz intereses. Iepriekšējā gadā lopkopju klasē visi vīriešu kārtas skolēni bija fanātiski šachis-ti. Arī politiskā ziņā skolēni atšķiras. Iepriekšējā gadā lielais vairums bija nacionāli noskaņoti, šogad pat piensaimniekos manāmi kreisi noskaņoti. Jānis Skrēja jau vairākkārt ir uzstājies ar politiskām runām Smiltenes sociāldemokrātu partijā. Viņš arī skolā mēģina nodibināt sociāldemokrātu šūniņu. To redzēdams, iejaucas direktors. īsi pirms Ziemas svētkiem viņš sasauc kopā skolu un saka, ka turpmāk skola nepieļaus nekādus politiskus gājienus. Katrs, kas turpmāk mēģinās ieraut skolu politikā, tiks izslēgts.

Piensaimnieks Rullis mēģina atjaunot skolēnu ko-operātīvu. Arī tas neizdodas. Skolēniem nav intereses. Pagājušā gadā skolēnu kooperātīvu kustībā piedalījās vairāk nekā puse skolēnu; Osvalds Ādamsons kooperatīvu vadīja ar lielām sekmēm, tagad nekas neiznāk. Redzēdami šādu stāvokli, arī skolotāji paliek nervozi. Direktors ir loti nerunīgs. Skaistais dzimums arī izturas citādi nekā pagājušā gadā. Mūsu klases skolnieces romantiskos gājienos ir ļoti atturīgas. Piensaimniekos ir tikai divas skolnieces, kuras abas jau pāri trīs-desmitiem.

Lopkopības klasē ir ļoti skaistas meičas. Austra Kaupe maziņa, bet ļoti spridzīga. Jau pašā sākumā viņa iepatikās mūsu klases Jānim Lazdiņam. Viņi turpmāk bieži redzami kinītī un pastaigājoties.

„Kas tad nu, Jāni? Vai tad tu arī sāksi skatīties uz sieviešiem? Pagājušo gadu tu vienmēr man pārmeti, ka pinos ar zemgalieti Mildu Vijumu. Tagad, kā redzu, tevi pievarējusi Austra.”

Vēl ļoti kustīga un populāra ir Olga Zupa. Par viņu runā, ka tā jau esot precējusies. Tā runā skolēni, bet neviens taisnību nezina.

Lai kā būtu, Zupa patīk kā skolotājiem, tā arī skolēniem. Skolotāji, runājot ar viņu, ir sevišķi pieklājīgi. Skolēni labprāt uzturas viņas sabiedrībā.

Piensaimnieku klasē arī ir brašas meičas. Daudziem liekas, ka viņas ir pārākas par mūsu klases meičām. Ar Dzenīšu Kārli koķetē Rožlapu Anniņa.

Pēc pārējo zēnu uzskatiem Kārlis ir lempis. Anniņa vismaz ir panākusi, ka Kārlis vairs no slaikiem nebēg.

Jēkabsonu Anniņa ļoti patīk piensaimniekiem. Viņa parasti ir ļoti atturīga. Uzrunāta, viņa nosarkst. Ja viņai kaut ko jautā, viņa atbild pēc ilgāka laika. Jautātājs bieži nonāk nepatīkamā stāvoklī.

Kādreiz koridorā Jēkabsonu Anniņu uzrunā piensaimnieks Belte. Anniņa apstājas, sastostās un mīņājas no vienas kājas uz otru. Kad atbilde nenāk, Belte arī nosarkst. Skatos uz Anniņu. Man šinī brīdī viņas it kā žēl. Pazīstu Anniņu no pamatskolas pirmās klases. Viņa ir jauka meitene. Tagad nosarkusi, viņa izskatās tiešām skaista. Lai glābtu Anniņu no neērtās situācijas, ierunājos:

„Tu laikam, Anniņ, nezini, ko ar tādu kā Beltes kungu iesākt V* Belte, redzēdams, ka es iejaucos, uzkliedz :

„Ko tu bāz savu mēli, kur nenākas.”

„Ar tevi, tādu muļķi, vispār nedomāju runāt. Redzi, pat Anniņai nav ko teikt. Brīnos, ka tevi vispār uzņēma šinī skolā,” atcērtu.

„Nu, nu puišelīt, nepalaidi muti,” iesaucas Belte.

Man tanī brīdī uznāk dusmas, saķepi Belti pie apkakles un saku:

„Vēl vienu vārdu, un no tevis paliks tikai pelni pāri,” un skatos viņam acīs.

Belte, redzēdams, ka joki nebūs, un juzdams manu sastrādāto zemnieka roku pie rīkles, saplok galīgi.

„Ak, ko tu Jauka. Nāc, man ar tevi jāparunāias,” un Anniņa, pieķērusies man pie rokas, velk mani prom.

Kad aizejam koridora otrā galā, Anniņa saka: „Paldies. Tu izglābi mani no neērtas situācijas. Nevajadzēja jau būt dusmīgam. Belte jau neko ļaunu nedomāja,” saka Anniņa un draudzīgi tur manu roku savējā.

„Lai gan gados vēl esmu jauns, man tomēr no tiem pieaugušiem piensaimniekiem nav bail. Ja vajadzīgs, samiltošu viņus pa riktīgam,” saku.

Milda Vīksna cenšas piesaistīt sev jauno- Šveices skolotāju Arni. Sākumā viņš bieži uzturas Mildas sabiedrībā, bet vēlāk paliek atturīgs. Viņu piesaistījusi skolotāja Evana jaunkundze. Liekas, ka Arnim vieglāk sarunāties ar Evana jaunkundzi, jo viņa tekoši runā vāciski.

Ar Mildu Vīksnu Ainim bija grūti sarunāties, jo Milda zināja tikai dažus vārdus vāciski: „Labrīt! Labdien ! Kā klājas 1”

Ziemas svētkiem atkal mēģina sastādīt orķestri. Kā parasti, inciātīvu savās rokās pārņem piensaimnieki. Lai kā mēģinām, nevaram saprasties mūzikas izvēlē. Beigās atsakos no orķestra. Manā vietā nāk Briedis no pirmās klases. Viņš labi spēlē vijoli. Galvenais, ka Briedis padodas visām piensaimnieku prasībām.

Pienotavā strādājot, bieži vien gadās sarauties ar piensaimniekiem, kas mūs vienkārši grib apbižot.

Dažās vietās mēs esam daudz gudrāki nekā viņi, kas nākuši, lai iegūtu pienotavas vadītāja tiesības.

Jaunas praktisko- darbu mācības notiek skolas siltumnīcā. Pēc skolas uzskata Latvijas lauksaimnieki varētu savu ikdienas pārtiku papildināt, ierīkojot siltumnīcas. Dārznieks saka, ka gurķi, kas tikko- aizmetušies, būšot ēdami uz Ziemas svētkiem. Dārznieks mums rāda, kā sēt, kā stādīt un kā pārstādīt gurķus, tomātus, radīsus un baltos rutkus siltumnīcā. Tāpat mācāmies, kā sagatavot puķes galdu un viesību dekorēšanai. Mācāmies, kā sagatavot rozes, krizantēmas, levkojas un begonijas ziemas sezonai.

Pāris reizes apmeklējam arī agronoma Lielgalvja privāto siltumnīcu pie Jāņa parka. Viņš cenšas izaudzēt speciāli, ātri augošu gurķu šķirni, kas būtu izdevīga siltumnīcām. Tāpat apskatām Antēna siltumnīcas, kas apgādā pa ziemu visu Smilteni ar svaigiem dārzājiem un puķēm.

Liels speciālists siltumnīcu darbos mūsu klasē ir Pēteris Ortmanis. Viņa tēvam pieder vairākas siltumnīcas Ādažos, netālu no Rīgas. Dažos jautājumos viņš pat strīdas ar skolas dārznieku. Tādās reizēs dārznieks paliek pikts un saka:

„Ko tu te, puika, iedomājies? Vai es tevi mācu, vai tu mani? Turi muti un klausies!”

Tādās reizēs mēs, skolēni, esam Pētera pusē. Lai gan bieži strīdu nesaprotam, par ko tas noticis, savā skolasbiedra pusē tomēr jānostājas.

Kādreiz, kad atkal strīdus izceļas Mucenieka un Pētera Ortmaņa starpā un dārznieks kļūst rupjš, mēs ejam lietu noskaidrot pie agronoma Lielgalvja. Izrādās, ka toreiz taisnība bija Pēterim.

Mucenieks ir labs dārznieks, bet pārāk iedomīgs, kā visi, kas kādreiz strādājuši Krievijā muižās. Agro'-norni un inženiepi saka, ka tikai Krievijas grādiem bijusi vērtība. Latvijas grādi neesot neko vērts. Vēlāk izrādījās, ka tā ir latviešu slimība — pašam sevi lielīt. Piensaimnieki un agronomi, kas beiguši Vācijā un Šveicē, atkal saka, ka, lūk, viņi tie pārākie, jo Krievijā un Latvijā beigušie nekam nederot.

Kādreiz, redzot šo tukšo lielību, prasām agronomam Tirzītim un agronomam Lielgalvim, kāpēc latvieši uzsver vienīgi to, kur viņi paši bijuši. Ja kāds bijis un mācījies citur, tad tas neder nekam.

Jānis Tirzītis atbild vienkārši:

„Latviešiem ir sakāmvārds: Kas sunim asti cels, ja ne pats. Liekas, ka ar to daudz kas atbildēts. Vēl gribu piezīmēt, ka klaušu laiki vēl tagad stipri atspoguļojas.”

Agronoms Lielgalvis dod citu izskaidrojumu: „Cara Krievijā tā sauktā aristokrātija, pie ku^as piederēja ari izglītotie latvieši, paši sev iestāstīja, ka viņi ir gudrākie cilvēki pasaulē. Pārējā pasaule cara aristokrātiju uzskatīja par sapuvušu. Paši aristokrāti to nezināja. Ja arī kāds to zināja, tad ignorēja. Tā nu šī krievu mietpilsonība nāk līdz arī mums, latviešiem.

Tas pats sakāms arī par tiem, kas izglītojušies citur. Latviešiem lokālpatriotisms pielīp ļoti ātri. Vai tas ir labi vai slikti, nevar pateikt. Mans uzskats, ka cilvēki var runāt, ko grib. Tāpēc jau Dievs mutes radījis. Ja arī kādreiz jādzird tas, kas mūsu ausij nepatīk, tas nekas,” savus ieskatus mums pasaka agronoms K. Lielgalvis.

Tā kā šogad lopbarības ir ļoti knapi, valdība ir gādājusi par spēkbarības importu. Skolā mēs saņemam dažādus ārzemju raušus ar miežu un auzu maisījumu. Tie tiek ievesti no Dienvidafrikas, Kanadas un Argentīnas. Lai šo spēkbarību — lopbarības līdzekļus varētu praktiski izlietot, Smiltenes skolā tos analizē olbaltuma, tauku un stērķeles noteikšanai. Tāpat pāris govis, jaunlopi un teļi tiek baroti ar atsevišķām spēkbarības šķirnēm. Tiek ievākti dati, sverot barotos lopus ik pēc katrām trim dipnām. Pēc mēneša secina, kādās devās šie importētie barības līdzekļi izbarojami.

Saprotams, ka mēneša laiks lopkopībā ir pārāk īss, lai nāktu pie pareizām atziņām. Tā kā visā valstī valda spēkbarības trūkums, tomēr zināmu ieskatu īslaicīgie secinājumi dod.

Ābels raksta rakstus „Brīvajā Zemē”, „Jaunākajās Ziņās” un „Latvijas piensaimniekā un lopkopī” par šo ievesto barošanas līdzekļu pareizu lietošanu praksē. Arī Latvijas universitāte, dod paskaidrojumus šinī lietā. Pirmo reizi izceļas atklāts disputs profesora Lejiņa un Ābela starpā, Lejiņš aizrāda Ābelam, ka viņa dotās normas neesot pareizas. Viņš pārmet, ka barības vielu devas esot par maz.

Ābels savukārt atspēko savus spriedumus, teikdams, ka Latvijas lauksaimnieks nav tik bagāts, lai dārgus barības līdzekļus izbarotu par daudz. Govs neesot mēslu, bet piena ražošanai.

Toreiz mēs, skolēni, lasījām un brīnījāmies, kāpēc tādi neauglīgi raksti vispār tiek ievietoti. Mēs vēl nesapratām, ko nozīmē partijas politika. Mēs nezinājām, ka partijas polītika kādreiz paliek tik netīra, ka parastam lasītājam tā riebjas.

Mēs arī nezinājām, ka daudziem cilvēkiem imponē politikas kontroversijas laikrakstos un žurnālos. Mums, skolēniem, kas bijām nacionāli audzināti, šie raksti nepatika.

Kādu dienu man ienāk prātā aizrakstīt „Brīvajai zemei” lasītāju domu izmaiņu slejās rakstu par šo neauglīgo disputu raksturu. Parakstu apakšā — Lasītājs.

Te nu es izdaru lielu kļūdu. Man to vajadzēja darīt klusām. Kad rakstu esmu uzrakstījis, dodu izlasīt savam skolas biedram Kārlim Palmbacham.

Viņš izlasa un saka :

,,Tu domā, ka šo rakstu avīze ievietos? Nekad. Nezināju, ka tu raksti avīzēs. Vai esi jau rakstījis iepriekš? Kas tev puikas rakstus pieņems avīzē?” saka Kārlis un taisās šo manu rakstu saplēst,

Laikā vēl paspēju izraut Kārlim no rokām savu rakstu. Pirmo reizi sadūros ar drauga greizsirdību.

Biju jau agrāk novērojis, ka Kārlis katrreiz, ja es kaut ko izdaru, kas būtu vairāk nekā viņš spēj, kļūst greizsirdīgs. Toreiz vēl nezināju, ko īsti greizsirdība nozīmē. To vārdu gan zināju, bet praksē ar to. sastapos pirmo reizi.

„Lūdzu, Kārli, nesaki nevienam. Es tikai tev kā sola biedram to pastāstu,” saku draugam.

„Kas man tur ko stāstīt par katru muļķību, ko tu

uzraksti uz papīra? Nebaidies. Protu turēt muti. Bet tas tev maksā mazo Rīdziņu.”

Iedodu draugam divdesmit vienu santīmu. Viņš atnes mazo Rīdziņu un mēs abi ejam uz smēķējamo istabu. Kad mēs abi ar Kārli aizsmēķējam papirosus, piepeši no smēķējamās istabas iznesas vecais Rūniķis. Viņš šogad ir vecākais piensaimnieks, tuvu pie piecdesmitiem un ar sirmiem deniņiem. Pēc brīža viņš ienāk smēķējamā istabā kopā ar direktoru. Direktors VI-gants pienāk pie mums ar Kārli un saka:

„Rūniķis un četri vecākie piensaimnieki ir uzskatos, ka tādiem puikām kā jums nevajadzētu smēķēt/’ un viņš aiziet.

No tā brīža mēs ar Rūniķi vairs draugos neesam. Protams, atklāti smēķējamā istabā mēs vairs neejam. Uzvelkam dūmu ārā uz trepēm vai internātā.

Kad atgadījumu ar direktoru un Rūniķi pastāstu saviem klases biedriem, visi ir ieskatos, ka Rūniķis ir jāboikotē.

Drīz pat skuķi kūtī mums abiem ar Kārli izsaka līdzjūtību. No tā laika Rūniķis tiek boikotēts un ignorēts. Neviens viņam nesaka labrīt. J'a Rūniķis kādu uzrunā, skolēni neatbild.

Tāpat Rūniķis saņem visādas piezīmes, kad iet garām skolniekiem. Pienotavas skolēni atsakās strādāt kopā ar Rūniķi. Tā tas iet labu laiku. Beigās Rūniķis neiztur. Kādu rītu, sastopoties uz trepēm, viņš dod mums roku un saka:

„Piedodiet, ka es jūs nosūdzēju direktoram. Man pašam aug divi dēli. Negribētu, ka viņi sāk smēķēt tik jauni. Laikam tagad izdarīju kļūdu, jūs apsūdzot. Otrreiz tāda muļķība vairs neatkārtosies.”

Pirmā mirklī mēs ar Kārli nezinām ko teikt. Abi saskatāmies. Beigās pirmais attopas Kārlis. Viņš sniedz Rūniķim roku un saka :

„Labi, vecais. Vairāk tādus jokus ar mums nedzen.” Pēc tam mēs ejam prom. Tanī mirklī man tiešām pret Kārli rodas respekts. Viņš ātri attapās un izglāba ne-

ērto situāciju. Zinu, ka es šinī gadījumā būtu tiešām sprukās.

„Tu darīji pareizi. Es pirmā brīdī apjuku. Vecais nav nemaz tik slikts. Vecāks vīrs, ko lai dara,” pasaku.

„Jā, nu jau tu arī paliec gudrs. Gribu zināt, kad tu sāksi parādīties kā pieaudzis. Visu laiku tu spēlē puiku,” pašapzinīgi saka Kārlis.

Redzu viņa pārākumu. Neesmu par to skaudīgs. Viņš tomēr izglāba situāciju.

Jaunajā kūtī praktiskajos darbos ejam kopā ar lopkopjiem. Man parasti iznāk strādāt grupā, kufā ir Zupa, Velta Mangule, Ērika Melle un Austra Kaupe. Velta Mangule ir vienmēr kaunīga. Turpretim Austra Kaupe ir runīga un kustīga. Tā mēs viņu iesaucam par dzīvsudrabu.

Vairākas reizes mēģinām iesākt ar Veltu Manguli sarunas. Viņa nosarkst un neatbild.

Vēlāk Austra Kaupe, redzēdama, ka man Velta patīk, runā viņas vietā. Arī tas nelīdz. Atbildi nedabūju. Marta Mince, redzēdama situāciju, smejas:

„Redzi vien. Burtniecietes nav tādas kā zemgalietes, kurām tikai jāpamet ar pirkstu un skrien puišiem pakaļ.”

Strādājot kūtī, skolnieces vienmēr tā iekārto, lai mums abiem ar Veltu iznāktu strādāt kopā. Strādājot atkal mēģinu ar Veltu Manguli uzsākt sarunas, tomēr nekas neiznāk.

Kad kādu vakaru abi ar Kārli Palmbaclīu nākam no kūts darbiem, viņš man saka:

„Kad tu reiz sāksi pieņemties zināšanās? Sāc taču darboties kā pieaudzis. Var redzēt, ka Veltai tu patīc. Bet ko lai dara, ka tu pats esi lempis? Sievietēm nepatīk, ka viņām tuvojas rāpus uz ceļiem. Viņām patīk, ja vīrietis tuvojas kā vīrietis. Ne tā kā tu. Vai nav muļķīgi, ka tu sarunājoties ar dāmu vēl sarksti? Tā taču pilnīgi nepieņemama lieta.” Par Kārļa teikto esmu apvainojies un reizē nokaunējies. Saprotu, ka esmu

vēl bez piedzīvojumiem. Tomēr viņa bravūrīgie vārdi man kož. Tāpēc saņēmies saku:

„Kur tad tu tik ātri jau paguvi kļūt par sieviešu speciālistu? Tu runā tā, it kā jau piecas reizes būtu precējies. Ir jau viegli otram dot padomu. Esmu novērojis, ka arī tu vienu otru reizi sieviešu klātienē esi kā auns, kas pavasarī izlaists no kūts, osta gaisu un nezina, uz kuj-u pusi iet. To redzēju, kad tu satikies ar „Jautro atraitni’’. Tad man, puikam, bija jārunā vairāk nekā tev. Bieži tu skatījies apkārt kā ūdeni mutē ieņēmis, lai es tev palīdzētu ar atbildi. Brīnos vēl par vienu lietu. Klasē tu neesi visai labs mācībās, bet kur tu iemācījies to, ko nupat devi man padomam?”

„Mācības klasē ir viena lieta. Otra lieta ir tā saucamā dzīves gudrība. To skolā nemāca,” lielīgi atbild Kārlis.

„Liekas, ka tu gudrs būsi piedzimis. Brīnos, kur tu tāds gudrs cilvēks vēl izšķied tēva nandu un ej skolā. Es tavā vietā to nedarītu. Tu varētu atvērt skolu, kur mācīties dzīves gudrības. Liekas, tev skolēnu netrūktu,” uzvelku skolas biedram.

„Tu smejies. Tava ideja nemaz nav slikta. Katrs cilvēks, pirms viņš iet dzīvē, būtu jāsagatavo- vai nu speciālā skolā vai kursos. Nākamā rudenī mēs beigsim skolu. Saņemsim diplomus. Ko mēs zinām no dzīves? Neko. Vēl trakāk ir ar vidusskolniekiem. Tie pēc skolas ir pilnīgi dzīves nejēgas. Ja nu tādu iegrūž dzīves vētrās, tam bieži vien jāpazūd,” filozofē Kārlis.

Kad ielienu gultā, sāku pārdomāt sarunu ar Kārli. Lai gan pirmīt sarunā ar viņu juto-s aizvainots, tagad sāku aptvert, ka laikam viņam būs zināma taisnī-nība. Apņemos kaut ko darīt, lai vismaz savu skolas biedru acīs būtu vērtīgāks. Kad vakarā beidzam kūts darbus, droši pieeju Veltai Mangulei klāt nn saku: ,Es tevi ielūdzu šovakar uz kinīti. Gaidīšu tevi pulksten deviņos pie skolas trepēm. Tad vēl tiksim laikā uz beidzamo seansu.”

Pēc izteiktā skatos skuķim virsū kā uzvarētājs.

Esmu pārliecināts, ka daru pareizi. Vēlētos, ka tagad mani redzētu sola biedrs. Tad notiek tas, ko es vismazāk gaidīju. Velta nomet priekšautu un skrien pie Pi-kura, tekdama:

„Lūdzu, Pikura kungs, gādājiet, lai te daži skolēni nepaliktu uzbāzīgi. Ja jūs to nedarīsit, tad es eju no darbiem prom vai atstāju skolu. Neesmu nākusi skolā, lai mācītos mīlas dēkas, bet iegūtu zināšanas lopkopībā.” Pikurs ir tik pārsteigts, ka sākumā nezina ko atbildēt. Es tanī brīdī jūtos kā ar ūdeni apliets suns. Jūtu, ka nosarkstu. Skolēni pārsteigti, skatās uz mani, uz Veltu, kā arī uz Pikuru.

Pikurs, meklēdams pareizo atbildi, pirmā mirklī pasaka:

„Nav jau tik traki. Jānis jau vienīgi tevi ielūdza uz kinīti. Kavalieri un džentlmeņi spēlēt jau skolā nav noliegts. Pasaule jau sākas un beidzas ar cilvēku laipnību. Ņemiet, Velta, savu priekšautu un ejiet atpakaļ darbos. Vēlā'k par šo lietu parunāsim.”

Tanī brīdī Velta sāk skaļi raudāt. Paķer mēteli un aizskrien atpakaļ uz internātu.

Kad Velta aizgājusi, Kārlis saka:

„Es jau teicu,” bet tālāk netiek. Mūsu sarunā iejaucas Marta Mince:

„Ko tu te muldi? Tu ’atkal ar savu gudrību. Te tava gudrība neder,” tad viņa pagriežas un man pie auss čukst:

„Redzi, nav tik viegli piekļūt lauku nevainībai.” Martas teiciens mani mazliet nomierina. Esmu gan vēl nokaunējies. No kauna būtu pat zemē ielīdis. To redzēdama, pienāk Austra Kaupe un mani mierina:

„Gan jau viss būs labi. Nav jau viegli diviem mīlētājiem tuvoties vienam pie otra. Tā ir normāla parādība. Veltai tu patīc. Viņa tikai vēl nav pie tādām lietām pieradusi. Iesim visi vakarā uz kinīti. Apgalvoju, ka arī Velta būs. Gan jau tad pārrunāsim,” un viņa jokodama iegrūž man dunku sānos. Tas līdz. Esmu attapies. Lai nebūtu par nepatīkamo gadījumu jādomā, strādā-

ju dūšīgi. Pats pies'a'kos dakšot skābbarības tornī. Kad no lejas sauc „pietiek”, esmu viscaur slapjš. Kad darbi beigušies, paķepu mēteli un skriešus dodos uz pirts augšu. Jāskrien, lai sasvīdis nenoķertu plaušu karsoni un lai skrienot nebūtu jādomā par nepatīkamo gadījumu. Ātri pirtī nomazgājos un tad sapucējies dodos uz kinīti. Šoreiz eju viens, lai ne ar vienu nebūtu jārunā. Pa ceļam pie Iciksona veikala paņemu puskilo šokolādes konfektes.

„Kas ar tevi? Tu tāds uztraukts,” saka žīdiņš.

„Nav nekas. Jāsteidzas.”

„Kur tie ātrie tikuši?” un saņemot naudu, Iciksons groza galvu, „jaunībe, jaunībe. Es ar kādreiz bije jaune.”

Kad kinītī nosēstos solā, man priekšā piesēžas dažas Smiltenes ģimnāzistes. Starp viņām ir arī Emma Gaimīgā no mūsu pagasta un mana klases biedra Pēte-pa Ņurca māsa Mirdza. Ģimnāzistes ļoti labprāt amizējas. Piedāvāju viņām konfektes. Triecot ar ģimnāzistēm, nemaz neievēroju, ka ir ienākušas Austra Kau-pe, Velta Mangule un Milda Jansone no lopkopju klases.

Kad sākas izrāde, nevaru koncentrēties. Vienmēr gribas paskatīties tur, kur sēž mūsu skuķi. Mazāk vērības piegriežu tam, kas notiek uz ekrāna. Izrāda kādu amerikāņu filmu. Galīgi nespēju sekot tulkojumiem uz ekrāna. Esmu priecīgs, kad filma beigusies. Gribu mesties pa durvīm laukā.

„Nebēdz nekur. Tagad vainīgo noķērām. Iesim visi trīs reizē uz māju. Vai tev vēl ir tās konfektes, vai visas izbaroji ģimnāzistēm?” saka Austra.

„Nav vairs,” un jūtu, ka nosarkstu.

Kad pārejam tiltiņu Jaunajā parkā, Austra pieķeras man pie vienas rokas un Velta otrā pusē. Austra runā vienā runāšanā. Tas labi. Zinu, ka man šinī brīdī būtu grūti dabūt vārdu pār lūpām. Velta ir pieķērusies manai rokai tikai mazliet, it kā baidīdamās, ka es nepiespiežos par ciešu.

Kad pie skolas atvadāmies, Austra Каире saka: „Nu redzi, nelaime pārvarēta. Divi iemīlējušies cilvēki savesti kopā. Domā, bija viegli? Nē. Ir grūtāk iemaisīties citu mīlas dēkās nekā pašam strēbt savu putru,” smejas Austra.

Priecājos, ka ir tumšs, jo jūtu, ka nosarkstu. Laikam tanī brīdī abi ar Veltu bijām laimīgi, ka nav gaišs. Neviens neredz mūs sarkstam. Kad atvadāmies, paturu Veltas roku ilgāk savējā. Viņa to neatrauj, bet smaida. .. Esmu laimīgs, ka viss beidzās tā, «kā tagad.

*

* *

īsi pirms Ziemas svētkiem agronoms Vilnītis pastāsta par pirmajiem rakstiem lauksaimniecībā. Tie esot tikai 159 gadus veci. Tie atrodami Latweeschu Ahrste jeb ihsa mahziba no tam Wahjinbahm un no schas Semmes Sahlem, ar kurrahm Zilwehkus un Lopus vvarr ahrsteht un izsahljot. Drikkos izdots no- Ober Pahlen 1768. Ar dasehu zittu labbu siņņu un Padohmu teem Widzemneekeem un Kurzemneekeem.

Pēc Latvijas brīvvalsts nodibināšanās latviešu lauksaimnieku grāmatu skaits strauji pieaug. Jau tanī laikā, kad ejam Smiltenes skolā, iznāk „Latvijas lauksaimnieks”, „Zemkopis”, „Sētā un druvā”, „Dārzkopības un biškopības” žurnāls, „Vadītājs’, „Savs kaktiņš, savs stūrītis zemes”.

Mājturībā iznāk „Latviešu Zeltene” un „Latviešu sieviete”. Tiem abiem grūti pastāvēt un tie nīkuļo — reižu reizēm apstājas iznākt. Tad ar 1923. gadu iznāk „Latvijas piensaimnieks” un „Lopkopis”. 1925. gadā iznāk „Meža dzīve”, un 1920. g. „Ekonomists’ un 1921. g. „Zemes spēks”.

Smiltenes skolā ir plaša bibliotēka un lasāmā istaba. Ja sākumā mēs, skolēni, tās maz izmantojām, tad tur jāmin laika trūkums, kas radās sakarā ar pārslogoto 'kursu. Šogad mācību kurss ir samazināts. Tagad bieži sēžam bibliotēkā un lasām.

Kad dodamies Ziemas svētku brīvlaikā, katram ir

līdz dažādi izdevumi no bibliotēkas. Esmu paņēmis iesietus „Latvijas lauksaimnieka” un „Dārzkopības un biškopības” žurnālus kopš Latvijas dibināšanas.

Šoreiz Ziemas svētki liekas klusāki nekā gadu iepriekš. Nenovēršamā pasaules krize, kas jau savu pos-tīgo darbu dara Anglijā, Francijā un Amerikā, daļēji ietekmējusi arī mūsu saimniecību. Tagad ļoti maz redzami ārzemju ražojumi. Ja pa retam tādi vēl ir, tad tas ir pārpalikums no iepriekšējiem Ziemas svētkiem. Cenas ir pasakainas. Cilvēki paskatās uz cenām, pagroza galvas un aiziet. Skaļais reklāmēšanās veids, kas pārņemts no Anglijas, vairs nav manāms. Jaunākās Ziņas, Brīvā Zeme un citas avīzes gan reklamē Jaungada sagaidīšanu dažādās vietās Rīgā un‘ citās lielākās Latvijas pilsētās. Viss liecina, ka tuvojas kaut kas briesmīgs. Kas īsti, neviens nevar paredzēt. Par krizi, kāda tā tagad attīstījusies, nevienam nav īstas jēgas. Laikrakstu virsraksti nāk ar skaļiem brīdinājumiem, bet tas ir viss. Cilvēki uztraukumā nezina ko darīt.

*

* *

Ziemas svētkos skolēni, kā parasti, gatavojās eglītes ballei. Šogad trūka tās sajūsmas, kas bija gadu iepriekš. Ar grūtībām kaut kā noorganizējām orķestri, šogad orķestrī nespēlēju. Esmu pārliecībā, ka ir taču labāk dejot nekā spēlēt uz skatuves un skatīties, kā citi priecājas. īpaši necenšos, lai brīvdienas dabūtu Ziemas svētkos vai Jaungada nedēļā. Man šoreiz vienalga. Pagājušo gadu balle beidzās divos no rīta. Šogad jau vienpadsmitos daudzi aizgājuši mājās. Par iemeslu ne-sabiedriskumam ir skolēnu saskaldīšanās pēc partiju platformas. Otrā rītā jau agri posos uz mājām. Man piešķirtas Ziemas svētku nedēļas brīvdienas.

Kad Ozolu Kārlis atbrauc man pretim, viņš brīnās, kāpēc ņemu līdz tādu kaudzi grāmatu.

„Vai tu domā par vienu nedēļu visu to izlasīt?” jautā Kārlis.

„Ne jau visu izlasīt. Gribu iestatīties, kāda izskatījusies mūsu lauksaimniecība priekš dažiem gadiem/* taisnojos.

„Kas tur ko redzēt. Zemnieki savu zemi kopuši labi visu laiku. Viegli jau uzrakstīt žurnālos, bet nav tik viegli to īstenot,” saka Kārlis.

„Varbūt tev daļēji taisnība. Tomēr, ja eju skolā, gribu zināt, vai lauksaimnieks tagad dara citādi nekā agrāk. Cilvēki bieži aizmirst, kas noticis pagātnē. Tie parasti dzīvo tagadnei. Ja cilvēki vairāk domātu par nākotni, cenšoties izlabot pagātnes kļūdas, tad mūsu dzīve būtu citāda/’ saku nopietni, sēžoties ragavās.

Šoreiz braucam cauri Pārkalnes mežiem. Koki ir nosarmojuši un izskatās ļoti skaisti. Kad Kārlis redz, ka es jūsmoju par skaisto ziemas skatu, viņ saka:

„Tāpēc jau es braucu cauri Pārkalnēm. Te ziemā ir ļoti skaisti. Kas gan var būt skaistāks par piesarmojušu skatu mežā. Pa, šoseju braucot šo dabas skaistumu nevar redzēt.”

„Arī vasarā mežs ir skaists. Maz gan es zinu par Pārkalnes mežiem. Mūsu pašu māju robežās man patika ganīt govis mežā,” braucot stāstu Kārlim. Kad iegriežamies līkumā, kur ceļš iet uz Mēru pagasta Plauktiem, Kārlis saka:

„Šinī līkumā pagājušā vecgada naktī bija atrasts nosalis vecais Jorģis Klamps no Zvārtavas. Jā, redzi kā ir. Cilvēks nekad nezina, kas ar viņu var notikt rītdien,” ar sēru pieskaņu runā Kārlis.

„Ne vien cilvēks, bet pat atsevišķas valstis mainās gadu gājumā. Pirmā pasaules kapā daudzi neticēja Latvijas brīvībai. Redzi, tagad pat neticīgie sāk atskārst, ka latvieši pareizi vien darījuši,” atbildu. Kad braucam cauri Mēru muižai, zinu. ka līdz mājām ir palikuši divpadsmit kilometri. Kad braucam garām Muižniekiem un Stapriņiem, var jau redzēt Grundzāles muižu.

Pie Grundzāles muižas mūs sveicina kalējs Brik-manis. Viņš ārpusē apkaļ kādu zirgu. Brikmanis ir ļo-

ti laipns cilvēks. Visi šis puses cilvēki kādreiz bija viņa klienti. Tagad Ozoliņos mechanisko darbnīcu atvēris Kauliņš. Vērzemniekos ir ieprecējies kalējs Tamms. Līdz ar to Brikmaņa klientūra samazinājusies.

Kad esam krustcelēs, kur ceļš griežas uz Aumeisteru muižas pusi, Brikmanis pamāj mums ar roku. Kad Kārlis aptur zirgu, viņš krata manu roku un saka:

„Nu, apsveicu tevi kā jauno Alkšņupu saimnieku. Tagad jau skolā būsi samācījies visas tās gudrības, ko šolaiku zinātnieki sniedz. Tā tik nu skaties, ka visu to varētu izlietot praksē,” un viņa acis spīd caur brillēm un atšķiras no melnās sodrējiem un kvēpiem nosmērētās mutes. Man vārds jaunais saimnieks un Alkšņupu saimnieks vis daudz nepatika. Tā vien likās, ka cilvēki par mani smejas.

Mūsu puses ļaudis katru jauniesācēju saņēma ar zināmu kritiku. Zinādami, ka šogad beigšu skolu, viņi spekulē, ka būšu lauku sabiedrības pilntiesīgs loceklis. Brikmanis cer, ka būšu atkal viņa smēdes klients.

„Redzi vien, cik Brikmanis tagad laipns. Priekš dažiem gadiem viņš bija vienīgais kalējs visā apkārtnē; tad nezināja kur degunu celt,” saka Kārlis, kad zirgs pagriežas.

Mājās jau priekšā kaimiņi, Pastnieku Eglītis un Šiliņu Sprancmaņu Jānis. Viņi garām braucot iegriezušies aprunāties.

Tūliņ sapratu, ka kaimiņi ieradušies, lai apskatītu mani. Visā apkārtnē radies uzskats, ka Smiltenes skola dod ļoti vērtīgu arodizglītību. Tagad kaimiņi ziņkārīgi pārbaudīt manas zināšanas.

„Nu, ko tad runā skolā par tām krizēm? Kā to vērtē tavi skolotāji? Avīzē jau raksta, ka Anglijā un Vācijā dažās vietās valdot pilnīgs bads. Vai tas būs arī pie mums?” prasa Eglīšu saimnieks.

„Jā, grūta ziema jau būs arī mums. Pēc pagājušā gada sausuma un šīs vasaras lietus vienam otram būs grūtības. Tieši tāda krize, par kādu laikraksti raksta Anglijā un citās zemēs, mūsu zemē nevar iestāties.

Mums jau nav rūpniecības pilsētu. Visa mūsu rūpniecība ir vairāk amatniecība. Tā koncentrēta vienīgi Rīgā, Liepājā un Jelgavā. Daži no strādniekiem j#u cietīs, bet ne visi. ”

„Kā ar tiem bezdarbniekiem? Tagad esot divas šķiras bezdarbnieku. Vieni intelliģentie un otri melnie bezdarbnieki. Tie saņemot naudu, vai nu strādā vai ne. Ir gan pienākuši laiki. Taisni kā paradīzē. Nestrādā, bet saņem naudu. Klausies, Šiliņu Jāni, vai mums arī nevajadzētu laisties uz pilsētu? Ko mēs te uz laukiem nīkstam ?” atkal smejas Pastnieku Eglītis.

„Par bezdarba lietām zinu tikpat kā jūs. Vienīgi tas, ko izlasu avīzē. Mēs vēl skolā par šīm lietām neesam runājuši. Būs jau vēlāk jāuzprasa skolotājiem, ko viņi par šo lietu saka,” uzmanīgi atbildu kaimiņiem.

„Zinu, ka šoreiz nevaru izgāzties. Ja tik kaut kur šaušu aplam, tad abi kaimiņi to izkladzinās pa visu pagastu. Pazīstu savus kaimiņus. Viņi ir lāga cilvēki un mēs sadzīvojam ļoti labi. Bet ja viņiem rodas izdevība kādam ieknābt, tad tas ātri vien var krist nežēlastībā. Mums pagastā bija pāris studentu, kas divus gadus pastudējuši un pēc tam pārtraukuši. Tie nu parasti bija smiešanās un zobgalību objekti kaimiņu sanāksmēs un viesībās.

„Studēja, studēja, kamēr aizstudēja uz elli. Studēja vairāk pa krogu un pie meitām nekā augstskolā.” Tādi un līdzīgi teicieni bija dzirdami. Ja šodien kaimiņi mani sarunās godināja par jauno saimnieku un uzskatīja par viņiem līdzīgu, tad tas vēl nenozīmē, ka viņi arī tā domāja. Lauku ļaudīm bija divas sejas. Vienu tie lietoja klātesot, otru, kad aprunātais nebija klāt.

Rakstnieks Zeiboltu Jēkabs, kas ļoti plaši pazina mūsu puses ļaudis, kādā apskatā tos raksturojis šādi:

„Mūsu lauku ļaudis ir vēl muižas laiku ietekmē. Zemnieks muižnieku ienīda, jo viņš ierobežoja tā personisko brīvību. Tā ir labi saprotama lieta. Tagad, kad Latvija ir brīva, latviešu zemnieks muižnieka vietā

izjūt tukšumu. Šo tukšumu skaudības un lišķības veidā viņš tagad vērš pret saviem kaimiņiem. Paies vēl ilgi gadi, kamēr latviešu zemnieks tiks vaļā no muižas rēgiem.”

Tas neattiecas vienīgi uz lauku ļaudīm, bet arī uz tā saucamiem šolaiku pilsētniekiem. Tiem visiem vēl ir klāt lauku smaka. Katrs iedzīvotājs Rīgā, kas tagad nēsā profesora vai skolotāja portfeli, valkā virsnieka uniformu vai arī sēž birojā aiz galda kā direktors, kādreiz ganījis govis, mēzis mēslus, slaucis govis un pļāvis sienu. Tās dāmas, kas tagad staigā nerc-ādas kažokos ar briljanta gredzeniem pirkstos, smalki frizētas un iesmaržotas ar Francijas dārgākām smaržām, kādreiz nāca no kūts koka tupelēs un slauceni rokā, smaržoja pēc latviešu zemnieka zelta — mēsliem.”

Šo Zeibolta Jēkaba spriedumu par mūsu puses ļaudīm esmu paturējis visu mūžu prātā un tanī saskatu lielu patiesību.

Runājot par kaimiņiem, man tagad nāk prātā rakstnieka vārdi, tāpēc sarunās cenšos būt ļoti uzmanīgs.

„Nu, kas tad tev šogad tāds jauns padomā? Pagājušo gadu sapirki mākslīgos mēslus. Tie jau vēl pūstot klētī. Sāki ar to jauno ecēšu braukāt pa kalngaliem. Kas tad būs nākošais?” prasa Šiliņu Jānis.

„Brīnos, ka tu Ziemas svētkos jau sāc domāt par pavasari. Agrāk tu tik ātrs nebiji. Lai nu mākslīgie mēsli pastāv maisos. Izlietošu pavasarī uz vasaras kviešiem. Pagājušo vasaru Manitobas kvieši auga vareni. Pilnīgi spriest nevarēju, jo daļa noslīka. Ja pagājušo gadu nebūtu kalna galus nošļūcis, tad mums nebūtu pat miežu, ko alu izbrūvēt. Redzi, iešu uz pagrabu un atnesīšu alu. Ar sausu muti runāšana lāgā neveicas. Sevišķi, ja grib aprunāt tos, kas nav klāt,” un, paņēmis krūzi, aizsteidzos uz piena māju, kur rūgst alus. Kad esmu atnesis alu un pielējis krūzes, saku:

„Nu, tad lai Dievs svēti pirmo lāsīti.” Šo teicienu esmu iemācījies no pieaugušiem.

„Ir gan varens brūvējums. Laikam tā piena māja tiešām būs laba. Skaties, alus auksts, bet siltumā puto vareni. Pagrabā vien alu grūti noturēt,’’ saka Pastnieku saimnieks.

„Jā, jūs jau par mūsu piena māju kādreiz smējāties. Tagad mūsu piens aiziet vienmēr pirmā šķirā. Kopš nopirkām dzesinātāju, tā lieta iet. Arī alu tur var labi noraudzēt un uzglabāt,” saku, pieliedams kausu Šiliņu Jānim.

„Jā, mūsu pusē cilvēki smejas par visu, ko viņi nezina. Atceros vēl, kā cilvēki smējās par pirmo pašgājēju lokomobili, kad tā nāca pa lielceļu. Aiz ziņkārības gandrīz viss pagasts stāvēja lielceļa malā. Visi smējās, ka tagad visas mājas ar dzirkstelēm tikšot nodedzinātas un visi koka tilti tikšot salauzti. Vēl šodien atceros, ka vecais Bērzu Beikmanis teica, ka tādu velnu viņš savā mājā gan nekad neņemšot. Tagad skaties, Bērzu Beikmanim pašam pašgājējs mājās. Neklausies, ko cirgalieši runā. Viņiem asas mēles, bet labas sirdis,” promejot saka Šiliņu Jānis.

„Lai nu tā būtu,” saku atvadoties.

Pirmās kristības esmu izturējis. Zinu, ka turpmāk jābūt ļoti uzmanīgam kā sarunās, tā izturoties.

Pirmajos Ziemas svētkos Aumeistaru aizsargu nodaļa rīko balli.

„Vai tu domā iet uz balli?” prasa māte.

„Nezinu. Būtu jau jāiet. Citādi domās, ka negribu ar sava pagasta ļaudīm biedroties,” atbildu.

„Uzaicini šogad Lazdiņu Jāni, Dzenīšu Kārli un Akmentiņu svētkos pie mums. Tad vakarā visi kopā varēsit iet uz balli. Meitas taču gaida puišus,” saka māte.

Svētku sestdienā braucu ar pienu uz pienotavu. Pie Grundzāles pamatskolas satieku skolas pārzini Jāni Klāvu. Viņš apvaicājas un tūliņ sāk savu runājamo:

„Tas labi, ka tu reiz esi nolēmis palikt uz laukiem.

Uz laukiem cilvēki vajadzīgi. Un kas vēl tur klāt? Skaista daba un svaigs gaiss. Ko gan cilvēks vairāk var vēlēties? Esmu lepns, ka no Grundzāles pamatskolas jau pieci izglītoti lauksaimnieki nākotnē pārņems vadību mūsu pusē. Par to esmu priecīgs pārlieku. Grundzālieši jau savus bērnus sūta vidusskolā. Vispārēja izglītība jau ir laba lieta, bet ko tā dod laukiem? Neko. Pasaulē cilvēki vairojas kā spaļi. Pārtika būs tā, kas nākamībā noteiks tautas labklājību. Mēs, latvieši, tanī ziņā esam sevišķi izcilā stāvoklī. Mēs protam kopt un mīlēt savu zemi,” runā Klāvu Jānis.

,,Jā, bet nākotnē vajadzēs arī skolotu cilvēku. Tāpat vajadzēs skolotāju, mācītāju, advokātu un ārstu. Uz laukiem sevišķi manāms veterinārārstu trūkums.” Runāju pretim Jānim.

,,Jā, ja vairāki bērni ģimenē, tad jaunākos jau var skolot par profesionāliem darbiniekiem. Teiksim, tava māte tavu jaunāko brāli Arvīdu droši vien sūtīs uz Gaujienes ģimnāziju. To es arī atzīstu/’ stāsta Klāvu Jānis.

Kad esmu atvadījies no bijušā skolas pārziņa, ienāk prāta, ka vajadzēja gan paprasīt viņam, kā tas iespējams, ka viens no Bilskas pagasta lauksaimnieku dēliem, un vēl vecākais, strādā ar skolas pārzini. Tad redzētu, ko teiktu Klāvu Jānis.

Kad svētku vakarā jābrauc uz baznīcu, atrunājos, ka nejūtos labi. Tāpat nebraucu līdz pie kaimiņiem. Svētku vakarā viens pats sēžu un pētīju lauksaimniecības žurnālus. Redzu, kādā laikā ir attīstījusies lopkopība, piensaimniecība, dārzkopība un biškopība.

Redzams, ka ne no kā radušies brīnumi. Vēl turklāt tanī pašā laikā Latvijas muižnieki pirmos gadus strādāja valdībai pretim. Lai arī muižām atņēma zemi un sadalīja jaunsaimniekiem, muižnieku rokās atradās kapitāls un arī zināšanas par lauksaimniecību. Sākot ražot bez naudas un bez zināšanām, tiešām jākonstatē, ka desmit gadu laikā sasniegti tādi panākumi, kādi nekur citur vēsturē nav manāmi. Protams, līdzīgus panākumus gūst mūsu ziemeļu kaimiņi igauņi un daļēji ar! lietuvieši.

Tagad, sēžot Ziemas svētku vakarā un lasot šos lielos sējumus, jūtu, ka kļūstu stiprs garā un patiesībā. Zemnieka dēla sirdī atmostas latvieša gars. Tas nedrīkst pamirt. Kad mājinieki uz rīta pusi pārrodas no Ziemas svētku svinēšanas Urbuļos pie mātes brāļa Alekša, es vēl sēžu un lasu. Vārdi un spriedumi mani valdzina. Dzepi šo gara dzērienu ar tādu aizrautību, ka nemanu, ka jau pienācis rīts. Ir pirmo Ziemas svētku rīts. Zinu, ka drīz ieradīsies Dzenīšu Kārlis, Akmentiņu Kārlis un Lazdiņu Jānis. Netālu no gultas kaktā dzied circenis — čirkst, čirkst, čirkst.

Esmu apmierināts ar dzīvi. Ja arī pasaulē rādās posts, mums Latvijā vēl viss iet pareizās sliedēs. Tas latviešu nopelns. Kad pamostos, jau gaiša diena. Māte pienākusi saka:

„Neņemies nu tik daudz svētku dienā ar tām grāmatām. Gan jau panāksi. Visa dzīve priekšā.”

„Jā jau jā. Pēc brīvdienām jādod iesietie žurnāli atpakaļ. Paņemtas grāmatas nevar ilgāk turēt par vienu mēnesi. Tagad jau divas nedēļas būs pagājušas, bet esmu tikai iesācis lasīt. Negribu arī būt tas, kas grāmatas paņem tikai modes pēc, bet neizlasa.* *

Kad pieceļos, stundenis jau rāda tuvu pusdienai. Zinu, ka drīz ieradīsies viesi. Ātri noskaloju muti un nodzenu ar bārdas nazi tās trīs spalvas, kas tikko sā-i kušas augt man zoda galā un uz virslūpas. Tad atnesu spaini ar alu. Tam jāļauj sasilt, lai putotu.

Neviens no maniem skolasbiedriem nav dzērājs, tomēr svētkos iedzer glāzi alus, ja piedāvā. Kad visi ieradušies, kopā ar mājiniekiem ēdam pusdienas. Pēc tam mājinieki pošas apciemot kaimiņus un mēs, četri skolasbiedri, divi Kārļi un divi Jāņi, pārspriežam tagadējos laikus. Gaidām, kad pienāks laiks iet uz balli. Skolā parasti politiskās un intimās lietas bija grūti pārrunāt. Vienmēr kāda auss klausījās un ausījās. Ziediņu Frīdis ierodas kādu stundu vēlāk, aizbildināda-

mies, ka pa ceļam iegājis Jaungaidēs pie Rožlapiem.

„Ja jau kur ieiet, tik ātri ārā netiek. Zināt, kā iet. Tā kā pa mazo ellīti. Svētkos tik daudz jāēd un jā-dzej*. Kāpēc tas vajadzīgs?” prāto Frīdis.

„Svētku svētīšana jau laikam sākusies tad, kad cilvēks iznācis no džungļiem. Laba paēšana un lus-tēšanās laikam nekad neiznīks, kamēr vien cilvēce pastāvēs,” prāto Lazdiņu Jānis.

„Ko tu teici, ka sabiedriskā uzdzīve sākusies tikai, kad cilvēks ticis laukā no džungļiem. Skaties bildēs, kā melnie džungļos danco un priecājas,” pārtrauc Jāni Dzenīšu Kārlis.

„Bet ir kāda starpība. Melnajiem džungļos dzep tikai virsaiši, tauta tikai dejo. Baltie visi ēd, dzer un priecājas kopā,” gribu arī piedalīties sarunās.

„Kur nu kopā. Baltajiem jau arī ir šķiras. Saimnieki un strādnieki, ministri, direktori un tādi, kam nepieder nekas. Nezinu, kā lai tos īsti sauc. Par nabagiem negribētos saukt. Nabags ir vienīgi tas, kas nespēj sevi apgādāt. Mums vēl šodien Latvijā ir daži nelaimīgie. Vai tiem arī negribētos sēdēt pie pilna galda, kā to darām mēs?” filozofē Akmentiņu Kārlis. „Ja kāds šodien neapmierināts un nabags, tad viņš pats vainīgs. Ko gan varam palīdzēt cilvēkam, kas pats sev negrib palīdzēt?” saka Lazdiņu Jānis.

„Kā tu to domā? Es nedomāju tādu vienlīdzību, kādu iedomājas Kārlis Marks. Tāda neliekas iespējama. Teorija ir viena lieta, bet prakse otra. Kā gan lai apdāvinātu, uzņēmīgu cilvēku pielīdzina dīkdienim, muļķim un plencim. Ja viņus abus bāzīs vienā maisā, tur nekas neiznāks,” atkal strīdas Dzenīšu Kārlis.

„Ir jau grūti pateikt, kā to īstenot dzīvē. Tomēr liekas, ka zināma atbildība sabiedrībai par cilvēkiem. Sevišķi, ja mēs šodien sevi saucam par latviešiem, tad visiem ir jābūt laimīgiem latviešiem,” atkal filozofē Akmentiņu Kārlis.

„Tur es tev atkal nepievienojos. Ja zemnieks skolodamies un cenzdamies ticis par direktoru vai ģenerāli,

tad viņam gan atļauts izmeklēties savam stāvoklim piemērotus draugus. Tie viri gan būs labi savas puses sabiedrības atbalstītāji, tā sakot, sava pagasta locekļi, bet ne uz visiem laikiem viņu dzīves spēles bied-ri,” oponē atkal Kārlim Lazdiņu Jānis.

„Tā iznāk, ka tu atbalsti arī Indijas kārtas, kā to „Atpūtā” apraksta misionāre Irbe un pasaules apceļotājs Timuška,” jautā Jānim Kārlis.

„Pirmkārt, mēs, latvieši, esam latvieši, ne indieši. Mēs govi nepielūdzam, bet slaucam un ēdam viņas gaļu. Indijā kārtas radušās uz reliģiskiem pamatiem. Mums Latvijā reliģisku fanātiķu ir maz. Mums gan ir četras lielākas reliģijas — luterāņi, katoļi, pareizticīgie un baptisti, bet fanātiķi vienīgi ir starp baptistiem, kas gaidīja pastardienu un brauca uz Brazīliju/’ ierunājos arī es.

„Nesaki vis, ka nav. Mans tēvs, kas kara laikā bijis kopā ar tavu tēvu, zina stāstīt, ka Krievijā esot milzīgi daudz reliģisku fanātiķu. Tāpēc jau pati Krievija sabrukusi, ka ļāvusi visiem ekstrēmistiem vaļu, kā reliģiskiem fanātiķiem, komūnistiem, nihilistiem un pat utopistiem. Komūnistiem šinī sabangotajā katlā bija viegli iekurt uguni un gūt uzvaru,” atkal saka Akmentiņu Kārlis.

Iztirzājot šīs problēmas, mēs ēdam pīrāgus un dzeram alu. Kad pieceļamies, lai ietu uz Aumeisteru muižu, jūtamies smagi.

„Nu gan vēders piedzerts kā govij. Un ne tikai vēderā, jūt arī galvā. Tavā mājā jau garšīgs miestiņš, bet lien arī bēniņos. Nudien jūtos noreibis,” saka Akmentiņu Kārlis.

„Nekas, līdz Aumeisteru muižai trīs kilometri. Sals pieņemas. Tas tev izdzīs reibumu,” saku bijušam skolas biedram.

Ejot uz Aumeisteru muižu, Dzenīšu Kārlis un Lazdiņu Jānis iet pa priekšu. Mēs ar Akmentiņu Kārli sekojam. Ejam bez ceļa, pāri visiem tīrumiem. Sniegs nav dziļš un ir sasalis, tā ka var iet pa virsu.

Pie Kalniņiem abi brāļi Lazdiņi lūdz mūs nz glāzi alus. Negribas gan vairs dzert, tomēr atraidīt nevar. Mūsu pusē pieklājība prasa vismaz vienu glāzi pieņemt. Ir taču svētki. Katrs cilvēks svētkos liekas laimīgs un grib darīt laimīgus arī citus. Tam pamatā ir apdāvināšanās un pacienāšana. Dzeru alu, kas garšo drusku novadējies. Iztukšojuši glāzes, slavējam kaimiņa alu un ejam tālāk.

„Velns ar ārā, man gan tas kaimiņu alus nelīda iekšā,” sodās Dzenīšu Kārlis.

„Ko tu to neteici, kad dzēri? Tu tāpat izdzēri piedāvāto kausu un tagad sāc gausties. Dzer kā teļš bez pirksta un tad sodās, ka neesot garšojis. Vecs teiciens, ka nepateicība pasaules alga,” zobo Dzenīti Akmentiņš.

Kad ejam cauri Teičiem, Ziemiņu Frīdis ierunājas :

„Ka tik nu atkal tevi, Jāni, nesauktu iekšā. Kā redzu, cirgalieši ir ļoti laipni cilvēki. Un tevi jau kā pagasta cilvēku visi cienī. Mēs jau šeit tiekam uzskatīti par ārzemniekiem.”

„Kas par cirgalieti. Viņš jau vairāk grundzālietis nekā cirgalietis. Visa viņa kaimiņu būšana un skola ir notikusi Grundzāles pagastā,” ierunājas Dzenīšu Kārlis.

„Pagaidi, pagaidi. Pieturi pie Griķu kroga. Trīs gadus nogāju Priežkalnā un trīs gadus Grundzāles skolā. Kur tev nu iznāca viss skolas laiks?” atbildu Kārlim.

Kad esam pagājuši garām Teicu mājām, Priežkal-na skolas kalnā mums klāt piebrauc Eidis Sprancma-nis. Ieraudzījis mūs, viņš iesaucas:

„Redz, kur visi smiltenieši. Visi tie, kas nēsā zaļu cepuri ar zelta vārpu”.

Paskaidroju, ka arī Eidis priekš kādiem četriem gadiem beidzis Smiltenes divgadīgo piensaimniecības skolu. Arī viņš ir nēsājis zaļu cepuri ar zeltītu vārpu.

Kad nonākam pagasta mājā, vietējais ragu orķestris jau rauj vaļā pirmo valsi.

„Redzi nu. Kalniņos dzejot alu, nokavējām pirmo valsi. Nu mums būs grūti dabūt deju partneres,” sodās Lazdiņu Jānis.

Priekštelpā, kur atrodas bufete, saimnieko Vaiņagu saimnieks ar citiem aizsargiem. Vecākie viri sēž pie galdiem, bauda degvīnu un uzkož aizsardžu gatavotās sviestmaizītes. Zālē vēl satiekam Mildu Jansoni, Elzu Liepiņu un Jāni Pumpuru. Tie arī bijušie un tagadējie Smiltenes skolnieki. Zālē mums pretim nāk Klāvu Jānis. Viņš ir ieķēris vienu par pieci vairāk. Ieraudzījis mūs, savus veco-s skolēnus, Klāvu Jānis iesaucas :

„Nu meičas, izvēlieties, kuru no šiem jauniem saimniekiem precēt.”

Tanī brīdī spēlē dāmu valsi. Meičas pieceļas un mūs visus uzlūdz uz valsi. Vienīgi Dzenīšu Kārlis, kas nedejo, izlaižas laukā no zāles. Viņš negrib dot meičām kurvīti. Vēlā vakarā ierodas arī Vanderu Jānis. Viņš arī beidzis Smiltenes piensaimniecības vidusskolu un strādā par zirgkopības inspektoru Zemkopības ministrijā.

Vakars paiet ātri. Kad tuvojas pusnakts, grundzā-lieši visi dodas mājās. Es vēl palieku. Man jāaprunājas ar sava pagasta ļaudīm. Visi kaimiņi un radi sauc mani par jauno Alkšņupu saimnieku. Tanī brīdī tiešām jūtos pacilāts. Nezināju, ka daži mani sauc par saimnieku pazobodamies. Tie, kubiem meitas bija precību gados, uzskatīja mani par iespējamu znotu. Bija jāpaiet daudz gadiem, kamēr sāku saprast, ka ne viss, ko ļaudis saka, nāk arī no sirds.

Toreiz sajūsmā par jaunību, par Latviju mums, jauniešiem, aizēnoja katru aizdomu.

Mēs, jaunieši, pratām cienīt savu tautu un savu valsti. Kad balle beigusies, kalngaliešu ļaudis visi kopā iet uz mājām. No balles ejam kopā ar Vanderu Bi-kovu Pēteri. Viņš tikko atnācis no Cēsīm. Pēteris no-

gājis vienu gadu Cēsu Bērzaines vidusskolā. Kā ģimnāzists viņš sevi vērtē augstāk. Tāpat Vasu Šūpuļu meitas, kupas mācās skolotāju institūtā Jelgavā. Abas Šūpuļu meitas paņem Pēteri zem rokas. Es sekoju viņiem no aizmugures. Neesmu skaudīgs uz Pēteri. Katrai sabiedrībai savas izdarības. Tik daudz es vismaz biju jau iemācījies.

Pie Vasu ceļa abas Šūpuļu meitas atvadās. Tagad soļojam abi ar Pēteri. Ejam lēnām un nesteigdamies. Pie Podniekiem mūs panāk Grundzāles Zvaigznītes un Kauliņu meitas. Viņas pieķepas man pie rokas. Kad pie Vanderu ceļa gala Pēteris atvadās, es soļoju kopā ar jautrajām, skaistajām grundzālietēm.

Visur skan viena dziesma - Jaunība, jaunība.

★

Vecgada vakarā atgriežos Smiltenē, un atrodu citus skolasbiedrus jau priekšā. Mājinieki negrib Vecgada vakarā dzīt cilvēku un zirgu tādu gapu ceļa gabalu, tāpēc puisis Pēteris mani aizved līdz Palsmanes un Aumeisteru ceļa galam. Vakarā sešos ar autobusu esmu Smiltenē.

Kad autobuss pienāk vai attiet, liela daļa smilte-niešu ir autobusa piestātnē. Satieku Ērgļu Jāni, pie kura pagājušo gadu gaidīja Jauno gadu.

„Nu, vai esi sagatavojies uz Jaunā gada gaidīšanu ?” jautāju Jānim.

„Šogad par tādām lietām nav ko domāt. Kopš novembra jau esmu bezdarbnieks. Ar divdesmit septiņiem latiem neko nevar svētīt. Nevaru saprast, kas vispār notiks. Cenas kāpj. Darba nav nekur. Žīdi mežus nepērk. Visi meža strādnieki šogad bez darba. Redzēs, kur valsts ņems to naudu, ko maksāt bezdarbniekiem. Droši vien būs tāpat, kā Vācijā jādrukā nauda. Kad tik neiestājas bads, tāpat kā Kanadā, Savienotajās Valstīs un dažās vietās Anglijā,” runā kā no grāmatas Ērgļu Jānis.

Redzu, ka viņš samācījies visu, ko stāsta sociālde-

mokratu avīze. Man šinī brīdī saāk dusmas. Acīs skatīdamies saku Jānim:

„Nu, kāpēc neej pie Miglas pēc palīdzības? Taču varēja sarīkot Jaungada sagaidīšanu tiem, kas par viņu vēl. Drīz nāks atkal pašvaldības vēlēšanas, tad jau jūs atkal visi varēsit vēlēt par strādnieku aizstāvjiem. Pēc mūsu skolas skolotāju uzskatiem Latvijā nekas traks nevar notikt. Latvija ir lauksaimniecības zeme. Lielie trači un bads ir vienīgi rūpniecības zemēs.”

„Tu runā, kā visi budžu piekritēji. Katram jau savā stabulē jāpūš. Tu saki, ka bads vienīgi rūpniecības zemēs. Bet kā tad ar Kanadu? Kanada taču ir pilnīgi lauksaimniecības zeme. Tur visi lauksaimnieki izputot,” saka Jānis.

„Ziņas, kas nāk no Kanadas, ir ļoti pretrunīgas. Mūsu skolas skolotāji ir uzskatos, ka vienpusīga lauksaimniecība Kanadas un Savienoto Valstu prērijās novedusi īpašniekus pie bankrota. To tomēr uzskata par pārejošu lietu,” paskaidroju.

„Ko tu te vienmēr piemini savus skolotājus. Tie visi kapitālistu ielikteņi. Kā maizi ēd, tā dziesmu dzied, ir veca latviešu paruna/ * gandrīz noskaities runā Jānis.

„Lai nu paliek. Rīt nāks Jaunais gads. Iespējams, ka tas būs labāks par iepriekšējo. Tagad man jāsteidzas slaukt govis. Vēl jau Latvijā kapitālisti pie vadības. (Tāslauc viņu govis. Vēlu tev un ģimenei to labāko Jaunajā gadā” un, pasniedzis roku, taisos iet.

„Lai nu tā būtu, no tavas mutes Dieva ausī. Cerēsim labāko, bet nekas labs tomēr nerādās/’

Beidzamos Jāņa vārdus tikko sadzirdu, jo steidzos uz pirts 'augšu. Tad ātri pārģērbjos un skriešus dodos uz kūti. Tur slaukšana jau cauri. Vēl pabarojam lopus, un tad darbi beigušies. Izrādās, ka Pikurs šovakar atļāvis sākt kūts darbus ātrāk.

„Mēs tevi jau gaidījām kā mazo- nazīti. Šovakar Jansonīte rīko Jaungada sagaidīšanu. Mēs visi ielūgti. Tu arī biji ielūgto skaitā. Es pierunāju Manguļu Veltu

arī nā'kt. Vakars notiks Berga galdniecības darbnīcā pie Priežu sila. Vai nāksi? Nedomāju, ka Vecgada vakarā līdīsi migā.” čalo man pie auss Austra Kaupe.

„Tagad laidies uz pirti un nomazgā s .... smaku. Arī mēs drīz būsim pirtī. Ja ir patika, nāc nomazgāt mums muguras,” smejas Austra Mince.

Kad kūts darbi cauri, gandrīz skriešus dodamies uz pirts augšu. Pa ceļam satieku Asofreju. Viņš jau manāmi iemetis.

„Ej, saksā puisi, nāc uz vien nab,” stostās Asofrejs.

„Nav laika, Asofrej. Paldies par piedāvājumu. Iemet viens pats. Vai tev jau kūts darbi beigušies?” prai-su un steidzos prom.

„Runā kā dumjšs, kas tad lai rādā, kad jaunā gad klāt ar nab,” un viņš aizstreipuļo uz savas mājas pusi.

Ātri noģērbjos un metos uz pirti. Lazdiņu Jānis un Dzenīšu Kārlis jau sametuši garu un peras. Pirtnieks Bērziņš sēž ģērbšanās istabā un pa laikam iemet no pudeles. Viņš ir laimīgs. Viņa vienīgā vēlēšanās — kaut laiku pa laikam varētu ievilkt no pudeles. Dzerot no pudeles, viņš reižu reizēm to paceļ pret gaismu un paskatās, cik vēl no dārgā dzīves eleksīra palicis. Tad viņš paņem korķi no soliņa un uzmanīgi aiztaisa pudeli. Dievs pasargā, ja no dārgā šķidrumas kaut pile izlītu. Kad esam nopērušies un apģērbušies, abi ar Jāni dodamies uz skolu. Tur mūs gaidīs Austra un citi skuķi. Dzenīšu Kārlis arī saģērbjas, bet uz kopējo sarīkojumu nenāks.

„Nu pārdomā. Varbūt ka esi ar mieru nākt,” saka] Jānis.

„Nekad. Ko es tur darīšu. Man sievieši neinteresē. Iedzert. To jau es varu darīt traktierī. Ejat vien. Es iešu apskatīties, kā Jaungadu gaida smiltenieši,” un viņš, neapstājies pie skolas, aiziet uz pilsētas pusi.

Drīz vien ierodas Austra Kaupe, Velta Mangule un Marta Mince. Kad varam sākt iet, Marta saka:

„Nu dāmas, ņemiet nu savus kavalierus pie rokas. Es iešu no aizmugures. Kā redzat, man vēl neviens nav

gadījies. Man jau laikam būs jāpaliek vecmeitās. Neviens uz mani neskatās/’ smejas Marta.

Austra ar Jāni iet pa priekšu, tad mēs ar Veltu. Marta nāk pēdējā. Velta pieķeras tik vārīgi manam elkonim, ka liekas, viņai būtu bail no manis.

„Ko tu, Velta, tā kā ārzemniece? Laikam pirmo reizi ej ar puisi zem rokas?” saka Marta, redzēdama, cik Velta bailīga. Tad pienāk mums blakus un, pieķērusies manai otrai rokai, smejas:

„Skaties, kā es. Piespiežos puisim kā ērce. Kas no tevis būs par pārraudzi, ja tu baidies no vīriešiem?” atkal triec Marta.

Ejam cauri Jaunajam parkam, tad uz tirgus laukumu un pa Dārza ielu uz Priežu silu. Ejam ar līkumu, lai redzētu, kāda svētku pievakarē izskatās Smiltene. Lielā daļa veikalu jau slēgti. Vienīgi pāris žīdu veikalu vaļā. Ieejam pie žīda Zacbarova. Es nopērku kilogramu „Dāmu pirkstiņus” un papirosus „Lielo Rīgu”.

Lazdiņu Jānis nopērk lielo Laimas fabrikas šokolādes kasti. Tad ejam pie Burkēvica, kura valsts degvīna veikals vēl vaļā.

Abi ar Jāni nopērkam pa saldajam šņabim un tad ejam uz Berga galdniecību. Berga galdniecība atrodas pie šosejas, Priežu sila ma'lā. Uzņēmums ir jauns. Liekas, ēka nesen celta. Logos jau mirdz ugunis. Lielākās galdniecības mašīnas izliktas ārpusē. Telpa ir izrotāta ar egļu zariem, vienā stūrī ielikta appušķota eglīte.

Kad ieejam darbnīcā, viens no darbiniekiem stādās priekšā par Kārli Straumīti. Viņš parāda, kur nolikt mēteļus, tad no katra iekasē latu. Tā nauda tiekot ievākta, lai segtu vakara izdevumus. Pēc brīža ierodas dāmas un uz gapa galda krauj dažādus cepešus un uzkožamos. Nododam pudeles Straumītim un šokolādes Skujiņa kundzei, kas, liekas, pārzina ēdienus. Pēc tam sāk rasties ielūgtie viesi. Viena no beidzamām ierodas Elza J’ansone divu kungu pavadībā.

„Redzi, Marta, Jansonīte parūpējusies arī par tevi.

Viņa tev atvedusi kavalieri. Nebūs jāsēž vienai,” smejas Lazdiņu Jānis.

„Tev ir gan laba acs un gādīga sirds. Labi gan, ka kāds par mani rūpējas. Zini, Jāni, nerūpējies tik daudz par mani. Labāk skaties, ka nepazaudē savu brūti. Redz, kā tavējā amizējas.” ,

Tiešām, Austra skrien apkārt no viena pie otra. Viņai visi viesi pazīstami. Viņas acis spīd, un mums jāatzīst, ka Austrai pievārds Dzīvsudrabs arī piederas.

Ierodas mūzikanti — divi vijolnieki, cītarists un mandolīnists. Kad mūzikanti spēlē pirmo valsi, ejam dejot. Dejoju ar Veltu. Viņa ir laba dejotāja, bet ļoti atturīga. Līdzko mana rokas viņas ķermeni pievelk tuvāk, viņa atraujas kā dzelta. Vēlāk cenšos viņu turēt kā olu rokās, lai tikai nesaspiestu. Lai cik esmu atturīgs, viņa vēl atraujas. Dejojot maināmies. Dejoju gan ar Elzu Jansoni, ar Austru Kaupi un Martu Minci, kā arī ar citām dāmām. Lazdiņu Jānis, kas vēl dejās iesācējs, atsēžas pie Austras Minces. Viņš jūtas ļoti laimīgs, ka nav jādejo. Austrai ir radies varens dejotājs Roberts Pūriņš. Austra ir priecīga, ka var izdejoties. Jānis apmierināts, ka nav jādejo. Pa deju starpbrīžiem tiek iedzerts un uzkosts. Dzepu vienīgi pašdarinātu alu. Ar zoss cepeti un kāpostiem alus garšo lieliski.. Veltai no visām pusēm piedāvā dzeramos, bet viņa atraida. Ar katru brīdi jautrība pieņemas. Kad stunde-nis rāda stundu pirms divpadsmitiem, noskaņa tāda, ka visi runā, bet neviens neklausās. Pienāk Austra un saka:

„Drīz pienāks Jaunais gads. Tad tik būs bučošanās. Sataisies tik, meitiņ, arī tu,” un viņa norāda ar pirkstu uz Veltu.

„Kas, ko? Vai tad man būs jābučojas ar svešiem vīriešiem? Nē, tas tik trūka. Lūdzu, Jāni, ved mani mājās/’ pārbijusies manī skatās Velta.

„Ko nu lauzies. Tev taču tik un tā reiz būs jāsāk bučoties. Vai tad visu mūžu atturēsies no vīriešiem? Gan jau Jānis tevi nobučos pirmo reizi. Pirmā reize tā

grūtākā. Pēc tam notiek kā smērēts,” un viņa iesēžas man klēpi, apliek rokas man ap kaklu un bučo.

„Kā tev nav kauna? Ko tu dari? Bučo svešu vīrieti un vēl citu klātbūtnē?” iesaucas Velta un izbijusies pieceļas.

„Ko tu sauc par svešu? Jānis nav man svešs. Viņš ir mans skolas biedrs. Un tad vēl turklāt viņš ir ieķēries tevī. Tu arī nemaz neesi tāda zostiņa kā izliecies. Redzi vien, tu esi palikusi greizsirdīga uz mani. T<as labi. Tas nozīmē, ka tu arī mīli Jāni. Labi, labi, ja jau tev skaudība, tad tagad bučo savu Jāni pati,” un Austra, iegrūdusi man dunku sānos, aiziet.

„Ir gan Austra tīrs dzīvsudrabs. Skolēni viņai devuši īstu pavārdu,” saku skatīdamies Veltā.

„Un tev tādas lietas patīk! Fui! Nebiju no tevis to sagaidījusi. Iesim mājās. Man vairs te nepatīk. Neesmu pie šādām lietām pieradusi,” un viņa steidzas pēc mēteļa.

Neko darīt. Palīdzu Veltai uzvilkt mēteli un paņemu arī savu. Tanī brīdī pieskrien Elza Jansone:

„Kas tad nu? Jau tik ātri mājās? Nu tik sāksies bučošanās,” triec Elza.

„Tas tikai trūka. Neesmu tāda kā tu,” un Velta dusmīgi noskatās uz Elzu.

„Ja vēl neesi, tad tik un tā drīz vien paliksi. Gan jau Jānis tevi pamācīs. Viņš gan gados jaunāks par tevi, bet ar piedzīvojumiem. Viņam pagājušā gadā bija brūte zemgaliete. Tā vis nebija tāda aitiņa kā tu. Tā prata ar vīriešiem apieties,” un tanī brīdī Velta velk man pliķi sejā. Tad sāk raudāt un skrien pa durvīm laukā.

Pirmajā brīdī apjūku. Nezinu ko darīt. Tad saņemos un skrienu Veltai pakaļ. Viņa skrien pa šoseju skolas virzienā. Pie Smiltenes slimnīcas ceļa panāku Veltu. Lūkoju viņu pieturēt pie rokas.

„Rokas nost no manis! Nedomā vairs mani aiztikt. Skrej tagad pie savas zemgalietes. Kā tev nav kauna

vēl man tuvoties. Nelietis tāds”. Viņa izrauj roku no manējās, bet tad sāk iet lēnām.

„Austrai taisnība. Tu esi iemīlējusies. Nezinu tikai, kuļ’š ir tas laimīgais. Ko mēs tagad kā muļķi strīdamies ielas vidū brīdī, kad visi pasaules cilvēki vēl viens otram laimes. Mēs te spēlējam dažādas greizsirdības scēnas/’ saku.

„Ko tu iedomājies? Es uz tevi greizsirdīga? Lika pagaidīt. Varbūt tu esi greizsirdīgs uz savu mīļo zemgalieti,” un beidzamo vārdu viņa izsaka ar tādu uzsvaru, ka zinu, ka viņa ir greizsirdīga.

„Ak, ko mēs te strīdamies. Iesim cauri pilsētai. Redzēsim, kā smiltenieši priecājas.” Kad paejam gapām biedrības mājai, daudzas durvis atvedas. Daži laiž raķetes gaisā, citi šauj un kliedz. Visur skan laimes vēlējumi.

„Redzi, kā latviešu tauta priecājas. Mēs esam laimīgi, ka piederam pie šīs tautas. Vai tu vēl dusmojies?” un, apturējis Veltu, skatos viņā.

»Nē.”

To es gaidīju: „Daudz laimes Jaunā gadā,” un, apskāvis Veltu, nobučoju. Viņa nepretojas, bet piespiežas un ar roku apskauj mani. Pēc tam gan viņa nokaunējusies saka: „Kā tev nav kauna bučoties ielas vidū?”

„Es jau nebiju viens. Tu arī. Tātad vaina uz pusēm,” saku.

Tagad Velta smaida. Ejam saķērušies līdz skolai. Pāris vietās latvieši dzied. Kādā vietā dzirdam: Jauns un traks tu puika esi bijis, lauzdams manu zelta gredzentiņ. „Redzi, kā tauta priecājas,” saku.

„Tie piedzērušies. No tādiem visu ko var sagaidīt.” Tanī brīdī Velta pati pieķeras manai rokai.

Vadu viņu uz Jaunā parka pusi. Velta nepretojas. Parkā atsēžamies uz soliņa. Ir jauka ziemas nakts. Mēness gaismas apspīdētā sniega kārta vizuļo kā pērļu pārklāta. Sēžam un klusējam. Iestājas neērts klusums. Agrāk, kad gāju pastaigāties ar Mildu Vijumu, man nekad šāda neērta klusuma nebija. Milda bija liela runātāja. Viņa varēja runāt vienā laidā. Man tikai bija jāpiebalso jā vai nē. Toreiz es jutos labi. Tagad Velta sēdēja klusa un inan bija jārunā. Bet ko? Nevaru atrast vārdus. Neērtā stāvokļa dēļ sāku ar kāju bakstīt sniega kupenā.

„Nu, runā. Vai tev nav nekā ko teikt?” beidzot ierunājas Velta.

To nebiju gaidījis. Nu esmu galīgi izsists no sliedēm. Stostos un sāku kādu teikumu, bet kā sākts, tā ari pārtrūkst. Man ir kauns. Sajūta tāda, ka gribētos mesties prom no kauna kaut kur tālu. To tomēr nevaru. Esmu kopā ar dāmu. Lai gan šī dāma ir tikai skuķis, man pret viņu ir cienība. Šo skuķi esmu ievilinājis parkā. Kā tas izskatītos, ja es tagad viņu atstātu vienu uz soliņa? Visādas domas skrien cauri galvai, bet i*unājamais nenāk. Kad es atkal sāku ar kāju bakstīt sniegu, Velta ierunājas:

„Kāpēc tu mani vedi uz parku? Kādi bija tavi nodomi? Tagad redzu, tu tO' nožēlo. Vai nav tā?” un viņa piecēlusies skatās mani.

Atkal šādu jautājumu nebiju gaidījis. Būtu bijis ļoti priecīgs dzirdēt no Veltas teicienu: „Iesim mājās”. Tas nenāk. Ko lai tagad daru? Jautāju pats sev.

„Esmu dzirdējusi no pieaugušām sievietēm, ka vīrieši ejot ar sievieti vienatnē, tad tiem esot kas padomā. Kas tev tagad ir padomā? Saki droši. Neesmu nobijusies”.

„Man tu patīc,” un tas ir viss, ko varu patikt.

„Un tas ir viss? Tas nav daudz. Varu teikt, ka gluži pretīgs tu arī man neesi. Ja jau tā būtu, tad nebūtu nākusi tev līdz uz parku. Labi, tagad iesim mājās. Pietiek muļķošanās. Mēs te spēlējamies kā divi mazi bērni. Droši vien nožēlo, ka vispār nāci ar mani kopā. Tu jau droši vien esi paradis, ka sievietes tev krīt ap kaklu. Teiksim, priecājas par atklātu bučošanos, kā to mēs dzirdējām šovakar. Man tādas lietas neinteresē. Nekādā ziņā negribu būt tāda kā tava zemgaliete. Ar to

tu biji laimīgāks kā ar mani. Vai ne tā? Nu, ko stāvi? Runā,” saka Velta.

„Liekas, tu esi netaisna pret Mildu. Milda bija tāda pati skolas biedre kā tu. Mēs labi sapratāmies. Ir taču patīkamāk būt kopā ar pretējo dzimumu. Sieviešu sabiedrībā jūtos labāk nekā vienmēr starp vīriešiem. Otrkārt, mums pirts augšā ir vēl daudzi nepieauguši bērni. Ar tiem par dzīvi neko nevar runāt. Ari man pašam nav nekādu piedzīvojumu. Tomēr esmu skatījis dzīvi ar vaļējām acīm. Zinu, kāda tā izskatās citiem. Ne katrreiz rozes zied tur, kur mēs esam. Piedod, Velta, ja tev šovakar darīju pāri,” atvainojos pieklājīgi pieceldamies.

„Tu mani pārproti. Nedomāju neko sliktu. Vienīgi pasaku to, ko domāju. Iesim mājās. Paldies par jauko vakaru. Ar šo vakaru jūtu, ka manī sāk attīstīties sieviete. Ne jau tāda, kādu tu vēlētos redzēt. Tomēr esmu citāda nekā vakar. Vismaz vīrietis mani šovakar skūpstīja.. Vai tu to atzīsti?” Viņa pieķērusies manai rokai, un tā mēs ejam uz skolas pusi.

Nezinu ko atbildēt. Esmu laimīgs, ka tikšu no šī skuķa vaļā. Tādā ķibelē, kā šovakar es, nedomāju, ka vēl kāds ar sieviesiem ir iekūlies. Kad pieejam pie skolas, pašlaik pienāk arī Marta Mince ar savu pavadītāju, Austra ar Lazdiņu Jāni un Jansonīte ar savu pavadītāju. Jansonītes un Martas pavadoņi ir iereibuši. Ieraudzījuši mūs, tie iesaucas:

„Nu jā, tie karstasinīgākie jau meklē paslēptuvi. Pat divdesmit grādu zem nulles nav tiem par aukstu. Redz, ko nozīmē jaunība un mīlestība.” Velta šīs parupjās piezīmes neiztur. Viņa uzmet lūpu un pazūt internātā. Austra, pienākusi pie manis, vēl daudz laimes Jaunā gadā un saka:

„Redzi, vai man nav taisnība? Nav tādu sieviešu pasaulē, ko kāds no vīriešiem nevarētu piesaistīt.”

,Nesaprotu, ko tu ar to domā. Mūsu starpā nekas tāds nav noticis, par ko citiem būtu jāuztraucas,” mierīgi atbildu Austrai.

„Es jau neko sevišķu arī nesaku. Neizliecies nu. Neesi jau nekāds Dieva jēriņš. Esi īsts lauku puisis/’ atbild Austra, un mēs ar Lazdiņu Jāni taisāmies iet uz pirts augšu. Ejot Jānis man prasa:

„Zini ko. Tie sievieši ir viena neizprotama lieta. Reizēm liekas, ka viņi tevī ir iemīlējušies līdz sirds dziļumiem. Tad uzreiz viņa sāk spēlēt kādu dāmu. Tūliņ liek saprast, ka visa pasaule pieder viņai un viņa pasaulei. Ko tu saki par šo lietu?” un es jūtu, ka Jānim mēle drusku šļupst.

„Tu prasi man, it kā es būtu kāds milzīgs sieviešu speciālists. Man tikpat maz piedzīvojumu kā tev. Abi esam tikai iesācēji. Tautā tos sauc par ābecniekiem. No tā mazā piedzīvojumu skaita neko nevaru spriest. Ja arī es to darītu, tam nebūtu nekādas nozīmes. Mīlestības lietās un vispār cilvēku attiecībās valda tik daudz un dažādu uzskatu, ka vispār nekādu noteiktu secinājumu nevar dot. Cik dažādu cilvēku, tikpat dažādu uzskatu personīgā dzīvē un ģimenes dzīvē. Atminies, ko saka dzejnieks:

„Ir daudz pie debesīm zvaigžņu un katra savādi mirdz.

Tr daudz uz pasaules ļaužu un ktram savāda sirds”.

Liekas, dzejnieka vārdos ir izteikts viss, par ko mēs nupat debatējām.”

„Tu jau tagad gribi izlikties kā dzejnieks. Kāpēc tu gribi palikt par lauķi? Tev vajadzētu iet vidusskolā un studēt, teiksim, filozofiju. Tev, velnam, gudra galva. Ja man tāda būtu, es gan nestaigātu visu mūžu arklam pakaļ un neskatītos zirgam d ... .,” saka Jānis, kad esam nonākuši pie Asofreja mājas.

„Kas ir, Jāni. Iesim novēlēsim Asofrejam laimīgu Jauno gadu,” saku Jānim.

,Ja gribi, ej. Es gan nē. Man tas kurats nepatīk. Viņš par daudz lielīgs. Otrkārt, man pietiek. Man bail, ja ieiešu siltā istabā, būs jālaiž pār mēli,” un viņš aizstreipuļo uz pirts augšu.

Pieklauvēju pie Asofreja durvīm: „Tule sijā kur-rat” atskan Asofreja balss. Kad ieeju, Asofrejs nesa-

prašanā skatās manī. Tad viņš grib piecelties, bet nevar, un atkrīt atpakaļ krēslā.

„Necelies, Asofrej. Tev tak sēdamais ir par smagu. Vēlu tev sekmīgu Jauno gadu. Vai tad tu viens pats svētīji Jauno gadu?”

„Palties, palties. Siev un tēls jau kultā. Redz nu, te arī viens mirons,” un viņš ar pirkstu norāda uz veco Zvirbuli, kas guļ uz dīvāna. Tad pielej glāzi man un sev un saka:

..Tievs tod vīriem satikties. Stīv vārp.”

Saskandinu glāzi ar Asofreju un izdzepu. Asofrejs pie beidzamā malka sāk klepot. Tad saka:

„Tu man trauks, kurat,” Tad viņa galva noliecas uz krūtīm un viņš krāc.

Nolieku pudeli un glāzes, lai Asofejs pa miegam nenogrūž no galda. Tad izgriežu elektrību un aizeju. Vēl pāri Smiltenē pie Tepera ezera skan:

„Skaists ir tas jaunībs laiks, tas nenāks vairs.” Zinu, ka tie ir bijušie vecie strēlnieki, kas tur dzied. Lai arī viņi visi pa lielākai daļai ir sarkani, tomēr krūtīs viņiem latviešu sirds.

★

Nedēļu pēc Jaungada skolā ir sevišķi mierīgi. Smiltenē visa dzīve saistīta ar saimnieciskām grūtībām, kas nenovēršami tuvojas. Katru piektdienu Smiltenē ir tirgus. Agrāk tas bija pilns, tagad redz tikai dažus cilvēkus. Ja lauku cilvēki kaut ko atved pārdošanai, tie nevar pārdot. Redzēdami, ka tirgū neko nav iespējams pārdot, lauksaimnieki paliek atturīgi preču piegādē. Arī smiltenieši, kas agrāk visu centās iegādāties tirgū, tagad pērk veikalā. Tirgū lauksaimniekam jāsamaksā skaidrā naudā, veikalos, kaut gan jāmaksā vairāk, var ņemt produktus un mantas uz rēķina. Sevišķi veikalos iepērkas tie, kas saņem sociālo jeb bezdarbnieku pabalstu. Samaksā tad, kad saņem pārvedumu no bankas.

Laikraksti gan brīdina, lai veikali nedodot preces uz rēķina, tomēr tas nelīdz. Arī veikali grib pastāvēt. Ja nedos uz parāda, klients aizies pirkties pie cita. Lai arī laiki rādās slikti, klientūras paturēšana un savstarpēja konkurence tomēr vēl pastāv.

Laikraksti vēstī, ka Amerikas Savienotās Valstis, kas 'bijušas galvenais aizdevējs un ar augstāko konjunktūru, tagad sabrukušas depresijas priekšā. Tā tur bija neglābjama lieta. Augstās biržas cenas bija sakāpušas tik augstu, ka tām bija jākrīt. To vēl sekmēja augstās diskonta likmes. Eiropas valstis, kas bija aizņēmušās naudu, nonāca maksāšanas grūtībās. Ja amerikāņu kapitāls pēc Pirmā pasaules kapa iekaroja Eiropu, tad tagad tas sāka no turienes bēgt.

Vācijas un Austrijas līgums radīja karu Francijas un Čechoslovakijas un Austrijas un Vācijas financistu starpā. Ārzemju financisti atsauca savus ieguldījumus no Vācijas un Austrijas. Lai gan Anglija vēl likās stipra, amerikāņu kapitāls arī no turienes aizplūda.

Tanī pašā laikā valūta, kas pēc kara pārgāja uz zelta standartu, nonāca grūtībās. Tādas zemes bija Zviedrija, Īrija, Tndija un visas Āfrikas kolonijas, kas piederēja Anglijai. Valūtas kursus pazemināja Kanada, Portugāle, Japāna, Ungārija, Norvēģija, Čīle, E'kvado-ra, Perū un vēl daudz citas bija ar mieru to darīt. Nedaudz vēlāk kursus pazemināja Filipīnas, Kuba, Panama un Hondura.

īstu saimniecisku krizi Latvija sāka izjust tikai 1930. gadā. Tie, kas neticēja Latvijai un nestrādāja latviešu interešu labā, gādāja, lai sadragātu galveno eksportpreču — kokmateriālu, linu un sviesta tirgu. Vēl vairāk šo postu pastiprināja kredita ierobežojumi pilsētu 'kredītsabiedrībām un tirdzniecības uzņēmumiem.

Visā saimnieciskā nedrošībā laikraksti vainoja vājos Latvijas bankas darbiniekus. Tur strādāja cilvēki, kam finanču lietu zinību pamatā bija vecā krievu skola. Tāpat viņu intereses bija vai nu vērstas uz

Vāciju, Angliju vai Padomju Savienību. Laikraksti nosodīja ārzemju bankas, kuj-as ierobežojot Latvijas starptautiskās finances un aizdevumus. Zobgalīgie izdevumi Krokodils, Sikspārnis un Svari zobojās par pārkreditēšanos Latvijā. Tie zīmēja latu par, ar gaisu uzpūstu burbuli, kas nevis taisās plīst, bet pamazām saplok.

Privāto banku un kredītiestāžu pārkreditēšanos Latvijas bankā Svari nosauca par financiālu prostitūciju. Sikspārnis karu starp Centrālo un Latvijas banku nosauca par brāļu karu sievas mātes vadībā. Vēl vairāk financiālo krizi Latvijā pastiprināja apstāklis, ka tauta bija zaudējusi uzticību financiāliem iestādījumiem. Korupcijas un nelikumības, kas auga uz dažādu surrogātu pamata, lika tautai skatīties uz financiāliem darījumiem šķībi.

Brīvā Zeme paskaidroja, ka visam saimnieciskam sabrukumam par iemeslu esot vairāk psīcholoģisks raksturs. Svari smējās, ka visu tautu pie psīchiatra nervu uzlabošanai neesot iespējams aizvest.

Latvijas lats, kas ar 1922. gada saimniecisko nolikumu bija. stingra valūta un bāzējās uz zelta standartu, tagad vērtības ziņā sāka kāpt. Sevišķās grūtībās nonāca jaunsaimnieki, kas bija aizņēmušies naudu inventāra iegādei.. Ja agrāk lauksaimnieks par aizņemtu naudu bija iegādājies sugas govi, tad tagad, lai atmaksātu parādu, bija jāpārdod trīs govis. Jāatzīst, ka tie lauksaimnieki, kas lata kursa pazemināšanai nostājās pretim, bija ļoti gudri. Ja lata kurss tiktu pazemināts, tad automātiski iestāto-s inflācija. Ekonomisti raksta, ka arī bezdarbs Latvijā krizes laikā neesot sasniedzis katastrofālus apmērus kā Kanadā un ASV.

Sikspārnis zobojās par Melno biržu. Latvijas bankai un finanču ministrijai neesot vairs ārzemju valūtas un vispār naudas. Žīdiem Melnā biržā esot tik daudz naudas kā vēl nekad.

Skolā skolotāji cenšas uzturēt garastāvokli, stāstot visādus izskaidrojumus saimnieciskām parādībām, bet skolēniem rodas jautājums, vai vispār ir nozīme lauksaimniecības izglītību turpināt. Sviesta cenas ir noslīdējušas no trīs līdz četri lati kilogramā uz astoņdesmit četriem santimiem. No astoņdesmit četriem santimiem vēl piecdesmit ir valsts piemaksa. Tāpat aušīgi kļūst lopkopji un piensaimnieki. Daudzi pienotavu uzņēmumi bankrotē un tiek izūtrupēti.

Ziemā skolā gan klausījāmies stundās, bet ar vienu aci vērojām saimniecisko attīstību Latvijā.

Kādu piektdienas pēcpusdienu, kad mums stundu klasē nav, klīstu pa Smilteni. Tirgus laukumā satieku Kālīti.

„Nu, kā tad klājas jaunajam saimniekam? Laikam esi iebraucis pilsētā, lai iztērētu sakrātos latus. Laukos jau nav iespējams naudu izdot,” mēļoju.

„Tev viegli smieties. Ne tik viegli tikt pie latiem. Sviesta cenas nokritušas tik zemu, ka drīz ar sviestu būs jāsāk smērēt vāģi. Bekona atvešana uz staciju maksā vairāk nekā par to var dabūt. Pagājušā piektdienā nodevu divus bēkonus. Par tiem dabūju divdesmit trīs latus. Nu saki, vai ir vērts ražot? Teļu ādas man mājā sakrājušās vesela kaudze. Žīds vairāk nedod kā piecdesmit santīmu gabalā. Nodokļi un gājējiem algas tomēr jāmaksā. Ja tā turpināsies, mēs visi izputēsim. Labi, ka negāju tālāk skolā. Ko tās mācības ir vērts? Ir jau jauki mācīties, kā ražot. Bet ja saražoto nevar pārdot, ko tad? Uzprasi tagad agronomiem Vilnītim un Tirzītim, ko viņi saka par pašreizējo situāciju? Iesim pie Māzina un ieēdīsim pusdienas. Ja jau tu mani tik traki godā par saimnieku, tad jau man jāuzstājas, kā saimniekam nākas,” saka bijušais skolas biedrs.

Māzina ēdienu veikals tukšs. Agrāk tirgus dienās te nevarēja dabūt vietu piesēsties. Tagad cilvēkiem nav naudas.

„Redzi, tukšs kā krogus stadula svētdienas rītā,” saka Kālītis atsēzdamies. Māzina kundze pati mūs apkalpo.

„Kur tad jūsu apkalpotājas? Pati īpašniece apkalpo viesus?” saku Mazina kundzei.

„Ko nu zobojies. Nav viegli. Nevaram vairs apkalpotājiem samaksāt algas. Bijām pat spiesti atlaist saimnieci. Cilvēkiem nav naudas. Nu, ko kungi vēlas?” beigās noprasa Mazina kundze.

„Es jau kā zemnieks karbonādi ar skābiem kāpostiem,” saku.

„Man dodiet desiņas bez kāpostiem. Lūdzu ar kartupeļu salātiem,” pasūtinājumu nodod Kālltis.

„Vai tev skābi kāposti vairs negaršo? Tas taču latviešu zemnieku īstais ēdiens. Varbūt ka īsā laikā būsi dabūjis māgas jēlumu? Kā skatos, nav tik viegli būt par saimnieku,” uzvelku bijušam skolas biedram.

„Tu smejies, bet tā ir patiesība. Agrāk, kad vēl pats biju puika, skatījos, kā tēvs un kaimiņi ieliek malai kabatā un brauc uz pilsētu iepirkties. Tad vienmēr nodomāju, cik labi gan ir būt saimnieka lomā. Tagad, kad man saimnieka groži ir rokā, esmu jau no šī goda atēdies. Kādreiz paliek pavisam slikta dūša. Strādāju kā vergs. Ceļos piecos no rīta un vakarā tikai desmitos tieku gultā. Brīnos, ka zociķi un komūnisti mūs vēl sauc par budžiem un kulakiem. Mans puisis arī iestājies zociķos. Viņš vakarā ar tumsu lien gulēt. No rīta viņu ceļu augšā, kad zirgi jau pabaroti un padzirdīti. Svētdienās viņš iet uz savām sanāksmēm, vai sēž traktierī un sūc alu. Man nav nevienas atpūtas dienas. Te nu ir tas milzīgais saimnieka gods. Latviešu zemnieks ir zemes vergs. Lasu Latvijas lauksaimniekā un Piensaimniecības un lopkopības žurnālā, ka citās zemēs zemniekiem klājoties daudz labāk. Tā Vācijā Rītpru-sijas, Pomerānijas un Meklenburgas lauksaimnieki nestrādājot nemaz. Tie tik pārskatot darbus un ievācot naudu. Kanadā un ASV lauksaimniecības esot tik lielas, ka vienīgi ar zirgu Vai auto mašīnu varot tās pārskatīt,” sirdās Kālltis.

„To mums mācīja jau pagājušo gadu ģeogrāfijā, un šogad Vilnītis to pašu atkārto saimniekošanas mā-čībā. Visur liekas labi tur, kur mēs paši neesam. Ir jau viegli uzrakstīt, bet vai tas tiešām tā ir? Tas pašam būtu jāredz, ” saku.

„Vai tu arī pēc skolas beigšanas domā saimniekot mājā? Tu gan vēl esi jauns. Man jau palika astoņpadsmit gadu. Tev vēl tālu no tā. Tev arī laba galva, vari iet tālāk skolā. Ko- es? Man tas pakausis nestrādā. Neatliek nekas cits kā skatīties zirgam d . . .un Māzi-na kundze uzliek pasūtināto. Karbonāde, desiņas un kāposti smaržo tik labi, ka man mutē saskrien siekalas.

„Nu, ar ko tad noskalosim ēdienu? Vai tu vēl alu dzer? jautā Kālītis.

„Taisnību sakot, pirktais bairišs, kā to mūsu pusē cilvēki sauc, man gan negaršo nemaz. Paštaisītu miestiņu dzejai labprāt. Tagad grūti laiki, varbūt karbonādi varētu noskalot 'ar ūdeni,” atkal smejos.

„Ir jau grūti, bet nav jau tik traki, ka atbraucot Smiltenē nevar izdzert glāzi alus. Tu aiziesi skolā un teiksi: „Redz nu, cik tas Kālītis palicis skops. Tādi, lūk, tie jaunie saimnieki. Man taču jāaizstāv latviešu zemnieka gods. Ēdis vai neēdis, bet galvu augšā, teikuši mūsu senči. Mums jābūt senču parauga turpinātājiem,un viņš dod zīmi Mazina kundzei.

„Nu, kādu alu vēlaties? Mums ir Gatartas, Palsmanes un Alūksnes Kreiļa brūvējumi/’

„Dodiet man Gatartas, tas mūsu puses alus,” lielīgi saka Kālītis.

„Man Palsmanes. Tas atkal manas puses brūzis. Es piederu pie Palsmanes un Aumeisteru draudzes.” Jāaizstāv Savas puses iestādījumi.

Kad esam ieturējuši pusdienas, Kālītis saka:

„Redzi, Jāni, man vēl viena problēma. Kā jau tu zini, man saimniecību vēl vada māte. Pēc tēva nāves viņa kļuvusi nespēcīga. Vairākas reizes viņa man plijās virsū, lai precoties. Kā zini, man ar skuķiem nav nekādu piedzīvojumu. Mūsu mājā jau desmito gadu strādā par kalponi kāda lietuviete Karlīna. Nezinu vispār.

kur un kā šo- lietu sākt. Tu jau vairāk šiverējies ar meitiešiem. Varbūt tev būtu kāds padoms.”

„Zinu, ka tu vienmēr baidījies no meitiešiem. Tagad, kad tu runā par precēšanos, man tīri vai jāsme-jas. Es jau acu priekšā sāku tēlot, kāds tu izskatītos pie attapa ar brūti pie rokas. Pazīstot tevi, nāk smiekli.”

„Tu jau vienmēr tāds zobgalīgs. Tagad gaidu no tevis nopietnu padomu. Neņirgājies, kad nav pamata/9 nopietni saka bijušais skolas biedrs.

„Tu prasi padomu tam, kam pašam par tādām lietām nav ne mazākās jēgas. Vai tu domā, ja kādreiz ar skuķiem aizgāju kopā uz kinīti vai arī pastaigājos pa narku, tāpēc esmu kļuvis par milzīgu sieviešu speciālistu? Šinī ziņā esmu tāds pats muļķis kā tu. Latviešiem ir sakāmvārds, ka akls aklam nevar rādīt ceļu. Tu prasi no manis neiespējamo. Varu gan skolā parunāt ar skolas biedrenēm, bet nezinu, vai kāda uz tavu priekšlikumu atsauksies. Ja tu būtu bijis drusku sabiedriskāks skolas laikā un nebūtu par daudz kritizējis skaisto dzimumu, tad tā lieta būtu vieglāka. Darīšu. ko varēšu tavā labā, bet priekšlaicīgi neko neapsolu. Vai tad tavā pusē nav meitu tavā vecumā,” beidzot prasu Kālītim.

„Ir jau, ir. Liela daļa iet Smiltenē un Rīgā skolā. Tās jau nenāks brist dubļus un ostīt kūts smaku,” ar bēdīgu pieskaņu saka Kālītis.

„Nebūtu jau slikti noprecēt intelliģentu sievu. Ja arī viņa kūtī valkās baltus cimdus un tīrumā strādās vakara tērpā, tas nekas. Jauni laiki, jaunas paražas. Un ja viņa vēl spēlēs klavieres, tad no rīta viņa tevi izvadīs ar miaršu un vakarā pārnākam mājā no tīruma Sagaidīs ar Dārziņa Melancholisko valsi,” un man prātā ienāk atkal draiskulība.

„Atkal tu zobojies. Tagad jokiem nav vietas. Es runāju nopietni. Ko tu saki par tādu lietu? Kaimiņos par kalponi atnāca kāda latgaliete. Viņa ir skaista meitene un tieši manos gados. Viņa prot jauki smaidīt.

Mūsu pusē jau gan ir dažādi aizspriedumi. Sevišķi par to, ka viņa runā lauztā latviešu valodā,” bailīgi manī skatās Kālītis.

Redzu, ka viņš baidās no manām asajām piezīmēm, tāpēc tagad runāju mierīgi: „Tā nav slikta ideja. Ja tik tev skuķis patīk, preci nost. Bet te nu ir viens cits jautājums. Vai skuķis grib tevi? Smaidīšana un laipnība jau nenozīmē, ka viņa grib kļūt tava sieva. Ko tu klausies uz aizspriedumiem. Tu precēsi sievu sev, ne kaimiņiem. Viņa tāda pati latviete kā tu. Un runāšana. Par to nu vismazāk jāuztraucas. Manā pusē cilvēki runā malēniski. Atceries pagājušā gadā Briedi Vandu. Viņa runāja malēniski, jo nāca no Apes. Viņai skolā bija liela piekrišana pie puišiem. Ja būtu notikušas skaistuma karalienes vēlēšanas. Vanda noteikti būtu ievēlēta. Skaties vien mūsu skolā, dzirdam visādas izloksnes un dialektus. Vai kāds skolā piegriež vērību valodai? Ej tik skuķim droši klāt un preci nost. No sieviešiem, draugs, nav ko baidīties. Piespied skuķi pie vestes un tad ved pie mācītāja. Paldies par pusdienām. Kad taisies precēties, tad neaizmirsti ieaicināt kāzās savus vecos skolas biedrus. Lai taviem bērniem -būtu bagāti vecāki,” un piecēlies sniedzu draugam roku.

„Tu visu iztēlo tik viegli, bet tā lieta tik viegla tomēr nav. Sevišķi, ja darīšana ar sieviešiem. Tu visu dzīvi ņem pārāk viegli. Tā vien liekas, ka tev iekšā nav nemaz nopietnības,” pārmet man Kālītis.

„Mans tēva tēvs teica, ka vienīgi tas dzīvē jūtoties labi, kas dzīvi neņemot pārāk nopietni. Šos vecā Nikolaja zaldāta vārdus nesmu aizmirsis. Cik varēdams, cenšos sekot mana vecā tēva padomam. Neņem dzīvi pārāk nopietni. Ceru, kad tiksimies nākamo reizi, tu zināsi jau kaut ko tuvāk. Rīts gudrāks par vakaru, saka mūsu tautas paruna.”

„Lai nu tā arī būtu. Beigās man laikam no tevis būs jāsāk mācīties vieglprātība. Mūsu pusē tādus kā tu sauc pār vējagrābekļiem. Tagad sāku saprast, ka

tev ir vieglāk iet dzīvei cauri nekā man,” sniedzot roku saka Kālītis.

„Vai tu bieži iebrauc Smiltenē ?” prasu draugam.

„Nē. Ļoti reti. Nav jau uz tirgus ko darīt,” atbild draugs.

„Lasīju Brīvajā Zemē, ka saeimā runājot par lauksaimniecības piemaksām liniem, bēkonam un sviestam. Zinu, ka grūti laiki ir priekšā. Esmu pārliecībā, ka visām likstām tikšu pāri. Man ir ticība latviešiem. Ja latvieši prata izcīnīt valstij brīvību, gan viņi pratīs tajā labi saimniekot. Mani jau gan neviens vēl par pilnu neņem. Visi sauc par puiku,” un mēs šķiramies.

*

* *

«šogad no visiem, priekšmetiem skolā mani visvairāk interesē saimniekošanas mācība un grāmatvedība. Saimniecības mācībā mēs mācāmies par saimniecības mērķiem un līdzekļiem.

Saimnieciskos mērķus nosaka valsts saimnieciskā politika un ekonomiskais virziens. Līdzekļi mērķu sasniegšanai atkarīgi no saimniecības financiālām iespējām. Tikai tagad sākam īsti saprast, ko nozīmē lauksaimniecība, piensaimniecība un lopkopība. Mācāmies izvērtēt darbu. Sākam saprast, ko nozīmē zinātne. Tad mācāmies, ko nozīmē saimniecība un saimniekot. Lai saprastu ražošanu, jāmācās saimniecības pamatfakto-ri un to savstarpējā sakarība. Sākam attīstīt domāšanu lauksaimniecības virzienā. Tas nozīmē, ka mums jāmācās būt vadītājiem. Jākļūst vadītājiem lauksaimniecībā, piensaimniecībā un lopkopībā. Iegūstot pārskatu par Latvijas augsnes auglību, mēs varam izvērtēt, kur augsnes auglība uzlabojama, kur izdarāma meliorācija. Tāpat mācāmies par zemes apstrādāšanu un mēslošanu. Lai to- panāktu, jāzina kūts mēslu, mākslīgo mēslu un zaļmēslojumu pareiza lietošana.

Lai ražošana sekmētos, saimniekam jāpazīst augi. Vispirms kultūraugi, labības, kartupeļi, sakņaugi, pākšaugu, tauriņziežu, lopbarības augi, stiebrāji, augļu koki un krūmi. Jāprot audzēt sēklas. Jāprot kopt mežs.

Lai pareizi varētu saimniekot, jābūt saimniekošanas plānam. Vispirms jāzina apstrādājamais inventārs, neizmantojamais inventārs, kā meži, purvi un dūksnāji.

Ražošanu uzsākot, saimniekam jābūt skaidrībā par augu seku, par mājlopiem, darba lopiem. Jāpārzina 1&-bi lauksaimniecības nozares: lopkopība, aitkopība,

cūkkopība, putnkopība, biškopība, dārzkopība, zivjkopība. Saimniekam jābūt skaidrībā par kapitālu. Viņam jāzina, kādi kapitāla ieguldījumi varētu skart viņa saimniecību. Lai ražošana sekmētos, saimniekam jābūt skaidrībā par darba spēku, cilvēku, dzīvnieku un me-chanisko. Lai darbs veiktos, jāprot pareizi darbu organizēt. Darba organizācija, izlīdzināšana un iedale ir lietas, kas jāprot vadīt.

Beigās pašam saimniekam jābūt skaidrībā, vai viņam ir spējas būt lauksaimniekam. Ja tas ir, tad kāda izglītība viņam būtu jāiegūst, lai saimniekošana sekmētos. Vai mācīties divgadīgā lauksaimniecības vidusskolā vai dārzkopības vidusskolā, pat neizslēdzot universitātes lauksaimniecības vai veterinārmedicīnas fakultāti. Ja nu lauksaimnieks ir atzinis, ka viņa personība un izglītība atbilst Latvijas lauksaimniecības noteikumiem, tad vairāk nekas nav darāms kā jāķējas pie darba.

Lai lauksaimniecība labāk sekmētos, lielu lielais palīgs ir grāmatvedība. Grāmatvedību Šveices profesors Laurs nosaucis par lauksaimniecības spoguli, kupā viņš varot redzēt savu personību, spējas, panākumus un beidzot, cik naudas bankā.

Šīm divām mācībām skolēni seko ar lielu interesi. Ja šodien, vērojot Latvijas brīvvalsts straujo- 'attīstību, jāmin faktori, kas veicināja šo straujo tempu, tad skaidri redzama pareiza Latvijas iedzīvotāju izglītošana.

Jau toreiz daudzi laikraksti centās pārmest Latvijas lauksaimnieka izglītošanu. Vācu muižnieki savos izdevumos centās zoboties, ka izglītība vien panākumus nedodot. Vajagot arī naudas. Daži kreisi noska-

ņotie laikraksti pārmeta, ka pārizglītojot lauku cilvēkus, audzējot budžus un buržujus. Tas vēlākām paaudzēm nākšot par sliktu. Vecmodīgos uzskatus pauda arī daži mūsu Latvijas universitātes profesori. Tie straujo izglītošanās projektu uzskatīja par revolucionāru. Tādi profesori tolaik bija profesors Jānis Bergs un profesors Bušmanis. Abi bija ļoti ievērojami tā laika zinātnieki, bet nespēja sekot tā laika straujajām pārgrozībām.

•

* *

Ziema tagad bija ļoti auksta. Ļaudis teica, ka tādu bargu ziemu ilgi neesot redzējuši. Vecākie cilvēki līdzīgu ziemu atcerējās vienīgi revolūcijas gada ziemu. Arī toreiz stirnas, zaķi un citi meža dzīvnieki nākuši ārā no meža.

Zaķi pa nakti ir nopēdojuši dārzu. Daudzām ābe-lēm zemākie zari apgrauzti. Sevišķi lielus zaudējumus zaķi nodarīja jaunākām ābelītēm. Pie labības šķūnīša bieži redzamas stirnu pēdas. Lai baidītu zaķus prom, laižam laukā suni. Krancis tomēr ārā nevar ilgi palikt. Viņš gan apskrien līkumu, patriec zaķus prom no dārza. bet tas arī viss. Tūliņ viņš smilkst pie virtuves durvīm, lai laiž iekšā.

Kā parasti šādās aukstās ziemās, meža zvēriem akots ir varen skaists. Vanderu Augustēns, ko skaita par lielāko kalngala mednieku mūsu pagastā, jau līdz Ziemas svētkiem pārdevis vāveru, sesku, caunu un zaķu un stirnu ādas par vairāk nekā pieci simti latiem. Tieši pēc svētkiem tirgū ādu cenas kritušās tik strauji, ka žīds Bencka par ādām vairs nedodot neko. Ļaudis zina stāstīt, ka tik augstas ādu cenas kā pirms svētkiem neatceroties.

Krize jau savu postu paspējusi izdarīt. Sevišķi smagi cieta, mazākie uzņēmumi, kas strādāja ar divi vai trīs strādniekiem. Lai kaut kā glābtos no milzīgās parādu nastas, daži uzņēmumu īpašnieki uzņēmumus augstu apdrošināja un pēc tam nodedzināja. Tas notika ar trim galdniecības uzņēmumiem Smiltenē.

Ziema bija ne tikai barga, bet ar! gara. Marta beigās sniega vēl bija daudz. Tikai pašas kalnu galotnes rēgojās bez sniega. Nogāzes un sevišķi meži bija sniega pilni.

Saimniecības, kas nebija pietiekami ievākušas siena ziemai, cieta lopbarības trūkuma dēļ. Siens un salmi, kas bija vienīgais lopbarības līdzeklis, neatbilda īstajam barības vielu saturam. Lietū izmircis siens un statiņos ilgi stāvējuši labības salmi barības vielu satura ziņā tuvojās nullei. Kad aprīlis nāca pāri pusei un pavasaris vēl nerādījās, ļaudis zināja stāstīt, ka cilvēki plēšot salmus no veco riju jumtiem un izbarojot lopiem. Citi purvos plēšot sūnas lopbarībai. Kad maija pirmajā nedēļā bija manāms pirmais zaļums uz lauka, visi centās laist lopus ganībās.

Vairākās Cirgaļu saimniecībās lopi nebija spējīgi piecelties. Vīri ar striķiem piecēluši govis un tad atbalstot uz dēļiem vilkuši no kūts ārā. Te nu pierādījās, ka bezvērtīga lopbarība, kas saturēja vienīgi cieti un silikātus, bija atstājusi lielu iespaidu uz mājlopiem. Rachits, skorbuts bija skāris vairākus ganāmpulkus. Ejot uz Aumeisteru muižu Lieldienu brīvlaikā, redzēju, ka Teicos lopi bija izlaisti uz lauka, bet nevarēja iet. Tie plūca uz lauka veco kūlu un jaunos asnus ar tādu skubu, kā to dara īsti izbadējušies lopi. Lopi, pārvietojoties uz ceļiem, mēģināja tikt uz priekšu. Piecelties tie nevarēja. No ilgas gulēšanas mēslos pie gūžām un pleciem āda bija nogājusi. Jēlumi bija redzami visapkārt lopu ķermeņiem.

Tas bija drausmīgs skats. Nevarēju iedomāties, ka tādos apstākļos šie lopi vēl spēja palikt pie dzīvības. Gandrīz neiedomājami, ka cilvēki šādus nonīkušus lopiņus vēl slauca. Cik piena tāda govs vēl varēja dot, vairs neatceros.

Zādzības mūsu pagastā gan notika ļoti reti. Un ja tas atgadījās, tad par to runāja viss pagasts vēl vairākus gadus. Kādu rītu puisis Pēteris, kas kalponēm bija gājis palīdzēt pabarot govis, iesteidzies istabā stāsta :

„Gūbeņa durvis uzlauztas. Aizvests āboliņš un daļa siena.” Steidzamies visi uz gubeni. Pēc pēdām redzam, ka vezumi aizgājuši lielceļa virzienā. Brīnāmies, ka neviens nebija dzirdējis troksni. Mājas ļaudis vainoja mājas sargu Kranci.

„Nu, ko- tu teiksi par to? Guli kā nosists. Tu laikam sāc palikt par vecu,” kaunina suni mājinieki. Krancis ievelk asti kājstarpē, smilkst un saprot, ka kaut kas slikts ir noticis.

„Jāziņo policijai,” saka puisis Pēteris.

„Nekādā ziņā, nē,” atbild māte.

„Kāpēc gan ne? Vainīgie jānoķep un jānodod miertiesnesim,” atkal Pēteris.

„Nekas, nekas. Pavasaris nav tālu. Mūsu govis vēl tīri apaļas. Mums vēl barības diezgan, un govis dod labi pienu. Tas, kas zaga, darīja to vienīgi, lai glābtu lopiņus no drošas nāves. Mūsu pusē ļaudis nav zagļi. Tā nav zagšana, bet vieglprātība sliktos laikos/’ atbild māte.

„Kāpēc viņi nevarēja nākt un prasīt?” vēl neapmierinās Pēteris.

„Tu vēl maz pazīsti cirgaliešus. Viņiem ir vieglāk otram dot, ne no otra lūgt. Domā, viņiem gāja viegli, pa nakti kraut vezumus. Droši vien no bailēm svīda vairāk nekā tu te sodoties,” smiedamās saka māte.

„Ja noziedzniekus palaiž, tie vēlāk rīkojas kā savās mājās,” saka klāt pienākušais kaimiņš Šiliņu Jānis.

„Nav taču nekāda bagātība paņemta. Bet saki, vai tev nebūtu kauna pāris vezumu dēļ staigāt pie tiesas? Savu padomu. Jāni, paturi pie sevis,” cieti nosaka māte un aiziet.

„Nu, vismaz tev to lietu vajadzētu ņemt savās rokās,” saka Šiliņu Jānis man.

„Liekas, ka mātei šoreiz būs taisnība. Miertiesnesis un policists šinī gadījumā gan var padarīt kādu nelai-migu, bet nespēs izlabot zaudējumus, ko nodarīja pagājušā gada lietus,” atbildu Jānim.

„Vai tad jums tur Smiltenes skolā māca, ka zagšana ir attaisnojama?” sirdīgi manī skatās kaimiņš.

„Ja cilvēks zog, kad viņš ir izsalcis, tad tā nav zagšana, bet cīņa pret badu,” atbildu kaimiņam.

„Nebrīnies, ka tava gudrība neaizved mūs pie pasaules gala. Kur nu tas dzirdēts, ka cilvēki atklāti aizstāv nelikumības.”

„Ko tu te sirdies kā nelabais. Dabūsi vēl māgas jēlumu. Jāni, atnes kaimiņam norūgušas bērzu sulas. Tās viņa prātu nomierinās,” saka māte, gribēdama izbeigt sarunas.

Kad pāris nedēļas vēlāk kādu sestdienu braucu pa šoseju uz māju, visur .redzamas govis ganībās. Vienā otrā ganāmpulkā gan vēl lopiem redzamas ribas, bet citādi atlabojas vareni. Arī cilvēki paši izliekas priecīgāki.

Kādu dienu, kad ar Palmbachu Kārli ejam pastaigāties, satiekam veco klētnieku Zvirbuli, kas, liekas, mūs gaidījis. Zvirbulis ir uztraucies un mums noslēpumaini saka:

„Nākamā piektdienā ieradīsies mans draugs no Rīgas. Gribu jūs ielūgt uz satikšanos. Kā Krists vēlējās, sarunāju viņam istabu viesnīcā uz sava vārda. Es jau draugam neļaušu maksāt. Pie mums kalpu mājā nav vietas. Kad draugs ieradīsies, gribam pasvētīt. Zināt, tā kā vecos laikos. Tik daudz naudas jau esmu iekrājis, ka varēšu draugu pacienāt. Zināt, Krists ir liels runātājs. Un kā jau zināt, man tā runāšana neveicas. Būtu labi, ja jūs tā,” un viņš atkal stostās.

„Nu, ko tu gribi? Spļauj tik vaļā visu, kas uz sirds,” viņam palīdz Kārlis.

„Jā, jā. Tāpēc jau es arī jūs apturēju. Neturēšu jūs pārāk ilgi. Lūdzu, tikai turat mutes. Jūs manās acīs esat lāga zēni. Ceru, ka turēsit mutes?” atkal saka ' klētnieks. ;>•*

Var redzēt, cik grūti viņam nākas pateikt to, ko^jU

grib. Liela sviedru lāse pārtek pār Zvirbuļa pieri un gar deguna galu norit uz viņa svārkiem.

„Nu, un tad? Saki taču, ko gribi. Kas mums tur par daļu. Tas taču nav nekāds noslēpums, ka ierodas ciemiņi. Vai tas tavs Krists tāds speciāls voroķīla?” jautā atkal nepacietīgi Kārlis.

„Jā, jā. Tas taisni, ko gribu teikt. Viņš esot liels vīrs. Bet tagad turat mutes. Piektdienas vakarā iesim uz staciju Kristu sagaidīt. Tas arī viss, ko gribu teikt/f saka Zvirbulis. Viņš atviegloti uzelpo-, kad beidzot varējis izteikt teicamo.

„Man gan nav nekāda luste iet. Zvirbulim Krists ir draugs, bet mums pilnīgi svešs cilvēks. Viņš tāds pats večuks kā Zvirbulis, un nevar zināt, no kurienes viņš īsti brauc,” saka Kārlis.

„Nerunā nu niekus. Man tā lieta patīk. Būs iedzeršana un uzkošana. Tas pats galvenais. Tev jānāk līdz. Man būs garlaicīgi. Droši vien viņš dzīvo Valmierā, Cēsīs vai pat Rīgā. Kāda mums daļa, no kurienes Krists brauc. Kad tikai vecais nesamuldēja niekus. Piektdienas vakarā mums tik un tā nav ko darīt. Iesim kopā ar Zvirbuli. Vai jā? cieši noprasa Kārlis, un mēs ejam ēdamistabā.

„Nu, lai tad arī notiek, ja nekas cits padomā nav,” saku apsēzdamies pie galda.

„Kur tad jūs abi piektdien nodomājuši laisties?” prasa Celmiņu Jānis.

„Turi muti,” čukst man ausī Kārlis.

„Nekur sevišķi. Tesim uz kinīti,” saku nopietni.

Nākošā piektdienā abi ar Kārli ejam pie friziera. Šodien frizējamies pie Puķudārza. Tas skaitās Smiltenes labākais frizieris. Gribam pieklājīgi izskatīties. Samaksājam katrs latu un divdesmit santīmus, bet par to mums salej visādas smaržas gan matos, gan drēbēs. Tās esot labākās franču smaržas.

Tad ejam pie Celmiņa un paņemam divas baltas cietās apkaklītes.

„Ko mēs te pucējamies, it kā gaidītu Ķīnas ķeizaru,” saku Kārlim.

Parasti Kārlis skatās uz katru santīmu, pirms izdod. Tagad viss liekas citādi. Pat apkaklīti pērkot viņš nesaka savu parasto: „Vai nav kāda lētāka?”

Bez iebildumiem samaksā četrdesmit santīmu. Uz tās rakstīts: „Made in France”. Kad Kārlis arī uz ielas nesodās par dārgām cenām, man liekas tā dīvaini. Paraustu plecus un skatos uz draugu, jautādams:

„Kā nākas, ka tu bez iebildumiem pērc tik dārgu apkaklīti?”

„Nezinu. Esmu mazliet uztraukts. Liekas, Kristam jābūt kam lielākam nekā parastie cilvēki, ko mēs satiekam Smiltenē uz ielas. Tāda ir mana priekšnojauta. Mana nojauta neviļ,” nopietni saka Kārlis.

Tad ejam Konzuma veikalā un katrs nopērkam pa Lielajai Rīgai.

„Nu redzi, tavs pieclatnieks jau būs drīz izkūpējis. Tā iet, kad jāgaida augsti viesi. Kam mums tādi izdevumi? Tas Zvirbuļa draugs, ne tavs,” atkal uzvelku Kārlim.

„Ak, ko tu te zobojies. Es jau sajūtu mutē labu karbonādes garšu un nāsīs iesitas laba šņabja smarža,” jūsmo Kārlis.

„Ak tu domā, ka viss ies uz augsto? Vai tu domā. dzērieni nāks no augstiem plauktiem?” iejautājos.

Redzu, ka Kārlis tiešām ir uztraukts. Varbūt viņa pirmās viesības. Launkalnē viņu kā mazinieku kaimiņi reti kad kur ielūguši.

„Domāju, ka viss ies tā pa riktīgam. Esmu pārliecināts, ka netrūks pat ne putnu piena,” saka Kārlis.

„Bet kas visu to samaksās? Redzi, tev no pieclat-nieka palicis pāri ļoti maz. Tikai nauda papirosiem. Arī man tikai daži lati kabatā. Mana, māte arī palikusi skopāka. Laiki kļūst grūtāki. Lauksaimnieki naudu redz ļoti maz. Kļūstu prātīgāks.” Man kaut kā Kārļa priekšlaicīgā jūsmošana nepatīk.

„Saprotams, ka rēķinu maksās Krists. Viņš jau lie-

kas turīgs vīrs. Kas mums pa daļu. Mēs taču esam Zvirbuļa viesi. Dzirdēji, ka vecais lielījās, ka esot vienu otru latu iekrājis/’ mierīgi atbild Kārlis.

„Ar dažiem latiem vien nepietiks, ja viss notiks, kā tu pareģo. Ja tiešām ies tik augstu kā tu saki, tad jau tās viesības pārspēs „Mērnieku laiku” viesības. Kad tik nebūs arī mums jāstrebj skābu kāpostu zupa un jāpiedzeļ- rūgta tēja bez cukura,” ieminos.

„ Ko tu šodien tāds pesimists? Parasti tu esi lielākais optimists, kādu jebkad esmu redzējis. Kas ir ar tevi?” un Kārlis izgāž krūtis.

Gaidu, ka viņš man teiks parasto teicienu: „Tu vienmēr uzvedies kā puika, kad tu sāksi pieaugt?”

Šoreiz viņš teicienu norij, laikam baidīdamies, ka neiešu viņam līdz.

Uz pirtsaugšu vairs neejam. Klīstam pa Jāņa parku un Jauno parku. Negribam rādīties skolas 'biedriem saposušies. Baltās apkaklītes, jaunie pletkrekli un labās drēbes mugurā. Tas viss skolas biedros var radīt aizdomas. Viņi var sākt mūs izprašņāt. Gadījumā, ja arī no atbildēm izvairāmies, viņi var mūs izsekot. To mēs nevaram pieļaut. Esam apsolījušies klētniekam Zvirbulim turēt mutes.

Bieži skatāmies pulkstenī. Mazais bānītis no Valmieras pienāk īsi pirms deviņiem. Laiks iet lēnām.

„Man gribas ēst. Vai neieiesim pie Māzina? Derētu kaut ko iekost,” saku.

„Vai tu traks! Mielasts gaida, un tu vēl iesi tērēt naudu pie Māzina. Nauda jātaupa, jo rādās grūti laiki.” saka Kārlis un piedāvā man papirosu.

„Zini ko. Man no- pārmērīgas smēķēšanas jau mēle sūrst. Kāpēc mēs abi tā nervozējam? Faktiski ne jau es, bet tu, Kārli. Tā vien liekas, ka tev, ne Zvirbulim brauc draugs/’

„Zini, man patīk būt starp lieliem vīriem. Līdz šim nekur neesmu bijis. Reiz būs izdevība redzēt cilvēkus, kam stāvoklis. Ar zemnieku tagad neviens labprāt negrib runāt. Ne par velti vācieši mūs sauca par bau-

Dzirdot Kristu runājam vienīgi krieviski, man visu ķermeni pārņem kāda slikta sajūta.

,,Nu, tagad dabūjiet fūrmani,” saka Zvirbulis. „Krists noguris no- ceļa. Viņš tādu garu ceļu nevar panest. Nav jau vairs jaunais.”

Zvirbuļa seja ir gludi noskūta, viņš saģērbies jaunās drēbēs. Te vairs no nosmulējušā klātnieka nav ne vēsts. Mūsu priekšā stāv labi ģērbts džentlmenis. No plato kāju likšanas gan var redzēt, ka viņam bruka vēl nav izārstēta. Zvirbulis arī šodien nesmird pēc pīpes un kūtpakaļas. Viņam zobos dārgs cigārs, kas nesmird, bet smaržo.

Kad iekāpuši ormanī sarokojamies, Krists nosaka:

,.Es līdīšu stūrī, lai cilvēki mani neredz.’’

Braucam cauri pilsētai klusēdami. Lai gan no stacijas līdz Spruģuļa viesnīcai ir tikai nepilns kilometrs, ceļš izliekas garš. Man ir tāda sajūta, ka būtu jālec laukā. To domāju, bet, nekādi nevaru pateikt Kārlim Kad ejam viesnīcā, saku Kārlim :

„Man tā lieta nemaz nepatīk. Liekas ļoti mīklaina. Kāpēc Zvirbulis brauca Kristam pretim uz Valmieru? Vai tad viņš nezina, kā iekāpt mazajā bānītī? Otrkārt, šis ķerlis cenšas runāt vienīgi krieviski.”

„Jā, sākums būs labs. Jāsavaldās. Gan jau redzēsim, kad dzirdēsim sarunu. Varbūt viņš dzīvo Ludzā vai Indrā. Tur jau visi runājot krieviski. Vācieši saka — Ende gut, ailes gut — piebilst Kārlis, kad ieejam istabā.

„Kur ir šņabis? Esmu izslāpis,” saka Krists.

„Tūliņ apkalpotāja uznesīs. Es vakar visu pasūti-nāju. Ak tā. Gandrīz piemirsu. Aizejiet abi ar Kārli uz renskovoju un nopērciet piecus pusstopus šņabja. Traktiera cenas jau augstas. Dzersim lētāku,” un Zvirbulis iespiež man saujā desmit latu zīmi.

„Vai saldo šņabi ne? Man ar Kārli tas zirgu šņabis lāgā neiet pie dūšas,” saku Zvirbulim.

„Strādniekiem strādnieku dzēriens,” ar uzsvaru nosaka Krists..

Kad izejam uz ielas, abi ar Kārli skatāmies viens otram acīs jautājoši.

„Vai nebūtu jālaižas? Man tā situācija līdz kaklam. Te nu bija tava nervozēšana par velti. Kam tu nopirki Francijā gatavoto krādziņu un frizierim samaksāji daudz par smaržām? Taisījāmies kā gaidot brūti. Te nu ir.”

„Ak, ko tu muldi. Tu taču nevari laisties prom ar Zvirbuļa naudu,” mierina mani Kārlis.

„Labi. Aiznesīsim šņabi un tad pazudīsim. Man vēders tukšs. Aizej pie Bosa un nopērc kādu gabalu desas. Pa ceļam apēdīsim. Ja tukšā dūšā ierausim šņabi, tad viens divi būsim zem galda. To taču mēs nedrīkstam pierādīt un, par visām lietām, kā skolēni kaut ko tādu var atļauties,” saku Kārlim.

Aizeju uz degvīna noliktavu un nopērku Zvirbuļa pasūtinātos piecus pusstopus. Kārlis arī ir klāt ar desas gabalu. Tagad abi laužam pa gabalam un turpat uz ielas bāžam mutē. Garāmgājēji tā savādi uz mums noskatās. Latvijā ēst uz ielas bija ļoti nepieklājīgi. Turklāt mēs ne vien ēdām, bet rijām, jo nebija laika kavēties. Zvirbulis un Krists uz mums gaidīja. Kad beidzamais desas gabals norīts, lēnām ejam uz Spruguļa viesnīcas pusi. Sālītā desa kaltē.

„Nu gan iziesics viens graķis,” saka Kārlis.

„Man labāk gribētos glāzi zeltera vai tējas. Nezinu, vai vispār šovakar šņabi varētu iedzert. Man dūša pilnīgi papēžos,” atklāti saku draugam.

„Man jau ari nav laba sajūta. Tomēr jāiztur. Nevaram taču tur kādam Rīgas kundziņam pierādīt, ka mēs, smiltenieši, esam zaķa pastalas.”

,.Postoi, fuksīt. Liekas, tu vienīgais te esi tīrasiņu smiltenietis. Lūdzu nerunā tūliņ visu vārdā. Turklāt, man gan neliekas, ka Krists ir no Rīgas. Varbūt no Indras vai Ludzas. Tā krievu pierobeža.”

„Vienalga no kurienes. Viņš tomēr ir šejienietis. Tas ir skaidrs kā āmen baznīcā,” saka Kārlis, kad ejam atpakaļ viesnīcas istabā.

Kad esam apsēdušies pie galda, Krists saka: „Tagad dzersim, kā proletāriešiem pienākas. Jūs, jaunie zemnieki, būsit tā gvarde, kas stāvēs pasaules strādnieku kustības priekšgalā,” saka Krists un salej pusstopu četrās glāzēs. Tad viņš paceļ glāzi un sauc: „Nu tad drastvuiķe, tavarišķi!” un vienā vilcienā izdzer glāzi tukšu. Tad viņš apgāž glāzi, lai redzētu, ka tā tukša un ne pile nav palikusi iekšā. Skatos uz veco Zvirbuli. Arī viņš izdzer glāzi tukšu, bet tad tūliņ ker pēc desiņas, kuru norij nesakostu. Mēs abi ar Kārli skatāmies viens otrā, turēdami glāzes rokās.

„Nu, nekavējiet pagastu. Nežagojieties, bet dzeriet. Kārlis sakustas, izdzer glāzi un arī apgāž uz mutes, kā to darījis Krists. Mēģinu arī es. Apmēram līdz pusei tieku, bet tālāk nekust. Kamols rodas kaklā, un jūtu, ka kaut kas kāpj no vēdera kaklā. Nolieku glāzi un ķeru pēc desas.

„Neko, draudziņ. Papriekš izdzer glāzi, tad dabūsi zakušmentu. Tā nedzer strādnieku tauta. Budži ir tie, kas laiza glāzes, bet nedzer. Mēs neesam tās klases ļaudis/’ un Krists saķer manu roku, kas ar dakšiņu sniedzas pēc desas.

„Darāt ko gribat, bet nevaru izdzert. Ja spiedīsit, laidīšu pār mēli. Neesmu vēl pieradis pie stipriem dzērieniem. Otrkārt, visu dienu‘nebiju ēdis,” un es skatos uz Kārli.

Kārlis rāda ar roku klusēt. Viņš negrib atklāt mūsu bērnišķīgi vientiesīgo gatavošanos uz svinībām. Krists neklausās, ko es saku. Viņš atkal ielej to pusstopu, ko apkalpotāja atnesusi no traktiera, četrās glāzēs un tad jau skaļāk saka:

„Nu tad, draugi, uz otru kāju” un atkal izmet glāzi kā ogu. Tā kā pie zakuskām netieku arī šoreiz, tad pielieto glāzi neaiztieku. Kārlis gan mēģina, bet pie pirmā malka jau sāk gulgāties.

„Ko tu man te esi atvedis? Tie ir teļi, ne latvieši,” sirdīgi uz Zvirbuli paskatās Krists.

Kad ceturtais pusstops izliets. Krists kliedz:

„Ja nedzersit, iebāzīšu jums abiem pirkstu mutē un tad ieliešu šņabi. Es te nejokoju.”

Zvirzuļa valoda jau palikusi saraustīta. Arī Kristam mēle iet šļupstus. Kārlis ir jau izmocījis divas tē-jasgiāzes. Es vēl mokos ar pirmo.

Krists stāsta, cik Padomju savienībā labi. Cik tur cilvēki esot turīgi un laimīgi. Tad viņš piedāvā „Kaz-bek” papirosus. Kad ievelku pirmo dūmu, sāku šķaudīt. Kārlis ievelk dūmu un viebjas. Vienīgi Zvirbulis slavē, teikdams:

„Taisni tā kā mana pīpe. Varens dūms,” viņa mēle ir stīva un acis blāvi raugās griestos. Krists pielej piektās glāzes. Man jau no pirmās glāzes reibst. Lai nepaliktu slikti, paķepu cepuri un laižos. Kārlis, redzēdams, ka es taisos pazust, knaši taisās man līdz. Viņa soļi jau nedroši.

„Postoi, fukši. Bez atļaujas nekur neiesit. Mūsu ļaudis, ja grib aiziet no galda, prasa citiem atļauju. Šodien es šeit esmu vecākais. Kāpēc jūs neprasījāt man atļauju aiziet?”

„Mūsu ļaudis atkal nav pieraduši pie jūsu noteikumiem. Mēs ejam un nākam, kad gribam. Mēs dzīvojam brīvā zemē. Arī dzeram vienīgi tad, kad gribam. Jūs te mums neesat nekāds aizbildnis. Ja kādam būtu par ko uztraukties, tad vienīgi Zvirbuļa kungam. Viņš mūs ielūdza,” saku un taisos pa durvīm laukā.

„Nekur neiesi. Vispirms tu izdzersi glāzi un tad prasīsi man atļauju iet. Pie tam man nepatīk kunga vārda lietošana. Mēs, strādnieki, kapitālistu pagodinājumus neciešam. Mēs visi esam biedri, tāpēc lūdzu turpmāk uzrunā visus ar šo augsto titulu,’ un viņš saķer mani pie svārku apkakles.

Skatos, Zvirbulis jau izstiepies uz dīvāna un krāc. Kārlis vēl pūlas sasiet atraisījušās kurpju saites. Redzu, ka glābiņa nebūs. Nav arī neviena, no kā gaidīt

palīdzību. Tad piepeši man krūtīs pamostas latviešu zemnieka spīts. Jūtu, ka vienā mirkli reibums no galvas pazudis.

„Lūdzu, atstājiet mani mierā. Rokas nost,” un stingri skatos Kristam acīs. Uz bridi viņš atlaiž rokas, lai sniegtos pēc glāzes. Tanī brīdī velku Kristam ar dūri taisni pa zodu. Mana roka paslīd un trāpa Kristam pa rīkli. Viņš sāk rīstīties un krīt.

„Kārli, laidīsimies,” un, paķēris draugu pie rokas, laižos pa trepēm lejā. Izejot uz ielas, saku Kārlim:

„Nu, vai neteicu, ka būs ziepes. Te tev nu bija tavas lepnās viesības. Ja tu vēl būtu dzēris, tad gulētu zem galda. Zvirbulis jau nolūzis. Heinrichs Glāzītis man stāstīja, ka šitā ar alus glāzēm Latgalē dzejot kandžu. Velns, kur tāds tips gadījies.” saku.

„Jā, šoreiz tev taisnība. Faktiski arī man sāka mesties bail. Kā tev netrūka dūšas tik milzīgam tēvainim turēties pretim,” priecīgi saka Kārlis.

„Kad viņš aiztika mani rokām, kāds iekšējs spēks un balss man teica: Sit, un es to darīju.”

„Piedod. Nu es tevi vairs par puiku nesaukšu. Dzirdēju, ka pagājušo gadu tu esot notriecis zemē Smiltenes lielāko kausli Grasi. Toreiz vēl lāgā neticēju. Tagad redzu, ka tu esi ļoti drošsirdīgs. Tev dzīvē būs piekrišana pie sievietēm. Viņām patīk drošsirdīgi vīrieši,” šļupst Kārlis, kad tuvojamies pirtsaugšai.

Pēc divām dienām pirtsaugšā ienāk policija. Tie meklē mani un Kārli. Policisti aizved mūs sāņus un tad prasa, kā noritējušas viesības Spruguļu viesnīcā. Vecais Zvirbulis esot nerunīgs. Neatbildot ne jā, ne nē.” Vēlāk, kad pie ūdens pumpja satiekam Zvirbuli, stāstām, ka mūs pratināja policija. Atkal Zvirbulis neatbild. Tā mums palika noslēpums, kas tas Kristus īsti bija.

Dažas dienas vēlāk Jaunākās Ziņas gan vēstīja, ka Latvijā ilgāku laiku darbojies kāds Padomju savienības spiegs, kas esot bijis arī Smiltenē. Rādu avīzi Kārlim un saku:

„Vai tik Krists nebija minētais spiegs

„Nezinu. Iespējams. Iesim ar avīzi pie Zvirbuļa”.

Kad parādām avīzi Zvirbulim, viņš atkal neatbild. Tā mums tas palika nenoskaidrots, kas īsti bija Zvirbuļa draugs Krists. Vai viņš bija avīzē minētais spiegs? Vēlāk gan Smiltenes Ziņas deva kādus norādījumus, kas liecināja, ka minētais spiegs bijis Krists — vecā Zvirbuļa draugs.

Toreiz mums vēl nebija nekādas lielas jēgas, ko vārds spiegs īsti nozīmē. Nezinājām, kādi ir spiega uzdevumi, un vēl mazāk zinājām par komunismu. Mēs gan zinājām, ko nozīmē sociāldemokrāti, siseņi un mušiņas, bet komunisti vēl bija svels jēdziens. Vēsturē gan bijām mācījušies par sarkano tribunāliem Gulbenē un Daugavpilī. Smiltenē tribunāls bija nošāvis kādus piecus nacionālus latviešus. Arī mūsu pagastā ko-mūnistu nošauts bija Kļaviņš, tomēr īstas jēgas vēl nebija. Prasīt skolotājiem bija kauns. Lielie skolēni gan kaut ko zināja, bet īsti nezināja neviens.

Svētdienā pirms pārbaudījumu sākšanās skolas direktors paziņoja, ka pulksten desmitos no rīta skola piedalīsies mācītāja Kundziņa 50 gadu jubilejā — mācītāja amata svētkos.

Paziņojumā pie sienas teikts, ka prāvests Kundziņš pašlaik ir vecākais latviešu mācītājs, kas nāk no pašu tautas vidus. Lielākā daļa iepriekšējo mācītāju, ārstu un advokātu bijuši vācieši. Tagad latvieši pamazām pārņemo-t šos amatus. Prāvests Kārlis Kundziņš esot bijis pirmais celmlauzis tautas garīgajā druvā.

Lai gan skolā ir ieradušies skolēni no visas Latvijas un pieder pie dažādām konfesijām, visiem viņa vārds ir ļoti pazīstams. Smiltenē nav notikuma, kur Kundziņš nebūtu pielicis savu roku. Pat tādas lietas kā divas latviešu viesnīcas — Spruguļu un Centrālā, radušās viņa enerģiskās rīcības rezultātā.

Kad no rīta smēķējamā istabā satiekamies ar piensaimniekiem, tie saka:

„Jāiet apskatīt latviešu lielo celmlauzi.”

Jāzeps Dabars piemetina: „Dzird jau gan par viņu arī visādas sliktas lietas. Kā, piemēram, krogu ierīkošanu.”

„Tas nekas. Agrāk krogi piederēja vāciešiem. Tagad, pēc Kundziņa ieteikuma, latvieši paši Smiltenē ir krogus īpašnieki. Vai jums Latgalē krogu nav? Tie droši vien pieder žīdiem. Cilvēkiem tad nav nekā ko aprunāt,” atspēko Jānis Zālītis.

Tikai pulksten desmitos skola nostājas gājienam. Pirmie ierindā iet sierinieki. Tie vecāki gados. Viņi nes skolas zaļo karogu ar zeltītu vārpu. Seko mūsu klase, tad piensaimnieki, lopkopji im pēdējie lauksaimnieku pirmā klase. Mums jāiet cauri pilsētai, tad pie Jāņa parka jānegriežas uz mācītāja muižu. Tā atrodas priežu sila malā. Kad esam nogājuši trīs kilometrus pa smilšaino ceļu, aiz uzkalniņa izriet ēku puduris.

„Tā mācītāja muiža,” saka Palmbachu Kārlis.

„Kā tu to zini? Vai esi tur bijis?” prasu Kārlim.

„Pirms uzņemšanas pamatskolā mācītājs atprasīja bērniem baušļus, tāpēc tēvs mani tur aizveda, kā toreiz teica, pie mācītāja uz izklaušināšanu. Tas ir priekš vairāk nekā astoņiem gadiem. Mācītāja muiža nav mainījusies. Tāda tā bija toreiz, tāda tā izskatās tagad. Ļaudis stāsta, ka dažas ēkas esot celtas zviedru laikos. Ērbērģi gan esot nodedzinājusi 1905. gada Melnā sot-ņa. Tas ir pārbūvēts, tāpēc tas ir vienīgais ar labu jumtu. Kā redzi, pārējām ēkām vēl ir salmu jumti,” un mēs pagriežamies aiz dārza, kur kādas ēkas priekšā jau stāv Smiltenes vidusskola un visas pamatskolas.

Suminātāju vidū redzam, arī studentus dažādu korporāciju krāsainās cepurēs. Tiem līdz krāsaini karogi un lentes pār krūtīm.

„Lūk, tie krāsainie studenti ir no Rīgas. Es tos pazīstu. Mans kaimiņš Jānis Matvejs arī ir korporācijā

Vendija. Viņš pats esot bijis pie tās dibināšanas. Viņam tāda pati zaļa cepure kā tur tiem trim, kam tās lentes, vienīgi pārējās strīpas ir citādas. Tiem tur jābūt letoņiem. Matveju Jānis man stāstīja, ka prāvests piederot pie letoņiem.’J

Kā beidzamais ierodas vecāks kungs ar studentu krāsu cepuri galvā.

„Tas ir Dr. Lagzdiņš,” stāsta Kārlis. Nezināju, ka arī viņš pieder pie korporācijas.

Tieši ceturksni pēc vienpadsmitiem iznāk prāvests uz balkona kopā ar cienīgmāti un apsēžas krēslos. Cienīgtēva ērbērģis ir būvēts uz mata tāpat kā mūsu Au-meisteru-Palsmanes draudzes mācītāja muiža pie Spilves ezera. Tāds pats balkons, tāds pats skaidu jumts un logi ar slēģiem, aizverami no ārpuses. Kad jubilāri apsēdušies, Smiltenes ģimnāzijās koris dzied „Tā debess izteic”. Pirmais runā bīskaps Irbe.

„Viņu amatā ieveda prāvests,” saka man Kārlis.

„To jau zinu arī es. Tik du^njš es nemaz neesmu kā izskatos,” atbildu Kārlim. Tad runā Smiltenes — Palsmanes — Aumeisteru krājaizdevu sabiedrības direktors, tad Konsuma direktors. Tad visu skolu vadītāji. Kad skolēni pasniedz prāvestam puķes, tie nobučo viņam un cienīgmātei roku.

„Tā roku bučošana gan man nepatīk. Tas vācu iestādījums,” čukst Kārlis.

„Tev arī neviens neliks prāvestam bučot roku. Ko tu par velti uztraucies,” saku Kārlim.

„Jā, es puika būdams to tiku darījis,” atbild Kārlis.

„Vai tu to nožēlo?” prasu. Kārlis neatbild. Apkārtējie sāk klausīties mūsu sarunā. Runā prezidija konventa filistru biedrības seniors zvērināts advokāts Krust-kalns. Viņš sveicina no Rīgas latviešu biedrības. No latviešu luterāņu evaņģēliskās baznīcas sveic Fricis Adamovičs. Rakstveida apsveikumus ir sūtījuši valsts prezidents Gustavs Zemgalis, ministru prezidents Bļod-nieks, metropolīts Jānis un bīskaps Springovičs.

Ceremonija beidzās vēlā pēcpusdienā. Karstajā maija saulē stāvot, jūtamies kā izcepušies. Kad ceremonija cauri, visiem skolēniem jāiet gaf*ām prāvestam un cienīgmātei un jābuēo roka. Pirmais to- dara Smiltenes vidusskolas direktors Kalniņš.

„Nu redzi nu, tu atkal dabūsi bučot roku prāvestam,” saku Kārlim.

„Es to nedarīšu/’ atbild Kārlis.

Kad pienāk mūsu kārta roku bučošanai, direktors Vīgants pasaka, ka viņš to darot visu skolēnu vārdā.

„Nu skaties, kā tu izspruki cauri bez rokas bučošanas,” smejos uz Kārli.

Vēlāk noskaidrojās, ka daudzi mūsu skolas skolēni, sevišķi katoļi, pareizticīgie un baptisti, nebūtu roku bučojuši tik un tā. Lai glābtu situāciju, direktors to izdarīja visu vārdā.

Nākošā dienā visi laikraksti pilni ar prāvesta Kundziņa jubilejas rakstiem. Pirmo reizi mēs ar Kārli redzam sevi avīzē.

„Redz nu, Kārli, ja tu nebūtu piedalījies prāvesta jubilejas svinībās, tavs ģīmis nebūtu redzams avīzē,” smejos uz draugu.

„Tavs purns arī ir tur,” un Kārlis rāda avīzes lapu, kur mēs abi stāvam kopā. Tad viņš piemetina:

„Vai tu nedomā, ka tā publikācija ir mazliet par daudz? Tā vien liekas, ka Smiltenē dzīvo vienīgi prāvests Kārlis Kundziņš,” pārmetoši izsaka Kārlis.

„Un arī Kārlis Palmbachs. Tava bilde arī avīzē. Kad tu savā dzīvē Latvijas un latviešu labā būsi izdarījis tikpat daudz kā prāvests, iespējams, ka par tevi rakstīs daudz vairāk. Tagad tu vēl nekā neproti. Vienīgais, ko tu esi iemācījies, ir smēķēšana. Varbūt tavs purns kādreiz būs redzams uz papirosu kastītes,” uzvelk Kārlim Jānis Celmiņš.

„Un arī uz degvīna pudeles,” piebalso Alma Vilka.

Kārlis šoreiz neiztur. Nokaunējies viņš iziet no klases.

*

* *

Beidzot pienācis pārbaudījumu laiks. Skolā manāms uztraukums. Smaidi sejās izzuduši. Visapkārt redzamas tikai nopietnas sejas. Visās vietās pārrunā pārbaudījumu tematus. Pārbaudījumi sākas mūsu klasē. Pirmais priekšmets augkopība. Eksāminē agronoms Tirzītis, asistē agronoms Vilnītis un direktors.

Tanī pašā laikā piensaimniekiem pārbaudījums piensaimniecības technoloģijā, kur eksāminētājos ir Ziediņš, bet asistē Gailītis. Pēcpusdienā sākas pārbaudījumi sierniekiem. Siera technoloģijā eksāminē Arnis; viņš jau puslīdz iemācījies latviski. Par asistentu Kārlis Lielgalvis.

Pēc nedēļas, kad pārbaudījumi beigušies, skolēni viegli uzelpo.

Mūsu klasē beidzamais pārbaudījums ir biškopībā. Pēdējā pārbaudījumu dienā skolu pārlido uztraucoša ziņa. Skolas direktora kundze izjādē nokritusi no zirga tik nelaimīgi, ka lauzusi roku un ievietota Smiltenes slimnīcā. Pārbaudījumu laikā noticis arī starpgadījums : Leo Pelde sarāvies ar Arni.

Nākot no pilsētas, satieku Leo trepju galā.

„Dzirdēju, ka tev notikusi vārdu pārmaiņa ar Arni. Kas īsti notika ?” prasu.

,,Nekāda vārdu pārmaiņa, bija īsta saraušanās. Agri vai vālu tam bija jānotiek. Kad vadzis pilns, tas lūzt. Liekas, man ar skolu cauri. Saprotu direktoru. Viņš upurēs skolēnu, ne skolotāju. Direktors ir manā pusē, bet, lai neizceltos politisks skandāls, piekāpsies pret Arni. Es tam fricim nekad nepiedošu/’ noskaities zils stāsta Leo.

„Šinī ziņā nevaru teikt ne jā, ne nē. Kā draugs gribu tevi aizstāvēt, bet no otras puses, skolas intereses taču ir visas tautas intereses,” atsaku.

„Ak, ko tu te filozofē. Labāk izmaksā man vienu šņabi. Tev kā zemniekam droši vien kāds grasis makā turas. Es esmu pilnīgi tukšā. Nezinu vispār ko iesākt,” sašutis runā Leo-.

„Labi, iesim Sprugulī. Izmaksāšu pusstopu. Vairāk

arī man naudas nav. Tagad jau slikti laiki. Zemnieks saražo, bet pārdot nevar,” atbildu.

„Ak, ko tu te gaudies. Jums, saimniekiem, ir vismaz ko ēst. Man kā pilsētniekam pat tā ir problēma. Nezinu, kā Rīgā eksistēšu. Negribas arī tēvu un māti apgrūtināt. Viņiem rūpes par divām māsām.”

Kad atsēstamies Sprugulī, pasūtinu pusstopu un uzkožamiem aknu pastēti. Pēc -brīža ienāk Heinrichs Glāzītis.

„Redzēju, ka jūs abi ēdat krogū, nācu aprunāties,” saka Heinrichs.

„Tas labi. Būs Leo pretim dzērājs. Es vēl neesmu tā īsti iemācījies dzert. Cenšos jau citiem turēt līdz, bet lāgā neveicas,” taisnojos.

„Jā, katrs iesākums grūts. Ko tu, Leo, tagad darīsi?” prasa viņam Heinrichs.

„Nezinu. Kad pārbraukšu Rīgā, tad iešu uz Piensaimnieku centrālo savienību. Ceru, ka darbu kaut kur dabūšu/’

„Jā, redzi, kā iznāca. Es jūsu abu rīvēšanos jau labu laiku manīju. Nedomāju, ka būs tādas beigas. Mums jau citiem arī Arnis nepatīk, bet ko lai dara. Ja gribi mācīties, jāiztur,” saka Heinrichs, liedams glāzē šņabi.

,Nu, tad uz tavu veselību, Leo. Tāpat lai tev, Jāni, nākamais gads būtu ražens gads kā kūtī, tā tīrumā. Man gan liekas, ka tu drīz pievienosies mums, siernie-kiem. Tev ir nags uz sieriem. Arī Arnis to saka. Viņš labprāt gribētu redzēt tevi siemieku rindās. Ak tā. Gandrīz aizmirsu. Gribu tev jautāt, vai tu šogad apmeklēsi siemiecības 'kursus V f prasa Heinrichs, paceldams glāzi.

„Es vispār nezinu, ka tādi kursi būs. Ja jau būs, tad būs jāiet. Pagājušo gadu jau mēnesi iepriekš bija izsludināts. Vai tu zini, cik kurss maksā? Zini, kā tagad visiem iet ar naudu,” saku.

„Zinu jau, zinu. Tomēr zemniekiem aizvien zeķē kaut kas turas. Cik zinu, tad kursu maksa tāda pati

kā pagājušo gadu, laikam piecdesmit latu. Reklāmas ziņā jau kas būs jādara. Kad Zemkopības ministrija atvēra sierniecības skolu, uz to lika milzu cerības. Ministrija cerēja, ka sierniecības izaugs kā sēnes pēc lietus. Tāpat viņi cerēja, ka cilvēki ēdīs sieru trīs reizes dienā. Zini, tas viss ir bijis pūtiens pret vēju. Mēs te ražojam kādas sešas sieru šķirnes, bet Ko-nzuma veikals Smiltenē pārdod ne vairāk kā pieci kilogrami siera mēnesī. Saprotams, ir vēl daudz ļaunāk citur Latvijā. Manā pusē Latgalē cilvēki ir par nabadzīgiem, lai maksātu divi lati kilogramā par Ementāles sieru. Skola darīs visu, lai šovakar ar kursantu palīdzību kaut kā tautā iedzīvinātu sierniecības ideju,” saka Heinrichs.

„Ir jau labi. Bet ko šie kursi dod? Es taču savās mājās nevaru ierīkot, teiksim, Ementāles sierotavu. Es varētu sākt taisīt Zemgales sieru, varbūt arī Eda-mes, bet nekādā ziņā Ementāles sieru,” atbildu Heinri-cham.

„Ir jau drausmīgi. Tagad divdesmit sierotavas Latvijā ražo dažādus sierus, bet ēdāji jāmeklē vienīgi Vācijā un Anglijā,” piebilst Leo.

„Vismaz ienāk nauda. Mums vajadzīga ārzemju valūta. Koku un linu pārdošana apstājusies pilnīgi. Vienīgā cerība ir sviests un siers,” saku.

„Ja krize ilgi turpināsies, tad arī ar sviestu un sieriem ies švaki,” sodās Heinrichs.

„Gan jau kādreiz apstākļi uzlabosies. Krize neturpināsies mūžīgi. Katrai slimībai atrod jaunas zāles. Domāju, ka tautsaimnieki atradīs zāles un arī diagnozi, kā izbeigt krizi,” runāju.

Kad aizeju atpakaļ skolā, skolēni jau sāk izvietoties. Lopkopības klasi kā pirmais beidzis Jūlijs Celmiņš. Viņš arī saņem Pārraudzības centrālbiedrības balvu. Piensaimniecības klasi kā pirmais beidzis Jānis Kļaviņš. Viņš saņem Piensaimnieku centrālās savienības balvu. Mūsu klasi kā pirmais beidz Pēteris Ņurcis, viņš saņem Lauksaimniecības centrālbiedrības balvu.

Uz dēļa ir izlikts paziņojums, ka kursanti var pieteikties siernieclbas kursos, kas notiks no pirmā līdz divdesmitam jūlijam.

„Nu, vai tu nāksi kursos?” prasu Kārlim.

„Nekādā ziņā. Pirmkārt, vecais man kursiem, nedos naudu, otrkārt, tā ir laika un naudas izšķiešana, treškārt, esmu nodomājis precēt bagātu sievu,” saka Kārlis.

„Ak tā gan? Tas ļoti augstu. Vai tad tev jau izredzētā rokā? Kuj*a būs tā nelaimīgā?” prasu.

„Ko tu te vienmēr zobojies. Man tagad ir jau tuvu astoņpadsmit. Esmu pieaudzis. Tev vienmēr tā pati puiku valoda. Gribu tevi lūgt braukt man līdz precībās,” nopietni runā Kārlis.

Dzirdot vārdu precības, man pasprūk smiekli.

„Nesmejies, nelga. Es šoreiz nejokoju,” sirdās Kārlis.

,,Kur tad tu brauksi? Vai uz bagāto Zemgali?” prasu.

„Atkal tā zobošanās. Saki, kad tu varētu braukt man līdz? Tas ir viss, ko gribu no tevis dzirdēt. Sit roku saujā,” prasa Kārlis, sniegdams man roku.

„Kā lai situ tev saujā, ka nezinu, par ko runa. Vai esi avīzēs sameklējis brūti?” prasu.

„Tu jau viņu pazīsti. Lai arī viņa ir desmit gadus vecāka, tas nekas. Man vajadzīga saimniecība. Ja var dabūt sievu ar visu saimniecību ar vienu šāvienu, liekas, nav slikta izdoma,” saka Kārlis.

„Ak tad „jautrā atraitne! Viņa ir feina dāma. Man viņa patīk. Kā tu zini, ka viņa grib tevi precēt?”

„Jā, tu uzminēji. Viņa toreiz Sprugulī runāja tik divdomīgi, ka, man liekas, tur būs iznākums. Esmu dzirdējis, ka vecākām sievietēm jauni puikas patīkot. Nu, vai brauksi līdz?” prasa Kārlis.

„Ne jau tūliņ. Man nav laika. Jābrauc mājās. Pašreiz sākas lielākais sējas laiks. Jāstāda saknes un kartupeļi. Varbūt uz Vasaras svētkiem. Nākošie praktiskie darbi tieši Vasaras svētku nedēļā,” saku Kārlim.

„Tas labi. Apmēram es pats jau tā esmu izdomāj'13. Paņem tikai jauno ancuku līdz. Tad norunāsim, kas un kā. Man jau šinī ziņā nav nekādu piedzīvojumu,” saka Kārlis.

„Tu runā, it kā man būtu. Te nu ir lielais gudrinieks. Tagad puikam prasa padomu. Zini, mūsu pusē tādus sauc par lielības miaisiem. Tāds tu tiešām esi. Tomēr kā skolas biedram un labam draugam nevaru atteikt. Braukšu tev līdz,” saku un situ roku Kārļa saujā.

„Tas labi. Paldies. Es jau sāku šaubīties, vai tik tu būsi ar mieru,’ un tad abi šķiramies.

Vēl satiekos ar Veltu. Viņa aiziet strādāt Raunā par pārraudzes palīdzi. Apsolāmies, ka viens otram rakstīsim vēstules.

„Varbūt pa vasaras laiku jau būsi sameklējusi precinieku. Raunā bagāti saimnieki,” smejos šķiroties.

„Un ja arī? Kas tev par daļu! Tev nekādu solījumu neesmu devusi. Tu esi aplamos uzskatos. Gribu pierādīt, ka esmu citāda pārraudze. Lai saimnieki un latviešu sabiedrība sāk saprast, ka ir arī pārraudzes, kas neguļ katram saimniekam blakus gultā. Es tik dziļi mīlu Latviju, ka gribu pielikt visus spēkus tās labklājības celšanai. Lai nu prieki paliek beidzamā vietā,” sajūsmā saka Velta.

Par šiem skuķa vārdiem esmu aizkustināts un salai:

„Tiešām, Latvijas sievietes ir vienreizējas. Zini, par to, ko tu teici, man gribētos tevi nobučot,” saku, skatīdamies Veltai acīs.

„Ja nu tu to esi izlēmis, tad dari. Nerunā, bet dari.” mierīgi atbild Velta.

„Bet kā lai te uz ielas? Iesim parkā,” saku nokaunējies.

„Ūja mūžs. Vecgada vakarā tu nekaunējies bučot uz ielas. Tagad tev kauns šeit skolas ceļā,” un viņa apskauj mani un nobučo.

Ga:pām iet Marta Mince. Viņa zobojas: „Ak tad

tik tālu gan? Bučojas pat uz ceļa. Kad varēs gatavoties uz kāzām?”

„Redzi nu, kā iznāca, ” saku Veltai.

„Kas par to. Martai ir mute runāšanai. Viņa neko sliktu neteica. Ko tu būtu teicis šinī situācijā? Pasaule nav nemaz tik slikta kā tu iedomājies,” runā Velta.

.Kāpēc tad tu pati esi tik atturīga pret vīriešiem? Leo Pelde tev taisījās klāt ar visu vari. Kāpēc tu viņu noraidīji?” prasu.

„Ak tad tevi arī skāris greizsirdības velniņš! Nebiju no tevis to gaidījusi. Ja nu esam nonākuši tik tālu sarunās, tad varu pateikt skaidri, ka Leo nevēlējās no manis neko citu kā vienīgi to, ko visi vīrieši grib no sievietes. Vīrieša uzdevums ir bildināt sievietes visādos veidos. Sieviete ir tā, kas saka gala vārdu. Nu tad vasarā nepārstrādājies par daudz, lai rudenī vēl patiktu sievietēm un sievietes tev,” smiedamās saka Velta.

Kad braucu pa Vidzemes šoseju, silta pavasara vēsma sitas sejā. Cīruļi, strazdi un citi putni dzied kā dzīrēs. Viens posms dzīvē nobeigts. Kas tagad tālāk?

dārzniecībām. „Kad reiz viņi sapratīs, ka jāsāk saprātīgāk saimniekot,” saku Vārzemnieku Liepu Jānim, ko satieku uz ceļa, braucot no pienotavas.

„Tev taisnība. Daži mūsu pagasta saimnieki ir tik slinki, ka vienkārši nevīžo strādāt. Bieži vien, kad nav ko ēst, tad aiziet pie kaimiņa un aizņemas. Tā jau ir chroniska slimība. Ir viegli aizņemties uz neatdošanu. Skaties, kā saimnieko grundzālieši. Viņiem tādu liekēžu nav,” saka Liepiņu Jānis.

„Jā, ko darīsi. Mūsu mīļajam Dieviņam šinī pasaulē visādi cilvēki ir. Jā, dzīvot grib arī tas, kas pēc dabas slinks. Viņam gribas ēst tāpat kā citiem. Par brīvu ir tikai gaiss un ūdens dīķī. Akas ierīkošana arī maksā naudu. Man liekas, šiem cilvēkiem vajadzētu emigrēt uz siltajām zemēm. Nupat lasīju „Atpūtā” kādu Niklāva Strunkes aprakstu, ka Itālijā daži cilvēki neko citu nedarot kā visu dienu guļot saulītē. Augļi viņiem pieaugot pietiekami. Aitas un kazas barību atrodot kalnos. Tāda dzīve būtu piemērota dažiem mūsu puses cilvēkiem,” smejos.

„Tev taisnība, bet kura zeme šādus sliņķus ņems pretim? Kas tie par kartupeļiem, kas tur sabērti kaudzē?” prasa Jānis.

„Tie domāti mangotajiem. Gan jau atkal kaimiņi ieradīsies pēc sēklas kartupeļiem. Mēs iztukšojām pagrabus. Tie mazi, sīki, bet sēklai labu labie.”

„Ak tad jūs atkal rūpējaties par tiem, kas paši par sevi nevīžo rūpēties?” saka Jānis.

„No tā, kam ir, var arī prasīt. Ko ņemsi no tukša? Ne jau visi prot vienādi domāt. Mūsu pagasta cilvēki tomēr ir ļoti jauki, sirsnīgi,” sāku.

„Tu runā tāpat kā tava māte. Vienmēr jūs aizstāvat tos pušelniekus. Ja tiem nebūtu kur aizņemties, tad viņi būtu spiesti kaut ko darīt,” skaišas Jānis.

„Lai nu paliek. Mēs neesam tie, kas dzīvi pārveidos pašos pamatos. Latviešu tauta strauji izglītojas. Izglītība pārveidos latviešu tautu pašos pamatos,” saku.

„Tu jau tur Smiltenē esi samācījies visādas gudrī-

bas. Bet vtai tās varēsi izlietot? Ne katrreiz tas, kas rakstīts grāmatās, īstenojams praksē. Kas tā tev tur par mašīnu ?” prasa Jānis.

„Tā ir mēslu sējamā mašīna. Mums ir pasūtināt'a arī rindu sējamā mašīna. Tā būs drīz. Vēl ar to varēsim apsēt miežus. Auzas un kviesi vēl biia jāsēj ar pl'atsējammašīnu. Nu to varēsim likt lūdzējā.”

„Kur jūs ņemat naudu? Visi kaujas ar neražām un naudas trūkumu, un jūs pērkat visādas dārgas mašīnas. Nu ja, tu laikam gribi parādīt, ka neesi par velti gājis skolā. Gribi lielīties kaimiņu acīs,” saka Jānis.

Redzu, ka viņš ir greizsirdīgs. Šogad netikām pirkuši mākslīgos mēslus. Tie palika pāri no pagājušā gada. Iekravājām gubenī sienā, un tie ir uzglabājušies ļoti labi. Pagājušo gadu nespējām tos izlietot lielā slapjuma dēļ.

Vasaras kviešiem kā virsmēslojumu dodu norvēģu zalpēteri. Kartupeļiem, saknēm sēju kālija mēslus un superfosfātu.

Kalniņu Lazdiņš un Salas Zariņš, kas apstājusies lauka malā, saka:

„Redzi, kā pasaulē iet. Citiem nav maizes ko ēst, bet citi gāž naudu zemē.”

„Jā, tā jau esot pasaulē ierīkots — ja gribi no zemes ņemt, tad jādod tiai atpakaļ tas, kas tai trūkst. Tā ir visa mēslošanas mācības pamatzinātne,” atbildu kaimiņiem.

„Tu jau sāc runāt gudri. Mēs tādas valodas nesaprotam. Varbūt skolā jūs tās lietas mācāties, bet mēs tam neticam. Pietiek, ja zemi labi apstrādā. Ja lietus diezgan, tad raža būs. Ja ne, tad nelīdzēs tā pūdera kaisīšiana arī. Mēs vienkārši tādas lietas neatbalstām. Kas grib, lai trako,” saka Salas Zariņš.

„Tāpēc jau tev katru gadu sēkla jāaizņemas no citiem. Sāc strādāt pareizi, un tu no savas kūdras augsnes dabūsi milzu ražas laukā,” atbildu kaimiņam.

„Nē — naudu zemē gan nesviedīšu. Lai dara tie,

kam tās par daudz,” un viņi taisās iet. Kad Lazdiņš aizbraucis, Salas Zariņš pienācis tuvāk saka:

„Jūs tur gāžat tos mazos kartupeļus laukā. Es tos varu pievākt. Ntav labi, ja tie savīst un sapūst uz lauka!”

„Ak tad atkal sēklas par īsu. Tu vienmēr gudrs runātājs. Kad tu vienreiz sāksi kaut ko parādīt darbos? Ej, tik ņem ! Vai tev maiss ir līdz? Maisu mēs nedosim. To tu neved atpakaļ,” saku.

„Zini, Jāni. Ja tu agrāk būtu lietojis tādu lielu muti, es tev būtu uzskaitījis ar siksnu pa dibenu. Tagad, kad esi izgājis to skolu, nedarīšu. Man tomēr nepatīk, ka tu lieto lielu muti pret vecākiem cilvēkiem. Jā, es jau paņēmu pāris m'aisu līdz. Vajadzēja ņemt vairāk. Tur jau jūs sabēruši lielu kaudzi,” sāka lielīgi kaimiņš.

..Zini ko, kaimiņ. Man vienmēr ir bijusi cienība pret vecākiem cilvēkiem. Viena lieta, 'ko nevaru ciest, ir muļķība. Ar bārdas augšanu un sirmiem matiem gudrība cilvēkos nepieņemas. Es apsolos tevi respektēt kā kaimiņu un vecāku cilvēku. No otras puses, pasaku skaidri un gaiši, ka tavas muļķības, ko nupat teici, nekad nerespektēšu. Ja tu gribi būt draugos ar mani, tad tev arī būs mani respektēt. Tu smejies par manu darbu. Redzēs, kurš smiesies gardāk, kad rudenī novāksim ražu. Tagad ej. lasi maisos kartupeļus. Man jāizsēj mākslīgie mēsli. Vakars vairs nav tālu,” saku kaimiņam.

„Redz. kur pienākuši laiki. Katrs knauķis paliek gudrs un lec tev acīs.” Redzu, ka viņš ir neskaities. Ar visu spēku viņš cērt savam vājajam zirgam ar pātagu. Zirģelis gan salecas, bet neskrien. Tas ir novājējis un bez spēka . . .

„Nesit zirgu. Pabaro un tad sit ar pātagu,” nosaucu kaimiņam aizejot.

Pazīstu savus kaimiņus. Viņi ir lāga cilvēki, bet iedomīgi un greizsirdīgi. Nenovīdība nāk līdz no klaušu laikiem.

„Brīvajā Zemē” kāds anglis izteicās par apstākļiem Latvijā sausajā un slapjajā gadā, 'kad tie sekoja viens otram:

„Kad 1927,/1928. gada vasarā braueu cauri Latvijai, lauki izskatījās ļoti bēdīgi. Daudzi pauguri bija izdeguši. Biju pārliecināts, ka Latvijā iestāsies bads. Kad gadu vēlāk ierados atkal Latvijā, biju vairāk nekā pārsteigts. Lauki bija applūduši. Par ražu nevarēja pat sapņot. Brīnīos, kāpēc zemnieki neatstāj laukus un nemeklē vieglāku dzīvi pilsētā. Vēl vairāk biju pārsteigts, kad pēc divu gadu neražām un vēl krizes sadragātās lauksaimniecības zemnieki prot smaidīt. To laikam spēj tāda garīgi un fiziski stipra tauta, kāda ir latvieši.”

Toreiz vēl nesapratu, cik liels ir latviešu tautas garīgais un fiziskais stiprums, par kupu runāja angļu žurnālists. Ja nu tiešām latviešu tauta ir tik stipra, rodas jautājums, kur tad ir nākuši tie slinkie zemnieki, kam netīk apstrādāt savus laukus. Mūsu pagastā gan labu lauksaimnieku ir vairāk nekā sliku, tomēr tādi ir atrodami. Man bieži radās interese šos jautājumus papētīt. Latvijā literātūrā nebija avotu, kur šādas lietas varētu pētīt.

Kad satieku mūsu pagasta vienīgo profesoru Eduardu Pētersonu, prasu viņam padomu.

„Sakait, profesora kungs, kur radušies sliņķi un nolaidīgi lauksaimnieki Latvijā? Sevišķi gribētu zināt par mūsu pagastu.”

„Lielāko daļu slinkums latviešiem ievazāts no svešiniekiem. Latviešu tauta dziesmās slinkumu apdzied kā netikumu. Tāpat tautasdziesmās izsmej netikumu, nolaidību. Slāvi, ģermāņi un poļi mums ievazājuši daudz netikumu. Slāvi mums ievazāja dzeršanu. Poļi netiklību, sevišķi starp sievietēm, un vācieši slinkumu. Vīriešu slinkums sevišķi izpaudās starp slāviem,” paskaidro profesors.

„Kā tas iespējams, ka ārzemnieki mūs uzskata par agresīvu un izturīgu tautu? Kur tad nu cēlušies tie

lauksaimnieki, kam -katru gadu trūkst sēklas, kam govis pavasarī kūtī nevar piecelties un ko nodokļu nemaksāšanas dēļ izūtrupē V*

„Angļi, braucot cauri Latvijas laukiem, redz vienīgi priekšzīmīgos lauksaimniekus. Neaizmirsti, ka latvietis pavadonis angli nevedīs uz tām saimniecībām, ko tu nupat minēji. Ja arī tu apskatīsi visus Cirgaļu pagasta lauksaimniekus, tad tu redzēsi, ka priekšzīmīgu un centīgu lauksaimnieku ir vairāk nekā to, kas veģetē. Neaizmirsti, ka anglim ir cits spriedums. Angļi paši nekad neapstrādātu tādus plikus mālu kalnus, kā to dara mūsu ļaudis.”

Pēc šīs sarunas man nāk prātā saimniekošanas mācības stundas, kur agronoms Vilnītis citēja Šveices profesora Laura vārdus: „Nav sliktu un labu saimniecību lauksaimniecībā. Ir tikai slikti un labi saimnieki”.

Vēlāk sarunās ar mūsu pagasta lauksaimniekiem noskaidroju, ka slinkie saimnieki mūsu pagastā nav tīrasiņu latvieši. Citi ir latviskojušies krievi, kas ieceļojuši un ieprecējušies saimnieku kārtā. Daži atkal no muižnieku kārtas svītrāti vācieši, kas latviskojušies un palikuši par zemniekiem. Sarunā ar skolotāju Klāvu uzzinu, ka šinī apvidū kādreiz esot izklīdusi zviedru sakautā krievu divizija. Krievu kapavīri neesot aizgājuši atpakaļ uz Krieviju. Tie palikuši un latviskojušies. Citi palikuši par strādniekiem, muižās. Citi apprecējuši latvietes un palikuši par zemniekiem.

Klāvu Jānis arī zina stāstīt, ka latviešiem agrākos laikos vienmēr esot trūcis vīriešu kārtas precību partneru. Vīrieši izkauti kapos un sirojumos. Tāpat vīrieši esot neizturīgāki pret slimībām. Arī dzeršanu vīrieši piesavinājušies no krieviem un smēķēšanu no vāciešiem. Šie netikumi samazinājuši vīriešu kārtas dzimuma skaitu Latvijā visos laikos.

Pirmdienas rītā pirms Debesbraukšanas dienas pošos uz praktiskiem darbiem skolā. Kad iesaiņoju jauno uzvalku, māte saka:

„Vai tad šoreiz tur strādāšana nenotiks? Nu, tā vien pielūko, ka nesāc par daudz palaidņoties. Nesāc skriet pakaļ sieviešiem. Tev jau vēstules pienāk gan no Latgales, gan Zemgales. Tas labi. Draudzība laba lieta. Nesāc tikai domāt kaut ko nopietnāku,” saka māte.

„Ak, ko tu baidies par lietām, kam nav nekāda pamata. Nedēļas vidū ir svētku diena — Debesbraukšanas diena. Nevar taču svētku dienā staigāt apkārt darba drēbēs. Svētki paliek svētki,” nosaku nopietni, lai mātei rastos pārliecība, ka nemeloju.

„Nu, ja jau tā, tad gan. Es jau neko daudz nesaku. Pamazām jau sāc īpalikt pieaugušo kārtā. Kādreiz man uznāk tas runājiens.”

No viņas acīm tomēr redzu, ka māte visai netic, ko stāstu.

Šogad skolā praktiskie darbi notiek semināra veidā. Mēs klasē uzdodam dažādus jautājumus agronomam Tirzītim un agronomam Vilnītim. Balstoties uz jautājumiem, tad arī notiek praktiski darbi.

Vispirms jautāja dānis Celmiņš: „Kā pasargāt lopbarības bietes no utīm?” Otru jautājumu min Alma Vilka: „Kādu mēslojumu vislabāk dot ārstniecības augu kumelītēm tagad — virsmēslojuma veidā?” Trešais jautājums ir Annai Pētersonci: „Kā noteikt, kad pļavu auzene pļaujama?”

Apskatot pirmo jautājumu, ejam kopā ar Jāni Tirzīti uz biešu lauku. Sēklas ievāc no tā sauktiem sēkliniekiem. Tās ir bietes, kas izturētas cauri ziemai un pavasarī iestādītas par jaunu. Tā ka muižā miglots tūliņ pēc salapošanas, tad utu nav. Sēklinieku sēklenīcu dzinumos tomēr vienu otru oliņu atrodam. Tās nevar saskatīt ar neapbruņotu aci. Lietojam pavairojamo stiklu. Tirzītis paskaidro, kā labāk apkapot utis. Kādas ķīmikālijas lietot. Tad atsēžamies zālē un pārrunājam redzēto.

„Nu, runā taču tu arī. Sēd kā ūdeni mutē ieņēmis,” saku Kārlim Palmbacham, kas šoreiz nav vēl pateicis ne vārda. Parasti viņš ir aizvien pirmais jautātājs.

„Nav garastāvokļa. Zini, ka mani nomāc visādas nopietnas problēmas. Negribu nemaz domāt,” mierīgi atbild Kārlis.

„Kas par to. Tas taču nevar ietekmēt visu tavu dzīvi,” atbildu.

„Nezinu. Kā nu to ņem. Varbūt jā, un varbūt arī

ne,” kā ar pusvārdiem atbild Kārlis.

Lieku draugu mierā. Nav nozīmes viņu uztraukt vēl vairāk. Saprotu, ka viņu gaida liela izšķiršanās.

Pie ārstniecības augiem mūs ved agronoms Vilnītis. Viņš ieteic tādus jūtīgus augus kā kumelītes apliet ar mēslojumu.

Lejkannā izkausē vajadzīgo daudzumu kālija un fosfora mēslus un tad aplej augus. Vilnītis iesaka nelietot slāpekļa mēslojumus, jo tas varot apturēt ziedu attīstību.

Pēcpusdienā ejam uz auzenes lauku. Auzene gan vēl tālu no ziedēšanas. Tirzītis noņem cepuri un tad šauj ar to pa auzenes stiebriem.

„Iedomājieties, ka auzene 'būtu ziedos. Ja tagad cepurē būtu dažas sēklas, tas nozīmē, ka tā pļaujama. Auzene jā pļauj ātri. Izbiršana var nest lielus zaudējumus,” stāsta agronoms.

Vakarā mēs ar Kārli ejam uz parku. Te var mierīgi izrunāties. Neviens netraucē.

„Tad tu tiešām esi nodomājis precēties? Nu jā, tā jau nekas. Esi noaudzis kā nākas. Kājas līdz zemei. Pāris rugāju arī aug zoda galā. Bet vai tu vispār esi padomājis, ko nozīmē būt ģimenes galvai? Vadīt lauksaimniecību vai, tautas valodā runājot, kļūt par saimnieku tev nebūtu problēma. To tu esi iemācījies skolā. Ja vēl kaut ko nezini, lasi literatūru. Bet atceries, ko mums kādreiz teica dakteris Dunkers, ka cilvēki maz zinot par ģimenes dzīves pienākumiem. Tāpat Melliņš

mums stāstīja, cik grūti ir pareizi saimniekot ģimenes budžeta ietvaros,” saku smiedamies draugam. Man kaut kā ir labs garastāvoklis. Gribas ar Kārli paķircināties.

„Nesmejies, nesmejies. Kas pēdējais smejas, tas smejas visgardāk. Otrkārt, lekcijās to dzirdēju no doktora Dunkera un no skolotāja Melliņa. Tālāki paskaidrojumi no tavas puses gan man vairs nav vajadzīgi. Redzu, tu pilnīgi nesaproti manu situāciju. Man vispirms jātiek pie saimnieka goda. Kā jau reiz tev teicu, mūsu jaunsaimniecība ir par mazu, lai man un tēvam būtu īsti ko saimniekot. Redzot tēvu visādi pūloties, lai kaut kā savilktu galus kopā, par precēšanos jaunsaimniecībā nedomāju. Mūsu pusē ir kāda atraitne. Pati sieviete nekas, bet saimniecība par mazu. Jautrajai atraitnei ir liela iekopta vecsaimniecība. Tāda, kāda man īsti vajaga. Nevaru taču savas mācīta lauksaimnieka zinības izšķiest kaut kur nevajadzīgi. Tās tiešām jāliek lietā tur, kur tās visvairāk iederas. Nu, vai tagad esi lietas kursā? Tu tāds apķērīgs puika un nevari saprast tik vienkāršu dzīves problēmu,” saka Kārlis.

„Tu nupat minēji vārdu problēma. Te tiešām ir problēma. Saprotu, ka visa dzīve sastāv no- problēmām. Tas, kas dzīvē prot problēmas atrisināt, tiek arī ātrāk uz priekšu. Gribu tev prasīt vēl vienu lietu. Kā tu zini, ka jautrā atraitne grib precēt tevi? Vai tu esi pārliecināts, ka viņa to grib darīt? Viņa ir piedzīvojusi sieviete. Viņas vīrs bija vecs, piedzīvojis. No viņa varēja daudz mācīties. Ko viņa iesāks ar tevi, puiku? Piedod par izteicienu. Agrāk tu mani sauci par puiku, tagad es šo vārdu dodu tev. Šinī gadījumā tas tev ļoti labi piederas,” saku.

„Nu, ko- tad tu saki? Tu domā, ka tur nekas neiznāks? Vai tu domā, ka labāk būtu atteikties no šīs lietas? Tāpēc jau es tevi saucu. Man vienam vispār būtu bail braukt pie jautrās atraitnes,” klusu runā Kārlis. Redzu, ka viņa bravūra ir izgaisusi.

„Mēģināts nav zaudēts. Brauksim. Turēšu tev kā skolas biedram līdz. Kas par to, ja dabūsi kurvīti. V>ai tu būsi pirmais vai pēdējais, kam neveicas precību lietās. Ja tā lieta ies, dzersim milzīgas kāzas. Parasti kāzas dzep trīs dienas. Agrāk turīgi saimnieki esot dzēruši vēl ilgāk. Labi, par šo lietu vairs nerunāsim. Jo vairāk mēs šo lietu cilājam, jo muļķīgāka tā izklausās. Tā iet, ja divi amatieri maisās profesionālās lietās/ ’ saku draugam.

„Ko tu domā ar profesionālismu? Latvijā nav vietas, kur varētu mācīties dzīves mācību. Ir gan dažādas techniskas skolas un arodskolas. Bet kur tu mācīsies, kā rīkoties bildināšanas gadījumā, kā brūtēties un vēl citas lietas, kas tur piederas. Es jau izrunājos ar savu kaimiņu Matveju Jāni. Viņš studē Rīgā. Viņam krāsainā cepure galvā. Viņš zina visu, kā ar sievietēm jā-apietas. Redzi, tātad nemaz tāds muļķis neesmu,” saka Kārlis.

„Nu, ko viņš vispār stāstīja? Kā tuvosies jautrajai atraitnei un ko runāsi? Neskriesi pa durvīm iekšā kliegdams: „Es atbraucu precēties.” Taču laikam ir pieņemtas kādas formas, kā šādos gadījumos jādara un kā jāmzvedas,” saku.

„Jā, to man Jānis izstāstīja pamatīgi. Viņš teica, lai nopērkot puķes. Vislabāk esot rozes. Sevišķi vecāka gada gājuma sievietēm uzmanība neesot par daudz. Tad lai neskopojoties ar komplimentiem. Šinī gadījumā jāsaka — Cienītā kundze, jūs izskatāties brīnišķīgi. Jums tādas rožainas lūpas un sapņainas zilas acis. Jūs tiešām esat skaistule. Tāpat, ja viņa dos ko ēst, tad jāslavē, ka viņas gatavotos ēdienus varētu ēst visu mūžu. Tas ir veids, kā likt viņai saprast, ka esmu ar mieru viņu precēt,” kā no grāmatas stāsta Kārlis.

„Redzi, man klausoties tavā stāstījumā uz miesas rodas zosāda. Tādas sentimentālas lietas man krīt uz nerviem. Laikam man, prastam zemniekam, tās aug-

sto plauktu lietas nekad nebūs saprotamas,” atklāti saku draugam.

„Tas nav nekāds 'brīnums. Tu prasts zemnieks. Tev augstākas sabiedrības lietas neinteresē. Agrāk es domāju tāpat kā tu. Tagad no Matveju Jāņa esmu iemācījies, kā smalki uzvesties un kā runāt ar dāmām/ ’ atspēko mani Kārlis.

„Tik tālu jau viss labi. Ja nu jautrā atraitne tev dotu jā vārdu. Ko- tad? Ja viņa tev piekristu un aicinātu uz guļamistabu? Vai tu zini, cik smalki tur uzvesties? Tu taču neiesi kā bullis pie govs. Piedod par izteicienu, bet vienīgais, ko mēs zinām, ir par lopiem. Dakteris Dunkers gan mums stāstīja, bet vienīgi no anatomiskās un fizioloģiskās puses par vīriešu un sieviešu attieksmēm. Man liekas, ka par smalkām manierēm gultā tev nav ne jausmas,” aizrādu.

„Jā, vot, par to gan piemirsu Jānim paprasīt. Būtu gandrīz šovakar vai rītvakar jāaizbrauc mājās. Jānis ir gudrs. Viņam arī tāda grāmata, kur uzrakstīts „Māksla mīlēt”. Ko tu saki, ja es brauktu pie Jāņa pēc padoma?”

„Un ja nu Jānis nav mājā, ko tad? Zini, es savu jauno uzvalku otrreiz uz Smilteni tik viegli nevarēšu atvest. Šoreiz izdevās. Otrreiz vairs nevarēšu izlocīties ar meliem. Redzi, tevis dēļ man jāpaliek par meli,” saku prātīgi.

„Ja nu nekas prātīgs neiznāk, tad dari, kā tev nosaka dabisks instinkts. Rīkojies tā, kā situācija rādīs ko darīt/’ turpinu, kad redzu, ka Kārlis domā un neatbild.

Jo tuvāk nāk Debesbraukšanas diena, jo Kārlis kļūst nervozāks. Redzot draugu nervozējam, lūkoju viņu dažādi izklaidēt. Tā nu nonāku nepatikšanās neuzmanības dēļ. Vairākas reizes Tirzītis un Vilnītis aizrāda, ka neklausos vai sarunājos ar Kārli, lai gan šinī gadījumā skolotāju aizrādījumi neskar tieši mani. Zinu, ka to daru drauga labā, bet sajūta nav visai laba. Sevišķi nepatīkami, kad skolas biedri smejas. Nav

nekas nepatīkamāks kā citu acīs kļūt smieklīgam. Kad pienākusi beidzamā pēcpusdiena, sākam taisīties precību ceļojumā.

„Nu, vai tu Antēna dārzniecībā rozes jau pasūtīji?” prasu Kārlim.

„Kur nu traks, rozes. Tik dārgu mantu! Tagad kaut cik izskatīga rožu buķete maksā desmit latu. Tādu naudu savās rokās vēl neesmu turējis. Pasūtīju ceriņus,” saka Kārlis.

„Bet tie jau drīz ziedēs pašu mājā. Varbūt tavai izredzētajai mājā ir labāki ceriņi nekā Antēna dārzniecībā.”

„Tu atkal mani kritizē. Ko lai daru? Katram jāsaimnieko sava budžeta robežās, stāstīja Melliņš sabiedrisko lietu zinību stundā. Tad vēl jāņem labs vīns. Ārzemju vīni ir ļoti dārgi. Domāju to pašu upeņu. Vienu latu pudelē. Tas garšo varen labi. Arī no ārpuses izskatās labi. Tāds spilgts uzmauktenis uz korķa. Tad šilte ar tautu meitu, upenēm un jāņogām. Skaists skats. Un ko tu domā ņemt līdz? Mums, latviešiem, jau paradums tukšām rokām neiet,” saka Kārlis.

„Es paņemšu kilogramu dāmu pirkstiņu. Vairāk par divi lati negribu izdot. Redzi, kā man jau tagad jākrīt izdevumos, kamēr tu tik taisies precēties. Kas vēl notiks vēlāk, kad tu precēsies! Sevišķi, teiksim, ja tev būs vesels ducis bērnu. Tad man būs jāpārdod divas cūkas, lai visiem sapirktu dāvanas,” smejos.

Eju uz Konzuma veikalu. Tur pirkstiņi maksā divi lati kilogramā. Mazākos veikalos prasa trīs līdz četri lati. Kad viss sapirkts un abi esam sapucējušies uz labāko, dodamies ceļā. Pa zemesceļu mums būs jābrauc turpat divas stundas. Nevaram jau skriet ātri. Sasvīdīs un smirdēs pēc sviedriem.

„Es jau gan nopirku par divdesmit santīmiem Tom-berga Lietus lāsi. To ieliesim svārkos, kad tuvosimies mājai.”

„Tu dodies precībās un lieto Tomberga lēto Lietus lāsi. Tev vajadzēja nopirkt kādu franēu smaržu. Teik-

sim, Alpu vijolītes vai kādu citu. Man gan par smaržām nav nekādas jēgas, bet esmu redzējis reklāmas avīzēs/’ saku braucot.

„Tu man dod padomu, kad ir jau par vēlu. Gan jau būs labi. Vai nu zemniekam vajaga franču smaržu. Tas jau pieradis pie s. . . smakas,” atjoko Kārlis.

No sākuma Kārlis brauc pa priekšu, es viņam sekoju. Kad nonākam tuvu pie izredzētās vietas, Kārlis saka:

„Nu, pabrauc tu ari pa priekšu. Man vienmēr negribas būt ceļa rādītājam.”

„Ak tā gan. Jau dūša papēžos. Tu domā, ka man pirmajam būs jāstādās tavai brūtei priekšā? Tad jau var iznākt, ka es viņu noprecu,” saku.

„Par to man nav ne mazāko baiļu. Tev tikai četrpadsmit gadu. Precēties atļauts vienīgi ar astoņpadsmit. Bet zini, ir cita lieta. Man bail no nikniem suņiem. Man suņi bikses pārplēsuši vairākas reizes. Man kaimiņos īsts milzenis, ne suns,” paskaidro Kārlis un norāda, lai es braucu pa priekšu.

„Ir gan brūtgāns. Grib precēt sievu, bet bail no suņiem. Nu tad tālāk. Vai tu domā, ka suņi var plēst manas bikses, bet tavas ne?” saku jokodamies. Redzu, ka Kārlim pa īstam ir bailes sejā.

„Nu labi, ja tu tā īsti gribi, tad būšu tev karoga nesējs,” nosaku un uzlecu divritenim. Draugs ir apmierināts.

Kad ierodamies Mierānos pie jautrās atraitnes, saule jau tuvu rietam. Pašlaik saimniece nāk ar kalponi no- govju slaukšanas.

„Nu redzi, par ātru. Vai es neteicu, nesteidzies. Mans kaimiņš Jānis teica ...” Nenociešos un iegrūžu dunku sānos. „Ak, ko tu te jāņo. Ķeries pie lietas.”

Pirmā mirkli saimniece mūs nepazīst. Viņa skatās, kas tie tādi par putniem, kad Kārlis nosaka:

„Piedodiet, cienītā kundze. Mēs ar draugu turējām vārdu. Ieradāmies jūs apciemot. Atcerieties kundze,

jūs mūs Smiltenē ielūdzāt, lai kādreiz jūs apciemojot/* tin viņš dod saimniecei puķes un pudeli.

„Vai tu nevarēji pagaidīt,” čukstu Kārlim. Redzu, ka saimniece negrib ņemt slapjās rokās.

„Piedodiet, es tūliņ būšu atpakaļ. Pārģērbšos un nomazgāšu rokas/' saka saimniece laipnā balsī.

„Nu redzi nu, jau pirmajā mirklī aizmirsi, ko tev Jānis teica. Brīnums, ka neskrēji ar puķu buķeti kūtī. Zini to dziesmu: „Govij kronis ragos, saimniecei s. . . nagos,” zoboju Kārli, kas tiešām stāv kā nelaimes ču-piņa. Kad viņš neattopas, piemetinu:

„Nu redzi, nemaz nav tik viegli tikt pie sievas. Tas tikai sākums. Vēl tāls ceļš līdz altārim. Redzēs tikai, cik podus tu vēl izgāzīsi?”

„Tas labi, ka tu man aizrādi. Zini, esmu uztraucies,” atbild Kārlis.

Neesam vēl pabeiguši smēķēt cigareti, kad saimniece ir jau atpakaļ. Viņa smaida tik; jauki, ka redzu, Kārlim uztraukums pazūd. Viņa paņem puķes, paož, tad saka :

„Ak, kas par skaistām puķēm. Mūsu ceriņi vēl tikai pumpuros. Tas tiešām jauki. Jūs, Kārli, tiešām esat džentlmenis.”

Kad nododu arī savu konfekšu tūtu, saimniece aicina mūs iekšā. Noliekam divriteņus pie mājas balkona.

„Nē, kungi, tur ne. Aizvediet savus divriteņus aiz mājas, lai ļaudis no ceļa nedomā, ka es tā ar puišiem dauzos. Ak tā. Atceros jūs abus no mūsu ķēvītes Jetes precībām. Tagad viņai jau liela meita. Arī tā gaida kumeļu. Aplaidām ar Valmieras ērzeli,” stāsta saimniece.

Kad viņa lika mūsu riteņus novietot aiz mājas, manīju, ka viņas sejā smaids pazuda, bet pierē iesitās dziļa rūpju rieva. Tūliņ sapratu, ka viņai kaut kas nav pa prātam. Varbūt viņai nepatīk nelūgti ciemiņi, nodomāju, bet nesaku to Kārlim. Negribu bojāt viņa garastāvokli jau pašā sākumā.

„Nāciet vien istabā. Atsēdieties un pagaidait. Man jānomazgājas. Pirti mēs kurināsim vienīgi sestdienā. Šodien paņemšu siltu ūdeni un tāpat dārzā nomazgāšu dienas gājuma sviedrus/’ un, paņēmusi no kumodes tīru apakšveļu un jaunu kleitu, viņa iziet virtuvē.

Pēc brīža piepeši Kārlis sauc mani:

„Nāc, nāc, skaties, tur viņa ir pilnīgi plika/’ un raušus rauj mani pie loga. Redzu, ka saimniece dārzā koku pudurī mazgājas. Nevaru saprast, vai viņa tiešām domā, ka kokiem un krūmiem nevar redzēt cauri. Varbūt viņa iedomājās, ka mēs godīgi sēžam un nekustamies no vietas. Beidzamā doma ir, ka viņa to dara tīšām. Viņa grib mūs pārbaudīt.

„Skaties, cik viņa skaista. Nudien varētu skriet un bučot,” saka Kārlis. Viņš ir manāmi uztraukts.

„Jā, skrej un bučo nost. Nu tad gan brīnums? Vai tad tu pliku sievieti redzi pirmo reizi? Man gan tas nav nekas jauns. Kad biju mazāks, gāju ar sieviešiem kopā pirtī. Nu ej taču un noberz muguru,” smejos.

„Vienu otru reizi esmu redzējis kaimiņu sievietes plikas peldamies upītē, kas tek gar mūsu māju. Tomēr šādu skaistu figūru redzu pirmo- reizi.” atkal jūsmo Kārlis.

„Kad ienāks saimniece, sēdēsim un izliksimies, ka neesam neko redzējuši.

„Mēs taču nevaram parādīt, ka skatāmies, kā pliki sievieši mazgājas,” saka Kārlis un velk mani prom no loga.

Tanī brīdī ienāk kalpone.

„Ak tu nešķīstie! Vai tad kauna nav nemaz? Jūs vēl esat jauni puikas un jau tik samaitāti.”

Kārlis grib vēl taisnoties, bet kalpone aizcērt durvis.

„Nu redzi nu, kā izgāja. Vai mums to vajadzēja? Man kauns,” saka Kārlis

„Redzi, kur pravietis. Kupš tad tad mani aicināja pie loga skatīties? Vai nebija kāds no kaimiņu puikām? Nedomāju, ka ir noticis kaut kas briesmīgs. Otrkārt, man liekas, ka viņa mazgājās taisni tā loga priekšā, kur mēs sēdējām, lai mēs skatītos.”

„Lai nu kā, man kauns. Kauns pārlieku,” saka Kārlis.

„Ja nu tā, tad lien zem gultas un nokaunies. Tā es darīju, kad māte mani mazu pieķēra nedarbiem,” smejos.

Tanī brīdī ienāk saimniece. Viņa izliekas, ka nekas nebūtu noticis.

Dzirdējām gan, ka virtuvē kalpone stāstīja, ka mēs esot lūrējulsi, ka viņa mazgājas. Saimniece neliekas par to ne zinis.

Pēc laika saimniece iziet, un kad atgriežas, aicina mūs vakariņās. Viņa ved mūs ēdamistabā, kur galds uzklāts trim.

Kad esam apsēdušies, iejautājos: „Vai tad Pabērzs vairs pie jums nestrādā?”

„Nē. Aizgāja jau pavasarī. Viņš nemīlēja kustoņus. Tāds manā mājā neder. Kas nemīl manus kustoņus, nemīl arī mani,” saka saimniece nopietni, piedāvādama ēdamo.

„Tu dzirdēji, Kārli, kādi bargi noteikumi,” man neviļus pasprūk.

Kārlis paskatās uz mani ar baltu aci. Arī saimniece par manu teicienu nav pārmērīgi sajūsmināta. Rieva viņas pierē parādās tik krasi, ka jūtu, ka es nosarkstu. Biju priecīgs, ka vakara krēslā neviens nevarēja ievērot.

Pārrunājām visādas nenozīmīgas lietas. Gaidu, kad saimniece jautās, kā mums gājis skolā. Tādā gadījumā mums abiem ar Kārli būtu daudz ko stāstīt. Nē, jautājums nenāk. Reižu reizēm iestājas tik neveikls klusums, ka nezinām ko darīt. Lai izbēgtu no neērtā stāvokļa, pīpējam. Arī saimniece aizdedzina papirosu. Kad dzeram glāzi vīna, viņa saka: „Vīns un tabakas dūmi iet kopā.”

„Dziesmā dzied, dzīvi dara saldu vīns un sievietes,” saku.

„Ne nu katram vīrietim patīk sievietes. Liekas, arī jūs a'bi neesat pārmērīgi ieinteresēti sievietēs. Varbūt meitenēs jā, bet ne sievietēs, kā manī. Ir taču starpība starp sievieti un, teiksim, jūsu skolniecēm, meitenēm,” viņa saka.

„Nezinu. Neesmu tādās lietās pārmērīgi specializējies. Mans draugs tomēr jūsmo par jums,” saku. lai vienreiz tiktu pie skaidrības.

„Ko jūs sakāt? Viņš gan to neizrāda. Laikam jau par jaunu. Tad jau man jāņem iniciātīva savās rokās,” un viņa vienā lēcienā ir Kārlim klēpī. Tanī pašā momentā viņa iezīžas Kārlim lūpās.

Lai abus mīlētājus netraucētu, eju laukā. Atspiežos pie balkona un aizsmēķēju papirosu.

„Vai tad jūs tik jauns jau smēķējat?” uzrunā mani kalpone, kuj*u nebiju ieraudzījis stāvam tumsā balkona stūrī.

„Viss jāmācās, arī smēķēšana,” atbildu.

„Jums vēl dzīve priekšā, nav jāsteidzas. Gan jau visu panāksit. Nav arī tik agri jāskrien pakaļ sievie-šiem. Redziet, kā jūsu draugs. Tagad spaidās ar vecu izdzīvotu sievieti — atraitni. Sakiet, kur tā pasaule aizies? Kad es vēl biju jūsu gados, es pat nedrīkstēju uz puišiem paskatīties. Tagad skuķi vēl valkā bizes, bet skrien jau ar puišiem satikties. Kur tas redzēts?” Tad viņa pēkšņi un skaļi iekliedzas: „Sakiet draugam, lai viņš laiž saimnieci vaļā. Nu gan būs ziepes. Atbrauca viņas īstais mīļākais. Tas jau te ceļas un guļas. Kopā guļ arī.” Tagad tik ieraugu, ka no ceļa pagalmā iegriežas kāds vīrietis ar divriteni.

Eju istabā un saku skaļi:

„Beidziet mīlēšanos. Saimniecei atbrauca brūtgāns.” Pats gan pirmajā mirklī no sava teiciena nobīstos. Nezinu, vai to vajadzēja teikt. Beigās atzīstu, ka būšu pareizi darījis. Saimniece iekliedzas un vienā rāvienā aizdedz lampu. Tad pie spoguļa sakārto matus, uzliek lūpu krāsu un saka:

„Nebiju paredzējusi Alfrēdu ierodamies. Tas mans

mīļākais. Gribēju jau šovakar aplaimot jūsu draugu, bet saderinātam vienmēr priekšroka.’ ’ Tad viņa ātri izsteidzas pretim Lapiņa kungam, kupa vārdu jau paspējusi mums pateikt.

„Te nu bija tavs iedomātais kāzu gājiens. Vai nenožēlo, ka pirki ziedus?”

„Tā, lūk, iet, kad visu neizdomā līdz galam. Tādu lietu, ka saimniecei jau varētu būt brūtgāns priekšā, nekad nevarēju iedomāties. Ne vien puķes, bet arī vīns. Zemē nosviesta nauda,” saka Kārlis.

„Tā vis nesaki. Tu taču vismaz pusstundu tiki bučots kā pienākas. Nedomāju, ka tā būs pirmā neveiksme. Gan jau dzīvē gadīsies kaut kas cits. Tā tomēr ir laba mācība. Latviešiem ir teiciens, ka karstu strebjot, apdedzina lūpas. Lai nu Dievs dod, ka viss beigtos la^ bi. Kad tik mūs neizsviež kā suņus laukā,” saku.

Tanī brīdī dzirdu, ka ārā sāk līt. Sākumā lēnām, tad lietus lāses stiprie sitieni logā pieņemas.

„Vēl labāk. Tagad lietus laikā mums jābrauc mājā. Tas nu būtu gan pārdzīvojums. Man uzvalks tikai otru reizi mugurā. Ja par lietu brauksim kaut tikai līdz Smiltenei, tad mans uzvalks pagalam. Kauns ir pār visu ģīmi. Tomēr laikam būs jāprasa naktsmājas,” saku.

„Ja istabā nav vietas, tad lai dod mums atļauju pārgulēt kaut kur uz kūtsaugšas sienā,” saka Kārlis. „Zini ko? Ar šo brīdi man precēšanās nemaz neinteresē, bet saimniece ir gan sieviete uz goda. Viņa prot tik karsti skūpstīt, ka gandrīz biju gatavs viņu apkampt. Labi, ka tā. Ja tas būtu noticis, tad man būtu zināma vainas sajūta. Tagad esmu brīvs cilvēks. Bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem varu braukt mājās,” runā Kārlis.

„Nākošo reizi tik ātri uz zila gaisa nešauj buku,” saku.

„Nē. Nekad. Dabūju labu mācību,” atbild Kārlis, kad saimniece ienāk kopā ar Lapiņa kungu. Viņa laipni stāda priekšā mums Alfrēdu Lapiņu. Viņš esot valmierietis. Tad viņa steidzas paskaidrot, kad viņa mūs iepazinusi. Viņa uzliek ceturto šķīvi un glāzes. Lapiņa kungs uzliek divus pusstopus šņabja un saka:

„Nu, tad dzersim uz iepazīšanos,” bet jūtu, ka viņa balsī tomēr skan kaut kāds rūgtums. Vai viņš nojauta patiesību, neizdevās noskaidrot.

Kad pulkstenis rāda jau ceturto stundu pēc pusnakts un uz galda vēl stāv vesela rinda pudeļu, eju laukā apskatīties.

Te atkal aiz muguras ierunājas vecā kalpone: „Redziet, tā mums te iet vienmēr. Nav pagājusi ne divi gadi, kad saimniece vīru apbedīja. Brūtgāni jau mainās viens pēc otra. Labi, ka jūsu draugs neiekrita viņas tīklos. Man šovakar bija nudien bail. Domāju, ka neiznāk kaušanās. Sākumā vairāki brūtgāni saskrēja kopā. Bet šī jau prot. Sākumā Lapiņ^1!, zinot, ka citi jāto priekšā, nemaz negribēja iet iekšā. Bet viņa prata Lapiņu apvārdot tik mīlīgi, ka viņš kā jērs sekoja tai istabā,” stāsta kalpone.

„Liekas, tas nav nekas slikts. Viņa jauna, smuka saimniece. Vai jūs domājat, lai viņa precētu katru, kas pirmais gadās ceļā? Tā ka viņai ir izvēle, tad viņai ir izredzes apprecēt labāko,” saku kalponei.

„Kur tas redzēts, ka vienai sievietei vairāki vīrieši? Tas tā nebija mūsu laikos, kad mēs augām. Tad vienai sievietei bija tikai viens brūtgāns.”

„Neticu, ka tā bija. Cilvēki ātri aizmirst. Lai būtu ko runāt, tad lietas tiek izdomātas. Kas tur ko uztraukties, ka vienai sievietei vairāki pielūdzēji? Būtu jāuz-traucās, ja tādai skaistai, mīlīgai, izglītotai sievietei kā jūsu saimniecei trūkst pielūdzēju,” saku viņai.

„Zināt, tas jūsto draugs ir gan par jaunu. Viņam jāmeklē sieva paša gados,” čukst man ausī kalpone.

„Tur es jums pievienojos.” Saprotu, ka kalpone grib vienkārši izrunāties, tāpēc, nospiedis papirosu, eju atpakaļ. Saimniec tagad sēž starp Alfrēdu un Kārli. Var redzēt, ka viņa jūtas ļoti laimīga. Iedomājos

atkal sakāmvārdu, ka vairums sirdi nemāc. Viņa tiesām izskatās kā roze, kas ielikta dadžu vidū.

..Nu, kas ir, Kārli, met un brauksim. Esam vārdu turējuši. Esam jautro atraitni apmeklējuši. Tagad uz māju. Paldies, kundze, par uzņemšanu. Tāpat bija prieks iepazīties ar Lapiņa kungu, jūsu nākošo izredzēto,” saku.

Tanī brīdi Kārlis paskatās uz mani ar baltu aci. „Paldies, paldies par apciemošanu. Atbraucat vēl kādreiz, ja gadās braukt uz šo pusi. Būsit gaidīti ciemiņi. Neticu, ka mēs ar Lapiņa kungu precēsimies. Negribu vairs ar kādu saistīties uz visu mūžu. Deviņus gadus sadzīvoju ar vīru, kas mani mīlēja, cienīja, bet tanī pašā laikā bija greizsirdīgs pārlieku. Negribu vairāk likt nevienam ciest. Tāpat pati negribu būt cietēja. Pasaule ir skaista. Cilvēki ir jauki, ja pats tāds esi. Mani bieži pārprot tie vīrieši, kas tīko kārību no manis. Neesmu tāda, kādu jūs mani iedomājaties. Tāpat savā laikā mani pārprata Lapiņa kungs. Tagad viņš ir citādās domās. Kopš viņš domas mainījis, viņš ir mans draugs. Jūs taču paliksit arī turpmāk mani draugi?” un viņa skūpsta Kārli uz lūpām, bet mani uz vaiga.

Kad izbraucam uz ceļa, Kārlis saka:

..Jocīga sieviete. Tā vien liekas, ka katrs vārds, ko viņa saka, ir salti meli.”

,,Es tā nedomāju. Tie nav meli, bet atklātība. Lauku cilvēkos ir mazāk noslēpumu kā pilsētniekos. Redzu, tu esi greizsirdīgs uz Lapiņa kungu,” saku.

Lai nebūtu jāatbild, Kārlis sāk braukt ātri. Redzu, ka greizsirdības velniņš ir viņu ķēris. Tas viss piedodams. Dzīvē ir jāmācās, stāstīja mums Melliņš sabiedriskajās zinībās.

* *

Vasarsvētkos, neskatoties uz sliktajiem ekonomiskajiem apstākļiem, balles tiek rīkotas visās malās. Balles ielūgumi ir piesūtīti no Grundzāles aizsargiem, Cir-gaļu lauksaimniecības biedrības un pat no Palsmanes izglītības biedrības. Jau pienotavā vedot pienu un iepērkoties Aumeisteru muižā, kā arī ejot pagastā kārtot darīšanas, izjūtu, ka esmu uzņemts par pilntiesīgu sabiedrisku locekli zemnieku vidū. Tie zemnieki, kuriem meitas tuvu precību gados, saka:

„Nu, atnāc taču kādreiz pie mums paciemoties. Jauniem cilvēkiem jau patīk pabūt kopā. Sestdienas vakari gari. Ko tad var mājās viens pats sadarīt.” Zinu, ka tā ir aplinkus valoda. Šajos teikumos izteikts daudz. Latviešu zemnieks nemēdz intimās lietās lietot skaidru valodu. Arī Smiltenes čigāni to novērojuši. Dzenot jokus tie saka :

„Nekad nerunā skaidri, ja vari izlocīties aplinkus.”

Ar teikumu „Atnāc taču kādreiz pie manis,” ir jāsaprot, man taču mājā aug jauna meita. Ar teikumu „jauniem cilvēkiem patīk pabūt kopā”, nozīmē — viņa jau runā par tevi un gaida. Latviešu zemniekam ir sešu dienu smaga darba slodze. Vienīgi sestdienas vakari un svētdienas pēcpusdienas ir laiks, kad latviešu zemnieks priecājas, izklaidējas un ciemojās. Tanī laikā notika iepazīšanās, iemīlēšanās, saderināšanās un beidzot arī precēšanās.

Mīlestības dēkas un intima satikšanās notika vienīgi pa nakti. Sestdienas vakaros pēc pirts jaunavas izpušķoja istabas ar meijām un gaidīja, kad ieradīsies iecerētais.

Mūsu pusē tie puiši, kas nedomā neko nopietnu, bet vienīgi meklē jaunu sieviešu sabiedrību, iet vairāki kopā. Tie tad ņem līdz mūzikas instrumentus, kā ermoņikas, cītaru, vijoli un mandolīnu. Tie vienu sestdienas vakaru iet pie vienām meitām un citu vakaru pie citām. Grupās puiši iet vienīgi uz tām mājām, ku aug vairākas meitas. Paši vispirms sapulcējas kādās mājās. Tur viņi noskaņo instrumentus un samēģina, vai skan. Tad labi „sapucējušies” un noskuvušies iet uz mājām, kur atrodas meitas. Parasti puiši mēģina pielavīties pie meitu loga klusām. Meitas jau paredzēda-

raas varbūtēju puišu ierašanos, iesauc suņus virtuvē vai saimes istabā, lai nerietu. Nav patīkami, ja iepriekš saceļ kājās visu māju. Pie loga tiek rauts vaļā kāds maršs. Kad tas nospēlēts, puiši savā starpā klusu strīdas, kuram jārunā pirmajam. Visi manāmi uztraukti. Neviens negrib būt runātājs. Ja arī pa ceļam bija daudz ko teikt, tad, kad maršs nospēlēts un jārunā, kaklā iespiedies kā akmens. Vārdi nenāk pār lūpām. Vai tas nav traki? Grib pie meitām tikt, bet vēl nav tuvumā, kad balss jau aizrāvusies.

Tanī pašā laikā meitas ir uzvilkušas labākās kleitas, saķemmējušas matus un ar nepacietību gaida, kad puiši sāks runāt.

Kad visi izstrīdējušies, drošsirdīgākais pieiet lēnām pie loga un s'aka: „Vai tad jaunkundzes jau guļ? Mazliet jau par agru. Skaists sestdienas vakars. Putni un sienāži dzied. Arī mūsu jaunās sirdis tiecas pēc kaut kā cēlāka. Vai tad jaunkundzes nepieceltos un neatvēlētu mazu brītiņu pabūt kopā? Mēs tālu nākuši. Varbūt kopīgi padejot nebūtu slikti?”

Vēl brīdi meitas kavējas. Nevar jau rādīt, ka tās izsalkušas pēc puišiem. Tad runātājs vēl piesit pie loga un saka:

„Ārā paliek vēss. Migla un rasa. dzeļ. Apžēlojieties. Atveriet savas siltās sirdis priekš mums.”

Kad skuķi nolēmuši, ka pietiekoši spēlēts, tad istabā atspīd uguns. Tad vēl apskata, vai istaba kārtībā un viena no tām saka:

„Nu, tad ienāciet drusku pasildīties, bet ilgi gan ne. Rītā mums agri jāceļas govis slaukt.”

Pēdējos vārdus meitas parasti pasaka ļoti skaļi. Tie vairāk domāti tēvam un mātei nekā puišiem. Tas tiek teikts tikai tāpēc, lai tēvs un māte zina, ka viņas puišus nepieturēs līdz rītam. Un ja arī tas noticis, tad viņu miegs jau šinī ziņā necietīs. Cietējas būs viņas pašas. Viņas zina, ka vajadzīgā brīdī puiši runās klusu.

„Labvakar, labvakar,” puiši sarokojas ar meitām. Tad meitas ierāda krēslus, kur atsēsties. Ja krēslu nav

diezgan, meitas atsēžas gultās. Cik skaisti izskatās meitu kailie lieli un ceļgali. Viņu uztrauktās krūtis lēnām cilājas no puišu tuvuma. Katrs zina un sajūt, cik skaisti būt jaunam.

Sākumā, kā parasti, sarunas neveicas. Runā, runā kaut ko. Tacl runas apstājas un iestājas neveikls klusums. Tanī brīdī laiks vilkt laukā konfekšu turzas. Puiši velk tās laukā no bikšu kabatām un piedāvā meitām, pēc tam turzas atdod meitām.

Dzērienu lietošana jauniešu saiešanās vēl nebija parast/a. Daži no jauniešiem bija to mēģinājuši, bet bez panākumiem. Meitas skaidri un gaiši pateikušas, ka viņas nedzers un arī savās mājās neļaus lietot citiem. Tas nenozīmēja, ka visi mūsu puses ļaudis būtu atturībnieki. Nebūt ne. Katram lauksaimniekam pagrabā bija alus un istabas kaktā rūga vīns. Tāpat braucot no Smiltenes tirgus, tika pārvests pa pusstopam degvīna. Parasti saimniekam skapī aiz atslēgas glabājās smalkais šņabis, ko deva tikai sevišķiem viesiem un sevišķos gadījumos. Šie sevišķie gadījumi bija pēc lakas ražas nokulšanas, pēc bērnu piedzimšanas un arī kādu izvadot uz riju iezārkošanai.

Ja puisis bija iedomājies kādu meitu precēt, tad viņš varēja nākt ar šņabi, bet tikai dienā atklāti un runāt ar vecākiem, ne naktī. Sestdienas vakaros meitu istabās vai klētīs dzeršanas nenotika.

Puiši paskatās pulkstenī. Vēl tikai pus vienpadsmit. Tas ir laiks, kad vēl pusstundu var trokšņot. Viens ņem savu instrumentu rokā un spēlē. Pārējie griežas dejā. Tad spēlētāji apmainās un deja turpinās. Kad pienāk pusnakts, dejošanu pārtrauc. Pietiek dejots. Meitas un puiši deju ritmā ieguva to tuvumu, kas bija vajadzīgs. Kautrīgums aizgājis, valodas tagad veicas. Lai gan pēc pusnakts runā klusinātā balsī, lai netraucētu pārējos mājiniekus no gulēšanas, meitas un puiši valodās saprotas. Valodas plūst un asprātības sprēgā. Kaut arī pustumšs un vienam otru grūti saskatīt, jau-

nās sirdis saprotas. Tā ir jaunība, kas izpaužas tur, kur tas vajadzīgs.

Nemanot nakts ir pagājusi. Jaunieši atceras laiku vienīgi, kad māte sit pie durvīm:

„Celieties nu, meitas. Laiks iet govis slaukt.”

„Ak Dievs, cik ātri aizgāja nakts.” Neviens nedomā par to, ka vakar solījās tēvam un mātei nepalikt augšā visu nakti. Aizmirsies arī tas, ka viņas vakar puišiem teica, lai ienākot tikai uz īsu laiciņu apsildīties. Vasaras naktis ir īsas! Katrai lietai ir savs mērs. Jauniešu starpā tas beidzas ar šķiršanos. Puiši lēnām uz pirkstgaliem savāc savus instrumentus un klusām, elpu aizturēdami, izslīd pa durvīm. Tagad pa rasu tie noguruši izklīst katrs uz savu pusi. Tie nerunā. Kāpēc tagad jārunā? Katram šonakt ir radusies sava doma. Tā nav vairs kopēja doma, kas pastāvēja vakar. Arī meitas, atspiedušas galvas pret siltiem govju sāniem, kā pa miegam slauc govis.

Kad biju puika un gāju vēl pamatskolā, lielie kaimiņu puiši, kā Lapiņu Alfrēds, Baumaņu Ēriks un Richards, ņēma mani līdz nospēlēt maršu. Sākumā man tā lieta interesēja. Spēlējot maršu pie loga, pašam radās sajūta, ka arī es, puika būdams, jau kaut kam deru. Vēlāk man tā lieta palika garlaicīga. Sevišķi nepatīkami bija vienam čāpot uz māju. Kad meitas uzdedza uguni un aicināja iekšā, puiši man teica:

„Nu tu vari iet mājā. Paldies par nospēlēšanu.” Nakts tomēr 'bija izvārgta. No rīta, kad bija jādzen govis ganos, milzīgi nāca miegs. Lielās kaimiņu meitas gan kādreiz tirgus dienā vai Aumeisteru un Palsmanes kapu svētkos ieteicās:

„Lūk, tas jau ir tas muzikants, kas spēlēja pie loga. Paldies! Kad pieaugsi, tad zināsi, kas jādara meitās ejot. Nebūsi vis nobijies, kad jārunā pie loga.” Tagad, Vasaras svētku sestdienā, pie brokastu galda pētīju visas afišas, kas piesūtītas.

„Redzi, dēls, tagad visi piesūta arī tev afišas. Tas

nozīmē, ka tu jau tiec ieskaitīts ballinieku kārtā,” saka māte.

„Vai to lai uzskatu par pagodinājumu vai vienkāršu parādību ikdienas dzīvē?” prasu mātei.

„Tas nozīmē, ka tu esi pilntiesīgs sabiedrības loceklis,” paskaidro māte.

„Vai tad tu uzskati par milzīgu godu, aiziet ballē un pēc kārtas dancināt visas meitas?” prasu.

„Kā nu to ņem. Jā un nē. Pēc tagadējiem jauniešu uzskatiem nē. Tagad jauniešiem patīk tikai nolīst krūmos. Tas bija liels kauns mūsu laikos. Jaunieši jau ir bučojušies un mīlējušies visos laikos, bet katrreiz tomēr jāzina, ko var atļauties un ko ne. Liekas, jauniešiem trūkst paškontroles,” saka māte.

„Bet toreiz, kad tu vēl biji jauna, un tas jau nav nemaz pārmērīgi sen, vai arī tava māte neteica, to pašu tev, ko tu tagad saki man ? Liekas, ka šie padomi tiek pārdoti no paaudzes uz paaudzi. Laikam tikai ir nedaudzi, kas šos padomus ievēro,” atbildu.

„Jā, tur tev taisnība. Nu labi. Negribu vairs ar tevi strīdēties. Nu, tad ej uz Aumeisteru pagastmājas balli un izdancini tās meitas pa riktīgam,” saka māte.

„Nē, šoreiz neiešu uz Aumeisteru balli. Afišu ir atsūtījusi Palsmanes izglītības biedrība arī. Tur būs zaļumballe. Balle notiks pils parkā. Man labāk patīk zaļumos nekā telpās rīt putekļus,” atsaku.

„Tas nu gan nav smuki. Tu apsmādē pašu ļaužu sarīkojumu. Pašu pagasta ļaudīm jāatbalsta savi vietējie sarīkojumi,” atgriežoties saka māte.

„Man viss mūžs priekšā. Gan jau iziešos visur. Man tomēr gribētos redzēt, kā notiek balles Palsmanē. Tur ballē būšu pirmo reizi. Tur jauka daba Palsas upes malā. Vai tas nebūs jauki?” jūsmoju.

„Kas tur par jaukumu. Odi kā biezs. Pie tam, ko es teikšu tam skuķim, kam apsolīju, ka tu būsi ballē? saka māte.

„Ak tad te tā vaina! Sākumā nevarēju saprast, kāpēc tu tik briesmīgi uzspied iet uz Aumeisteru balli.

Turpmāk, māt, esi tik mīļa un neapsoli nevienam. Turpmāk darīšu to, ko es gribēšu. Liekas, ka esmu jau drusku paaudzies, ka varu jau sākt patstāvīgi domāt,” saku nopietni.

„Pēc gadiem jau ne. Bet es jau tik tāpat par jokiem,” un viņa aiziet.

Pēcpusdienā strādājam mājas uzpošanas darbus. Iztīrām pagalmu. Sataisām gatavas puķu dobes un pielabojam izbraucamo ceļu, uzbekot svaigas smiltis. Šovakar labprāt būtu gājis līdz puišiem pie meitām, bet tagad neviens mani vairs neaicina. Vēl priekš dažiem gadiem kaimiņu puišiem vajadzēja manas muzicēšanas. Saprotu, ka mūzicēšanu viņi vēl varētu lietot, bet tiem būtu grūti mani sūtīt mājās, kad meitas lūgtu iekšā. Par visām lietām sāncenšu viņiem nevajaga. Jā, nav viegli skatīties patiesībai acīs. Vai tiešām visu mūžu būs jāsaskaj-as ar parādībām, kādas tagad manu acu priekšā attīstās. Tā, domas risinādams, vakarā klīstu pa Noras kalnu. Ir jauks jūnija vakars. Lakstīgalas, meža un purva strazdi dzied visapkārt. Zemes vēži spurkšķina. Sienāži suzina kokos. Jauki ir pavasarī. Jauki ir būt jaunam. Tomēr šoreiz jūtos, ka esmu viens. Brālim Arvīdam draugi sanākuši no Saulgožiem un Piekārņiem. Viņi triec un jūtas laimīgi.

Rīt satikšos ar bijušajiem skolas biedriem Lazdi-ņu Jāni, Dzenīšu Kārli un Akmentiņu Kārli. Tur priekšā būs arī Penezes Elfrīda un mrbūt arī Jēkab-sona Anniņa. Tas 'apmierina. Beidzot lienu gultā apmierināts.

Svētku rītā māte atkal mani modina, lai paganu govis brāļa Arvīda vietā. To daru labprāt. Man patīk no rīta būt kopā ar dabu. Man patīk basām kājām iet pa rasaino zāli un izjust, cik pavasarī daba ir dzīva. Tas īsts baudījums.

Otros svētkos braucu uz Palsmani. Tur pie parka vārtiem satieku Kārli Dzenīti un Kārli Akmentiņu. Vēlāk ierodas arī Lazdiņu Jānis un Celmiņu Jūlijs. Jūlijs strādā Grundzāles pārraudzības biedrībā par

pārrauga palīgu. Ejam laukumā satikt savas skolas biedrenes. Jā, tur viņas ir. Mildai Miglai kā pavadonis glaimi ģērbies vecāks kungs. Elfrīda Peneze ir ieradusies ar saviem kaimiņiem. Jēkabsonu Anniņa ierodas pāris puišu pavadībā. Tā nu mēs visi pieci paliekam savrup. Mēģinu dejot ar dažām vientuļākām dāmām. Izrādās, ka visas, kas sēž atsevišķi, ir vai nu lietuvietes vai polietes.

Uz brīdi ejam pasēdēt bufetē. Ēdam tīringerus ar sinepēm un ūdens kliņģeriem un piedzenam Palsmanes alu.

„Vai nevajadzētu par visiem izdzert pusstopu? Ziniet, draugi, m'an dūša pilnīgi papēžos. Palsmanieši nav visai draudzīgi. Te arī nav meitu. Katrai jau savējais līdz,” saka Lazdiņu Jānis.

„Jūs varat dzert. Es atsakos. Kamēr jūs dzersit, es apēdīšu pāris kūku un piedzeršu kakao,” saka Jūlijs Celmiņš.

Arī Akmentiņu Kārlis piebiedrojas ēst kūkas. Tagad mēs trīs pasaucam pusstopu, bet zakuskām nēģus un ūdens'kliņģefus. Atsēžamies kā lieli vīri pie galda. Saliekam priekšā glāzes, pudeli un uzkožamos.

„Nu, tad priecīgus otros Vasaras svētkus,” paceldams glāzi saka Lazdiņu Jānis. Dzerot mēs visi viebjamies. To noskatījies bufetes turētājs un izbrīnījies saka:

„Kas tad nu? Laikam jau svētkos jums ticis par daudz. Es vienmēr saku, ka visu vajaga darīt ar mēru. Pārmērība nav laba lieta.”

Manām ausīm bufečika teiktais liekas kā pārmetums. Tūliņ noprasu viņam:

„Kādu mēru jūs pie dzeršanas lietojat? Vai olek’-ti?” Līdzko pabeidzu teikto, bufečiks pieskrien man klāt un, rādīdams <ar pirkstu, kliedz:

„Ko gan tu iedomāsies! Zoboties par manu amatu? Kas par to, ka esmu skrodelis! Saprotams, ka es lietoju olekti. Tā kā tu neproti uzvesties kā nākas pieklājīgā vietā, tad lūdzu atstāj bufeti uz ātrāko.”

„Bet es taču neteicu neko ļaunu. Tāpat pajokoju. Kā es varēju zināt, ka jūs pēc amata esat skrodelis? Būtu zinājis, nekādā gadījumā nebūtu minējis vārdu ole'kte,” taisnojos.

„Nekā, nekā. Lasaities, ka pazūdat. Visi prom. Jūs tik un tā neesat šejienieši. Atbraukuši ciemā un lieto lielu muti,” pārskaities saka bufečiks un noņem mums no galda glāzes.

Neko darīt. Skandālu negribam celt. Paņemam pusstopu, ūdenskliņģepus un nēģus un ejam uz Palsas upes malu.

„Te jauka vieta. Man patīk ūdens skaņa, kas rodas, tekot pāri oļiem. Liekas, būs jālaižas mājās. Tik nelaipnus cilvēkus neesmu savā mūžā redzējis,” saka Dzenīšu Kārlis.

,,Tā vis nesaki. Tu redzēji tikai vienu nelaipnu skrodeli. No viena cilvēka nevar spriest par visiem palsmaniešiem. Otrkārt, mēs taču nevienam nebijām pieteikuši savu vizīti,” smejas Lazdiņu Jānis.

Pa to- laiku Jūlijs un Kārlis ir paēduši un ierodas pie mums upmalā.

„Nu, tad Dievs svētī pirmo lāsīti,” saku un ņemu pirmo m-alku no pusstopa.

Neesmu vēl malku norijis, kad mani aiz rokas rauj kārtībnieks Apse.

„Vai jūs nezināt, ka atklātā vietā alkoholiskus dzērienus nevar lietot? Jums bija jādzep bufetē. Tur arī jūs nepratāt uzvesties. Nāciet līdz, man jās-astāda protokols,” saka policists.

„Bet mēs jau nevienu netraucējām. Mierīgi atsēdušies skolas biedri grib iedzert no pusstopa. Tikko priekš dažām nedēļām beidzām skolu,” saka Dzenīšu Kārlis.

šī vieta pieder sarīkojumam. Tātad atklāta vieta. Atklātās vietās alkoholiskus dzērienus nav atļauts lietot/’ noskaities saka kārtībnieks Apse.

„Bet vai tad visa Palsmane piepeši kļuvusi par at-

klātu vietu? Vai tad nav vietas, kur mēs mierīgi varētu pasēdēt?” prasu Apsēm.

,,xvā ne. Tepat, lūk, aiz tā akmens ir robeža. Tur ir brīva vieta. Bet labāk būtu, ja jūs vispār no šīs vietas pazustu. Mums piedzērušu nav vajadzīgs.”

„Labi, kungi, tad pārcelsimies aiz šī 'akmens,” un visi vācam kopā uzkožamos.

Kad esam atsēdušies, kārtībnieks pieliek roku pie cepures par zīmi, ka viss kārtībā.

„Nudien, tādu ķēmu savā mūžā nebiju redzējis/’ iesaucas Kārlis Akmentiņš.

Tanī brīdī policists kā apsvilis apgriežas riņķī un paceltā balsī jautā:

„Kas? Kupš? Jūs mani sauksit par ķēmu? Es jums parādīšu! Valsts kārtībnieku saukt par ķēmu? Nāciet līdz uz kantori!”

Mēs gan vēl vilcināmies, bet Apse izrauj pistoli un kliedz: „Ātrāk, vai es šaušu.”

„Nudien, tas cilvēks ir prātā jucis. Ar trakiem ar labu. Labi, iesim līdz. Redzēs, ko viņš ar mums darīs. Tu, Jāni, ieraksti par šito atgadījumu Smiltenes Ziņās un Brīvajā Zemē,” s'aka Dzenīšu Kārlis. Redzu, ka draugs ir noskaities. Kad ejam visi garām sarīkojuma vārtiem, mums pretī izsteidzas sarīkojuma vadītājs Brikmanis. Ieraudzījis, ka Apse 'ar pistoli rokā mūs ved, viņš iesaucas: „Kas tad nu, Apse, atkal noticis? Tu laikam atkal pārcenties! Pagājušā gadā Kapusvētku ballē tu aizdzini daudz viesu. Kas tev atkal lēcies? Liec tiem jaunekļiem mieru. Ja ne, es zvanīšu par tevi prefektam uz Smilteni. Tev jau mēslu vairāk nekā va-jaga,” nosaka Brikmanis.

Apse gan vēl grib taisnoties. Viņš aicina 'bufeciku talkā, teikdams: „Viņi apvainoja arī skrodera amata meistaru. Lai viņš stāsta.”

„Jā, jā, viņi mani visādi zākāja,” saka bufečiks. „Nu, kā tad viņi tevi zākāja?” noprasa Brikmanis. „Nu, prasīja, vai es mērījot šņabi 'ar olekti? Vai tas ir man kā runas vīram pieņemams?” paskaidro

dusmīgi, norādīdams uz mani ar pirkstu, bufečiks. Tikai tagad ieraugu, ka viņš klibo.

„Zin ko, Osīt? Ja tu vēl daudz plātīsies, es tev tiešām uzlaidīšu ar olekti pa dupsi. Liec viesiem mieru. Ej mājā un nomierinies. Es bufetē norīkošu citu,” un tad viņš nāk pie mums un atvainojas. No ballēšanās vairs nekas neiznāk. Paņemam divriteņus un braucam mājās.

Ļaudis mēdza teikt, ka pēc sliktiem gadiem vienmēr nākot labi ražas gadi. Tā arī tiešām notiek. Līdz Jāņiem zāle pļavās un āboliņš tā saaudzis, ka jāpļauj gribot negribot. Lauku ļaudis gan ir uzskatos, ka, pirms Jāņiem nav labi pļaut lopbarību.

• •

To gadu, kad pienāca Jāņu dien'a, puse āboliņa un mājas pļavu siens jau bija kaudzēs. Paliek pāri vienīgi tālākās Dibena pļavas nepļautas.

Jāņos pie mums atkal ierodas Dzenīšu Kārlis, Laz-diņu Jānis un Celmiņu Jūlijs. Kaimiņos šogad maz svētī Jāņus. Liela daļa kaimiņu puišu un meitu ir atnākuši uz mūsu māju.

Otrā dienā ap pusdienas laiku piecēlušies, ejam pie Dzenīšu Kārļa. Pašā vakarā vēl aizvadām Lazdiņu Jāni uz Gaidēm. Roždaipu Jānis un Pēteris, kas abi beiguši Apes lauksaimniecības skolu, mūs zobo:

„Ne velti Smiltenes skolēnus sauc par piena puikām. Tādi viņi arī ir. Skaties vien. Klīst kā aunu bars no vienas mājas uz otru. Redzi, pat meitas jums neskatās virsū.”

„Lai viņi blēj. Redziet, draugi, Jānis un Pēteris šinī apkārtnē bija vienīgie pieaugušie puiši. Tagad viņi redz rodamies jaunu konkurenci, tāpēc kļūst greizsirdīgi uz mums jau iepriekš, pirms vel nekas nav noticis,” stāsta Lazdiņu Jānis.

„Kauties jau mēs ar viņiem neiesim, bet ja iznāks saraušanās, tad ceļu gan negriezīsim, ” saka Dzenīšu Kārlis.

„Tas gan. To tik nē. Mēs parādīsim savu klasi,” saka Ziemiņu Frīdis, kas arī tagad ieradies Gaidēs.

Pēc Jāņiem tūliņ sākas sierniecības kursi. Sākumā gan negribējās braukt. Pagājušo praktisko darbu laikā no skolotāja Teodora Ziediņa uzzināju, ka no visas Latvijas pieteikušies vairāk nekā piecdesmit kursantu. Ja nu tik daudzi pieteikušies, man rodas interese satikt cilvēkus no citurienes.

Kad ierodos Smiltenē, kursantu pilna pirtsaugša. Kāds jau ievācies manā gultā. Tikai ar lielu skandālu atkaroju savu gultu.

Lielākā daļa ir ieradušies lielu, bagātu lauksaimnieku dēli un arī divas meitas. Vairums nāk no Vidzemes un Zemgales, mazāk no Kurzemes, un tikai četri no Latgales.

Kursus iedala četrās grupās. Pirmajā grupā māca par Ementāles sieru, otrā grupā Ēdames, trešā grupā Zemgales sieru pagatavošanu un ceturtā par Tilzītes sieru. Faktiski Zemgales un Tilzītes siers ir viens un tas pats. Vienīgi lieto citu formu, un Zemgales sieru no ārpuses krāso dzeltenu, bet Tilzītes ne. Kursus vada agronoms Lielgalvis. Ementāles sieru pagatavošanu māca šveicietis Arnis, Ēdames sieru techniķis Kārlis Gailītis, Zemgales sieru Teodors Ziediņš un Tilzītes techniķis Zušmanis.

Divu nedēļu laikā nevar neko sevišķu iemācīt. Valdības uzdevums bija panākt sieru patēriņa izplatīšanu Latvijā. Tagad vairāk kā piecdesmit kursantu atbrauks atpakaļ no kursiem un stāstīs savā pusē, ko viņi redzējuši. Viņi centīsies iestāstīt ļaudīm, cik labi garšo Ēdames, Ementāles, Tilzītes un Zemgales sieri. Liekas, ka pati ideja bija lieliska. Cik labus rezultātus tā deva, nevaru pateikt, bet nav noliedzams, ka nu tauta daudz runāja par sieru šķirnēm.

Kursa beigās notika pārbaudījumi. Tie, kas beiguši ļoti sekmīgi, saņēma, zeltītiem burtiem diplomu un tiesības gatavot sierus. Tie, kas nobeidza labi, saņēma diplomu, drukātu sudraba burtiem — tiesību ne-

kādu. Pārējie saņēma diplomu par piedalīšanos kursos melnā drukā.

Saņēmu pirmās klases diplomu. Vēlākās dienās kursos arī rādija, kā pagatavot, sālīt un gatavināt sierus.

Rotācijas kārtībā visi kursanti ir iepazinušies ar veidu, kā sierus pagatavo.

Uz nākošiem praktiskiem darbiem vairs nebraucu. Tā kā krizes gadi vēl tikai sākas, nolemju iet ģimnāzijā izglītības turpināšanai.

Izlaiduma aktā esmu vienīgā melnā avs, kas nepaliek mājā saimniekot.

Deviņus gadus pēc Smiltenes skolas beigšanas sēžu prof. Neilanda kabinetā.

„Kā jau jūs zināt, ar sierošanu Latvijā neiet tā kā vajadzētu. Pirmkārt, lauksaimnieki neražo pietiekamā vairumā sierošanai piemērotu pienu. Otrkārt, mums nav pietiekami sagatavotu zinātnieku, kas spētu tālāk izveidot mūsu sierniecību. Pēc maniem uzskatiem sier-niecība sadalās trijās daļās: Pirmkārt, sieru techno-loģijā. Siemieku, kas prot sierus pagatavot, mums ir jau pārprodukcija. Smiltene ir pieražojusi tik daudz siernieku, ka tiem nav darba. Dabiski, ka nav darba, ja nav pietiekami piena. Otra daļa ir sieru zinātne. Te mums trūkst personāla. Lūkojam iesaistīt jaunos agronomus šinī nozarē. Rezultāti nedod cerētos panākumus, jo tiem trūkst siernieku prakses.

Esmu ieskatos, ka mums jārada jauna nozare sierniecībā, ko es saucu par sierošanas mākslu. Tā nu Lauksaimniecības kamera kopā ar Zemkopības ministriju un Latvijas universitāti grib radīt jaunu profesiju — proti, sierošanas meistara amatu. Izskatot siernieku sarakstus, noskaidrojām, ka jūs esat viens, kas izraudzīts sagatavoties 'šim amatam. Kursi ilgs četras nedēļas. Ja esat ar mieru, varat tanīs mācīties. Tie notiks Latviešu piensaimniecības centrālā pienotavā Valmieras ielā un Latvijas universitātes lauksaimniecības fakultātē A klausītavā. Pagaidām esam izraudzījuši astoņas personas. Četri ir Latvijas universitātes lauksaimniecības fakultātes studenti, divi lauksaimniecības vidusskolas absolventi, viens Smiltenes sierniecī-bas skolas absolvents un viens Vācu sierniecības skolas absolvents Kemptenē.”

Bez apdomāšanās piedāvājumu pieņemu.

Mums mācīja prof. Dr. Neilands, Latvijas universitātes lauksaimniecības fakultātes piensaimniecības katedras vadītājs St'ankēvičs, Auces izmēģinājuma pienotavas direktors, ķīmiķis 0. Jirgensons un ārsts Dr. Osis. Praktiskos darbus vadīja Šveices profesors Dr. Lerchs un tanīs piedalījās gandrīz visi Piensaimniecības Centrālās Savienības Centra sierotavas siernieki.

Pēc kursu beigšanas notiek pārbaudījumi praksē un teorijā. Šie bija vieni no- stingrākiem pārbaudījumiem, kādus līdz šim biju piedzīvojis. Praktiskos darbos prasīja ne vien prasmi, bet arī, lai sieri izskatītos acij tīkami. Pirmo reizi sāku saprast, ko nozīmē māksla. Tāpat kā gleznai vai mākslas audumam, sieram jāiztop cilvēka acij un mutes garšošanas dziedzeriem, kā arī ožai. Tikai tas siernieks, kas visus šos noteikumus ievēro un prot iedzīvināt, var saukties par sierniecības mākas meistaru.

Kursos vislielāko vērību piegriež sieru technolloģi-jai, iesaiņošanai un- sanitāriem noteikumiem. Pirmo reizi mums māca tādu priekšmetu kā sieru ekonomiju. Tur māca, kā lētāk pagatavot sierus. Mācāmies, kā reklāmēt sieru pārdošanu, sieru nozīmi cilvēka uzturā un dietā.

Kad pārbaudījumi nolikti, uz diplomu jāgaida pāris nedēļas. Tos izsniegs Lauksaimniecības kamera kopā ar amatniecības kameru.

Rudenī nolemju apmeklēt izlaidumu Smiltenē. Skolā redzu lielas pārmaiņas. Skolas direktors Vīgants ir pārcelts uz Rīgu par lauksaimniecības departamenta direktoru Zemkopības ministrijā, viņa vietā par direktoru ir agronoms Lielgalvis, agronoms Jānis Tirzī-tis ir pārcelts uz Lauksaimniecības Kameru par biškopības un dārzkopības nodaļas vadītāju.

Iesaistījušies jauni agronomi, kā Dambis, Mier-kalns un Liepiņš. Miruši Teodors Ziediņš, klētnieks Zvirbulis un pirtnieks Bērziņš. Dārznieks Mucenieks pārcēlies uz Bulduru dārzkopības skolu. Techniķis Gailītis uz Valsts Kontroli, kur strādā par piensaimniecības inspektoru. Viņš studē Latvijas universitātē lauksaimniecību. Bijušais skolas absolvents Jānis Van-dars iecelts par zirgkopības speciālistu. Arī viņš studē lauksaimniecības fakultātē. Vēl lauksaimniecības fakultātē studē Jānis Cālis. Viņš strādā par lopkopības inspektoru. Kādu laiku viņš bijis virspārraugs Mazsalacā. Vēl lauksaimniecību studē Kārlis Brauns, kas strādā par piensaimniecības inspektoru un Kārlis ♦ Dreijalts, kas strādā Anglo-American importa un eksporta sabiedrībā. Mans kādreizējais klases biedrs Jūlijs Celmiņš studē Latvijas universitātē filoloģiju.

Satieku bijušos klases biedrus. Kārlis Palmbachs apprecējis savas puses lauksaimnieka meitu. Viņam aug dēls. Viņš, tāpat kā agrāk, ar visu neapmierināts, lād valdību, lād vietējos cilvēkus.

Kārlis Dzenītis kļuvis ļoti bagāts. Viņš stāsta, ka bankā esot nauda divu saimniecību pirkšanai.

„Vai nebūtu labāk, ja tu naudu ieguldītu kādā rūpniecības uzņēmumā? Kas tev strādās lauksaimniecības ?” jautāju.

„Tāpēc jau es neķeru katru. Gribu, ka varētu nopirkt vienā vietā, tā radot lieluzņēmumu. Par industriāliem uzņēmumiem man nav nekādas jēgas. Skolā iet vairs negribu.”

Kālītis ir apprecējis kaimiņu māju kalponi. Viņa sieva ir tiešām skaistule. Vilis Dāniēls kļuvis par saimnieku un arī apprecējies. Apprecējušās ir visas bijušās skolas biedrenes no mūsu klases. Alma Vilka, kas precējusies ar mežsargu, audzina jau piecus bērnus. Divi mantinieki ar arī Almai Rozītei. Staļļu pārzinis Pi-kurs ir ļoti novecojis. Viņš izskatās novārdzis. Var redzēt, ka viņš ir slims.

Vecās kūts pārzinis vēl aizvien ir Asofrejs. Viņa dēls Rīgā studē medicīnu. Rīgā studē daudzi smilte-nieši. Lauksaimniecību studē Arvīds Rauza. Arī An-drejevs Boriss un Olga studē. Palmbachu Kārļa brālis Jēkabs ir brašs puisis, tikko beidzis ģimnāziju.

Lai arī skolā notikušas lielas pārmaiņas, vislielākās pārmaiņas ir notikušas Latvijas valsts politikā un saimnieciskā dzīvē. Iesākto demokrātiju, kas izrādījās nespējīga darboties, nomainījusi Zemnieku savienības diktātūra ar agronomu Kārli Ulmani priekšgalā. Likvidētas visas politiskās partijas. Agrāk jaunatni audzināja skauti, gaidas un kreisie Sociāldemokrātu sports un sargs. Jaunieši pulcējās zem Latvijas vanagu, Nacionālās līgas, Aizsargu un Strādnieku sporta un sarga jaunatnes nodaļu karogiem. Tagad Strādnieku sports un sargs ir likvidēts. Likvidēta arī Nacionālā līga. Latvijas vanagi zaudējuši savu nozīmi un ir tuvu likvidācijai. Skautu un gaidu darbība stipri ierobežota, lai gan ģenerālis Goppers dara visu, lai šīs organizācijas uzturētu.

Ulmanis pēc amerikāņu parauga nodibinājis Mazpulku organizāciju, kam panākumi ir milzīgi

No visām politiskām partijām palikusi vienīgi Zemnieku savienība. No visām organizācijām stiprākie ir aizsargi. Piespiedu kārtā Ulmanis likvidē Pēr-konkrusta organizāciju. Tiek nacionālizēti uzņēmumi, kas strādā pavirši vai nestrādā valsts interesēs.

Krize ir beigusies. Valsts ekonomiskā politika rāda milzīgu augšupeju. Lats ir viena no stingrākām valūtām Vakareiropā. Tā spēja pirkt pieaugusi. Lai pavairotu ārējo tirdzniecību, valdība latu devalvē vairākas reizes.

Smiltenes lauksaimniecības mācības iestādes programmā kā mācību priekšmeti, tā arī kursa lielums, samazināts līdz minimam. Kad prasu direktoram Liel-galvim, kāpēc mācību programma samazināt, viņa atbilde ir vienkārša: „Tā Ulmaņa valbīdas polītika. Ne velti ģimnāzijām pielika vienu gadu.” Direktors Lielgalvis izsakās, ka viņi nespējot vairs uzņemt visus skolēnus, kas piesakās rudeņos.

Smiltenes Lauksaimniecības mācības iestāžu skolas nams

Šinī laikā mūs sevišķi apbrīnoja ārzemnieki, kas arvien vairāk brauca ekskursijās un pa vasaru uzturējās Latvijas jūrmalā.

Latvijas universitāte arī pārslogota studentiem. Izglītības standarts aug tik strauji, ka mēs tuvojamies pirmajām rindām pasaules tautu forumā. Latviešu tauta ir viena no laimīgajām, kas dzīvo pie Dzintar-jūras krastiem. Dzīves standarts aug, labklājība pie* ņemas. Tauta tomēr paliek miegaina.

Z.M.S.L.M.I. audzēkņu grupa ar audzinātājiem, no kreisās: agronoms Ābels, skolas direktors Vīgants (ķīmiķis), agr. Vilnītis un techniķis Pikurs, 1930-os gados.

Kaimiņos austrumos aug komunisms. Rietumos izplešas nacionālsociālisms. Vai šīs lielās varas mūs nesamais? Vai viņas ļaus mums eksistēt un attīstīties tādā pašā ātrumā arī turpmāk? Vai šīs lielās varas reiz nenonāks konfliktā? Ja tas notiktu, vai tas neskars arī mūs?

Rodas tādi un līdzīgi jautājumi. Tos, kas par šiem jautājumiem runāja, politiskā pārvalde apklusināja. Studentu organizācijas pirmās izteica šaubas, vai lielie kaimiņi Jaus mums «aptaukoties un gulēt politiskā mierā. Par to tās saņēma brīdinājumu nemaisīties politikā.

Ja man šodien kāds jautātu, vai mēs, latvieši, toreiz tiešām jutāmies laimīgi, atbilde ir tikai viena —

jā.

Mēs, jaunatne, kas tagad no puikām bijām izauguši vīros, visu enerģiju ielikām vienīgi vienā virzienā — mūsu valsts un tautas labklājības celšanā.. Valkājot zaļo cepuri ar zeltīto vārpu, mēs bijām saauguši ar savu zemi un tautu. Kā likās, nekādi apstākļi to nevarētu šķirt. Tomēr notika pretējais. Tauta tika šķirta no valsts. Patstāvība tika zaudēta. Mēs cīnījāmies, lai paturētu un neatdotu brīvību. Mūsu vēsturiskā nelaime, proti, mazākums skaita ziņā, atkal bija izšķirīgs. Mēs cīņu zaudējām, bet ne ticību sev un savai tautai.

Smiltenes * Palsmanes - Aumeisteru krājaizdevu s-bas nams Smiltenē, tā sauktais Smiltenes lauksaimniecības biedrības nams

Gust. Ādolfa laukums Smiltenē

Skats uz Smilteni no parka ar soliņu, uz kura sēdējis autors ar zemgalieti

Vidus dzirnavu ezers Smiltenē

Tepera Ezers Smiltenē

.

Content

Zariņš Jānis Cepure ar zelta vārpu

PRIEKŠVĀRDI