Zeltiņš Teodors

Dvēseļu glābēji

Teodors Zeltiņš

Dvēseļu glābēji

Noveles

NEATSTĀTĀ STACIJA

Džo Diffendorfers nespēja saprast, kā viņš tik nepiedodami šodien bija varējis nokavēties par veselām piecām minūtēm. Un vēlreiz satraukts paskatījies uzticīgajā kabatas pulkstenī, kas, viņam kalpodams, nekad vēl nebija atļāvies nosebot kaut vienu pašu vienīgu sekundi, nevilcinādamies jau gribēja mesties pāri platajai ielai, kad viņam turpat deguna priekšā iekaucās bremzes un kāda dzeltena taksometra vadītājs, izkāries pa logu, kratīja dūri. Patiesi, viņš bija vainīgs, steigā mēģinādams šķērsot ielu pretī sarkanajiem uguņiem. Par laimi indīgajam šoferim bija jāsteidzas, un viņa negantības tūlīt arī aizkūpēja reizē ar benzīna dūmiem.

Pavisam traki. Tā arī nekad vēl viņam nebija gadījies. Un l)žo Diffendorfers apstājies slaucīja pēkšņi nosvīdušo pieri, kaut diena nebija ne sutīga, ne karsta, kā dažkārt ap vasaras vidu Jaunbābelē. Bet viņam bija jāsteidzas — kā sarkanie uguņi to negribēja saprast. Citādi vēl Melnais Dimants pienāks bez viņa. Ko tad? Džo nespēja pat iedomāties, kas tādā gadījumā varētu notikt. Nē, viņam stacijā par katru cenu bija jānotiek laikā.

Paldies Dievam — beidzot tās bija ilgi gaidītās zaļās gaismas. Džo, lieki neminstinādamies, atjaunoja savu skrējienu pāri ielai, plato mēteli uz krūtīm ciešāk savilkdams kopā, lai vieglāk izmauktos cauri aplam gauso līdzgājēju elkoņiem. Pa stiprākai dunkai sānos saņēmis, tikvien kā īgni nosirdījās pats pie sevis: kā redzams, ari Amerikā joprojām vēl gadās cilvēki, kam nekur nav jāsteidzas.

Cik labi, ka stacija vairs nebija tālu. Un pāris acumirkļus vēlāk Diffendorfera platais mētelis ar tā valkātāja sīko augumu jau pazuzdams noplivinājās aiz kādas masīvas pelēkas celtnes grieķiskajām kolonnām. Arī Jaunbābeles galvenā stacija nekādā gadījumā negribēja palikt iepakaļ citu lielpilsētu varenajām stacijām, kas ar savu majestātiskumu šai zemē pārspēja ne vienu vien baznīcu.

Varbūt tas tā bija taisni pareizi un tā arī vajadzēja. Jo Džo Diffendorfers nekur tik labi savā mūžā nekad nebija juties kā tieši stacijās. Vai kur vēl varēja būt kādā telpā tik daudz un dažādu jūtu sablīvēts kopā? Mīlētāju atvadu nopūtas ar tālumā braucēju priecīgo satraukumu, sagaidītāju pacilātais cerīgums ar pavadītāju nospiedīgo sērīgumu, atkal saticējos prieki un šķīrējos bēdas, tie visi bija tādi, tik dažāda rakstura pārdzīvojumi, kas gluži vai nereālu dažkārt padarīja laika jēdzienu, te stundas saspiezdami par minūtēm, te sekundes izstiepdami par mūžībām. Un kā ielauzējies no kādas pavisam citas pasaules brīžiem likās visu staciju uzmācīgi milzīgie pulksteņi. Tomēr te tiem bija vieta daudz vairāk kā visur citur. Jo minūte, kādreiz pat viena minūte te varēja izšķirt cilvēku likteņus, nosebojot kādu nenokavējamu un nekad vairs dzīvē neatkārtojamu vilcienu.

To iedomādams, Džo Diffendorfers par jaunu satrūkās, sarāva uz krūtīm ciešāk kopā mēteli un metās pa kāpnēm augšā uz ceturto peronu, kur vajadzēja šai brīdī pienākt Melnajam Dimantam. Tas nebija nekad vēl noticis, ka Melnais Dimants kādreiz nokavētos. Un ja viņš vēl nebija ieradies, kā tas par lielu dvēseles atvieglojumu Diffendorferam uz ceturtā perona arī atklājās, tad drīzāk neprecizitātē bija vainojami visi pasaules pulksteņi. Vismaz tā domāja Džo, kam piepeši no pleciem bija novēlies tāds kā gandrīz vai pavisam nepanesams smagums.

Cieši uz krūtīm kopā savilkto mēteli vaļā palaidis, Diffendorfers tik dziļi un alkatīgi ievilka elpu, ka juta neatvairāmos pilsētas putekļus šoreiz jo patīkami no-kutam plaušu vistālākajos galos. Ne mazākas tīksmes pilnu skatu viņš lēni kā baudītājs pārlaida tagad pāri peronam. Tā pati jau daudzkārt redzētā aina, un tomēr tā allaž par jaunu uzbudināja. Likās, gandrīz vai ar pilnīgi īstu reālitātes sajūtu likās, ka jāsteidzas prom arī viņam pašam, pretī kaut kādam vēl īsti neapjaužamam tālumam, ka jāšķiras no kaut kā mīļa un neaizstājama, kaut kā, kā īsti šai pilsētiņā viņam nav un nekad nav bijis.

Nekur savā dzīvē Džo Diffendorferam nebija izdevies iejusties tādās illūzijās un iztēles bagātībā kā tieši stacijās. Par spīti tam, ka krāsainajā ceļotāju burzmā ar savu pasīko augumu un paplato mēteli viņš gluži vai pazuda. Nekad viņam nebija bijis un nebija arī tagad ne eleganta putekļu mēteļa, ne lepna sporta uzvalka, nemaz par īstas, gaiši dzeltenas ādas ceļasomām nerunājot. Un tomēr viņš jutās, allaž bija juties kā visas šīs lielās ceļotāju saimes piederīgais, kaut neatcerējās sevi bijušu kādreiz kaut kur ārpus Jaunbābeles. Viņa vecāki ar sevišķu turību nevarēja lepoties, un ari viņš pats kā vienkāršs ierēdnis nepelnīja nekādu ievērības cienīgu algu. Varbūt būtu varējis ielauzties kādā ienesīgā fiziskā darbā, ja nebūtu pasīkais un paslimīgais augums.

Taču Diffendorferam vairs neatlika ne minūtes laika kaut kādām sabiedriski filozofiskām pārdomām, jo ie-dunējās sliedes un tālumā jau bija saskatāma kāda spoža prožektora žilbinošā acs. Nekad to nespēja izdzēst pat debesskrāpju aizēnotā lielpilsētas dienas gaisma. Kā vizmaina sudraba lente, starp namu jumtiem grā-ciozi locīdamies, tuvojās Melnais Dimants.

Jā, kālab šo spožo aluminija ekspresi sauca par Melno Dimantu, neviens laikam īsti nevarēja saprast, vismazāk tā dievinātājs Diffendorfers, kas noteikti tam būtu devis vārdu Sudraba vai Spožo Sapņu Bulta. Bet šajā pasaulē neviens pēc Diffendorfera padoma nekad un nekur nav prasījis. Tik nenozīmīgs viņš bija. Bet stāvēt Melnā Dimanta sagaidītāju pulkā — to gan neviens viņam nevarēja noliegt. Un nemēģināja arī, pat gluži otrādi: viņu kā vecu un gaidītu savas saimes piederīgo allaž sveicināja vai visi dzelzceļnieki, ar prastajiem grīdu slaucītājiem sākot un lepno stacijas dežurantu beidzot.

Stacijai tuvodamies, Melnais Dimants palēnināja gaitu un piepeldēja peronam kā īsts sudraba gulbis. Džo nevilcinādamies būtu noglāstījis tā spožos rievotos sānus — tik ļoti viņš Melno Dimantu mīlēja — ja cilvēku drūzma varmācīgi viņu nepastumtu sāņus. Bet ko lai dara, — tie, kam kabatās bija biļetes, jutās daudz tiesīgāki par viņu.

Cilvēku drūzmā ap Diffendorfera gandrīz bija sākusi griezties vai visa pasaule, kā uzkāpusi uz milzīgas virpuļgrīdas. Satrauktas balsis klupa un lēkāja viena pār otru, sagrūdās kopā vaigi un degungali, nošvīkstot steidzīgām lūpām, daža meitene ar abi roki bija pakūrusies kaklā savam mīļajam. Un Džo jutās noreibis kopā ar visiem citiem, kaut viņam neviens pat roku nepadeva, nedz pēdējā atvadu sveicienā no kāda vagona loga vēdināja drebošu kabatas lakatiņu.

Par spīti visam tam, Džo Diffendorl'ers bija tik aizkustināts, ka nepamanīja, ka viņš uz perona palicis viens pats. Melnais Dimants ar jauki apgaismotajiem un jautru galvu pilnajiem logiem bija aizslīdējis tālāk, pretī jaunām stacijām, jauniem sagaidītājiem un pavadītājiem. Tādēļ vai gluži varmācīgā kārtā viņu iztraucēja kāds perona slaucītājs, pavisam nekaunīgi jautādams: — Kungs, es redzu — man tiešām žēl — jums atkal nav laimējies sagaidīt savu gaidāmo.

Dii’fendorfers izbrīnījies paskatījās viņā kā cilvēkā no kādas citas planētas. Ar šādiem jautājumiem viņu jau sen neviens te neapgrūtināja. Šis slaucītājs, kā redzams, nupat bija pieņemts jauns, galīgs nezinātājs.

Turklāt šis nepraša, atbildes nesagaidījis, vēl atļāvās piebilst: — Es tiešām jūs apbrīnoju, ka tas jums nesagādā pat vismazāko vilšanās sajūtu.

— Bet Melnais Dimants taču pienāca laikā. Man nav ne vismazākā iemesla justies pieviltam. Kā jūs to ne saprotat? — Gluži vai apvainots ieplēta acis Diffen-dorfers, joprojām apjucis nākdams ar pretjautājumu: — Jūs laikam esat te svešnieks? Nekad jūs agrāk neesmu te redzējis.

— Tā ir, — ziņkārīgais cilvēks atbalstīja garo augumu pret slotas kātu un turpināja: — Nupat kā esmu iebraucis no Eiropas, no Baltijas valstīm. Varbūt kaut ko par tādām tālām un Dieva pamestām zemēm būsit dzirdējis? Ja ne, nav liela nelaime. Nebūsit vienīgais.

Un kamēr sev sameklēju kādu piemērotāku darbu, pabaidām slauku Jaunās Pasaules atkritumus.

Tā bija, kā Diffendorfers tūlīt to nojauta — šis cilvēks nebija šejienietis. Un ar tādu viņam tagad nebija ne mazākās vēlēšanās ielaisties kaut kādās tālākās sarunās. Džo nevērīgi pagrieza viņam muguru un neatskatīdamies atstāja peronu.

Taču ziņkārīgā svešnieka dīvainais smaids viņu neatlaizdamies turpināja vajāt. Viņš, atpakaļ neskatīdamies, juta to pielīpam saviem pleciem un pakausim. Nekaunība — ko īsti šāds pasaules klaidonis par viņu gan domā? Vai tas būtu uzminējis, nolasījis no acīm viņa visapslēptākās ilgas? Tās, kas dažkārt garajām skaitļu rindām bija likušas piepeši apmigloties, lai iznirtu no iedomu miglāja tālas un sniegaini spožas kalnu galotnes. Vai viņš bija vainīgs, ka nespēja nekur par Jaunbābeli tālāk aizbraukt? Bija nelaiķa brālim svēti apsolījis, ka palīdzēs viņa dēlam nobeigt izglītību.

Taisnība, nu tas bija noticis, šis pienākums beidzot bija godam izpildīts. Bet starplaikā bija paguvis pierast pie pieticīgā atnāciena uz staciju, lai sagaidītu un pavadītu Melno Dimantu, kas dunēdams aizrāva viņa ilgas projām uz tālumu. Un allaž tad kļuva tik viegli un labi, it kā viņš pats būtu bijis kaut kur pavisam tālu projām un atgrieztos laimīgs un piekusis. Pat garās skaitļu virknes vairs acu priekšā nedejoja. Viņam pašam patiesi nekur vairs nebija jābrauc.

Un tomēr — ko īsti gan nozīmēja svešnieka dīvainais smaids? Vai tikai tas neslēpa sevī nejēdzīgu izsmieklu, ka viņam pašam — Džo Diffendorferam trūktu tagad dūšas vēl mūža galā doties Ogotajā ceļojumā. Varbūt tas tiešām tā bija. Bet nē, tāds brauciens ar Melno Dimantu viņam sagādātu vislielāko dzīves laimi, ari vēl tagad.

Rokas gandrīz vai līdz elkoņiem platā mēteļa kabatās sabāzis, Džo ielīksmots piepeši sāka smaidīt. Kas tas gan visiem būtu par pārsteigumu, ja viņš to tomēr izdarītu. Viņa draugi un paziņas stacijā rīt paliktu ar vaļā mutēm, ja, Melnajam Dimantam pienākot, viņš nepaliktu vairs stāvot uz perona, bet pazustu vienā no sudrabaini spožajiem vagoniem. Un tad viņš parādītos pie platā un maigas gaismas apgaismotā loga, ar kabatas lakatiņu rokā mādams palieējiem ardievas. Tik pārsteigti un satriekti visi būtu. Un būtu tiešām notikums — pēc vairāku gadu palikšanas uz perona beidzot aizbraukt un pazust kopā ar lielisko Melno Dimantu.

Džo DitTendorfera soļi kļuva ar katru brīdi straujāki. Pie mājām ticis, viņš tikko valdījās, lai nesāktu skriet. Citādi nepietiktu elpas šaurajām un neganti stāvajām veca īres nama kāpnēm, kur parasti viņam bija vairākas reizes jāapstājas, līdz uztika sestajā stāvā. Bet šoreiz pietika ar vienu minūti atelpas puskāpnēs.

Tad, mēteli uz vāļās nometis, viņš atplēsa virtuvē no grīdas rūpīgi pienaglotu linoleja posmu un izvilka ar naudu piebāztu aploksni. Pirksti viņam nejauki drebēja, sākot skaitīt zaļās banknotes, bet pamazām nomierinājās un pierada, un beigās viņš iebāza visu žūksnī svārku krūšu kabatā ar tādu tvērienu kā miljonārs. Tur pietika, pilnīgi pietika kārtīgam un lepnam izbraukumam. Tikai kur?

Būtu muļķīgi sacīt, ka pasaulē trūktu pietiekami skaistu vietu, kur pavadīt atvaļinājumu, un Džo tās visas ne vienu reizi vien ar zīmuli rokā pa kartēm bija jau izceļojis, bet kad tā negaidot un pēkšņi vajadzēja

izšķirties — vienkārši pietrūka padoma. Bija jāķej*as pie ceļojumu biroju bagātīgi izdotās literatūras.

Tās Diffendorferam bija papilnam. Vilinātāji spilgt-krāsainas brošūras rēgojās laukā no galdu atvilktnēm, ar tām bija piemests citādi diezgan patukšais drēbju skapis. Džo staipīja savus sažuvušos dzīslainos pirkstus pāri peldkostīmos iespīlētiem daiļu peldētāju gurniem, ieraka apelsīnu un ananasu biržu nobildējumos, līdz beidzot apstājās pie sniegainām kalnu galotnēm, kas ķēnišķīgā pašapziņā pacēlās pāri tumšu mežu ap-mežotai debesu pamalei ar spoguļaini gludu ezeru priekšplānā, kurā skaisti atspoguļojās kalnu varenība.

Jā, te nebija vairs ko prātot un pārlikt. Viņš brauks ar Melno Dimantu uz baltajiem ziemeļiem. Tikai uz turieni.

Dabūt šim braucienam atvaļinājumu nebija nekādu grūtību. Biroja vadītājs pat necerēti laipni apvaicājās, vai Biffendorfera kungam ar divām nedēļām vien pietikšot. Varot dabūt vēl kādu nedēļu papildus. Un visa šī laipnība viņam laikam tika parādīta vienīgi tādēļ, ka nebija kopš neatminamiem laikiem atvaļinājumā gājis.

Bet Džo domāja, ka pilnīgi pietiks ar vienu nedēļu. Tāpēc arī ceļasomā vairāk par vienu lieku veļas kārtu neielika. Ar visu to, kad otrā rītā somu pacēla, nemaz tik viegla nelikās. Bija sanācis diezgan daudz šādu tādu, tā domāt, nepieciešamu krāmu. Jo, kaut arī bez krietnākas pieredzes šādās lietās esot, viņam tomēr likās, ka nevar doties ceļā bez kārtīga gabala ziepju un dvieļa. Nestaigās taču apkārt pa pasauli ar nemazgātu muti. Un vakarus atpūtas krēslā viņš nespēja iedomāties bez rītakurpēm kājās, tās ari noteikti ņēma-mas līdzi. Tāpat kā diegu spolītes ar adatām, ja ceļā kas saplīst. Pašam vien jāpielāpa būs.

Un tā galu galā sanāca pasmaga soma, ka nesdams Diffendorfers krietni vien sapūlējās ar gluži vai jauneklīgi sārtiem vaigiem. Par laimi bija atnācis pietiekami laicīgi, lai varētu kā pieklājas atpūsties, jo uz perona nevienu vēl nelaida.

Džo Diffendorfers atmetās turpat uz savas somas gala, jo uzgaidāmā telpa bija šodien cilvēku pieblīvēta. Viņš sēdēja, slaucīja kabatas lakatā sasvīdušo seju un kaklu un nevarēja saprast, kāpēc tik dīvaini ir sākusi reibt galva. Varbūt no nepārtrauktās cilvēku balsu murdoņas, varbūt arī neparasti karstās dienas, kas šodien ar nekustīgu sviedrētāju smagumu bija nogūlusies pār pilsētu. Bet tas nekas — tās pārdesmit minūtes viņš varēs paciest kā nieku. Un tad — tad Melnais Dimants kā vējā šalcoša bulta viņu aizraus uz patīkami vēsajiem ziemeļiem, kur kalnu galotnēs joprojām vēl zaigo balti sniegi.

Vai tas patiesi nebūs brīnišķīgi? Viņa ilgus gadus lolotais sapnis beidzot būs sācis piepildīties. Un Džo pārlaida pašapziņas pilnu skatu pāri cilvēku pieblīvētajai uzgaidāmai istabai. Viņš šodien jutās kā īstens šīs daudzgalvainās saimes piederīgais — ceļotājs, tālumā braucējs. Pagalam aizkustināts, viņš iebāza roku kabatā, lai aptaustītu tur noglabāto biļeti un pārliecinātos, ka nesapņo. Jā, tā tur bija patiesi. Bet — vai tā tur bija pilnīgā drošībā? Vai diezgan nav dzirdēts, ka braucējiem nozūd kabatās rūpīgi noglabātās biļetes. Varbūt visdrošāk būs, ja viņš to turēs rokā, vairs neizlaizdams no saviem pirkstiem.

Bet tiklīdz Džo to bija izlēmis, tūlīt arī sakustējās visa daudzgalvainā cilvēku masa. Ceturtā perona vārti pēkšņi bija atvērusies. Ar somu vienā un biļeti otrā rokā Džo peldēja projām pa cilvēku straumi. Tik tiešām

— peldēja, jo kājas ne vienmēr droši atbalstījās uz zemes. Tā laikam bija nelāgi karstā diena, kas šodien tik daudzus braucējus bija sadzinusi stacijā.

Taču katrā izdevīgā brīdī Džo stiepās un mēģināja pacelties uz pirkstgaliem — vai tiešām neviens no stacijas veciem paziņām viņu neredzēs aizbraucam? Tas būtu pavisam neparedzēts un neiedomāts zaudējums. Gandrīz vai tādēļ vien viņš īsti bija sadūšojies spert šo izšķirīgo soli. It īpaši tā smējēja ārzemnieka dēļ. Un nu — neviena neredzēja. Ak, kādēļ Dievs viņu pasaulē bija laidis ar tādām, tik īsām kājām? Bet gan — gan viņi to ieraudzīs vagona logā. Tas būs vēl lielāks, vēl pēkšņāks, vēl negaidītāks trieciens. Bet viņš tikai lepni, ar katram apskaužamu pārākuma apziņu novēdinās ardievas visiem palicējiem. Uz kāpnēm pagalam nejauki stumdīts un grūstīts, Džo nesajuta neviena vienīga belziena, pie sevis klusi un laimīgi smaidīdams.

Viņš turpināja smaidīt arī, stāvēdams uz perona, cilvēku mudžeklī iesprūdis. Tad piepeši iedomājās paskatīties savā kabatas pulkstenī, cik īsti vēl jāgaida, jo šādā satrauktā noskaņā jebkāda normāla sajēga par laiku šķitās zudusi. Bet pulkstenī paskatoties, smaids no sakarsušās sejas piepeši aizbēga.

Diffendorfers piespieda pulksteni pie auss un klausījās: tikšķēja kā parasti, nebija apstājies. Bet tas tak nevarēja būt patiesība. Tādēļ, uz pirkstgaliem pacēlies, viņš pāri cilvēku galvām mēģināja saskatīt lielo stacijas pulksteni. Un tomēr — arī tas rādīja tāpat, tātad

— Melnais Dimants pirmo reizi bija nokavējies.

Džo juta, ka sirds viņam krūtīs sāk nemierīgi un smagi dauzīties. Nekādā gadījumā nevarēja būt, ka Melnais Dimants kavētos tīšu prātu un tieši šoreiz, kad viņš bija saņēmies doties tam līdzi. Gandrīz vai atkal par jaunu iesitās galvā reibonis, kad viņš tik iedomājās vien, ka ar viņa Melno Dimantu notikusi kāda nelaime.

Arī pārējie vilciena gaidītāji bija kļuvuši nervozi un nepacietīgi. To varēja manīt no daudzbalsīgās murdoņas, kas piepeši bija pieņēmusi pavisam citu nokrāsu. Priecīgi vieglā čalu viļņošanās nu skanēja kā kāda dobja zemūdens dunoņa. Un skaļāk par visiem citiem savu neapmierinātību dažādos veidos izrādīja bērni.

Tas viss tā turpinājās vēl kādu laiku. Tad iečerk-stējās, kā skārda rīkles izskalodami, perona skaļruņi. Iečerkstējās un atkal apklusa. Pēc brīža bija tomēr puslīdz skaidri sadzirdama kāda piesmakuši balss. Tā paziņoja, ka Melnais Dimants, kā sarakstā paredzēts, šodien nepienāks, jo tikko kā smagi saskrējies ar kādu precinieku. Par postījumiem un cilvēku upuriem nekādu tuvāku ziņu pagaidām neesot. Sakarā ar notikušo katastrofu Melnā Dimanta pasažieri nu tika lūgti pārcelties uz septiņpadsmito peronu, kur viņiem, cerams, pēc stundas būšot padots cita vilciena sastāvs.

Vēl brīdi cilvēki stāvēja klusēdami, kā kādas tuvas nāves ēnā. Tad pamazām no pūļa sāka durties laukā pa vienam otram īgnam, neapmierinātam saucienam. Tiem pievienojās citas, ne mazāk sašutušas balsis. Līdz viss protesta mākonis gandrīz vai zibeņodams izklīda.

— Kā redzams, tad cilvēki jūsu zemē vēl spējīgi pazaudēt nervus, ja neizdodas aizbraukt laikā ar paredzēto vilcienu. Mēs vienā mierā pārsējām kāju jēlumus, kad tās no pārāk ilgas staigāšanas bija noberztas, —

uz slotas kāta gayo augumu atspiedis, ierunājās kāds porteris ar gluži baltu ādas krāsu.

Blakus stāvošais melnais — tāpat ar slotu — nozib-snīja mutes zobu baltumu: — Ko, vai jums — pie tās, nu tur tās Balkānu vai Baltās jūras braucamo rīku nemaz nebija?

— Protams, ka bija. Kā citādi. Bet kādreiz ir laiki un vietas, kur iespējams ekspluatēt tikai pašam savas kājas, ja gribi vēl palikt pie dzīvības, — uzrunātais atrūca.

Bet piepeši nēģeris viņu satvēra pie elkoņa un rādīja: — Lūk, skaties — Džo! Tup saknupis pie kādas somas. Būs jāiet skatīties, vai vecītim nav kļuvis nelabi. Ar viņu jau vairākus gadus kaut kas nav kārtībā. Kā nagla ir klāt ik reizes, kad, Jaunbābelei cauri braukdams, te piestāj Melnais Dimants. Es saprotu — var iemīlēt suni vai kaķi, dzīva radība vien ir. Bet trakais — vilcienu.

Paģindušais ārzemnieks pacēla Džo Diffendorfera galvu, tad saņēma viņa roku pie delma locītavas: — Beigts. Sirdstrieka.

— Kā tu to tik droši zini? Vai tomēr nevajadzētu izsaukt vēl ārstu? — melnais ieminējās.

— Pietiks, ja ataicināsi policiju. Es esmu studējis medicīnu, bet daudz kur tālāk par līkiem netiku — karš visam pārvilka svītru, — viņa baltais kolēģis rūgti pavīpsnāja, pilns uzmanības atkal pievērsdamies mirušā rokai: — Skaties, viņam rokā ir biļete. Tātad beidzot viņš tomēr... Pirksti to sažņauguši tik cieši, ka tā nav no rokas viņam vairs izņemama. Un es biju domājis, ka tā, tik cieši cilvēks var turēt tikai vienu biļeti — uz mājām. Jā, bet kur tad tās katram mums ir, mūsu mājas?

16

Varbūt arī viņš, šis sīkais vīrelis, no tām vis nebrauca projām, bet pretī? Kas to lai pasaka?

— Droši ne es, — atsaucās nēģeris un nevilcinādamies piemetināja: — Bet nu gan skriešu pēc policijas, ka neiekrītam vēl paši ķibelē.

Atlaidis vaļā neatlaidīgā tālumu braucēja Diffendor-fera roku, dīvainais, tālumus apnikušais svešzemnieks vēl klusu noteica, it kā pie sevis: — Turi vien savu biļeti cieši, turi. Lai dzīvotu, galu galā, kaut kam ir jāpieķeras visiem.

CIK MAKSA CILVĒKS?

— Viens krievu zelta desmitnieks. Vairāk man nav.

— Es teicu — trīs! Tā visi maksā, — un nepiekāpīgais zvejnieks izņēma no mutes pīpi, vienaldzīgi nospļāvās liedaga smiltīs un iekāpa laivā izvietot tur iemestos saiņus. Viņš vairs nelikās redzam jaunekli, kas ar lielu rūtainu kabatas drānu slaucīja sasvīdušo seju un pelēkām lūdzēja acīm turpināja skatīties platajā, mazliet uzlīkušajā zvejnieka mugurā. Saulainā oktobra sākuma diena vēl bija krietni silta, un viņš bija tālu nācis, steidzies. Un varbūt tiešām par velti? Par velti šo divu trūkstošo zelta desmitnieku dēļ.

Izmisīgā apņēmībā jauneklis vēl gribēja mēģināt un izvilka melnu ādas kabatas portfeli. Visi Andra Akota kollēģi zināja, ka viņš ir saviem gadiem neparasti taupīgs un no mazās ierēdņa algas vēl prot kaut ko atlicināt. Te nu bija viss ietaupījums, ko tagad piedāvāja zvejniekam: — Klausieties! Es varu maksāt markās — piecus simtus.

Aiz platās muguras izsmējīga balss nosēca: — Tās tur pāri jūs pats varēsit pakārt uz nagliņas. Man tādai vajadzībai vēl pilnam pietiek vecu avīžu. Jāsmejas. Atradis bagātību — okupācijas markas.

— Bet man ir jātiek! Sarkanie jau pie Rīgas. Uz Vāciju braukt es nevaru. Tur mani noteikti iebāzīs kādā ellē, jau Rīgā biju ievests uzraudzībā turamo sarakstā un pēdējā laikā pat bēguļoju. Mūsu pretestības grupa iekrita lamatās.

— Pretestība? Smiekls vien ir, nekas vairāk. Tikmēr pretojas, pretojas, kamēr pašiem zvirbuļi biksēs. Ne tur kādam kāds labums, ne kas.

— Bet jums taču viena vieta laivā vēl ir brīva?

— Kas teica, ka brīva? Lūk, tur ir kartupeļu maiss. Ja nebūs neviena cita, brauks tas pats.

It kā lāgā negribēdams ticēt, Akots paskatījās uz liedagā esošo mantu kaudzi. Tur tiešām starp kastēm, kannām un veciem trumuļiem tupēja arī punains kartupeļu maiss. — Bet kāda vērtība tad būs Zviedrijā jūsu kartupeļu maisam? Tā vietā tikai neprāts varētu liegt glābt cilvēku; dārgāko par visu — dzīvību.

— Smiekls. Dārgāks par visu, bet nav pat trīs desmitnieku. Cik tad var īsti maksāt tāds cilvēks? Kartupeļu maisa cenu gan zinās katrs, kas nedzīvo no gara vien.

Nenoticama īstenība. Vai tur aiz platās muguras patiešām runāja cilvēks? Vai viņa vārdi nebija vēl cietāki par akmeni, ko lūdzējam pasniedz maizes vietā? Neticēdams savām ausīm, Akots gaidīja, gaidīja kaut ko, kas dzirdēto pārvērstu jokā vai arī — apstiprinātu. Un sagaidīja. Uz platajiem pleciem pagriezās melnais pakausis, parādīdams seju kā brūnu ķirbi, kuras ņirdzīgais smaids nule teiktajam pielika negrozāmu punktu.

Akots neapzinīgi pacēla kabatas lakatu pie sasvīdušās sejas un saprata, ka viņam nu jāiet. Bet jūrmalas ciema smiltis tagad bija daudz irdenākas nekā nākot šurp un darīja soļus smagākus, jo dziļāk grima kājas. Arī saule spīdēja tieši pretī, un sviedri pāri uzacīm plūda acīs. Brīžiem likās, ka priekšā atkal pavizētu ņirdzīga seja kā brūns ķirbis. Ak nožēlojamais radījums! Akots nespēja iedomāties, ko gan darītu, ja vērdiņu

19

2*

velna liktenis kādreiz kļūtu atkarīgs no viņa gribas. Katrā ziņā neko tādu, ko dēvē par augstsirdību. Tas tad nebūtu taisnīgi, šādi tipi no tautas kopības jāizravē. Tautas kopība! Jā — skaists vārds. Taisni kā radīts, lai zelta diegiem šūtu karogos un liktu svinīgiem ievadrakstiem par virsrakstu. Ari viņš pats līdz šai dienai bija jūsmojis par to, pat vēl vairāk — grūdis savu dzīvību briesmās un domājis, ka nav nekā cēlāka, kam cilvēks varētu kalpot. Bet tagad?

Akots sapurināja galvu, lai beidzot izkratītu ņirdzīgos smieklu grabuļus no ausīm. Vai šādu vērdiņu velnu dēļ vērts ko darīt? Vai tas vispār nav noziegums, ja kaujas laukā cīnās un noasiņo tautas labākie cilvēki? Jā, tauta. Kas ir tauta? Tā ir kā te — pagaidu drošumā, tā tur — ugunīs, kas, dārdēdamas un visu rīdamas, veļas gar zemes pamali. Gan viss būs citādi, kad varēs runāt tie, kam vārdiem tagad nav vaļas. Jā... Tā ari Pirmajā Pasaules karā laikam sacīja naīvie ideālisti. Bet...

Milzīgas juceklīgu jautājumu drūzmas mocīts, gandrīz vai kā neticīgais Akots pret vakaru iegāja Ventspilī. Pirmo reizi viņš bija gar Ventas krastiem izstieptajā Kurzemes ostas pilsētā, bet ielās manīja daudz pazīstamu seju. Likās, te būtu pārcēlusies daļa Rīgas, vismaz tie, kam netrūka uzņēmības meklēt ceļus uz Zviedrijas krastu. Bez mērķa izklaiņājis ielas ar tukšiem veikaliem un pilnām ietvēm, Akots apstājās pie kāda agrākās viesnīcas nama ar steigā piespraustu uzrakstu: „Tautas Palīdzības bēgļu mītne.”

Nogurums un savāda tukšuma sajūta visā ķermenī lika atcerēties, ka nav kopš rīta ēdis. Varbūt iekšā dabūs kādu krūzi siltas tējas un naktsmājas. Maize un pavalgs ceļakulē bija pašam. Bet lai pie visa tā tiktu, vajadzēja izpildīt aptaujas lapu sastādāmai bēgļu kartotēkai. Viena tās daļa jau bija pieejama ieskatam, tur varēja laimēties atrast dažu labu pazinu. Arī Akots cerēja kādu pazudušu draugu Ventspilī sastapt, bet saraksta pāršķirstīšanu atlika uz rītu. Nogurums arvien vairāk pārņēma locekļus. Tagad tikai iebaudīs vakariņas un liksies pie miera. Ar plānas, bet siltas viras šķīvi apsēdās pie gaj*ā nekrāsotā galda, ap kuru raibā rindā klusēdami jau sēdēja citi bēgļi. Pilsētnieka ārzemnieciskajam audumam blakus laucinieka pelēkā vadmala. Bet — to pašu rupjo un kailo maizes riecienu te tikpat godbijīgi turēja tulznainas un ieplaisājušas plaukstas kā mīksti un kādreiz manikīrēti pirksti. Visu likteņus dzīve bija sasējusi vienā tik viegli neatraisāmā mezglā.

Akots gausi ēda savu riecienu un ļāva acīm slīdēt pār daudzajām sejām. Svešas un tomēr tik pazīstamas. It kā visās būtu iezīmēti vieni un tie paši vaibsti. Neizteicama sajūta sauca atmiņā cēlos saukļus par tautas kopību. Jā, te tā bija. Tikai tāla katrai fražainībai, vārdos nepasakāma. Pēkšņi kāds bez atbildes bija izgaisinājis visus sāpīgos jautājumus, kas viņu bija mocījuši ceļā no zvejnieku ciema līdz Ventspilij. Kas tas bija?

Neredzama roka uzspiedās Akotam uz pleca. Viņš atskatījās: — Mintaut, kāds vējš tad tevi te atpūtis?

— To pašu nupat gribēju jautāt tev, Andri, — bezrūpīgi smiedamies, atbildēja jauns cilvēks ar kustīgu seju un tikpat kustīgu augumu pēc jaunākā piegriezuma šūtā uzvalkā.

Akots zināja, ka Mintauts allaž spēja dabūt visu, pēc kā citi nabadzīgajā okupācijas laikā varēja tikai kārot.

Mintautam bija plaši sakari uz visām pusēm. Bet pēc dabas viņš bija lāga zēns. Dvēseli mantai nepiesēja. Spēja no tās atteikties tikpat viegli, cik bezpūllgi ieguvis. Tāds virs te, Ventspili, bija vairāk kā noderīgs.

— Klausies, ko tu te dari, kur mitinies?

— Manu nodarbošanos gan nebūs grūti uzminēt, jo es, lūk, nedaru nekā. Un mana viesnīca ir tepat bēgļu mītnes poētiskajos salmos, kur gulējuši pat slaveni dzejnieki.

— Skaisti, ka tevi satieku. Tavs padoms vēl varētu mani izvest no strupceļa. Vai nezini, cik maksā zelta desmitnieki un kur tos tagad varētu dabūt?

— Saprotu. Tos tagad meklē vai visi Ventspils rīdzinieki un tādēļ, lūk, cena kāpj ar katru stundu. Nesamelojot būs grūti pateikt, jo pēdējās dienās neesmu interesējies.

— Tad maz cerību. Man tikai pieci simti.

— Nenokar degunu. Cerībai tāpat kā muļķībai nav robežu. Un ja pat miroņi vēl cerē uzkāpt debesīs, tad būtu mazdūšība atmest nodomu tikt tepat uz Zviedriju, — un Mintauts atsēdās Akotam blakus, sākdams runāt noslēpumaini klusu: — Redzi, Andri, ja tev nav daudz mantu, es varētu mēģināt palīdzēt.

Akots uzlika roku uz blakus noliktā kofera: — Te ir visa mana bagātība.

— Tad jau pavisam labi. Lieta, lūk, tāda — es šonakt plivinos pāri ar mana drauga laivu. Tā gan jau pilna līdz malām, bet mēģināšu pierunāt.

— Baidos, ka nevarēšu samaksāt.

— Neniekojies! Mums tā lieta ir cilvēku, ne naudas dēļ. Slienies uz pekām un nāc līdzi.

Akotam mirkli bija pazudis nogurums, un, kājās smagumu vairs nejuzdams, viņš sekoja Mintautam pa stipri jau krēslainajām ielām ārā no pilsētas. Kaut nu izdotos brauciena vadītāju pierunāt. Laivā, turklāt vēl pārpildītā, viens var būt nepārkāpjama robeža. Bet Mintauts netaupīja daiļrunību un pacietību, kā solījis, līdz beidzot vīrs gumijas mētelī, ko draugs goddevīgi dēvēja par kapteini, pateica: — Labi, lai brauc. Bet tad zināt, ka vēl tik vienam cilvēkam pat bez zābakiem jāiekāpj laivā, un mēs būsim tur... — Kapteinis ar izteiksmīgu īkšķi norādīja uz leju.

Nu Akots bija tiesīgs piederēt tai aizdomīgajai sabiedrībai, kas uz rokas saiņiem kā spoki sēdēja dūmakainā tumsā, klusā pacietībā gaidīdami, līdz laivu sakārto braukšanai, lai tad pašauro telpu pieticīgi sadalītu saviem ķermeņiem. Nekam vairāk vietas neatlika. Un gandrīz par tūristiem ar ērtībām sevi varēja saukt tie laimīgie, kam kaimiņa sāns vai mugura atļāva brīvi kustināt ceļus vai pārvietot kājas. Akotam, tāpat kā vislielajai daļai uz savas paunas sēdot, bija jāmēģina pierast pie diezgan neērtas nekustības. Mintauts droši vien piederēja retajiem tūristiem, jo bija sevi novietojis tuvu kapteinim.

Bet kas viss tas bija pret brīvību, kas gaidīja tur — aiz tumšās un miglainās nakts. Un Akots juta elpu krūtīs staigājam ar agrāk nejaustu vieglumu, kad laivas motors sāka pukstēt.

Miglā pazuda krasts, un vispār visa apkārtne bija paslēpusies miglā. Braucēji ap sevi neredzēja nekā cita kā tikai miglas piesūkušos tumsu.

Melns siluets ierunājās: — Nekā labāka vairs nevar vēlēties. Tādā laikā esi paslēpts kā paša Dieva azotē.

Vācu sardžu laivas mūs varētu pamanīt tikai tad, ja uzskrietu tieši virsū. Bet tai nu jābūt pavisam sasodītai nelaimei.

— Arī krievu zemūdenes pēdējā laikā esot manītas, — kāds cits vēl bažīgi noteica, tad atkal visi palika klusu. Pukstēja tikai motors un mīksti plakšķēja ūdens gar laivas sāniem. Pēc siltas eļļas un naftas dūmiem smaržoja migla. Lai arī neredzama, savādi nospiedīga bija jūtama attālināšanās no krasta. Katrs pats sevī sarunājās ar savām atmiņām, varbūt vēl ar kādu mīļu piederīgo, kas palika tur.

Pukstēja motors, un plakšķēja ūdens. Jau krasts bija laikam tālu, jo neērti noliktās kājas iesāka tirpt. Viens otrs kaut kā gudroja un mēģināja notirpušos locekļus izkustināt. Paspruka pa smieklam, un pamazām atsākās valodas. Dzirdēja kādu anekdotu par vācu feldfēbeļa pastulbo pedantismu, tad stāstu par dēkaini laimīgu ceļojumu līdz šai laivai.

Arī Akots tina vaļā stāstu par zvejnieku ar kartupeļu maisu. Un rūgti asas atbalsis nenorima vēl labu laiku. Kāds pat iesaucās: — Ja šāds diedelis tagad būtu mūsu laivā, ne brīdi nevilcinādamies, es viņu pārmestu pāri malai.

Pukstēja laivas motors, un plakšķēja ūdens. Pēkšņi aiz miglas un tumsas atskanēja tādi kā lielgabala rējieni. Pēc brīža vēl dažas reizes. Visi sarāvās un apklusa, it kā nejauši būtu uzgrūdušies nokaitētai dzelzij. Kapteinis apturēja motoru, izdzisa sārta cigaretes kvēle. Tas, no kā visvairāk bijās, nu bija kaut kur tuvumā. Dziļais klusums visapkārt pārvērtās par mocītāju mēmumu. Likās, ka kuru katru brīdi to pārraus nesavaldīts baiļu kliedziens. Un tad — būs beigas visam, gandrīz jau piepildītām cerībām, brīvībai.

Savāda neveikluma sagūstīti, cilvēki vairījās paskatīties viens otrā, it kā baidīdamies citu sejās ieraudzīt sava uztraukuma atēnas. Klusums sāka šalkt kā mūžība. Vai tas reiz nebeigsies? Cik ilgi vēl? Bet viņi bija cīnījušies ar klusumu un savām bailēm tikai nedaudz vairāk par pusstundu. Pamazām viens otrs jau sāka atkal dzirdēt ūdeni plikšķināmies gar laivas sāniem. Tiem kļuva tā kā vieglāk. Varbūt briesmas jau garām? Vēl pēc laba brīža kapteinis lēni iedarbināja motoru. Bet tā puksti tagad ar neciešamu skaļumu grieza ausīs un lika netīksmē noskurināties. Bija jau sācis krēslot, un migla uz ūdens gulēja kā pelēcīgi dūmi. Braucēju acis tanī urbās uzmanīgas un platas, visu laiku bez atslābuma, tā ka brīžiem likās — aiz plakstiem līstu migla, salti mikla un sūrstīga.

Lūk tur! Vai tā nebija mīna? Kaut kas melns, brīžiem pazuzdams, skalojās ūdenī.

— Tā ir cilvēka galva! — saspīlējuma stingumu kā stiklu saplēsa Mintauta sauciens.

— Lai peld. Nevienu nevaram uzņemt. — Kapteiņa balss bija cieta un noteikta. — Man jāatbild par visu jūsu dzīvībām.

— Un arī par bērniem! — iekliedzās kāda sieviete, spiezdama pie krūtīm savu mazo.

Mintauts neatlaidās: — Mēs nedrīkstam cilvēku atstāt nāvei. Ja tiešām bīstami, izmetīsim kādu saini. Kā manta gājusi, tā atkal nāks.

Kapteinis nekā vairs neatbildēja, pagrieza laivu uz peldētāja pusi. Galva slīdēja tuvāk, drīz ar roku sasniedzama.

Akots sēdēja laivai pie pašas malas un pastiepa roku. No ūdens pretī izstiepās plata un spēcīga delna. Akots to satvēra un ieskatījās sejā brūnā kā ķirbis. Tur ņirdzīgo smaidu tagad bija nomijis izmisums, bet tomēr Akots pazina. Ausīs ieskanējās smiekli: Cik maksā cilvēks? Jā, cik par viņu kāds sola? Cik zelta desmitnieku? Un kartupeļu maiss? Varbūt tas tiešām bijis vērtīgāks? Pēkšņā jūtu uzplūdumā Akots atlaida, pat pastūma salto un slapjo roku. Burbuli noguldzēja ap brūno muti. Likās, ka galva paies zem ūdens. Pārējie braucēji mēmi un nesaprazdami skatījās Akotā. Bet tas bija tikai īss brīdis, ne garāks par elpas vilcienu. Jau nākamajā Akota pirksti ieķērās slīcēja matos un vilka. Ar kaimiņu piepalīdzību viņš nokusušo zvejnieku uzstiepa sev uz ceļiem.

Satraukti jautājumi bira no visām pusēm.

Bet zvejnieka atbildes, smagi elsājot, bija īsas, tomēr arī tā pietiekami skaidras: — Krievu zemūdene... Sašāva un aizbrauca. Laiva nogrima.

Kāds jautāja: — Vai bijāt daudz?

— Desmit cilvēku, — zvejnieks izdvesa.

— Tad jāmēģina glābt, — strauji ierosināja Mintauts.

— Kur mēs viņus visus liksim? — atkal pretojās kapteinis.

— Izmetīsim kaut visas mantas jūrā. Gotlandes krastā varēsim makšķerēt atkal atpakaļ.

Bet palika nezināms, cik īsti no braucēju vidus būtu ar Mintautu vienās domās, jo zvejnieka atbilde izšķirīgo lēmumu padarīja nevajadzīgu: — Nav nozīmes pūlēties. Visi pagalam. Citam nevienam nebija korķa jostas...

Pārāk skaidri bija šie vārdi. Neveikls klusums iegūlās laivā. Un it kā pirmo reizi braucēji ieraudzīja, cik tuvu ūdens bija laivas malām. Paldies Dievam, ka jūra pieturējās mierīga.

Slapjās zvejnieka drānas mitrināja Akota ceļus, un aukstas ūdens straumes tecēja gar viņa lieliem uz leju. Tīri fiziski nepatīkama sajūta, ko vēl nelādzīgāku darīja korķa josta tepat acu priekšā ap drukno vidukli. Vai uz to tiesības gan nebūs bijušas kādam citam, vājākam? Varbūt tanī laivā bija bijušas arī sievietes, bērni? Vai laivas vadītājam neklājās par citiem domāt vairāk nekā par sevi? Un Akots juta kaut ko līdzīgu sirdsapziņas pārmetumiem, it kā tomēr nebūtu darījis pareizi, pastiepdams roku šim miesas milzim ar korķa jostu. Un viņš ar riebumu novērsās, redzēdams, kā zvejnieks rūpīgi aptausta stipri uztūkušo krūšu kabatu, kur spiedās laukā tāds kā kamols. Laikam dārgais desmitnieku zutenis. Nožēlojams radījums un tomēr arī — tomēr cilvēks.

Kad sāka no miglas iznirt Gotlandes kontūras, braucēji atžirga kā putni perēklī, pamanīdami saules lēktu. Mundrāks kļuva arī izmirkušais zvejnieks, tapdams gandrīz vai priecīgs, kad līdz ar citiem izkāpa uz cietzemes. Vēlreiz nogrābstījies gar krūšu kabatu, viņš pēkšņi iedomājās pajautāt, kam un cik viņš esot parādā.

Akots vairs nevarēja sevi novaldīt, un viņa mute sprāga kā petarde: — Pazūdiet! Tūliņ pazūdiet! Citādi es iemetīšu jūs atpakaļ ūdenī pie jūsu noslīkušā maisa.

Pie drauga pienācis, Mintauts brīnījās: — Kas noticis ar tevi? Vai vijolei kāda stīga ir bijusi pārāk stipri uzvilkta un tagad trūkst?

— Lūk, šis bija tas zvejnieks ar kartupeļu maisu, par ko es stāstīju. Un nu viņš pats grib zināt, cik viņa izglābtie pīšļi maksā. — Akota mute, zvejnieka muļķīgi izšķobītajā sejā skatoties, savilkās plāna kā naža mugura, kad viņš vēl piebilda: — Diemžēl, es nezināju tanī brīdī, viņu no ūdens izvelkot, un nezinu tagad: cik maksā cilvēks?

JĒRA DVĒSELE

— Nekad es neesmu bijis lopu draugs — tas ir, ja suņus kā ilggadīgi civilizētus kustonibas intelliģences pārstāvjus iedala īpašā grupā, kam lopa vārds vairs visā pilnībā īsteni nepiederas. Kā pilsētā dzimis un audzis zvērināts urbānists nekad es nebiju mēģinājis uzrāpties zirga mugurā un allaž turējies pieklājīgā atstatumā no draudīgi ragotajām govju un buļļu pierēm. Tālab, pagalam uzjautrināts, būtu smējies acīs katram, kas lūkotu man iegalvot, ka kļūšu par vispusīgām zināšanām apgaismotu aitkopi. Bet — mūža gals nav degungals, kas, labi gribot, pašam tomēr kādreiz saskatāms ar vienu piemiegtu aci, — pīpi no mutes izņēmis, teica Alvīns Brandavs, kā redzams, būdams šodien sevišķi labā omā.

Mēs tikko kā bijām pārrunājuši nūle laikrakstā publicētos pārskatus par dažu tautiešu apskaužamo talantu tikt svešā zemē pie vērā liekamas turības, vajadzības gadījumā veicīgi pārskolojoties pavisam jaunās, bet Jaunajā Pasaulē makten ienesīgās profesijās. Kaut kādu mums citiem nezināmu iemeslu dēļ Alvīns Brandavs piepeši bija sācis smaidīt. Un — paši nezinādami kāpēc — mēs smaidījām viņam līdzi.

Beidzot es attapos iejautāties: — Klausies, tad jau... Vai tikai tu arī nebūsi slepus pārskolojies? Nupat man ienāca prātā, ka stipri aizdomīgā vīzē par saviem pirmajiem, ārpus Ņujorkas pavadītajiem gadiem neesi mums ne nieka stāstījis.

— Pilnīgi piespiedu kārtā. Bet, lai jūs kā nākas visu saprastu, vispirms man jāpastāsta īsa priekšvēsture. To varētu sākt ar nokāpšanu no kuģa Ņujorkas ostā. Tak tā ir bijusi visiem puslīdz vienāda, ar vai bez pārciestās jūras slimības. Tādēļ sākšu ar klauvēšanu pie kāda Forestbergas veclatvieša savrupmājas durvīm. Divus lepnus Linkolnus skaisti apcirptiem dzīvžogiem ieskautā pagalmā pamanījis, klauvēju ar stipri cerīgu sirdi, it īpaši vēl tādēļ, ka kabatā man bija paziņas rakstīta ieteikuma vēstule šai zemē pie ievērojamas turības tikušam būvju uzņēmējam. Manas cerības nespēja saplacināt pat tas, ka tiku apsveikts ar stipri pētīgām sirma kunga acīm un sejā iesviestu izaicinātāju jautājumu: „Tā gan — tad atbrīvotajā dzimtenē ar godīgu darbu maizi pelnīt negribat vis? Jebšu prūšu laikā būsit sakrāvis uz savas galvas tādus grēciņus, ka pašam nu bailes tautai acīs rādīties?”

Mēģināju — manuprāt, ļoti skaidri un saprotami — izklāstīt īstos apstākļus krievu okupētajā dzimtenē, ko cienījamais tautietis atstājis pirms vairāk desmit gadiem kopā ar daudziem citiem piektgadniekiem, beigās vēl piebilzdams, ka, biedriem krieviņiem šinī krastā iz-uāpjot, viņš ar diviem Linkolniem gan vairs nebrauktu. Bet mani vārdi bez ietekmes grabēdami nobira zemē kā zirņi, sviesti pret cietu un nedzirdīgu mūra sienu.

Lībāns — tā sauca šo vīru ar diviem spīdošiem Lin-kolniem pagalmā — nekādi neietekmējams, viszinīgi smīnēja: „Tā jau mums tagad mēģina iestāstīt arī kapitālistu uzpirktie žurnālisti. Ja gribat nopelnīt glītu naudiņu, metieties arī jūs viņu barā. Nebūs pie manām lāpstām delnas jāsaberž tulznās. Jums jau tādas mīkstās buržujiska intelliģenta rociņas, tas redzams no pirmā acu uzmetiena. Redzēs, redzēs, kā savu maizīti šinī zemē varēsit nopelnīt. Tai kapitālistu pasaulē ir gaužām cieta un bieza garoza.”

Gribēju jau cirsties apkārt uz papēža un plivināties projām, bet proletāriskais būvju uzņēmējs nogrāba mani pie pleca un veda iekšā savā lepnajā mājā ar mīkstiem dārgiem paklājiem un mīkstiem platiem dīvāniem. Pie bagātīgi klāta galda man piedāvāja ne mazāk mīkstus cāļa stilbus un laipni apjautājās, kāds vīns, viskijs vai alus šķirne man pie ēdiena vislabāk gaumē-tu. Nav vārdam vietas — cienāja kā īstu pazudušo dēlu. Tak es ne vārda vairs nejaudāja atbildēt, jo cāļa stilbs pavisam nejauki iespiedās kaklā: no blakus istabā novietotā aparāta varenā spēkā gāzās laukā baigi pazīstamā Internacionāles meldija un ietriecās man taisni pierē. Nekas vairs piepeši negaršoja.

Taču lai bija kā būdams ar rīklē iesprūdušo cāļa stilbu, pie dienišķās maizes man bija jātiek — vienalga, cik cieta un bieza garoza tai būtu. Un tā nākamās dienas rītā ierados Libāna būvju laukumā. IJbāns bridi skatījās uz manām mīkstajām rokām, slepenā priekā smīnēja un tad ar ļoti laipnīgu balsi lika man lēkt iekšā kādas lielākas ēkas pamatiem rokamā bedrē, kur lāpstām rokās jau līkņāja divi melni augumi.

Lipīgi mālaini dubļi nošļakstēja ap manām kurpju zolēm, un lejā es biju tik dziļi, ka bedres malu tikko jaudāju aizsniegt ar augšup izstieptu roku. Nu gan ir vakars — iepūtu nevienam nesadzirdamu bažīgu elpu pats savā degunā un ķēros pie lāpstas. Grūdu to mālainajā zemē, piegrābu ar blīvi smagu kaudzi un metu pār galvu laukā. Bet jau pēc kādas stundas rokas un pakrūte no neierastās nodarbības sāka sāpēt. Nekas, gan pieradīšu, spītīgi domāju un norausu ar sūrstošu delnu no pieres tik lielas sviedru lāses kā cūku pupas. Vienīgi kādu brītiņu vajadzētu atpūsties un atvilkt elpu.

Kas to deva. Nebiju vēl rokas atspiedis uz lāpstas kāta, kad pāri bedres malai pārkārās Libāna smaidošā galva kā apsnidzis mēness: „Turies kustībā, baltrocīt. Turies kustībā. Par stāvēšanu šinī zemē nevienam nemaksā. Laiks ir nauda, un tā ir katram ar sviedriem vaigā jānopelna.”

No manas mutes izspruka tik smaga nopūta, ka tā, nemaz gaisā nepacēlusies, tūliņ nokrita zemē pie dubļainajām kājām. Staipīju atkal rokas un pakrūti, mezdams gaisā smagas māla pikas, no kurām pa reizei kāds lipīgs skumšķis atsprāga atpakaļ pašam sejā. Nē, es neiešu tam smīnīgajam vecim ierādīt, ka varu mazāk nekā citi, bet slepus lūrēju uz abiem melnajiem. Nevar tak būt, ka viņi būtu pārcilvēki ar spīdīgi gumijotām tērauda rokām. Un tad es beidzot ieraudzīju, ka melnīši apbrīnojamā Dieva mierā un nepārspējamā lēnumā tiešām kustas bez apstājas, bet uzgrābj laukā no bedres metamās smiltis lāpstai tik tikko uz paša gala.

Kas par gaišu dzīves gudrību tādās no ārpuses melnās galvās! Kāda velna pēc tad es te staipu savu plāno pakrūti? Nekavēdamies sāku pielaikoties pārējo bedres biedru tempam, lai varētu kā pieklājas turēties līdz viņu nepārtrauktās kustības ritmam. Varbūt tas beidzot būtu arī izdevies — par spīti neganti sūrstošajām tulznām — ja atkal pār bedres malu nepārkārtos Libāna smaids: „Kāp nu, baltrocīt, laukā. Būsi diezgan ar māliem nošķaidījies. Ierādīšu tev, tā sacīt, intelliģentā-ku darbu — sausāku un tīrāku.”

Ieķēros abām rokām bedres malā un skrāpējos ar kurpju purngaliem uz augšu, jo rokas vienas pašas ķermeņa svaru vairs nejaudāja pacelt, kļuvušas savādi slābanas. Nēģeris kā pastumdams piegrūda man pie dibena vēl savu lāpstu, laukā es biju.

Lībāns nu mani veda un pieveda pie lielas grants kaudzes dažādiem krāmiem piemētātā piebūvē: „Lūk, šo ķerru jums piemetīs pilnu krāsainie puikas, par to jums nebūs jābēdā. Jums tikai tā jāizdzen laukā un jā-izgāž smagās mašīnas kulbā. Sapratāt?”

Es, protams, tik vienkāršu lietu sapratu pavisam labi, tik daudz jau skolās gājis biju, un sparīgi ķēros pie dzelzs vienričas stumšanas, ko nēģeri pa tam man bija jau piebēruši pilnu ar pamatīgu kaudzi.

Stūmu atspēries un — kaut arī manāmi pietvīcis — aizstūmu kā nākas līdz smagajai mašīnai. Bet tad manas kājas ceļos salocījās un sametās šķērsu viena pār otru, kaklā un deniņos dzīslas piepampa tik resnas kā tikko pēc nolijuša lietus no treknas zemes izlīdušas sliekas. Tālāk pēkšņi vairs nevarēju — uzdzīt riču gandrīz vai stāvus gaisā pa smagās mašīnas pakaļgalam pieslietu dēli.

Lībāns, kas visu laiku uzticīgi bija man sekojis, tar gad nostājās blakus ar omulīgi bikšu kabatās sabāztām rokām: „Nu, ko es teicu, vai kapitālistu zemes maizītei nav neiedomājami cieta garoza. Nevarēsit vis laikam pārkost?”

Es izvalbīju baltas acis, ne sliktākas par krāsainajiem zēniem, un nikni ķēros par jaunu klāt dzelzs vien-ričai. Elsu, pūtu un stenēju, drebēju ceļgalos kā dak-šinai uzdurts receklis, brīžiem likās, ka noslīkšu pats savos sviedros un manas rokas izstiepsies līdz zemei kā puikas gadu kaķenes gumija, rumpis draudēja atlūzt no kājām un gāzties atpakaļ kā nenoturams pelavu maiss. Beidzot tomēr uzstreipuļoju ar visu riču smagās mašīnas kulbā, pats nespēdams lāga saprast, kā neesmu nogāzies lejā no pašaurās laipas. Uz vēsās smilšu kaudzes atkritis, elpoju tik mežonīgi, it kā man visas plaušas grasītos izlēkt pa muti laukā.

„Tā, tā — tad pārkodāt gan to garozu,” it kā drusku vīlies, vīpsnāja Lībāns un steigšus piemetināja: „Tad jums vēl atliek šodien ko uzstumt tikai kādas septiņdesmit deviņas ķerras.”

Jutu, ka sviedri uz manas slapjās muguras pēkšņi kļūst nepatīkami vēsi, tādēļ nekādi vairs neietekmējamā apņēmībā cieti noteicu: „Es domāju, man pilnīgi pietiks ar to, ko esmu jau uzstūmis. Pietiks.”

Lībāna seja atkal atplauka ļoti mīlīgā smaidā, viņš izvilka no vestes kabatas zelta pulksteni, iemeta tanī acis un it kā brīnīdamies paziņoja: „Kā tad tā? Mūsu darba diena vēl tikko labi ja pusē.”

„Man tā ir cauri. Pietiek.”

„Jūs gribat kvitēt?”

„Jā, es kvitēju.”

Lībāns atvāza savu ar banknotēm trekni piestūķēto maku un sniedza man zaļganu naudas zīmi: „Te būs par visu pilnu dienu, kaut jūs to neesat nostrādājis. No cita jūs nedabūtu ne centa vairāk par to, cik darba padarīts. Bet es, lūk, neesmu nekāds kapitālisks strādnieku ekspluatētājs, pats caur un cauri progresīvs darba cilvēks būdams.”

No smagās mašīnas kulbas izlēcis, gāju taisni projām

uz būvlaukuma vārtiem, neatsktīdamies pat tad, kad Lībāns man aiz muguras vēl uzsauca: „Ja krītat kāda īsta kapitālista un strādnieku izsūcēja nagos, nāciet droši atpakaļ, pamēģināsim vēlreiz.”

Iedams saīdzis, redzēju, ka cilvēki šur tur te līkņā-jās gar stipri vieglākiem darbiem. Tak man tie nebija nolemti. Varbūt tā ļoti saprotamā iemesla dēļ, ka vakar stūrgalvīgi biju runājis pretī Libānam, kad viņš par visu vari gribēja mani pārliecināt, ka Latvijas valdība liegusi Eidemanim braukt uz Padomju Savienību, kur viņš tik ļoti gribējis elpot brīvības gaisu, bet no-mušījusi pati savos čekas pagrabos. Par to, ka Eide-manis īstenībā nomušīts Maskavā, Lībāns negribēja ne dzirdēt.

Klausies, vai tev patiesi vairs nav ne lāsītes vēsa alus, — Alvīns Brandavs piepeši iesaucās. — To visu atkal atceroties, mute man kļuvusi pavisam nepatīkami sausa.

Pašam par lielu brīnumu es vienu pilnu pudeli tukšo starpā vēl atradu. Kaut kā to nebiju agrāk pamanījis, tad tā te noteikti vairs nebūtu. Nu Alvīns dabūja apslapināt muti un varēja stāstu ar valgāku un priecīgāku elpu turpināt.

— Tā beidzās mana ar lielām cerībām sāktā būv-amatnieka karjēra. Kad aizstiepu savus pagalam sastaipītos locekļus vakarā uz drauga dzīvokli, pie kā biju Forestbergā pagaidām piemeties, man piezvanīja sieva no Morgentaunas, kur biju to kādā putnu farmā atstājis pie vistām un sievastēva. Viņa priecājās, ka Forestbergā uz būvēm es varēšot labi nopelnīt (man bija pietrūcis dūšas atzīties savā neveiksmē), slavēja manu uzņēmību un uzupurēšanos ģimenes labā, jo citādi mums abiem neglābjami būtu jāiejūdzas mājkalpotāju sakās. Ar tāda darba piedāvājumu bagāta ārsta farmā nupat kā ieradies Morgentaunas mācītājs. Nu viņa šo piedāvājumu ar priecīgu sirdi varēšot noraidīt.

„Vai tev prāts — noraidīt tāda, tik lieliska darba iespējas un nodrošinātas nākotnes izredzes,” es brēcu tālruņa klausulē ar visu savu nogurušo plaušu spēku.

„Bet tur bez darba dārzā tev būšot jārūpējas par vistu, suņu un aitu labklājību. Vai tu to gribēsi? Vai tu to pratīsi?”

„Es mīlu suņus, man garšo vistu olas kā ceptas, tā vārītas, un aitas, cik man no bībeles stāstiem zināms, ir maigi un mīlīgi radījumi bez ragiem.” Nekad es nebūtu domājis, ka varēšu kādreiz tā sajūsmināties par mājkalpotāja dzīves jaukumiem. Mani par īstu mājkal-pības entuziastu pēkšņi bija padarījušas tulznas abu roku delnās un sāpošie muskuli. Un tā man beidzot ar lielu pārliecības spēku izdevās iejūsmināt arī sievu par palikšanu Morgentaunā, it īpaši, kad biju vēl pastāstījis, cik nožēlojami, gandrīz vai baismīgi dzīves apstākļi ir tādā lielā pilsētā kā Forestberga. Naktīs pa ielu iedams, tā vien skaties, ka neuzskrieni virsū plika dunča asmenim vai tavu pakausi nepanāk bandīta lode.

Un tā nu notikās, ka apmēram pēc nedēļas mācītājs savā mašīnā mūs veda uz jauno, lielisko darba vietu. Tak es pavisam nejutos tik lieliski, kā blēdīgi sievas un mācītāja acīs mēģināju izlikties. Pēkšņi atcerējos visu to, ko Lībāns par Amerikas kapitālistiem man bija stāstījis. Viņš pats pret tiem tak teicās esam pavisam maigs un progresīvs jēriņš. Vai mēs patiesi tagad neie-lecam īstā lauvu bedrē? Ar dakteri un viņa kundzi gan bijām jau tikušies un visu norunājuši. Bet — pirmajā tikšanās reizē pat visniknākais asinssuns var izlikties aplam sirsnīgs un mīlīgs. Varbūt jau šodien — mūsu pirmajā oficiālajā kalpības dienā šī maska būs jau norauta.

Mācītājs apturēja mašīnu zālāja malā, kas līdzīgs zaļam diskam bija nomests pagalma vidū, asfaltēta, ar auto apkārt braucama pelēka celiņa gredzenā. Tam vienā pusē, daļēji ierakta kalna galotnes sānā, stāvēja balta koka ēka ar diviem stāviem priekšpusē, no kuriem pirmo aizņēma sarkanas uzbīdāmas garāžas durvis, un vienu mugurpusē, kur zaļais, jaunām eglēm un priedī-tēm apmcžotais zemes slīpums, strauji pakāpies, jau gulēja pie otra stāva durvju sliekšņa, kam priekšā bija noliets neliels betona laukumiņš.

„Gluži kā Šveicē,” iesaucās mana sieva.

„Jā, tanī mājā jūs dzīvosit,” lietišķi piebilda mācītājs un rausās no mašīnas laukā, jo nedaudz slīpi lejup noliektā diska otrā malā bija noklaudzējušas ar mušu sietu pārvilktas vasaras durvis. Tur no lieliem pelēkiem laukakmeņiem celtas ēkas, kuras zaļi apjumto lieveni ar stikla kokteiļu galdiņiem apēnoja milzu bumbiere, nāca šurp vīrs zilās darba biksēs un noskrandušā kreklā.

Mācītājs pacēla savu melno samta platmali un godbijīgi paklanījās, kaut saukdams nācēju pavisam famil-jāri vārdā.

Man palika aiz brīnumiem mute vaļā kā tukšs tabakas maks. Vai un kā tas vispār varēja būt, ka pagājušā reizē tik rūpīgi, gandrīz vai ar gaumi ģērbtais chirurgs nu izskatījās pēc līdzjūtību modinoša skrandaiņa? Un tad es pēkšņi atcerējos, ka mūsu iepazīšanās vizītē, par tautībām un izcelsmi runājot, dakteris bija teicis, ka viņš ir skots. Vai veltīgi par skotu skopumu tik bezgalīgi daudz anekdošu ir dzirdēts. Tātad — tur nebija nekādu šaubu vairs — es arī visā drīzumā staigāšu tāpat. Ja būtu katolis, par savu likteni aizlūgdams, es slepus pārmestu krustu. Bet tagad mēmā bezcerībā sekoju enerģiskajam luterāņu mācītājam, kas bija pārdevis manu dvēseli šim briesmīgajam skopulim.

„Labdien, Ali,” draudzīgā laipnībā jaunais saimnieks stiepa man pretī roku. Es, protams, ne mazākā mīlībā smaidīju pretī, zem smaida maskas slēpdams nedzirdamu un neredzamu iekšēju murdēšanu: smaidi vien, skopuli, es tādēļ līdz plikai nabadzībai te nodzīvoties nedomāju, neceri velti. Un godāju viņu ar pilnu uzvārdu, pielikdams tam klāt vēl kungu.

Pa tam ar kūpošu cigareti spilgti izkrāsotā mutē bija pienākusi klāt arī daktera kundze zilgani melniem matiem, tieva un gara kā slēpe, vai veselu galvas tiesu garāka par savu omulīgi apaļīgo vīru. Viņa likās daudz nopietnāka un lietišķāka, tūdaļ ķerdamās pie lietas: „Es domāju, vīriņ, vispirms šiem cilvēkiem būtu jāierāda, kas un kādi ir mūsu mājās viņu pienākumi.”

„Protams, protams, dārgumiņ,” atsaucās dakteris un atvadījās no mācītāja, kas iekāpa atpakaļ mašīnā un aizbrauca.

Mēs, pārējie, virzījāmies šķērsām pāri zālāja aplim uz pelēko akmens māju. Pa priekšu gāja pats dakteris Grīnhils, paīsās kājeles kā priecīgs bērns drusku uz āru mezdams. Viņam sekoja Grīnhila kundze ar manu cienīgo. Es turējos aiz muguras ar abiem suņiem. Mazais kastaņkrāsas spāņu putnu suns ar baltu lāsumainu krūtežu, tādām pašām kājām, kupli cirtainām un ļumīgām ausīm, it kā skumji saraudātām acīm, bija man jau paspējis nolaizīt roku un taisījās klāt par draugu. Lielais ģermāņu aitu gans, melnā kažokā un garām dzeltenām kājām, ar smailo purnu mani gan apostīja, bet neuzti-eīgi turējās nost pa gabalu, visu laiku vērodams, vai neizdaru kādu aizdomīgu kustību.

Plānās mušu sieta durvis atvēris, dakteris mūs visus salaida pakrēslainā dzīvojamā istabā, kur blakus moderniem un spilgti puķainiem zviļņiem rēgojās gandrīz vai aizvēsturiskas lietas. Vismaz kādu gadsimtu vecs spinets, kuru neviens vairs, droši, nespēlēja, jo citādi tas būtu sabrucis gabalos. Kamīna priekšā bija nolikta līdz pusei nozāģēta un nolakota muca ar spožām misiņa stīpām. Pret to bija atsliets gandrīz vai satrunējis sprigulis. Kaktā pie loga bez darba kvernēja samelnē-jis vērpjamais ratiņš. Tam blakus uz palodzes starp puķu podiem bija noliktas vilnas kāršamās sukas.

Dakteris noņēma virs dzīvojamās istabas kamīna pakārto erķebūzi un ļāva man apskatīt. Tā viņam esot dārga piemiņa: ar to kāds viņa sencis piedalījies pilsoņu karā. Uz biezā persiešu paklāja nogūlies, melnais aitu suns, acis nenolaizdams, visu laiku skatījās manī, vai tikai es ar bīstamo un smago ieroci netīkoju nodarīt viņa saimniekam ļaunu. Tad viņa zobi tūliņ man būtu pie rīkles, es skaidri to jutu. Un tādēļ es biju priecīgs, kad dakteris nolika šauteni atpakaļ tai pienācīgajā goda vietā.

Grīnhilu kabinetam sienu nebija, to vietā visapkārt stiepās plaukti, no vienas vietas piekrauti gan iesietām, gan neiesietām grāmatām. Tādas pavisam neamerikā-niskas grāmatu bagātības savaldzināts, es jau gribēju pietuvināties kādam no daudzajiem plauktiem, kad dakteris mani saņēma pie piedurknes un pieveda pie zema galdiņa ar ķeburaini zarainām kājām. Uz tā pedantiskā rūpībā bija sakrauts kāds pussimts koka figūriņu.

Grīnhils pacilāja te vienu, te otru, apmīļoja rokās, tad uzmanīgi nolika atkal atpakaļ, visu laiku aizrautīgi stāstīdams, kuras zemes un kāds meistars katru darinājis. šai brīdī es pamanīju, ka daktera galvai ar iesirmajiem deniņiem ir vīrietim neparasti gaiši zilas acis. Es nezinu, vai tādas bērnu acis ir visiem citiem skotiem, bet man šai brīdī mans saimnieks sāka patikt.

Viņa kundze ar manu sievu bija jau pazudusi otra stāva guļamistabās, kad izgājām krāsainām akmens plāksnēm izklātajā lievenī. Tur starp apaļajiem stikla kokteiļu galdiņiem bija noliktas divas suņu bļodiņas.

„Lūk, tas rīt no rīta būs jūsu pirmais darbs — suņu brokastis,” tās rādīdams, sacīja dakteris. „Ielejiet lielam no pudeles divas trešdaļas, mazajam vienu trešdaļu piena. Tad iekuliet katrā bļodiņā vienu svaigu olu. Tas padara pienu garšīgāku un veselīgāku. Pusdienās jūs dosit speciāli sagatavotu suņu barību, ko atradīsit virtuvē. Mazajam Sebastjānam divas krūzītes, lielajam Viskijam trīs.” Es laikam neapzinīgi rādīju pārāk iz-brīnēta cilvēka ģīmi, varbūt par neparastajiem suņu vārdiem, varbūt reiz paša trūcīgo zirņu miltu maltīti atcerēdamies, tak gan nekādā gadījumā nebūdams pārsteigts, ka suņu barība un porcijas varētu būt tik skopas.

Bet dakteris to laikam tā bija uztvēris, aizstāvēdams suņiem paredzēto devu lielumu: „Ziniet, vairāk viņiem nedodiet nekādā gadījumā. Lieki tauki nav veselīgi ari suņiem, un viņi bez tam var zaudēt slaido līniju, šā paša iemesla dēļ jūs savās telpās ari slepus nedrīkstat vi-mis pacienāt ar kauliem vai citām ēdienu atliekām. Tas suņiem var radīt gremošanas traucējumus. Zobu vingrināšanai un smaganu nostiprināšanai mēs reizēm viņiem dodam speciāli šai vajadzībai pagatavotus gumijas kaulus. īstie, it īpaši putnu kauli, ar savām asajām šķembām var iedurties rīklē vai pārdurt zarnas.”

Viskijs, mums pie kājām gulēdams, mirkšķināja savas brūnās acis kā apaļas spožas pogas un smējās ar platu, līdz stāvajām ausīm vaļā atvāztu iesirmu purnu. Es smieties nekādā gadījumā nedrīkstēju un tādēļ iekodu zobos lūpu. It kā manu muļķīgo stāvokli pilnīgi saprazdams, Viskijs man pirmo reizi draudzīgi pavēdināja ar asti. Es sāku nojaust — mēs sapratīsimies tīri labi, tas ir — ar Viskiju. (Lūdzu nepārprast: šai gadījumā es domāju suni.)

Jā, varbūt tu tomēr būtu tik labs un pielietu man glāzē klāt drusku svaiga alus. Es pie tādas, tik garas un nepārtrauktas stāstīšanas neesmu pieradis, — Alvīns Brandavs pēkšņi apklusa un pamāja ar pīpes kātu uz savu pusizdzerto glāzi.

Es viņam pielēju, ar putām, kā viņš bija gribējis (var ieliet arī bez, turot glāzi piešķiebtu slīpi), un mudināju stāstīt tālāk.

— Nedomā tagad pārtraukt, kad neesi nemaz vēl ticis pie aitām. Tām, cik sapratu, vajadzētu būt visa stāsta kodolam.

— Aitas vēl nebija atvestas, — turpināja Alvīns Brandavs. — Gaidīja jebkuru dienu, jo ganībām paredzētā mežmala un daļa no veca ābeļu dārza bija jau iežogota ar augstu stiepļu pinuma sētu. Namdari tikko kā bija pabeiguši celt divas jaunas kūtis, vienu stingru un pamatīgu ziemai, otru kā vaļēju nojumi vasarai, kur aitām pabēgt no saules. „Lopiņiem tāda vasarnīca, kur brīvi staigā vēji un reizē ir patīkama krēsla, karstā laikā noteikti darīs prieku,’' sajūsmināts apgalvoja dakteris, no mājas gala lieveņa izrādīdams savu īpašumu. „Tur to sarkano aunu uz baltā kūts gala es pats šodien uzzīmēju un izkrāsoju. Vai nav skaists?”

„Brīnišķīgs,” es jūsmoju līdz savam saimniekam, vērodams baltās altu kūtis aploka šinī malā, pāris krietnu zaķa stiepienu attālumā no peldbaseina, kas, līdzīgs gaiši zilam mākonim, peldēja rūpīgi apcirpta un vecu bumbierkoku apēnota zālāja pašā vidū. Blakus tenisa laukumam esošo vistu kūti, arīdzan ar sarkanu gaili izskaistinātu, aizsedza kupls ceriņu krūms, tā tik ļoti acīs nedūrās.

„Nē, nekādā ziņā — aitas nebūs par tuvu baseinam,” dakteris nevilcinādamies atspēkoja manus iebildumus. .„Es taisni tā gribu. Kad mēs ar Grīnhila kundzi peldēsimies baseinā, mēs peldēdamies varēsim viņās skatīties. Baltas sprogainas aitas pret tumši zaļu mežmalas fonu — tas taču izskatīsies tik skaisti un poētiski. Vai jums nemaz nav poētiskas skaistuma izjūtas, AI? Jūs \taču nākat no Eiropas.”

Par laimi man nevajadzēja atbildēt, jo visu dakteļ*a uzmanību negaidot sev piesaistīja Viskijs. Viņš — tas ir Viskijs, ne dakteris — bija pamanījis pelēki svītraino mājas kaķeni un vienā momentā, skaļi riedams, uzdzinis bumbierē. Dakteris pacēla tēvišķā pārmetumā stīvu un taisnu pirkstu un kratīja sunim gar degunu: „Viskij, kaunies, tūliņ uz vietas nokaunies. Kas tā par lietu? Vai tu esi kādreiz redzējis, ka labi audzināts zēns uztriec stāvus kokā meiteni? Tā nav džentlmeņa cienīga uzvedība. Saproti?”

Melnais džentlmens ar dzeltenām kājām, smiedamies sārtu mēli izkāris, sarāts gan pieplaka uz vēdera pie zemes, bet šķelmīgi mirkšķināja brūnas, niķu pilnas acis.

Pret mani pagriezies, dakteris teica: „Jūs pa laikam uzmaniet un stingri sarājiet Viskiju, kad viņam ir padomā kādas blēņas. Viņu kādreiz dīda pavisam nesaprotami temperamenta uzplūdi. Sebastjāns ir rāms kā jērs, katru brīvo brītiņu izmantodams gulēšanai. Redziet, arī tagad, tādā uztraukuma brīdī, viņš mierīgi guļ, baltās kājas uz visām četrām debespusēm izstiepis un acis ar ausīm apsedzis, it kā par visu pasauli šai brīdī viņam nebūtu nekādas daļas. Bet pērt gan suņus neperiet nekad, pat ne ar pliku roku. Kundze Grīnhila pēc suņkopības literātūras ir izpētījusi, ka tāda varmācība var suņu dvēselēs radīt nelādzīgus kompleksus.” Lieveni mums tagad bija pievienojusies arī pati Grīn-kila kundze ar manu sievu, kas nu ar lielu entuziasmu apstiprināja visu to, ko viņas vīrs par suņu dvēseles kompleksiem nupat bija teicis. Tad viņa pavisam prātīgi ierosināja, ka vajadzētu beidzot Brandavu pāri vest uz viņu dzīvojamām telpām, lai cilvēki varot atpūsties un sakārtoties rītdienas darba gaitām.

Dakteris, priecīgi kā bērns savas paīsās kājeles drusku uz ārpusi mezdams, atkal gāja mums pa priekšu. Viņam sekoja Grīnhila kundze ar manu sievu. Visiem no muguras gāju es kopā ar abiem suņiem atpakaļ uz mūsu balto māju kalna sānā virs garāžas.

Mirdzoši tīrajā un glīti iemēbelētajā kalpu dzīvoklī ieejot, kur gaiši dzelteno grīdu vaskojams sacentās ar spoguļu un elektriskās plīts spožumu, es tiešām biju priecīgi pārsteigts. To redzēdams, dakteris smaidīja kā laimīgs runcis: „Es pats te visu rītu nostrādāju, lai jūsu mājiņa, kā pieklājas, būtu priekšzīmīgā kārtībā, lai jums, no ceļa nogurušiem, te pašiem pirmajā dienā nevajadzētu par daudz nostrādāties. Šodien jums ir jāatpūšas, diezgan likstu un bēdu tais Vācijas nometnēs būsit pārdzīvojuši.”

Pa ērto trīsistabu dzīvokli staigājot, mana dvēsele kusa kā sviests saulītē. Par visām no Eiropas atbraukušo bēgļu vajadzībām te bija domāts un gādāts. Sienās iebūvētajos skapjos lieki gultas veļas komplekti; ledusskapis, ko mana sieva — ziņkārīga kā jau sieviete — virtuvē ieiedama, tūliņ atvēra, bija piebāzts pilns ar pārtiku, brūni noceptu kumpi ieskaitot. (Kā redzams, tad Grīnhila kundze dakterim bija cītīgi palīdzējusi.) Guļamistabā uz naktsgaldiņiem bija noliktas pat cigarešu paciņas ar sērkociņiem. Un dakteris par tām vēl tā kā atvainojās, ar savām gaiši zilajām acīm smaidīdams: „Redziet, es nezināju, kādu mārku jūs īsti smēķējat, un tādēļ atļāvos pats uz savu galvu nolikt Čes-terfīldu.”

jPēc pirmā, sviedrainā un visādi sūrstošā piedzīvojuma pie Libāna es tiešām nedomāju, ka manas kalpa gaitas šai zemē sāksies tik spoži. Un tālab vakarā, kad atpūtušies tiesājām ar apskaužamu apetītu uzsildīto cepeti, pacilātu dvēseļu labklājībā nekādi nespējām palikt aplam cietsirdīgi pret mūsu jaunajiem draugiem, suņiem. Tie sēdēja mums blakus pie galda, kārā uztraukumā reizēm iesmilkstējās, un likās, ka Sebastjānam parasti lejup nojumušās ausis drebēdamas celtos uz augšu. Kad Viskijs jau kādu desmito reizi, nepacietīgi mīņādamies, bija man iegrūdis azotē savu purnu, es nevarēju sirdi vairs ilgāk noturēt apcietinātu. Par spīti daktera brīdinājumam, iemetu viņa kārajos baltajos zobos kaulu. Kas par muļķībām, viņa suņa vēders nepanes kaulus. Eiropā veselas suņu dinastijas, skaļi un vīrišķīgi riedamas, pārtikušas vai vienīgi no plikiem kauliem. Tās tagad nu bija divstāvīgi priecīgas dzīres, reizē pie galda un arī — zem galda, no kurienes brīžiem uzplūda augšup nikni Viskija rūcieni, atbaidot negausīgo Sebastjānu tālāk no sava kaula.

Kā pieklājas visi četri paēduši un savus taukainos zodus aplaizījuši vai arī — mēs, ne suņi — intelliģenti noslaucījuši, iekāpām no durvju sliekšņa tieši kalnā starp spirgti zaļām eglītēm un priedītēm, kas vakara dziestošajā siltumā tīkami smaržoja. Tālu lejā starp ugunīs mirdzošām pilsētām, zilganiem kalnu viļņiem, kas mežaini ieviļņoja apvāršņos, no kuriem lēni kāpa augšup zaļa vasaras nakts tumsa, sudrabainus līkumus lieca Delavēra, kuras krastos kādreiz jo nikni kāvušies indiāņi ar bālģīmjiem. Bet mēs paēdušu cilvēku labdabībā atlaidāmies zālē. Jā, arī suņi, kas negāja uz savām mājām, kaut dakteris vairākas reizes, tos saucot, bija jau svilpojis.

Es kalna galā ar sievu un diviem suņiem jutos labi. Ko pieticībai pieradināts pasaules bēgulis lai vairāk varētu vēlēties?

Tak otrā rītā tik jauki ap dūšu vairs nebija, kad kūlu suņiem pienā olas — tos dakteris stipri vēlā vakara stundā beidzot bija sasvilpis — un sāku savu pirmo darba dienu.

Gaišā uzvalkā un melnbaltās ādas kurpēs, kā izņemts no modes veikala skatloga, dakteris man sniedza nelabi smaržojošu avīžpapīru tīstokli: „Sadedziniet. Jūsu sievai vēlāk būs jāmazgā dzīvojamās istabas paklājs. Es jums jau vakar teicu, ka mūsu suņi nepanes kaulus... Varbūt jūs tagad to atcerēsities.”

Es nosarku līdz ausu ļipiņām, jo dakteris to teica vairāk apbēdināta nekā sadusmota cilvēka balsī, un nevilcinādamies ar nelaimīgo tīstokli gribēju jau mesties projām, kur vistu kūts galā bija atkritumu dedzinātava, kad dakteris mani vēl aizturēja: „Zālājus mēs pļaujam piektdienās, mašīnas mazgājam sestdienās. Šodien jūs varētu sākt uzkopt rožu dobes un sakņu dārzu.” „Labi,” es teicu un atjaunoju savu mēģinājumu pazust aiz vistu kūts. Brokastis izlakuši un astes pa gaisu priecīgi vēdinādami, it kā savās dvēselēs nesajustu ne mazākās nozieguma pēdas, suņi man skrēja pakaļ. Papīrus uguns sarkanīgi nobrūninātā sietā iemetis un pielaidis tiem uguni, es sāku bezgalīgā sašutumā strostēt suņus: „Redziet nu, kas savas labās un mīkstās sirds dēļ man tagad jāpiedzīvo. Redziet, skatieties abi divi, kur sadeg jūsu kauns un negods. Ne prāta jums, ne vēderu, gluži nekādas audzināšanas. Es jums to, pagāniem, galvās iedzīšu, ar siksnu iedzīšu.”

Un es jau ķēros pie savas siksnas, tad pēkšņi atcerējos, ka šāds vecmodīgs audzināšanas veids var radīt suņu dvēselēs kompleksus. Lūkoju bezgožus ietekmēt garīgi — rādīju abiem pie deguniem paceltu dūri: „Ne druskas jūs vairs nedabūsit, ne vienas vienīgas dzīsliņas no mana galda, nekad, ne mūžam.”

Sebastjāns samulsis un pārsteigts skatījās manī ar skumjām, it kā saraudātām acīm. Zemei kā melna varde pieplacis, Viskijs pazemīgi vēdināja asti un, acīm redzot, gribēja man pielabināties. Bet es šodien nebiju pielūdzams. Paņēmu rīku telpā grābekli, kapli, lāpstu un gāju uz rožu dobēm. Suņi kā piesieti, pie zemes tup-damies un turēdamies nost pa gabalu, nāca man paka]. Es viņiem vēl reizi parādīju dūri un ķēros pie darba, ravēdams un rušinādams nezāļu krietni pārņemtās dobes.

Piepeši mani pārsteidza gandrīz vai izbiedēta Grīn-hila kundzes balss: „Tās nezāles ar tumši zaļām un spīdīgām lapām neaiztieciet, no Dieva puses. Tās ir indīgās ēfejas.”

Kad es nu viņai rādīju, ka esmu jau izrāvis krietnu kaudzi, Grīnhila kundze šausmās nodrebinājās: „Ejiet tūliņ un nomazgājiet ar zaļām ziepēm rokas. Varbūt kaut drusku līdzēs, citādi rokas beigtas.”

Patiesi sāku jau just rokas savādi kniešam. Bet tās bija tikai izbīļa radītas iedomas, jo vēlāk pierādījās, ka esmu pret indīgās ēfejas indi stipri nejūtīgs. Ne brīdi nevilcinādamies, gāju atpakaļ uz rīku telpu un mazgājos vai veselu mūžību. Kad iznācu atkal pagalmā, sastingu no jauniem brīnumiem. Dzeltenā tērpā — taisna kā vaska svece, ar tālu uz priekšu izstieptām rokām Grīnhila kundze lēni slīdēja pa dārzu, atgādinādama spokainu mēnessērdzīgo. Pie savas rožu dobes pieiedams, ieraudzīju, ka viņa, starp izstieptām plaukstām iespiestu, tur ābeles zaru kāsīti ar augšup pavērstu smaili. Es stāvēju un brīnījos, kā Grīnhila kundze, nekā ap sevi cita neredzēdama, savādā pozē turpina slīdēt pa dārzu. Nabaga dakteris, vai viņa sievas nervī būtu kaut kā... sāku domāt pavisam nelabas domas. Bet Grīnhila kundze bija mani jau pamanījusi, par spīti savam pret mani pagrieztajam zilgani melnās cirtās sacirtotajam pakausim. „Ali, nāciet palīgā. Es meklēju ūdeni.”

Es piegāju dīvainajai ūdens meklētājai klāt, un viņa man sāka stāstīt ar savu spilgti izkrāsoto muti: „Redziet, es kādā grāmatā lasīju, ka tādā kārtā var atrast zemē paslēptu ūdens dzīslu. Kur tā ir apakšā, tur kāsīša smaile, to rādīdama, noliecas uz leju. Vai nebūtu jauki, ja aitu ganību tuvumā kaut kur mēs atrastu pazemes strautiņu, tad aitām būtu vēsa un dzidra straumīte, kur padzerties.”

Es Joti šaubījos, ka tādā veidā kāds ir atradis ūdeni, un arī Grīnhila kundze atzinās, ka staigājot bez panākumiem jau vairāk kā stundu. Piepeši daktera madāma iespieda kāsīti rokās man: „Pamēģiniet jūs. Varbūt jums laimēsies vairāk nekā man.”

Nu viņas vietā es tagad kļuvu par mēnessērdzīgo, iedams ar taisni uz priekšu izstieptām rokām. Karstajā vasaras saulē elsādami un brīnīdamies, pa pēdām man nāca abi suņi. Grīnhila kundze atvēra aitu aploka vārtus, un mēs savu meklēšanu turpinājām tur. Kā gadījās, kā ne — es īsti nezinu — kāja man aizķērās aiz kādas koka saknes, un es tikko noturējos nepakritis. Šai brīdī manas rokas negribot palaida vaļīgāk kāsīti, un tas ar smaili strauji nosvērās lejup.

„Redziet, redziet, kāsītis rāda — tur apakšā ir ūdens. Sameklējiet lāpstu un raksim, tūliņ šai vietā raksim laukā strautiņu,” gavilēja Grīnhila kundze.

Es pats nu bija ieklupis gaužām nepatīkamā ķibelē, ne labprāt atcerēdamies savus pirmos rakšanas darbus šai zemē. Suņi, to skaidri nojauzdami un manu šīrīta brāzienu atcerēdamies, gandarītā apmierinājumā šūpoja astes un ošņāja zemi tai vietā, kur man bija jārok. Gaužām nepacietīga, ar mazu skaidiņu rokā, tur bija jau sākusi urbināties pati Grīnhila kundze. Es gāju pēc lāpstas.

Tak te tā bija pavisam cita rakšana, kaut arī daktera madāma tāpat kā Lībāns tupēja rokamās bedres malā. Bet viņa ne brīdi nesauca: „Turies kustībā, turies kustībā.” Laikam viņa nebija īsta kapitāliste, jo bridi pa brīdim lika atpūsties un aizskrēja pat pēc manas cepures, lai saulē ar kailu galvu es nedabūtu saules dūrienu. Viņa tupēja bedres malā un gaidīja parādāmies ūdeni, brīdi pa brīdim spiezdama saujā no bedres izmestās smiltis: „Ali, kā jums liekas, vai nav jau drusku mitrākas?”

Varbūt mēs abi to strautiņu turpinātu atrakt vēl šodien, ja pievakarē, no slimnīcas pārbraucis, dakteris šo mūsu izpriecu neizbeigtu: „Dārgumiņ, kā tev ar Ali varējusi ienākt galvā tik neprātīga iedoma — izrakt ar lāpstu kalna galā aku. Atceries, kā urbēji ar lielo mašīnu nostrādāja veselu nedēļu, lai dabūtu ūdeni mājas peldbaseina sūknim. Bez tam — Alis brauks man līdz lejā uz pilsētu, mums jāatved bluķis laizāmās sāls un jāuzsprauž aplokā uz mieta. Sestdien beidzot būs klāt aitas. Tūliņ mēs brauksim, es tikai ieskriešu istabā pārģērbties.”

Dakteris atkal uzvilka saplīsušo kreklu, apdilušās darba bikses, un mēs kā divi īsteni zemnieki džīpā braukājām pa Morgentaunu. Dažā veikalā man gan kļuva tā kā neērti, ka viņu nenotur par manu kalpu...

Aitas, kā solīts, atveda sestdien lielā kulbā, kad mēs abi ar dakteri garāžas priekšā mazgājām mašīnas. To bija pavisam trīs. Džīps, liels spīdīgs Pakards un vācu Poršē, ko dakteris ar lielu prieku un aizrautību mazgāja pats. Nekad es nebiju redzējis, ka cilvēks tā var mīlēt nedzīvu mašīnu. Bet Grīnhils gaiši pelēkos vācu ratus mīlēja vēl vairāk par suņiem un savām koka figūriņām. Poršē mazgāšanu viņš bija izvērtis gandrīz vai īpašā svinīgā rituālā. Kad auto pelēkais ķermenis ar ziepainu ūdeni bija rūpīgi noskalots un dažādām ziedēm iespīdināts, stenēdams mašīnai apkārt rāpodams, viņš noberza visus niķeļus līdz spoguļa mirdzumam. Tad, no mašīnas pa gabalu atkāpies, viņš ilgi no visām pusēm to aplūkoja un laimīgi smaidīja. Vairākas reizes mašīnai apkārt apgājis un slepus to noglāstījis, viņš beidzot iebrauca garāžā.

Par laimi aitu vedēji atbrauca īstā laikā, kad dakteris ar savu darbu nūle bija ticis galā un nāca laukā no garāžas, pa brīžam apstādamies un vēl uz nomazgāto mašīnu atskatīdamies. Nu viņš ar visām slapjajām brezenta kurpēm, kā viesuļa dzīts, aizsteidzās uz aitu aploku.

Kaklu staipīdams, viņš tur stāvēja blakus lieliem dzelteniem transporta ratiem ar augstu redeļu kulbu un skatījās, kā vedēji vienu pakaļ otrai meta laukā aitas. Pie zemes tikušas, tās pašas vēlreiz augstu ar visām četrām kājām palēcās gaisā, tad, gabaliņu tālāk paskrējušas, saspiedās barā un blēja.

„Ir, ir, visas divpadsmit, tīras sugas ar baltām pierēm,” dakteris sajūsmināts stāstīja, kad beidzot pienācu ari es. „Trīspadsmitais ir auns. Redziet, tur tas lielais, kas, galvu nodūris, sit ar kāju pie zemes.”

„Jocīgs izskatās. Vai nebūs tik pārāk nikns?” atļāvos bažīgs ieminēties.

„Nieki. Ko tāds mīksti sprogains un apaļš auniņš var kādam padarīt,” smējās dakteris. „Iesim paglaudīt, tūliņ kļūs rāms un draudzīgs kā jērs. Saprotiet, viņš tikai pats ir nobijies un samulsis, nepazīstamā vietā varmācīgi izmests. Turklāt vēl kādā veidā. Jūs pats tak redzējāt — tie bezjūtīgi robustie cilvēki ar nabaga lopiņiem apgājās gluži kā kādiem nedzīviem malkas gabaliem. Es tā vien skatījos, ka kāda aita, no tāda augstuma zemē sviesta, nenolauž kaklu.”

Bezjūtīgi robustie cilvēki ar dzelteno kulbu bija jau aizbraukuši, un mēs, mīlīgi pa gabalu ar aitām dudinādami, tuvojāmies iebaidītajam bariņam. Aitas, bailīgi kopā spiezdamās, pamuka tālāk. Palika, kur bijis, vienīgi auns. Viņš lūrēja uz mums caur nodurto pieri un sita ar tievo kāju pie zemes. Es katram gadījumam — drošs paliek drošs — iedams aizlīdu dakterim aiz muguras. Man šāds tuvināšanās mēģinājums pilnīgi svešam aunam šķita drusku riskants. Par aunu raksturu un manierēm Šo to biju kādreiz dzirdējis no vectēva. Man pašam, kā jau pilsētniekam, ar tām vēl nebija bijis gods iepazīties personīgi.

Turpretī dakteris bez mazākām aizdomām, ka auna noliektajā pierē varētu slēpties kādi ļauni nolūki, pieliecies draudzīgi gribēja viņu noglāstīt: „Labdien, au-niņ. Kā jūties savās jaunajās mājās? Neesi drūms un nebēdājies, te tev un tavām aitām būs loti labi. Pacel galvu un paskaties pats, kas te par brangu zāli, līdz rudenim ēzdami nevarēsit noēst. Un ziemā jūs dabūsit auzas un kukuruzu, augstākā labuma auzas un kuku-ruzu.”

Saimnieka roku uz pieres sajuzdams, auns zibenīgi atkāpās atpakaļ, tad, spēcīgi ieskrējies, drāzās ar galvu Grīnhilam tieši vēderā. Tik veiklas smagnējā lopa izdarības pārsteigts, es nepajaudāju vairāk nekā kā samulsis brīnīties.

„O puika, o puika, kas tas par traku sitienu,” stenēja dakteris, pakrūti abām rokām sakampis un ritenī liekdamies. „O puika, o puika, kas to no tevis būtu domājis un gaidījis.”

Auns tikmēr lēnām un pašapzinīgi atkāpās, lai triektos daktera vēderā vēl otru reizi. Es apjucis mīņājos uz vietas, nevarēdams ātrumā apķert, ko tagad lai īsti dara. Man rokās nebija nekāda sitamā, un tuvumā neredzēja neviena akmens, ko varētu pakampt.

Kunga nelaimi bija jau pamanījis arī Viskijs un gribēja drošsirdīgi steigties palīgā, bet netika pāri aploka sētai. Visā garumā pakaļkājās izslējies, priekškājām stiepļu pinumu skrāpēdams, rēja kā negudrs. Tak aunam suņa riešana, diemžēl, nelikās ne plika vērdiņa vērta. Tā, protams, tāda arī bija, jo priekšā tai bija sēta.

Kaut kas bija tomēr jādara tagad man pašam, lai pasargātu daktera pakrūti no jauna trieciena. Bet — man nebija nekādas patikas daktera pakrūtes vietā likt auna pierei pretī savu. Tādēļ aši, no sāna pielēcis, ieķēros ar visiem desmit pirkstiem auna platās muguras vilnā. Lops spēji rāvās projām, un es tikko jaudāju noturēties kājās. Papēžiem zemē atspēries un cerēdams, ka auna vilna tik ātri no maniem pirkstiem neizspruks, saucu dakterim: „Bēdziet, skrieniet projām uz vārtiem.”

No acīm redzami spēcīgā sitiena atžilbis, dakteris skatījās manī ar gaiši zilām bērna acīm: „Jūs tikai par daudz to nabaga lopiņu tagad nesamociet. Viņš nezina, ko viņš dara, vienkārši ir apjucis un nobaidīts.”

Man gan šai brīdī likās, ka to arī dakterim pašam vajadzētu redzēt, ka lopiņš moca un rausta mani. Es gribēju pārskaities kliegt, lai nerunā gaj-i un pazūd kokos, citādi laidīšu aunu vaļā un tad — viņa pakrūte pielips pie muguras. Valdīdams aunu un sevi, tomēr pateicu pavisam pieklājīgi: „Daktera kungs, varbūt jūs būtu tik laipns un ietu, cik ātri vien varat, laukā no aploka. Es nezinu, cik ilgi varēšu aunu noturēt. Man viņa savādi taukainā vilna sāk slīdēt laukā no pirkstiem.”

Šis brīdinājums tiešām līdzēja. Sabadīto pakrūti atkal atcerēdamies un saviebies glāstīdams, dakteris atmuguriski kāpās atpakaļ uz vārtiem, acis no manis un auna nenolaizdams.

Man būtu daudz labāk paticis, ja viņš, atpakaļ neskatīdamies, labāk skrietu. Patiesi tā nebija nieka lieta — noturēt niknu un spēcīgu aunu aiz vilnas. Brīdi pat likās, ka lopiņš mani pieveiks, paraus sev līdzi vai nogāzīs gar zemi. Zobus sakodis, cik spēdams, varonīgi turējos auna vilnā iegrābtiem, tirpstošiem pirkstu galiem.

Beidzot ar atvieglojuma sajūtu krūtīs es redzēju dakteri atveram aploka vārtus un izejam laukā. Jau gribēju laisties no auna vaļā, lai tiktu ar ātru un veiklu skrējienu arī pats nu drošībā, kad piepeši kā jaunu negaidītu nelaimi pamanīju Grīnhila kundzi. Kāds velns viņu bija šurp atsaucis, kad es tik muļķīgā stāvoklī lēkāju viens pats ar satrakoto aunu pa aploku.

Bet viņa pavisam vieglprātīgā jautrībā smējās, stāvēdama dakterim blakus pie aploka sētas un skatīdamās manī. Ko man bija tagad darīt? Es nedrīkstēju dāmas klātienē atzīties savās bailēs no auna, nevarēju gļēvulīgi mesties skriešus. Ar to būtu bīstami apdraudēts mans eiropieša gods un pašcieņa, cilvēka reputācija, kas gājis cauri trakām kara briesmām un skatījies acīs no gaisa zemē krītošā nāvē. Kā tādu nu varētu nobaidīt nieka auns! Par katru cenu man tagad nu vajadzēja atstāt aitu aploku lēni un cienīgi.

Ar visu spēku aunu sāņus, no sevis tālāk projām pagrūdis, es to ari darīju — gāju lēni un cienīgi, kā eiropietim pieklājas, pat nemēģinādams atskatīties atpakaļ, lai redzētu, ko auns dara. Bet bikses man bailēs drebēja. Es skaidri zināju, ja auns man tagad ietriektos no muguras stilbos, es būtu četrrāpus zemē daktera madāmai par lielu prieku un smiekliem. Tas būtu briesmīgi, vienkārši briesmīgi.

Bet — šis liekuļotās drošsirdības gājiens lēnā un vienaldzīgā solī man izdevās spīdoši. Kā likās, es tādā kārtā laikam biju piemānījis un apstulbinājis arī aunu.

Aploka vārtus aiz sevis aizvēris un juzdamies pilnīgā drošībā, es tomēr atļāvos dakterim iebilst: „Bīstams auns. Ko mēs ar tādu iesāksim?”

Dakteris glāstīja sabadīto pakrūti un ļoti nopietni teica: „Auniņš tīras sugas. Tas redzams skaidri. Mēs tādēļ nekā tur nevaram darīt — jātur vien ir. Citādi mēs pavasarī nedabūsim labas sugas jērus.”

Un kundze piemetināja: „Ali, jums par to būs jāgādā un jārūpējas, lai pavasarī, no Floridas pārbraucot, mums pretī skrietu divpadsmit jauki jēriņi, divpadsmit baltas jēru dvēselītes.”

Pagalam iztrūcināts, pamīšus skatījos te dakterī, te daktera kundzē: ,.Jūs — braucat projām? Visu ziemu?” „Tur mums ir pašiem vasarnīca. Mēs tur dzīvojam katru ziemu,” paskaidroja dakteris.

Es laikam izstiepu pārāk garu seju, jo Grīnhila kundze, uz mani skatīdamās, smējās: „Netaisiet nu tādu, tik pārāk norūpējušos ģīmi, jūs taču paliksit te par saimnieku — suņiem, kaķim, vistām, aitām un visai mūsu mājai.”

Varbūt es citos apstākļos tiešām par to priecātos. Padomā, visa ziema brīva, atstāta pilnīgi paša ziņā, dari, ko un kā gribi. Ja patīk, fleiti pūzdams, stāvi kalna galā, skaties baltajos mākoņos, tumšzaļajās meža galotnēs pie kājām un slavē skaisto Dieva pasauli. Bet tagad man darīja rūpes tas nejaukais auns, jā — un arī jēri.

Tieši sākot ar rudeni un ziemā, kad aitām ganībās zāles vairs nebūs, man katru dienu būs jālien kūtī barot lopus ar sienu, auzām un kukuruzu. Kā es tad varēšu sevi no auna cietās un spēcīgās pieres vienmēr no sargāt? Kā es tad varēšu saņemt un apkopt jērus, ja man ar apdraudētu mugurpusi vienmēr būs jāuzmana auns? Un vispār — par jēru nākšanu pasaulē es nezināju ne nieka. Kā īsti es varēšu tikt ar viņiem galā? Tad drīzāk no auna vislielākajā briesmu brīdī mani vēl varētu paglābt Viskijs. Par to es biju pārliecināts, ka tad, ja auns mani tiešām bendētu nost, gan Viskijs aploka sētai pārlēktu.

Bet izrādījās, ka daktera kundze tīri telepatiskā ceļā bija uzminējusi manas domas. Uz melno suni rādīdama, kas, beidzot apklusis, ar savādi stīvu skatu sastindzis skatījās aunā, viņa teica: „Par visām lietām uzmaniet Viskiju. Auna bezkaunīgi sakaitināts, viņš kādreiz tiešām var pārlēkt aploka sētai. Un tad var notikt briesmīga nelaime — viņš saplosīs visas aitas un jērus.”

Dakteris tūliņ gan centās sievas bažas izgaisināt: „Dārgumiņ, kā tev var tādas nelabas domas ienākt prātā par mūsu Viskiju. Viņš gan kādreiz uzdzen kokā kaķi, es zinu, viņš ir temperamentīgs draiskulis, bet — lai mūsu Viskijs kļūtu par slepkavu, nē, kā tādas domas tev vispār varējušas ienākt prātā?”

Viņš nezināja, ka tādas domas nupat kā bija ienākušas prātā ari man. Bet es, laukuma vidū joprojām spītīgi stāvošajā aunā skatīdamies, šoreiz klusēju.

Aizdomu pilni mēs tā viens otru cauri stiepļu pinuma sētai aplūkojām visu vasaru. Es allaž redzēju aunu uzmanīgi mani vērojam, vienalga, vai pļāvu ar motorizēto pļāvēju zālājus, mazgāju mašīnas, vai līkņājos pa sakņu dārzu. Tāpat no savām acīm aunu neizlaida Viskijs. Tiklīdz viņš pamanīja stūrgalvīgo lopu pienākam tuvāk aploka sētai, šāvās kā bulta viņam virsū, mēģinādams aizbaidīt tālāk projām. Auns tādās reizēs sita ar kāju pie zemes un nedomāja suņa riešanas dēļ no sētas atkāpties. Tas Viskiju, protams, satracināja vēl vairāk. Man viņš ar varu bija jāatrauj no sētas un jāaizdzen projām.

Par skaisto vasaru un veselīgo darbu svaigā gaisā priecādamies, ar bažām gaidīju rudeni, kad paliksim te ar sievu vieni paši, par visu zinādami un atbildēdami. Tuvākie kaimiņu māju jumti bija saskatāmi ne tuvāk kā kādas jūdzes attālumā. Un tad tas notika.

— Kas? — mēs visi saucām un gribējām, lai Alvīns Brandavs stāstu tūliņ turpina. Bet viņš izslāpis nodzērās no savas glāzes un sāka nesteigdamies stūķēt pīpē tabaku.

Tikai tad, kad Alvīns Brandavs, kā pieklājas, bija sagatavojis un aizkūpinājis pīpi, viņš smaidīdams turpināja stāstīt: — Notika tas, no kā es baidījos — pienāca rudens. Visa pasaule visapkārt mūsu kalnam iedegās krāsainās lapu ugunīs. Starp tumši zaļiem eigļu un priežu plankumiem gaiši zeltaini liesmoja bērzi, tiem blakus tumšā asins sarkanumā kvēloja dogvūdi un su-maki. Ja pakāpās mūsu kalna pašā galotnē, tad varēja redzēt, ka tālu lejā no krastu atspulgas zeltaini sārti kļuvuši pat citkārt dzidri zilie Délaveras ūdeņi. Tas bija patiesi skaists indiāņu vasaras laiciņš, kā pensil-vēnieši paraduši dēvēt rudens sākumu, kad dakteris pieteica savu aizbraukšanu uz Floridu. Tā man tik skaista nelikās nemaz, kaut citi kalpi par šādu saimnieka paziņojumu būtu lēkuši priekā stāvus gaisā.

Gandrīz vai dzirdami nopūties, noliku pie malas tukšo alus pudeli ar ko es rīku telpā stampāju podā kāpostus un gāju līdzi dakterim, lai palīdzētu sakravāties. Starp citu — lai man tas vēlāk neaizmirstos, es jums to pateikšu jau tagad — no manas nelaimīgi pārtrauktās kāpostu skābēšanas nekas galu galā neiznāca. Dabūjis zināt, ka esmu cūkas gaļas un sutinātu kāpostu cienītājs, dakteris ātrāk nelikās mierā, līdz biju viņam apsolījis, ka ieskābēšu lielā māla podā tādus pašus, ne mazāk gardus kāpostus kā kādreiz mana māte. Un tad nu es — savu pārliecīgo paļāvību gauži nožēlodams — par pliku velti nocīnījos ar grūto kāpostu skābēšanas mākslu. Izmisīgi mēģinādams atcerēties, ko un kā mana māte darījusi, griezu kāpostu galvas ar nazi smalkās strēmelēs, bēru podā, tām virsū ar sāli sajauktas ķimenes un tad ar tukšu alus pudeli, jo koka stampiņas kā mātei man nebija, tik ilgi svīzdams stampāju, līdz kāposti sāka šļakstēt un virsū parādījās sula. Pēc tam es pamatīgi saspaidītos kāpostus pārklāju ar baltu, tīru drāniņu, tai virsū uzliku pēc mēra nozāģētus dēlīšus un smagu akmeni. Tur tagad nu vajadzēja iznākt lieliskiem kāpostiem, jo mana māte uz mata tā visu bija darījusi. Kāposti patiesi sāka rūgt — burbuļodami, putodami, paukšķēdami un drusku savādi smaržodami. Kaut kā tomēr bija pamanījuši un zināja arī abi suņi, pa laikam slepus zagdamies rīku telpā, kad durvis aizmāršības dēļ biju pametis vaļā, un šķaudot ostīdamies gar manu kāpostu podu. Es tā reiz laimīgā kārtā vēl laikus pārsteidzu Viskiju, kad viņš pavisam bezdievīgi grasījās pacelt pie poda pakaļkāju.

„Trakais!” es viņam uzkliedzu tā, ka visa rīku telpa nodrebēja un sāka šūpoties pie sienām pakārtās dakšas, lāpstas un zāģi. „Vai tu maz zini, ko tu ar šādu nepārdomātu rīcību vari apskādēt?” Viskijs bija gudrs suns, tūliņ to saprata un aizbēga.

Bet — es skaidri nezinu — varbūt mani kāposti neiznāca ēdami tādēļ, ka man, lūk, nebija tādas, tik glītas koka stampiņas kā mātei un es tos necienīgi biju samīcījis ar tukšu alus pudeli. Ēst tos nevarēja nekādā ziņā. Melnus, saglumējušus un neganti smakainus es beigās tos izgāzu mēslu bedrē. Pat abi suņi šķaudīdami metās no bedres projām. Pēc tam es vairs nekad kāpostus neesmu mēģinājis skābēt.

Jā, tas bija tā starp citu, jūsu zināšanai, kas beigās iznāca no kāpostiem, kuru stampāšanu pārtraucis, es dakterim līdzēju piekraut lielo Pakardu ar smagām ceļasomām. To kopējam svaram visādā ziņā vajadzēja būt milzīgam, jo tad, kad kraušanas darbus bijām pabeiguši, likās, ka visa mašīna ir tāda kā pietupusies pie zemes.

Bet dakteris par tādu nieku nebēdāja: „Gan izturēs. Tā ir laba un stipra mašīna. Turklāt mēs brauksim lēnām, pa ceļam vairākas reizes apstādamies, pūtinādami sevi un mašīnas. Un — es domāju — arī jūs nu varēsit pāris mēnešus drusku atpūsties. Tikai skatieties un gādājiet, lai mājās, kā bijis, viss paliktu labā kārtībā un lopiņiem nekad nekā nepietrūktu.”

Dakteris novilka bāli dzelteno ziemišķa cimdu un sniedza atvadīdamies man un manai sievai roku.

Ar minka apmetni plecos mašīnas priekšējā sēdeklī viņam blakus nosēdās Grīnhila kundze, mums, abiem palicējiem, speciāli vēl piekodinādama: „Nekādā gadījumā neaizmirstiet parūpēties par jēriņiem. Man ļoti žēl, ka nevarēsim paši būt jau mājās, lai saņemtu pirmās jaunās radībiņas. Tās atlēks februāra otrā pusē.”

„Ko tu par tādiem niekiem bēdājies, dārgumiņ? Alis ir kārtīgs, rūpīgs un ļoti apzinīgs cilvēks,” Pakarda motoru iedarbinādams, mierināja viņu dakteris.

Jā, kā viņš to varēja zināt, ka es te palieku stāvam, vēl vairāk norūpējies un nobažījies par pašu Grīnhila kundzi. Man vajadzēja tikai pamest acis uz aitu aploka pusi un pamanīt niknā auna stūrgalvīgi noliekto pieri, lai visa pašapziņa un labā oma vienā mirklī saskrietu papēžos.

„Lai jums ir labs laiks,” es saukdams piebalsoju savai sievai, kad mašīna sāka ripot, un klusībā vēlējos, kaut arī man kāds tādu novēlētu. Es jutos gaužām nelādzīgi, apkrauts ar milzīgu atbildību par visu Grīnhila īpašumu.

Lūk, tādēļ es pirmajā brīdī brīnīdamies nespēju saprast, kas tas par velnu, kas pēkšņi ielīdis Viskijā un sāka to dīdīt. Tikko Grīnhilu Pakards, līgodamies kā melns kuģis, bija nozudis ceļa līkumā, Viskijs sāka priecīgi aulēkšot pa pagalma zālāju, celdams dzeltenās kājas tik augstu un grāciozi kā dresēts cirkus zirgs. Vai viņam nemaz nebija žēl savu saimnieku aizbraukšanas?

Kaut drusku, tā kā Sebastjānam, kas, visā gurumā izlaidies un baltās pakaļkājas atpakaļ atšāvis (tā bija viņa tīrās sugas pazīme), gulēja pie aizvērto nama durvju sliekšņa un asarainām acīm noskatījās pakaļ mašīnai. Es noliecos paglaudīt viņa kuplo kastaņbrūno muguru un mierināt nabadziņu dziļajās bēdās, juzdamies viņam stipri radniecīgā noskaņā, bet noliecies ieraudzīju — Sebastjāns, saldi un bezrūpīgi aizmidzis, miegā krāca kā cilvēks. Man sanāca gandrīz vai dusmas: kas tie par suņiem?

Viskijs pa tam bija pamanījis raibo kaķeni un uztriecis kokā. Nu viņš kā vētra joņoja šurp pie manis. Pieskrējis pieplaka ar priekškājām un smailo galvu pie zemes, pakaļkājas turēdams spriega lēciena gatavībā. Viņa smaids bija karsti elsājošs un plats, līdz pašām stāvus izslietajām ausīm. Brūnās acis dzirkstīja pilnas niķīgas jautrības. Pēkšņi kā lode viņš apsviedās apkārt un izlikās skrejot no manis projām. Tak jau pēc pāris stiepieniem apstājās un lūrēja pār melno plecu atpakaļ uz mani ar priecīgi izkārtu mēli, kā aicinādams, kā gaidīdams. Man to nu it kā vajadzētu saprast, ka suns ir sadomājis spēlēt ar mani sunīšus.

Es nebiju tādai vieglprātībai šobrīd uzmudināms un atstāju Viskija laipno aicinājumu bez kādas ievērības. Tas melno rotaļnieku sarūgtināja tā, ka viņš savas temperamentīgās dvēseles jaunai iepriecināšanai rikšoja projām uz vistu kūti, kur stiepļu pinuma sētas apžogotā pagalmiņā smiltīs kašņājās brūnas vistas. Klusu uz pirkstgaliem kā zaglis sētai piezadzies, viņš pēkšņi vairākas reizes skaļi ierējās. Tad pats, uz savas astes atsēdies, smiedamies skatījās, kā vistas lielās bailēs kladzina un ceļas spārnos. Viskijam ļoti patika šādas daktera aizliegtas izrādes. Un viņš nu domāja, ka es šo prieku viņam atļaušu izputējušās sunīšu skriešanas vietā.

Tik labi laiki Viskijam diemžēl vēl nebija pienākuši. Es viņam uzbrēcu tā, kā īstam saimnieka vietniekam ir šādās reizēs jābrēc. Nu Viskijs nespēja izdomāt nekā cita kā uzklupt saldi gulošajam Sebastjānam. Viņš saņēma zobos Sebastjāna pinkaino ausi un, it kā nikni rūkdams, sāka stīvēt gulētāju kājās. Tas tirināja īso nocirstās astes stumbeni un lūdzās draugu ar sarkani saraudātām acīm, lai liekas mierā. Bet Viskijs šodien vienkārši nespēja rimties. Sebastjānam ausi vaļā palaidis, tai pašā brīdī zibenīgi saķēra viņa pakaļkāju, ar īstu ģermāņa neatlaidību apveldams dižciltīgo spāni uz muguras. Virs Sebastjāna baltā vēdera Viskija smailajam purnam nu ķepurojās pretī četras paīsas putnu suņa kājeles, bezcerīgi pūlēdamās aizdzīt projām nevēlamo miega traucētāju. Bet Viskijs tikai smējās, purināja un valstīja pa zemi nabaga Sebastjānu.

Man kļuva spāņu dižciltīgā drusku žēl, un tādēļ es iemaisīju bļodiņās suņu miltu putru. Pēc tās kā Viskijs, tā Sebastjāns parasti plēsās kā traki. Bet šoreiz ar visām ausīm savā bļodiņā ienira vienīgi Sebastjāns. Viskijs, pat purnu putrai nepiedūris, rāvās no bļodiņas nost un gāja projām uz mūsu māju pakalnē, pa brīžam apstādamies, skatīdamies atpakaļ un aicinādams mani sev sekot. Es viņu sapratu pavisam labi, nolasīju no viņa niķu pilnajām acīm, ko viņš man tagad stāsta: „Zini, es jau nu vairs to suņu putru, kad dakteris projām, neēdīšu, lai ēd Sebastjāns, tas muļķis. Mēs tagad abi ar tevi, vecīt, ēdīsim pie viena galda kā īsti kungi pašu mājās.”

Es zināju, kā suņa dvēseles audzinātājam man neklājās šādus niķus Viskijam pieļaut, vajadzēja iestumt purnu putrā ar varu, tak es bez sevišķas pretestības štx reiz viņam sekoju, un rīma Sebastjāns priecīgs ķērās pie otras — Viskija bļodiņas. Man pašam gribējās tikt ātrāk klāt pie lielā saiņa, ko dakteris, projām braucot, bija man atstājis. It īpaši tādēļ, ka viņš par to bija, run-ciski smaidot, piebildis: man tur būšot sezonai piemērots apģērbs, lai mednieki, pa apkārtējiem mežiem šaudīdami, nenoturētu mani par zaķi un nenošautu. Jā, toreiz es vēl nezināju, ka amerikāņu medniekiem tādas lietas dažkārt atgadās.

Viskijs ieskrēja virtuvē pie sievas, kur cepnē jautri čurkstēja gaļa, bet es ar skubu rāvu vaļā daktera dāvanu. Sarkans un zaļš nošķīda gar manām acīm. Pārsteigts un brīnīdamies cēlu laukā no papes kārbas spilgti sarkanu vilnas jaku, zaļa samta jātnieku bikses, tādas pašas krāsas stulmeņus un cepuri — aveņu krāsas podiņu ar varen platu nagu. Cik ilgi stāvēsi un brīnīsies? Vilku visu to raibo mundieri mugurā un drošsirdīgi gāju klāt pie spoguļa. Vai tīri tā nu būs, ka nobīšos pats no sevis?

Skatījos, skatījos un sāku beigās pats sev patikt. Sevi ar tādām, tik tievām un garām kājām nekad vēl nebiju redzējis. Bilde, kas bilde, varētu likt gandrīz vai virsū uz cigāru kastes vāka. Es izgāzu krūtis, ierāvu vēderu un saucu sievu, lai nāk un mani apbrīno.

Pirmajā brīdī patiesi ar savu košo skaistumu aizsitu viņai elpu, tad atguvusies viņa pavisam bezkaunīgi iesāka smieties: „Tu — tu jau izskaties gluži — nu, gluži kā sarkana dzērve ar zaļām kājām.”

„Dzērve? Kas par dzērvi?” Es gribēju sākt jau stāstīt, pēc kā es īsti — pēc manām domām — izskatos, kad Viskijs, aiz sievas muguras slēpdamies un baltos ilkņus atņirdzis, mani pārkliedza. Viņš rūca un rēja kā negudrs, it kā pēkšņi vairs mani nepazītu. Nejēga, gatavais nejēga, stulbenis, es saskaitos no tiesas un gāju laukā. Vismaz pret manu košo tērpu būs respekts tagad aunam, un es bez bažām un bailēm, kā pieklājas, varēšu pabarot aitas. To sen jau vajadzēja sākt darīt, jo ganībās nekāda krietnā zāle vairs neauga, tak man līdz šim bija pietrūcis dūšas lauzties iekšā auna valstībā. Nu es ar lepnu toreadora marša soli kātoju projām uz aitu aploku. Ceļā uz mūsu māju pagalma vidū apstājies, ar suņu putrā samirkušām ausīm man godbijīgi noskatījās pakaļ pat parasti vienaldzīgais Sebastjāns.

Kā koša kāršu roze es aizlīgoju garām debesu krāsas peldbaseinam, kur dakteris ar garā kātā iekārtu sietu vairs nezvejoja laukā no ūdens tur noslīkušās mušas un vēju iemestās koku lapas. Šo svarīgo darbu viņš man nekad neuzticēja, peldu sezonas laikā pats pašrocīgi rūpēdamies par ūdens tīrību, jo Grīnhila kundzi līdz nāvei bija nobaidījis pa nakti baseinā ielēcis krupis.

Auns, pagāns, mani jau bija pamanījis un nāca pretī, kad vēru vaļā aitu kūts tuvumā esošos aploka vārtiņus. Un — par spīti visām cerībām — bez mazākā respekta pret manu cēlo izskatu šņākdams nolieca pieri. Lieki nevilcinādamies, es atrāvu atpakaļ savas zaļās samta kājas, kas varonīgi bija jau iekāpušas aplokā, un aizcirtu vārtiņus. Ko tagad lai dara? Palaisties nekādi nedrīkstēja, tad visas aitas pa ziemu nomirs bada nāvē. Mani par tādu ļaunprātīgu nolaidību, kaut arī cilvēciski saprotamu baiļu dēļ, varētu beigās vēl nodot tiesai. Kaut kā bija auna stūrgalvīgajā pierē jāiedzen ciešams paklausības gars. Bet kā?

Es pametu skatu atpakaļ uz garāžu, vai tur pie otra stāva loga jau neēnojas sievas smīnīgais vaigs, tad gaužām nepatīkami būtu tagad atkāpties, un šinī brīdī man prātā iešķīlās laimīga ideja. Ar lāpstu. Es taču varētu aunam iedzīt pierē cienību pret sevi ar lāpstu. Gāju atpakaļ un blakus garāžai iekārtotajā rīku telpā paņēmu lāpstu. Ar to kā šauteni pār plecu es nu atgriezos aplokā.

Auns, par manu efektīgo ieroci ne nieka nebēdādams, nāca šņākdams virsū. Ne mirkli nevilcinādamies, veikli un zibenīgi bliezu ar lāpstu viņam taisni pa pieri. Tavu cietu pieri! Pret to ar visu spēku atsizdamās, lāpsta nošķindēja kā zvans, bet auns ir nedomāja tādēļ griezt man ceļu. Galvu nopurinājis, viņš drusku atkāpās un nesās man atkal virsū. Bliezu atkal. Šķindēja lāpsta, un dobji būkšķēja auna piere kā čuguna katls. Vēl šodien brīnos un nevaru saprast, kā tā tam lopam nepārplīsa un nesašķīda gabalos. Mēs abi elsādami lēcām viens pret otru un cīnījāmies kā divi turki. Aitas sabēga kūtī un skatījās pa durvju spraugu mūsu cīņā ar uztraukti izbiedētām acīm. Beidzot auns vairs manus spēcīgos triecienus nespēja izturēt un niknumā spīdošām acīm kāpās atpakaļ.

Es biju uzvarējis. Man ceļš uz aitu kūti nu bija brīvs. Tak auns kaut kā vēl manu uzvaru galīgā veidā negribēja atzīt. Kūtī ieiedams, manīju, ka viņš man zaglīgi nāk no muguras. Es sapratu, ka auns ne brīdi nekavēsies izmantot izdevību, lai apdraudētu manu mugurpusi zem sarkanās jakas zaļajās biksēs. Kā es lai to pasargāju, kad man ar auzu un kukuruzas maisījuma spaini rokā jālīkņājas gar aitu barības silēm?

Kā zināms, triecieni pa cilvēka intellektam mazāk nozīmīgām vietām nebūt nav mazāk sāpīgi. Dažs labs jūs to vēl droši atcerēsities no savas bērnības. Ko citu šādos apstākļos es varēju darīt? Izgudri liku lietā to pašu lāpstu, šoreiz no ietekmīga ieroča pārvērsdams krūšu bruņās — savai mugurpusei. Ar vienu roku bēru no spaiņa silēs auzas, ar otru turēju lāpstu.

Laimīgā kārtā tas līdzēja. Lāpstas gludais spožums auna stūrgalvīgajā pierē laikam beigās bija iekodis itin pamatīgi. To uz mana zaļā bikšu dibena spīdam pamanījis, viņš beidzot atteicās no sava ļaunprātīgā nodoma.

Ar tādiem piesardzības paņēmieniem bruņojies, bez sevišķām dzīvības briesmām tiku galā ar aunu arī turpmāk. Un citi mājas apkopēja pienākumi nekādas raizes man nedarīja. Viskijs un Sebastjāns pamazām pierada ēst kaulus un jutās ne mazāk laimīgi par mums. Flautu pūzdams, staigāju brīvajā laikā kopā ar abiem suņiem pa mežu, līdz kalnam uzsniga bieza un balta ziema. Būtu arī tai, flautu pūzdams, mierīgi izstaigājis cauri un sagaidījis pirmos jērus, ja mani, Viskiju un aitas nepiemeklētu negaidīta nelaime.

Alvīns Brandavs pārtrauca stāstu un vienā kampienā izdzēra tukšu jau vairākas reizes nomalkoto glāzi, tad, it kā atvainodamies, viņš pagriezās pret mani un piebilda: — Stāstu sākdams, nevarēju iedomāties, ka sarunāšu to tik garu. Tev iznāks pamatīga rakstīšana, lai dabūtu visu to uz papīra. Lūdzu, netaisi tādu, tik naīvi izbrīnītu ģīmi, es labi zinu, ar kādu prieku jūs, rakstnieki, izmantojat citu cilvēku dzīves stāstus, tos drusku sagrozīdami un izpušķodami. Bet — es tev to jaunā neņemšu, ja tu par mani pasmaidīsi. Pa laikam mēdzu pasmaidīt pats par sevi. Jo raugi — šāda cilvēka spējā daži prātnieki saskata zināmu intelliģences pazīmi. Tā man tad būtu vienīgā — ar citām diezko lepoties nevaru. Pie mana stāsta izstiepšanas garumā atpakaļ atgriežoties, man vaļsirdīgi jāatzīstas, ka tur ir vainīgs Viskijs. Par viņu man palikušas tādas, tik mīlas atmiņas, ka gribējās tanīs vēl drusku pakavēties, it īpaši tādēļ, ka sunim tik nožēlojamā kārtā bija jāaiziet bojā.

— Mīļais Alvīn, kas tev nāk prātā? Kā tu mums būtu varējis aizmirst pastāstīt par Viskiju? Toreiz, īsu brīdi pie tevis iegriezdamies, es viņu tik ļoti iemīļoju, ka veltīju viņam īpašu dzejoli. Stāsti mierīgi tālāk, stāsti visu, kas notika ar tevi, aunu un Viskiju, — nepacietīgi mudināju stāstītāju.

Alvīns Brandavs domīgs sūca pīpi un turpināja:

— Jā, to tavu dzejoli es izmantoju, lai glābtu Viskija pēkšņi no līdzsvara izsisto dvēseli. Bet — atļaušos vēl drusku ilgāk izmantot jūsu pacietību un stāstīšu visu pēc kārtas.

Ziema ar salu un sniegu likās jau laimīgi aizvadīta, kad februāra beigās visa pasaule vienā naktī fantastiski apledoja. No debesīm vienā laidā smidzināja lejā bieza, balta un auksta migla, pārvērsdamās uz zemes spožā un neiedomājami glumā ledus kārtā. Koku zari apauga ar biezu caurspīdīgu kristalla čaulu, miglai izklīstot un saulei atspīdot, izskatīdamies pasakaini. Visi dārzi, meži un pļavas vizuļoja spoguļainā sudrabā. Tas bija acis priecētājs un reizē stipri pabaigs aukstums. Spožā ledus svara pārmākti, koki visapkārt nemitīgi krakstēja ar stiklaini asu spalgumu. Tūkstošiem zaru

un zariņu tā bija nežēlīga nāve — nāve brīnišķā skaistumā. Man sirds aiz žēlabām sāpīgi sažņaudzās, redzot augļu dārzu tādu, tik spožu postažu. Ko es tur varēju darīt, kā kādam kokam palīdzēt? Ledus smagumu turēt nespēdamas, džinkstot trūka pat elektrības vadu stiprās stieples. Mēs visi palikām kādu laiku bez gaismas un siltuma, līdz vadus salaboja.

Tikt pāri pagalmam pa asfaltēto ceļa apli nebija ko domāt. Lai liku soļus cik uzmanīgi likdams, pēc brīža gulēju izstiepies visā garumā uz glumā ledus. Pat Viskijs, pārsteidzīgi glumumā uzskrējis, netika vairs no vietas. Ar kājstarpē ierautu asti viņš apjucis smilkstēdams stāvēja un nevarēja saprast, kā tas var būt, ka katra kāja slīd uz savu pusi.

Puslīdz droši vēl varēja kustēties pa arī glumajiem, bet čaukstoši grubuļainajiem zālājiem. Pa tiem 11u raudzīju aizlaipot līdz aitu aplokam, kur lēni un uzmanīgi staigāja aitas, piebriedušas apaļas kā gaiši pelēkas mucas. Gribēju pārbaudīt, vai dzeramā traukā tām nav aizsalis ūdens, kas reizēm notika. Tad ar lāpstu ledu saskaldīju un izmetu no trauka laukā. Jēru laikam tuvojoties, acīgi uzmanīju, lai aitām nekā netrūktu.

Zeme tūliņ aiz aploka vārtiņiem bija pa daļai nomīdīta un drusku nolaidena uz kūts pusi. Un tā nu notikās, ka gaužām nelaimīgi kritu, nespēdams aizvērt un aizkabināt vārtiņus, pa kuriem tikko kā biju ienācis. Gribēju celties, bet dabūju belzienu krūtīs un atkritu atpakaļ sēdus, aizslīdēdams pa ledu tālāk projām no aploka sētas. Ar manu galvu vienā augstumā man pretī stāvēja auna piere, pavisam nemanīta izaugusi pēkšņi kā no zemes. Mans ierocis — lāpsta, uz kuras uzticīgi balstīdamies, biju pa apledojušo zālāju līdz šejienei atnācis, arī bija aizpeldējusi no manis projām neaizsniedzamā atstatumā. Nu, ko nu? Turklāt auna piere šoreiz nebija mana vienīgā bēda. Aploka vārtiņi bija palikuši neaizvērti, to bija pamanījis arī jau Viskijs, tāpat kā manu nelaimi, un steidzās šurp, uz slidenā ledus reizēm klupdams, krizdams un noslīdēdams sāņus. Par katru cenu man nu bija jātiek kājās, kamēr Viskijs vēl nav aizsniedzis aitu aploka vārtiņus. Bet — zeme bija slidena un auns veiklāks par mani. Pēc jauna gluži veltīga mēģinājuma atkal atkritu sēdus.

Viskijs jau bija stipri tuvu vārtiņiem, šai brīdī ieraudzīju arī to, ka viņam pakaļ, garās un mīkstās ausis pa gaisu mētādams, lēkšo tūļa Sebastjāns, kam paīsās kāje-les tik ļoti neslīdēja. Kungs, stāvi man klāt — tas ari vēl!

Bet tas bija vienīgi auns, kas šobrīd stāvēja man klāt, neatkāpdamies ne soli un neļaudams piecelties.

„Stulbais badīkla,” es kliedzu viņam taisni pierē. „Ja tu man tagad neļausi celties, visa pasaule pieputēs pilna ar tavu sprogaino vilnu. Viskijs tev nomauks ādu kā cimdu, saproti.”

Šajā brīdī es personīgi pārliecinājos, ka aunu pieres nav pieejamas pat viselementārākai loģikai. Nekādi neietekmējams, auns urbās manī ar savām dzelteni spīdīgajām acīm kā diviem iešķeltiem dzirnu akmeņiem.

Vēl palika pēdējais glābiņš un cerība — ar skarbu pavēli vest pie saprāta Viskiju. Ne brīdi nevilcinādamies, jo suņi jau bija pie pašiem aploka vārtiņiem, kliedzu niknā seržanta balsī: „Viskij, Sebastjān, stāt. Uz vietas palieciet stāvam. Ne soli tālāk. Atpakaļ, atpakaļ.”

Bet mani vārdi bez mazākā respekta noplivinājās gar suņu ausīm, kad viņi abi kā bultas ielidoja aitu aplokā.

Mirkli vēlāk Viskijs aunam no mugurpuses bija jau iekodies ciskā. Sebastjāns stāvēja viņam blakus un muļ ķigi brīnījās ar izkārtu mēli kā sarkanu lizi.

Auns sviedās sāņus, lai atbrīvotu savu pakaļpusi no Viskija ilkņiem. Suns bija tanī ieķēries kā neatraujama ērce. Bet es nu varēju netraucēts un neapdraudēts uzrausties kājās, lai — kā dzīvē dažkārt paradoksālā kārtā notiek — steigtos palīgā savam ienaidniekam un pērtu savu draugu. Jā, man bija Viskijs kārtīgi jāapdauza, lai piespiestu viņu atlaisties no auna ciskas.

Gandrīz jau domāju lielāku nelaimi novērstu, jo Sebastjāns visā notiekošajā, uz vēdera zemē nogūlies, ar omulīgu interesi vienīgi noskatījās, kad Viskijs piepeši pamanīja dažas izbiedētas aitas iebēgam kūtī. Kā prātu pazaudējis, viņš tām metās pakaļ. īso astes stumbeni priecīgi tirinādams, Sebastjāns, protams, gribēja draugam sekot. Auns netika mums nevienam līdz, jo stipri kliboja un tikko varēja paiet.

Nezin kāpēc, nesavaldīgās dusmās iespēru ziņkārīgajam spānietim, kas pinās man pa kājām, un ļoti uzmanīgi, lai atkal nepakristu, slidinājos uz kūts pusi. Kad es tur iegāju, Viskijs, aitas kaktā sadzinis, patlaban vienu sirdīgi purināja, aiz kakla nogrābis. Kāda cita ar pārkostu rīkli jau gulēja salmos.

Es šajā brīdī gandrīz vairs nepazinu savu Viskiju. Viņš piepeši bija pārvērties asiņu kārīgā zvērā, atstādams bez kādas ievērības visus manus skaļos brēcienus un spēcīgos dūru sitienus pa sāniem.

Kaut kā man Viskiju tomēr vajadzēja savaldīt, atraut nost no aitām. Nekā šai brīdī prātīgāka nespēdams izdomāt, atsprādzēju zaļo samta bikšu jostu un apmetu sunim ap kaklu. Siksnu cauri sprādzei izvēris, savilku ciešu cilpu, kas Viskiju sāka žņaugt. Es nezināju cita līdzekļa, kā trako kustoni atkal atjēdzināt. Beidzot Viskijs padevās, savādi izspurušu spalvu un zaļgani spīdošām acīm. Gandrīz vai pašam sametās bailes, viņu siksnā no aploka projām velkot. Sebastjāns, it kā ne nieka nebūtu sapratis, kas tagad notiek, noļukušās ausis šūpodams un īso astes stumbeni muļķīgi tirinādams, ļepatāja lielajam draugam blakus.

Iegrūdis suņus rīku telpā un aizslēdzis durvis, steidzos sazvanīt lopu ārstu. Varbūt vēl abas sakostās aitas bija glābjamas. Bet, pēc krietnas stundas atbraucis, vienu aitu viņš jau atrada beigtu. Es viņam palīdzēju to iesviest mašīnas kulbā, kur gulēja vairāku noindētu vai nošautu suņu nedzīvie ķermeņi. Otrai aitai ne se višķi dziļi pārplēsto kaklu aizšuva.

Kad lopu ārstam izstāstīju, kā īsti visa nelaime notikusi, viņš bezcerīgi nošūpoja galvu un sausi teica: „Suns ir jāšauj nost. Tur cits nekas ar viņu vairs nav darāms. Ja viņš ir sācis aitas kost un jutis mutē siltu asiņu garšu, nekādi vairs nav glābjams. Jāšauj nost.”

Es pēkšņi jutu, ka mani ceļgali sākuši jocīgi salt. Ko sacīs dakteris, dabūdams zināt, ka esmu atļāvis nošaut Viskiju. Bez tam es pats šai laikā suni jau biju paguvis iemīlēt, ka šādu iespēju vispār nespēju pieņemt un iedomāties. Nē, es Viskiju neļaušu nogalināt nekādā gadījumā.

„Kā jūs to gribat,” lopu ārsts vienaldzīgi paraustīja plecus. „Jūs suni turpmāk nedrīkstēsit ne brīdi atstāt vienu, bez uzraudzības. Ja kaimiņi kādreiz atradīs nokostu kādu savu aitu, jūs būsit atbildīgs.”

Es solījos Viskiju vienu pašu nekur vairs nelaist, un lopu ārsts aizbrauca ar vienu mūsu aitu, bet citiem beigtiem suņiem kulbā.

Jā, solīties bija viegli, it īpaši bezizejas brīdī. Bet pats es īsti nezināju, kā tikšu ar satrakoto Viskiju galā. Vai viņš vairs būs kaut kādā veidā novaldāms un vispār gribēs turpmāk paklausīt? Ar siksnu, vispirms būs jāmēģina ietekmēt ar siksnu, ar kārtīgu pērienu par padarīto nedarbu, rīku telpas durvis atslēgdams, domāju un sāku atkal atraisīt bikšu jostu.

Tak roka ar siksnu palika pusceļā — es nespēju Viskijam iesist. Viss kā negantā drudzī drebēdams, viņš tur gulēja, līdzīgi melnam paklājam pieplucis akmens klonam, un skatījās manī ar baiļu un izmisuma pilnām acīm. Zaļais, baigais spīdums no tām bija tagad pazudis. Nekad tik nelaimīgu un izbiedētu Viskiju nebiju redzējis, pat barga pērkona negaisa laikā, kad viņš vai vienmēr līda zem gultas vai spiedās pie cilvēku kājām.

Es notupos sunim blakus, drūmā un dobjā balsī runādams: „Viskij, kā redzams, tu pats to tagad saproti, cik briesmīgu noziegumu esi pastrādājis. Un tikai gribēdams mani paglābt, es zinu, pasargāt mani no nejaukā auna. Tad piepeši tevī ierunājās senču asinis, es saprotu. Tāpat tas kādreiz notiek ar cilvēkiem. Tu turpmāk to nekādā gadījumā nedrīksti aizmirst, ka mēs kā civīlizēti radījumi neviens vairs nedzīvojam mežā. Ja tomēr vēl kādreiz to darām, vismaz tad blēdīgi izliekamies, ka tas tā nav. Un tu, lūk, esi civīlizēts suns, tev atkal jāiegūst civilizēta radījuma šķietamais dvēseles līdzsvars, citādi tevi bez žēlastības nošaus. Saproti — nošaus.”

Es laikam runāju īstā pastardienas sludinātāja balsī, jo Viskijs pieplaka akmens klonam vēl ciešāk un skatījās manī ar izmisuša lūdzēja skatu. No miega pamodās arī Sebastjāns un blisināja sarkani saraudātas acis, tai pašā reizē īso astes stumbeni muļķīgā priekā tirinādams.

Uzmetis īgnu skatu Sebastjānam, kā jau nelabojamam ģeķim, pievērsos atkal Viskijam: „Klausies, Vis-kij, atceries, mans draugs par tevi sarakstīja dzejoli. Tas nozīmē, ka tu vairs neesi mežonis, par mežoņiem dzejoļus neraksta, bet piederi augsti kultūrālai cilvēku sabiedrībai. Tas nebija nemaz tik slikts dzejolis, atceries. Un tādēļ tev, tā inspirētājam, ir jābūt labam sunim. Klausies un atceries:

„Melnā un dinejai pašūtā frakā Pienācis uzliek suns galvu uz gurna,

Mēli, kas mērcēta rožainā lakā,

Pašaudams laukā no iesirma purna.

Domājis brīdi, dod dzeltenu ķepu:

Ģermāņu aitu suns trimdā te esu,

Gluži kā tu, draugs ..

Atklāti sakot, es nezinu, cik stipri dzejoļi vēl šodien ietekmē moderno cilvēku. Varbūt, ka liela daļa tos lasa vienīgi aiz līdzjūtības, lai neapbēdinātu dzejniekus. Bet Viskijs, redzami aizkustināts, pastūmās augšup ar priekškājām un uzlika uzticības pilns iesirmo purnu uz mana ceļgala. Kā es lai būtu varējis atļaut nošaut tādu suni? Dzejoli — lai autors man to piedod — līdz galam nenoskandējis, saburzīju spēcīgi suņa ausi un piecēlos.

Nekad vairs Viskiju vienu laukā nelaidu. Viņš arī pats no manis nemēģināja nekad atrauties, allaž sekodams visur līdz kā pazemīga ēna. Tik vienu vienīgu rei-zl viņā vēl redzami un dzirdami ierunājās senču asinis. Man blakus g:ar aitu aploku iedams un aitas ieraudzīdams, Viskijs pēkšņi apstājās, sastinga un sāka ar gaisā izslietu purnu nelabi gaudot. Varbūt tā gaudo vilki, es nezinu, neesmu vilkus gaudojam dzirdējis. Iztrūcies sāku suni bārt un visādi kaunināt. It kā no kādas apmātības spēji attapies, Viskijs momentā pieplaka zemei un skatījās manī ar reizē izbiedētām un nelaimīgām acīm.

Drošības labad katru reizi, kad gāju uz aitu kūti, ieslēdzu Viskiju garāžā vai rīku telpā. Un es tur tagad nogāju vairākas reizes dienā, būdams stipri nemierīgs par drīzumā gaidāmiem jēriem. Klibais auns vairs mani neapgrūtināja, laikam domādams veiklam uzbrukumam sevi tagad nespējīgu. Bet aitas bija ne mazāk sa-tramdītas, un tas man lika stipri raizēties. Kūtī tās visas barā saskrēja vienīgi tad, kad bēru silēs barību. Paēdušas atkal steidzās laukā, negribēdamas tur kavēties nevienu lieku brīdi. Tās palika guļam ganībās arī pa nakti. ī,ai kad, cik vēlā stundā pie loga piegāju, redzēju baltajā sniegā aitas kā pelēkas siena gubas.

Pēc īsa atkušņa februāra pēdējās dienās atkal sasni-ga un sīvi sala. Pensilvēnieši teica: tik garas un bargas ziemas neesot redzējuši ilgus gadus. Ja tādā sala naktī nu atskrien aitai jērs, ko tad? Tas īsā brīdī sasaltu ragā. Bažu un nemiera tramdīts, agri jo agri, ar pirmo gaismas svīdumu, pārstaigāju aitu ganības, kā kaut ko meklēdams un nespēdams atrast. Beidzot atradu, kādā bezvēja rītā, kad sals ar asām adatām dūrās degunā.

Sniegā nekustēdamies gulēja mazs, sprogains un apsarmojis skumšķis ar garām spalvainām kājām. Tam blakus stāvēja aita, kas tagad, mani ieraudzījusi, reizēm ieblējās. Jā, tur gulēja jēriņš, pirmais ar lielu nepacietību gaidītais jēriņš, bet beigts. Kā redzams, tad bija noticis tieši tas, no kā visvairāk baidījos.

Pacēlu mazo, sastingušo ķermenīti ar nesamērīgi lielajām kājām. Nekādas dzīvības zīmes. Aita blēja, es klusēju, nezinādams, ko tagad lai dara. Tad pieķēros smieklīgi bērnišķai domai: kā būtu, ja jēru ienestu istabā un siltumā mēģinātu atkausēt? Varbūt viņš apsalis vienīgi no ārpuses, ar slapju kažoku aukstajā un baltajā pasaulē ielēkdams?

Nekā prātīgāka es nespēju izdomāt. Ar sprogainā ledus gabalā sasalušo jēru bridu pa sniegu atpakaļ, kur siltajā istabā mani jau gaidīja sieva, Viskijs un Sebast-jāns. Suņi ziņkārīgi ošņājās un uztraukti slējās pakaļkājās. Jēru no azotes neizlaizdams, iestūmu tos abus ar kāju guļamistabā. Sieva pa tam bija sameklējusi papes kastīti, kur ielikām jēru un novietojām siltā virtuves kaktā, tuvu pie plīts. Nu atlika tikai gaidīt, kas tālāk notiks.

Atstājis sievu pie jēra, kas šādā bērnišķā cerībā man pilnīgi pievienojās, rūpīgi aizvēru virtuves durvis un izlaidu suņus no guļamistabas, kur tie kā negudri smilkstēja un skrāpējās.

Viskijs pagalam uztraukts apošņāja manas rokas, kas tikko kā bija turējušas jēru. Par šādu aizdomīgu rī čību nekavēdamies iesāku viņu bārt, pats visu laiku uzmanīgi klausīdamies, vai sieva jau mani nesauc atpakaļ virtuvē. Tas nozīmētu, ka jērs ir sācis atdzīvoties.

Pagaidām viss tur bija vēl klusu, un tādēļ es turpināju strostēt Viskiju: „Redzi, ja tu to kauna darbu toreiz nebūtu pastrādājis, jēriņš nebūtu nosalis. Aitas kā agrāk mierīgi gulētu pa naktīm siltajā kūtī. Bet tagad tu esi tās iebaidījis, tur tās ne brīdi vairs nejūtas drošas. Un nu — var ļoti notikt, ka tev uz grēcīgās sirdsapziņas gulēs vēl jauna nevainīga jēra dvēsele.”

Uz grīdas pie manām kājām tupēdams, Viskijs bailīgi piekļāva pakausim ausis un, it kā pazemīgi atvainodamies, viegli pakustināja astes galu.

Domīgi sunī skatoties, kaut kas šai brīdī man negaidot ienāca prātā, par ko es neganti sašutu: „Viskij, saproti, vai tu to vari iedomāties — es pats esmu briesmīgs nejēga. Kad aitas saskrien kūtī ēst, tai brīdī es veikli varu aizcirst durvis, un viņas tur paliks pa nakti līdz rītam, kad durvis atkal atvēršu. Nu paša muļķības dēļ tā jēra dvēsele guļ — guļ arī uz manas sirdsapziņas, Viskij.”

Šo manu pašatzīšanos dzirdēdams, Viskijs jestri saslēja ausis. Vai tiešām tā viņu tik ļoti būtu varējusi iepriecināt? Nē, tur bija kas cits, kas pēkšņi satrauca suņus. Pat Sebastjāns, uzrausies kājās un skatīdamies uz durvju pusi, tirināja asti un apjucis rēja. Par riešanas jēgu un nozīmi — kā to jau biju novērojis — šim sunim nebija nekādas skaidrības. Viņš dažkārt rūca un ierējās pat pa sapņiem. Lai vēlāk — pamodies pats un pamodinājis citus — stulbi brīnītos.

Es apsaucu Sebastjānu un klausījos. Jā, arī es aiz virtuves durvīm nu izdzirdēju brēcienu tik smalkā balsī, it kā kāds plēstu plānu papīru. Skrēju pie sievas un jēra, kas tiešām jau pats bija piecēlies kājās un trīcēdams stāvēja kastītē ar tādiem kā balti apsarmojušiem acu plakstiem. Mēs tomēr to bijām izdarījuši — izglābuši mūsu pirmā jēra dvēseli. Tā kļuva pat itin priecīga, kad pieradinājās dzert no ātrumā sadabūtās zīdaina pudelītes pienu. Mēs jēru paturējām dzīvoklī vēl pāris dienas, līdz tas kā pieklājas atkopās un atžirga. Tās visiem mums bija priecīgas dienas. Pat Viskijs pamazām iemanījās savaldīt sevi, ka varēja gulēdams mierīgi skatīties jērā, kas lēkāja apkārt pa istabu ar garām un pastīvām kājām un lielām ausīm.

Es zināju un redzēju, ka Viskijam tas nenākas viegli. Viņš pirmajā dienā, lai nebūtu jāčapstina pa muti mēle un jārij siekalas, pa laikam gulēdams grieza galvu sāņus, vairīdamies jērā skatīties. Un drusku trīcēdams pieglauda ausis ik reizes, kad mēģināju iedzīt tam galvā utopisku morāli par brālīgu kustoņu sadzīvošanu. Keiz es pat vieglprātīgi riskēju pazaudēt tikko kā izglābto jēra dvēseli, lai audzinātu suņa raksturu.

Jēru ar Viskiju vienu dzīvojamā istabā atstājis, izgāju virtuvē un lūrēju pa durvju spraugu. Suns pacēla galvu un skatījās aitas bērnā, kas gulēja viņam pretī uz grīdas saulītē. Likās, ka viņa pakaļkāju muskuļi spēji savilktos kā lēcienam. Tad pēkšņi Viskijs pagrieza galvu sāņus, purnu uz grīdas nolikdams, un jērā nemaz vairs neskatījās. Tikai pēc laba brīža, tāpat ar purnu pie grīdas, viņš sašķieba galvu tā, lai atkal redzētu jēru. Un tā viņš palika nekustīgs guļot, reizēm acis aizvērdams.

Kad atkal atgriezos dzīvojamā istabā, Viskijs strauji pielēca kājās, priecīgs vēdināja asti un apsveica mani kā ilgi gaidītu draugu. Viņš laikam saprata, ka uzlikto pārbaudījumu godam izturējis. Un es par to viņam noglaudīju galvu.

Lūk — varbūt tā izglābu ne tikai mūsu pirmā jēra, bet arī Viskija dvēseli. Grīnhila kundzei pašai ar šīgada pēdējo tik lielas veiksmes nebija. Dakteru pāris atbrauca, kad zaļās ganības jau spriņģoja pilnas baltiem jēriem, kas lēca gaisā ar visām četrām kājām reizē un, mātēm tesmeņus badīdami, priecīgi tirināja ļipas. Vēl tikai nebija atnesusies viena aita, tā, ko Viskijs trakumā saplēsa kaklā. Kad man to dakterim vajadzēja izstāstīt, viņš neticīgi grozīja galvu un skatījās manī tādām acīm, it kā es pats būtu aitas sakodis un nu gribu uzgrūst vainu nevainīgajam Viskijam. Un tāds patiesi Viskijs atkal izskatījās, sēdēdams mums pie kājām ar platā smaidā atvērtu purnu līdz pašiem ausu galiem. Goda vārds, es arī nebūtu ticējis, ja kāds man šinī brīdī mēģinātu iestāstīt, ka suns ir aitu kodējs...

Aitas nokušanu, par ko es vainu nupat biju gribējis uzgrūst Viskijam, man tomēr tūliņ piedeva, kad pa stāstīju, kā esmu izglābis pirmā jēra dvēseli. Man bija Grīnhila kundzei nekavējoties jāparāda, kur ir tas ledus gabals, ko esmu pārkausējis dzīvā radībā. Un viņa to nosauca par Lāsteku, pati nevarēdama nobeigt priecāties par skaisto vārdu.

„Par pēdējo gaidāmo jēriņu, varbūt pat dvīnīšiem, esiet bez rūpēm,” viņa man teica. „Es jums to palīdzēšu sagaidīt un saņemt. Jūs tikai tūliņ man pasakiet, kad jūs ko savādu pie sakostās aitas manāt.

Es manīju arī — pēc pāris dienām. No kūts vairs neiedama laukā, aita gulēja salmos un grūsi stenēja, pa brīžam paceldama lūpu un atsegdama kailus zobus. Kaut kas te nebija tā kā ar citām aitām. Man likās, ka derētu ataicināt lopu ārstu.

„Pagaidiet, vispirms es aiziešu pati un aitas stāvokli pārbaudīšu. Es esmu bērnu daktera sieva, es tādas lietas saprotu, jūs zināt.” Grīnhila kundze uzvilka kājās dubļenes ar paaugstiem stulmiem, uzmeta plecos kažoku un taisna un cienīga nāca man līdz.

No mutes kūpošo cigareti neizņēmusi, viņa brīdi pavēroja aitu, tad sāka skatīties rokas pulkstenī. „Jūs redzat, kā viņa pa brīžam paceļ lūpu?”

Es biju jau agrāk to ievērojis pats.

Un Grīnhila kundze man lietpratīgi paskaidroja: „Tas notiek reizēs, kad viņai ir sāpes. Un lūk — vēl posmi starp lēkmēm ir pārāk gari, lai mums šai brīdī kaut kas būtu gaidāms. Pēc stundas, pēc vairākām stundām.'’

Saņēmis dūšu, es lūkoju iebilst, ka citas tik ilgi nekad nav mocījušās. Varbūt būtu labāk, ja tomēr mēs pasauktu lopārstu.

„Vai jūs kādu bērnu esat pasaulē laidis?” Pēkšņi man iejautājās Grīnhila kundze ar gudra un piedzīvojuša cilvēka pārākuma smīniņu lūpās.

Es samulsis cilāju cepuri, it kā man būtu no pakauša jāizlaiž laukā tur iesprucis zvirbulis: „Nē — tik tiešām — pie mums tur vecajā Eiropā līdz šim vēl nekad...”

„Nu, un tāpēc — es laikam zināšu labāk. Pasauciet mani pēc stundas.”

Tā vairākas reizes tai dienā mēs nogājām lejā uz kūti, skaitījām minūtes un nācām atkal atpakaļ, līdz aita beigās tik stipri sagura, ka Grīnhila kundze vairs nejutās droša par savu gudrību. Nu viņa skrēja, zvanīja, uztraucās un atkal zvanīja, nevarēdama sagaidīt lopārstu.

Kad tas nu beidzot atbrauca, tik vien vairs jaudāja pateikt: „Par vēlu. Beigts. Parasti jēri nekad nav tik vieglprātīgi kā cilvēki — tie pasaulē ielec ar kājām pa priekšu, ne galvu. Šai gadījumā — glābjama ir tikai vēl aita."

Nekad pēc šīs kļūmīgās reizes man Grīnhila kundze vairs nemēģināja piedāvāt padomus, kā kopjami jēri un aitas. Es būtu pat kļuvis par patstāvīgu un auna vairs neapdraudētu aitkopi, ja dakterim neienāktu prātā šad tad pa lieliskai idejai. Un mēs to īstenošanā sirsnīgi un cieši sastrādājām.

Viņš, piemēram, pēkšņi kaut kur bija izlasījis, ka tīrības labad ir jāapgriež jēriem astes. Kam varētu būt kādi iebildumi pret tīrību, it īpaši mūsu mājās, kur dakteris ar sietu no zilā peldbaseina izzvejoja katru mušu. Mēs sadzinām aitas kūtī, atlasījām jērus īpašā aizgaldā un sparīgi ķērāmies pie darba.

Dakteris bija paņēmis dzirkles, ar kufām es izgriezu kokiem nokaltušos zarus. Tās likās pietiekami asas, bet astu griešanai diez kā nederēja. Līdz pusei aizgriez tā aste starp asmeņiem iesprūda tā, ka dzirkles vairs vispār nebija kustināmas. Dakteris šņāca un stenēja, es, jēru turēdams, svīdu, un jērs — kā varēsit iedomāties paši — neganti brēca.

„Ieroča dēls, kas tās par grieznēm. Strādāt ar tādām ir riebīga kustoņu mocīšana. Ieroča dēls, kaut vēl Šo asti izdotos nogriezt, vairāk nevienu,” dakteris skaļi, bet intelliģenti lamājās. Es klusēdams viņam pievienojos, uz gaiši sārtajām jēra asinīm lāga negribēdams skatīties.

Bet dakteris nebija cilvēks, kas tādēļ palaistu jērus, Jai tie skrien apkārt ar astēm, kas kādreiz kļūs neglīti netīras. Iemeties džīpā, viņš aizdrāzās lejā uz pilsētu sadabūt kārtīgas chirurga grieznes. Pēc brīža jau atšāvās atpakaļ priecīgs kā zilacains bērns: „Ziniet, ko es tur veikalā atradu un uzzināju? Astes nemaz mums nav jāgriež — tās jēriem nokritīs pašas.”

„Kā tā?” es nespēju saprast.

„Pavisam vienkārši — lūk. šis gumijas gredzens ar šīm te knaiblēm jāizpleš tā, lai varētu uzmaukt astei. Tā pati tad pamazām atmirs un nokritīs nost. Šis paņēmiens derīgs vēl auniņu kastrēšanai, Ali. Un mēs to darīsim. Paši. Tūliņ.”

Tā bija, kā dakteris teica. Astes zem uzmauktajiem gumijas gredzeniem jēriem vairs lielākas neauga, karājās spocīgi tievas un nedzīvas, līdz beidzot nokrita nost. Pirmo tā atmirdināto asti ganībās atradis, dakteris priecīgs nesa man rādīt, it kā tas būtu viņš, kas izgudrojis šos dzīslu žņaudzējus gredzenus.

Es pats daudz augstāk vērtēju visas tās gudrības, ko atbraucis zināja man pastāstīt sirmais un plāns kā tā-se sažuvušais aitu cirpējs, kas vasarās braukāja apkārt pa mājām ar savām elektriskajām dzirklēm. Viņš manu respektu un apbrīnošanu ieguva jau pirmajā brīdī. Kaut kur biju kādreiz dzirdējis, ka mātes sējušas aitām kājas, lai varētu kā nākas tās glīti apcirpt. Plānais daē-meņu cirpējs nogrāba aitu pie pakakles, spēcīgi un stingri kā cilvēku nosēdināja uz astes kaula un palaida vaļā motoru. Aita labi, ja noskurināja kādreiz ausi, aizdzīdama mušu, sēdēja pacietīga un mierīga, līdz cirpēja veiklajā rokā dzirkles tai dziedādamas noņēma vilnu kā baltu un biezu kažoku.

„Ir jāzina, kur un kā. Kā ņemt, kā celt, kā sēdināt.” Un cirpējs man vēl parādīja, kā auns, zem zoda saķerts un atpakaļ atliektu galvu, nekā vairs nevar padarīt. Jā, ja es šo paķērienu būtu zinājis agrāk... Tas man vairs nebija vajadzīgs.

Vispār, pa vasaru iet pie aitām man nebija nekādas vajadzības, ne ari vaļas. Nodedzis melns kā nēģeris, īsās saules biksēs es atkal dzīvoju pa sakņu, augļu un puķu dārziem, rikšoju ar motoru pāri zālājiem un jutos tā, ka varētu šai vietā nodzīvot ilgus gadus kopā ar zāli, kokiem, suņiem un aitām, vēju apšalkota kalna galā. Gandrīz vai nemanot, pamazām biju jau pieradis pie daudz kā tāda kas sākumā likās jocīgs, gandrīz vai smieklīgs. Diemžēl, tie bija mums pēdējie Ziemsvētki kalnā, kas pienāca atkal ne mazāk balti kā pirmajā gadā.

Tos dakteris nolēma nosvētīt šoreiz mājās, ne Flori-dā, aizbraukdams projām Jaungada dienā. Tad tie arī bija svētki.

Mēs sākām tos gaidīt jau decembra pirmajās dienās. Tie pamazām uzkāpa kalnā ar dažāda lieluma saiņiem, pārsietiem krāsainām lentēm. Nekad vairs dakteris ne-pārbrauca mājās no pilsētas ar tukšām rokām. Un tā viņa kabinets piekrāvās pilns kā Ziemsvētku vecīša noliktava. Pats viņš staigāja kā laimīgs runcis smaidīdams un reizēm man nevainīgi apjautājās, ko es sev tīkotu iegūt.

Apmēram nedēļu pirms svētkiem dakteris aizdrāzās uz pilsētu ar džipu un atveda divas egles. Tās vēsajā garāžā nolicis, viņš piesauca mani un teica: „Tā viena ir jums, tā otra — mums”. Kad es jau gribēju aiziet, lai pabērtu vistām graudus un savāktu olas, viņš mani vēl aizturēja, celdams no džīpa dažādus saiņus: „Te būs jums eglītei svecīšu komplekts, sudraba rieksti un eņģeļu mati. Un šis te ir tītars. Liels, vai nav?”

Tas bija tik liels un sasalis ledū kā akmens, ka tikko to jaudaju azotē noturēt. „Paldies. Vai mēs to tik lielu varēsim noēst?”

Dakteris smaidīdams pārvērtās laimīgā runcī: „Pasauciet palīgā radus un draugus. Tik suņiem gan ne — ne kaulu, ne dzīslas.”

Viņš, nabags, vēl dzīvoja laimīgajā apziņā, ka suņi joprojām ēd vienīgi putru un pienā sakultu olu. Jo, proti, mēs savu maltīšu laikā rūpīgi aizvērām logus, lai laukā kāds nedzird, kā suņi zem galda ska]i un sirdīgi skraukšķina kaulus ...

Tad dakteris teciņus aizsteidzās projām uz savu māju un sāka to pašrocīgi sapost svētkiem. Virs durvīm viņš pakāra sarkanu Ziemsvētku veci ar milzīgu baltu bārdu. Ieslēdzis strāvu, lai tas nu tur spīd kā koša krāsaina spuldze, viņš atmuguriski atkāpās pagalma vidū un priecīgs skatījās: „Ali, vai tas nav brīnišķīgs Ziemsvētku vecis?”

Es domāju gluži tāpat...

Tad dakteris izsauca laukā Grīnhila kundzi. Brīdi ar kūpošu cigareti mutē pastāvējusi, arī viņa nu sacīja: „Brīnišķīgs vecis.”

Dakteris staroja laimē kā Lieldienu saule un naski tecēja tālāk. Apkāra krāsainām elektrības svecītēm egli, kas auga ne tālu no mājas, salika svecītes istabas logos, apjoza durvis un lieveni zibošām spuldzīšu ķēdēm, izsauca atkal Grīnhila kundzi, lai nāk un skatās, novērtē viņa darbu.

Un Grīnhila kundze atkal sacīja: „Brīnišķīgi.”

Patiesi, naktīs, kad satumsa, daktera māja laistījās spoža un krāsaina kā paša Ziemsvētku vecīša pils. Baltajās ganībās stāvēdamas, aitas pacēla galvas un brīnījās. Zaķi, no meža izskrējuši, pārsteigti pacēlās pakaļkājās, tad lieliem lēcieniem joza projām. Reizēm mežmalā bija pamanāma pat kāda ziņkārīga stirnas galva, kas satraukta atkal pazuda, nobirdinādama no eglēm sniegu. Pilsētu uguņi zilgani baltajā ielejā, likās, tik spoži vairs nemirdzēja, tāpat kā zvaigznes pie auksti melnajām debesīm.

Ar tādu spožumu sagaidīts, pienāca Ziemsvētku vakars, un daktera kājas kāpa pār pagalmu pāri uz mūsu māju. Viņš pats aiz krāsainu lentīšu pārsietās dāvanu kaudzes nebija redzams. Es netiku gudrs, kā vispār viņš jaudā paiet ar kārbu aizkrautām acīm.

Bet pagalmam pāri viņš tika, tāpat arī mūsu dzīvoklī, turpat pie durvīm uz zviļņa nolikdams čaukstošo nešļa-vu: „Redziet, tas jums. Jūs taču vēl laikam pēc Eiropas paražām dāvanas dodat un ņemat Ziemsvētku naktī. Un tādēļ jums atnesu tagad... Grīnhila kundze pie savām tiks rīt.”

Mēs sasitām plaukstas kā priecīgi bērni. Un dakterim tas tā patika, ka viss viņš pārvērtās apaļā smaidā. Ar smaidu durvīs pazuzdams un iedams pār pagalmu atpakaļ uz savu mirdzošo māju — mēs abi ar sievu pa logu vēl redzējām, kā viņš tur piesmaida pilnu zvaigžņoto Ziemsvētku nakti.

Papīriem čaukstot, mēs atrāvām kārbas ar dārgām un lētām, ar vajadzīgām un nevajadzīgām mantām. Starp tām bija arī pat pudele skotu viskija. To ieraugot, sieva gan tūliņ sauca: „To dakterim nevajadzēja dāvināt, tādu, tik lielu pudeli. Tu piedzersies, noteikti piedzersies un sāksi ģeķīgi runāt, kā parasti tādās reizēs.”

Nē, es pudeli tovakar neizdzēru, bet drusku vēlāk, kad dakteris pēkšņi man pateica, ka viņš ar Grīnhila kundzi sadomājis farmu pārdot, pāriešot pārmaiņas pēc padzīvot laiciņu pilsētā. Un man bija licies, ka viņš tik ļoti ir pieķēries, rūpīgi kopa un mīlēja vai katru kociņu dārzā, aitas, vistas un suņus.

„Jā, bet kā tad ar suņiem, kur jūs tos pilsētā liksit — Viskiju un Sebastjānu?” es sadrūmis jautāju.

„Nē, mēs pilsētā tos vairs nevarēsim turēt,” sāņus, kaut kur pār mežiem skatīdamies, dakteris teica un noglāstīja Viskijam galvu. „Grīnhila kundze ir izdomājusi, ka labāk būs, ja suņus mēs aizvedam nogāzēt.”

Tad es to Ziemsvētkos dāvināto pudeli izdzēru, un dzerdams — kā sieva jau bija to paredzējusi — tai pierunāju galvu pilnu ar visādām muļķībām. „Redzi,” es teicu, „tu pati nu tagad redzi, ka cilvēka dvēsele ir daudzkārt sarežģītāka par suņa, tā nav pat reizēm lāga izprotama. Un tādēļ nekad, nevienam tā nebūs tik vienkārši glābjama — izglābjama kā jēra dvēsele, kausējot un atkausējot tai apkārt apsalušo ledus čaulu.” Ar paskumju nopietnību Brandavs nobeidza stāstu, ko viņš bija sācis tik jautrā un omulīgā tonī. Jā, ar stāstiem ir kādreiz tāpat kā ar dzīvi — priecīgi sākta, ne vienmēr tā priecīgi beidzas.

Mēs visi to sapratām un Brandavam piedevām.

APDEDZINĀTAIS KRUCIFIKS

Aizsmacis ietinkšķējās pi© durvīm pakārtais ilkss zvans. Un reizē ar nožēlojamo skaņu aiz bufetes zem degvīna pudeļu plauktiem no apaļa miesas kalna atdalījās kaut kas cilvēka galvai līdzīgs un pārlaida samiegojušos skatu tukšajai krogus telpai, kas oda pēc pelējuma un nesen smēķēta lēta cigāra dūmiem. Biezie acu plaksti, kurus apmaloja bāli dzeltenīga pūka, pacēlās līdz zemu noslīdējušām uzacīm, un kakls pastiepās garāks — nāk pirmais viesis! Augšā, istabās, gan bija jau apmeties viens, bet te, lejā, nerādījās, jo likās skops tērētājs. Taču pēc īsa uzmanības sasprieguma „Zilās Tējkannas” saimnieka Timbuka kakls atkal draudēja pazust plecos: Tas jau tikai Indriķis Pakaps!

Apdilušā mēteļa apkakli līdz dziļi galvā uzmauktajai melna plīša platmalei uzsitis, uz kuras jau sāka kust slapjdraņķa ūdeņainās pārslas, pie bufetes pienāca cilvēks tā ap četrdesmit gadiem, kura izburbējušā un pie tūkušā seja viņa vecuma nezinātājam lika te vismaz divkāršot. Viņa plānās lūpas, kuru krāsa neko daudz neatdalījās no sejas pelnainā pelēcīguma, savādi noraustījās: — Pudeli un glāzi!

— Vai nauda ir? — Timbuks vienaldzīgi nosēca un pastiepa roku pēc korķu viļķa.

Nepapūlējies atbildēt un ar nedrošu skatu krodziniekam garām kaut kur tālumā urbdamies, viesis atsita novalkāto mēteli un tramīgiem pirkstiem, kuru neapkoptos nagus nikotīns bija padarījis dzeltenus, sāka meklēties pa svārka kabatām. Beidzot atradis meklēto, tāpat klusēdams un ar acīm nesekodams, uzmeta naudas gabalu uz bufetes skārda klājuma.

Dziedoši noskanēja monētas sudrabs, un tam, vēsi nopaukšot, izlīdis no pudeles kakla, atsaucās korķis.

Noguldza degvīns glāzē un dzērāja kaklā. Likās, ka nervozā viesa sejā pēkšņi būtu pazudusi arī savādā baiļu izteiksme. Viņš izvilka tabakas maku un sāka tīt cigareti.

Timbuks izrušināja no pelnu trauka vēl nenosmēķē-ta cigāra galu, iesprauda sev mutē un uzšķīla misiņa šķiltavas uguni, gaidīdams, kad varēs aizdedzināt viesim pirmajam.

Bet, viesa pirkstiem pēkšņi krampjaini saraujoties, cigarete izjuka, un viņš izgrūda gandrīz kā kliedzienu: — Dzirdiet, tur skan zirga pakavi! Viņš mani panāks, viņš mani nogalinās!

Nepiegriezdams ne mazākās vērības pāniskajām bai lēm viesa acīs, jo šādas lēkmes krodziniekam laikam nebija nekas neparasts, Timbuks piegrūda šķiltavu pie sava cigāra atlikuma un nomurmināja: — Tā — maiznieka kulba, nupat aizdrāzās gar logu. Varēja gan, pagāns, riteņus apšūt ar gumiju, tad tik briesmīgi nedār-dētu. — Ā, arī ceļa vīrs jau kājās, — viņš pēkšņi ierūcās citādā balsī. — Ar ko varēšu noderēt? Ja kungs gribētu ko siltu, likšu meitai tūliņ sasildīt.

Uz kāpnēm, kas veda iebraucēju istabās, stāvēja melnā mētelī cieši sapogāts kungs. Viņa deniņi bija jau sirmi, un muti šaurajā sejā zem spēcīgā ērgļa deguna iekļāva dziļas, taisnas rievas, bet acīs bija bērnišķīgi gaiša laipnība. — Pusdienas varu pagaidīt. Tagad pietiks ar limonādi vai glāzi augļu sulas.

Redzēdams svešo mierīgā gaitā nākam šurp, vientuļais dzērājs steigšus pakampa pudeli un glāzi un lieliem soļiem, vaļējā mēteļa stūriem plīvojot, aizsteidzās uz telpas tumšāko kaktu, kur ar muguru pret bufeti saguma pie galdiņa.

— Mana ierašanās jūsu viesim laikam nav patīkama, — svešais gurdi noteica.

— Nav vērts ievērot, mācītāja kungs. Viņš tāpat nevar atrast nekur miera, mirkst kā sūklis degvīnā un murgo par kādu savu vajātāju. Varbūt vēlaties kaut ko citu, man pašreiz nav ne augļu sulas, ne limonādes.

— Tad dodiet zelteri, — mācītājs nevērīgi pasūtināja, acīm redzami vairāk ieinteresēts par svešo dzērāju.

— Savos dzēruma murgos viņš dažreiz ir vaļsirdīgs, — Timbuks turpināja, — bet ej nu sazini, cik tur taisnības, cik izdomas.

Mācītājs cieši raudzījās salīkušajā dzērāja mugurā, ar sasprindzinātu uzmanību tverdams katru krodzinieka vārdu.

Timbuks turpināja: — Jaunībā viņš iemīlējies kādā meičā, šī tāpat. Bet tad draudzē ieradies jauns un iznesīgs mācītājs. Un nu šai vairs tikai cienīgtēvs galvā. Un, ko domā, mācītājam tāpat. Tā nākusi un pienākusi mācītāja un meičas kāzu diena. Savā dullumā šis dauzījies apkārt kā mēnessērdzīgs, kalis atriebības plānus, bet neko prātīgu nevarējis sadomāt. Tad tāds pats, pa pusei traks, šāvies iekšā baznīcā. Tur laulību ceremonijas laikā, kad atskanējuši jā vārdi, nespējis vairs, pagāns, novaldīties, izlauzies līdz altārim un sācis ārdīties. Altāra spožumiem brūkot un gāžoties, apgāzušās ari aizdegtās sveces, un viss sācis...

— Degt! — mācītājs, nemanāmi nodrebēdams, iesaucās un tūdaļ atkal apklusa.

Krodzinieks lietišķi pamāja ar galvu: — Jūs uzminējāt. Ar degošām svecēm nav joka lieta. Kad tās apgāžas uz vieglām drēbēm vai salmiem, baznīca var nodegt tāpat kā stadula un krogs. Tad viņš vēl nolauzis jau degt sākušo krucifiku un nometis pie aplam pārbiedētās līgavas kājām. Ja Dieva kalps varējis šim nolaupīt līgavu, tad lai nu ņemot arī Dievu pašu, kas to pieļāvis.

No pirmā pārsteiguma atžirguši, kāzinieki brukuši pagānam virsū. Šis lauzies pretī un trakajā burzā lēcis mugurā kādam pie ratiem piesietam zirgam un mucis. Mācītājs ar otru zirgu šim pakaļ. Tā bijusi tik mežonīga skriešanās, ka tagad vēl, dzēruma murgos viņš laiku pa laikam kliedz — mācītājs auļojot uz zirga un tūliņ, tūliņ būšot klāt. Toreiz cienīgtēvs gan paguris pirmais, šis patapis izbēgt. Taču vajātais nav pārstājis bēgt vēl šodien — no savas skaidrās saprašanas, no sevis paša.

— Tas ir Indriķis Pakaps, — mācītāja sakniebtās lūpas bija kļuvušas plānas kā naža asmeņi, un no piesnigušā pagalma pa šauro krogus logu ziemas diena meta viņa sejā sniegaini bālu gaismu.

Timbuka acis kļuva tikpat apaļas kā viņa taukos iegrimušie gredzeni uz pirkstiem: — Mācītāja kungs, vai jūs viņu pazīstat, to Pakapu?

— Tā liekas. Visu laiku esmu jutis, ka reiz man ar viņu būs jāsatiekas. —

Mācītājs skatījās laukā pa logu, bet tas nebija tāds skats, kas kaut ko šai brīdī redzētu ārpus sevis. Viņš viss bija ievērsies sevī, it kā izmisīgā lūgsnā meklēdams spēkus. Tad tikko dzirdami jautāja: — Vai par... par to — meiteni viņš nekad nekā nav runājis?

— Par to arī. Jā, kā tad nu nē. — Timbuks it kā bija attapies no tikko sajustā, viņam grūti panesamā pārsteiguma. — Pakaps vēlāk pa ļaudīm saklaušinājis, ka līgava, plīvurim uzliesmojot, vārīgi apdedzinājusies un pēc pāris nedēļām lielās ciešanās nomirusi. Un viņas nāve laikam gan būs īsteni tā, kas Pakapu tagad padarījusi pa pusei neprātīgu. Viņš netiek vaļā no savas nelabās vainas apziņas.

Mācītājs izslējās taisns, stingros un apņēmības pilnos soļos tuvodamies galdiņam, kur uzgumis zvilnēja Pakaps. Viņa soļi uz tukšā krogus kūla skanēja ar tādu ledainu noteiktību un mieru, ka Timbukam kļuva neomulīgi, viņš meklēja kastītē pēc jauna cigāra.

— Vai drīkstu? — jautāja mācītājs Pakapam un atvilka no galdiņa krēslu, lai nosēstos pretī.

— Jūs esat uzbāzīgs kā nāve. Bet tā nekad neprasa, vai drīkst, — aizsmacis atgārdza dzērājs, ieliedams glāzē pēdējo lāsi no izdzertās pudeles. Viņa pietūkušā seja ar vairāku dienu gariem bārdas rugājiem izskatījās pēc netīras glūdas pikas, kas nezin kāpēc bija samīcīta cilvēka sejas izskatā. Kā divas pusizdzisušas ogles tanī bija iemestas iekaisušas un asinīm pieplūdušas acis.

Mācītāja balsī bija tā pati cietā apņēmība, kā pienākot: — Es esmu tas, kas jūs ir vajājis.

Pakapa vaibsti brīdi pēkšņās bailēs novilnīja kā pelēks necaurredzams ūdens, un plaksti atrāvās tālāk nost no acu āboliem, bet tad viņš viss sāka kratīties mežonīgos smieklos:

— Ērms! Jums neizdosies mani piemānīt! Jūs neesat pat viņa ēna. Viņa pinkas bija melnas kā piķis, bet jūs jau sākat sirmot kā pagasta nabags. Vai jūs maz kādreiz esat varējis uzkāpt zirgā, kur nu vēl auļot tā, lai pakavu dipoņa līdzīgi pātagām cirstu sirdī. Jūsu vārdi gan ir sausi un asi kā žagari, bet viņa balss dārdēja kā pērkons — lai tevi mūžam vajā nelaime un nokauj katru tavu laimes brīdi! Vēl šodien es dzirdu šos vārdus, vēl šodien es jūtu, ka tie no manis neatlaidīsies, kamēr es viņu satikšu, lai tad pats aizmestu savu kapu. Lāsts, lāsts manī deg! Nelga, vai jums ir bijusi kādreiz drosme tā lādēt!

Kā vājiniekam slimības gultā plaksti aizsedza mācītājam acis. Deniņos pie sirmajiem, īsi apcirptajiem matiem zem plānās ādas redzēja lēkājam zilas dzīsliņas: — Es esmu nācis, lai atņemtu atpakaļ savu lāstu. Es esmu nācis, lai nolīdzinādamies dotu jums un atgūtu arī sev mieru.

No smieklu lēkmes tik pamazām atgūdamies, Pakaps uztvēra dažus vārdus un iedegās naidā: — Atdot! Ko jūs man varat atdot? Jaunību! Atdodiet man manu jaunību! Varbūt jūs esat burvis vai nelabais? Tad jūs to droši vien varat. Sakiet, jūs taču esat nelabais? Jūs tieši pēc tāda izskatāties. Ak, kā es to tūliņ nepamanīju!

Mācītājs juta, ka Pakapa acis kā dzirnu akmeņi viņu samals, ja tūliņ nespēs šim nelaimīgajam, grēka vajātajam un mocītajam atdot prātu. Viņš atrāva melnā mēteļa divas augšējās pogas un izvilka rūpīgi noglabātu ādas futlāru.

— Nelabais, tu sāc jau rīkoties ar saviem burvju rīkiem. Tas ir labi! Man sen jau vajadzēja tevi satikt, mums vajadzēs sabiedroties, vēl tagad es liedzos tevi pazīt! Tikai tu, tu varēsi palīdzēt viņu aizturēt, to au-lēkšotāju. Dzirdi... Vai dzirdi? — un Pakapa pārvērstās acis draudēja izsprāgt no dobumiem. — Tie ir viņa pakavi, kas tur klab. Rādi, rādi ašāk savu mākslu!

Mācītājs atvēra futlāru, un — uz rubīnsarkana samta palsa ievizējās apsvilusi un iedragāta Kristus tēla galva ar ērkšķu vainagu.

Pakaps, to ieraudzījis, izgrūda zvērīgu, gārdzoņai līdzīgu skaņu, ar neiedomājamu ātrumu uzsitās kājās, tā ka aiz viņa muguras brīkšķēdams apgāzās krēsls, un abām rokām mēģināja gaisā ko saķert: — Virpuļo! Uguns stabi virpuļo! Deg! Uguns kā asinis jau skalojas ap krucifiku!

No viena krucifika fragmenta viņa acu priekšā pēkšņi kā krāsaina glezna bija attinusies drausmīgā aina baznīcā. Viss bija īsts un patiess, tverams, ka juta pat degošā altāra karstumu uz savām rokām, sejas un visas miesas. Juta, kā asiņo, krucifiku laužot, ievainotie pirksti. Redzēja, kā, dzirksteles gar acīm nošķiezdams, atlauztais krucifiks komētai līdzīgi nolido pie kājām viņai... Ai, bailes līdz nepazīšanai bija pārvērtušas skaisto seju. Nē, ne bailes, tā bija svētlaime, jo viņa, gaismas apņemta, cēlās augšup līdz baznīcas augstajiem griestiem. Vēl augstāk, jo baznīcai jumta nemaz vairs nebija, un baltās sienas kā ziedoši krasti ieauga debesīs. Arī viņš pats nu izjuta neizsakāmi jauku vieglumu, it kā viņš celtos līdzi gaisā. Tad sarkans vilnis pārvēlās visam un iešļāca acīs.

Indriķis Pakaps sagrīļojās un krita, noraudams sev līdz arī degvīna pudeli.

Mācītājs noliecās pār viņu, pārmeta krustu un ļāva elpai aiznest no mutes tik tikko dzirdamus vārdus, ko Pakaps vairs nedzirdēja: — Par vēlu. Es nevarēju aizsteigties priekšā pats savam lāstam. Varbūt to es drīkstēju tikpat maz kā toreiz lādēt? Ne cilvēks ir tiesātājs vai piedevējs tam, kas pacēlis roku pret Mūžīgo Majestāti.

Un mācītāja acis atgriezās pie apdegušās Kristus galvas uz rubīnsarkanā samta. Aiz loga bija sācis snigt rāmā vienmuļībā un klusi. Tur aizsniga takas un pēdas. Mācītājs pacēla galvu un skatījās laukā pa logu, bet viņš tur laikam neredzēja nekā, un mīksta balta gaisma skalojās ap sejā iegrauztajām rievām.

ROBEŽAS MIGLĀ

1.

Mīksti baltas gaismas sala ar pusē nodegušām svecēm miglā peldēja biezā nekustīgā krēslā, kufā dziļi iegrimušas gaužām nereālas ēnojās lietu kontūras. Likās, ka biezu ielogu apņemtās ģīmetnes pie augstajām sienām piepeši būtu zaudējušas skaidros noteiktos vaibstus un vibrētu savādā, miglaini izplūdušu formu dzīvībā. Tumšajos, gludas ādas pārvilktajos krēslos ar augstām un biezām atzveltnēm nesēdēja neviens, un tomēr tie nelikās tukši.

Tāda netverama dzīvuma pilna krēsla uzmācīga spiedās ap drebošās, bez noteiktas līnijas tumsā gaistošās gaismas aploces malu, vārgu un nestabilu, radot patiesu izbrīnu, ka blīvā krēslas masa to nav vēl salauzusi un ierāvusi, noslīcinājusi sevī.

Tomēr mīkstais, it kā nevarīgais sveču gaismas loks ap sniegaini klāto galdu, uz kuya tumši sarkanu rožu paēnā zibsnīja spoguļainās kristallu šķautnes, turējās nesalauzts, bija turējies jau krietnu brīdi, kā to liecināja līdz pusei nodegušās sveces žuburainos sudraba lukturos un drupaini iedzeltenas cepumu paliekas uz viz-mainiem porcelāna šķīvjiem.

Bija piepeši iestājies dziļš un svinīgs klusums, viegli šalkdams kā neizmērojama bezgalība, kas šķitās noslēpumaina sākamies tepat aiz mājīgā gaismas loka un kurā Ārija tagad nu bija nolikta, no meitenes iesvētīta par jaunavu ar tiesībām pašai uz savu dzīvi.

Ar kādu nepacietību un pacilātu satraukumu šī diena bija gaidīta it kā kāds teiksmains slieksnis, kura pārkāpšana tūdaļ ievedīs jaunu brīnumu pilnā pasaulē. Un nu tā bija sagaidīta, aizvadīta līdz pat vakaram, viņas skaistā iesvētīšanas diena.

Vai būtu kaut kas jau grozījies, savāds un neparasts ienācis viņas dzīvē?

Vismaz nekas no gaidītā, pašai vēl skaidri nezināmā un neiedomājamā, pēc kura tā vienīgi jutusi mocoši neskaidras ilgas, tādas, kas brīžiem sažņaugušas sirdi, ka varētu raudāt bez kāda iemesla, vai arī piesviedušas pilnu nekur neizņurināma uztraukuma.

Šovakar kā par brīnumu viss šis neizprotamais trauksmīgums bija Āriju atstājis. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās kustēties pašai vai sakustināt savas domas kādam tāluma lēcienam laukā no mājīgā gaismas loka, projām no mātes un tēva.

Ārija ar rāmām, platām, maiguma un pateicības pilnām acīm skatījās savos vecākos, mīļajos un pierastajos vaigos, skatījās tā, kā cilvēki pēdējā šķiršanās brīdī, kad garos gados iepazītajās sejās piepeši šķietas ieraudzījuši kādus jaunus, vēl nepamanītus vaibstus.

Cik nogurusi patiesībā bija mātes seja ar tikko jau-žamām skumju rieviņām no lūpu kaktiņiem uz leju, gludo un apaļo zodu. Pie deniņiem viņas matos jau vērpās pa sudraba dzīparam. Un pleci, kad māte aizmirsās, noslīdēja zemāk un drusku padevās uz priekšu, ievilkdami mīkstus rievu lokus ap patuklo kaklu. Bet tiklīdz viņa pati to pamanīja, kā no snaudiena izraudamās, izslējās atkal apbrīnojami taisna. Ja kādam būtu licies, ka viņa ir nesusi smagu neredzamu nastu, tad tā jau bija nokratīta. Nevienam nebija jāzina, ka varētu būt kāds smagums dzīvē, kas spiež viņas plecus.

Arī tagad, pamanījusi uz sevi vērsto Ārijas skatienu, viņa ar pēkšņu spraigu kustību iztaisnoja augumu un pasmaidīja. Un līdzi viegli iekrāsotajai mutei smaidīja arī viņas silti pelēcīgās acis, savilkdamas plakstu kaktos sīkus rievu kūlīšus:

— Kā jūties, mana mazā — tak nē vairs, nu jāpierod domāt un saukt tevi lielu. Kā jūties, mana lielā meita, savā pirmajā lielajā dienā?

— Tā, manu mīļo māmiņ, gluži tāpat kā vakar un aizvakar. Ne drusku savādāk, lai tu mani nevarētu vairs saukt par savu mazo Āruli. Man sākušas uzmākties pat jocīgas bailes, ka es nekad laikam nejutīšos īsti liela. Tad vajadzētu būt pavisam citādai sajūtai, skatīties pasaulē citādām acīm. Bet es vēl visu te redzu tāpat kā gluži kopš pirmajām bērnības dienām. Nekas nav mainījies. Krēsli, klavieres, grāmatu skapis pie sienas, pat pulkstenis ar zvanītāju ķiparu uz kamīna, visi stāv savās vecajās vietās, kā stāvējuši te jau kopš gadiem.

— Es saprotu tevi, Arulīt. Arī tu man laikam mūžam paliksi tā pati mazā, kaut acīm tomēr būs jāpierod zināt tevi aizgājušu projām.

— Māmiņ, ko tu nu runā? Lai kādreiz es aizietu projām no tevis? Nekad! Ne mūžam!

Bet mātes acis joprojām smaidīja, kaut arī pie lūpu kaktiņiem varbūt bija drusku dziļāk ievilkušās tikko jaužamās skumju rieviņas.

— Tāda ir augšana, mana lielā mazā, pastāvīga atvadīšanās no esošā, neapturama aiziešana no sava šūpuļa. Un vieglais pagājušo dienu atceres skumīgums varbūt pats skaistākais, kas pavada visu mūžu. Mēs bieži nemaz to nemanām līdz brīdim, kad kādā mūža jūdzē apstājamies un piepeši ieraugām, ka noietais gabals jau stipri garāks par ejamo.

Jā, mana lielā meita, tagad tu esi nolikta ceļa galā, kas pašai būs kādreiz tālāk ejams, ar savu prātu un gaišām redzīgām acīm. Tu tagad esi iesvētīta lielo cilvēku kārtā, kam tiesības zināt par dzīvi daudz vairāk nekā bērniem. Jo ir tādas zināšanas, kas uzliek atbildību par pareizu to saprašanu un likšanu lietā. Ir zināšanas līdzīgas ugunīm, kas bērna rokās var gaužām postīgas būt, bet pieaugušam cilvēkam ne tikai derīgas, pat pilnīgi nepieciešamas pilnvērtīgai dzīvei. Nu arī tev, es domāju, būtu jāzina...

Negaidot mātes pasāktās domas pavedienu bija pārķēris tēvs un acīm redzot gatavojās teikt ko ļoti svarīgu, tik svarīgu, ka viņam uz brīdi pietrūka vārdu. Viņš turēja skatu tukšajā šķīvī, kur gulēja sudraba dakšiņa, un varēja redzēt, ka viņam nenākas viegli atrast tālākos vārdus.

Ārija pārsteigta skatījās tēvā. Kaut ko tādu viņa nebija paradusi redzēt, nebija pat varējusi iedomāties, ka arī tēvs, vienmēr nosvērtais un pašapzinīgais, varētu kādreiz apjukt un samulst. Viņš allaž bija paradis skatīties cilvēkiem, ar kuriem runāja, stingri un tieši acīs. Pēc viņa iešanas uz darbu un nākšanas mājās varēja pārbaudīt pulksteņu pareizumu. Un ja tiem kādreiz gadījās nokavēties, tēvs to tūdaļ pamanīja un vainīgo laika rādītāju nekavēdamies salīdzināja ar savu zelta kabatas pulksteni. Ar savām kustībām viņš kārtīgi un noteikti piepildīja laiku un telpu, kas tām bija paredzēta, nepazīdams ne juceklīgas steigas, ne samulsuma.

Tādēļ Ārijai tas šoreiz likās pavisam ārkārtīgs notikums, kad tēvs, ar viņu runādams, nogrieza skatu šķīvī, galvu mazliet pieliecis tā, ka kreisajā pusē kā taisna balta līnija līdz pašam pakausim bija pārredzams rū pīgi pāršķirtais matu celiņš. Tak citādi viņa sejā ar kuplām melnām uzacīm, taisno pabiezo mutes svītru un tikpat taisno degunu nebija samanāms neviens neparastāks vaibsts.

Iekairinātā uzmanībā Ārija gaidīja. Un viņa redzēja, ka nodevīgas uztraukuma zīmes bija iezagušās arī mātes sejā, ievilkušas tur cietākas, asākas līnijas un likdamas viegli drebēt mazā deguna nāsīm. Mātes slaidā gredzenotā roka bija atspiedusies pret galda malu un nervozi burzīja bāli zilu mežģiņotu lakatiņu.

Viņi visi trīs gaidīja. Taču gan laikam ne pulksteņa zvanīšanas, kas piepeši jocīgiem zvārguļiem piešķindināja visu istabu.

Tas bija kopš neminamiem laikiem uz kamīna noliktais pulkstenis, kuru tēvs teicās kādreiz no ārzemēm pārvedis, pavisam dīvains, nekur neredzēts pulkstenis. Apaļā ciparnīca bija ietverta tādā kā sudraba cirkus teltī. Un katru reizi, kad zeltītie rādītāji apstājās pie jaunas stundas, telts ieeja atšāvās vaļā arī virs ciparnīcas, kur zvārguļiem rokās dancoja jocīgs ķipars ņirdzīgā smieklā izvaikstītu seju. Ar apbrīnojamu noteiktību tā viņš apzvanīja katru jaunu stundu, bet lēkdams tos pašus muļķīgos lēcienus un smiedams tos pašus ņirdzīgos smieklus, it kā pasaulē nekas nebūtu mainījies, ka visa šī viņa stundu skaitīšana ir tikai tāda klau-niska ērmošanās ar laiku.

Un tomēr pulksteņa zvanīšana tēva zodu pēkšņi pa-

97

7 Dvēseļu glābēji

sita atkal uz augšu. Viņa rūsganās acis ar drusku iedzeltenu spīdumu stingri un noteikti skatījās Ārijā:

— Redzi, ir pienākusi beidzot diena, kad man ir jā-pikla kāds priekš astoņpadsmit gadiem tavai mātei dots solījums. Tā viņa toreiz vēlējās, domādama, ka tagad tu visu notikušo vairs neuztversi tik sāpīgi, ka laiks būs daudz ko nolīdzinājis, apaudzis tev apkārt ar pašas dzīves piedzīvojumiem un pārdzīvojumiem. Viņa domāja, ka tava iesvētīšanas diena būs īstais brīdis, kad saņemt sveicinājumu no tālām dienām, tām dienām, kad tu šai pasaulē nemaz vēl nebiji.

Kas tā par savādu valodu, ko tēvs nu runāja? Un nesaprazdama Ārija pamīšus skatījās viņā un mātē, kūjas seja bija kļuvusi pelēcīgi bāla un acis ar savādām izbailēm visu laiku urbās runātājā, liktos, kaut ko vēl izmisīgi lūgdamās.

Tak tēvs uz māti neskatījās, gandrīz vai apzinīgi vairīdamies viņas skata, it kā tas varētu viņu ietekmēt, pēdējā brīdī vājināt stingro apņemšanos. Bet tas nekādā gadījumā nedrīkstēja notikt ar viņu, cilvēku, kas allaž paradis ar pulksteņa precizitāti izpildīt visus solījumus.

— Lūk, šī grāmata ir viņas, tavas mātes, vēstules tev. — No baltām svītriņām platās atstarpēs svītrotā kafijas krāsas uzvalka krūšu kabatas tēvs bija izņēmis un turēja rokā jūras zaļu ādas sējumu, līdzīgu maza formāta dienas grāmatai.

Viņš nolika skaisto sējumu uz galda, uzlika tam virsū plato plaukstu un turpināja: — Vispirms tev jāzina, ka mūsu dzīvē ar to, ka saņemsi un lasīsi šīs vēstules, nekas nav mainījies, nemainīsies un arī nedrīkstētu mainīties. Tavai īstajai mātei šajos gados blakus ir

nostājusies otra īstā māte, kas tāda līdz pat šai dienai neapšaubīta tev bijusi, jo tāda viņa pati ir gribējusi un allaž pūlējusies būt. Tādēļ, es domāju, viņa tāda tev paliks arī turpmāk, tu pratīsi varbūt vēl pienācīgāk novērtēt viņas mīlestību un gādību, zinādama, ka viņa visnotaļ ir tevi audzinājusi kā savu pašas bērnu.

Ārijai uz baltās gleznās meitenes ādas piepeši bija parādījušies sārti plankumi kā nātru dzēlumi. Tie kaisa ne tikai uz sejas, no pazodes kvēlodami pārklāja visu kaklu un bija redzami pat baltajā aizausē, zem augšup gludi sasukātajiem matiem, kas pakausī savijās kuplā bižu gredzenā. Tādi plankumi gan nebija nekas neparasts, tie Ārijas sejā, par stipru juteklību liecinādami, bija redzēti šad tad agrāk, lielāku vai mazāku satraukumu brīžos. Taču nekad vēl tādā mērā kā šoreiz. Likās, ka viņa visa, no vienas vietas nātru sadzelta tā, ka sarkana uguns vilnīdama staigātu zem viņas maigās ādas. Mīkstai gaišai pūkai līdzīgie matiņi uz Ārijas virslūpas mazliet bija tā kā piesvīduši, kad viņa jautāja: — Kur ir... kas ir — mana māte?

— Viņa atdeva dzīvību, laizdama pasaulē tevi. Un viņa to zināja, ka tam tā būs jānotiek, ja pati laikus negribēs citādi. Bet viņa izšķīrās, izšķīrās par tevi.

Tēva nežēlīgas skaidrības pilnie vārdi nu bija izskanējuši kā dobji tāla vesej*a klaudzieni, kas karsti vēl atbalsojās Ārijas deniņos. Un viņas acis laikam aizmiglojās, jo tēva un mātes augumi it kā pazuda, iegrima krēslā, kas uzmācīga līda laukā no visiem istabas kaktiem. Tā melna draudēja sakampt un aizraut projām viņus visus nezināmā neziņas tumsā, katru uz savu pusi, projām vienu no otra. Ne mirkli vairs ilgāk neizturama baiļu sajūta sagrāba Āriju, sagrāba un raušus norāva zemē pie krēsla, kur sēdēja viņas māte, kas neticamā kārtā piepeši tā vairs nebija.

Un tomēr bija, tā pati labā mātes roka, kas mierinādama tagad glāstīja viņas klēpī paslēpto meitenes galvu, ar otru cieši apskautu turēdama meitenes drebošo muguru. Tās pašas siltās, mīļās mātes rokas, kad viņas jūtīgajā dvēselē kaut kas bija negaidīti sameties mezglos. Un katru reizi tad māte bija zinājusi atrast pareizo atrisinājumu, lai samierinātu viņu atkal pašu ar sevi, sevi un visu pasauli. Šīm mātes rokām allaž bija bijusi gluži vai maģiska vara. To viņa sajuta ari tagad, tās siltās mierīgās straumes, kas izplūda no glāstītājiem pirkstu galiem un izviļņoja pa visu miesu, pamazām atbrīvodamas no asā, visus locekļus sarāvušā sprieguma.

Ārijas pleci vairs neraustījās nesavaldāmās elsās, pa brīžam gan viegli vēl notrīsēdami kā ezera ūdeņi, kas nevar ar reizi norimties pēc stiprāka vēja brāziena. Viņa juta, ka lēnām sāk kārtoties domas un iespaidi, viss tas briesmīgais juceklis, kas piepeši bija sagriezies viņas galvā un norāvis pie mātes ceļiem.

Jā — mātes. To viņa nu zināja skaidri, ka viņas jūtas nav mainījušās un nemainīsies nekad. Jo kas tad patiesībā viņu attieksmēs vispār bija mainījies? Nekas ar tēva atklājumu taču nebija kļuvis citādāks. Arī viņa tagad tikai zināja to, ko visu laiku bija jau zinājuši viņas vecāki. Viņa nekļūs un nevar kļūt viņiem tādēļ svešāka, it īpaši mātei, kuras mīlestības un rūpības apņemta bija augusi un dzīvojusi visus šos gadus. Katrs viņas prieks allaž bija bijis ari mātes prieks, tāpat kā bēda. Un Ārija gar aizvērtajām, mātes klēpī paslēptajām acīm redzēja slīdam veselu ainu virkni, kas nebija aizmirstamas, kas nesaraujamām saitēm saistīja viņu abu dzīves. Kaut vai naktis, kad viņa slimības karstumos bija mētājusies murgodama pa gultu un māte bija sēdējusi pie viņas bez miega un atpūtas. Tā varēja darīt tikai īsta māte.

Un piepešā jūtu uzplūdumā Ārija vēl ciešāk apskāva rokas ap mātes vidukli. Nē, viņas nebija šķiramas, nekad. Tad tā bija savāda, bāla un neskaidra, bezgala skumja seja, kas nostājās viņu vidū. Ārijai tā likās sveša un nepazīstama, nekad neredzēta seja, bet tomēr tāda, kas lika sirdij sažņaugties. Tā bija no viņu vidus izstumtā un aizmirstā seja, viņas īstā māte. Tā bija atdevusi savu dzīvību, lai viņa varētu dzīvot un mīlēt, iemīlēt — citu māti.

Un Āriju piepeši atkal pārņēma tāds pārvarīgs sā-pīgums, ka viņa par jaunu nevarēja novaldīt asaras. Tas nebija taisnīgi, nebija godīgi. Šī svešā ir jāpieņem, jāuzņem viņu vidū. Kaut Ārija zināja, ka nevarēs dāvināt tai tādu mīlestību, kāda tai pienāktos, ka vienmēr lā viņu vidū paliks svešniece, tomēr jāuzņem. Jāuzņem kā viena no tām izbālējušām vecu laiku ģīmetnēm, kas vietām redzamas ģimenes albūmu lapās, dīvainas un neparastas kā sejās, tā apģērbos, nekad neredzētu svešu cilvēku ģīmetnes, bet tomēr kaut kā ģimenei piederīgu. Ar ievainotu taisnības apziņu Ārija juta un apzinājās, ka citādāk viņa vairs nevarēs — pilnīgāk gandarīt nepazītās īstās mātes upuri. Jo tēvs bija teicis taisnību, tai tagad bija nostājusies blakus otra īstā māte, ar dzīvu miesu un asinīm — mīlestības pilna dzīvība varbūt ne mazāk lielas mīlestības garajā laika tecējumā izbālējušai ēnai.

Ārija bija tikusi ar sevi skaidrībā un, balto iesvētīšanas dienas tērpu sakārtodama, mēģināja smaidīt. Un savādi, kaut kas bija viņā noticis tāds, ka viņa vairs nejutās gluži tā pati nevarīgā meitene, kas vēl nesen. Ik lieta ap viņu vai vaibsti mātes un tēva sejā rādījās cietākās, noteiktākās līnijās veidoti. Tās bija tās pašas mīļās sejas, tuvās un pierastās, tak savādā kārtā viņa piepeši izjuta telpu, kas gulēja starp viņu un sejām, viņu ar visām apkārtējām lietām.

Ārija piecēlās un noskūpstīja māti uz vaiga. Tas izteica visu, ko viņa šais brīžos bija izjutusi un pārdzīvojusi, bet vārdos vēl nebija pasakāms. Un māte to saprata, pavadīdama viņas augumu klusēdama, ar siltu, bet reizē bažīgu un norūpējušos skatienu.

Pie tēva piegājusi, Ārija noliecās arī pie viņa vaiga un paņēma no galda viegli drebošos pirkstos jūras zaļo sējumu ar blāviem sudraba burtiem uz vāka: Vēstules nedzimušam bērnam. Viņa lūkoja to atvērt, bet tas bija aizslēgts, un tādēļ pārsteigta un jautādama paskatījās atkal tēvā.

Viņš piepeši, kā kaut ko atcerējies, iegrūda īkšķi un rādītāja pirkstu augšējā vestes kabatā: — Piedod, piedod, piemirsu. Kā tas man varēja gadīties, tiešām nesaprotu, tāda aizmāršība. Tās vēstules ir aizslēgtas. Tava māte tā gribēja, lai nelasītu tās citi, kam tās nav domātas.

Atradis atslēgu, viņš ielika to meitas vēsajā rokā: — Un tādas tās esmu tad arī tev saglabājis. Tu būsi pirmā, kas atšķirs tev domātās lapas kā tālu sveicienu no dienām, kad biji vēl mātes nākotnes ticība un sapnis. Jo viņa bija nelabojama sapņotāja. Un es esmu priecīgs, ka tu esi tagad pietiekami liela, lai dzīve tev nesajuktu vairs ar sapņiem.

Ne vārda neteikusi, Ārija ar vienu roku piespieda pie krūtīm zaļo sējumu, ar otru augšup paceltu pieturēja garo balto svārku un pagriezās uz kāpnēm, kas veda augšā uz viņas istabu. Noklaudzēja balto kurpīšu papēži, noklaudzēja un pazuzdami izdzisa.

2.

Pēc baltā meitenes auguma aiziešanas, pazušanas no intimā sveču gaismas loka piepeši likās, ka krēslai beidzot būtu izdevies sažņaugt šo loku šaurāku, vismaz tā droši turēja savos tumšajos apkampienos abu vēl palikušo sēdētāju muguras. Ne vīra kafijas krāsas uzvalks, ne sievas gaiši pelēkais tērps, neviens no tiem vairs spītīgi nelēca no krēslas laukā tā, kā to bija darījusi baltā iesvētāmās dienas kleita.

Un, it kā priecādamās par pēdīgi panākto, daudz lielāko saskaņu vai arī balto sveču drīzo galu, kuru melnie pārogļotie degļi vairs nebija tālu no sudraba turekļiem, krēsla bija kļuvusi pavisam nekaunīga. Tā izstiepa un snaicīja spokainās ēnu rokas pār abu sēdētāju sejām, lakās, tur vaibsti būtu sākuši kustēties kā dzīvas patstāvīgas būtes un runātu kādā nevienam nesaprotamā, mēmā valodā, jo sēdētāji paši kopš Ārijas aiziešanas vēl nebija pateikuši viens otram ne vārda.

Viņi sēdēja klusēdami un, lai arī bija sejas pavērsuši viens pret otru, laikam abi tomēr skatījās kaut kur tālāk, tumsā. Tas, kā Ārija nupat bija uzņēmusi un pārdzīvojusi negaidīto atklājumu, nebija palicis bez savas ietekmes vecākos, jā, arī tēvā, kura kustības joprojām gan nebija zaudējušas mieru un apzinīgumu.

Viņš lēni un domīgi izņēma no cigāru kastes cigāru un sāka to sagatavot smēķēšanai. Tad, lēni un pamatīgi ievilcis pirmo dūmu, nesteigdamies ne mazāk pamatīgi to izpūta un pasniedzās pēc pusē izdzertās vīna glāzes. Nodzēris mērenu malku, rūpīgi nolika glāzi atkal atpakaļ, uz mata tai pašā vietā, kur tā bija stāvējusi, beigās visām šīm izdarībām pievienodams vienu pašu, bet dziļā balsī teiktu vārdu: — Tā.

Pretī sēdošā sieviete pelēkajā tērpā, kuj-as sejas krāsa šovakar bija sākusi tērpam it kā drusku pieskaņoties, bez mazākās galvas kustības asi paskatījās vīrā: — Tā. Tu, liekas, nu būtu nodarījis šo lietu kā kuj-u katru savu veikalu — mierīgi, apdomīgi un solidi.

— Jā, kā tas arī pieklājas. Vai tu, ja būtu manā vietā, būtu rīkojusies citādi? — un vīra balto gludo pieri viegli sagrumboja uzacis, spējā kustībā paraudamās uz augšu. — Tu zini, es allaž mēdzu pildīt savus solījumus, arī tad, ja tie būtu doti pirms vairākiem gadiem.

— Arī tad, ja tie tavam bērnam, mums visiem varētu nozīmēt nelaimi?

— Es tevi nesaprotu, Gundega. Man liekas, Ārija ir pietiekami liela, lai spētu aptvert un pieņemt bez samulsuma situāciju, kādā to liktenis tāpat kā mūs visus nostādījis bez pašu gribas. Turklāt šī, šovakar viņai atklātā patiesība attiecas uz tādu, tik tālas pagātnes laika posmu, ka viss tā sāpīgais traģisms garajos gados jau paguvis izbālēt.

— Jā, tas tāds varbūt jau izbālējis tavā apziņā, es pieņemu un pilnīgi saprotu, jo tu ar katru gadu esi dzīvojis un gājis tālāk no šī sāpīgā notikuma. Bet Ārijai nav šīs laika atstarpes. Jel mēģini saprast, Reini. Kaut arī pēc daudziem gadiem, bet visu laiku nezinātā un piepeši atklātā viņas mātes traģika viņai tagad ir uzbrukusi pāri visiem šiem gadiem tā, it kā viņa tkko būtu nolikta pie svaigi aizbērtas, pēc mitrām smiltīm un vīstošiem ziediem smaržojošas kapa kopiņas. Viņas līdzšinējā patiesības nezināšana ir Ārijai šos starpā esošos remdinātājus gadus laupījusi.

— Es pieņemu, varbūt arī tiešām pats pirmais rūgtās īstenības apzināšanās brīdis tāds varējis būt, saprātam uz brīdi zaudējot kontroli pār negaidot spēcīgi uzvandītām izjūtām. Bet tu taču negribēsi apgalvot, ka laiks, viss mūsu dzīves gadu tecējums savā plūdumā būtu kaut kā atkarīgs no mūsu pašu apziņas? Nē, mana mīļā, laiks savā tecējumā nevienam nav apturams, tas iet savu negrozāmo gaitu pār šūpuļiem un kapiem, ar tādu pašu bezkaislību Un vienaldzību nolikdams karaļu kroņus un ubagu nūjas tiem piederīgās vietās, kā visas mūsu šķietami satraucējas dzīves norises, attīdams tās vaļā no kādreizējiem mūsu personīgajiem pārdzīvojumiem kā vairāk vai mazāk krāsaina ietinamā papīra. Un tādēļ es nedomāju, ka Ārija šai gadījumā kā nebijušiem varēs pārlēkt tiem daudzajiem gadiem, kas šķir viņu šodien no mātes nāves dienas. Tas kādreiz patiesi var likties skumīgi, bet citreiz turpretī parādīties kā liela žēlastība, ka laiks savā steidzībā mums neatļauj stāvēt uz vietas pie kādreiz aizbērtajiem kapiem. Jā, laiks, man bieži ir licies, ka mēs pat pārāk maz to savā dzīvē protam novērtēt.

Un Reinis Maurs, to visu pateicis, svinīgi apklusa. Pēc brīža viņš gan atkal pavēra savu taisno mutes vīli, bet šoreiz tieši tik platu, ne sprīdi platāku, lai pienācīgi saņemtu un noturētu cigāra galu. Un tagad, kā liekas, viņš laikam arī pirmo reizi pēc Ārijas aiziešanas pašapzinīgi un drusku ar tādu kā pārākuma apziņu atkal paskatījās savā otrā sievā Gundegā. Vai viņa pati jo spilgti neapliecināja visu nūle teikto vārdu patiesību? Viņa godam bija ieņēmusi Ievas vietu, ar neuzmācīgu rūpību un siltu atsaucīgu sirdi būdama reizē laba māte un sieva, tā ieaugdama viņu vidū, ka. trauslo Ievu tagad pat grūti būtu bijis iedomāties viņas vietā te apkārt darbojamies, par visu redzīgi gādājam. Jā, laika neapturamā ritēšana, kā tā jau bija paguvusi izbālināt viņa pirmās sievas arī pašas kādreiz stipri pabālo vaigu.

Varbūt tā nu bija tāda kā pavisam nenoslāpēta vainas apziņa, kas Mauram lika asāk nekā parasti pacirst galvu uz kamīna pusi. Virs pulksteņa ciparnīcas tur atkal bija izlēcis ņirdzīgais laika ķipars, žvadzinādams savus zvārguļus un bezkaunīgi, vismaz tā Mauram šobrīd savādā kārtā likās, smējās viņam tieši sejā. Jocīga iedoma. Un it kā pats par to brīnīdamies, Maurs paraustīja plecus un pagriezās atpakaļ pret Gundegu.

Cieši sakniebtām lūpām viņa saktījās sveču dzeltenīgajās gaismas mēlēs, un tā varbūt bija tikai ēnu rotaļa, kas brīžiem viņas acīm lika savādi satumst, tad atkal ievizmoties valgā spīdumā. Šis vakars bija savādā kārtā viņu izsitis no līdzsvara, tā saskanīgā ritējuma, kādā šos gadus no dienas dienā bija tecējusi līdzi savas ģimenes priekiem un bēdām, it kā neatdalāma un neaizstājama.

Un nu? Varbūt tas bija aplam muļķīgi, bet Gundega piepeši bija sākusi bīties, kaut kādas nejaukas nojautas vajāta, ka viņu vidū šai brīdī būtu ienācis kāds svešinieks, draudēdams atraut viņus vienu no otra, draudēdams atņemt viņai Ārijas līdz šim nedalīto mīlēstī-īor» bu. Un šādu iespēju tikai iedomājoties vien, jau savāds tirpums sāka stindzināt Gundegas locekļus.

Tā bija Ārija, meitenes sirsnīgā pieķeršanās viņai kā savai mātei, kas visai viņas dzīvei it kā deva dziļāku saturu un piepildījumu. Un šādu varbūtēju zaudējumu nekad arī nevarētu aizstāt vīra uzmanība un neapšaubāmā uzticība, kaut arī savās ārējās izpausmēs visnotaļ vairāk atturīga nekā klaji sirsnīga.

Reinim bija sava pasaule ārpus mājas, kurā viņš dzīvoja — viņa darbs. Un tur viņš mīlēja būt pilnīgi patstāvīgs, nekad ir nedomādams pat vissīkākajās sava darba problēmās kādreiz dalīties ar ģimeni.

Ja nebūtu Ārijas, kuras topošajai meitenes dvēselei jo bieži bija vajadzīgs viņas padoms un gādīgais atbalsts saskarsmē ar pasauli un cilvēkiem ārpus pašu mājas šaurā loka, viņa bijās, ka kādreiz varētu sajusties lieka. Jo sievietei, lai apzinātos savu dzīvi pilnīgu esam, bez mīlestības varbūt ne mazāk svarīga ir pārliecība, ka viņa ir kādam nepieciešama un neaizstājami vajadzīga. Un Ārijai viņa tāda bija, bija bijusi visus šos gadus. To Gundega zināja skaidri.

Bet tagad? Vai Ārija tāda būs un paliks arī turpmāk? Vai nezināmā svešā nenostāsies starp viņām abām?

— Reini, kā tu vari būt tik pārliecināts, ka laika un telpas robežas nav pārkāpjamas. Vai vispār kaut kur maz ir tādas stingras un noteiktas robežas, piemēram, starp dzīvo un mirušo pasauli. Vai tiešām nevarētu šai brīdī no turienes kāds atnākt un nostāties mūsu vidū? Man liekas, man ir tāda savāda sajūta, ka mēs šai brīdī te neesam vieni.

Reinis kā brīnīdamies paskatījās sievas šai brīdī patiesi tā kā drusku savādi izēnotajā vaigā, jo nu vairs sudraba svečturos bija palicis tikai pāris neizdegušu sveču, un mēģināja pasmaidīt: — šī dziestošās sveču gaismas krēslainlba tevi laikam sāk padarīt pagalam mistisku. Man liekas, nekas tavas satrauktās domas tagad nenoskaidros labāk kā atgriešanās pie pilnas gaismas.

Un, cigāru uz pelnu trauka malas nolicis, viņš nesteigdamies piecēlās no galda un noteiktiem nomērītiem soliem ievirzīja savu augumu krēslā, kas tikko atšķirama saplūda ar viņa tumšo uzvalku. Bet jau pēc īsa brīža viņš piepeši atkal atdalījās, kā lēkdams izlēca no tumsas, apvilkdams savam pilnīgajam augumam skaidras un noteiktas kontūras. Reiņa roka bez liekas taustīšanās bija atradusi elektrības ieslēdzēju, un apmierināts viņš tagad pats pārlaida skatu istabai, kas, siltas mājī-bas apņemta, nu izpeldēja zeltainā gaismā. Kā ar burvja rokas mājienu acumirklī bija aizslaucīts viss krēslas pelēcīgums, nenoteiktība un ēnainā grīļainība.

Lūk, tādu noteiktu un skaidru gaismu viņš mīlēja, kas atsedz lietas viņu īstajā izskatā. Sveču trīsulīgajā romantikā viņš īsti nekad nebija varējis iedzīvoties un justies omulīgi. Šoreiz bija piekāpies Ārijas un Gundegas izdomai, viņas abas tā gribēja. Un var jau būt, ka baltās sveces šai dienai arī piešķīra tādu kā neparastāku svinīgumu, bet, sākdamas pa vienai jau nodzist, tās beidzot tomēr par daudz bija satumsinājušas istabu. Gandrīz vai ar savādu patiku nu Maurs izdzēsa pēdējās vēl degošo sveču atliekas, tā ka gaisā no tām vairs palika pāri tikai silta īpata smarža.

Pie galda vairs neatsēdies, bet it kā iepriecināts un apmierināts ar visu padarīto, viņš atkal pasniedzās pēc glāzes vīna: — Iedzer arī tu kādu malku, Gundega, tad vaigos tev atkal atgriezīsies sārtums. Par daudz šīs pēdējās dienas biji nodevusies rūpēm par Āriju. Nu viss ir pāri, šī viņas, pa daļai arī tava un mana lielā diena. Nu reizē ar ikdienas gaismu, kas mums jau darījusi mājīgus daudzus vakarus, arī visa mūsu dzīve, kā rādās, ir iegriezusies atkal atpakaļ mierīgajās ikdienas sliedēs. Gandrīz vai neticami, kā svētki mūs kādreiz var izraut laukā no ierastās kārtības. Piemēra pēc, nupat es tikai atcerējos, ka neesmu vēl iemetis acis šīsdienas laikrakstos.

Gundega piespieda deniņiem abas plaukstas, tad pāri pierei un acīm, pāri visai sejai, kā gribēdama kaut ko no sevis noslaucīt, nolaida tās atkal lejā: — Reini, es kādreiz varu tevi ir apskaust, ir apbrīnot. Tu tik noteikti un droši esi iesēdies visā šai acīm redzamajā pasaulē, ka no tās tevi nespētu izkustināt laukā laikam pat zemes trīce. Nerunājot nemaz par lietām, kas, acīm neredzamas, ir kādreiz tomēr ap mums un moca un dursta daudz vairāk par visiem fiziskiem ievainojumiem. Tā visa neatšķetināmā jūtu, nojautu, ticības un šaubu pilnā pasaule, kas mūsu šādai vai citādai rīcībai daudz vairāk bijusi par cēloni nekā mierīgie un vēsie prāta apsvērumi.

Šis piepešais Gundegas uzmutuļojums, kā likās, pavisam negaidīti bija pārsteidzis Mauru. Viņš nu jau stipri padziļās rievās sakrokoja savu balto gludeno pieri un manāmi stingri jautāja sievai: — Par kādu juceklīgu pasaules esamību tu tagad īsti kaut ko man gribi pateikt? Arī jūtām, ikkatra cilvēka jūtu dzīvei ir skaidra un noteikta kārtība. Nekā tur nav ne atšķetināma, ne samurkšķīta, vismaz tas tā ir kārtīgiem cilvēkiem.

— Reini... vai tiešām... — un Gundegas pelēcīgās acis uz mirkli bija kļuvušas tik platas, it kā viņa tagad, tikai tagad īsteni būtu ieskatījusies cilvēka vaigā, kam blakus jau nodzīvojusi daudzus gadus. — Vai tiešām tu esi tik nelabojams materiālists? Vai tiešām tu domā, ka zeme, uz kuras tu neizkustināms stāvi, ir vienīgā neapšaubāmā īstenība? Tā ir nožēlojama nīcība, kurā mēs esam te iemesti. Kaut kur ir pasaule, no kuras mēs atnākam un uz kuju atpakaļ aizejam, paklausīdami neizzināmai Dieva gribai. Gara pasaule. Ar prātu vēl tanī neviens nav ielauzies. Tikai ticībā, dziļā ticībā vai lielās bailēs tā pienāk pavisam tuvu. Tad mēs to jūtam, kaut ko par sevi lielāku. Un tam mēs dzīvojam, esam spējīgi dzīvot vienīgi garā, ar savu dvēseli, ne miesu, šo mirstamo matērijas čaulu. Bet tu esi paradis rīkoties tā un laikam arī domā, ka pilnīgi pietiek ar to, ja esi mums sagādājis ērtus un pārticīgus dzīves apstākļus.

Tas laikam bija bijis jau daudz par asu, šoreiz vēl tiešāk un nesaudzīgāk tēmētais uzbrukums, lai Maurs to joprojām varētu mierīgi atvairīt ar īdzīgu pieres sa-krokojumu un pāris pašapzinīgām frāzēm. Tas bija viņam ķēries kaut kur jau dziļāk, varbūt arī tādēļ, ka nedzirdēja sevi nodēvētu par kailu materiālistu tikai pirmo reizi. Jau apmēram kaut ko līdzīgu bija atļāvusies viņam kādreiz pateikt arī Ieva. Cik sievietes galu galā ir tomēr vienādas.

Un Maurs tagad mē&ināja atbildēt, gan runādams pavisam par citādu gara pasauli, ne to, kādu laikam bija domājusi Gundega. Tā viņu bija tikai ierosinājusi pateikt kaut ko vēl pilnībā nepateiktu kādam priekš vairākiem gadiem jau mirušam cilvēkam, Ievai.

— Tā, tad es tavās acis nekad neesmu bijis kas vairāk kā laikam vienkārša naudas skaitāmā mašīna?

Jā, es skaitu naudu, un skaitu to ļoti rūpīgi, jo esmu bankas cilvēks un nevis dzejnieks, kuj-am vajadzīgās banknotes pa laikam bijis pienākums noskaitīt citiem, tiem, kuru materiāliskajām dvēselēm nav tādu ēterisku spārnu, kas atrauj no miesas smaguma un paceļ mākoņos. Kaut arī, par spīti šiem spārniem un patētiskām deklarācijām dzīvot tikai no gara, ne reti šāds mākoņu bruņinieks mīl barot savu miesu daudz izmeklētākām maltītēm nekā vienkāršs mirstīgais, turklāt vēl kaislīgi tīkodams pēc bagātīgi cukurota slavas saldēdiena.

Ja kādam nu pietrūcis talanta tādai puķainai liekulībai, tad nevajadzētu viņu tūdaļ dēvēt par kailu materiālistu.

Jā, arī es to zinu, ka ir tādas lietas ko par naudu nenopirksi. Bet vai tādēļ tūliņ būtu jānicina nauda? Par to var daudz ko tomēr nopirkt. Vismaz uzturēt šo pašu, kāda gaisīgāka gara jo gauži nonicināto nīcīgo miesu.

Jo diemžēl tā cilvēka garam ir nepieciešama pat visu to nemateriālo vērtību radīšanai, kūpi nozīmi arī es nekad neesmu domājis apšaubīt. Ir tiesa, ka gara pasaule jeb cilvēka paša radīto vērtību josla ir vienīgā, kurā kaut puslīdz droši mēs varam noenkuroties savos dzīves jēgas meklējumos. Jo dabas un mūsu fiziskās eksistences pēdējo jēgu ārpus šo vērtību loka mēs diemžēl nevaram ieskatīt. Mūsu pilnīgai pārredzēšanai ir pieejama tikai pašu radītā un pašu gribas mērķtiecīgi virzītā pasaule, kuras likumība ne vienmēr ir saskanīga ar dabas likumību, dažreiz pat asā pretstatā pret to, tak pamatota kāda augstāka gandarītāja ētosa bauslī jeb

Dievā. Turpretī mums redzamā dabas norišu kārtība savā vienaldzīgajā nežēlībā ar stiprākā iešanu pār vā jakā līķi mūsu sirdsapziņai ne vienmēr ir pieņemama.

Taču pasaule, kurā kā vienīgajā mēs varam būt īsti kungi un likumdevēji savai gara radībai, nav jucekļa pasaule, jo tad tā būtu nolemta nožēlojamai nevarībai. Turpat gan ar izbailēm jāatzīst, ka dažkārt šādu jucekli mēs paši esam pūlējušies radīt, it kā nespēdami noģist šādas rīcības sekas, kas kā nokaitētas maigles jau sākušas mūs knaibīt. Un tādēļ, ka bieži gluži vienkārši katru par sevi izcilas vērtības mēs saliekam kopā un pakārtojam vienu otrai pavisam ačgārni. Tad tādā gadījumā notiek tāpat kā dabā, savienojoties diviem par sevi nekaitīgiem elementiem — notiek eksplozija un iznīcināšanās.

Vai tas tā par neizmērojamu postu nav kādreiz noticis arī mūsu gara pasaulē? Mēs nozīmīgāko un svarīgāko pakārtojam mazāk svarīgajam. Gandrīz vai neliktos kāds sevišķs noziegums. Bet sekas? Kaut piemēra pēc lai apstājamies pie cilvēka jeb cilvēcības, tautas un ģimenes. Neviens par to gan laikam nešaubīsies, ka cilvēcības ideāls būtu stādāms pašā pirmajā vietā, un mūsu visu garīgās augšanas vispirmā prasība un mērķis būtu — būt cilvēkam. Zem tā tad pakārtotos mūsu pienākumi katram vienam pret savu tautu un savu ģimeni. Un ja nu šīs trīs vērtību kategorijas mēs dienišķajā dzīvītē stingri ieturētu tādā noteiktā gradācijā, varbūt tad daudz kas izskatītos citādāk. Jo, tuvodamies priekšstatam par cilvēka ideālu, mēs reizē arī kļūtu ideālāki savas tautas un ģimenes locekļi. Bet kā tas nu notiek īstenībā? Vispirms mūsu acu priekšā kā augstākā vērtība ir mūsu pašu ģimene. Tās labklājības dēļ mēs dažkārt tad ari piemirstam būt labi savas tautas locekļi, jo ir tādi gājieni, kas prasa izšķiršanos, kur kādreiz kas pieciešams vairāk. Tad tā ir mūsu tauta, lās intereses, ko ne reti mēs izceļam priekšā cilvēcībai, upurēdami tās labā savus kopējos un augstākos cilvēcības ideālus. Un maksājam dārgi, maksājam ar asinīm, miljoniem dzīvību. Galu galā nokaudami ko — cilvēku, paši sevi.

Maurs runādams bija apstājies un domīgi skatījās sa vā cigārā. Tik ilgi un nepārtraukti nekad viņš vēl nebija runājis un nu laikam mēģināja sasiet kopā kaut kur pārtrūkušo domas pavedienu. Tad viņš atkal pacēla acis, stingras un noteiktas acis pret Gundegu: — Un, otrkārt, bez kārtības un pašu radīto vērtību pareizas gradācijas, kas laimīgā vai nelaimīgā kārtā ir vienīgās mūsu pakļautībā, mēs nedrīkstam aizmirst ari to, ka nebūt nelidojam gaisā. Tas nozīmē, ka nedrīkstam pieņemt un izveidot savai gara valstībai tādu satversmi, kas pilnīgi ignorētu miesu un miesas dabiskās, kaut arī visnotaļ mērķtiecīgi iegrožotās un saprāta regulētās funkcijas. Tāds neprātīgs mēģinājums tad novestu pie visas mūsu gara dzīves jo bīstama satricinājuma, turklāt vēl iedzenot mūs gluži pretējā galējībā — verdzībā šim aizliegtajam auglim. Un atkal tikai tādēļ, ka gara un miesas nesaraujamā saistībā šiem abiem saistības locekļiem nav ierādītas viņu pareizās vietas. Un kādām tad īsteni tām būtu jābūt? Man personīgi šī problēma visvairāk ir atklājusies salīdzinājumā kā iekšējā un ārējā forma kaut kur ar mākslu sakarā dzirdētos prātojumos. Es kādreiz skatījos kāda tēlnieka jo impozanti veidotajā galvā, un tad tas man atklājās. Tur bija kaut kas daudz vairāk par ārējās formas matērijā veidotajām līnijām, kāda cilvēka gara satversme, kas it kā dzīvoja savu patstāvīgu dzīvi, un tomēr tā bija atkarīga un varēja izpausties tikai šīs ārējās matērijas formā. To sasitot, vairs paliktu pāri vienīgi drumslas, māla vai marmora — vienalga. Un tādēļ arī mēs savu ārējo formu nekad gan nevarēsim ignorēt. Vēl vairāk — mums jābūt nomodā, lai kādi bojājumi tanī, tāpat kā kāda tēla ārējs sakropļojums, nesagrozītu arī visu tā iekšējo struktūru. Un diemžēl tā notiek kā mākslā, tā dzīvē, kur kādreiz pat vienkārši gremošanas traucējumi, par nopietnākām kaut kādām miesas nelaimēm nemaz nerunājot, ievelk savas neizdzēšamas zīmes arī cilvēka gara vaigā. Tai pašā reizē mēs tomēr nedrīkstam aizmirst, ka tāpat kā mākslā, arī cilvēku visu šīs ārējās formas elementu summa vēl nebūt nav viss, kaut arī tās dēļ mums kādreiz būtu jālej it kā nesamērīgi daudz sviedru un jāprot būt arī — materiālistiem.

Šo pēdējo vārdu tad nu Maurs tagad pateica ar sevišķu uzsvaru. Bet nevarēja zināt, par cik un kā tas Gundegu būtu ietekmējis, tāpat kā visa viņa garā runa šovakar. Viņas sejā kā noguruši gulēja samocīti vaibsti un acīs bija pelēcīga vienaldzība, kad lēni viņa piecēlās no galda un, it kā vairīdamās vīrā paskatīties, atstāja istabu.

3.

Cik labi bija tagad būt vienai, pašai savā klusajā istabā. Un Ārija neatgriezdamās, atmuguriski durvis aiz sevis aiztaisījusi, ar visu augumu atspiedās pret tām, it kā neapzinīgi aizstādamās ceļā vēl kādam nācējam, kas arī tc gribējis ienākt kopā ar viņu. Tikai būt kādu brīdi pilnīgi vienai, pat brīvai no pašas domām, bija viss, ko tagad viņa vēlējās.

Pilns tīras veļas smaržas, viņu patīkami spirdzināja istabas gaisa vēsums, jo Ārija pat aukstajās dienās mēdza turēt logu atvērtu. Un bālais sienu zilums ar vieglas vēsmas šūpotiem logu aizkaru, gultas pārklāju un spilvenu baltajiem plankumiem šo dzidro vēsmu vēl papildināja patīkamā svaigumā. Tas darīja labu un pamazām sāka aizskalot neparasto smago nogurumu, kas savādi nepārvarams bija pārņēmis visus viņas locekļus it kā pēc garas un grūtas darba dienas. Bet šodien tak bija bijusi viņas svētku diena, gaišā baltā iesvētīšanas diena.

Un Ārijas apziņā kā stipri jau izbālējušas, kā piepeši kādā vairs neaizsniedzamā tālumā aizgrimušas, vēl izpeldēja šīs bagātās dienas ainas. Ziediem apkrauts altāris ar dzīvas sveču gaismas vizminātu zelta krustu pār to. It kā neskaitāmās krāsainās ugunīs degošās katedrāles augsto logu mozaīkas. Dobjas, tad dzidri gavilējošas un atkal dunoši smagas ērģeļu mūzikas okeāns, kas siltiem, elpu aizsitējiem viļņiem krīt pāri viņai un reibina. Un tad — pilns klēpis sarkanu un baltu rožu, skaistu un smaržīgu rožu, kuru vēsajos ziedos tik patīkami bija iegremdēt sakarsušo seju. Un tad... un tad...

Un Ārija atkal bija ieraudzījusi savā rokā plāno jūras zaļo sējumu ar sudraba burtiem: Vēstules nedzimušam bērnam. Ar spēju, apņēmības pilnu spīdumu pelēcīgi zaļajās acīs viņa piespieda sevi kustēties, iesaistīja sevi veselā virknē automātisku kustību. Nolika vēstules uz naktsgaldiņa, blakus spuldzei, kuras rotaļīgi kro-

8*

115

kotais bāli zilganais apvalks bija veidots tā, ka sniedzās ar savu mīksto gaismas loku ne tālāk par gultas pagalvi un atstāja visu pārējo telpu vēsi pelēcīgā krēslā. Tad Ārija sāka izģērbties, lēni un rūpīgi atbrīvodamās no baltā svētku dienas tērpa. Viņa nesteidzās, bet nemēģināja arī tīši vilcināties, it kā stingrā un negrozāmā lēmumā iedama pretī kāda neatliekama pienākuma pildīšanai. Tikai uz brīdi pie tualetes galdiņa, pati sevī ilgi skatīdamās un matus naktij pārsukādama, viņa atkal it kā pagura, juzdama gandrīz vai nepieveicamu nogurumu sasienam visus viņas locekļus. Un tomēr viņa pārvarēja arī to, cietā un noteiktā apņēmībā tuvodamās savai meitenes gultai.

Ar patīkamu vēsumu kā ūdens visu viņas augumu apņēma palagi. Cik jauki būtu tagad tajos bezrūpīgi atlaisties, atbrīvoties pilnīgi no dienas sprieguma un peldēt, peldēt, aizpeldēt projām lēni midzinošā aizmirstības straumē. Bet Ārijas krūtīs, kā kaut ko atgādinādams, smags un neapturams sāka dauzīties satraukuma veseris. Viņa pastiepa roku un paņēma no naktsgaldiņa jūļ*as zaļo sējumu ar sudraba burtiem uz vāka: Vēstules nedzimušam bērnam.

Nu nejaukais veseris jau sāka Ārijai dauzīties kaklā, it kā gribēdams aizsist tai elpu un varmācīgi nosmacēt. Laikam arī tādēļ, šī elpas trūkuma dēļ viņas pirksti drebēja, kad viņa slēdza vaļā zaļo aizslēgto sējumu.

Uz baltā, mazliet it kā iedzeltējušā papīra lapām savādi viļņoja un brīžam pat pilnīgi aizmiglojās sīks asi šķautnainu un izsvaidītu burtu rokraksts. Bet savādais miglojums sāka zvīļains pamazām izgaist, un burti sastinga, kļuva asi un cieti, tā ka Ārija varēja tagad lasīt.

Ir savāda sajūta, pavisam savāda sajūta mani pārņēmusi, kad turu rokās spalvu, lai mēģinātu tev uzrakstīt šīs rindas.

Es taču rakstu, es rakstīšu kādam, kura vēl nav, kādai jaunai dzīvībai, kas taps un sāks savu patstāvīgu dzīvi, kad manis vairs nebūs.

Jā, tai dienā, kad tu sāksi lasīt šīs rindas, tad manis vairs nebūs. Un iedomājoties to, šo šķiršanos, Šo aiziešanu no visa, kas tagad ap mani, kļūst tā kā skumji, kā žēl pašai sevis. Tas viss te paliks, varbūt pat katra lieta savā agrākajā vietā, bet manis vairs nebūs tai saulainajā dienā — tā noteikti būs saulaina diena — kad tu šajās mājās ienāksi, lai dzīvotu tālāk manā vietā. Jo es un tu, mēs kopā būt nevarēsim, tas mums nav atļauts, kādas augstākas, nepieejamas un nepielūdzamas varas vārdā.

Man atstāta, man dota tikai sāpīga izšķiršanās iespēja — tu vai es. Un es esmu izšķīrusies — par tevi. Esmu izšķīrusies par spīti tava tēva gribai, lai es būtu tā, kas paliek pie viņa un dzīves. Bet tas tagad nozīmētu, ka tevis nebūtu, nekad arī nevarētu būt. Un viņš tevi gribēja upurēt — manis labā.

Es pasaku tev to vaļsirdīgi ticēdama, ka tu to sapratīsi un viņam piedosi. Jo viņam es esmu mīļa, viņš mani šos gadus ir mīlējis tā, ka man būtu jābūt patiesi laimīgai, ja es kaut kā nebūtu apsēsta ar dīvainu tukšuma sajūtu, ar neapklusināmām ilgām pēc kāda neiespējama piepildījuma.

Un kāda īsti? — Es pati nezinu. Bet man nav tās apskaužamās pieticības un pašapziņas kā tavam tēvam, lai justos svarīgs un noderīgs ritenis, laikā un telpā neaizstājams, nepieciešams kādai milzīgai mašīnai, ko esam paraduši dēvēt par dzīvi. Man dzīve šķiet plūstam kaut kur gaj"ām kā vizmaina un nenotverama straume. Es esmu mēģinājusi tanī dažkārt ieķerties krampjainiem pirkstiem, bet tā ir iztecējusi allaž tiem cauri, atstādama ar tukšām kā laika ūdeņu tecēšanas noglāstītām plaukstām un nospiestu pie zemes ar smagiem neatbildētiem jautājumiem — no kurienes? uz kurieni? kādēļ?

Es zinu, tu jutīsi, ka kļūstu neskaidra un nesakarīga. Bet tāda es esmu un nevaru pati sev palīdzēt, neviens man nevar palīdzēt. Es nevaru atrast to stingro jēgas ielogu, kurā tad mierīgi atliktos tikai ieaust savas dzīves krāsainos metus. Un tādēļ, kaut brīžiem par gaidāmo šķiršanos no dzīves mani pārņem gandrīz vai neizsakāms žēlums, es tomēr no tās esmu gatava aiziet daudz vieglāku sirdi nekā palikt bez tevis, jo ar tevi es esmu nu ieņēmusi sevī savas nepiepildītās dzīves piepildīšanas iespēju, kaut ko lielāku un tālāku par sevi pašu, esmu ieņēmusi vienīgo sevis pašas pārspēšanas cerību.

To saku tādēļ, lai tu manai rīcībai vēl kādreiz nesadomātu piešķirt kaut ko no varonības spožuma. Tad tas daudz vairāk pienāktos tavam tēvam, kas stingri grib turēties un paturēt sev visu esošo. Tā katrā gadījumā ir lielāka bezcerība un varonība nekā pieķeršanās neesošajam, jo esošais, viss esošais ir nolemts neglābjami zaudēšanai, bet šķietami neesošajā kādreiz var slēpties vēl neieskatīts kādas jaunas tapšanas dīglis. Un tu manī esi kaut kas jau vairāk. Es skaidri sajūtu to nevien savā miesā, arī katrā vissmalkākajā dvēseles vibrācijā. Tev jāpaņem līdz kaut kas no tās tavā tālu nākotnē iemestajā ceļā, kas sāksies aiz manas nāves robežas. Un īsteni tālab es laikam arī esmu izšķīrusies uzrakstīt tev šīs, sava mūža pēdējās rindas.

Tai dienā, kad tu tās lasīsi, tev pašai (varbūt arī

— pašam) jau būs savs spriedums. Tu varēsi mani pieņemt, saprast vai atraidīt. Tas viss būs tavā ziņā. Un iespējams, ka tu uz lietām un pasauli tad skatīsies pavisam citādām acīm. Ir ļoti iespējams, ka tavu pasaules uzskatu, daudz veselīgāku un sakarīgāku par manējo, tev būs jau līdzējusi veidot tava jaunā māte, tava pamāte. Varbūt arī gudrāk tāpēc būtu bijis, ka es tavā dzīvē vairs nemēģinātu jaukties.

Varbūt. Bet tomēr savāds nemiers un neapslāpējama vēlēšanās liek man to darīt. Kaut vai tādēļ, lai tu vairs neatkārtotu manas kļūdas un varētu sākt savu dzīvi kaut kur tālāk, no tās vietas, kur es to esmu nobeigusi. Jo no tevis es sagaidu kaut ko vairāk, nekā pati dzīvei kādreiz esmu varējusi dot. Un galu galā es esmu, es gribu būt tava māte. Un būt par māti, ar to vien nepietiek — dot pasaulei jaunu dzīvību.

Bērns, pats bērns vēl ir tikai cilvēka iespēja. Iespēja, kas var arī nepiepildīties. Cilvēks sākas kaut kur tai vietā, kur viņš sāk apzināties savu nesaraujamo saistību ar otru cilvēku, citiem cilvēkiem, visu cilvēci. Cilvēks nav iedomājams viens pats par sevi kā zvērs mežā vai putns gaisā. Ar vārdu, ar pirmo šūpulī izšļupstēto vārdu viņš kļūst jau dalībnieks tai paaudžu atstātajā mantojumā, kas ir kaut kas vairāk par kokiem mežā vai zāli pļavā, kas ir viņa īstā pasaule, cīņu un atziņu pasaule, kas vienīgā viņu no dzīvnieka pārvērš par cilvēku. Un man, arī man pie šī mantojuma nu gribētos pielikt un atstāt savu daļu — tev, savam dēlam vai arī meitai.

Cik tas ir savādi, es rakstu tev, es jūtu jau savā dzīvē tavu klātieni, un tomēr es nezinu, kam īsti es rakstu.

Ja tu būsi meitene, varbūt tev būs arī manas iezaļganās un domīgi padrūmās aeis, baltā, gandrīz vai caurspīdīgā āda, kas reizēm iekvēlojas drudžainā sārtumā, jo bieži tā nododama mani, manu viegli satraucamās dvēseles jūtīgumu. Tev dzīve tad nebūs tik viegla, bet toties tu mani tad varēsi saprast daudz labāk nekā, ja tev būtu tēva mierīgi smagnējais augums. Bet var arī būt, ka tu būsi dēls, gluži pēc tēva miesas un gara vaiga, un tad, šīs rindas lasīdams, varbūt tu par mani līdzjūtīgi pasmaidīsi. Bet arī tas būs labi. Es tomēr uz brīdi tad būšu piecēlusies no kapa pēc ilgu gadu gulēšanas un atdzīvošos tavā Smaidā. Tā būs mana alga.

Ak, kādas muļķības. Par kādu algu es runāju? Tas izklausās apmēram tā, it kā es aiziedama būtu uzlikusi tev kādu pienākumu pret sevi. Bet tas tā nav. Jel nejūties saistīts ar mani nekādā ziņā un mierīgi ej tālāk pats savu izvēlēto ceļu. Tu esi jau mani aplaimojis, pirms savas nākšanas pasaulē, vēl būdams daļa no manām dzīvības asinīm, aplaimojis ar jauna cilvēka apsolījumu. Un arī, ja arī šis apsolījums būs bijis lielāks par piepildījumu, kā dzīvē pa laikam tas notiek, es tevi nevainošu. Jo man tu tomēr būsi bijis apsolījums, kas manai dzīvei šo piepildījumu devis.

Jā — tu patiesi esi vienīgā manas dzīves piepildījuma cerība. Un es par to tev pateicos. Lai mana svētība par to tevi pavada. Tu esi darījis gaišas manas dzīves pēdējās dienas un devis tām jēgu. To jēgu, ko aizgūtnēm esmu es meklējusi gan vairāk, gan mazāk laicīgās lietās, visnotaļ neapturamās pasaules nīcības un nepilnības biedēta. Bet tad — tad piepeši es kādā brīdī to atskārtu. Ja nebūtu nīcības, tad nebūtu arī jaunas tapšanas. Un tas būtu mūžīgs sastingums, savā nemainībā vēl nežēlīgāks par nāvi. Tāpat kā nepilnība mūs uztur dzīvus un rauj uz priekšu ar ilgām un piepildījuma.

Bet vēlāk. Man vēl būs laika diezgan ar tevi par visu to runāt. Man tagad ir jābeidz. Es dzirdu priekšnamā soļus, tava tēva stingros un noteiktos soļus, kas tur ir atskanējuši reizē ar pulksteņa jautro zvanīšanu. Ir laiks, kad jābūt pusdienām galdā, bet man šis laiks kaut kā ir nemanīts jau atkal aizslīdējis garām. Varbūt par to arī nebūtu sevišķi jābrīnās, jo es jau runājos tagad ar tevi kaut kur pāri kādai robežai, kad pulksteņi manas stundas vairs neskaitīs. Bet pagaidām vēl dzirdu šo laika ķiparu uz kamīna, un viņam par mani ir vara. Tādēļ es paklausu viņam un steidzos.

Pēc dienas.

Varbūt tu brīnīsies, šīs rindas lasīdams brīnīsies, mans bērns, ka es neesmu nekur te atzīmējusi datumus. Tā parasti dienasgrāmatās dara, es zinu. Bet, pirmkārt, šī laikam gan nebūs tāda parasta dienasgrāmata, un, otrkārt, man allaž ir bijušas likstas ar precīzu laika apjēgumu. Par skaitļiem nemaz jau nerunājot. To nozīmes un jēgas neizprašana manus skolotājus kādreiz ir varējusi kaitināt gandrīz vai līdz izmisumam. Tā, piemēram, vēsturē nekad es nespēju atcerēties kāda notikuma pienācīgo gada skaitli, no* likt to pagātnes laika plauktos īstā vietā, lai tad to gudri un pārskatāmi aplūkotu no cienīga attāluma. Man vispār šāds bijušā noslāņojums kaut kādos noteiktos laika iežos nekad nav bijis pieņemams. Par spīti pat tava tēva visnotaļ loģiskiem un saprātīgiem iebildumiem, kad manas nesapratnības sakaitināts viņš labprāt ir mēdzis kļūt par manu skolmeistaru, tā atgādinādams man manas šai ziņā nesekmīgās, bet citādi jaukās skolas dienas.

Bez liekiem strīdiem es allaž ārēji esmu pievienojusies tava tēva taisnībai, ka kādas vēstures norises jēgu mēs īsti varam izprast tikai tad, kad novietojam to pienācīgā laika atstarpē. Un daudz kas tāds, kas kādreiz bijis saprotams un pieņemams, mums šodien vienkārši būtu neiespējams. Par piemēru, sapulcināt zem kādreizējiem krusta karu karogiem šīsdienas cilvēkus. Bez šaubām, ir idejas, kūpi spēks un nozīme ir saprotama un iedomājama tikai attiecīgā laika posmā. Es tiešām negribu strīdēties.

Un tomēr man liekas, ka cilvēki, lai arī zem kādiem ideālu karogiem tie kādreiz būtu staigājuši, savā dzi ļākajā būtībā ir gluži tie paši. Pēc gadu simtiem un tūkstošiem joprojām mēs jūtam kādas kopējas vienotājas saites, kādu traģiski varonīgu raušanos laukā no savas nepilnības un tiekšanos pretī piepildījumam. Mēs visi te stāvam jo cieši kopā, paaudze pie paaudzes un tauta pie tautas. Stāvam ar cerību un ticību, ka tie, kas nāks pēc mums, tiks drusku tālāk, lai arī ne sprīdi tuvāk savam cerību piepildījumam, tomēr. Jo augstāk kalnos kāpjot, mūsu acīm augstākas un tā-lakas atveras debesis. Kaut liktos, nu esam vēl tālāk no mērķa, tak tomēr esam kāpuši. Un to, cik īsti augstāk, par spīti visam, mums šodien jau rāda mūsu pašu izmisums — par mūžam neaizsniedzami augstajām debesīm.

Un tālab nekad es neesmu spējusi kā kaut ko nepārejamu sajust laika robežas, kas skaitļotas un stingras novilktas vēstures grāmatās. Es allaž bez pūlēm esmu tām tikusi pāri, vienalga kādā gadsimtā iekāpjot. Un vienmēr, senos stāstus lasīdama, esmu jutusies tā, ka pati stāvētu blakus te kādam sīkstam spītniekam niknā cīniņā par taisnību vai arī par dēla līķi sakņupušai mātei. Viņu jūtas un pārdzīvojumi ir allaž bijuši arī mani pārdzīvojumi.

Šos stāstus lasīdama, nekad es neesmu varējusi sevi piespiest iedomāties, ka viss tas daudzos gadsimtos jau ir kaut kur izdēdējis un pazudis bez atlikuma. Man, pagātnē ieejot, allaž licies, it kā es ieietu milzīgā nepārredzamā skatuvē, kur viss tas turpinās, šī nebeidzamā cilvēces likteņu izrāde, mums tikai jāpa-ietas kādu gabalu uz vienu vai otru pusi, tuvāk vai tālāk, lai atkal būtu visa šī kādreiz bijušā vidū. Savādā kārtā man laiks tad šķiet pārvērties telpā, domās pārredzamā un pārstaigājamā, tā, it kā nebūtu zudis nekas, nekas no visa tā, kas kādreiz bijis.

Jā, bet kas tad ir laiks? Un kas ir telpa? Es esmu šai istabā, redzu šīs četras sienas, visas mīļās un pierastās lietas ap mani. Un tomēr brīžiem es esmu pavisam kur citur, tik tālu projām aizgājusi, ka visas šīs šķietami reālo lietu kontūras gandrīz vai pazūd, iemiglojas kaut kādā tādā it kā neesošā iedomu pasaulē. Daudz īstāk es redzu un pārdzīvoju kādu citu pasauli, kurā piepeši esmu iegājusi. Bet kur tad es vairāk un patiesāk esmu šai bridi? Jā, kur es būšu, kad it kā vairs nebūšu? Varbūt arī tomēr būšu tai pašā telpā, tai siltajā un mājīgajā istabā, kur tu savā nodabā lasīsi šīs manas rindas. Es varu iedomāties, jau tagad apmēram iedomāties. Tu droši esi tagad zilajā istabā. Mēs tā ar tēvu norunājām, ka tev būs zilā istaba. Un es varu puslīdz pieņemt, ka viņš mūsu kādreizējo norunu būs noteikti ievērojis, šai ziņā uz viņu es pilnīgi esmu varējusi paļauties. Es tādēļ jo bieži tagad mēdzu kavēties tavā zilajā istabā, acīm apmīļodama un apglāstīdama katru lietu, kur kādreiz pieskarsies tavi pirksti. Tu vairs to droši nejutīsi, manu roku atstāto siltumu uz visām tām lietām, kas ir ap tevi. Bet es to esmu tur atstājusi savu pašas glāstu vietā tev.

Un tagad tu esi novilkusi — es nezinu kāpēc, bet tevi, mans bērns, daudz dzīvāk es varu iedomāties kā meiteni — novilkusi savu balto iesvētāmās dienas tērpu, guli baltajā gultā un lasi šīs manas tik jutekliski sentimentālās rindas. Lai kādas, tās ļauj mums šai brīdī būt kopā. Par spīti laikam un telpai tās tomēr ir piepildījušas manu varbūt jo negudro vēlēšanos. Jo kas tad ir īsteni laiks un telpa, ja es esmu tagad pie tevis?

Bet neesi iztrūcināta un neskaties apkārt pēc manis. Es pati nesaprotu, kā visu to esmu varējusi te sarakstīt. Kaut kādus neirastēniskus sievas niekus. Es pašreizējā stāvoklī brīžam kļūstu pavisam neciešami neirastēniska. Tas viss, ko tu tagad lasi, ir tikai tāls izbālējis sveiciens pāri daudziem gadiem. Laiks un telpa būs tomēr pievārējuši arī manu bezgalīgo mīlestību uz tevi. Jo laikam tā būs, ka diemžēl ir tādas robežas, aiz kūjām nesniedzas pat vislielākā mīlestība. Ir beigās jāatzīst tava tēva sludinātā patiesība, ka laiks savā neapturamā un vienaldzīgā tecējumā visu nokārto un sakārto pēc piederības kaut kur kādā milzīgā un zvaigznēm pieputējušā mūžības arķīvā. Tā arī šīs lapas tu pāršķir un lasi kā tādas, paņemdama no tām kaut ko sev noderīgu, ja vari atrast, bet visu pārējo mierīgi un vienkārši aizmirsdama.

Un tomēr šīs lapas, vismaz dažas rindas ne tuvu nebija tādas, ka Ārija tās mierīgi tagad būtu varējusi aizmirst. Kaut kas bija piepeši visu viņas būti satraucis un sastindzinājis. Viņa gulēja nekustēdamās, it kā baidīdamās pacelt acis un paskatīties apkārt. Tā bija tāda neatvairāma un nenomācama, piepeši uzradusies sajūta, ka istabā bez viņas te kāds vēl būtu. Un Ārijai likās, ka viņa pat justu uz kailā pleca savādu saltu elpu. Tādu elpu, kas notirpināja visus viņa locekļus līdz pirkstu galiem. Lai nekliegtu, bija jāskatās, bija jāsaņem pēdējie spēki, jāpaceļ acis un jāskatās.

Paldies Dievam. Viņa tomēr bija viena pati. Klusa un miera pilna krēsla piepildīja istabu, tik klusa, ka Ārija varēja dzirdēt tanī atbalsojamies savus sirds pukstus. Tikai atvērtā loga aizkars vieglā vēsmā aizdomīgi kustējās. Un Ārija piecēlās, lai aizvērtu logu. Šī vienkāršā aizkara viļņošanās viņu neizprotami biedēja, it kā aiz tā kaut kas slēptos, kāda neredzama un neno-tvej*ama dzīvība.

Tā, nu aizkara platās baltās krokas mierīgas krita līdz pašai grīdai. Ne mazākās kustības. Un Ārija, drusku nomierinājusies, atgriezās gultā. Varbūt vairs šovakar tālāk nevajadzēja lasit. Tas viss viņu pārāk satrauca pēc tādas notikumiem pārbagātas dienas. Bet Ārija nevarēja nelasīt. Kaut kas viņu vilka atgriezties pie pamestā rokraksta, kāda neizskaidrojama apsēsti ba spieda turpināt lasīšanu.

Tās pašas dienas vakarā.

Man tomēr vēl šodien ir jāuzraksta tev dažas rindas. Par tavu tēvu. Tu nedrīksti atstāt viņu bez savas sirsnīgās mīlestības, likt justies vientuļam. Arī tādā gadījumā, ja viņš būtu vēlreiz precējies, tevis dēļ, lai tev šajā dzīvē nebūtu jāuzaug bez gādīgu roku auklējuma. Es šovakar atkal redzēju, cik grūti viņam nāksies mani aizmirst, pieciest manis zaudējumu.

Par spīti visai savai pašapziņai un it kā ārējai ne-jūtībai tavs tēvs nebūt nav tik stingrs stāvētājs ar aukstu aplēsi ieņemtajās dzīves pozicijās. Es šovakar to skaidri redzēju, cik izmisis un nelaimīgs viņš bija, kad atkal par jaunu mēģināja mani pārliecināt, lai labāk es atsakos no tevis nekā no savas pašas dzīves. Viņa balsī bija tāda silta, tik ilgi nedzirdēta sirsnība, ka man bija visiem spēkiem jāsavaldās, lai asaras nenodotu manu dvēseles saviļņojumu. Viņa balsī, kad viņš man to lūdza, bija kaut kas vairāk par vienkāršu norūpēšanos, ka mana rīcība var stipri apdraudēt viņa līdzšinējo ierasto dzīves kārtību, nostādīt jaunu, neparedzētu jautājumu priekšā. Viņa skats un balss to neapšaubāmi atkal apliecināja, cik daudz es patiesībā viņam nozīmēju, tādam vīram, kas labprāt nav radis padoties savu jūtu varai.

Bet es tev paliku uzticīga. Es vienkārši nevaru atteikties no tevis. Arī tad, ja šī mana izšķiršanās kādam, pat )oti mijam un tuvam cilvēkam sagādātu sāpes. Un tādēļ es lūdzu, lai tu manā vietā tās neaizmirstu atlīdzināt. Jā, cik vispār var dzīvē kādam kaut ko atlīdzināt. Bet mēģini. Es ticu, ka tu viņam aizstāsi manis zaudējumu un viņš tevi iemīlēs vēl vairāk par mani.

Dažas dienas vēlāk.

Kaut kā man jo bieži tagad ir jādomā par nemirstību. Savādas domas, kas agrāk gandrīz nekad mani nemēdza apsēst. Tā laikam ir neatvairāmā tuvošanās robežai, kuru pārkāpis neviens vēl nav atgriezies, aizgājis un pazudis uz neatgriešanos. Bet tādēļ, vai tādēļ vien jau būtu jāpieņem, ka tā ir pēdējā un galējā mūsu eksistences robeža? Vai viss, kas kādreiz ir bijis, tā vienkārši var izgaist un pazust nebūtībā?

Ar savādu, pieaugošu izmisumu es jautāju. Un atbildes vietā es redzu paceltu pār sevi tikai šo jautājumu. Jautājumu bez atbildes. Vai tiešām nevienam un nekad neatbildamo?

Un, it kā palīga meklēdama, es sniedzos pēc grāmatām, ieeju pasaulē, kūjā it īpaši tagad esmu sākusi dzīvot kā savās īstajās mājās, gara un dvēseles mājās. Ap mani sanāk un sastājas pulks aiz pulka nemirstīgu tēlu no dažādām tautām un zemēm, jo tie ir visi brīvi no telpas, cits vairākus gadu simtus, cits tikai desmitus vecs, starp viņu dažādajos laikos izsētajiem mūžiem nav nāves robežu, kas liegtu tiem sanākt kopā vienā laikā, manā klusajā neparasto viesu stundā.

Tie tiešām ir brīnišķīgi viesi, kas atnāk un pārvērš nianu vientulību par īstām klusuma dzīrēm. Es teicu klusuma, jā, bet tas ir tikai tāds ārējs klusums, kas visus mūs mēdz apņemt, lai netraucētus atšķirtu no rupjās matērijas pasaules, kurā mēs brīdi neviens vairs nedzīvojam. Mēs īstenībā runājam, gavilējam un priecājamies. Smejamies par laika un telpas robežām, kuras pārgalvīgi esam pārkāpuši. Mēs šūpojamies gara pārlaicīgajos ritmos, kas radījis pats savu nemirstīgu dzīvību.

Mēs esam laimīgi, būdami pasaulē, kuj-ā vairs nāvei pār mums nav varas.

Jā, ir tāda pasaule, tagad es pati to redzu un zinu. Kaut arī tur būdama tikai viesis, pavisam īsu brīdi, un nespēdama paliekami tanī ieiet, iemiesot kādu daļu no sevis kādas gara radības tēlā. Es esmu to mēģinājusi, bet nesekmīgi, mēģinājusi atbrīvot daļu no savas dvēseles no mirstamās matērijas čaulas un dot tai pašai savas, ar manu laicīgo būti vairs nesaistītas formas, bet tas man nav izdevies.

Lūk, tādēļ es beidzot esmu izšķīrusies par tevi. Tu esi mana vienīgā nemirstības cerība, ka iespēsi to, ko pati es diemžēl nespēju, tādā kārtā piepildīdams un attaisnodams manu citādi nenozīmīgo eksistenci.

Tādēļ tu vienmēr arī turi paceltas acis un atvērtu sirdi tiem gara pasaules viesiem, kas pacēlušies pāri un pārspējuši savus radītājus. Jo dzīve ir nemitīga visa esošā pārspēšana, arī sevis savā lieluma gribā, spītīga skriešanās ar gara dzīvības lāpu pār miesas mūžam lemtajām robežām.

Es laikam esmu kļuvusi pārāk patētiska, tā mēģinādama līdzsvarot kaut kur sevī glūnošo mazdūšību,

kas pacietīga gaida manus vājuma brīžus, lai tad man nežēlīga uzbruktu un norautu lejā kaut kādos tumšos, vēl īsti nepārvarētos bezcerības bezdibeņos.

Vismaz tavam tēvam mana atraušanās no it kā reālās dzīves un aiziešana viņam pagrūti saprotamā vizi ju pasaulē nav pieņemama.

Tavs tēvs par mani ir gaužām norūpējies. Un viņa rūpju nomāktais vaigs mani sevišķi aizkustināja šodien, kad es viņam stāstīju par saviem jaukajiem viesiem, cik interesantās sarunās mēs visi kopā esam pavadījuši stundu pēc stundas. Viņš manī ilgi un nopietni skatījās, tad dedzīgi mēģināja pārliecināt, ka man tāda vientulība neesot laba. Un tad, lai kaut ko darītu, lai mani drusku izklaidētu, viņš ierosināja mazu pastaigu pa pilsētu.

Es viņam nepretojos un biju ar mieru, lai gan ne tikdaudz, ka gribētu arī pati atbrīvoties no savas vientulības, jo es jau patiesībā nemaz vairs neesmu vientuļa, kad tu esi manī, bet vairāk, lai viņam darītu prieku.

Mēs gājām pa ielām, ņudzīgu un kņadīgu cilvēku burzmu. Mēs pazudām un iegrimām šajā daudzveidīgajā un daudzskanīgajā dzīvības straumē. Un dīvainā kārtā es piepeši jutos daudz vientuļāka nekā biju bijusi savā klusajā istabā. Es laikam pa daļai jau esmu no visas šīs pasaules atvadījusies, aizgājusi. Es laikam jau dzīvoju uz kādas citas pasaules sliekšņa.

Un tad mēs gājām garām mākslas mūzejam, kūja logos dega dziestošās dienas sarkanā blāzma. Es sajutu tādu kā aicinājumu izslīdēt uz brīdi no cilvēku straumes un iegriezties tur. Tur mani nu atkal aici-

129

9 Dvēseļu glābēji

nāja tie paši draugi, kas šodien jau bija mani apciemojuši manā klusajā istabā.

Es labprāt sekoju šim aicinājumam, lēni kāpdama pa platajām akmens kāpnēm, augstāk un tālāk projām no ielu burzmas. Un kad mums aiz muguras gandrīz vai bez skaņas bija aizvērušās biezās, masīvās durvis, mēs abi stāvējām pilnīgi citā pasaulē, kur klusumā iegremdēta visapkārt bija padrūma nopietnība un svinīga godbijība pret dzīvi.

Mēs klusi staigājām, jo mūsu solu troksni kā šādai vietai kaut ko pavisam nepiedienīgu no mūsu kājām noņēma un sevī paslēpa pelēcīgi pazemīgie paklāji, un lūkojāmies varenu meistaru rakstītos cilvēka dvēseles dokumentos. Tie runāja tādā savādā, spēka pilnā krāsu valodā, ka iecirta dzīves kodolā ne reti dziļāk par vārdu. Un man bija bieži jo bieži samulsumā jāapstājas, pazaudējot un aizmirstot pašai sevi. Te atkal bija tā pasaule, kas skumji sāpīgā, brīžam pat izmisīgā spēkā triecās pret kādām par šauru novilktām robežām, tiecās ieskatīt un aptvert savus vēl neizdibinātos bezrobežu dziļumus. Te cilvēks vietām bija sacēlies pats pret sevi, lai meklētu sevi un atrastu sevi.

No savas apmātības pa laikam es atguvos tikai tad, kad tava tēva stingrā un noteiktā roka pieskārās manam elkonim, aicinādama tālāk. Un tad mēs atkal gājām, vieni paši kādā dziļā un mēmas valodas piepildītā klusumā. Līdz piepeši es apstājos, un nevis pie kādas gleznas, bet vienkārši pašā telpas vidū, par lielu pārsteigumu tavam tēvam.

Kaut kā mani negaidot bija samulsinājis tas, ka esam te pilnīgi vieni. Un visa šī nama bagātība man

piepeši likās tik atstāta, pamesta, nevienam nevajadzīga. Asa kā. adata man izdūrās cauri smeldzīga doma. Kas tad, kas tad ar to gan notiktu, ja pasaulē vairs nebūtu neviena cilvēka, kam tā vajadzīga? Un visa šī cilvēka gara pasaule, tā var tikai pastāvēt, elpot un dzīvot mūsos. Mēs esam tās dzīvība un nāve, tās pārlaicības un nemirstības nodrošinātāji. Jo dabai — dabai mūsu gara radība nav vajadzīga, tā iet tai vienaldzīga garām kā kaut kam nebijušam, neesošam.

Un tādēļ, kaut tikai tādēļ ir cilvēkam jābūt. Kaut tikai tādēļ man pienākums būt tavai mātei, un tev ir pienākums dzīvot.

Es nevaru saprast, kā agrāk nekad tas man nebija ienācis prātā, šis cilvēka uzdevums — pastāvēt par spīti visam, lai pasargātu un uzturētu dzīvu kādu nesaskaitāmu paaudžu veidotu pasauli, kas celta un spējīga pastāvēt kā vērtība vienīgi cilvēkā. Vai atteikdamies turpināt šo cīņu mēs nekļūstam nožēlojami nodevēji? Vai vispār mēs to maz drīkstam? Pievilt tik daudzu paaudžu cīņu un cerības? Tā ir pārāk smaga nasta, kas uzlikta mūsu pleciem, lai mēs to nesodīti vienkārši varētu nomest. Un tādēļ ir jādzīvo vai jāpadod tālāk mūsu dzīvības svece, lai mūsos dzīvotu tālāk visas cilvēces mirušās paaudzes. Mēs esam viņu nemirstības cerība. Tāpat kā tu esi man manas nemirstības apsolījums. To paturi vērā un neaizmirsti nekad, arī savā visgrūtākajā vājuma brīdī.

Un tikusi galā ar šo savu domu, es atvieglota varēju atkal pasmaidīt pēc vairākām dienām savādas apmātības tā, ka mans smaids jo patīkami pārsteidza tavu tēvu. Un es esmu laimīga, ka varu arī viņam kādu prieku darīt. Jo viņam ar mani tik daudz ir bijis jābūt pacietīgam, it īpaši pēdējā laikā.

Pēc ilgāka laika.

Nu vairākas dienas es neesmu varējusi piesēsties, lai uzrakstītu tev kādas rindas. Tas viss te notika tik negaidīti un mani tā satrauca, ka īsti neesmu nomierinājusies vēl tagad.

Tepat mūsu kaimiņos, pāri ielai pa logu bija izkritis bērns. Viņu atrada gan vēl dzīvu, bet pārlauztām kājām. Un mazās nelaimīgās dzīvības brēcieni bija tik griezīgi un spalgi, tāda neizsakāma izmisuma pilni, ka brīžiem tie tagad vēl atbalsojas manās ausīs.

Kas gan var būt vēl briesmīgāks un satraucošāks par maza, nevainīga bērna ciešanām? Un tās viņam kādreiz uzbrūk pavisam nejēdzīgi, kā vienkāršs un muļķīgs nelaimes gadījums. Ne tas ir saprotams, ne attaisnojams, vismaz ne cilvēka prātam.

Un tādēļ man atkal bija uznākušas šaubas, vai tiešām es daru pareizi. Ar pirmo soli pasaulē arī tu būsi nodots šīs aklās nejaušības žēlastībai. Vai reizē ar katru bērnu nepiedzimst dzīvei arī jaunas ciešanas? Varbūt tad gudrāk būtu — atpestīt pasauli no jauniem cilvēkiem un jaunām ciešanām? Ar kādām tiesībām mēs varmācīgi drīkstam nolemt kādu dzīvei un iemest neiedomājamu sāpju un nelaimes apkampienos?

Ar kādām tiesībām?

Bet tā kā tādu jautājumu sev nav uzstādījis arī tas, kas palaidis pasaulē pirmo cilvēku, tad mēs šo spītīgo dzīvošanas tradiciju turpinām. Lai nepaliktu bez jēgas un nozīmes visu to paaudžu ciešanas, ar kurām dārgi samaksātu tās atstājušas mums savu mantojumu. Jo lielākas par katra viena cilvēka ciešanām ir viņa tautas un visas cilvēces ciešanas. To priekšā ari savās visgrūtākajās sāpēs mums jāpaliek godbijībā un pazemībā.

Ja tāda ir dzīvības cena, mums neatliek citas izvēles, ir jāmaksā. Un drebošu sirdi es domāju, ka būs arī tev sava tiesa kādreiz jāmaksā. To visu zināt un pieņemt man būtu daudz vieglāk, ja arī es pati varētu būt kādu laiku kopā ar tevi, kamēr tavi pirmie soļi vēl būs tik pilni nevarības. Es tevi sargātu un aizstāvētu, manas acis par tevi būtu nomodā naktis un dienas.

Bet es tad vairs nebūšu, kad tu sāksi pirmās, sa vas patstāvīgās dzīves gaitas. Manas acis tevi sargādamas nevarēs tālāk vairs pavadīt. Un tanīs ir saspiedušās izmisuma asaras, par visu to tagad domājot. Bet es esmu bezspēcīga — sava un tava likteņa atvieglošanā. Ir jāpieņem, kā tas ir, un jāmēģina samierināties.

Vēl taču pie tevis paliek tavs tēvs, tu nebūsi gluži viens, mans bērns. Un tomēr gan laikam nekas uz pasaules nav spējīgs aizstāt mātes mīlestību. Tai nav upura, kas būtu par lielu viņas bērna laimei.

Ap tevi būs svešas kopējas rokas, varbūt patiešām mīlas un rūpīgas rokas, un tomēr tās nebūs mātes rokas. Tādēļ es bieži pārcilāju un noglāstu visas tās drāniņas, kuras jau esmu tev sagādājusi. Vismaz lai kādu daļu, kādu niecīgu daļu savas mīlestības tanīs atstātu.

Un tev tagad arī adu siltu un mazu kamzolīti kā lellei. Tas tevi apņems un sildīs ar manu dvēseles siltumu, kas tanī ir ieadīts. Vai tu to jutīsi? Vai tas tevi pasargās no dzīves skarbuma?

Es ceru un ticu. Man ir tam jātic. Jo ticība ir mana vienīgā mierinātāja šodien.

Es biju pat baznīcā, tukšā un klusā katoļu baznīcā, kas nav tā kā mūsu dievnami atvērti tikai dievkalpojumiem, bet allaž pieejami klusām un netraucētām pārdomām. Un tas ir tik labi. Jo Dievam, ja vispār kaut cik mēs viņam esam varējuši tuvoties, tad tikai ikviens savā dvēseles vientulībā.

Un kaut arī man viņš nav savu patiesības vaigu atklājis un pametis šaubu un nesaprašanas pilnu par visas radības pēdējo jēgu, ka es varu kaut kur pieturēties tikai paša cilvēka radītajā pasaulē, tomēr es zemojos viņa priekšā un lūdzu par tevi. Kaut kas man lika to darīt. Varbūt tās vienkārši bija savādas bailes, kas laikiem mūs pārņem, ar visu neizzināmo un nesaprotamo saskaroties, varbūt kaut kas vairāk, es nezinu, es tiešām nezinu.

Bet man bija jālūdz par tevi, un es arī lūdzu. Un savādā kārtā pēc tam mani pārņēma miers.

Varbūt ir tomēr kāds, kas mani saprot daudz vairāk nekā es viņu. Tad viņš varbūt arī nepiemeklēs manu neticības grēku pie tevis. Jo cilvēks ar savu neticību jau tā ir nosodījis pats sevi, gribēdams Dievu saprast. Viņš kodis ābolā, lai tiktu izdzīts no paradīzes. Un apžēlots un uzņemts tur atpakaļ, viņš droši darītu atkal to pašu. Kaut arī varbūt būtu bijis labāk nekārot iekosties aizliegtajā auglī un palikt savas nezināšanas pieticīgajā paradīzē. Bet tad jau nebūtu cilvēka un visas viņa bezcerīgi celtās, traģiski skaistās pasaules.

Jo cilvēks ir tas, kas grib saprast — pats sevi un savu Dievu. Un laikam arī vienīgais visā šīs pasaules dzīvajā un nedzīvajā radībā, kas nepiekusis un neie-biedējams jautā — kādēļ?

Arī tu tā kādreiz jautāsi. Un tev tad kāds varbūt arī atbildēs. Tu būsi, tev jābūt laimīgākam par mani.

Nākamā vakarā.

Es pati nezinu un nevaru saprast, kā tas viss īsti notika. Bet šodien tā bija atkal viena no manām melnajām dienām. Man tev ir vaļsirdīgi jāatzīstas, ka pēdējā laikā dažreiz kļūstu pavisam neciešama. Es uzbrūku cilvēkiem un apvainoju tos bez kāda nopietna iemesla. Man gluži vienkārši likās, ka tie mani nesaprot un arī negrib saprast.

Tā šodien rupji un neiecietīgi nosaucu tavu tēvu par nožēlojamu materiālistu, vienkāršu naudas mašīnu. Un tikai tādēļ, ka viņš bija saudzīgi mēģinājis apstrīdēt kādu manu dziļā pārliecībā, izteiktu domu.

Es skaidri redzēju, cik ļoti tas viņu aizvainoja, kaut arī viņš visiem spēkiem pūlējās to man neizrādīt.

Un tagad man ir žēl, ļoti žēl savu pārsteidzībā teikto vārdu. Jo tie nemaz nav patiesi, šos gadus kopā dzīvodama, es bieži esmu manījusi, cik daudz viņš savos uzskatos tuvojies man. Pa laikam divu cilvēku sadzīvē tas arī tā notiek, ja tie visu laiku nav staigājuši viens otram garām kā svešnieki. Tie viens no otra kaut ko pieņem, mēģinādami nolīdzināt un saskaņot savas asākās pretešķības. Tā arī es šais gados kaut ko būšu aizguvusi, pieņēmusi no tava tēva.

Bet ir viņam daži tādi jēdzieni kā gandrīz vai pedantiskā kārtība, kas viņa apziņā tā ieauguši un nostabilizējušies, ka sastāda daļu no viņa pasaules uzskata. Un te, uz tiem mēs abi tad kādreiz sāpīgi sadurstāmies.

Un tā jo bieži ir mana, manas nesavaldīgās dabas vaina. Jo katram cilvēkam galu galā ir tiesības dzīvot pašam pēc saviem principiem. To lūdzams paturi vērā, lai kādreiz arī tu neatkārtotu manas kļūdas, ari tu kādreiz nedarītu pāri savam tēvam. Aiz viņa pacietās un kustībās rūpīgi izsvarotās ārienes ir tomēr jūtīga un atsaucīga cilvēka dvēsele. Es tev to pasaku, jo savāda nesaprotama spītība man liedz to pateikt tagad viņam pašam.

Pēc pāris dienām.

Es šodien daudz un ilgi staigāju pa pilsētu. Tas laikam bija tāds kā šķiršanās un atvadīšanās gājiens. Jo drīz, pavisam drīz es visu to nekad vairs neredzēšu.

Tā ir tāda vārdos neizsakāma sajūta, kas pārņem, ejot pa ielām un domājot, ka tā ir pēdējā reize, kad lieku te savas kājas.

Un gribas pacelt roku un uzsaukt garām braucošajam ormanim — jel paliec sveiks un vesels un atvadies tagad no manis, tu mani nekad vairs te neredzēsi. Bet ormanis vienaldzīgi aizbrauc garām man pašai un manām domām. Un viņš manu pazušanu nemaz arī nemanīs starp visām šīm daudzajām un tik ļoti dažādajām sejām.

Ir sāpīgi apzināties tādu savu niecību un nenozī-mību visā šajā raibajā dzīvības pdūdumā. Tu vari mierīgi aiziet, būs citi, kas paliks pēc tevis. Un es arī esmu šai aiziešanai mierīgi sagatavojusies.

Manas acis ir kļuvušas redzīgākas, kā tas jau laikam ir katrā atvadu brīdī, kad vienā, pēdējā acumirklī saskatām daudz vairāk nekā ilgos gados esam paspējuši. Namu pelēkās, daudzlogainās fasādes, zaļie apsūbējušie baznīcu torņi iezīmējas manā apziņā tādā cietā un noteiktā skaidrībā, it kā es visa būtu jūtīga un milzīga foto plate.

Un es aiz visa tā vēl redzu kout ko vairāk. It kā šiem torņiem un sienām vēl būtu pielipusi, dzīva plivinātos apkārt viņu kādreizējo cēlēju elpa. Varbūt arī tiešām tā ir, ka, saķērušās apkārt ap savu darbu, te dzīvo veselas mirušo paaudzes, dzīvo mūsu vidū. Un mēs, nemaz to nenojauzdami, staigājam viņu vidū, esam kādas varenas mirušo pasaules iemītnieki.

Es eju pa šaurajām vecpilsētas ielām, un pic^pešā dīvainā iedoma negrib no manis atstāties. Vai tani patiesi nav arī kāda daļa taisnības? Vai ir maz tāda stingra, noteikta robeža starp dzīvo un mirušo pasauli?

Kur ir tā robeža, ja mēs visnotaļ vairāk dzīvojam mirušo kā paši savā pasaulē. Mēs dzīvojam ne tikai namos un ieejam ne tikai katedrālēs, kas celtas tagad mirušu roku. Ne reti tās ir viņu domas, kuras arī mēs tagad domājam, nekur par tām daudz tālāk netikuši. Un bieži pat paši to neapzinādamies, esam iekāpuši viņu paradumos kā ērtās un ievalkātās kurpēs. Mēs paklausām mirušo dotajiem likumiem un kārtojam daļu savas sadzīves vēl šodien pēc viņu pieņemtās kārtības.

Jo cik tad mēs esam pienesuši klāt pie visa tā, ko mums ir atstājuši mirušie? Ar savām domām un darbiem viņi mūs apņēmuši ciešāk, daudz ciešāk kā kādreiz tas varētu likties. Mēs viņus nebūt neesam aprakuši un atstājuši kapsētās, viņi visus mūs vēl pavada katrā dzīves solī.

Un ja tas ir tā, varbūt arī es tad dzīvošu kopā ar tevi, kādā atstātā domā. Kaut kas no manis būs tomēr palicis. Būs palicis arī pie tava tēva. Un kad jūs abi pa laikam mani pieminēsit, es būšu, ieradīšos, es dzīvošu jūsu vidū.

Lūk, tādēļ ir dzīvajiem jādzīvo, lai mirušie nebūtu miruši. Mēs dzīvosim un mirsim visi kopā, visa cilvēce ar pēdējo cilvēku. Un viņa nāve tad būs daudzu gadsimtu nāve. Tās būs beigas.

Bet tagad es esmu nogurusi un gribu nolikt spalvu. Tas laikam ir neparasti ilgais gājiens šodien, kas mani pagalam nokausējis. Un tā ir labi, jo nogurumā az brīdi ir iemidzis mans nemiers.

Kādas dienas vēlāk.

Ir pilnos ziedos uzplaucis pavasaris, laiks, kad visgrūtāk aiziet no visa tā, kas ir ap mums. Daudz vieglāk tas būtu bijis ziemā, kopā ar dabas dziļo iemigšanu.

Es jūtu, šis pavasaris ir nācis tagad pār mani kā vissmagākais pārbaudījums. Un es tev atzīšos vaļsirdīgi, ka es neesmu nemaz tik stipra, kā es to esmu mēģinājusi sev iestāstīt.

Es biju šodien izbraukusi ārpus pilsētas, pasēdēt kādu stundu saulē un svaigā gaisā. Bet tas man darīja vairāk ļauna nekā laba. Es atskārtu, es sāpīgi izjutu, ka neesmu nemaz vēl pietiekami attālinājusies no tā, kas man ir jāatstāj.

Tur laukā mani gandrīz vai pilnīgi savā varā paņēma pavasaris. Smaržīgas ceļmalas, pilnas krāsainiem un priecīgiem ziediem. Visapkārt viens vienīgs ziedēšanas prieks. Cik skaisti var tomēr ziedēt, nezinot kādēļ un arī pat nekārojot zināt savas ziedēšanas nozīmes. Tas laikam ir zaudētās paradīzes prieks.

Es noklāju zālē savu mēteli un atsēdos saullainā mežmalā. Un tā bija mitru trūdu un plaukstošu pumpuru smarža, kas mani reibināja, noreibināja tā, ka sirds sāka nesavaldāma dauzīties alkainā dzīvošanas priekā.

Dzīvot un visiem spēkiem turēties cieši pie dzīves, vienkārši tādēļ, lai sajustu pati sevi, vēju un saules apglāstītu trūdu un jaunas dzīvības smaršas apreibinātu. Es gribēju būt tikai pati sevī, nekam vairs citam. Būt vienkārši tādēļ, lai būtu. Es jutu, ka tuvojos zālei un kokiem un manī ir krāsainu taureņu spārnu vieglums.

Es jutos tā, ka varētu līdz ar dzejnieku saukt katru puķi par savu māsu. Bet tad es nejauši, vēl skaistā salīdzinājuma varā būdama, iedomājos, ka tad arī vilks man būtu tā jāsauc — par savu brāli. Jo puķe un vilks, tie abi tikai akli paklausa sava kunga likumam ziedēt un kost. Jā, ziedēt ir labi. Varbūt arī es to varētu, neprasot kādēļ.

Bet kost es tomēr nespētu. Kost, nezinot pati kādēļ. Kādēļ ir kādam jāmirst, lai barotu mani savām dzīvības asinīm? Es saceltos, es citādi nevarētu, man būtu jāsaceļas pret acīm redzamo netaisnību man neizprotamā likumā. Kaut arī tas nozīmētu sacelšanos pret dabas Dievu, nepielūdzamu izraidīšanu no paradīzes.

Jā, tādēļ mēs laikam arī esam izraidīti. Par spīti mūsu pašu kādreizējam apskurbumam, kas sauc mūs

pa laikam tur atgriezties, lai kostu viens otram kā zvēri. Kaut kas vēl ir mūsos palicis nepārspēts, šis skurbais atgriešanās aicinājums, lai ar cita nāves gar-žu uz lūpām tad paši stiprāk izjustu, nodrebētu gavilēs par savu pasargāto dzīvību. Varbūt tā ir tā pati, trūdu un jaunas dzīvības kopā sajauktā smarža, kas bija arī mani tā noreibinājusi.

Bet nu es biju jau atskurbusi, ar lielu piespiešanos sevi atskurbinājusi. Jo tas ir godīgi jāatzīst, ka kādreiz tas neizprotamais likums, kas ir pār mums, ir stiprāks par likumu mūsos pašos. Un viegli būtu tam padoties, kā daudzi par mani laimīgāki to arī dara. Bet tad arī nebūtu visas tās traģiski skaistās paša cilvēka pasaules. Uzvarām un zaudējumiem pilnās sacelšanās pasaules. Nebūtu dziesmu, kur ir kaut kas vairāk nekā visskaistākajās putnu dziesmās. Un ja arī puķe, vissīkākais zieds mums liktos cilvēka rokas neatdarināms, tad tas ir tomēr apreibis un pieticīgs iemidzis savā skaistumā, nespēdams atvērt durvis uz sava meistara dvēseli, kā reizēm to jaudājusi cilvēka paša nabadzīgā krāsu valoda.

Un tanī brīdī, kad es piecēlos, lai nāktu mājās, es zināju skaidri — nē, es negribu atgriezties. Ir kāda pasaule, kurai es piederu, kuj*ā es dzīvoju vairāk nekā tanī ar ziedošām pļavām un šalcošiem mežiem.

Es tā domāju, ka es to zinu skaidri. Bet tagad savā klusajā istabā es atkal dzirdu šo aicinājumu, aicinājumu no pasaules, kuru es esmu sagatavojusies atstāt, lai nebūtu dzīvojusi tikai pati sev. Un man tomēr gribas dzīvot. Mani pēkšņi sākušas kratīt nesavaldāmas bailes no nāves. Es esmu sākusi raudāt par pašas nepārspējamo gļēvumu. Un laikam vairs arī nevarēšu tev tālāk rakstīt. Man pašai vajadzētu par sevi, savu vājumu kaunēties.

Bet tici, es būšu stipra un pārspēšu sevi. Mana lielā mīlestība uz tevi mani atkal darīs stipru. Tikai tagad, šai muļķīgajā vājuma brīdī, es tālāk vairs nevaru ...

Piedod man.

Nē, arī Ārija tagad vairs nevarēja tālāk lasīt. Viņas acis piepeši bija sākušas apmigloties, un, rokas pie sejas pacēlusi, viņa sajuta uz vaigiem siltu miklumu. Un, seju spilvenā iespiedusi, viņa vēl ilgi, ilgi nevarēja nomierināties.

Bija jau labi pāri pusnaktij, kad Ārijas kailie pleci vairs tikai šad tad, pa reizei nodrebēja. Viņa pacēla seju no spilvena un savādām, reizē izbiedētām un nesaprašanas pilnām acīm skatījās istabas krēslā. Skatījās ilgi un nekustīgi. Tad viņas lūpas un vaibsti ap muti sāka atkal sažņaugties kā jaunā sāpju lēkmē.

Bet Ārija šoreiz ar izmisīgu spēku mēģināja, un viņai arī izdevās savaldīties. Viņa aizvēra plāno jūyas zaļo sējumu un rūpīgi atkal aizslēdza. Tad, sāpīgi pasmaidot, pārlaida tam savu šauro plaukstu, kā gribēdama noglāstīt, un noglabāja naktsgaldiņa atvilktnē. Uguni izdzēsusi, viņa palika tumsā ar vaļējām acīm, ar cieši ap sevi savilktu srgu līdz pašam zodam.

4.

Kāds laikam bija Āriju saucis. Viņa atvēra acis un klausījās. Jā, sauca atkal. Tas bija parastais mātes aicinājums brokastīs, kad viņai kādu rītu gadījās aizgulēties.

Un Ārija iemeta skatu pulkstenī, tai pašā brīdī pārsteigta uztrūkdamās sēdus. Gandrīz jau ceturksnis pāri astoņiem. Kā viņa tik ilgi šorīt bija varējusi nogulēt? Tas nozīmēja, ka tēvs jau lejā sēdēja pie brokastu galda. Un viņi bija paraduši ēst brokastis visi kopā.

Ne mirkli vairs ilgāk nekavēdamās, Ārija izcēla kailās kājas no gultas un sāka meklēt drānas. Tās te, kas bija palikušas nomestas uz krēslu atzveltnēm, šodien vairs nederēja, tās bija svētku, baltās iesvētīšanas dienas drānas. Un Ārija piepeši samulsusi apstājās, stāvēja nekustēdamās ar kailām kājām uz vēsās grīdas.

Kaut kas, kas pirmajā atmodas brīdī bija piemirsies, izslīdējis no viņas vēl miega pilnās apziņas, tagad nu uzbruka atkal ar jaunu, nežēlīgu spēku.

Vēl vakar, tas viss bija noticis tikai vēl vakar. Un Ārija piepeši jutās kāda spokaina, gandrīz vai neticama murga varā. Nejauks, drebinātājs aukstums līda pa kai lajām kājām augšup, līdz pašām krūtīm, pie kurām viņa izbailēs spieda savas sažņaugtās plaukstas. Vai tiešām tas bija, vai tiešām tas varēja būt kaut kas vairāk par nelādzīgi spokainu nakts murgu? Vai varēja būt, ka tā balss, kas lejā nupat bija saukusi viņu, vairs nebūtu bijusi viņas īstās mātes balss?

Un Ārija asi apcirtās, mezdamās atpakaļ pie naktsgaldiņa atvilktnes. Jā, tur tās patiesi bija — Vēstules nedzimušam bērnam. Tur bija šī rūgtā un neatvairāmā īstenība.

Ar zaļo sējumu rokās viņa atsēdās vai īsteni sakņu-pa uz gaultas malas, skatīdamās projām kaut kādā nenoteicamā tālumā. Viss nakti lasītais un lasot pārdzīvotais bija atkal atdzīvojies. Pie viņas bija atkal atnākusi viņas īstā māte, paņemdama līdzi un aizvezdama kaut kādā līdz šim vēl neizzinātā un neieskatītā pasaulē. Bet tāda bija, kurā tās abas nu varēja satikties un dzīvot kopā.

Tādēļ kā gluži no citas pasaules Ārijas ausīs šai brīdī ieskanēja atkārtotais sauciens no lejas. Tur viņu gaidīja.

Bet kas? Tā bija sieviete, kas visus šos gadus bija piesavinājusies viņas īstajai mātei nozagto mīlestību, kas bija ar savu klātieni pilnīgi izdzēsusi tās piemiņu arī tēvā.

Nē, šim citkārt tik mīļajam aicinājumam Ārijai šorīt netikās klausīt. Viņa nespēja iedomāties, ka varētu šobrīd sevi piespiest, lai pateiktu savai pamātei kādu pieklājīgu, draudzīgu vārdu. Viņa visa bija, juta sevi esam kāda sveša pārvarīga spēka varā. Tas sajauca un norāva katru pasākto domu, triekdams tai virsū citas, milzīgā steigā un juceklī.

Ārija piespieda vēsās plaukstas pie deniņiem. Un viņa nejuta, ka bija nosalusi, joprojām sēdēdama, kā no gultas izkāpusi, plānajā naktskreklā. Nē, viņa negribēja, nevarēja rādīties kādam acīs, lai nenodotu sevi. Tad sāktos jautāšana, muļķīgi un neatbildami jautājumi. Varbūt pat līdzjūtīga mierināšana un ieteikums visu reiz bijušo prātīgi aizmirst. Nē, to viņa nekādā gadīju mā nevarētu mierīga paciest. Viņai ir jātiek un viņa tiks pati ar visu galā.

Ārija jau pacēla segu, lai pazustu atpakaļ gultā, ierautos vēl pati sevī un savās domās, un gadījumā, ja pamāte sadomātu un nāktu viņu meklēt, izliktos cieši aizmigusi. Bet tad viņas roka atlaidās no segas, un, brīdi kaut ko sevī pārlikusi, viņa apņēmīga piecēlās un sāka steidzīgi ģērbties.

Ārija steidzās, lai paspētu vēl satikt tēvu. Viņa bija izšķīrusies mēģināt, lūkot visiem spēkiem savaldīties, lai pateiktu tēvam, kas tagad tam neatliekami bija pasakāms. Šī pienākuma dēļ viņa tagad nedrīkstēja padoties savam gļēvumam, nekādā ziņā.

Un ģērbdamās Ārija pa brīžam bažīgi ieskatījās spogulī. Viņas seja bija šorīt neparasti bāla, tik bāla, ka tā bez šaubām tūliņ viņai pievērsīs aizdomīgus skatus, tiklīdz būs nokāpusi lejā. Tas nebūs patīkami, tas būs pavisam neciešami. Tad, it kā bezcerīgi kaut ko te saglābt mēģinādama, Ārija pirms došanās lejā sev stingri saberzēja un sapliķēja bālos vaigus. Varbūt kaut cik tas būtu arī līdzējis, ja viņai pašai būtu izdevies sevi savaldīt, kā to bija cieši apņēmusies.

Bet Ārija nevarēja, vienkārši nevarēja piespiesties, lai paskatītos pamātei šorīt acīs. Un Gundega to manīja, bija pamanījusi jau pašā pirmajā brīdī, Ārijai lejā nonākot: — Arulīt, mana lielā meita, tu laikam šonakt neesi labi izgulējusies? Tu izskaties tik bāla un nogurusi.

— Varbūt, es vakar drusku vēlāk aizgāju gulēt, nevarēju tik ātri aizmigt, — viņa piespiedās iespējami vienaldzīgi pateikt un pievērsa visu savu uzmanību uz galda priekšā noliktajai kafijas tasei. Kāds malks šī siltā spēcinātā ja dzēriena noteikti darīs labu. Bet, dzerdama un sāņus neskatīdamās, viņa visu laiku tomēr juta uz sevi vērsto pamātes skatienu. Un tas viņu šorīt neparasti satrauca un kaitināja, tāda neatlaidīga uzmācība. Viņa laikam arī tādēļ atcirta negaidīti asi, kad pamāte saudzīgi bija turpinājusi apvaicāties par viņas veselību:

— Es teicu — nekas man nekait. Un lūdzu — liec mani beidzot mierā.

Gundega jūtami sarāvās, un viņas pelēkās acis bija pilnas bažīgu rūpju. Kaut ko viņa tādu no Ārijas nekad vēl nebija saņēmusi, tik strupu atbildi, turklāt tik asā un neiecietīgā tonī. Kaut kas ar meiteni tomēr nu bija noticis. Vai būtu patiesi jau sākušas piepildīties nelāgās nojautas, ka viņu vidū ar atstātajām vēstulēm ienāks nelaime? Tur nevarēja būt nekādu šaubu vairs, ka Ārija vakar tās sākusi lasīt. Un kas tur īsti bija rakstīts, ka varējis Āriju tik jūtami ietekmēt? Bet Gundega neko vairs tālāk nejautāja un klusēdama skatījās pār kafijas tasi noliektajā meitenes sejā, kur uz bālās ādas kā nātni dzēlumi atkal bija parādījušies sarkani plankumi.

Kā kaut kas pilnīgi neparasts Ārijas izturēšanās šorīt bija padarījusi uzmanīgu arī Mauru. Viņa baltajā pierē starp uzacīm bija iegriezušās divas stāvas rievas, un acis ar asu pētītāju skatu dūrās meitenē. Nupat kā novācis no šķīvja pēdējo bekona un ceptās olas kumosu, viņš rūpīgi noslaucīja muti, nokremšķinājās un jautāja: — Tu tomēr laikam būsi slima, Ārija. Jo citādi nekādā gadījumā tu nebūtu uzvedusies tā, kā šorīt diemžēl esi darījusi. Man pilnīgi nesaprotamu iemeslu dēļ nupat tu atbildēji savai mātei tādā balsī, it kā no viņas tu nebūtu saņēmusi gandrīz nekādas audzināšanas.

— Tad man ir tiešām jāatvainojas, jo to es esmu saņēmusi pietiekami — šo audzināšanu. Bet man gan allaž ir pietrūcis kaut kā cita — īstas mātes mīlestības. — Un Ārija pati nesaprata, kā bija varējusi pateikt šos netaisnos vārdus. Kaut kas viņai piepeši bija licis sa-cirsties spītībā pret tēva neciešamo mieru un būt ļaunai.

— Ārija, kā tu tā vari runāt... — kaut kur viņa dzirdēja aizlauztu balsi iesaucamies, bet nepiegrieza tai ne mazākās vērības un palika drudžainām acīm pielipusi tēva sejai.

— Ārija, kā tu tā vari runāt, — nu dobjā balsī atkārtoja arī tēva stingrā un noteiktā mute. — Tava netaisnība ir pārāk liela, lai atstātu sāpīgi neievainotu tavu māti.

— Manu pamāti, — viņu griezīgi pārlaboja Ārija.

— Tu pati vēl vakar viņu atzini par savu īsto māti, arī tad, kad biji jau uzzinājusi patiesību. Un es par to no sirds priecājos, par tavu veselīgo saprātu un taisnīguma apziņu, kas liedza atstāt pareizi nenovērtētu arī tavas otras mātes mīlestības pilno uzupurēšanos tev. Man liekas, ka tagad, kopš pagājušās nakts mūsu starpā nekas gan nebūtu varējis mainīties.

— Un tomēr kaut kas. Tad es vēl nebiju lasījusi savas īstās mātes vēstules. Tad es vēl nezināju, cik ļoti viņa ir mani mīlējusi, daudz vairāk par savas pašas dzīvību. Kāds upuris tam gan varētu līdzināties? Un viņa arī tevi, tēt, bija mīlējusi. Varbūt pat sapratusi vairāk par mums citiem. Bet tu? Vai esi viņas vārdu šai mājā kādreiz pieminējis, atcerējies viņas pēdējo dienu soļus klusajās istabās? Tu pats esi viņu no mūsu vidus nepiedodami izstūmis. Un tad tu vēl gribi no manis sagaidīt kaut kādu taisnīgumu pret cilvēku, kas ienācis...

Ar redzamu nepatiku Ārijas sakāpinātajā balsī klausījies, Maurs valdonīgi pacēla roku un pārtrauca runātāju, kuras bālā seja un kakls vietvietām kvēloja pavisam ugunīgā sarkanumā. — Tu laikam domā, ka man pēc astoņpadsmit gadiem vēl būtu bijis jādzīvo kapsētā pie Ievas, tas ir — tavas mātes. Un tev tad laikam būtu ar! paticis, ja tu tiktu audzināta kapsētā, ne normālu cilvēku vidū. Bet tiem, kas ir dzīvi, ir jādzīvo un jāaug dzīvos cilvēkos, lai viņi jau nebūtu miruši paši pirms savas nāves. Tā it īpaši tevis dēļ man bija jālūko pēc iespējas ātrāk atjaunot normālas ģimenes dzīves apstākļus...

Tagad arī Ārija iekaisusi neļāva viņam nobeigt teikumu, pēkšņi un asi iejautādamās: — Tēt, kad tu esi pēdējo reizi bijis — pie mātes kapos?

Bet šādam acīm redzami negaidītam jautājumam Maurs nebija sagatavojies un drusku apjuka. Tad viņš, ar līdzsvarotu rokas kustību taustīdams vestes kabatā pēc pulksteņa, atkal līdzsvaroja arī savu balsi: — Tu taču neprasīsi no manis atcerēties kādu precīzu datumu, kad tiem šīs lietas sakarā nav gluži nekādas nozīmes. Galvenais, ka tavas mātes kaps, es domāju, joprojām ir rūpīgi apkopts. Es esmu samaksājis par kopšanu vairākus gadus uz priekšu.

Pēc tēva izvairīgās atbildes Ārija saprata, ka viņš nav kapos bijis jau vairākus gadus. Un tieši tādēļ viņa bija steigusies un vispār nākusi lejā, lai pateiktu tēvam, ka viņiem abiem ir šodien jāaiziet pie mātes kapa. Tādu neatliekamu vajadzību to darīt Ārija piepeši šorīt bija sajutusi. — Es ļoti gribētu, tēt, ka šodien mēs abi tur varētu aiziet, pabūt kādu brīdi klusajā kapsētā pie viņas. Es jūtu, ka esmu to viņai parādā.

Maurs no vestes kabatas bija izņēmis pulksteni un domīgi tanī skatījās, varbūt tikai tādēļ, lai nebūtu šai brīdī jāpaceļ acis pret Āriju un jāredz, kādu ietekmi at stājusi jūtīgajā bērnā viņa noraidīgā atbilde. Bet citādi tiešām viņš nevar, jo bankā viņam šodien ir vairākas svarīgas un neatliekamas apspriedes. Ja Ārija būtu ar mieru šo gājienu atlikt uz kādu citu reizi, tad viņš ar lielāko prieku viņu pavadītu.

Bet Āriju tāds tēva solījums nespēja apmierināt. Rūgti un nicīgi pavīpsnājusi, viņa saltā balsī paziņoja savu negrozāmo lēmumu: — Ja tev nav laika, ja tu kā parasti esi ļoti aizņemts, tad es varu iet, es iešu viena pati. Varbūt tik daudz tev laika vēl atliktu, lai pāris vārdos pateiktu, kā manas mātes kaps ir atrodams.

Kaut Ārijas balsī visnotaļ bija jūtams nepatīkams dzēlīgrums un Maurs, tanī klausīdamies, bija pazaudējis visu šīrīta labo garastāvokli, viņš tomēr juta tādu kā mazu atvieglojumu, ka Ārija pagaidām gatava samierināties ar viņa šodien tiešām lielo nevaļu. Ceļu uz Ievas kapu, to viņš vēl atcerējās pavisam labi, un, priecādamies pats par savu joprojām nebojāto atmiņu, viņš skaidri un noteikti izstāstīja to arī Ārijai.

Bet Ārija viņam nepateica pat vienkāršu paldies. Nepacietīga, kabatas drāniņu pirkstos burzīdama, viņa tik tikko jaudāja noklausīties līdz pēdējam teikumam, lai tūdaļ steigtos saģērbties. Kaut kas viņu tagad dzina pēc iespējas ātrāk tikt laukā, projām no mājām.

Dzidrais, spirdzinoši vēsais rīta gaiss Āriju tā kā drusku nomierināja, ļaudams daudz sakarīgāk atcerēties un pārdomāt visu šorīt notikušo. Nekādā ziņā tas nebija bijis kaut kas patīkams, viņas pašas šorīt pie brokasta galda izraisītais saspīlējums. Bet Ārija nedomāja to tagad nožēlot, viņa juta pat tādu kā savādu gandarījumu par visu pateikto.

To viņi abi bija pelnījuši, šīs mierīgās un ērtās dzīves cilvēki, kas savu ērtību un omulības dēļ jau sen bija fzdzēsuši kāda mīļa un neaizmirstama cilvēka piemiņu. Viņas īstās mātes piemiņu, kas arī bija gribējusi dzīvot, varbūt ne mazāk kaislīgi par viņiem visiem, un tomēr bija spējusi sevi upurēt. Vai šis viņas upuris nu būtu tik vien vairs vērts, ka aprokams aukstā vienaldzībā?

Un Ārija atcerējās tēva auksto un vienaldzīgo sejas izteiksmi, ar kādu viņš dienišķā mierā bija stāstījis ceļu uz mātes kapu. Vai tiešām tas viss jau viņā bija pilnīgi miris? Kā tas maz varēja notikt, lai arī pēc vairākiem gadiem?

Ar rūgtu sāpīgumu Ārijas atmiņā iepeldēja mātes rakstītās rindas, kurās tā bažu un sirsnīgas mīlestības pilna bija runājusi par tēvu. Nē, viņš tiešām nebija pelnījis tādas sirsnības un mīlestības, viņš, kam nu jau vairākus gadus nebija atlicis brīdis brīva laika, lai iegrieztos kapsētā. Viņš apmierināts domāja savu pienākumu zipildītu, ka bija par kapa kopšanu jau samaksājis vairākus gadus uz priekšu. Viņš bija savu sirdsapziņas mieru kā bezjūtīgs veikalnieks vienkārši nopircis.

Jo vairāk Ārija par to tagad domāja, jo svešāks un nepiedodamas netaisnības pilns viņas priekšā nostājās tēva tēls. Kaut kur sevī dziļi viņa juta mostamies īgnumu, gandrīz vai asu naidu pret tēva nesatricināmā miera pilno pašapziņu, ar kādu dzīvē viņš gāja gājām cilvēkiem gluži kā kādām pilnīgi nedzīvām lietām. Ar savādām izbailēm Ārija pēkšņi nojauta, ka nespēs nekad vairs tēvu īsti mīlēt. Un arī savu pamāti vairs ne, kā to līdz šim bija darījusi.

Viņa pēkšņi juta ap sevi tādu žņaudzošu vientulību, ka bija pat grūti elpot un acīs spiedās asaras. Ārija gāja, bija gājusi visu laiku gluži automātiski, neredzēda-nria ap sevi ne cilvēkus, ne saulainās pavasara dienas. Gar ielu malām bija nozudušas augstās namu fasādes un atdevušas savu vietu plaukstošam koku zaļumam.

Ārija apstājās un vēroja, ka bija tepat jau pie kapsētas vārtiem, kas, plati atvērti, klusēdami saņēma retos un sevī it kā iegrimušos ciemiņus. Tie visi tiem tuvojās godbijīgā svinīgumā, it kā jau pienācīgi sagatavojušies ieiet dziļa klusuma apņemtā valstībā, kur katrs no tiem ir atstājis kaut ko savā dzīvē dārgu un neaizmirstamu. Un dažiem kapu viesiem Ārija redzēja rokās arī puķes.

Vai viņa lai ietu tukšām rokām savā pirmajā pazemīgajā gājienā pie dzīvē nekad nesastaptās, bet tādēļ ne mazāk mīļās mātes? Kā viņa gan nebija varējusi to jau pati iedomāties. Un Ārija, kā padoma meklēdama, skatījās apkārt. Tur tas arī bija. Netālu no kapsētas vārtiem uzceltā pelēkā dēļu būdā kāda vecāka sieviņa tirgojās ar ziediem un vainagiem.

Ārija sataustīja mēteļa kabatā sīknaudas maciņu, par laimi tas bija tur palicis, un piegāja ziedu pārdevējai. Gar būdas sienām sakārtoti, smaržoja tumši zaļi egļu zaru vainagi, un dažā no tiem bija saspraustas krāsainas papīra puķes. Nē, tādu vainagu viņai noteikti nevajadzēja. Un Ārija sāka aplūkot daudzajos ūdens spaiņos saliktās puķes, kas visas izskatījās tik svaigas, kā tikko no dārza nākušas.

Tur bija gaiši zilu vijolīšu pušķīši, saldeni smaržīgās baltu kreimenīšu slotiņas, rožaini mīkstas kaķupēdiņas un baltstaraini zeltacainās margrietiņas. Tām blakus kāds spainis bija pilns saulaini dzeltenu tulpju. Visapkārt acis priecinātāja un smaržīga krāsu bagātība. No tās nu Ārijai tagad bija atļauts izvēlēties, ar vecās puķu tirgotājas laipnu palīdzību, kas mācēja par katru ziedu ieteikdama pateikt kādu skaistu sirsnīgu vārdu.

Ārija paņēma dažas tumši sarkanas rozes, ne tik-daudz šo ziedu šķietamās dižciltības un lepnā pārākuma dēļ pret citām puķēm, bet tādēļ, ka tās bija stipri līdzīgas tām, ko viņa bija saņēmusi savā iesvētīšanas dienā, un tās kā šīs dienas atgādinājumu nu viņa gribēja nolikt arī uz mātes kapa kopiņas.

Ar rozēm rokās Ārija iegāja kapsētā. Un piepeši viņai aiz muguras kaut kur ārpusē bija palicis viss spožais dienas skaļums. Visapkārt te bija tāds klusums, ka viņa asi un skaidri dzirdēja smilts čirkstēšanu zem savām kājām un krūtīs nemierīgi dauzāmies sirdi. Gandrīz vai elpu aizturējusi, viņa gāja pa gaišas smilts nokaisītiem kapsētas celiņiem un uzmanīga skatījās koku un krūmu zaļumā paslēptajās kapu zīmēs.

Tur bija melni un masīvi akmens stabi, balti vienkārša koka un tādi kā apsūnojuši dzelzs krusti. Vietām viņas acu priekšā negaidot nostājās skumīgi skaisti pieminekļi, baltā marmorā vai pelēkā granītā cirstas sērotājas sievas ar klusā lūgšanā saņemtām rokām vai arī spēcīgi, sāpēs sagumušu vīru augumi.

Savādā apmātībā Ārija gāja, brīžam apstādamās un kādā piemineklī ilgi skatīdamās. Bija tā, ka viņai nekur vairs nebūtu jāsteidzas, laiks būtu apstājies un visu pasauli pārņēmis dziļš un neizstaigājams miers. Viņa pati tāda arī tagad staigāja, tukšā bezdomu mierā, un slepus vēlējās, lai tas nekad vairs viņu neatstātu.

Bet pēkšņi Ārijas krūtīs kaut kas tik neizturami sāpīgs sažņaudzās, ka acis pieplūda pilnas karstu asaru. Viņa bija tagad pienākusi, apstājusies pie pelēkas granīta plāksnes zaļas, gludu mauriņu apaugušas kapa ko-pinas galā. Uz plāksnes taisnās un noteiktās līnijās bija iecirsti divi vārdi — Ieva Maura, un zem tiem, gan mazāki, bet ne mazāk skaidri salasāmi divu gadu sausie skaitļi.

5.

Pie kamīna atzveltnes krēslā ērti atzvēlies, Maurs domīgi smēķēja cigāru un gaidīja vakariņas. Kaut kādas iedomas dēļ Ārija bija šovakar atkal iededzinājusi sveces un nolikusi žuburaino sudraba svečturi sev priekšā uz klavierēm. Šī iemesla dēļ viņš nevarēja tagad lasīt laikrakstu, atstāts ar visām pārējām, no klavierēm tālāk esošajām lietām gandrīz vai pilnīgā tumsā. Bet viņš šim meitenes untumam un šovakar savādi ērtās, mīkstās krēslas apkampienam sevišķi nemēģināja pretoties. Kaut arī tas būtu bijis pavisam vienkārši — bija tika jāpieiet pie elektrības slēdža, lai iemirdzētos daudzas gaišas spuldzes ar skaidru, mierīgu un noteik tu gaismu.

Šovakar Mauram kaut kā arī pašam patika iegrimt un paslēpties apkārtnes skaidrā nepārskatāmībā un nenoteiktībā. Varbūt pa daļai vienkārši tādēļ, lai nebūtu vaigu vaigā jāstāv pretī Ārijai. Šīrīta paskarbā saruna un atteikšanās meiteni aizvest pie mātes kapa bija viņā atstājusi kaut kādu neparastu un neērtu vainas apziņu. Viņš pats to skaidri zināja, ka tas bija muļķīgi, jo bija atteicies tiešām neatliekamu darba pienākumu dēļ, bet savādi nepatīkama, neatvairāma sajūta bija viņā tomēr palikusi. Varbūt arī Ievas, gandrīz vai pilnīgi piemirstās Ārijas mātes, dēļ.

Un Maurs no savas ērtās krēslas domīgi skatījās sveču gaismas apņemtajā meitenes augumā. Tur Ārija sēdēja, ar neparasti bālu vaigu, sāpīgi apgarotā satraukumā. Jā, ko viņa īsti spēlēja? Tie bija tik pazīstami, jau daudzkārt dzirdēti akordi. Tādi, kas Mauram neatvaira mi lika domāt, lai atcerētos, kur viņš tos kādreiz dzirdējis. Savādi, līdz šim viņu mūzika nekad tādā uzmācībā nebija spējusi ne sevišķi aizkustināt, ne arī apgrūtināt. Bet tagad tā vienkārši nedeva miera.

Maurs domīgi skatījās Ārijā, un piepeši viņam likās, ka ir ieraudzījis pie klavierēm Ievu. Tā viņa spēlēja, un tieši to pašu gabalu, ko savās pēdējās dienās. Un Maurs vairs skaidri nezināja, kas viņu ir satraucis vairāk — šī smeldzīgā mūzika vai Ārijas apbrīnojamā līdzība mātei. Kaut ko no Ievas trausluma viņš meitenē bija vērojis jau agrāk, bet tagad, ēnainajā sveču gaismā, tās sejā bija iezīmējušies jauni, līdz šim vēl neredzēti vilcieni. Un tie bija tādi, ka tagad viņš atkal redzēja, pats savām acīm skaidri redzēja sēžam pie klavierēm Ievu. Tas nevarēja būt un tomēr bija.

Kā apmāts viņš skatījās savas pirmās, sen piemirstās sievas vaigā. Zināja, ka tā ir kaut kāda muļķīga un viņam pavisam nepiedienīga niekošanās, mēģināja par to pats pavīpsnāt, bet tas viņam neizdevās. Kaut kur bija pazuduši, izkūpējuši kā necaurredzamas miglas mākoņi daudzie gadi.

Jā, tā tur bija Ieva, kas spēlēja, mēģinādama atraisīties mūzikā no sava vairs citādi nenomācamā sāpīgā satraukuma. Tā diena vairs nebija tālu, kad viņai būs jāaiziet, lai neatgrieztos. Viņa visa bija baiļu nomocīta, bet varonīgi cīnījās, nevienam to neizrādot.

Aina pēc ainas, viena spilgtāka par otru, bez kādas kārtības un Mauram pašam pavisam nepieņemamā juceklī nu sāka drūzmēties ap viņu. Viņš nevarēja tās ne atvairīt, ne salikt kaut kādā pieklājīgā secībā, tās vienkārši piespieda viņu apjukumā pilnīgi kapitulēt.

Maurs dzirdēja ieskanamies ausīs draiskulīgus smieklus un juta meitenīgi bezbēdīgas rokas apsviežacnies sev ap kaklu. Viņi bija priecīgi un pārgalvīgi savā pirmajā jaunās dzīves dienā. Paši jauni un apkārt jauna pasaule, daudzu nepiepildītu iespēju pilna. Un Ievas zaļajās acīs, kad viņš, no laimes piekusis, tanīs lūkojās, bija tāds neizsakāms dzīves prieks, it kā Šai pasaulē bēdām pār viņiem nekad vairs nebūtu varas.

Tad pēkšņi šī pati mīļā seja jau bija pilnīgi pārvērtusies, gandrīz vai vizmaina caurspīdīgā bālumā, sastingusi cietā pārvarīgā apņēmībā, un zaļās neaizmirstamās acis iedzēlās viņā ar tādu vienreizību, it kā šai brīdī ar tām viņam aizietu bojā visa pasaule. Bet ar vēso un laikam jau sāpēs sasvīdušo roku viņa delnai krampjaini pieķērusies, Ieva vēl mēģināja atvadīdamās mierināt sausām, saplaisājušām lūpām. Nē, tā te vairs nebija līksmā kāzu diena. Viņš veda Ievu uz slimnīcu un satriekts juta, ka nespēs šai dienā pārdzīvoto aizmirst nekad savā mūžā ...

Un atkal tā bija pavisam cita Ievas seja, kad viņa bija tikko uzzinājusi nepielūdzamo patiesību, ka nespēs būt reizē māte un dzīvot tālāk, kopā ar pašas doto jau no dzīvību. Tas bija tāds negaidīts trieciens, ka viņa tam nespēja mierīgi padoties. No bezcerīgas un mēmas apatijas, kas brīžiem tagad Ievu pārņēma, viņa negaidot sacirtās gluži vai mežonīgā spītā. Ar sprēgājoša naida pilnām acīm tad viņa nesavaldīga sviedās viņa rokās, it kā vēl gribēdama paņemt no dzīves sev visu iespējamo. Tās bija tad tādas neprātīga skurbuma naktis un dienas, no kurām vēl tagad viņš sajuta tirpas savā pa daļai jau mieram vairāk vai mazāk pieradušajā ķermenī.

Bet cieši tai blakus viņš redzēja Ievu, kas šķitās dzīvojam pilnīgi citā pasaulē. Ievu, kas bija jau tikusi pati ar sevi galā un izšķīrusies. Ne labprāt viņa vairs atstāja mājas un neparastā dedzībā pieķērās grāmatām, kādreiz pat pāri pusnaktij palikdama nomodā lasot. Bieži arī runādama viņa negaidot aizmirsās un apklusa, atstādama teikumu nepabeigtu. Tāpat tais brīžos, kad Ievas acis bija it kā pievērstas viņam, tās viņu tomēr neredzēja, ar domīgi ilgainu skatienu durdamās kaut kur kādā nenosakāmā tālumā.

Tā bija Ieva, ar kufu viņš nebija spējis saprasties, kas viņu uztrauca un kaitināja. Atteikties no drošas, mierīgas un skaistas dzīves, pagriezt muguru visam, lai it kā tad turpinātu dzīvot tālāk savā bērnā. Kā varēja bezprātīgi pieķerties kaut kam, kā patiesībā nemaz vēl nebija? Bet Ieva dzīvoja, vismaz sevi domājās dzīvojam, kādā pilnīgi no matērijas atbrīvotā ideju un izdomas tēlu, tīrā dzejas valstībā. Bet tā taču nebija vienīgā cilvēka gara pasaule. Tā sākās jau tur, kur cilvēks bija paņēmis rokās pirmo ieroei vai darba rīku, ar prātu papildinādams (labu pats sevī, lai tad savas dzīves vajadzībām pēc iespējas pārveidotu arī dabu ap sevi. Tā reizēm ir bijusi pat izmisīga cīņa, bet ne jau, lai aizietu projām no tās, bet pakļautu to sava gara radītām jaunām formām, lai dabu papildinātu.

Nē, gara valstība nesākas kaut kur aiz dzīves un tikai ar dzejoli vai gaisā vibrējošu meldiju, ne mazāk domu un gara jaudas ne reti ir ielikts vienkāršos mašīnas riteņos vai tēraudainā tilta spraislī. Un tas nemaz nav inženieris, kā dažam tas šodien sāk rēgoties, kas draudētu pazudināt un riteņos samalt cilvēka garu. Nav vainīgi jauni tilti, ja tiem nav jauni pāri gājēji. Kur tiltu cēlēji ir beiguši, tur vajadzētu nākt un darbu turpināt praviešiem vai dzejniekiem. Ja viņi to nespēj, lai negrasās noārdīt cita darbu. Ar to tiem spārni nepieaugs. Un būs vien jālec atpakaļ straumē, no kuras tik bezcerīgi visnotaļ esam mēģinājuši izrāpties.

Maurs sevī pasmaidīja. Viņš bija gandrīz vai atkal sācis debatēt ar Ievu, it kā viņa tiešām tur sēdētu pie klavierēm. Bet tā bija Ārija. Un tomēr nebija. Viss bija atkal gluži tāpat kā tanī lietainajā vakarā... Bet tad viņš, nepatīkami iztraucēts, sarāvās un dzirdēja pats savus vārdus tikai tad, kad tie jau bija izrunāti: — Kā tu vari traucēt? Vai nedzirdi — Ārija vēl spēlē. Un vakariņas — tās varētu pagaidīt, es domāju.

Nemanīta krēslainajā istabā ienākusi, Gundega nu stāvēja un mēģināja ieskatīties vīra sejā. Tas šajās mājās nekad vēl nebija noticis, ka Ārijas spēlēšanas dēļ viņi kādreiz būtu nokavējuši noteikto un negrozāmo vakariņu laiku. Un pārsteigta viņa tikai piemetināja: — Es nezināju, Reini, ka šovakar Ārijas spēle ir tevi tā saistījusi. Un tā kā bija laiks...

Tajā pašā brīdī uz kamīna malas savus zvārguļus bija sācis žvadzināt arī ņirdzīgais laika ķipars. Tas Mauru acumirklī uzrāva no krēsla un saīgušu, pagalam neapmierinātu ar sevi steidzināja jo ātrāk tikt pie elektrības slēdža. Tā noteikti bija bijusi šī krēslainā sveču gaisma, kas nesaprotamā kārtā bija padarījusi viņu muļķīgi sentimentālu. Tas viss bija pagājis, un tagad jau daudzus gadus viņš dzīvoja pavisam citu dzīvi, mierīgu un nosvērtu. Nē, nepielūdzamais laika ritējums nav ne atgriežams, ne apturams.

Bet dzeltenīgi mierīgajā spuldžu gaismā viņš iznira un laikam arī stāvēja tomēr tā kā drusku apjucis. Tas skaidri bija salasāms Gundegas pētītājā skatienā, šais gados pie viņa noteiktības pieradušajā, un tam nu bez šaubām bija jābūt kaut kam pavisam neparastam, lai piesaistītu tagad viņas uzmanību.

Mauru tas drusku uztrauca un kaitināja, šī savādā nedrošības sajūta, kas liedza viņa kustībām atgūt agrāko, parasto mieru. Tādēļ viņš laikam arī skarbāk, nekā īstenībā bija gribējis, uzsauca Ārijai: — Es domāju, šīs spēlēšanas tagad pietiks. Vai dzirdēji, Ārija? Kaut arī savās piezīmēs tev Ieva, tas ir — tava māte būtu tev rakstījusi, ka tas bijis viņas vismīļākais gabals. Tr savas robežas arī dzīvošanai atmiņās. To dēļ mums nevajadzētu likt atdzist vakariņām.

Un Ārija nobālējusi arī pārtrauca spēlēt: — Vai tiešām? Es nezināju. Patiesi nezināju, ka tas ir manas mātes vismīļākais gabals. Kaut kas man šovakar lika to spēlēt, taisni to un nevienu citu.

— Varbūt tā ir bijusi tikai sagadīšanās, vienalga. Bet tagad pietiek, — Maurs mēģināja turpināt mierīgā un stingrā balsī, kaut arī šī sagadīšanās viņam pašam likās savādi neparasta.

Ārija lēni piecēlās sakniebtām lūpām un asi dzeļošām, naidīgām acīm. Tad tādēļ viņas spēle tēvam nepatika, nebija šodien patikusi, ka tā kaut ko atgādināja. To, ko viņš negribēja vairs atcerēties, bija cietsirdīgi izstūmis pavisam no savas dzīves. Un Ārija neticēja, ka tā būtu bijusi tikai nejaušība, kas likusi šo gabalu viņai šovakar spēlēt. Viņa, pati to nezinādama, kādā garīgā iekšējā tuvībā bija saklausījusi mātes aicinājumu, lai tagad tai atklātas visā tās bezsirdīgajā kailumā tēva īstā seja. Kā viņa to tagad nicināja.

Tad Ārija spēji pacirta galvu uz Gundegas pusi, kas bija nupat kā atkārtojusi savu, gandrīz vai pazemīgo aicinājumu vakariņās. Tur viņa stāvēja, tā pelēkā un ikdienas sīkumos ieaugušā sieva, kuras dēļ tagad tēvs bija aizmirsis visu citu. Un Ārija spītīga izslējās tai pretī visā savā trauslajā, vēl meitenīgi šaurajā augumā: — Paldies. Es neēdīšu. Jo nejūtos šodien izsalkusi. — Ar uzsvērti stingru gaitu un taisni uz priekšu skatīdamās, to pateikusi, viņa tūliņ arī aizgāja uz savu istabu.

Maurs kā nesaprašanā vēl stāvēja un skatījās, kur Ārija nupat bija gājusi. Cik līdzīga Ievai viņa tomēr bija. Arī Ieva kādreiz tā sacirtās, lepnā spītībā pret sevi un visu pasauli. Bet tad viņa atkal atmaiga, varēja piepeši būt pavisam cita sieviete. Tāda, kas lika sevī aizmirst visu citu, arī untumaini nesaprotamo un neizdibināmo.

Jā, tur viņš tagad stāvēja kā sevi aizmirsis šis ārēji vēl šķietami mierīgais un nosvērtais vīrs. Bet Gundegas redzīgās acis vairs nespēja pievilt ne taisnais rūpīgi pāršķirtais matu celiņš virs viņa platās un gludās pieres, ne pasmagnējā auguma noteiktās līnijas tām labi pielaikotajā uzvalkā. Aiz visa tā viņa neredzēja Reiņa agrākās pašapziņas un nosvērto kustību, ar kādām viņš allaž bija mēdzis piepildīt tām paredzēto laiku un telpu. Viņš tagad bija aizmirsis pats sevi kaut kur aiz visa tā.

Un Gundega arī saprata kādēļ. Tai brīdī viņa ar izbailēm to apjēdza, kad Reinis bija negaidot atklājis, ka Ārija spēlējusi viņa pirmās sievas vismīļāko darbu. Tas beidzot nu bija noticis, no kā viņa bija tā baidījusies. Svešā nezināmā bija ienākusi viņu vidū un nostājusies ne tikai starp viņu un Āriju. Tā draudēja atņemt arī Reini.

Ar lielu piepūli un savaldīšanos Gundega tomēr pasmaidīja: — Es ceru, vismaz mēs divi šovakar būsim pie galda. Jo tu taču laikam paliksi neaizskrējis?

— Jā, man pašam pavisam nesaprotamā kārtā mūsu parastā kārtība ir šovakar tā kā drusku pajukusi, — un Maurs tagad paskatījās kabatas pulkstenī, ne tik daudz, lai pārliecinātos, ka vakariņas tiešām nokavētas, bet lai iespējami ātrāk atgūtu pats sevi, ieslīdēdams atpakaj savu dienišķo paradumu noteiktajā ritmā. Jo Gundegas balsī tagad saklausītā ironija viņam atgādināja paša nepiedodamo apjukumu, un tas viņu kaitināja, tāda zēniska padošanās kādai nesaprotamai, muļķīgai juteklībai. Viņš pats tādu allaž bija izsmējis. Un tagad?

Visdrošākais lādos brīžos bija piesaistīt visu savu uzmanību, pieķerties šķietami sīkām lietām un izdarībām. Tā Maurs tagad rūpīgi atvilka no galda krēslu, ne sprīdi tālāk, kā tas bija vajadzīgs, lai nosēstos pareizā vietā, neaizmirsdams pat drusku uz augšu pavilkt bikses, lai ceļgalu vietās tām nesabojātos rūpīgi iegludinātā vīle. Un tikko samanāmās rievas uz parasti gludās pieres liecināja, ar kādu rūpību viņš viss ir nodevies pareizās gaļas šķēles izvēlei, lai tad to uzmanīgi pārceltu uz sava šķīvja un sāktu sagriezt pieklājīgiem kumosiem piemērotos gabalos.

Tikai Gundega pavisam nesaprotami viņam šovakar negribēja atļaut pilnībā izbaudīt svinīgo ēšanas rituālu, kas allaž viņa garastāvkoli bija patīkami ietekmējis. Viņas acīs bija atkal tās pašas, visa pēdējā laika raizes, kad bažīgi viņa ieteicās: — Tu pats tagad redzi,

Reini, ka viss mūsu mājās ir sagriezies. Vai nebūtu bijis tomēr labāk, ja tu šo pārbaudījumu Ārijai būtu aiztaupījis?

— Tas reiz nu ir padarīts, un tur vairs nekas, es domāju, nebūtu grozāms, — bija Maura pavisam cieta un noteikta atbilde.

Bet Gundega ietiepīgi turpināja: — Un tomēr gan laikam ne pareizi darīts. Man liekas, ka Ārijas attieksmēs pret mums var daudz kas mainīties. Es bīstos, ka tas jau ir noticis un viņa no manis ir sākusi attālināties. Vēl vairāk, es reizēm viņas acīs tagad pamanu tādu svešādu naidīgumu.

— Tu noteikti pārspīlē, un pašreizējais stāvoklis nebūt nav tik nopietns, — Maurs mēģināja saglabāt savu mieru, kaut juta, ka nerunā taisnību. Arī viņš bija Ārijas acīs nupat kaut ko svešādu manījis, naidīgu saltumu. Bet Gundegas pastāvīgā rūpības pilnā nomāktība bija beidzot sākusi viņu nogurdināt. Nekad viņa īsti netika vaļā no savas dienišķās pelēcības un rūpēm, nespēja sevi atraisīt līksmā bezbēdībā, kā reizēm to apskaužami bija pratusi Ieva.

Maurs pacēla no šķīvja acis un brīdi vēroja Gundegu. Tur viņa sēdēja, plecos drusku sagumusi, kā nesdama kādu neredzamu smagu nastu. Un tērps viņai atkal bija kādā no viņas iemīļotajiem pelēcīgajiem toņiem. Viņa nevalkāja tādas gaišas un priecīgas drānas kā Ieva. Un bija savi tumšie un drūmie brīži arī Ievai, it īpaši pēdējā laikā. Nekad viņš šīs savas abas sievas tā nebija iedomājies salīdzināt un arī nekad nebija pateicis kaut ko tik nepārdomātu kā tagad.

Pats nesaprazdams kādēļ, viņš teica, tai pašā brīdī jau nožēlodams sacīto: — Vai tiešām tu neredzi, kādā pelēcībā beidzot esi ieaugusi, mūžīgās rūpēs dzīvodama? Vai tiešām tu nevari ari kādreiz nedomāt par lietām, kas kārtojas un nokārtosies pašas par sevi?

Un Gundegas plaksti nodrebēja: — Ak tāda es tagad tev liekos? Un laikam šīs rūpes es pati ari būšu tavās mierīgajās bezrūpīgajās mājās ienesusi? Jo tu esi laikam to aizmirsis, ka tās te mani jau sagaidīja — rūpes par tavu bērnu. Rūpes, kufas man bija atstājusi te kāda cita.

— Vai, zinādama kādēļ, tu drīkstētu viņai to pārmest? — arī Maurs bija piepeši iekaisis šīs pēdējās piezīmes dēļ.

— Vai tu to sev esi jautājis, arī kādreiz par mani domādams? Par visiem tiem Ārijai atdotajiem manas dzīves gadiem? Bet es tev neesmu ne neaizkarama, ne neievainojama. Mans darbs tev ir bijis vienkārši pelēcīgs un apnicīgs, bez spožas varonības un cēla upura skaistuma. Tā ir tikai viņa, apbrīnojamā un mīlamā, kas atkal ir ienākusi mūsu vidū. Es redzu, ari tu esi jau viņai padevies. Un es tieku nostumta malā kā apnicīgi pelēka sieva, kas vairs nevienam nav vajadzīga. Jo Ārija ir tagad liela, viņai nevajag vairs manu roku palīdzības, lai turētos kājās, lai staigātu pati savus ceļus.

Tas viss bija sācies tik negaidīti, šī viņu pirmā nopietnā sadursme pēc daudziem gadiem, un tagad ar katru jaunu teikumu pieņēmās asumā. Viņi izteica viens otram pārmetumus, kādi nekad nevienam no viņiem pat nebija ienākuši prātā. Un brīžiem likās, ka viņi tikai tīši meklē iemeslus, lai varētu viens otru sāpīgāk apvainot. Turklāt viņi abi bija šodien tik jūtīgi un satraukti, ka paši vairs nespēja panest šo savu gandrīz vai bez iemesla radīto saspīlējumu.

Tā Gundega ar pierei piespiestu kabatas drāniņu piepeši pietrūkās no galda un aizskrēja. Pēc maza brīža, ar asu troksni sevi un krēslu no galda atgrūzdams, piecēlās arī Maurs un aizgāja.

Istabā palika klusums un dzeltenīgā gaismas tukšumā atstātas vientuļas lietas. Tad zvārguļiem rokās no sudraba telts virs pulksteņa ciparnīcas izlēca dīvainais laika ķipars. Viņš tinkšķināja savus zvārguļus un smē jās, kaut arī neviena te nebija, kas viņā klausītos.

6.

Ārā bija tumša, nomākusies diena ar zemiem pelēkiem mākoņiem. Un tādēļ arī istabas bija stipri krēslainas. Bet Gundega ugunis neiededza, viņai gaismas šodien nevajadzēja, jo nevarēja sevi piespiest un atsēsties pie kāda darba vai grāmatas. Viņa nemierīga staigāja no istabas istabā un domāja.

Kā viss tas bija pēkšņi noticis, pārgrozījies. Viņa tagad šinī mājā bija pilnīgi viena un atstāta. Reinis un Ārija bija šorīt aizgājuši, nepateikdami ne viena vienīga vārda. Un kādreiz Ārija bija bijusi tik mīļa un pieklājīga meitene. Vai viņa nu būtu to zaudējusi uz visiem laikiem? šī svešā būtu Āriju viņai tomēr atņēmusi?

Gundega satraukta apstājās un skatījās krēslainajā istabā, it kā bez viņas te kāds vēl būtu, aiz krēslu ēnainajām atzveltnēm paslēpies. Un kaut arī viņa te nevarēja samanīt ne vismazākās kustības, visā šajā nedzīvo lietu valstībā viņu neatstāja savādā sajūta, ka istaba ir pilna kādas svešas, neredzamas dzīvības.

Pus čukstus, ar aizsmakušu balsi viņa tagad tai sauca: — Tu nedrīksti, nedrīksti man viņu atņemt. I>ai kāda arī kādreiz būtu bijusi tava mīlestība, jo mana nav mazāka. Ja tu tai vēl negribi ticēt pēc visiem ši<*n gadiem, tad pārbaudi mani. Sūti pār mani šo pārbaudījumu, un tad tu redzēsi, ka neesi tiesīga man Āriju atņemt, ka man viņa pieder ne mazāk kā tev.

Un Gundega apklusa, smagi elsodama. Apklusa un klausījās, it kā gaidīdama kādas atbildes. Bet uz kamīna malas tikai izlēca neldzīgais laika ķipars un lēkādams šķindināja savus sudraba zvārguļus.

Tie Gundegai neciešami iecirtās ausīs. Viņa saķēra ar abām rokām galvu un saguma krēslā. Cik nožēloja ma, cik slimīgi jūtelīga viņa bija šajās dienās kļuvusi. Viņa baidījās pazaudēt Āriju, redzēt to aizejam projām kā visas tās daudzās meitenes savos skolotājas gados. Viņa katrai no tām bija devusi daļu no sevis. Un vienmēr pienāca diena, skumīgi skaistā skolas izlaiduma diena, kad visas šīs meitenes atnāca pēdējo reizi, lai atvadītos. Un viņa tā bija cerējusi, pie Ārijas šūpuļa sēdēdama, ka beidzot būs viena, kas neaizies, paliks pie viņas kā pašas meita. Bet tagad? Kā viņa lai Āriju patur pie sevis? Tā svešā nezināmā, kā redzams, par viņu ir stiprāka. Tai ir kāds īpašs, pēc tik daudz gadiem vēl nemiris spēks. Jā, kas tas par spēku gan varēja būt? Ja viņa par tu kaut ko zinātu, iespētu nojaust, varbūt tad varētu ...

Un Gundega domādama pacēla galvu. Tur augšā, Ārijas istabā kaut kur tās bija — vēstules nedzimušam bērnam. Bet viņa šo iedomu tūliņ arī noraidīja kā pilnīgi nepieņemamu. Tas nebūtu godīgi, tas būtu pavisam zēmiski, slepus kā zaglei ielauzties tikai Ārijas piederībai domātajā pasaulē. Tā nedrīkstēja, tā nevarēja.

Taču uzmācīgā doma, par spīti tam visam, no Gundegas negribēja atstāties. Ja tomēr nav cita ceļa, kā piekļūt Ārijas dvēselei, lai saprastu un uzzinātu, kas īsti tur tagad notiek, varbūt šo neglīto soli kaut kā arī varētu attaisnot. Pašas Ārijas labā, viņu visu labā.

Vēl ilgi Gundega šaubījās un domāja, līdz beidzot piecēlās un gausiem, nedrošiem soļiem sāka iet uz Ārijas istabas pusi. Uz kāpnēm vēl reizi viņa apstājās un gribēja jau griezties atpakaļ, tad tomēr saņēmās un ātri iegāja meitenes istabā.

Viņa jutās kā īsta noziedzniece, durvis ar lielu piesardzību aizvērdama un uz brīdi aizturēdama elpu. Bet tas bija vienkārši muļķīgi, viņa varēja te rīkoties pavisam netraucēta, jo Ārija droši bija aizgājusi pie draudzenes, kā parasti, un mājās tik ātri nebija gaidāma.

Gundega tagad stipri mierīgāka pārlaida skatu meitenes istabai. Ne mazākās liecības, kas nodotu tās iemītnieces pašreiz pagalam satraukto un spēcīgos iespaidos savandīto dvēseli. Katra vissīkākā lietiņa bija nolikta tai pienācīgā vietā gandrīz vai ar pedantisku rūpību. Šo apskaužamo kārtības mīlestību, bez šaubām, Ārija bija mantojusi no tēva. Ja viņai vēl būtu bijusi kaut daļa no tēva nosvērtības, tad viss tas varbūt tā nebūtu sameties, tādos nejaukos un neatšķetināmos mezglos. Bet viegli iekairināmo jūtīgumu un spilgto iztēles spēju viņa laikam bija saņēmusi kā mantojumu no savas īstās mātes, pie kā tagad vēstules nu varēja būt jo nepatīkama piedeva.

Jā, kur bija šīs vēstules? Un Gundega pētīdama skatījās pēc jūras zaļā sējuma. Bet visā meitenes istabā starp bāli zilajiem, vēsajiem krāsu toņiem nekur viņa nevarēja samanīt kāda za]a plankuma. Kaut arī ar lielu nepatiku, bija jāsāk meklēties pa atvilktnēm.

Viņa rūpīgi izpētīja dažādiem sīkiem niekiem piekrauto meitenes tualetes galdiņu, tīrām un rūpīgi salocītām drānām pilno kumodi, tad apstājās pie Ārijas gultas un noliecās pār mazā naktsskapīša atvilktni. Un tur tās bija, blakus pagalvim noglabātās Vēstules nedzimušam bērnam. Cietu un vēsu viņa juta savos pirkstos sējuma zaļo audumu un pūlējās savaldīt nepatīkamo uzbudinājumu, kas tagad par jaunu bija viņu pārņēmis kā nedarbos izgājušu meiteni. Par Laimi tai pašā atvilktnē bija atstāta arī rotaļīgi sīkā atslēdziņa vāku atvēršanai.

Un Gundega, tāpat uz gultas malas piesēdusies, sāka steidzīgām acīm skriet pār nervozo burtu rindām, šķirdama lapu pēc lapas. Viņu pilnīgi sagūstīja svešādi satraukto domu kustība, kas cauri daudzajiem gadiem visnotaļ bija saglabājušas savu smeldzīgo sāpīgumu, kaut arī vietvietām likās, ka tinte jau sākusi bālēt.

Nekad viņu pašu vēl nebija mocījušas tādas domas un dziņa pēc skaidrības nekad un nevienam neatbildamos jautājumos. Viņa vienkārši bija dzīvojusi un strādājusi, pēc labākās apziņas pildīdama visus šīs dzīves uzliktos pienākumus. Kādreiz pat muguru neatliecot tecēdama dienišķo soli un nedomājot tomēr juzdama, ka viņa ir daļa no kāda lielāka un neieskatāma visuma ritējumā, kas piešķir tās sīkajiem darbiem un dzīvībai nozīmi. Un viņa arī tagad nojauta, juta vai katrā savas sirds pukstā šo pārliecības pasauli, kas neizskaidrojama un nesaprotama, brīžiem pat bailes iedvesēja, bija ap viņu, kaut kas tomēr lielāks par paša cilvēka radīto gara valstību. Viņa pieņēma tās pastāvēšanu, ka pieņem negrozāmu liktens nolemtību.

Bet Gundega šajās vēstulēs ari atrada vārdos pateiktu kādu savu, līdz šim vēl skaidrā jēdzienā neietvertu dzīvības un dzīves jēgas izjūtu. Kaut kam ir jāpieder un jāatdodas ar visu savu dzīvību un nāvi, lai mēs, sev dzīvodami, sevī nemirtu, ir jādzīvo ticībā kaut kam par sevi tālākam, vienalga, kas katram tas būtu — cilvēks, kas paliks pēc mums, lai viņā tad dzīvotu tālāk visas cilvēces gara valstība, vai ari mums neizzināmā visuma cerībās, šaubās un bailēs pielūgtais Dievs.

Un tur ari bija šo vēstuļu spēks, ka tās bija liecība kāda cilvēka cīņai par savas ticības piepildījumu. Kaut reizēm šaubās un bailēs drebēdama, viņa tomēr bija izšķīrusies un pieņēmusi nāvi, lai paliktu un dzīvotu viņas ticība cilvēkā, kas nāks un kam jānāk pēe viņas.

Ar atšķirto vēstuļu sējumu klēpī tagad Gundega samulsusi sēdēja un domāja. Ja viņai pirms brīža vēl bija licies, ka visa šī ticība paša cilvēka radītai gara pasaulei ir vienīgi tāda dumpīga un iecirtīga prāta konstrukcija, lai, spītējot visam, kaut kā tomēr sameklētu kādu mierinātāju atbildi lielajam kādēļ, tad tagad vairs viņa tik droša nebija. Ja cilvēka ticība ir kādreiz jau radījusi eņģeļus, kuru dziesmās viņš pats tad ir ilgi klausījies, dodams savas ticības dzīvību kādas dievišķības atklāsmes spožumam, varbūt ari nebija pilnīgi neiespējams...

Taču tā nebūt nebija viņas pašas piepešā iztrūkšanās par prātā ienākušo un nekad neiedomāto secinājumu, kas Gundegai lika apraut pasākto domas pavedienu. Viņa, drudžaini lasīdama, bija pilnīgi piemirsusi visu apkārtni un tā tikai tagad pamanīja istabā klusu ienākušo Āriju.

Ne vārda neteikdama, meitene stāvēja un skatījās ar lielām izbiedētām un reizē arī neprātīga naida pilnām acīm. Viņas bālajā sejā un uz baltā kakla kvēloja sarkani plankumi, un viss viņas augums zem vieglā tērpa drebēja.

No negaidītā pārsteiguma atguvusies, Gundega aizvēra zaļo sējumu un gribēja pati jau nolikt atpakaļ naktsgaldiņa atvilktnē: — Arulīt, man jālūdz tev piedošana, es tikai gribēju tevis pašas dēļ...

Bet viņa vēl nebija paspējusi pacelt roku, kad mežonīgā nesavaldībā tai pieklupa Ārija. Viņa satvēra, izrāva no Gundegas pirkstiem zaļo sējumu un, abās rokās sakamptu, piespieda sev pie krūtīm: — Tu... Kā tu to esi drīkstējusi, šīs manas, man vienīgai domātās manas nelaimīgās mātes vēstules... Tās man ir svētas, mans vienīgais dārgums, kas man šajā dzīvē no viņas vēl atlicis. Es neļaušu nevienam tās apgānīt, apsmiet ar riebīgas ziņkārības pilnām acīm. Vai tev vēl nepietiek, ka tu esi ienākusi šai viņas mājā, biji paņēmusi manu un tev vēl pieder mana tēva mīlestība? Ko tu vēl gribi?

Gundega bija piecēlusies un mēģināja Āriju saudzīgi saņemt pie pleciem: — Tu vari būt droša, nekā es tev neesmu gribējusi atņemt. Es esmu tev devusi visu, kas vien bijis manos spēkos, lai tu būtu laimīga. Un tikai tādēļ, lai zinātu, kas īsti ir tevi pārvērtis, ar kādām man nezināmām domām tu viena pati nomocies, es atļāvos ...

Bet Ārija nebija pieejama ne viņas siltajai, mierīgajai balsij, ne sirsnīgam apkampienam izstieptajām rokām: — Ej projām, ej laukā no manas istabas un nemēģini ķerties man klāt, aiztikt tām pašām rokām, ar kurām esi nākusi mani aplaupīt. Es negribu, es nevaru vairs paciest tava uzmācīgā tuvuma. Tu gribi ar to viņu aizdzīt, manu īsto māti, projām no manis. Es zinu, tu nevari paciest, ka viņa te ir ienākusi, neviena neaicināta. Tu gribi viņu dabūt laukā, lai paliktu kā agrāk viņas vietā viena pati. Bet tas tev nekad vairs neizdosies, nekad.

Gundega ar aizžņaugtu kaklu skatījās satracinātajā Ārijā, un viņai bija grūti runāt un palikt mierīgai, bet viņa mēģināja: — Es lūdzu, es tevi ļoti lūdzu — kaut drusku mēģini nomierināties un paklausies manī, mēģini saprast. Es būšu vaļsirdīga, pavisam vaļsirdīga. Ja man ari kādu brīdi tiešām tā likās, ka tava nelaimīgā nelaiķa māte te ienākusi kā svešniece mūsu vidū, tad tagad, kad esmu ieskatījusies viņas atstātajās rindās...

— Jel klusē un neatgādini to! Ej projām, — Ārija viņā neklausīdamās kliedza.

Tak Gundega joprojām lūkoja nepaaugstināt balsi: — Vai tiešām tu gribi mani izdzīt, nenoklausījusies līdz galam? Es taču to būšu nopelnījusi, ja arī ne vairāk, lai tu man atļautu pateikt, kas man tev šai abām mums ļoti svarīgajā brīdī ir sakāms?

— Ej projām, es teicu, ej projām pavisam, laukā no manas dzīves.

— Ārija, tādus vārdus... Tu varētu mani tik vienkārši padzīt, kā suni?

— Es varu, es gribu, un tas man darīs prieku. Šais mājās mums abām vairs nav vietas. Es vai tu? Vienai no mums ir jāiet, — un meitenes zaļi dzirkstošajās acīs bija tāda neprātīga apsēstība, viņa visa bija tagad tās varā, ka nebija šai brīdī ne mazāko cerību viņu nomierināt un vest pie saprāta.

To Gundega redzēja un izšķīrās meiteni pagaidām atstāt vienu. Ar smagu sirdi viņa gāja, nokāpa atpakaļ lejā krēslainajās istabās, kur koku aizēnotie logi ielaida daudz mazāk gaismas nekā augšējā stāvā. Un neviļus, pulkstenim skatu uzmetusi, viņa satrūkās. Pēc piecām minūtēm Reinis būs mājās, cik ātri tās vēstules lasot bija aizskrējis laiks. Bet tagad arī viņa juta vajadzību kādu laiku pabūt viena, neviena netraucēta, lai savestu kārtībā pati sevi pēc sāpīgi asās sarunas ar Āriju, kas viņu bija ievainojusi tik dziļi kā vēl nekad.

Un Gundega uzvilka mēteli, vēl tomēr vilcinādamās aiziet. Vai viņa varēja, drīkstēja atstāt meiteni tagad vienu, tādā līdz šim nepiedzīvotā satraukumā? Tad viņa atkal paskatījās pulkstenī. Pēc pāris minūtēm būs mājās Ārijas tēvs. Tik īsā laikā taču nekas nevarēja notikt. Un visos šajos gados nekad vēl Reinis nebija nokavējies. Viņa varēja būt pilnīgi droša, ka to viņš arī šodien nedarīs.

Bet Gundegu, pār krēslainajām istabām skatu pārlaižot, pārņēma tāda neatvairāmi skumja sajūta, it kā šīs telpas ar klusajām un krēslā iegrimušajām lietām viņa skatītu pēdējo reizi. Vai tiešām tas kādreiz tā varētu notikt, ka viņai no šejienes būtu jāaiziet, jāaiziet projām uz visiem laikiem. Viņa tikko dzirdami nopūtās un izgāja uz ielas.

7.

Ārija dzirdēja uz kāpnēm noskanam pamātes soļus. Tad viss bija klusu, visapkārt bija briesmīgs klusums, kas smacēdams mācās virsū un spieda pie zemes. Viņa jutās tagad tā, it kā būtu iesprostota šaurā un nepaciešamā telpā, no kuras ir jāizlaužas.

Viņa pieskrēja pie loga un dziļiem, aizgūtnlgiem malkiem elpoja mitri svaigo pavasara gaisu, pamazām noreibdama un juzdama visā savā ķermenī nedabīgu vieglumu. šai brīdī nemaz viņai nebūtu grūti pārmesties pāri palodzei un nokrist tur lejā pagalmā uz akmeņiem. Tad visam vienā īsā acumirklī būtu beigas, un tomēr varbūt arī nebūtu, viņa ielēktu kādā pavisam citā pasaulē un nešķirama savienotos ar savu māti. Un apakšā akmeņainais pagalms neatvairāmi aicināja. Ir tikai tālu, labi tālu jāpārliecas pāri palodzei, lai pazaudētu līdzsvaru.

Tad Ārija aiz tumšajiem koku stumbriem, kas turēja pāri ielai paceltas zaļas kuplas galotnes, ieraudzīja aizslīdam kādu pelēcīgu stāvu. Tā bija viņas pamāte, kas gāja un aizgāja. Kaut arī gan laikam ne tā, kā viņa to tagad būtu vēlējusies — uz visiem laikiem. Tas tomēr Ārijai pietika, šīs apziņas, ka beidzot nu viņa ir pilnīgi viena visā mājā, lai kļūtu tā kā drusku vieglāk.

Viņa atgāja no loga un nokāpa lejā uz stipri krēslainākajām lejas istabām. Kāda bauda bija tagad būt pilnīgi vienai un netraucētai. Viņa gāja un glāstīdama pieskārās smagnēji tumšajām un veclaicīga griezuma mēbelēm. Tā kādreiz te bija arī staigājusi viņas māte un skatījusies visās šajās lietās, no savas dzīves atvadīdamās. Un Ārijas acis, to visu tagad iedomājot, piesvī-da neskaidras miglas, šajā mīkstajā, ar ādu pārvilktajā atzveltnes krēslā pie kamīna viņa noteikti bija sēdējusi un domājusi par nežēlīgo liktens nolemtību, kas skaudusi tām abām būt kopā un dzīvot vienu dzīvi. Un

Ārijai likās, ka krēslā arī tagad kāds sēdētu ar nogurušu, pret atzveltni atslietu galvu un klēpī mierīgi saliktām šaurām bālām rokām. Šis iedomu tēls tagad pa rādījās un pieņēmās tādā dzīvībā, ka piepeši viņa atkal sajuta istabas gaisu sevi smacējam. Bet nebija spēka, lai kustētos, ietu un atvērtu logu.

Tad, sirdīgi zvārguļus žvadzinādams, ar spēju un negaidītu lēcienu no pulksteņa sudraba teltenes izlēca laika ķipars. Un krēslainā istaba acumirklī piebira pilna viņa klaunīgās jautrības.

Tā atdzīvināja Āriju no dūmakainās apmātības. Viņa piesteidzās logiem un atvēra tos plaši vaļā, vairākus logus, tā ka vējš, pa tiem staigādams, plivināja plānos caurspīdīga auduma aizkarus kā baltus, dīvaini neredzamu viesu mēteļus.

Kaut kāda krēslaina nereālība plivinājās ap Āriju, un viņa savās ausīs juta savādu šalkoņu, no kuras kā mirdzoši viļņi pa reizei iznira un ieskanējās tik ļoti pazīstamie akordi. Un viņa tos pazina. Tie bija tie paš, jau vakar spēlētie un kādreiz arī viņas mātes mīlētie.

Ārija aizdedzināja uz klavierēm noliktās sveces, kuru dzeltenīgās uguns mēles tagad vējā spokainā izmisumā šaudījās un mēģināja atrauties no degļiem, pa brīžam savērpdamās un čūskainos līkumos izvīdamas melnas dūmu astes. Tad pati viņa piesēdās spēlēt.

Viņa spēlēja tādā, gandrīz vai nemaņas pilnā aizrautībā, it kā tai būtu visiem spēkiem jāatbrīvojas no kādas pārvarīgas apsēstības, kas citādi pilnīgi aizžņaugtu viņas elpu un iemestu melnā bezdibenī. Viņa spēlēja tā, ka neredzēja atvērtā loga aizkaru kādā spējākā vēsmas pūtienā uzviļņojam līdz sveču nemierīgajām liesmām.

Viņa atjēdzās un izbiedēta pielēca no klavierēm tikai tad, kad liesmas jau kāpa augšup pa aizkaru, tas viss bija vienās ugunīs. Un pirmajā brīdī tas bija kliedziens pēc palīdzības, kas gribēja izlauzties pa viņas lūpām. Bet tad viņa apstulbusi palika stāvam un skatījās satraucošajā uguns rotaļā. Viņai likās, ka kāds viņai čukstētu ausī, neprātīgā un naidīgi kaislīgā, aizsmakušā balsī: „Tu pati nupat vēl gribēji izlēkt pa logu un mirt. Tu gribēji atstāt šo māju un aiziet uz visiem laikiem, ja viņa, tā pelēkā, neietu un paliktu. Bet viņa te paliks, tu pati to skaidri zini. Un tad, ja tu arī aizietu, tas viss te tomēr paliktu viņiem. Te staigātu tālāk tavas mātes piemiņas necienīgi soļi, pieskartos zaimojoši lietām, kuras tai kādreiz ir bijušas mīļas. Bet tagad kā paša likteņa mājiens tev dota iespēja aiziet ar visu to kopā, kas kādreiz tik dārgs bijis tavai mātei. Un tev pat nekas nav jādara pašai, tikai jāsaņem drosme un jāgaida.”

Un reizē ar degošo aizkaru švirkstoņu pieauga spēkā un dullinošā uzmācībā arī trakā kūdītāja balss. Tā nebija vairs kaut kas ārpus viņas, tā bija tagad viņā pašā. Kāds trakums, kas viņā kaut kur bija slēpies, nu izslējās visā augumā un gavilēdams savienojās ar visu šo liesmu trakošanu ārpusē.

Pārvērstu seju un sastingušiem platiem redzokļiem Ārija skatījās krēslainajā istabā, kur brīžiem pār visām lietām noplaiksnījās sarkanīgs blāzmojums. Tur tajā, pie kamīna noliktajā krēslā viņa tikko bija redzējusi sēdām savu māti. Tai pašā krēslā, kur diendienā sēd tagad citi, kas viņu pat pieminēt negrib kā naidīgu neērtu svešnieci, un mierīgi turpinās sēdēt, ja tas viss te paliks. Ja paliks.

Un Ārija skrēja, kā vajāta skrēja augšā pa kāpnēm uz savu istabu. Tik tikko aiz sevis durvis aizvērusi, viņa nespēkā atslīga pret tām, skatīdamās platiem un nekustīgiem redzokļiem. Viņas seja bija pelēcīgi bāla un pie-svīdusi spīdēja, virs zobos iecirstās virslūpas gaišajā pūciņā trīcēja sviedru lāses. Un mazās, vēl meitenīgās krūtis zem dzeltenīga zīda blūzes cilājās straujiem asiem lēcieniem.

Viņa palaida vaļā zobos iekosto lūpu un elsoja pavērtu muti, pieskriedama pie savas gultas un izņemdama no naktsgaldiņa zaļo mātes vēstuļu sējumu. Viņa to krampjaini sažņaugtu piespieda pie savām krūtīm un palika tā labu brīdi. No lejas bija dzirdami spalgi sprakstiem, un cauri durvīm sāka sūkties kodīga dūmu smaka. Tad kaut kas iespindzējās un izstiepās garā, raudošā metalliskā vaidā. Tur laikam jau trūka kāda klavieru stīga.

Ārija, kā neredzamu sitienu saņēmusi, iekrita gultā un izmisīgā nepacietībā sāka šķirstīt savas mātes vēstules. Kā mierinājumu un stiprinājumu meklēdama, viņa mēģināja lasīt.

„Es šodien esmu saulainā omā, savas cerības un ticības pacilāta. Tās laikam bija pirmās tavas jaunās dzīvības zīmes manī, tik tikko samanāma, bet savādi satraucošā kustēšanās. Un es esmu gluži vai noreibusi savas dodošās dzīvības gavilēs. Es nesu jau sevī tavas dzīvības uzvaru par manu nāvi.

Es esmu sapirkusi klēpjiem puķu un lieku tās ta gad visās vāzēs. Jo tās ir kā tava ziedēšana manī. Ar tām es tevi šodien sveicinu.”

Lejā viens spindziens tagad sekoja otram, izlocīdamies un savīdamies ausis caururbējā vaimanu mudžeklī. Tur rijējā ugunī trūka jau vairākas stīgas un izlaida savu skanošo dvēseli kā dzīva radība.

Un Ārija, tik tikko vairs spēdama novaldīt savu pirkstu drebēšanu, šķirstīja un meklēja atkal, pieplokot acīm pie jaunas lapas.

„Es nevaru saprast, kā agrāk nekad tas man nebija ienācis prātā, šis cilvēka uzdevums — pastāvēt par spīti visam, lai pasargātu un uzturētu dzīvu kādu nesaskaitāmu paaudžu veidotu pasauli, kas celta un spējīga pastāvēt kā vērtība vienīgi cilvēkā. Vai, atteikdamies turpināt šo cīņu, mēs nekļūstam nožēlojami nodevēji? Vai vispār mēs to maz drīkstam? Pievilt tik daudzu paaudžu cīņu un cerības? Tā ir pārāk sma ga nasta, kas uzlikta mūsu pleciem, lai mēs to nesodīti vienkārši varētu nomest. Un tādēļ ir jādzīvo vai jāpadod tālāk mūsu dzīvības svece, lai mūsos dzīvotu tālāk visas cilvēces mirušās paaudzes. Mēs esam viņu nemirstības cerība. Tāpat kā tu esi man manas nemirstības apsolījums. To paturi vērā un neaizmirsti nekad, arī savā visrūgtākajā vājuma brīdī.”

Ārija, kā atjēgdamās no briesmīga murga, piecēlās gultā sēdus un skatījās uz durvīm, kur dūmi pa spraugām bija sākuši sūkties arī viņas istabā. Vai viņa vēl varēja, varētu glābties? Ir jāglābjas, ir jādzīvo!

Ar vienu vienīgu domu prātā viņa pielēca pie durvīm un atrāva tās vaļā visā spēkā. Melns, smacētājs dūmu mutulis gāzās tai pāri, iecirzdamies kaklā un degunā, sūrstēdams acīs. Kāsēdama un asaru pilnām acīm viņa taustījās tālāk, nekad vēl nepiedzīvotu izbaiļu sažņaugta.

Caur melnu, gandrīz vai necaurredzamu dūmu miglu

visapkārt zibinājās, locījās un plandījās uguņu mēles, te brīdi pierimdamas, te atkal uzšaudamās jaunā spēkā.

Visa māja bija pilna baigas dzīvības, sprakstoņas, švirkstoņas, dobjas rūkoņas un karstas elpas. Ārija ar nejauku vājumu ceļos pamanīja arī kāpnēs dažus pakāpienus liesmās. Un tad viņa it kā noreiba, redzēja ap sevi visu sagriežamies briesmīgā ugunīgā karuselī un iekrita pilnīgā tumsā.

Gundega jau labu laiku bez kāda noteikta mērķa bija klaiņājusi pa pilsētu, apstādamās pa brīžam pie veikalu skatlogiem, skatīdamās un tomēr nekā neredzēdama. Viņa domāja pati par sevi, Reini un Āriju, visiem tiem laimīgi un saskanīgi kopā pavadītajiem gadiem. Un tagad pēkšņi viss bija mainījies. Spriegas un neciešami saspīlētas gaisotnes pārvērsti, viņi bija sacirtušies viens pret otru un rīkojušies tā, it kā nemaz vairs nebūtu tie paši cilvēki. Un tādēļ, ka viņu vidū bija ienācis kāds mirušais, pieteikdams arī savu līdzdalību viņu dzīvē.

Tā tas nu bija noticis. Bet Gundega savādā kārtā vairs nejuta naidu pret Ievu, tā viņai vairs nebija nepaciešama svešniece. Jo Ieva taču nebija atgriezusies, lai vēlētu viņiem ļaunu, it īpaši Ārijai. Tās bija viņu pašu pārāk šauri novilktās robežas, kurās līdz šim bija dzīvojuši, domādami, ka viņi ir droši un pasargāti no visa tā, kas varētu vēl būt aiz tām. Un nu šīs robežas kaut kur bija pazudušas, iegrimušas tādā kā necaurredzamā miglā, izsizdamas uz brīdi viņus visus no līdz svara, no ērtās un ierastās kustēšanās kādā mazā, bet šķietami pārskatāmā pasaulītē.

Jā, Ievai arī viņa bija nodarījusi pāri, turēdama par visu šo nelaimju cēloni. Bet tagad tas tā vairs nebija,

un Gundega juta, ka Ieva ir kļuvusi viņas sabiedrotā, no ienīstās svešnieces tuvā un draudzīgā cilvēkā. Viņas abas bija beidzot tuvinājusi lielā pieķeršanās Ārijai, kāda īsa, bet neaizmirstama satikšanās ar sāpīgi nervozu roku rakstītās vēstuļu lapās.

Tās bija jau stipri mierīgākas un cerīgākas domas, kurās Gundega pamazām tagad ieslīdēja. Taču viņā joprojām bija palikusi kāda, ar prātu nepārvarama un neizdzenama baiga nojauta. Tā viņai pret pašas gribu lika griezties atpakaļ un steidzināja mājās. Viņa gāja, nekā vairs nedomādama un dzīta vienas vienīgas neatlaidīgas vēlēšanās — pēc iespējas ātrāk būt mājās.

Un kad viņas acu priekšā no koku zaļuma iznira pazīstamās gaiši pelēkās sienas ar lielajiem logiem, viņa saprata, kādēļ tā bija steigusies, gandrīz vai dzīšus pārdzīta mājās. Pa logiem, lejas stāva atvērtajiem logiem mutuļiem vēlās laukā dūmi.

Viņa jaudāja izkliegt vienu vienīgu vārdu: „Ārija!”

Tad Gundega atrāva durvis un ieskrēja priekšnamā. Un sejā viņai iesitās dūmaina svelme ar tādu spēku, ka būtu acumirklī viņu atsviedusi atpakaļ, ja viņa nezinātu, ka tur, aiz šīs uguņu trakošanas kaut kur ir patikusi Ārija.

Liels miers un skaidrība bija nākusi pār Gundegu. Viņa rīkojās ātri un noteikti, kā pati bez savu domu un gribas, automātiski paklausīdama kādai neatvairāmai pavēlei.

Vēl virtuvē uguns nebija paspējusi ielauzties. Cauri biezajai, kodīgajai dūmu miglai viņa aizskrēja līdz izlietnei. Acumirklī ar aizbāzni to nosprostojusi, palaida vaļā divas spēcīgas, šņācošas ūdens strūklas. Tad viņa norāva no galda rūtaino galdautu un iemērca izlietnē.

Ar slapjo drānu ap pleciem un seju aizsargādama, vi ņa izmetās liesmu plosītajā dzīvojamā istabā un pāris lēcienos bija klāt pie kāpnēm uz augšējo stāvu un Ārijas istabu. Kaut dega jau daži pakāpieni, viņa tika tiem pāri, skrēja, pati nejuzdama savu kāju.

Tur kāpņu augšējā galā uz gaiteņa grīdas — Gundega acumirklī to ieraudzīja un pazina, saļimis gulēja meitenes augums. Turpat netālu no Ārijas galvas jau snaicījās dūmainas plēves, plivinādamas sarkanīgu gaismu pār viņas nekustīgo seju ar aizvērtiem acu plakstiem un drusku pavērto mēmo muti.

Gundega nekā vairs cita neredzēja kā tikai šo seju, līdzīgu kādas nereālas parādības vaigam, apņemtu mi-ronīgi sastinguša, satriecēja skaistuma.

Un Gundegai acumirklī izdūrās cauri galvai ugunīgi asa adata, tik tikko tai pilnīgi neatņemdama acu gaismu. Vai Ārija patiesi jau bija... Nē, viņa nedrīkstēja būt...

Pār meiteni pārliekusies, Gundega tūlīt atkal atguva savus piepeši pagurt sākušos spēkus. Vēl Ārija elpoja, vēl viņa bija dzīva, tikai bailēs vai dūmos zaudējusi samaņu.

Viņa ieskāva meiteni savās rokās, zem mitrā, garaiņos kūpošā galdauta un lauzās cauri dūmiem un ugunīm atpakaļ, lejā pa kāpnēm. Viņas rokas un ceļi ne-iedrebējās, kad sarkanīga, elpu aizsitēja svelme viņai biedīga nosnaicījās tepat gar galvu, šai šņācošajā liesmu orģijā viņai kādu īsu brīdi pat likās uzspīdam pār-dabīgi spoža seja, nekad līdz šim vēl neredzēta, bet kaut kā ļoti tuva un pazīstama seja. Un tad viņa dzirdēja pali savu balsi sakām kaut kur no dūmos aizgrimuša tāluma: „Sūti pār mani šo pārbaudījumu, un tad tu redzēsi, ka neesi tiesīga man Āriju atņemt, ka man viņa pieder ne mazāk kā tev.”

Vēl pāris soļu, un tad būs durvis. Nu viņa jau stāvēja pie tām, svaigā un tīrā gaisā. Bet nelaimi beidzot pamanījušie un saskrējušie kaimiņi, izbailēs pret viņu paceltām rokām, kaut ko sāka kliegt un viņai rādīt, steigdamies pretī.

Gundega pati to tagad ieraudzīja un sajuta, ka liesmas nāk viņai līdzi, laukā no mājas, pie viņas drānām pieķērušās. Bet tad arī viņas spēki bija galā, kā tirpi-nātājas smiltis tie izbira no visiem locekļiem un viņu atstāja.

8.

Maurs izkāpa no autobusa, nepacietīgi atpogāja mēteli un paskatījās pulkstenī. Viņš bija braucis veselas piecpadsmit minūtes un būtu šai laikā jau mājās, kur viņu tagad noteikti gaidīja. Jau vakar tieši ap vakariņu laiku bija iznācis tāds nepatīkams starpgadījums. Un droši tagad Gundega nervozēja un diez ko domāja. Viņš tiešām bija uzvedies neglīti un pretēji visiem saviem paradumiem pazaudējis prāta kontroli par nez no ku rienes uzradušos svešādu jūtu mudžekli.

Bet tieši tādēļ viņš bija te atbraucis, lai iespējami ātri savestu sevi kārtībā. Jo Mauram bija noteiktas aizdomas, kaut arī viņam pašam nemaz tanīs nepatika atzīties, ka visā šajā sajukumā ir tomēr vainojama Ieva. Viņš varēja smieties un zoboties pats par sevi, bet muļķīgā sajūta viņu negribēja atstāt, ka Ieva ar savām Ārijai atstātajām vēstulēm atnākusi viņam atriebties. Par to, ka bija šos gadus viņu pilnīgi aizmirsis, atteicies pat Āriju pavadīt uz kapsētu.

Lūk, tādēļ viņš bija te atnācis, lai izpirktu pats savus iedomātos pārkāpumus. Jo tas, ka pagājušo nakti pāri pusnaktij nebija varējis iemigt un aizvērto acu priekšā bija spokojies bālais Ievas vaigs, bez šaubām bija visa tā nejaukā strīdus sekas. Un tomēr kaut kā viņam tagad gribējās būt drošam, apzināties, ka viņš ir bez vainas.

Maurs apstājās pie pelēkās puķu būdas, un tā kā viņu vecās pārdevējas runīgā laipnība kaitināja, pēc iespējas ātrāk lūkoja izvēlēties piemērotus ziedus. Ieva bija vienmēr mīlējusi saulaini dzelteno krāsu. Tādēļ viņš paņēma dzeltenās tulpes, samaksāja un gāja tālāk uz kapsētas vārtiem.

Viņš uzmanīgi skatījās, lai retajos kapu apmeklētājos nesastaptu kādu paziņu un, laikus to pamanījis, vēl spētu izvairīties, nogriezties pa kādu sāņus celiņu. Viņš kapos nejutās ērti, nekad arī agrāk nebija juties.

Mauram pagalam nepatika kapsētu smagnējais klusums. Tas viņam atgādināja nāvi. Un tā bija lieta, par ko viņš labprāt nemēdza domāt, pieņemt, ka kādreiz tā varētu pārtraukt viņa ierasto dzīves kārtību, pie ku ras viņš tā bija pieķēries. Bet kapos šīs drūmās domas viņam allaž uzmācās, arī tagad.

Vai tas galu galā nav dīvaini? Cilvēks to zina, ka viņš mirs, iedams ar katru savu nodzīvoto dienu tuvāk nāvei. Un tomēr viņš dzīvo, par nāvi nedomādams, it kā nemaz tās nebūtu. Varbūt arī tā nemaz nav, ko mēs nespējam atzīt un pieņemt?

Un domādams tādas, pavisam sev nepiemērotas domas, Maurs nolika dzeltenās tulpes uz zaļas kapa ko-pinas, blakus jau drusku apvītušām tumši sarkanām rozēm.

Tur viņa nu gulēja jau gaj*us astoņpadsmit gadus, viņa pirmā sieva. Varbūt arī negulēja. Jo kā gan tas, kas sen jau miris, var nākt un sajaukt dzīvo dzīves? Varbūt kaut kas tomēr paliek no cilvēka neaprakts, kaut kas vēl vairāk par viņa darbu? Viņa acu priekšā kā dzīvas sāka slīdēt kāda pagājuša laika ainas, cita spilgtāka, cita bālāka, uz brīdi likdamas aizmirst, kur īsti viņš atnācis.

MIROŅA SMAIDS

Jēkabs Mumulis skatījās uz savām rokām un domāja. Tas ādu lieltirgotājam bija tāds īpats koncentrēšanās paņēmiens. Pavisam nelāga lieta! Kaut kas tāds sen nebija gadījies. Kad viņš pagājušās nedēļas beigās ieradās Liepājā, lai pārdotu nolīgtos ādu krājumus par tiešām patīkamu cenu, kāds viņa konkurents jau bija aizsteidzies priekšā. Bez šaubām, nesolida rīcība. Bet ko lai dara, tirdzniecībā un politikā ne vienmēr visiem ir viens un tas pats jēdziens par morāli.

Mumulis slepus nojauta, ka negodīgais kollēga bez niecīgās cenu starpības viņa izkonkurēšanai šoreiz laikam būs ņēmis talkā nepamatotu apgalvojumu par viņa piedāvājuma kvalitāti. Ka Mumuļa ādas allaž ir bijušas pirmšķirīgas, to zināja katrs. Ja šoreiz, preci iepērkot, bija nedaudz piekrāpies, tas taču nenozīmēja, ka tādēļ ādas jāpārdod bez peļņas un visi zaudējumi jācieš pašam. Gan bojāto preci kaut kur galu galā nogrūdīs. Nepatīkamākais tikai bija tas, ka pēdējā lielākajā darījumā bija ieguldījis visus brīvos līdzekļus, vēl vairāk — aizņēmies piecus tūkstošus no drauga Argas, svēti solīdams tūliņ pēc atbraukšanas atdot. Argas plaušu kaite pēkšņi bija ņēmusi ļaunu virzienu, viņš gatavojās braukt uz ārzemēm ārstēties. Vairāk kā nedēļu Mumulis nebija mājās. Ja nu pa šo laiku ar Argu kaut kas... Viņa sieva par aizdevumu, droši vien, nekā nezina. Nē, tik zemiski nedrīkst domāt!

Un Mumulis, no rakstāmgalda kājās pietrūkdamies, ar troksni atgrūda smago ozolkoka krēslu. Iespraudis iezilgani gaļīgajās lūpās resnu cigāru un aizdedzinājis, ar rokām dziļi bikšu kabatās, sāka kreisēt pa istabu kā kuģis. Brīžiem nervozāk uz parketa noklaudzēja kāja, brīžiem spēcīgāk no mutes izšāvās kāds zils dūmu kamols. Citādi Mumuļa nemieru no ārienes nevarēja saskatīt.

Pie durvīm zvanīja. Mumulis gāja atvērt un pirmajā brīdī negribēja ticēt savām acīm. Argas kundzes sejā kā grāmatā viņš lasīja notikušo. Bet pamanījis skumjas līdzjūtības vietā mostamies sevī ko citu, apjuka un jautāja: — Kundze, vai Alfrēdam kas ļauns? ... — Tūliņ gan apķērās, ka tas ir lieks un muļķīgs jautājums. Pavisam nevajadzīgs.

— Alfrēda vairs nav, — sieviete melnajā tērpā ar pelēko seju izdvesa.

Mumulim likās, ka viņa tūliņ sabruks, tādēļ rūpīgi pasteidzās atsēdināt zvilnī: — Kundze, es to nespēju vēl aptvert. Mana vispatiesākā līdz... — Tad viņš iedomājās, ka viņa vārdi neskan tik patiesīgi kā vajadzētu. Aprāvās un tikai piebilda: — Parastās konvencionālās frāzes. Veltīgi būtu pūlēties ar tām izteikt to, ko šādos brīžos patiesi pārdzīvojam. Kaut arī biju Alfrēda draugs, pret tām sāpēm, ko tagad pārdzīvojat, va ru tik bijīgi klusēt.

— Jā, savās pēdējās dienās Alfrēds jūs bieži pieminēja.

Mumulis kļuva uzmanīgs un paņēma atkal no rakstāmgalda aizsmēķēto cigāru: — Vai... Varbūt viņš man ko gribēja ... lika pateikt? — Un, elpu aizturējis, centās jau iepriekš no atraitnes lūpām nolasīt atbildi.

— Alfrēds stāstīja, cik labi jūs esat satikuši. Nevarēja atcerēties ne reizes, kad jūs būtu šķīrusi nopietnāka domstarpība. Stāstīja par interesantām šacha partijām, kas kādreiz ievilkušās līdz rīta gaismai. Sūtīja mani pēc jums, jo vēl viena tāda partija jums abiem esot jā-spēlējot. Bet nebijāt pārbraucis. Tad... tad vakar no rīta, — un sieviete aizklāja seju rokām.

Mumulis izpūta aizturētu dūmu mākoni un apmierināts apsēdās: — Jā, šaehs bija mūsu kaislība.

— Alfrēds ļoti noskuma, ka jūs vairs nesatikšot, un lūdza izteikto vēlēšanos tomēr pildīt arī pēc viņa nāves — novāķēt vienu nakti blakus zārkam pie šacha galdiņa.

— Savāda vēlēšanās, — Mumuļa cigāram, kā ar nazi nogriezti, nokrita pelni. — Un... vairāk viņš neteica, Alfrēds, mans draugs.

— Teica, lai es daudz nebēdājoties, kad viņš būšot miris. Jūs palīdzēšot pārvarēt visas materiālās grūtības. Jums esot kāds pienākums, apzīmogots ar drauga goda vārdu. Viņš nešauboties, ka jūs to tūliņ izpildīšot, tiklīdz no Liepājas būšot pārbraucis. Tad ...

Mumuļa acis paspiedās uz āru, un izplūdušie asaru maisiņi zem plakstiem nodrebēja: — Un tad...

— Tad viņam uznāca klepus. Viņš vairs nekā nevarē ja pateikt. Tik acis ar savādu skatu palika kavējoties pie manis.

Mumulis tāpat ar delnu norausa neredzamus sviedrus no pieres: — Es zinu savu pienākumu. Savu solījumu es pildīšu.

— To es zināju un tādēļ arī esmu pie jums atnākusi. Par iezārkošanu un kapa vietu es izdevu visu, kas man bija iekrāts.

— Jā, jā, nomiršana tagadējos laikos nemaz neiznāk lētāka par dzīvošanu, — Mumulis māksloti iesmējās, bet tūliņ ari atskārta, ka tāds joks te nepiedien un izklausās gaužām muļķīgs, sāka viļāt pirkstos cigāru, kamēr kāda oglīte uzkrita uzvalkam. Visu uzmanību momentā pievērsa tam, cenzdamies nokratīt, pēc tam vēl rūpīgi nopūst pelnus no dārgā auduma.

Un kamēr Mumulis atkal pacēla no piepūles mazliet piesārtušo seju, likās, ka viņam laimējies nodzēst veselu ugunsgrēku, kas tikko draudējis aprīt visu uzvalku. Gluži mierīgi viņš turpināja: — Es viņam apsolīju sarīkot bēres, kādas goda vīram pienākas; lai taupītu jūsu līdzekļus, segt visus apbedīšanas izdevumus. — Mumulis skatījās uz savām rokām kā allaž tais brīžos, kad viņš ko nopietnu pārlika vai domāja, cik kāds darījums var atnest peļņas. — Es jums atlīdzināšu visus apbedīšanas izdevumus, līdz pēdējam santīmam.

Atraitne burzīja rokās mitro kabatas drāniņu un skatījās vīra draugā kā nesaprazdama, kā brīnīdamās: — Bet Alfrēds par miršanu agrāk nekad nedomāja, tikai pašās pēdējās dienās.

Mumulis samulsa, bet īsu brīdi, tad atkal droši sēdēja krēslā: — Patiesībā savādas priekšnāves nojautas Alfrēdu nomāca jau labu laiku, tikai viņš sargājās jums ko bilst, lai lieki nesāpinātu. Bet man kā draugam... Nomierinieties, kundze! Notikušo mēs vairs nevaram grozīt. — Un Mumulis skatījās atraitnē kā cilvēks, kas darījis visu, kas viņa spēkos, bet kura palīdzēšanas iespēja tālāk vairs nesniedzas.

Sieviete melnajās drānās gurdi piecēlās: — Es nevaru. Alfrēds pret mani vienmēr bija tik labs. Tagad es iešu, vēl tik daudz darāma. Bet jūs taču šonakt nāksit — pasēdēt pie viņa. Alfrēds iezārkots tagad guļ savā kabinetā.

— Drauga vēlēšanos es izpildīšu katrā ziņā. — Mu-mulis atvadoties noskūpstīja Argas kundzei roku, ko, viņai ienākot, bija piemirsis.

Un, tiklīdz aiz skumju nomāktās viešņas noklaudzēja durvis, uz Mumuļa sejas kā mēness atspīdēja ilgi aizturētais pašapmierinātais smaids. Kā paradis pēc katra labi noslēgta veikala, viņš spēcīgi uzsita ar delnu krūšu kabatai. Tūliņ gan atkal sakaunējās sava pārliecīgā prieka. Neatdošanai nolemtais parāds jau nav diez cik godīgs darījums. Tā nav nauda, kas iegūta ar slavējamu veiklību, bet gan ar drošu bezkaunību. Nē — bezkaunība tā tomēr nebūs. Tā atkal nevarēs teikt. Ar saltu aprēķinu viņš tikai bija izšķīries naudu atstāt tur, kur tā visvairāk vajadzīga un noderēja. Ko nelaimīgā atraitne lai darītu ar pieciem tūkstošiem latu? Varbūt vēl vieglprātīgi iztērēs ar kādu mīļāko. Un tas nekādā gadījumā nenāks par labu Alfrēda piemiņai, kuras saglabāšana ir arī viņa, drauga, pienākums. Argas sievai ar apbedīšanas izdevumu atmaksu, kas būs turpat apaļš tūkstotis, pilnīgi pietiks veselam gadam, jo atraitnēm pieklājas dzīvot atturīgi un ierobežoti. Turpretī viņa uzņēmumā atlikušie četri tūkstoši darīs to darbu, kādam katra kārtīga nauda vispār izgudrota — augs un vairosies, līdz ar to vairodama arī Alfrēda piemiņu.

Tālāk par šo lietu Mumulis vairs galvu nelauzīja. Tirgotājam neklājas būt filozofam, kaut ari filozofi dažreiz labprāt kļūst veikalnieki. Vakars nav tālu. Jāsāk posties, lai godam izpildītu drauga pēdējo vēlēšanos. Un Mumulis uzlika baltu apkaklīti, apsēja melnu kaklasaiti un uzvilka melnu uzvalku. Pa ceļam restorānā vēl iestiprināja sevi ar pamatīgu azaidu, pāris glāzēm konjaka un tad jau vēlā krēslas stundā ieradās sēru namā.

Pie Argas kundzes bija vecāka dāma baltiem matiem, radiniece. Mumulis ar abām runāja klusinātā balsī un apdomīgi izvēlējās gadījumam piemērotus vārdus. Bet drīz to sāka pietrūkt. Tādēļ viņš gribēja iet un pēc iespējas ātrāk palikt savrup pie iezārkotā. Atraitnes tuvumā kaut kas kā pinekļi saistīja locekļus un valodu un lika justies neērti. Varbūt tās bija viņas acis, kas brīžam paskatījās tā savādi, ka tikko noturējās nenovērsies. Likās, ka Argas kundze tūliņ vērs bāli pietūkušās lūpas un kaut ko jautās, kas palicis nenoskaidrots.

Beidzot viņš bija krēslainā istabā pie baltā zārka, kam galvgalī plīvoja sešas sveces. Mumulis stāvēja un skatījās drauga sejā, dzeltānā kā pergaments. Nekas tur daudz nebija mainījies, tikai ap aizvērtajiem acu plakstiem bija tumši ēnu gredzeni un no iekritušajiem vaigiem asāk spiedās ārā vaigu kauli. Nekā tāda, kas iedvestu netīksmi vai bailes. Un tomēr bija cilvēki, kas bijās no miroņiem. Pat tēvutēvu ticējumi par šādām bailēm stāstīja. Bet viņš pie nedzīvā drauga jutās labāk nekā pie dzīvās sievas. Balti kruzuļaina logata apņemts, Alfrēds svinīgi melns mierīgi gulēja un smaidīja.

Mumulis viņam atsmaidīja: „šitā mēs tiekamies, draugs. Tu vēl gribēji pirms nāves man pateikt vienu šachu un matu, bet nu mūsu pēdējā partija paliek tā, kurā es tevi pieveicu. Vai tu tagad zini, kur toreiz kļūdījies? Nē? Tad es tev par prieku, cik man vēl atmiņā, atkārtošu šo partiju. Pēdējos izšķirīgos vilcienus atceros pavisam skaidri.”

Un Mumulis sāka skatīties pēc šacha kauliņiem un galdiņa. A, tur jau tas bija — uz rakstāmgalda. Viņš atsēdās, uzstādīja figūras un sāka spēlēt: — Man bija baltie, tev melnie. Tāds bija mans pirmais gājiens. Tu tam tā atbildēji. Tā gāju es, tā tu. Tad es atkal uzbruku, un tāda bija tava atbilde. Es atminos gluži labi. Es tev pieteicu šachu. Pareizais pretgājiens tev būtu bijis atvilkt, lūk, šo laidni. Bet tu aizleci karalim priekšā ar zirgu. Tā bija vienkārša neuzmanība vai rupja kļūda, jo palika neaizsargāta tava dāma. Es to, protams, netaupīju. Tagad tu zini, kur bija tava kļūda, — un ar uzvaras lepnumu sejā Mumulis paskatījās uz mironi. Bet viņa smaids sastinga par nekustīgu viepli.

Alfrēda seja bija mainījusi savu izskatu. Sveces bija krietni noliegušas, un tagad to dzeltenīgā gaisma pār miroņa seju krita slīpāk, ievilkdama tur jaunus ēnu rakstus. Skaidri saskatāms gan bija tik tas, ka Alfrēda mute rādīja šaušalīgu izsmieklu, kas turēja Mumuļa acis neatvairāmā gūstā. Pēkšņi bija pazudis viegli sakniebto lūpu svētlaimīgais smaids. Baigā mute baz vārtiem teica: „Jā, Jēkab, tā bija mana kļūda, ka atstāju savu dāmu neaizsargātu. Tev nemaz nav jāstāsta, tagad es pats redzu, ka atstāt savu dāmu tavā aizgādībā nav bijis nekas vairāk kā atstāt to neapsargātu. Pat ļaunāk — atstāt to laupītāja nagos.”

Mumulis netīksmē noskurinājās. Nekas vairāk, tikai pārpūlēti nervi. Šodien tiešām bija pārsteigumu bagāta diena. Viņš atkal pievērsa acis šacha galdiņam un vēlējās tās tur noturēt, kaut kāda neatlaidīga vara gandrīz fiziski centās pagriezt galvu uz miroņa pusi.

Pukodamies pats par savām iedomām, Mumulis spītīgi turpināja spēli: — Tad es tavu dāmu noņēmu. — Bet tiklīdz viņa pirksti bija pieskārušies dāmai, tā pati no sevis apgāzās. Uz pieres un pāri sev viņš sajuta no-pludojam saltu vēsmu.

Mumulis paskatījās, vai logs nav palicis vaļā. Bet abi platie logi bija ciet. No tiem nevarēja nākt ne vismazākā vēja pūsma, jo vieglie tilla skadriņi stāvēja nekustēdamies. — Velns un elle! Vai būšu patiesi sevi tā sabeidzis, ka man pat spoki sāk rādīties?

Viņš uztraukti piecēlās, nejauši aizķerdams šacha galdiņu, tā ka figūras, spalgi skanēdamas, nobira uz grīdas. Neciešama skaņa šādā kapa klusumā. Grieza ausīs kā ložmetēja rējieni. Neviļus skats atkal uzgrūdās mironim. Neizteicami izsmējīgs smaids. Skatoties drebuļi pārskrēja pār visu miesu.

Mumulis ātri pagrieza zārkam muguru, piegāja pie loga un skatījās laukā, kur Rīgas namiem zaigoja zilas, zaļas un sarkanas ugunis. Cik patīkami tagad būtu bijis tur, kādā krogū starp dzīviem un priecīgiem cilvēkiem. Bet nakts ir gara, un visa tā viņam jāpavada te, pie miroņa. Viņš sevī pamazām sāka manīt īstas, nepazītas bailes. Lai nolādēts brīdis, kurā viņš Argas kundzei apsolīja šo vāķēšanu.

Rūtīs atmirdzēja divas zilas spuldzītes. Nē — acis. Patiesi, tās pieņēma arvien noteiktāku acu formu. Tās bija savādi sāpīgi izbrīnītās Argas kundzes acis, kādas viņš redzēja savā kabinetā, kad pateica, ka apsolījis Alfrēdam segt visus apbedīšanas izdevumus. Nē, šais acīs viņš ilgāk vairs nevarēja skatīties.

Mumulis strauji apmetās apkārt un gandrīz nenoval-dīja skaļu kliedzienu. Tur atkal neciešami smaidīja šis briesmonis! Stiprāk noplīvoja svece, un sakustējās miroņa lūpas. Mumulim likās, ka viņš patiesi dzird Alfrēda balsi: „Jā, Jēkab, tā bija mana kļūda, ka atstāju savu dāmu neaizsargātu.”

Mumulis juta, ka gaiss pār viņu sabiezē un pārvēršas asā zobenā, kas diegā pakārts virs viņa galvas un kuru katru brīdi var nokrist, sašķaidīdams smadzenes. Paceltām dūrēm viņš pieskrēja pie zārka un kliedza: — Tas nav tik liels noziegums, kā tu domā, ja es tev šodien neatdevu tos piecus tūkstošus. Neviens santīms no tavas naudas netiks nelietīgi iztērēts. Tā nesīs augļus, no kuj*iem tiesa tiks arī tavai sievai, ja kādreiz viņa nonāks trūkumā. Saproti? Es viņu nedzīšu ārā kā suni, kad viņa nāks pie manis lūgt maizi. Un apaļu tūkstoti viņa no manis dabūs jau tūliņ. Vairāk viņai nemaz nevajag. Es neesmu rīkojies negodīgi, kā tu domā.

Sviedriem pārplūdis, Mumulis elsa kā pēc smagas cīņas. Viņš bija pienācis pavisam klāt mironim, nu nepanesamais smaids tepat acu priekšā sāka tirpināt locekļus. Reizē ar bailēm par pēkšņu trieku viņš atskārta, ka visā galvā izkliedzis savu noslēpumu. Izkliedzis visai mājai. Viņa balss griezīgais skaļums noteikti būs atmodinājis gulētājus blakus istabā — Argas kundzi un viņas radinieci. Tās tagad noteikti zina visu. Sveces Mumulim gar acīm sāka dejot un briesmīgā miroņa mute šķiebties vēl nejēdzīgākos vaibstos. Viņš nespēja izturēt. Izrāva no krūšu kabatas divus tūkstošus latu un uzsvieda mironim: — Te daļa no tā, ko esmu tev parādā. Vairāk pašreiz nav klāt. Atlikumu vēlāk nodošu tavai sievai, visu līdz pēdējam santīmam. Ak, tu netici! Tu turpini ņirgāties! Tad še tev parāda zīme! — Viņš izplēsa no piezīmju grāmatiņas lapu, drebošiem pirkstiem rakstīja un nometa blakus naudai.

Tā, tagad vairs nebija ko kavēties. Mimmlis pieskrēja pie loga, atrāva līdz galam vaļā un kā trenkts izlēca laukā uz ielas.

Vēja brāzmas piepūstie skadriņi kā balts mētelis no-plīvoja viņam pakaļ.

SPOKA BILDINĀJUMS

Ja nosarkst meitene, tas ir pieklājīgi, vismaz kādreiz tā bija. Bet nosarkšana vīrietim, turklāt vēl tādam, kas jau pāri precību gadiem, nesagādā neko vairāk kā nepatikšanas. Par to Silvestrs Sājums bija paguvis pārliecināties ne reizi vien. Jau skolas gados, kad kāds klasē izdarīja lielāku nerātnību un, vainīgo meklējot, skolotājs meta bargus skatienus pār audzēkņiem, Silvestrs neglābjami nosarka un tā, bez vismazākās vainas būdams, allaž aplam pievērsa sev uzmanību. Vēlāk viņš sarka katrā kutelīgākā situācijā vai vaļsirdīgāku sarunu klausoties, tiklīdz paguva sākt bažīties, kaut tik nu atkal nenosarktu.

Šīs nepatīkamās un nepārvaramās kaites dēļ Silvestrs Sājums līdz šai dienai nebija precējies, lai gan jau varētu būt bijis tēvs precību gados esošai meitai. Tomēr tas vēl nebūtu nekas, Silvestrs varētu mierīgi nomirt arī neapprecējies, ja viņa nelaimi nezinātu kollēgas, it īpaši daiļās kollēģes. Tās it kā gluži netīšām prata pieskarties maģiskai atsperei, kuras iedarbināšana Sāļumam zem ādas tūliņ izplūdināja spilgtu sārtumu.

Un gandrīz vai ik reizes sākās apmēram tāpat kā tagad: „Sājuma kungs, jūsu uzvešanās mums vakar bija negaidīts pārsteigums. Nespēju ticēt savām acīm, kad Melita, kāpjot tramvajā, man parādīja.

— Septiņi simti, astoņi simti, deviņi simti... — pie sevis dudinādams, it kā nekā nedzirdējis, Sājums ar veiklajiem bankas ierēdņa pirkstiem turpināja skaitīt zilgani zaļās, līdaku mugurām līdzīgās banknotes, par spīti savai ārējai vienaldzībai juzdams, ka nepatīkami pazīstamais karstums no vaigu galiem sakāpj līdz ausīm un pārmetas uz pieri. — Tūkstotis. Tūkstoš viens simts, divi simti, trīs... — sāka jukt, bet nedrīkstēja pārtraukt vai apstāties, tad būtu jāpaskatās runātājā, kuj*as slaidās kājas zīda zeķēs, izaicinoši sakrustotas, redzēja pat nepaskatījies.

— Sājuma kungs, vai jūs tiešām gribat mums noslēpt savu privāto dzīvi kā turks harēmu? Bet šoreiz tas neizdosies. Mēs vakar pašas savām acīm redzējām, cik mīlīgi smaidīdams jūs uz ielas apsveicinājāt kādu dāmu.

Arī Melita nu pievienojās draudzenes Marijas pasāktajai viņa tincināšanai: — Paskat vien, kāds viltnieks, darbā uz mums pat nepaskatās, izliekas par visbaltāko nevainības eņģeli, gandrīz vai sarkst. Tagad gan zināsim, kam viņš savas acis glabā. Mēs laikam neesam pietiekami glītas, mums būs jāpaliek vecmeitās.

— Četri simti, pieci simti, pieci simti... — nē, vai tikai nebija seši simti? Laikam tomēr. Jāskaita par jaunu. — Es tiešām... — Sājums apjucis un sapīcis no-rika banknošu sainīti, paceldams nedrošas acis aiz bieziem aceņu stikliem vienkāršās niķeļa apmalēs. Bet lai arī div tik biezi būtu viņa aceņu stikli, tie nespēja aizturēt abu sieviešu nekautrīgos smaidus, kas nepatīkami dūrās sejā kā skabargas. — Es tiešām nevaru strādāt, kad jūs tā traucējat.

— Mīļais Sājumiņ, mēs jūs netraucēsim pavisam nemaz. Tikai pasakiet, kas tā bija par dāmu, ko jūs vakar tik mīļi sveicinājāt. Saprotat, tīri sievišķīga greizsirdība, — un Marija šūpoja pār otru celi pārlikto slaido kāju, kas glumajā zeķē vizēja kā zalktis līdz gurna sākumam.

Melitas pirkstos bija mutes krāsulis. Pēc apmēram stundas ceturkšņa apnicīgais ierēdņa laiks būs nosēdēts, un vajadzēja sākt posties aiziešanai. Pa uz priekšu izstiepto lūpu spraugu viņa tikai piemeta: — Labiem kollēgām nemaz neklājas būt tik noslēpumainiem. Kā mēs jums rītos visu pārstāstām.

Tiesa, no rītiem viņas allaž skaļi pārrunāja savus iepriekšējā vakara piedzīvojumus ar kavalieriem, kuru netrūka ne vienai, ne otrai. Bet Sājumam tāda izrunāšanās likās tīrā ķecerība, viņš pat cītīgi pūlējās izlikties, ka tanī nemaz neklausās, lai arī ne vienmēr ar vienādām sekmēm, par ko liecināja nodevīgais vaigu piesārtums, kad draudzenes kļuva sevišķi atklātas. Bet ātrāk laikam viņas tagad mieru neliks, kamēr nebūs pateicis. Sājums pastūma acenes augstāk uz deguna, jo likās, ka tās grasās nokrist, un nedroši teica: — Tā bija manas pansijas saimniece, un saprotiet, tās pansijas, kurā es dzīvoju ...

— O, mīļais Sājumiņ, tagad mēs saprotam, pilnīgi saprotam! Pret saimniecēm katram vecpuisim jāizturas iespējami laipni, ja grib būt labi paēdināts un rūpīgi aplāpīts, — Marija kā kaķe piemiedza acis.

Melita bija nolikusi krāsuli atpakaļ rokassomā un smējās ar svaigi krāsotām lūpām: — Un cik ļoti viņš cenšas, Marij, par to viņa āriene var nodot vislabāko liecību. Vienmēr visur salāpīts un izgludināts, arī vēderiņš gandrīz kā vicedirektoram.

Sājumam uz deguna nodrebēja acenes. Melitas mēlei bieži bija nepanesami aizkārējs asums. Pie tā viņš laikam nekad nevarēs pierast. Un Sājums pārlaida plaukstu galvai, kur caur retajiem vēl atlikušajiem matiem spiedās mitrums kā pēc karstas pirts.

Pienāca grāmatvedis Skudra un, pa daļai jokodams, norāja jaunās sievietes: — Klausieties, ko jūs atkal vecajam labajam Silvestram esat nodarījušas? Viņš ir sarkanāks par vārītu vēzi un izskatās tik apjucis kā pēkšņi vārdā nosaukts mēnessērdzīgais.

Sājumam no deguna nokrita acenes. Par laimi tikai uz galda un nesaplīsa. Citādi viņš vairs nebūtu izturējis. Tas tiešām vienai dienai bija par daudz. Jau tagad viņa lūpas sāka bīstami trīcēt, gluži kā bērnam, kas drīz nespēs novaldīt raudas.

Bet to neviens nemanīja. Skudra bija paskatījies rokas pulkstenī un pateica, ka darba laiks beidzies. Marijai un Melitai vairs nebija vaļas.

Tikai Sājumam nekur nebija jāsteidzas. Kā pēc smaga darba brīdi nekustīgs palika krēslā, tad rūpīgi noslēdza kasi, ar savādu mīlestību noglāstīdams zilganos banknošu sainīšus, un lēnā gaitā atstāja banku, it kā klausoties, kā klusajā un tukšajā vestibilā atbalsojas viņa vientuļo soļu klaudzieni.

Vēl labu laiku uz ielas Sājums nespēja attapties. Tik dziļi aizkārts viņš nebija sen. Vai tiešām Skudra kaut kā būtu uzzinājis slimību, ko slēpa no visas pasaules? Slēpa ar lielu rūpību kopš tā laika, kad māte neglīti bija saukājusi par mēnessērdzīgo, jo pilna mēness naktis esot rāpies laukā no gultas, šad tad pat izgājis pagalmā. Tagad viņš katru vakaru rūpīgi aizsedza logu, vienalga, vai bija apmācies, vai pilns mēness. Bet — varbūt Skudrām tas vārds tāpat vien pagadījās uz mēles. Jā, ko viņš par to vecumu vēl {neminēja — vecais labais Sājums. Labs — pret to gan nebija ko iebilst. Nevie-

nam jaunu nekad nedarīja. Pat mušu uz rūts nenospieda. Drīzāk attaisīja logu un palaida laukā. Bet par vecu gan viņš sevi neturēja. Nemaz ari nē. Pāris sirmu matu šķieznu gadās arī dažam labam jauneklim, tas vēl nav nekāds neapšaubāms norādījums par vecumu. Un krunku sejā nemaz nebija tik daudz. Viņš to labi zināja, jo gandrīz ik rītu savā istabā, kur neviens nevarēja pārsteigt un redzēt, uzmanīgi palūkojās spogulī. Atklātā vietā gan tā kaut ko darīt kautrējās, lai pats neapdomīgi nepamestu kaulu žagatām, kas jau tā nebeidza trīt mēles par viņa precēšanos.

Jo tuvāk Sājums nāca mājām, jo vairāk nomierinājās. Droši vien vakariņas, kas reizē bija arī pusdienas, viņu jau gaida, turklāt vēl siltas. Saimniece, īpaši pret viņu ļoti laipnā Katrīna Spraudina, prata ēdienu nolikt un paglabāt neatdzisušu, lai arī cik vēlu centīgais un apzinīgais bankas darbinieks pārrastos mājās. Sājums nekad neiedrošinājās domāt, ka šai uzmanībai varētu būt kaut kādi sevišķi nolūki. Tā bija vienkārša otra vientuļa cilvēka saprašana, jo arī Spraudiņa nāca krietni vien tais gados, kad draugus varētu vēl saistīt tikai bagātība. Un tā kā mantas pavecīgajai jaunavai nebija vairāk kā Sājumam, tad pansijas saimniece ar savu vienīgo vīriešu kārtas pansionāru sapratās itin labi. Pat tik labi, ka Sājums ne reizi vien pie sevis nodomāja: nemaz nebūtu pārāk ļauni, ja Katrīna kļūtu viņa sieva. Bet tas nenotiks, nē, nekad. Viņam nekad nebūs dūšas bildināt Katrīnu. Nosarks tikai kā puika, un vairāk nekas neiznāks. Un ja ari iznāktu, kur tad visa tā kol-lēgu mēļu trīšana, kas tūliņ neglābjami sāksies. Vakar uz ielas Katrīnu bija tikai pasveicinājis...

Mazliet atkal sapīcis, Sājums piezvanīja pie platām divviru durvīm ar rūpīgi nospodrinātu misiņa plāksnīti» uz kuras cēliem gotu burtiem bija uzgravēts saimnieces vārds. Šo plāksnīti varēja dēvēt gandrīz vai par pašas īpašnieces dvēseles spoguli. Tik kārtīga un spodra viņa bija no galvas līdz kājām» un viņas stingri veclaicīgie tikumi mazliet smaržoja pēc vaivariņiem un biškrēsliņiem, kam šad tad nopludoja pāri arī baldriāna aromats. Un tādās reizēs pelēkais, labi barotais kaķis jo mīlīgi trinās savai saimniecei ap kājām.

Tikko pamanījis durvju spraugā Katrīnas svinīgi pacelto galvu ar rūpīgi savītu matu cekulu pakausī, Sā-jums tūliņ pazemīgi sveicināja: — Labdien, saimniec, laikam es esmu kādu minūti šodien vēlāk.

— Neko daudz, Sājuma kungs. Tikai nepilnas sešas minūtes. Jūs esat kārtīgākais pansionārs, kāds jebkad manā mūžā bijis.

— Spraudiņas kundze, jūs runājat tā, it kā jūsu mūža izmērīšanai būtu vajadzīga briesmīgi gara olekte, — mēteli nost vilkdams, Sājums mēģināja jokot. Vispār kaut ko līdzīgu jokiem šad tad sev atļāvās pateikt tikai Katrīnas sabiedrībā. Visur citur bija pieradis klausīties citu asprātībās.

Atturīgi un nezaudēdama cienību, vairāk likdama smaidu nojaust nekā pati smaidīdama, saimniece, aizejot uz virtuvi pēc azaida traukiem, atteica: — Jums par godu, Sājuma kungs, jāatzīstas, ka jūsu tuvums man allaž licis aizmirst savu vecumu. Cilvēki vienos gados var abi kļūt tik jauni, cik viņiem tas pašiem tīkas. Vienīgi jaunos mums neizdosies piemānīt.

Sajums atsēdās ēdamistabā pie galda manāmi satraukts. Nu atkal bija vējā visa asprātība un draudēja vecā sarkšanas kaite. Ko īsteni nozīmēja Katrīnas savādie vārdi par vienādo vecumu? Viņi abi varot kļūt tik jauni, cik vien pašiem tīkoties. Vai tas neizklausās pēc slepena mājiena? Nē, tik muļķīgi neklājas domāt. Un viņš īgdams juta, ka, kaunēdamies par savām domām, viegli piesarkst. Uztraukums sāka reibināt kā vīns. Un atgriežoties saimniecei ar vakariņām, šis vīns kļuva pavisam stiprs.

Kā piemīlīgus viļņus Sājums juta ausīs balsi: — Kā labi garšo?

— Labi, ļoti labi, lieliski, — viņš nepacēla no šķīvja acis, baidīdamies, ka saimniece, kas šodien nosēdās viņam pie galda pretī un ar vēlīgu labpatiku raudzījās sava pansionāra ēšanā, tad varēs saskatīt šo muļķīgo noreibumu.

— Un ko lai gatavoju rīt? Ko jūs vislabprātāk ēstu?

Saimnieces lielās laipnības sajūsmināts, Silvestrs apjucis izgrūda: — Neko.

— Kā tā? Vai jūs esat nodomājis badoties? Tas nebūtu prātīgi mūsu gados.

Cik zīmīgi viņa to izteica — mūsu gados. Sājums apjuka un nosarka vēl vairāk: — Ak tā. Es ēdīšu arī rīt. Protams. Kā parasts, es ēdīšu ar garšīgu muti visu, ko vien jūs pagatavosit.

— Bet jums taču ir arī kāds vismīļākais ēdiens?

— Es ... mīļākais ... Es tiešām nezinu ... Ja jūs ...

— Varbūt aknas krējuma mērcē. Mīkstas teļa aknas.

— Pareizi! Aknas krējuma mērcē, kā es to varēju piemirst, ka tas mans mīļākais ēdiens, — un Sājums atviegloti nopūtās. Viņš tiešām neko labāku nebūtu varējis iedomāt. — Bet nu esmu paēdis. Paldies.

— Vai jūs jau steidzaties uz savu istabu? — un arī Spraudiņa piecēlās no galda. — Gluži kā kurmis, pa savu alu vien. Sakiet, vai jums mūzika nemaz nepatīk? Protams, ne jau kaut kādi vieglprātīgi danči, bet nopietna mūzika. Man īpaši tuvs ir Hendelis. Pa radio pēc dažām minūtēm pārraidīs viņa orātoriju. Vai nevēlaties paklausīties?

Ja nu tā, ka Katrīnai patīk mūzika, domāja Sājums, tad nebūtu pieklājīgi, ja viņam nepatiktu. Tikai nevarēja saprast, kāpēc saimniece šodien tik laipna, pat aicina savā istabā, ko nekad vēl līdz šim nebija darījusi.

Sājumam vairākas reizes bija jāpietur un jāpastumj augstāk acenes, kas atkārtoti grasījās noslīdēt no deguna, kamēr viņš sekoja Katrīnai un tika līdz mīkstajam, ar zaļu plīšu pārvilktajam krēslam. Te nu patiesībā bija ļoti patīkami. Viss gaiss smaržoja pēc biškrēsliņiem, daudz stiprāk nekā saimnieces drēbes.

Nebija nekas arī lieks vairs jārunā, jo drīz sāka skanēt mūzika. Katrīna taisna kā svece sēdēja uz sofas malas un uzmanīgi klausījās. Sājums pirmo reizi mūžā at skārta, cik jauka lieta ir tāda mūzika. Kamēr spēlē, nav pašam jāgudro muļķīgi vārdi. Vari mierīgi sēdēt un klusēt. Citādi tas būtu stipri neērti un viņš, it īpaši tādā sašķobītā garastāvoklī kā pašreiz, nezinātu, kur dēties. Tagad visas pajukušās domas varēja savest atkal kopā kā zirgus aplokā un justies stingrs to saimnieks. Jā, kļūt arī par šīs istabas saimnieku nemaz nebūtu ļauni. Un Sājums gandrīz sāka domāt, ka tas nemaz nav neiespējami. Katrīna taču viņu jau aicina savā istabā. Ja tik vēl pati pateiktu pirmos grūtākos vārdus... Bet radio beidza spēlēt, un viņš vairs nevarēja tā, neko nerunādams, ilgāk sēdēt:

— Jā, bija skaisti. Tādā mūzikā varētu klausīties... Bet nu ir cauri. Ko citu, būs jāiet gulēt.

Katliņa joprojām sēdēja svētsvinīguma pilna, un viņas balss bija tāda pati: — Jums tiešām taisnība. Pēc tādas, tik skaistas mūzikas būtu grēks ko citu vēl darīt.

Tā Sājums aizgāja uz savu istabu, tur tūdaļ kļūdams pavisam cits cilvēks. Bezbēdīgs kā jauneklis pa roku galam uzmeta svārkus krēsla atzveltnei un kreklā piegāja pie loga. Pavisam piemirsis, ka tur tas apaļais augšā pie debesīm ir viņa visbīstamākais ienaidnieks, smaidīdams skatījās mēnesī un mēģināja klusi svilpot. Nekas prātīgs neiznāca, jo nemācēja noturēt neviena meldiņa. Tomēr, ar kaut ko ļoti apmierināts, izģērbās, iemetās gultā un palika rokas zem pakauša. Tik drīz gan negribēja iemigt, jo juta pienākušu reizi, kad daudz kas nopietns jāapsver un jāizdomā līdz galam. Vesels mudžeklis neizdomātu domu pašreiz spindza pa galvu kā bišu spiets. Un viņš bija viss šī spieta varā. Tādēļ arī pirmo reizi logs šonakt palika neaizklāts.

Pamanīdams necerēto izdevību — ielūkoties nekad nepieejamā Silvestra Sājuma vecpuiša istabā, mēness nevilcinājās. Pēc īsa brīža bija pa logu istabā un nogūlās uz galda. Nekā interesanta te nebija. Tad noslīdēja pār galdauta malu zemē un, līdzīgi zaglim, klusi un uzmanīgi līda uz gultas pusi. Jāapskata taču beidzot vecais draugs vaigā. Tik ilgus gadus neredzēts.

Mēness pētīts, Sājums pāris reizes pārvēlās no vieniem sāniem uz otriem, tad nepacietīgs nometa segu un piecēlās. Naktskrekls kā balts maiss kuļājās ap viņa apaļīgo augumu. Viņš gāja uz durvīm, atvēra tās un plikiem stilbiem virzījās laukā, tieši uz Katrīnas istabas pusi.

Ar tikpat zinīgu roku kā savas, Sājums atvēra saimnieces guļamā kambara durvis, it kā jau daudzreiz pa tām būtu staigājis. Vispār, viņa gaitā bija pazudusi agrākā nedrošība un ļenganums. Viņš lika kailās kājas pāri slieksnim vingri un pašapzinīgi. Bet saimniece neparasti tērpto viesi vēl nemanīja. Viņa arī gultā tagad gulēja taisna kā svece, pat miegā atšķirdamās no daudziem citiem, kam guļot patika izliekties kā kliņģeriem vai savilkties ritenī, ar ceļiem gandrīz pie zoda. Katrīna gulēja uz muguras, zodu pret griestiem pastiepusi. Arī no virspuses viņa neko daudz negrēkoja pret līniju taisnumu.

Nu saimnieci kāda neredzama roka aiz matiem uzrāva gultā sēdus. Pirmajā brīdī viņa nespēja ticēt savām acīm, kas sastinga apaļas un nekustīgas, it kā pie dzeltenīgi bālās ādas piešūtas melnas pogas. Tad kā tumšs bezdibenis neredzēti plata atvērās mute, draudēdama ieraut sevī un pazudināt vēl atlikušo sejas daļu: — Palīgā! Glābiet! Spoks! Spoks!

Skaļā un negaidītā kliedziena pārsteigts, Sājums mirklī pārtrauca savu kluso un balto slīdēšanu pa istabu, palikdams kā pienaglots pie grīdas. Tad mierīgi apgriezās un, tāpat kā ienācis, izslīdēja laukā.

Taču īsais brīdis, kamēr Sājums stāvēja, viss mēness gaismas apspīdēts, bija pietiekams, lai Katrīna viņu pazītu. Savāds laimes uzbudinājums izlija pa visu viņas miesu. Silvestrs! Viņš beidzot bija sapratis nebeidzamos laipnības aicinājumus. Vajadzēja aizturēt, nedrīkstēja ļaut viņam tā aiziet. Bet kā par spīti Katrīnai kakls bija aizžņaugts, viņa nespēja pār lūpām dabūt ne vārda.

Katrīna nevarēja sev piedot nejēdzīgo kliedzienu, tas noteikti viesi bija aizbaidījis. Bet — vai viņa bija varējusi šādu pārsteigumu paredzēt un iedomāties? Sevišķi pēc vakarvakara, kad Silvestrs uz viņas pavisam nepārprotamo mājienu atbildēja ar agrāko vienaldzību un atturību. Varbūt gan pati līdz šim bija izlikusi«*» par saltu un nepieejamu. Bet ar to bija gribējusi rādīt Silvestram tikai sava rakstura cēlās tikumiskās īpašības, kuras velti meklēt pie šīsdienas vieglprātīgajām jaunavām. Beidzot Silvestrs nu nāca viņai tuvoties, bet bija pati to atkal aizbaidījusi. Šī nejēdzīgā kļūda, cik iespējams ātri jāizlabo, jau rīt pat. Ja viņas iecerētais bija izšķīries par uzņēmīgu, nē — tik romantiski pārdrošu soli, un Katrīna klusi iesmējās, tad viņa pratīs būt tāda pati. Viņai vairs nebija jābūt neieņemamam tikumu tronim, jo Silvestrs tos, acīm redzot, bija pienācīgi novērtējis.

Katrīna nozvaltsījās pa gultu bez miega līdz rītam. Palagi bija kļuvuši karsti un neļāva vairs iemigt. Ik pa brīdim pacēlās skatīties pulkstenī, vai nav jau pienākusi stunda, kad pieklātos modināt bankas ierēdņa kungu uz darbu. Tā tas atkārtojās neskaitāmas reizes, līdz bija sagaidīti septiņi. Neatļāva sev celties ne minūti ātrāk, viņai tomēr bija un palika stiprs raksturs.

Katrīna šoreiz nepūlējās saģērbties tik rūpīgi kā citām reizēm, bet sameklēja rītamēteli un uzvilka tāpat virsū naktskreklam. Nepieklauvējot viņa atvēra sava pansionāra istabas durvis.

Silvestrs vēl saldi gulēja. Pār gultas malu no segas bija izspraukusies balta un mīksta pēda, kas drīzāk atgādināja palielu dūri, jo varžacainie pirksti bija saliekti kā drēbju pakaramie. Zābaki Silvestram allaž spieda kājas tāpat kā dzīve dvēseli. Lūpas pa brīžam pavērdams, viņš ritmiski izgrūda šalcošus gaisa mutuļus kā lokomotīve tvaiku. Katrīnai žēl bija modināt, kad iedomājās, kādu uztraukumu nabagam šonakt sagādājusi.

Bet Silvestrs atvēra acis pats, un nesaprašanā viņa seja pirmā brīdi palika pavisam bez izteiksmes. Ar neredzētu mirdzumu acīs pie gultas stāvēja Katrīna. Kā tas varēja notikt? Vai viņš miegā nebija dzirdējis klauvējam? Saimniece nekad neatļāvās nākt iekšā, iepriekš skaļi nepieklauvējusi. Un Silvestrs sarāvās, strauji uzraudams segu līdz ausīm.

Katrīna nedomāja pat atvainoties, droši atsēzdamās uz gultas malas: — Mans mīļais Silvestriņ, es jūs gan laikam pamatīgi nobaidīju?

Uzrunātais rausās dziļāk segā: — Neko ... Nemaz ... Es tikai tāpat pirmajā brīdī... Bet laikam nevarējāt mani tik viegli atmodināt, un būšu pamatīgi aizgulējies.

— Gulējāt gan saldi. Taisni žēl bija modināt. Tas arī saprotams — pēc tādiem uztraukumiem. Bet ticiet man — kliedzu tik tāpēc, ka nepazinu. Nekad es nebiju iedomājusies, ka jūs — varētu naktī manā istabā... Ne-iztrūkstieties, es neesmu uz jums dusmīga ...

Sājums dzirdēja Katrīnas tīksmīgos smieklus un sāka aiz bailēm drebēt. Viņa bija kļuvusi traka. Pavisam traka! Ko nu lai dara? Bija dzirdējis, ar trakiem vajagot pa labam, lēni un mierīgi. Tādas atausušas atziņas vadīts, sāka lēnā garā pārliecināt Katrīnu: — Jūs maldāties, cienījamā Spraudiņas kundze. Pēc Hendeļa vakarvakarā jūsu istabā es neesmu vairs bijis. Tas būs vai nu kāds cits, ko gan arī grūti, pat neiespējami pieņemt, vai visticamāk — tā būs vienkārši hallucinācija.

— Nekāda hallucinācija! Nemēģiniet liegties, mans mīļais Silvestr, jo tas nav vajadzīgs. Jūs es nemaldīgi pazinu tūliņ, tiklīdz bijāt ienācis manas istabas vidū, kur jums, kā baltam eņģelim, no galvas līdz kājām pārlija pilnā mēness gaisma.

— Mēness? Pilns mēness? Vai pagājušo nakti bija pilns mēness? — kā ievainots iekliedzās Silvestrs un paskatījās uz logu. Jā, logs bija palicis neaizklāts. Kā viņš to bija piemirsis izdarīt? Ak briesmīgā vakardiena! Tā bija pilnīgi sajaukusi viņa galvu. Silvestrs saguma pār spilvenu: — Neņemiet ļaunā, kundze, ka tas tā notika, bet es nemaz neesmu vainīgs, es nekā nezinu un neatceros, es esmu slims, es esmu — mēnessērdzīgs!

Katrīnas dzeltenīgā seja nobālēja, tad kļuva sarkana, it kā tur kāds pēkšņi būtu iemetis rožu buķeti.

Tad tāds bija viņa — šī slimā spoka bildinājums naktī un naktskreklā. Un viņa bija beidzot domājusi... Par velti.

MODEĻA ATRIEBĪBA

Pie augstā un platā darbnīcas loga stāvot, Raida uztraukta spieda seju rūtī, lai varētu labāk saskatīt, kas notiek uz ielas. Nebija viegli to visu tur apakšā redzēt un palikt klusai un nekustīgai. Šai brīdī viņa būtu varējusi eksplodēt gluži kā elles mašīna, kuras deglis nodedzis līdz pēdējam. Uguns tam bija pielikta jau sen, apmēram priekš mēneša, kad Raida pamanīja, ka Aivars sācis aizrauties ar kādu jaunu pielūdzēju, pret savu tagadējo modeli kjūdams arvien vēsāks un atturīgāks.

Tagad viņa skaidri nojauta pienākušu savas mīlestības galu. Jo tas bija redzams pat no šejienes, pat no sestā stāva, kā, nespēdams tik ātri atvadīties, Aivars svešo sievieti iekļauj savā skatā.

Aivaram bija īpaša modeļu iegūšanas metode, ko pavisam īsi varētu dēvēt par jūsmīgu sieviešu iemīlināša-nu sevī. Tas galvaspilsētā vairs nebija nekāds noslēpums, ka jaunais apdāvinātais tēlnieks Aivars Cilnis necieš parastos profesionālos modeļus. Nevarēja noliegt, ka tieši šī iemesla dēļ Ciļņa slava sniedzās tālu pa priekšu viņa vērā liekamajai un tiešām augošajai varēšanai.

Raldas seja pavisam pieplaka rūtij. Nu Aivars beidzot atvadījās un, vēl atskatīdamies pakaļ aizejošajai, pazuda parādes durvīs. Pēc dažām minūtēm viņa steidzīgie soļi jau skanēs uz darbnīcas grīdas. Pēdējā laikā tēlnieks vispār bija kļuvis ļoti steidzīgs.

Raida novērsās no loga, atspieda muguru pret palodzi un drebošiem pleciem gaidīja. Uz rūts no viņas siltās elpas bija palicis dīvains miglojums, kas kā spokaina maska rēgojās pār mandarīnu krāsas blūzē tērpto plecu un smējās nedzirdamiem smiekliem.

Strauji atgrūdās durvis, Aivars nometa uz krēsla melno platmali. Viņa jauneklīgās acis zem biezajām uzacīm smējās tāpat kā palielā mute, ko iekļāva divas rievu elipses, vīdamās uz leju no taisnā deguna: — Tas ir skaisti, mīļā Raida, tas tiešām skaisti, ka tu jau esi te. Arī tev būs prieks dzirdēt, ka mūsu darbs nu pabeigts. Man šī diena ir īsti svētki! — Tu kļūsti savāda. Vai esi pārsteigta, ka nav vairs jāpozē? Bet kopš pagājušā seansa esmu daudz piestrādājis pēc atmiņas. Steidzos, lai tiktu galā, jo likās, ka tev jau apnicis pozēt. Lūk, paskaties, tur tagad stāv tava nemirstība.

Bet Raldas skats nesekoja Ciļņa rokai, kas rādīja uz mālā ieveidotu sievietes augumu, vēl ciešāk iedurdamies runātājā pašā: — Neliekuļo! Saki atklāti, tev pašam bija apnicis. Tev galvā sēž jaunais modelis, ar veco pēc iespējas ātrāk jātiek galā. Nemēģini liegties, es to nojautu, es to tagad zinu. Patiesībā man šo brīdi vajadzēja gaidīt, jau pirmo reizi te ienākot. Bet mīlestība stundas nekad nav skaitījusi, tādēļ nebrīnies, ja esmu mazliet nesagatavota.

— Raida!

— Es zinu, tu turpināsi liegties. Bet tevi tur apakšā redzēju. Redzēju, cik briesmīgi ir sakropļojusies tava gaume. Tu esi sācis jūsmot par bezikru stārķa kājām un zvirbuļa krūtīm.

— Raida, es aizliedzu tā runāt par manu līgavu. Viņai ir tas, kā tev nav — klasiska seja. Viņas galva ir tā, kas tavam tēlam devusi pilnību, — bet, vēl nepabeidzis, jau nožēloja savu pārsteidzību, redzēdams izteiktā spējo ietekmi.

— Viņas galva? — un Baida kā dzelta pacēla acis uz sarkanīgo veidojumu. Patiesi — uz viņas pleciem un kakla vairs nebija viņas sejas. It kā kaut kur no tālienes ausīs ieskanējās Ciļņa kādreiz teiktie vārdi — tev ir plata zemnieces seja. Tad ausīs sāka šalkt, šalkdami milzu viļņi gāzās virsū. Nogāzīs un noslīcinās? Tomēr nē. Baida tikai sagrīļojās, kļuvusi balta kā audekls. Tāda nekaunība, tāds cinisks izaicinājums! Viņas tēlam drīkstēja noņemt galvu un pielikt tās vietā citu! Šīm krūtīm, kas viņam patika, šiem gurniem, ko viņš slavēja, piederējās tikai viņas galva, pašas galva. Nē, AI vārs neatdāvinās viņas krāšņumu kaut kādam ģindenim ar klasisku seju. Viņa nebūs tā, kas ļaus iztirgot savu miesu pa daļām. Un Baida paceltām dūrēm metās virsū tēlam.

— Ārprātīgā, ko tu gribi darīt? Mūsu darbu! — un Aivars tikko paguva saķert aiz pleca modeli, kas mežonīgā naidā mēģināja sadauzīt savu atveidu. Abu skati krustojās kā asmeņi. Tad viņas skroptsas nodrebēja, it kā sejai būtu pārskrējis neredzams viesulis.

Aivars spieda Baidu krēslā, un viņa vairs nepūlējās pretoties, vēl vairāk, sēdēja gandrīz bez dzīvības, stīvi skatīdamās sarkanīgajā māla figūrā, it kā būtu ieraudzījusi to visu degam. Savāds sauss karstums no tās kā cepļa strāvoja viņai pretī, Aivars saīdzis sāka staigāt pa darbnīcu, ne mirkli neizlaizdams modeli no acīm.

Bet Baida pat nemēģināja kustēties. Cik ilgi viņa tā sēdēs? Un Aivara īgnums sāka pārvērsties niknumā. Viņš runāja skaļi un skarbi, viņš drīzāk kliedza nekā runāja: — Baida, netaisi scēnas. Baida, es tevi brīdinu! Tu labi zini, ka man tas riebjas, ka mani tas sanikno. Un dusmās par sevi nevaldu. Tad es varu padarīt...

— Jā, ko tu man vēl varētu padarīt? Noņemt arī pašai galvu un uzlikt tās vietā citu? — Tā laikam bija Baida, kas to tagad pateica, bet Aivars nepamanīja pat viņas lūpas pakustamies.

Daudz labprātāk viņš būtu apņēmies šai brīdī atminēt akmens stingas domas, nekā gaidīt, ko izprātos sastingusī sieviete. Viņš labi zināja, cik nepārredzama tādos brīžos Baldas rīcība. Turklāt tam visam par postu bija jānotiek tieši šodien, kad viņš pēc pāris stundām gaidīja pie sevis draugus un līgavu.

— Baida, mēģini saprast. Ne brīdi es neesmu kalpojis un padevies tikai savām kaislībām vien. Par sevi pašu allaž augstāk esmu turējis savu darbu. Un es domāju, ka arī tu tam kalpo, ziedodamās tāpat kā es, lai radītu kaut ko par sevi pilnīgāku. Tādu daiļuma sintēzi ar tavu palīdzību es šķitos iemūžinājis savā pēdējā darbā. Bet tu par to nemaz negribi priecāties kopā ar mani, tu pat mēģini to satriekt drupās, pilnīgi aizmirsdama, ka kalpošana mākslai ir atteikšanās no sevis. Ja to esmu spējis es, arī tev tas ir jāvar.

— Atsakies no savas galvas, un kalposi mākslai, — Baida tikko dzirdami pret zobiem atsita vārdus, un viņas skatā atkal ievizējās nažu asmeņi, asi pārslīdēdami pār figūras sarkano māla kaklu.

Aivars nedomādams uzķēra Baldas piezīmi: — Jā, mākslai jākalpo ar sirdi. Tikai ar sirdi. Viss cēlais un lielais dzimst un veidojas no sirds. No tās ir veidojies arī šis tēls, mans meistardarbs, ko es pēcpusdien gribu rādīt dažiem saviem draugiem.

Viss Raldas ķermenis strauji pasitās pret Aivaru, un spriegi savilktajā sejā vēl platāki izēnojās viņas austrumnieciskie vaigu kauli, šodien pēcpusdienā ... Tātad tas notiks šodien. Un noteikti būs arī tā — viņa līgava. Raida pazina Aivara paradumu — pēc katra pabeigta darba sasaukt draugus un noklausīties viņu spriedumos. Tās bij jautras un strīdu pilnas pēcpusdienas. Pati bija tādās kādreiz piedalījusies. Viņas tēls būs novietots tur stūrī, aiz aizkara. Kad visi būs sanākuši, Aivars aizkaru paraus sāņus. Skatītāji pārsteigti ieraudzīs viņas figūru mālā ar... ar... Nē, nē, par to izkaltušās plekstes galvu viņi nepriecāsies, tas nedrīkst notikt, kaut viņai tad būtu jānogalina pats Aivars. Un Raldas domas atkal sāka griezt karsts viesulis. Mirklī apsvēra un pārlika dažādās iespējas. Izšķīrās un palika pie vienas, šķietami visietekmīgākās. Tas Aivaram būs neiedomāts pārsteigums, bet ķers vēl briesmīgāk viņa tā dēvēto līgavu. Šī sabruks, sabruks grabēdama pār savu ģindeni. Un viss tas varētu izdoties bez vismazākā šķēršļa, ja Aivars, kā parasti, atstātu darbnīcu nenoslēgtu, jo pažobelē neviens nekad neiemaldījās un blakus tepat bija paša dzīvoklis. Jāpapūlas izturēties tā, lai novērstu katras aizdomas. Un Raida saņēmās: — Tu gaidi viesus? Tad palīdzēšu tev sakārtot darbnīcu.

Aivaru satrieca un apstādināja ne tik daudz Raldas pēkšņais rāmums, kā iedoma, kas aiz tā varētu slēpties. Nu viņa noteikti bija izlēmusi palikt un sagaidīt draugus. Kāda velna pēc tik neapdomīgi vajadzēja izrunāties! Raida Irmelīnai noteikti izskrāpēs acis. Izdarīt ko tādu viņa neapšaubāmi bija spējīga.

Aivars izmisis meklēja vārdus: — Saproti, neņem ļaunā, bet domāju, man liekas, ka tev būs neērti. Tur vajaga sevišķu īpašību, lai būtu klāt, kad spriež par tavas figūras formu veidojumiem vai defektiem. Man šķiet, tu justos, kā bara priekšā izģērbta. Es tādēļ...

— Saprotu, tu neieteiktu man šoreiz piedalīties. Varbūt tev taisnība. Iespējams, ka nespētu tā uzvesties, kā pašai tai brīdī tiktos, — Baida rosīga slīdēja pa darbnīcu, slaucīdama putekļus.

Aivars piepeši jutās tik atvieglināts, tā ka viņš tikko novaldīja smieklus. Raida tomēr ir lieliska, kaut arī dažreiz neaplēšama. Un to viņš tūliņ arī pateica: — Tu tiešām esi vērta, lai manā darbā dzīvotu mūžīgi.

— Uaikam gan māls ir vērtīgāks par miesu un asinīm, — Raida neatskatīdamās pārmeta vārdus pār plecu.

— Kā kupa radītāja rokās. Viss atkarājas no tur iepūstās dvašas, no gara. Gars vienlīdz labi spēj tverties katrā vielā. Un mālā dažreiz vairāk ir dvēseles kā miesā un asinīs. — No piepūles piesārtis, Aivars pacēla un nesa smago skulptūru, rūpīgi novietodams uz postamenta aiz aizkara.

— Jā, tur tev varbūt ir taisnība, ka mālā dažreiz ir vairāk dvēseles nekā miesā un asinīs. — Un, nometusi putekļu lupatu, Raida vēl pārlaida skatu pār darbnīcu, tad paskatījās rokas pulkstenī: — Mūsu parastais seansa laiks ir cauri. Es steidzos. Mani gaida, norunāts.

Viņa atvadoties smaidīja ne mazāk laipni kā allaž. Lieliska sieviete! Tiešām, ko tādu nebija cerējis sagaidīt. Bet, šādi domādams, Aivars neredzēja, ka, tikko no darbnīcas izgājusi, viņa pārvērtās.

Raida, kā varēja domāt un arī domāja Aivars, nekāpa pa kāpnēm lejā, bet pazuda bēniņu telpas pustumsā, aizslēpdamās aiz platajiem balstiem. Tur viņa nogaidīja, kamēr tēlnieks iznāk no darbnīcas un ieiet savā dzīvoklī, tad, labu brīdi vēl pakavējusies, uzmanīga kā kaķe līda atkal atpakaļ.

Gandrīz nedzirdami aizvērusi aiz sevis darbnīcas durvis, Raida atspiedās ar muguru pret sienu. Piesmakušais gaiss vai pašas satrauktās asinis viņu savādi reibināja. Bet nebija daudz laika. Pēc apmēram stundas Aivars gaidīja ciemiņus. Un starp tiem būs arī... šīs sievietes iedomāšanās vien atdeva Raldai atkal spēkus. Viņa aizskrēja aiz rūpīgi aizvilktā aizkara.

Lūk, te vēsā cienīgumā stāvēja daiļuma sintēzē. Dvēsele mālā. — Bet kuras dvēsele? Viņas vai tur tās, otras? Un Raldas acis sastapās ar augstprātīgi ironisku smaidu uz svešajām lūpām. Smaidi, smaidi vien vēl brīdi, klasiskā galva! Mani pleci un mans kakls, ar ko tu nelietīgi lepojies, tevi drīz vairs neturēs.

Raida sameklēja malkas pagali, pakāpās uz krēsla un mežonīgā priekā sāka dauzīt skulptūras galvu. Katra svītra un dobe, kas pāršķēla un pārveidoja sarkanīgos māla vaibstus, lika viņas naida kaislībai pieņemties arvien lielākā negantībā. Vienas acs un vaiga vairs nebija, tikai sarkana izplosīta bedre. Ar šķēlumu šķērsām pār muti smaids bija pārvērsts par briesmīgu sāpju kliedzienu. Raida aizkususi elsa, un sitiens pēc sitiena mikli plakšēja uz māla: — Saņem, saņem nu vēl, lai visi priecājas par tavu klasiku!

Spēcīgi atvēzējusies, Raida trieca šķilu tēlam tieši pierē un tikko nenokrita. Skulptūra sagrīļojās, ar dobju troksni novēlās uz grīdas, visa kroplīgi pārveidodamās. Arī no pašas bez dzīvības gar sāniem nolaistās rokas izkrita malkas pagale. Raida sastinga un stāvēja kā pārakmeņojusies. Ausīs sāpēja pēkšņais dziļais klu-

Mīms, un acīs dūrās tēla dīvaini sašķobītās formas. Sevi tanīs viņa vairs nepazina. Un tikai tagad, kā no mil-zīgiem saliekamiem burtiem kaut kur pār galvu lēni sāka veidoties smags jautājums: Ko tu esi padarījusi? Tu esi pacēlusi roku pret mākslu, tu esi nolaupījusi pati sev nemirstību.

Un, it kā jautājums ar milzīgajiem burtiem neizturami gultos uz galvaskausa, viņa nokāpa no krēsla un noslīdēja ceļos pie sava sabeigtā attēla, glāstot laizdama plaukstas pār vēso mālu. Visa nedzīvā ķermeņa tapšana posmu pa posmam slīdēja gar acīm. Tur pats tā iesākums ar stieņa un stiepļu ērmīgo skeletu. Kā viņa bija smējusies, to redzot, nespēdama ticēt, ka varētu uz tā uzbūvēt kaut ko skaistu. Tad kā dīvains kalns uz skeleta auga māls, pieņemdams arvien noteiktākas formas. Raldas acīs sāka viesties vērmelīgs valgums. Nu nebija vairs nekā. Ne mākslas, ne mīlestības, nekā no tā, kam viņa bija piederējusi šai telpā.

Gaitenī ieskanējās soļi un balsis, starp biezajām vīriešu arī kāda zvārgulīga sievietes.

Kā sadzelta Raida pietrūkās stāvus. Tur smējās tā, kas viņai bija izpostījusi visu. Labi, zobu pret zobu! Jā, tā būs pareizi, tā jādara. Pēkšņa iedoma apšļāca viņu no galvas līdz kājām. Bet ātri, pavisam ātri, nemaz nav laika!

Un Raida Ciļņa darbnīcā nekad vēl nebija izģērbusies tik uztraukta. Veļu no miesas raujot, pirksti tai drebēja, un atkailināto ādu durstīja aukstas smalkas adatas.

Līdz galam vaļā atvāzās durvis, un ievēlās balsu mutulis. Visiem pa priekšu nāca pats Aivars ar Irmelīnu pie vienas rokas un vīna pudelēm otrā. Telpas vidū nostājies un draugus ap sevi sapulcinājis, viņš steidzīgi apklusināja citus: — Esiet nu rāmi un pilni uzmanības. Ļoti iespējams, ka tas būs jums un visai mūsu mākslas pasaulei lielākais pārsteigums, ko esmu sagādājis un diez’ vai kādreiz vēl sagādāšu. Protams, vislielākais pl ieks, mīļā Irmelīna man, būs vērot, cik skaistu pārsteigumu mans darbs ir sagādājis tev.

Aivars piegāja pie aizkara, lai platā vēzienā atrautu to vaļā: — Skatieties un nebrīnieties pārlieku. Es esmu gribējis būt tikai centīgs strādnieks tā Kunga vīna kalnā, darbodamies gar to, ko jūs tur redzēsit, ar sviedriem vaigā gan dienas, gan naktis.

Noplīvoja brīnuma aizsedzējs aizkars, un balti uz postamenta atsedzās Raldas dzīvais augums. Pudelēm no rokas izslīdot, pats Aivars nu stāvēja sarkanā vīna peļķē, no kuras sašutusi izkāpa un aizskrēja projām tā līgava. Stāvēja tik apjucis, ka laikam nedzirdēja pat draugu varenos smieklus.

DEGUNS

Autora piezīme: ŠI laikam būs pirmā latviešu valodā sacerētā skatuves novele, sarakstīta tādā technikā, ka lasāma līdzīgi parastam stāstam, tai pašā reizē uzbūvēta kā luga, kas spēlējama, izceļot ārā dialogus. Šādu skatuves formu (play-novelette) amerikāņu literātūrā kā pirmais sācis ievest Dž. Steinbeks, lai veicinātu teātriem noderīgu darbu rašanos. Jaunu lugu trūkums jūtami ietekmējis arī latviešu teātra repertuāru. Skatuves novele nu varētu būt viens no mēģinājumiem nākt teātriem talkā, uzskatot šo darbu par pirmo literāro eksperimentu šinī virzienā.

1.

Alma Deģe, dzīvojamās istabas vāļā ērti atlaidusies, sēdēja un lasīja Anšlava Eglīša „Omartija kundzi”. No vāļās galā imitētās bronzas kātā uzspraustās stāvlampas ar laša krāsas spuldzes pārvalku pār seju tai krita mīksta, dzeltenīga gaisma. Pagraba dzīvoklī, kam logus aizsedza kaimiņu nama pelēkā siena, pat dienas laikā reti kad varēja iztikt bez mākslīgās gaismas. Kā Alma apskauda šo uzņēmīgo un izdarīgo Omartija kundzi, kurai tā pati nekādi nespēja līdzināties! Jau otru gadu, bojādama acis un nervus, strādāja pamazā apģērbu rūpnīcā un šuva piedurknes. Pieticīgi dzīvojot, varētu iztikt ar vira sētnieka algu vien, bet gribējās iekrāt lie ku dolāru, jo Gustavs sirga ar sirdi, bieži nervozēja, nevarēdams un nevarēdams pierast pie sava sētnieka stā vokļa. Grūti tas nācās — kādreiz slavenam, dāmu apbrīnotam aktierim. Bet citā amatā viņš nebija paguvis pāršķeļoties, juzdamies drusku par vecu. Kaut viņai pašai nu būtu drusku vairāk uzņēmības — kā Omartija kundzei — tad viņa varētu palīdzēt vīram izrauties no tumšā pagraba, kur arī pati, it īpaši karstajās vasarās, jutās smokam nost. Kaut brīvajās sestdienās ar lielu rūpību mēģināja māju piekopt, pagraba dzīvoklis palika pagraba dzīvoklis ar neglītu cauruļu režģi pi>* griestiem. Kā atkal gribētos dzīvot kā kādreiz — lielā, gaišā un skaistā dzīvoklī, redzēt vīru strādājam vienīgi skatuvei.

Aiz durvīm ar cementu izlietajā pagraba gaitenī ie-klaudzējās pasmagi soļi. Tur nāca Gustavs. Un Alma aizvēra grāmatu, iemezdama lapu starpā papīrgriežamo nazi, kur tagad pārtrauca lasīt.

— Kāds tu atkal izskaties?

Dzīvojamā istabā nule bija ienācis plecīga auguma vīrs ar drusku jau iesirmiem matiem, paprāvu, šķaut-naini izteiksmīgu degunu, bet Gustava sejai neatvairāmu pievilcību piešķīra gudrās un silti labsirdīgās, pelēkās acis un rāmas lēnprātības apstarotais smaids. Uz biksēm līdz ceļiem tam spīdēja ogļu putekļi, seja bija nokūpējusi pelēka un rokas tik melnas kā nēģerim.

— Tā. Kā liekas, tad šīsdienas solis būs laikam aptecēts.

— Apžēlojies, kādas tev rokas, — un Alma Deģe ar šausmām acīs skatījās, ka vīrs tās aizmāršīgi neuzliek tik tikko kā šorīt izmazgātajiem atzveltnes krēslu pārvalkiem. Šos krēslus, jau stipri apbružātus, bija atmetuši laipni īrnieki kā daudz ko citu, kas tiem nu sastādīja dzīvokļa iekārtu. Bet — ar gaumīgiem pārvalkiem pār vilkti — krēsli izskatījās diezgan glīti.

Gustavs, mēģinādams uzmanīgi uz pirkstgaliem pāriet pāri istabas spoži ievaskotajai grīdai, īsi atteica:

— Ogļu diena.

— Tu varēji gan papūlēties iekārtot savus netīrākos darbus kādā citā dienā, lai sestdienās, kad esmu brīva un varu piekopt māju, tu tūliņ to atkal nepiedzīvotu, — un sieva saīgusi skatījās, kā vīram aiz muguras uz tīrās grīdas ir tomēr palikušas ogļu putekļu pēdas. Nu vajadzēs atkal ņemt rokā lupatu un grīdu pārslaucīt.

Plecīgais gājējs, kā likās, vainīgi sarāvās un mēģināja taisnoties: — Kā iznāk, tā jādara. Neesmu jau nekāds privilēģēts fabrikas strādnieks ar normētu darba laiku. Bet nebaries, tūliņ es iešu un apmazgāšos.

Pašai negribot, Almas balsij bija pielipusi īgna pieskaņa: — Gustav, tev laikam skauž mana brīvā sestdiena, kad varu drusku atvilkt elpu un atsēsties ar grāmatu rokā.

Gustavs, uz pirkstgaliem stāvēdams, tik tikko sadzirdami nopūtās, bet tomēr mēģināja pasmaidīt: — Piedod, Alma, es tiešām tā nedomāju. Bet kādreiz ir tā, ka viss šķiet apnicis līdz kaklam. Un tad — tad pagadās uz mēles vārds, par kuru pat neesi domājis.

— Tu laikam domā, ka man tanī fabrikā vieglāk? Tās normētās astoņas darba stundas kādreiz izstiepjas tik garas, ka nevar un nevar vien galu sagaidīt. Liktos — kas tur gan liels — sēdi pie mašīnas un šuj. Nekādi kalni nav jāgāž, nekādi smagumi nav jāceļ. Bet pamēģini cauru dienu šūt tikai piedurknes, simtiem un tūkstošiem. Tad brīžiem tev liksies, ka pats esi kļuvis par piedurkni, nožēlojamu, nodilušu piedurkni, — vīra uz vannas istabu slīdošajā mugurā skatīdamās, sacīja Alma, nolikdama uz zemā kokteiļa galdiņa grāmatu Un saglaudīdama gar deniņiem pelēcīgos, arī jau laikam drusku iesirmos matus, kas krāsā saskaņojās ar viņas pelēko mājas tērpu.

Aiz vannas istabas pievērtajām durvīm, kur Gustavs beidzot bija laimīgi pazudis, iešņācās ūdens krāni, un viņš ar stipru balsi mēģināja tos pārmākt: — Tev vajadzētu saprast, Alma, cik man tas vispār patīkami, ka tev ir jāstrādā. Bet ko lai es daru? Es neesmu tik jauns, lai varētu sākt visu savu dzīvi no gala.

Pelēkā sieva piecēlās, pasniedzās virtuvē pēc putekļu lupatas un sāka apslaucīt uz grīdas atstātās vīra pēdas. Viņa tāpat, lai pārspētu ūdens šņākšanu vannas istabā, paaugstināja balsi: — Ne vienmēr ir jāsāk viss no gala. Ar drusku vairāk uzņēmības un labas gribas arī šinī zemē tu varētu būt tas pats, kas biji kādreiz Latvijā. Kā, piemēram, Dzirnavs. Tu negribēsi taču apgalvot, ka viņš būtu spējīgāks mākslinieks par tevi. Un viņš kaut kur jau ir ticis. Pat stipri tālu.

Vannas istabā atskanēja ronīgi spurkšķi, kā cilvēkam aukstā ūdenī mazgājot galvu un sirdīgi sprauslājot ūdeni cauri pirkstu starpām. Tiem rimstot, mazgā-tājies ar aizelstu balsi sacīja: — Cik tālu Ī9ti — to es nezinu. Bet viņa talantu — es varu tev pateikt vaļsirdīgi — nekad gan apskaudis neesmu. Tā vietā viņš, manuprāt, daudz bagātāk apveltīts visādām citādām īpašībām.

Putekļu lupatu atpakaļ virtuvē nolikusi, Alma vēl pārlaida vērīgu skatu istabai un atbildēja vīram, atzveltnes krēsla pārvalku izgludinādama: — Par tām tu ncvīpsnā, Gust. Tās arī ir kādreiz vajadzīgas. It īpaši šinī zemē, kur tikjai ar talantu vien nekas nav iesākams. Neviens nenāks un tevi nemeklēs, ja pats sevi īstā reizē un īstā vietā nepratīsi parādīt.

Aiz vannas istabas durvīm atsaucās sarkastiski izsmējīga balss: — Bet kā? Kā viņš to dara. Gandrīz vai ar īstu cirkus klauna akrobātiku. Es stipri šaubos, vai tas ir nopietna mākslinieka cienīgi.

— Tu taču negribēsi sākt man apgalvot, ka nopietnam māksliniekam daudz cienīgāka nodarbošanās ir ogļu vešana un ielu slaucīšana?

— Tā vienkārši ir nožēlojama.

Un Alma turpināja apņēmīgā un neatlaidīgā balsī: — Uūk, tādēļ tev būtu pats pēdējais laikos savus līdzšinējos ieskatus pārvērtēt. Starp citu arī par Jēzupu Dzirnavu. Viņš tikai jau atskārtis to, ko jūs viens otrs vēl liedzaties atzīt. Un proti — šī zeme ir tomēr drusku par lielu, lai kādreiz sajustu vajadzību piemēroties mums, mūsu eiropiskās kultūras tradicijām. Tie esam mēs, kam jāmēģina piemēroties, ja negribam palikt pagrabos pie slotām.

Tīrās drānās, ar tīru seju un rokām no vannas istabas iznāca Gustavs un, tēvišķi smaidīdams, skatījās sievā: — Tomēr — ko prāts arī it kā varētu saprast, ne vienmēr ir pieņemams sirdij. Tai muļķīgajai sirdij, kas pieradusi pukstēt citādos ritmos. Un tu — tu pati mani pazīsti pietiekami labi, lai zinātu, ka pasaulīgajā veikjībā nekad arī nevarēšu ar Dzirnavu sacensties.

Krēsla pārvalku sakārtojusi, Alma atlieca muguru un paskumji skatījās vīrā: — Kas tev to prasa? Kaut tikai tu būtu drusku atsaucīgāks un gribētu ar viņu sadarboties, viņš tevi izvilktu uz ceļa.

Gustavs paraustīja plecus: — Vai es tāds neesmu bijis? Es atļāvos pat pierunāties un aizgāju Dzirnavām līdz uz filmu studiju, lai uzņemtu parauga uzņēmumus. Bet atbildes joprojām vēl nav nekādas. Kā es jau paredzēju.

— Ar to nemaz nav teikts, ka tu būsi aizmirsts un noraidīts. Vēl tikai ir pagājušas labi ja divas nedēļas, — pie vāļās pienākusi, gādīgi viņa noliecās un palika vī ram zem galvas spilvenu.

Gustavs ar patiku izstiepās uz vāļās un saņēmis noskūpstīja sievas roku: — Un paies nedēļa pēc nedēļas. Jo Dzirnavām ir neērti pateikt man acīs, ko es jau zinu pats — es nederu filmai. Vai pasts jau ir bijis?

— Jā.

— Un atkal nevienas vēstules?

— Nē, tikai laikraksts.

Gulētājs paņēma laikrakstu un, redzami neapmierināts, sāka to šķirstīt: — Kā parasti. Kas man lai rakstītu? Pelēkam un putekļos nokūpējušam sētniekam. Nāk jauna maiņa. Ir atkal kāds pusducis jaunu māsteru un bačelauru. Tas labi. Mums, vecajiem, jānoiet no skatuves, mēs piederam citam laikam. — Nolicis laikrakstu uz krūtīm, viņš skatījās griestos un turpināja: — Jā, es nederu filmai, un filma neder man. Uz skatuves, tikai uz skatuves aktieris var īsti iedzīvoties lomā, ar nepārtrauktu nu spriegu darbības kāpinājumu iet pretī tās likteņa kulminācijai. Filma ir salipināta kopā no simtiem līdz apnikumam atkārtotu skatu. Par spīti tā iegūtajai tēlojuma perfekcijai, kaut kas no dzīvā aktiera ir tomēr gājis bojā, viņa paša vienlaidus spēlē atraisītās dvēseles vibrācijas. To aizstāj ar technikas spožumu. Un tomēr tas nav tas.

Alma bija paņēmusi no galdiņa grāmatu un atsēdās atzveltnes krēslā: — Tu vienkārši esi aizspriedumains. Bet tādam tev nevajadzētu būt, jo neesi gluži tik vecs.

— Tak arī ne vairs tik jauns, lai mani varētu apžilbināt technikas spožā mirāža, kas zvīļodama plaiksnās uz ekrāna ap nabaga cilvēku. Tur cilvēks ne reti ir tikai ķieģelis kāda kaprisa celtnieka rokās. Kā tādu to kūle-ņainās fābulas savērpšanai ir izmantojis scenārists, kā ar tādu to tālāk rīkojas režisors. Bet īstā mākslā viss sākas un beidzas ar cilvēku. Kur tas vairs nav centrā, tur nav arī īstas mākslas.

Grāmatu atvērusi, bet lasīt neiesākusi, Alma to nolika atpakaļ klēpī: — Gust, man liekas, tu meklē sev bruņas, kaut kādas iedomātas bruņas, lai varētu aiz tām paslēpties, ja izrādītos, ka filma ir tevi noraidījusi.

Vīrs, šķībi no vīpsnājis, paņēma atkal laikrakstu: — Domā kā gribi, Alma. Pa laikam jau notiek, ka cilvēki iedomājas viens otru pazīstam labāk nekā paši sevi. — Izdzirdējis tālruņa zvanu, viņš pacēla galvu un gribēja jau slieties kājās, bet, sievai pie aparāta pieejot, atlaidās atkal guļus.

— Jā, sētnieka dzīvoklis. Jūs vēlaties Deģa kungu? Tūliņ es pasaukšu, — un Alma, klausules mikrofona sietiņu ar delnu aizsegusi, sacīja vīram: — Gust, ar tevi vēlas runāt Hopkinsa kundze no četrdesmit astotā dzīvokļa.

Sētnieks saniknots aizsvieda laikrakstu un uztriecās no vāļās ar tādu sparu ka spalgi novaidējās visas vāļās atsperes. — Velns lai parauj, tu, cilvēks, nevari pat mierīgi avīzi izlasīt. Kas atkal šai dāmiņai būs noticis? Nupat vēl vakar salaboju logu, ieliku jaunas ķēdes, aizvakar bija sametušās un neslēdzās durvis. — Tālruņa klausuli pie auss piesviedis, viņš saviebās tā, kā kozdams skābā gurķī: — Jā, Hopkinsa kundze, es klausos. Kas, tualete atkal aizsērējusi? Nupat vēl pagājušo nedēļu tīrījām. Jūs neesat vainīga? Kas tad? Nekā es negribu saprast un iedomāties. Kaut kāda kārtība ir jā-ievēro katram. Jā, arī bērniem. Mums Eiropā tādam nolūkam bija žagari. Ko jūs sakāt? Es esmu rupjš? Man laikam vajadzēja aiz sajūsmas gavilēt. Es pats to zinu, ka man ir jāiet un jūs to tualeti nevarat lietot. Bet es tik tikko nomazgājos un pārģērbos tīrās drēbēs. Ja patīk, jūs varat zvanīt pārvaldniekam, lai viņš mani iemāca pieklājīgāk runāt, tā jūsu darīšana.

— Ko, vai viņa tev atkal draudēja ar pārvaldnieku? — ar piepešu rūpju apēnotu vaigu jautāja Alma. — Vienīgais mierinājums, ka tev tavā namā tādu Hopkinsa kundžu nav pārāk daudz.

— Nedod Dievs, tad tūliņ bez vilcināšanās būtu jāiet un labāk jāpiesakās tieši kanālizācijas darbos. Es šoreiz iešu un nākšu pa virtuves durvīm, vismaz tad tavs bāriens man paliks aiztaupīts.

— Vai tiešām tu to vēl atceries? — sieva vainīgi pasmaidīja.

— Vienīgi, lai labotos. Uz redzi, Alma. Ja kāds mani meklē, saki, ka nebūšu projām pārāk ilgi. — Un kādreiz Rīgas dāmu dievinātais aktieris aizgāja, lai ķertos pie sētnieka ne sevišķi tīrajiem darba rīkiem.

Pelēkā sieviete, noskatoties viņam pakaļ, kā likās, aizturēja krūtīs nopūtu un atsēzdamās atšķīra grāmatu, bet tai to atkal vajadzēja aizvērt un nolikt pie malas, jo atkal zvanīja, šoreiz pie durvīm. Piecēlusies, gāja atvērt un, priecīgi pārsteigta, iesaucās: — Dzirnava kungs, jūs?

Uz sliekšņa stāvēja pēc izskata stipri pajauns cilvēks, ģērbies īsti filmiskā krāsu košumā. Zem sarkanīgas mālu krāsas žaketes spīdēja citronu dzeltenuma krekls, aiz kura vaļējās apkakles ap kaklu redzēja apsietu olīv-zaļu lakatu. Bikses tam bija ezera kalmju krāsā un kurpes tuksneša smilšu gaišumā. Milzīgās saules brilles, kas aizsedza trešo daļu valkātāja jauneklīgās sejas, viņš atstāja nenoņemtas arī krēslainajā istabā un teātrāli mākslotā sirsnībā izstiepa rokas: — Sveicināta, sveicināta, mīļā Dega kundze. Man liekas, jūs mūsu jaunās paaudzes apdāvināto aktrisi Astrīdu Zvaigzni pazīstat.

— Ja nemaldos, tad esam kaut kur jau tikušās, — un Alma izstiepa pretī roku arī jaunajai sievietei, kas ienāca kopā ar Dzirnavu. Gludi pie galvas piesukātie mati tai pakausī bija savilkti uz augšu un sasieti tādā kā zirga astē, atsedzot baltā kakla slaidumu. Mugurā tai bija viegls plīvojošs vasaras tērps bālā, kā nomazgātu debesu zilumā ar zaļganām svēdrām.

Ienākusi viņa ziņkārīgi apskatīja istabu ar dažādu stilu salasītajām mēbelēm un piemīlīgā balsī atsmaidīja: — Gan laikam tikai tā garāmejot. Es priecājos ar jums tagad iepazīties tuvāk. It īpaši par izdevību satikties personīgi ar Gustavu Deģi. Kādreiz Rīgā es varēju viņu apbrīnot vienīgi no tālienes, spožo rampas uguņu gaismā.

— Jā, vai lielais aktieris ir mājās? Man būtu kaut kas viņam sakāms. Kaut kas tik svarīgs, ka atļāvos uz brī di nolaupīt studijai savu nepieciešamo klātieni, lai sa tiktu viņu personīgi. — Dzirnavs beidzot bija laikam nācis pie atziņas, ka krēslainajā pagraba istabā ar acenēm diezko redzēt nevarēs, un noņēma saules brilles, iebāzdams tās sarkanīgo svārku krūšu kabatā. Un viņa seja tad atklājās visā pilnībā, apaļa, balta un kustīga.

Aizmirsusi uzaicināt viesus piesēsties, Dega kundze ar neslēptu ziņkāri nekavēdamās jautāja: — Vai tas būtu sakarā ar filmas parauga uzņēmumiem? Kā tie ir izdevušies? Mēs visu laiku ar nepacietību gaidījām, kad jūs mums piezvanīsit un pateiksit. Vai arī uzrakstīsit pāris rindiņas.

— Es tīšām to nedarīju, lai Gusts mani gadījumā nepārprastu. Jo lieta ir pārāk delikāta, lai tā būtu īsi un skaidri pasakāma pāris vārdos. Un tādēļ es labāk izšķīros pagaidīt, tiklīdz man atliksies kāds brīvāks brīdis, lai izrunātos ar Gustu personīgi. — Mīklaini atbildēja pāvīgais Holivūdas režisors un sekioja ar brūnām, kustīgām acīm Astrīdai Zvaigznei, kas vērodama staigāja apkārt pa istabu un apstājās pie grāmatu plauktiņa, kam augšējā plauktā bija saliktas vairākas iestiklotas pastkaršu formāta ģīmetnes. Paņēmusi to, kurā bija redzams Gustavs Deģis Sirano de Beržeraka lomā, smaidīdama apskatīja tuvāk.

Likās, ka Almas augums, kā cerībās pievīlies, redzami sašļuktu: — Tā tad — tas nozīmētu, ka esam cerējuši velti? Ar parauga uzņēmumiem nekas nav iznācis?

Un Gusts arī pats tā domāja — ka viņš nav filmai piemērots.

— Piedodiet, kundze, es tā jums neesmu teicis. Jums pašai vajadzētu iedomāties, ka tādā gadījumā nebūtu nemaz te ieradies. Jūs zināt — es esmu ļoti aizņemts cilvēks. Gandrīz vai vienīgais dzīvais nervs mūsu filmu studijā, kam vienmēr pa rokai kāda svaiga ideja. Un Gustam ir noteiktas izredzes ar mani sastrādāt, ja tikai viņš pats par to tagad gribētu izšķirties. Viss turpmākais ir pilnīgi un vienīgi atkarīgs no viņa paša. — Un režisors bija redzami apmierināts par savu vārdu ietekmi.

Alma apjukusi skatījās Dzirnavā: — Es nesaprotu, kas Gustam gan varētu būt par iebildumiem, ja viņš būtu noderīgs un varētu strādāt filmā?

Bet vīrs ar sarkanīgajiem māla krāsas svārkiem turpināja izteikties ne mazāk mīkflaini: — Viņš tiešām ir noderīgs un varētu būt pat ļoti noderīgs, ja tikai viņš būtu ar mieru, gribētu atteikties...

— Atteikties? No kā tad? Taču ne no manis? — Pelēkās sievas acis izbailēs izplētās platas.

— Pavisam pretēji — jūs būsit mums gaužām nepieciešama, lai palīdzētu Gustu pierunāt. Bet — es domāju — labāk piesēdīsimies, lai turpmākajām pārrunām mums visiem būtu stabilāks pamats. — Dzirnavs kā atvainodamies galanti paklanījās Dega kundzei un atgāzās atzveltnes krēslā, kājas ar tuksneša smilšu krāsas kurpēm izstiepdams un uzlikdams uz kokteiļu galdiņa.

Jaunā, nenoliedzami glītā Zvaigzne nolika tikko kā aplūkoto ģīmetni atpakaļ un skatuviski vijīgā gaitā piegāja pie Dega kundzes, paņemdama viņu pie elkoņa un nosēdinādama sev blakus uz vāļās: — Un es būšu ļoti priecīga, ja mums tas visiem kopā arī izdotos. Jo Jē-zups manai nākamai filmai par pretī spēlētāju ir jau izraudzījis Dega kungu. Spēlējot kopā ar viņu — tas būtu mans bērnības sapņu piepildījums.

Alma ļāvās atsēdināties un samulsusi murmināja: -— Es tiešām nekā vairs nesaprotu.

Dzirnavs pašapzinīgi apmierināts iesmējās: — Tūliņ jūs sapratīsit, kad es jums pateikšu, kas man ir sakāms un īstenībā būtu pasakāms vienā pašā vārdā. Bet kur ir lielais aktieris pats? Es ceru, ka nebūšu atnācis velti, jo nevaru būt tik izšķērdīgs ar savu dārgo laiku.

Alma ar nedrošu skatu skatījās režisora uz kokteiļu galdiņa noliktajās biezajās kurpju zolēs: — Tepat kaut kur viņš ir, no mājas nav projām aizgājis — tepat kādas īrnieces dzīvokļi, kur piepeši kaut kas bija salabojams. Es iešu un viņu pasaukšu.

Dzirnavs, kā viņu no tāda pārsteidzīga soļa atturēt gribēdams, pacēla roku: — Pagaidiet, lai pagaidām paliek. Varbūt tas pareizāk, ja izmantošu laimīgo gadījumu, ka viņš nav klāt, un informēšu par pašreizējo situāciju vispirms jūs. Tad jūs, kad Gusts atgriezīsies, jau būsit lietas kursā un pietiekami sagatavota varēsit nostāties mūsu pusē.

— Kas tā par sazvērestību, kurā tik mīklainā kārtā jūs mani gribat ievilkt? Es nezinu, vai tas maz būtu labi — sabiedroties kopā ar jums pret pašas vīru?

Dzirnavs īsi, bet skaļi iesmējās: — Tā nebūs nekādā gadījumā sazvērestība pret jūsu vīru, pret visu viņa neapšaubāmi cēlo personību, bet tikai — pret viņa degunu.

— Degunu? — sieva pārsteigta iesaucās.

— Jā, degunu.

— Kāds sakars ir visam ar Gusta degunu?

— Pat ļoti liels, cienītā kundze, pat ļoti liels. No tā ir atkarīga visa viņa nākotne filmā, izredzes uz slavu un bagātību.

Dega kundze iztrūcināta atrāvās atpakaļ, it kā tālāk nost no Dzirnava uzmācīgi vilinošā smaida. — Es nesaprotu. Kaut arī jo spēcīgi un izteiksmīgi veidots, man Gusta deguns nekad nav dūries acīs. Tas allaž man licies labi piederam pie viņa sejas, pie visas viņa būtības.

— Tas vienkārši tādēļ, ka jūs pie tā esat pieradusi — pie viņa deguna, tāpat kā pie visa cita. Ar gadiem pie daudz kā pierod, it īpaši laimīgā ģimenes dzīvē, — smaidīdama piebilda Zvaigzne.

Bet Almu tas nespēja nomierināt: — Un deguns — Gusta deguns būtu tas, kas kavētu viņu iekļūt filmā?

Dzirnavs pavīpsnāja ar tādu pārākuma apziņu, kādu var atļauties vienīgi neapšaubāms lietpratējs: — Tieši tā. Pēc pārbaudes uzņēmumiem ir skaidri redzams, ka Gusta deguns nemaz nav fotogēnisks. Tas piešķir visai viņa sejai izaicinoši paskarbu izteiksmi. Tas neder ne tikai tai lomai, ko Gustam es esmu izraudzījis, tas vispār neder filmai. Jo filma pa laikam mēdz izcelt to, kas uz dzīvā teātra skatuves var palikt arī nepamanīts. Piemēram, seju uzņēmumus tuvskatā. Uz milzu ekrāniem tās parādās tādā palielinājumā, ka katrs visniecīgākais defekts ir svarīgs. Turklāt mēs nedrīkstam aizmirst, ka amerikāņu publika ar skaistām un fotogēnis-kām sejām ir izlutināta pāri mēram.

— Un kas? Kas īsti tad Gustam ar degunu būtu darāms? — Ar sastingušu seju Alma vēroja veiklo runātāju.

— Pavisam niecīga lieta. Jāizdara maza deguna operācija. Un amerikāņu skaistuma ķirurgi to iemanījušies izdarīt veikli un lieliski. Tie pārstāda kaulus, pār-dēsta un pieaudzē jaunu ādu, ar vārdu sakot, tie pieliek, kas katrā vietā ir vajadzīgs, Un atņem, kur daba ir devusi par daudz.

Un Zvaigzne juta, ka viņai ir jānāk palīgā nomierināt stipri satraukto Deģa kundzi: — Tā tiešām nav pārāk sarežģīta operācija. Es varu to apliecināt no pašas personīgajiem piedzīvojumiem. Man bija pie smakra iekūņojusies pavisam nelādzīgā kārpa, bet ārsts no tās mani atbrīvoja vienā īsā, gandrīz vai nesāpīgā momentā.

Dzirnavs uzjautrināts gan tūdaļ lietišķi piebilda: — Nu — ar degunu tik viegli nebūs kā ar kārpu. Tas prasīs kādu nieku vairāk pacietības. Bet Gusts galu galā ir vīrietis. Un nākotnes, tās spožās nākotnes dēļ, kas viņu tagad noteikti sagaidīs, ir tomēr vērts šo mazo neērtību uzņemties. Vai jūs tā nedomājat, kundze?

Alma atteica ar klusu un necerīgu balsi: — Es nezinu, vai Gusts to gribēs — atteikties no sava deguna?

Dzirnava balsī ieskanējās nepacietīga īgnuma pieskaņa: — Tas viņam ir jāgrib, lai nepaliktu visu mūžu pie slotas. Un jūs viņam palīdzēsit gribēt, kas Amerikā ir jāgrib, lai tiktu uz augšu. Padomājiet labi, kas tā par izdevību un iespējām. Pilnīgi vienreizējs gadījums. To palaist gaj*ām neizmantotu būtu nožēlojama vieglprātība.

Aktiera sieva, kas, pati to nezinādama, bija apprecējusi vīru ar nevēlamu degunu, neziņā žņaudzīja klēpī

saliktās rokas: — Es tomēr nezinu, vai vispār man ir tiesības — tiesības nākt ar tādu, tik ērmīgu prasību Gustam. Galu galā — tas taču ir viņa paša deguns.

— Tiesības uz labāku dzīvi ir katram, — gandrīz vai nicīgi novīpsnāja Dzirnavs. — Un jums tā abiem ir atkarīga no Gusta deguna. Faktiski — niecīgas operācijas. Vai, mazdūšīgi atsacīdamies no tās, jūs tiešām visu mūžu gribat palikt tur, kur tagad esat — uz dzīves viszemākā pakāpiena. Cik ilgi jūs domājat fabrikā pie neparastā darba izturēt? Jau tagad jūsu sejā ir samanāmas zīmes, kas neliecina par sevišķu spirgtumu un veselību.

Pelēkā sieviete instinktīvi pieskārās ar pirkstgaliem pie savas nopietnās sejas: — Es laikam izskatos drusku nogurusi šodien. Bet sievietes manos gados...

Dzirnavs nepacietīgi viņu pārtrauca: — Piedodiet, kundze. Amerikā tās jūsu gados vēl izskatās pavisam jaunas. Es domāju tās, kas pratušas dzīvē ērti un gudri iekārtoties. Jā, kādēļ lai arī jūs to tagad nevarētu? Jums ir tikai jāizstiepj roka un jāsatver laimīgā izdevība. Un tad jums sāksies pavisam cita dzīve. Pašai pēc savas gaumes būvētā luksa vasarnīcā, ar mašīnu, ar vairākām mašīnām garāžā un peldbaseinu pagalma vidū. Nav Holivūdā tāda aktiera, kam nebūtu pašam sava peldbaseina. Jūsu vēlējumos no jūsu acīm padevīgi nolasīs sulainis. Par kārtību virtuvē un istabās gādās kalpones. Tik vien būs palicis rūpju, kā uzturēties mūžīgi jaunai un skaistai.

Pelēkā sieviete nervozi kodīja lūpas: — Ak, nekārdiniet mani, Dzirnava kungs. Es esmu tādas lietas jau paguvusi aizmirst. Es bīstos par tām pat domāt, tās šo dien man liekas kā nesasniedzams sapnis.

Astrīda Zvaigzne kā saprazdama pasmaidīja: — Bet Holivudā visi tā dzīvo. Es arī ceru nākamā gadā tikt pati pie savas mājas un peldbaseina.

Alma, uzmanīgi pētīdama, skatījās jaunās aktrises glītajā sejā, kas lika tai justies vecai, nožēlojamai un savītušai, tādai, kāda tā tomēr vēl negribēja būt: — Bet jums bija tikai nevēlama kārpa. Gustavam Deģim ir nevēlams viss viņa deguns.

— Bet toties viņš ir arī lielākjs aktieris, tik liels, ka varēs bez sava vecā deguna iztikt, — mēļoja Dzirnavs, juzdams, ka viņa Holivūdas jaukumu iztēle nav palikusi bez ietekmes.

— Es tomēr šaubos, vai viņš to gribēs — iztikt bez sava vecā deguna, — Alma neticīga saguma un skatījās uz klēpī saliktajiem, sastrādātajiem roku pirkstiem, kur vienā otrā bija vēl redzamas kļūmīga adatas iedūruma pēdas.

Dzirnavs ar pleciem enerģiski sasvērās uz priekšu un uzstājīgi uzsita uz galdiņa, kājas zemē nocēlis, skaļu plaukstu: — Tad mums ir viņam jāpalīdz gribēt, kā es jau teicu. Un visiem kopā, vienotiem spēkiem. Deģa kundze, jūs taču būsit tik prātīga?

Deģa kundze satraukta piecēlās no vāļās un sāka staigāt pa istabu, rokas uz krūtīm kopā saņēmusi: — Es nezinu — es mēģināšu. Bet šaubos, vai man to vajadzētu, vai man tas izdosies.

Kopā ar viņu piecēlies, Dzirnavs plātīja rokas, rādīdams kaut kāda iedomāta tāluma neatvairāmā skaistumā: — Ja jūtat, ka jums sāk pietrūkt daiļrunības, tad tikai pieveriet acis — un tur — aiz riebīgi resnajām caurulēm, aiz mitrās pagraba sienas jūs redzēsit mūžīgi zaļo palmu ēnā glītus, mauru stilā celtus savrup-namus, debesu zilumā krāsotu peldbaseinu ar bāli zaļu ūdeni, sulaiņus frakā ar zelta pogām un spožu Kadil-jaku vai Jaguāru.

Turpu un atpakaļ pa istabu staigādama, neganti kārdinātā sieviete žņaudzīja rokas: — Jel rimstiet. Man liekas, tur nāk jau Gusts. — Un klausīdamās viņa apstājās.

Bet režisors nedomāja atlaisties: — Un neaizmirstiet viņam piedienīgā brīdī atgādināt, cik nogurusi jūtaties, ka smagais darbs jums sejā jau atstājis neizdzēšanas pēdas, ka izskatāties daudz vecāka nekā patiesībā esat.

Ar šaurā svītrā sakniebtām lūpām Alma brīdi cieši skatījās nekaunīgajā mēļotājā, tad izdvesa: — Vai tiešām? Un jūs to man nekautrējaties tik atklāti sacīt tieši acīs. Es domāju, ka jūs esat džentlmens.

Dzirnavs kā atvainodamies palocījās pret viņu ar ķermeņa augšdaļu: — Es tāds arī esmu un vienmēr ne domāju to, ko saku. Šai gadījumā es tikai jūs atļāvos pamācīt jo iespaidīgā diplomātijas mākslā. Es ceru, jūs mani saprotat, kundze?

Bet Dega kundze, viņā vairs tālāk neklausīdamās, pagriezās un gāja pretī vīram, kas ienāca pa virtuves dur vīni: — Gustav, redzi, mums ir ciemiņi.

— Redzu, redzu, — viņš lēnprātīgi smaidīja. — Un ceru, ka nebūsit mani pārāk ilgi gaidījuši. Jo es tai Hop-kinsa kundzes virtuvē un tualetes istabā mēģināju nokārtoties pēc iespējas ātri.

— Tualetes istabā? — muti ieplētis, brīnījās Dzirnavs.

Plecīgais aktieris tam familjāri uzsita uz pleca: — Jā,

kā redzi, tad sētniekam pagadās visādi darbi. Par laimi tie kopā ar amata rīkiem un drēbēm ir beidzot nolikti pie malas, un jādomā, ka šodien neviens mani vairāk netraucēs.

Zvaigzne izstiepa Deģim pretī roku ar izteiksmīgi līdzjūtīgu smaidu: — Cik nožēlojami un skumji redzēt jūs tādā darbā. Jūs, kas kādreiz Rīgā----

Gustavs saņēmis turēja viņas roku un acīm it kā apglāstīja jaunavīgi lokano augumu: — Tak visa tā pati dzīves skatuvīte vien ir. Tikai kādreiz es vairāk grozījos pa priekšu, spožo uguņu gaismā, bet tagad aiz pelēkajām un pieputējušām kulisēm. Der arī tur savu degunu kādreiz iebāzt, lai redzētu dzīvi pavisam no citas perspektīvas.

— Deguns. Tas tiešām ir tāds — tāds kā — kādu es agrāk nekad to nebiju redzējusi, — piepeši iesaucās viņa sieva, pa gabalu stāvēdama un uzmanīgi vērodama viņa profilu.

Gustavs pārsteigts palaida vaļā Astrīdas roku un brīnījās, kā redzams, nevarēdams saprast, ko nozīmē Almas negaidītais izsauciens: — Deguns? Kas manam degunam vainas? Varbūt es neizteicos pietiekami smalki? Ir iespējams, ka stils man mainījies. Jo tagad man galerijas cilvēki daudz tuvāki par tiem, kas paraduši sēdēt ložās.

Zvaigzne, sāņus pagriezusies, ar aizvērtu muti caur nāsīm nopūtās: — Kā dzīve atstāj pēdas.

Gustavs to tomēr bija dzirdējis un labdabīgi pavīpsnāja: — Tāpat kā kokgriezēja nazis viscietākajā kokā. Un es arī diez kāds ozols nekad neesmu bijis. Bet mīļā Astrīda Zvaigzne, man tiesām ir liels prieks jūs redzēt un apsveikt savā mājā. Es daudz esmu dzirdējis un priecājies par jūsu panākumiem. Tikai neatļaujiet slavinājumiem sakāpt galvā, tas dažkart ir stipri bīstami.

Pie Astrīdas pienācis, Dzirnavs tai aplika ap vidukli roku un atbildēja viņas vietā: — Nebaidies, par to es allaž esmu nomodā, lai sirds un skaidrais prāts viņai paliktu pareizās vietās un pareizās proporcijās.

— Hercog, vai tu to saki? Tu, kas par pareiziem samēriem nekad tik pārāk norūpējies neesi bijis? — Un Gustava acīs iespīdējās šķelmīgas uguntiņas.

— Kas tas par hercogu? Par kādu hercogu, Gust, tu runā? — abus vīriešus vērodama, jautāja Alma.

— Vai tu nekā vēl neesi dzirdējusi? — smējās vīrs.

— Man nav ne mazākās jausmas.

— Tad tev, es nešaubos, būs prieks un patika tagad dzirdēt — Kurzemes hercoga Jēkaba pēcteča Jēzupa dzīves stāstu.

Dzirnavs savieba tik šķērmu seju, it kā tam Gustavs nule būtu piedāvājis norīt dzīvu krupi. Zodu pie olīv-zaļā kaklauta mezgla pierāvis, viņš slepus caur pieri pablenza Astrīdā, ieraudzīja viņu uzjautrinātu smejamies un nespēja noturēties neatdzēlis pretī: — Mēģini nu vēl darīt tautietim labu, viņš uzgāzīs tev uz galvas spaini samazgu.

Bet Gustavs, jaunās aktrises šķelmīgā skatiena uzmudināts, bija jau iejuties omulīgā stāstītāja omā un ne bija vairs apturams: — Kā daudzkārt atkārtoti nostāsti vēstī, tad mūsu ievērojamā režisora sencis ir nācis pasaulē kā Kurzemes hercoga slepenas mīlestības laikā nenovērsts rezultāts. Lai iespējami pagodinātu savu neoficiālo pēcnieku, viņš to pēc pilngadības sasniegšanas iecēlis par ziedošās kolonijas Tobāgo gubernātoru. Un tur tas valdījis par slavu un godu lielajam hercogam, līdz sala kritusi varmācīgu iebrucēju rokās. Tad guber-nātoram neatlicis nekas vairs cits kā laisties lapās ar savu šūpulī gulošo atvasi. Bet atceļā uz Kurzemi to tēvam nolaupījuši pirāti. Un tā tik krietnā pusmūžā, pēc neaprakstāmās dēkās pavadītiem jaunības gadiem, šī priekšpēdējā hercoga atvase ir varējusi atgriezties Kurzemē, kur tūliņ ķērusies pie hercogistes atjaunošanas darbiem. Bet tā kā tas viena cilvēka mūžam ir izrādījies par pārāk grūtu uzdevumu, tad mirstot tas atstāts mantojumā dēlam Jēzupam. Viņš vēlreiz bezcerīgi mēģinājis atjaunot Kurzemes hercogisti smagajos vācu okupācijas gados, bet iemests koncentrācijas nometnē, kur badināts, vārdzināts un spīdzināts. Taču ar fantastiski izplānotu izlaušanos Jēzupam beidzot laimējies izbēgt un nokļūt Amerikā. Un te nu mēs viņu tagad redzam — ar jauniem panākumiem un jaunu slavu vainagotu.

Dzirnavs, it kā valdīdamies, sasēja ap kaklu ciešāk olīvzaļo kaklautu: — Lūdzu, nesmejies. Esi tik laipns un nesmejies. Pēc mana ieskata, jāprot izgudrot un ra žot tas, ko tirgū prasa. Vai tā ir mana vaina, ka demokrātiskie amerikāņi joprojām augstu kotē dižciltību? Bez šitā trakā stāsta man daudzas durvis būtu palikušas aizvērtas.

Kad Astrīda Zvaigzne un Gustavs, slepus saskatīdamies, turpināja smieties, Alma metās starpā aizstāvēt Jēzupu: — Es pilnīgi pievienojos režisoram Dzirnava kungam. Un jums, tiem smējējiem, gan vajadzētu paturēt prātā, ka viņš joprojām nav aizmirsis un pametis savus tautiešus. Vai cits te nāktu un ložņātu pa sētnieka dzīvokli?

— Ne visi smiekli ir ļauni smiekli, mīļā Alma, — samierinoši sacīja Gustavs. — Tie vienkārši ir smiekli par dažkārt fantastisko dzīves komēdiju. Un man nav šaubu, ka Jēzups, teātra cilvēks, pratīs kā tādus tos novērtēt.

— Man prieks ir dzirdēt, lqa tu esi nostājies uz šāda viedokļa, — sacīja Dzirnavs, bet rādīja joprojām pa-skābu ģīmi, kas īsteni neļāva noticēt, ka viņš patiesi priecātos. — Tad laimīgā kārtā būs izrādījušās veltīgas manas bažas par tavu iespējamo nepiekāpību.

— Par kādu piekāpību tu runā? Ko tu no manis esi sadomājis izkaulēt? — pārstājis smaidīt, aizdomīgi jautāja Gustavs.

— Tavu atteikšanos no sava deguna.

— Mana deguna? Kas tev par daļu gar manu degunu?

Gustavs ar Jēzupu stāvēja pretī viens otram apmēram tādās kā mainītās lomās. Deģis nekā vēl nespēdams saprast, pa pusei kā apjucis, bet Dzirnavs izslēja plecus un ievilka sejā pārākuma apziņas apzīmogotu smīniņu.

Astrīda Zvaigzne skatījās abos vīriešos ar neslēpti jautru ziņkāri, kā tiešām nevarēdama sagaidīt, ko abi tālāk sacīs, isteni tai nebija zināma vienīgi Gustava atbilde, kāda tā varētu būt. Slava, gods un labklājība vai paša deguns?

Piepešas neveiklības satramdīta, Alma Deģe skatījās apkārt, kā meklēdama iemeslu, lai varētu pazust. Viņa, kā redzams, vēl nebija izšķīrusies — par vai pret vīra degunu un nezinātu atbildes, ja viņai šai brīdī to skaidri un noteikti Gustavs prasītu. — Man liekas, es iešu un uzvārīšu kafiju. Tā visiem mums tagad noderēs — kāds siltāks malks.

Bet viņas pakluso aiziešanu nemanīja ne Gustavs, ne Jēzups, kas tagad triumfēdams turpināja: — Redzi, lai aiztaupītu visus pārpratumus un asumus, es sākšu pēc kārtas, pateikdams tā, kā tas ir. Mēs studijā apskatījām tavus pārbaudes uzņēmumus. Un izrādījās ...

Gustavs, jau sagaidīto noraidījumu nojauzdams, pavīpsnāja: — Ka es jūsu filmai neesmu piemērots. Tu vari man pateikt tieši acīs, bez kādiem aplinkus gājieniem. Es tādu iznākumu biju jau paredzējis. Jo es esmu teātra cilvēks, kam īstā vieta ir tikai uz skatuves.

— Tu maldies. Tu filmā nebūt neesi mazāk iespaidīgs. Man gribētos pat teikt, ka tava nākotne ir tieši filmā. Tev sejā ir tikai kāds defekts, kas viegli un vienkārši būtu novēršams.

— Un kas tas būtu?

— Es tev jau teicu — tavs deguns.

Gustavs, kā tagad tik sākdams saprast, par ko ir runa: — Un man būtu jāatsakās no sava deguna, lai kļūtu par fiimas zvaigzni?

— Tā tev ir šobrīd vienīgā iespēja, lai tiktu projām no slotas, — lietišķi piebilda Jēzups.

— Es tādā gadījumā palieku — pie sava deguna un slotas, — noskaldīja cieti vārdu pēc vārda Gustavs, it kā ar katru no tiem viņš sistu Dzirnavām tieši pa galvu.

Bet Jēzups to nelikās manām: — Kā rādās, tad tev tas laikam ir vērtīgāks par visu citu pasaulē — par slavu, godu un cilvēka cienīgu dzīvi?

Gustavs purināja galvu, it kā tam matos kāds būtu sabēris siena gružus: — Es negribu nekādas slavas, goda vai cienības, ja man par to ir jāsamaksā pašam ar savu degunu. Vai tu maz zini, kas virām ir deguns? Tas ir viņš pats. Tas pieder pie visas viņa vienreizējās personības, lai kā ari kādam tas kādreiz nepatiktu. Un es gribu palikt tas, kas esmu. Pats savs, ne daļa no daudzgalvainā pūļa, kā vērtība pa laikam ir aplēšama vienkārši ar skaitļojamo mašīnu.

— Un tomēr tie visi ir cilvēki, no kuru patikas vai nepatikas mēs visi esam atkarīgi, — Jēzups vienaldzīgi paraustīja plecus.

— Tā sacīdams, tu vari gan domāt tikai pats par sevi, nekādā gadījumā par mani, — atļāvās iedzelt Gustavs.

Bet Jēzups nevilcinājās atdzelt pretī: — Par spīti tavam brīdinājumam, es tomēr atļaušos aizrādīt, ka diemžēl arī tu esi atkarīgs — vismaz no kādas Hopkinsa kundzes un slotas.

— Tas ir pavisam citādi. Tā ir sētnieka atkarība, ne mākslinieka. Un tā kā es neesmu dzimis sētnieks, tad mani tas sevišķi neuztrauc.

— Citiem vārdiem, tu esi mākslinieks, kas ērtības la* bad nodarbojas ar ielas slaucīšanu.

— Un sava deguna dēļ. Man liekas, tu tīri apzinīgi to piemirsi pieminēt.

Dzirnavs atkal savieba seju pārākuma apziņas pilnā smieklā: — Varbūt, jo es biju sācis brīnīties, cik maz galu galā ir palicis pāri no taviem pirmītējiem smiekliem — par dažkārt fantastisko dzīves komēdiju.

— Tu mani tad būsi pārpratis. Pats sevi joprojām es mēģinu ņemt vēl nopietni, — ļoti nopietni sacīja Gustavs.

Negaidot sarunā iejaucās jaunā aktrise, arī kļuvusi nopietna: — Deģa kungs, man tā vien liekas, ka jūs visu laiku domājat tikai pats par sevi.

— Vai jūs man šīsdienas sajauktajā pasaulē varētu pateikt kādu drošāku pieturas punktu? — domīgām acīm viņā skatīdamies, jautāja Gustavs.

— Jūs pilnīgi esat piemirsis savu kundzi, — sacīja Astrīda. — Vai jūs maz kādreiz esat iedomājies, cik grūti viņai nākas ar pašreizējo stāvokli un neierasto darbu samierināties? Viņa taču būtu nopelnījusi labā kas dienas.

Un Dzirnavs nevilcinādamies pieķērās Astrīdas tikko kā iekustinātajam jautājumam: — Tev vajadzētu tikai drusku uzmanīgāk paskatīties viņas acīs un sejā. Un tad tu redzētu, kādas pēdas tur atstājusi jūsu tagadējā dzīve.

Gustavs kā brīnīdamies skatījās abos uzstājīgajos viņa pārliecinātājos: — Jūs taču ar to man negribēsit sacīt, ka mana paša sieva — ka Alma būtu ar mieru un gribētu, lai atsakos no sava deguna?

— Tad pajautā viņai to pats, — un Dzirnavs plašā vēzienā izstiepa roku, norādīdams uz Deģa kundzi, kas parādījās virtuves durvīs, nesdama uz paplātes kafijas traukus.

Gustavs apklusis vēroja sievu ar tādu skatienu, it kā viņš gribētu jautāt, vai tiešām pret viņu te ir jau notikusi kopēji plānota sazvērestība. Bet tieši tā viņš nejautāja: — Alma, vai tu to dzirdēji? Tu esot, tu būtu ar mieru, ka es atsakos no sava deguna? Tas neesot piemērots filmai, slavai un bagātībai, mans nabaga deguns.

Almas rokas, noliekot uz galda kafijas tasītes, drusku drebēja, to varēja dzirdēt pēc tasīšu skaņas, bet viņa mēģināja runāt ar iespējami mierīgu balsi: — Tu pieminēji lietas, Gustav, kas mums bez šaubām būtu ļoti noderīgas. Un kuj*a sieviete pēc tām gan neilgojas? Es šaubos, vai tas būtu prātīgi, ja mēs no visa tā iegūšanas tagad atteiktos, it īpaši, kad vairāki pelēki gadi jau bezcerīgi nodzīvoti sētnieka pagrabā.

— Bet, mīļā — par kādu maksu tas viss mums tagad tiek piedāvāts? — ar ciešu pētītāja skatu Gustavs turpināja skatīties sievā.

Viņa gan nodūra acis, it kā lai pārvietotu kādu pie galda malas tuvāk noliktu tasīti, jūtami nedroša, tomēr apņēmīgi turpināja: — Nekas nav dzīvē iegūstams par velti, Gust. Jel paskaties tajās dziļajās rievās, ko sejā man ievilkuši pēdējie gadi. Arī tās nav iegūtas par vel ti. Par tām ir samaksāts ar apnicīgām un smagām darba stundām.

— Es zinu, Alma. Es ļoti labi zinu, — sacīja Gustavs balsī, kas pēkšņi likās kļuvusi savādi sausa.

— Un tu? Vai tu arī pats reizēm neesi apnicis pats ar sevi? Ar visu šo dzīvi, ar visu šo nožēlojamo pelēcību? Bet tagad, kad beidzot mums radusies iespēja izrauties laukā, tu iecirtīgi gribi vēl palikt tepat, pie slotas. Tu novalkā savu talantu putekļos tāpat kā es savu dzīvi.

— Alma, tu tiešām tad būtu ar mieru šķirties no mana deguna? Sejas, kas tev ir bijusi pierasta visus šos gadus? Tu taču negribēsi teikt, ka tā tev ir bijusi nepatīkama?

Deģa kundze pacēla galvu un biklas lūdzējas acīm skatījās vīrā: — Man tā ir bijusi mīļa. Daudz mīļāka par visu citu. Es citādāku tevi nekad arī neesmu gribējusi, varējusi iedomāties.

Gustavs, to dzirdēdams, mēģināja atkal smaidīt: — Nu redzi. Tu pati atzīsties, ka es tev esmu paticis tāds, kāds es esmu. Vai tu maz to vari iedomāties, kāds īsti es būšu ar jaunu seju, ar jaunu degunu? Varbūt pavisam svešs un nepierodams cilvēks. Jo visa tā dzīve, kas mums ir kopīga bijusi, ierakstījusi sevi mūsu vaibstos. Vai reizē tā nebūtu arī visas mūsu pagātnes aizmešana? Un kāda gan izskatītos mūsu nākotne bez tās? Mēs esam par veciem, lai sāktu dzīvot ar pilnīgi jaunām sejām.

Likās, ka Alma valdās, lai noturētu aiz acu plakstiem laukā sprāgstošas asaras: — Varbūt mums tomēr vajadzētu mēģināt, Gust.

— Alma, tu esi kā neprātīgs spēlmanis, kas gatavs uzticēt visu, kas tam vēl palicis, kaprisai ruletes lodītei.

— Tak kādreiz — ir dzirdēts — šādi spēlmaņi arī laimējot.

— Daudz vairāk gan zaudē. Daudz vairāk gan zaudē, Alma.

— Bet tu arī tādā gadījumā nebūtu pilnīgi satriekts zaudētājs. Ko īsti tu būtu zaudējis? Degunu. Tikai savu degunu.

— Un tomēr kaut ko daudz vairāk. Vai tiešām neviens jūs to nevarat saprast? — Gustavs kā brīnīdamies jautādams skatījās apkārt, un sejā tam saprotošas līdzjūtības iezīmētos vaibstus nomainīja ironiska vīpsna.

Likās, šī vīpsna ir negaidot sadurstījusi Astrīdu Zvaigzni, un viņa nezināja atbildes. Vienīgi Dzirnavs, kas sievas un vīra divkauju bija vērojis ar omulīgu ziņkāri, bez vilcināšanās cirta pretī: — Man liekas — es varu. Tās vienkārši ir tavas bailes no iedomāti sāpīgās un nepatīkamās operācijas, kas tev tik spītīgi liek turēties pie sava deguna.

Gustava acīs iespīdējās ass izsmiekla spīdums, līdzīgs iesmam, uz kā viņš labprāt uzdurtu un paceltu gaisā Jēzupu kā kājas pa gaisu tirinošu vardi: — Es nebrīnos par tevi, ka tu tā domā. Par tevi nemaz. Bet tomēr tev vajadzētu zināt un atcerēties, cik daudzām vēl sāpīgākām operācijām mēs visi esam izgājuši cauri, un tikai — lai paturētu savus degunus.

— Tu rocies pārāk dziļi, — ar pārākuma apziņu balsī atšķaudīja Dzirnavs. Un Gustavs aizkaitināts nodimdi-nāja: — Kāds katram ir arkls, tā viņš arī ar.

Bet viņa pelēkā sieva bezcerīgi nopūtās: — Tad arsim vien tālāk — šos ogļainos dzīves putekļus, no dienas dienā līdz apnikumam. Arsim, līdz spožie lemeši mūsu arkliem beidzot nolūzīs.

Pārsteigts un vīlies, likās, pat drusku sagumis platajos plecos, Gustavs brīdi vēroja sievu un draugus, tad jautāja: — Alma, vai tiešām arī tu esi nostājusies pret mani?

Un viņa, kā palīdzību meklēdama, pameta izmisušu skatu Astrīdā un Jēzupā. Dzirnavs, to notvēris, drošinādams un mudinādams enerģiski pamāja ar galvu. Rokas žņaudzīdama, Alma sacīja: — Jā, lai paglābtu tevi pašu no sevis. Jo redzu, ka tev tavs arkls šai zemei nu laikam ir daudz par smagu.

Pirmajā brīdī šķita, ka Gustavs dzēlīgā skaļumā iesāks smieties. Bet smiekli nedzirdami sadrebināja vie nīgi viņa spēcīgo augumu, palika apslāpēti krūtīs, un sadrūmis viņš teica: — Tad — es tiešām nezinu. Nē — es tomēr nevaru to darīt, pat tevis dēļ atteikties — no sava deguna.

Mirkli apklusis, viņš gribēja kaut ko vēl sacīt, bet piepeši neveiklajā klusumā spalgi iespurkšķējās tālruņa zvans. Un Gustavs, aparātam piegājis, nocēla klausuli: — Jā. Es esmu mājās. Kas? Patiesi tas esi tu? Kāds vējš tad tevi ir atpūtis šinī krastā? Tev taisnība, mēs neesam redzējušies kopš Latvijas laikiem. Nu, kā tev īsti klājas?

Jēzups, pilnīgi aizmirsis, ka varētu ar savas balss skaļumu runātāju pie tālruņa traucēt, sašutis zūdījās: — Jūs redzat, kundze, jūs pati to tagad redzat — es esmu darījis visu iespējamo, lai Gustam palīdzētu. Bet velti, par pilnīgu velti es esmu te nācis un izšķērdējis savu nesamaksājami dārgo laiku.

— Man ļoti žēl, Dzirnava kungs, man tiešām žēl, — apjukusi mēģināja atvainoties Alma. — Arī es šo brī di ar lielu nepacietību biju gaidījusi.

Gustavs saviebies iesvieda īgnu skatu Dzirnava skaļajā mutē un sagrāba pirkstos tālruņa aparātu, iedams ar visu uz vannas istabu: — Pagaidi, es ieiešu citā telpā. Man te ir sanākuši ciemiņi ar skaļām un dzīves priecīgām balsīm un tādēļ pagrūti tevi sadzirdēt.

Brīdi pagaidījusi, līdz Gustavs ar kāju aizgrūž vannas istabas durvis, Astrīda iejaucās sarunā: — Varbūt mums vajadzētu dot Deģa kungam drusku laika, lai viņš var visu vēl mierīgi pārdomāt un izšķirties. Galu galā šis neparastais piedāvājums ir viņu pārsteidzis kā zibens spēriens no skaidrām debesīm.

Alma bažīgi paskatījās uz vannas istabas durvīm, kur tikko kā bija pazudis viņas vīrs ar savu degunu, un neticīgi papurināja galvu: — Cik es savu Gustu pazīstu, tad stipri šaubos, vai viņš savus ieskatus mainīs. Viņš nav no tādiem, kas atļaujas lēti locīties. Un pašam par postu, vienīgi par postu.

Sākdams nevaļīgi kustēties pa istabu kā cilvēks, kam pēkšņi nemaz nav laika, Jēzups ar nožēlās saviebtu muti noplātīja rokas: — Man žēl, bet es nekādā gadījumā nevaru mēnešiem neziņā gaidīt, kad Gustavam beidzot patiksies nākt pie normāla cilvēka saprāta. Mēs esam paredzējuši jau šoruden sākt uzņemt jauno filmu. Man laikus ir jābūt skaidrībā par tēlotājiem.

— Tad es par velti esmu priecājusies, ka beidzot man radīsies iespēja spēlēt kopā ar bērnībā apbrīnoto aktieri Gustavu Deģi, — sacīja Astrīda un piegājusi vēlreiz aplūkoja uz grāmatu plauktiņa noliktās aktiera ģīmetnes.

Alma ar rokām klēpī saguma uz vājas: — Jā, viss par velti. Mēs paliksim turpat, kur bijuši. Putekļos. Un Gusts savās brīvajās stundās skries atkal kā parasti uz latviešu teātra mēģinājumiem, pārnākdams mājās vēl vairāk noguris. Cik ilgi viņš to vēl spēs?

Dzirnavs apstājās skraidīt un uzsprauda uz deguna lielās saules acenes: — Tas tiešām ir ļoti bēdīgi, jo latviešu teātrim trimdā nav nākotnes. Tas turas joprojām pie dzīvības vienīgi aiz plikas spītības. Lai dzīvotu, mums jāmēģina iegrābties lielās pasaules slāņos. Kā es jau ar spožiem panākumiem to esmu darījis. Bet tagad man jāiet. Man vairs nav ne minūtes laika.

— Pagaidi, neskrien, Jēzup. Man vēl tev būtu kas sakāms. Mans pēdējais vārds, — tā tālruņa aparātu rokā no vannas istabas iznācis, nevaļīgo Holivūdas režisoru mēģināja aizturēt Gustavs.

Jēzups apstājās un atlaida Astrīdas elkoni, kūpi viņš bija jau saņēmis, lai izvadītu jauno aktrisi laukā pa durvīm, bet runāja stipri atturīgā tonī: — Es šaubos, vai tas pēc visa tā, ko esmu jau dzirdējis, mani sevišķi varētu interesēt.

— Varbūt, ka tomēr, — un šķelmīgi jautrs smaids bija ierotījies Gustava lūpu kaktiņos.

— Tad saki — es klausos.

— Es esmu izšķīries tavu piedāvājumu tomēr pieņemt.

Likās, ka pilnīgi negaidītais Gustava paziņojums pēkšņi ir visus apstulbinājis. Alma piecēlās no vāļās un platām acīm skatījās vīrā. Astrīda panācās soli atpakaļ un grasījās jau pacelt roku, lai viņu apsveiktu, tomēr it kā šaubīdamās palika atkal stāvam. Dzirnavs norāva saules brilles, lai labāk saredzētu smīnīgo Gustava muti un smīnīgās acis: — Es redzu, tu gribi ar mani jokoties, bet man — patiesi man tādām lietām nemaz nav laika.

— Es saku ,ko esmu teicis, — apstiprināja savu vārdu nopietnību smīnētājs un nolika tālruņa aparātu tam paredzētajā vietā.

— Patiesi? Tu tiešām to darīsi? — Nu priecīga attapusies iesaucās pelēkā sieva un steidzās pie vīra. — Es biju jau atmetusi visas cerības. Mīļais Gust.

Astrīda viņai sekoja: — Dega kungs, atļaujiet arī man jūs apsveikt — par varonīgo izšķiršanos. Es esmu priecīga, ļoti priecīga.

Dzirnavs drusku aizdomīgs vēl mīņājās turpat pie durvīm: — Tad tiešām tā? Es pirmajā brīdī pat nesrpēju ticēt, no tiesas domādams — tu tikai jokojies.

— Kur nopietnība beidzas un sākas joki, tas kādreiz nemaz tik viegli nav pasakāms. Tas bieži atklājas tikai daudz vēlāk, — smējās Deģis, piepeši juzdamies lieliskā omā.

Un Alma priecājās viņam līdz: — Bet kā — kā īsti tu nonāci pie tādas pēkšņas un negaidītas izšķiršanās?

Gustavs pētīdams un smaidīdams skatījās sievā: — Tevis dēļ, mīļā Alma. Gandrīz vai vienīgi tevis dēļ. Lai pati tu varētu redzēt un pārliecināties, kādi izskatās sapņi, kad tie sāk piepildīties dzīvē. Es vienīgi bīstos, vai sapņotā īstenība tevi beigās nepievils. Tu varētu sākt atkal ilgoties pēc mana vecā, pierastā un mīļā deguna.

— Nekad, — Alma pārliecināti sacīja. — Kaut pagrūti varbūt man būs pierast pie tavas jaunās sejas.

— Un ja ar to arī manī pašā kaut kas būtu mainījies? Ja es pēc savas ārējās sejas nonivelēšanas un pielaiko-šanas vispārības gaumei arī iekšēji būtu drusku nonivelējies? — turpināja pētīt sievu Gustavs.

Bet viņa piemīlīga apskāva abām rokām viņa elkoni: — Tad es tev žēlsirdīgi to piedotu mūsu kopējās, daudz skaistākās nākotnes labā. Bet kas tas bija, kas tev nupat kā zvanīja?

Gustavs aizdomīgi paskatījās Jēzupā: — Neviens no jums viņu laikam nepazīs? Tas bija aktieris Gustavs Grieze. Viņš strādāja kādā provinces teātrī. Tas tomēr ne mazākā mērā nenozīmē, ka viņš arī pats būtu bijis provinciāls. Mums provincē bija vairāki labi aktieri, viens otrs pat pārāks par dažu labu Rīgas slavenību. Bet viņam vienkārši nelaimējās. Tāpat kā nelaimējas tagad. Ar apbrīnojamu pacietību viņš ir apskrējis vai visus Amerikas teātrus, bet pilnīgi bez panākumiem.

Dzirnavs triumfēdams uzsita tēvišķi Gustavam uz pleca: — Tā — man liekas — tagad es sāku saprast — tavu pēkšņo piekāpību. Tu vēlreiz dabūji pārliecināties, cik grūti ir šai zemē tikt uz skatuves. Un tad tev īsti atausa gaisma, kādu lielisku vienreizēju izdevību nupat kā būtu palaidis garām.

— Tas viss var būt, ka man šī saruna palīdzēja izšķirties, — noslēpumaini atvīpsnāja Gustavs.

Bet Jēzups lietišķi kā veikalnieks berzēja rokas: — Un ja nu tik tālu mēs laimīgi esam tikuši, tad atliek vēl tikai pats pēdējais solis — operācija. Kad īsti tu domā doties skaistuma piegriezēju rokās?

— Jo ātrāk, jo labāk. Kaut vai rītu.

Un Jēzups atkal priecājās par drauga pēkšņo apņemšanās straujumu: — Lieliski! Kā redzu, tad apskaužamā ātrumā tu sāc jau piesavināties manu stilu un vērienu. Ko dari, to dari ar zibenīgu tempu. Tas pārsteidz, samulsina, atbruņo pretiniekus, neļaujot tiem domāt, un garantē drošus panākumus.

— Un es tavas nepatīkamās dienas pēc operācijas, cik spēdama, pūlēšos padarīt vieglākas, — pieglaudīga sacīja Alma.

— Es nākšu ciemos ar puķēm. īsināšu jums laiku ar jaunāko Holivudas tenku pārstāstīšanu, — draudzīgā sirsnībā solījās Astrīda.

Gustavs kā sadurstījies atrāvās no abām sievietēm, paceldams tām pretī noraidīgi platas un stāvas plaukstas: — Nē, nē. Paldies, manas dāmas, par piedāvāto laipnību un uzmanību. Tas tiešām ir jauki. Taču daudz labprātāk no jūsu laipnības gan gribētu atteikties. Man liekas — ar plāksteriem aplipināts, es nejutīšos diez-cik ērti. Un tādēļ šaubos, vai pazīstamu cilvēku sabiedrība šai laikā kaut kādi mani varēs iepriecināt. Galu galā es esmu aktieris, kas stipri jūtīgs par savu ārējo izskatu. Man iekrājies diezgan daudz neizmantota atvaļinājuma, un es šai laikā gribētu no jūsu visu acīm pilnīgi pazust.

Alma satvēra un noglāstīja viņa atraidīgo roku: — Es saprotu, cik nepatīkama tev liekas šī nejaukā operācija. Es pilnīgi saprotu. Un tādēļ dari, kā atzīsti par labāku.

Tāpat arī Astrīda, kā pilnīgi saprazdama, viņam uzsmaidīja: — Varbūt tas iznāks pavisam efektīgi. Jūs aiziesit» pazudīsit un pārnāksit pavisam cits cilvēks.

Un Gustavs ne mazāk priecīgs atsmaidīja: — Kas to var zināt. Jā» kas to var zināt.

Bet Jēzups klasisko karaļu traģēdiju deklamētāja balsī brēca: — Deguns ir miris, lai dzīvo deguns.

2.

Pelēkā tērpā pie durvīm piesteigusies, Alma Deģe apstājās un satraukta piespieda roku krūtīm, vilcinādamās atvērt. Zvanīja atkal. Un viņa, pēkšņi saņēmusies, strauji atrāva durvis, kā gribēdama mesties ienācējam pretī, bet vīlusies palika stāvam, pat atkāpās soli atpakaļ: — Zvaigznes jaunkundz, jūs? Lūdzu, lūdzu, nāciet iekšā.

Astrīda Zvaigzne ienākdama ar gaišo saulespuķu krāsas tērpu, likās, padarīja gaišāku visu patumšo sētnieka dzīvokli: — Labdien, Deģa kundze. Nācu apjautā ties, vai jums nav kādas jaunas ziņas...

Blakus saulaini dzeltenīgajam Astrīdas tērpam, Alma tagad izskatījās vēl pelēkāka un atbildēja neziņas nomāktā balsī: — Es tiešām nezinu, Zvaigznes jaunkundz, kad vīrs būs mājās. Es gaidu katru dienu, kad viņš kā solījies piezvanīs. Bet es neesmu vēl sagaidījusi. Tas mani ir padarījis pavisam nervozu. Es nevaru darbā kārtīgi strādāt, ne mājās mierīgi paņemt rokās kādu grāmatu. Tūkstošiem domu jaucas pa galvu. Kā īsti viss tas tālāk nu būs un kādu es pārnākam viņu ieraudzīšu? Varbūt patiesi būs pārvērsts līdz nepazīšanai. To iedomājoties, man neatvairāmi acu priekšā nostājas viņa vecā, mīļā un pierastā seja. Bet tā ir īstenībā tagad zudusi uz visiem laikiem. Cik savādi, cik neaptverami savādi tad reizēm tas liekas, gandrīz vai baigi. Un tādēļ es esmu tik priecīga, ka jūs esat atnākusi. Lūdzu, lūdzu, nāciet tālāk.

Astrīda saprotoši pasmaidīja un pašapzinīgā grācijā cēla skaistās kājas, sekodama bažu nomāktajai sievai:

— Jūs varat man ticēt, es arī Deģa kunga pārnākšanu gaidu ar nepacietību un zināmām bažām tāpat kā jūs. Vai tikai visi mēs nebūsim pārsteigušies, viņu uz tādu soli piespiezdami? Vai viņš tanī mūsu raibajā filmas ļaužu sabiedrībā maz varēs labi iejusties?

Pie vāļās gala sadurstījusies apstādamās, Alma ar platām pētītājas acīm, aši atgriezusies atpakaļ, skatījās jaunajā aktrisē: — Kā — jūs domājat, mans vīrs tai tomēr nebūtu piemērots?

— Pavisam otrādi. Šī sabiedrība diezkā nebūs piemērota viņam.

— Es nesaprotu.

— Tur maz ir īstu cilvēku un varbūt vēl mazāk īstu mākslinieku. Jo tā ir gandrīz vai visiem zināma lieta, ka slavenākās filmu zvaigznes ne vienmēr ir arī labākās. Slavu Holivudā ražo tāpat kā mākslīgas skropstas

— īpašās reklāmu fabrikās. Un tā daudz vairāk ir atkarīga no filmu producentu ikreizējām aplēsēm kā kāda talanta patiesās varēšanas. Kā redzat, es neesmu nemaz vēl reklāmas uguņu apreibināta, no kā mani brīdināja Deģa kungs. Es esmu savu galvu paturējusi vēsu un skaidru.

Alma joprojām vēl stāvēja kājās, piemirsusi uzaicināt apsēsties arī viešņu: — Bet jūs taču pati Dzirnavu kungam vēl palīdzējāt mūs pierunāt.

— Ir jāatzīstas — es tiešām biju tik egoistiska. — Astrīda jauki mīlīga pasmaidīja, nolika uz kāda īrnieka dāvinātā kokteiļu galdiņa ķiršu krāsas somiņu un platmalaino saules cepuri, laikam no īsta salma pītu, un neaicināta atsēdās iepretī vāļai noliktajā atzveltnes krēslā: — Es ceru, ka tautieša, turklāt vēl izcila mākslinieka sabiedrībā vairs nejutīšos tik vientuļa. Par mūsu un amerikāņu attieksmēm runājot, ir diemžēl jāatkārto Rūtas Skujiņas vārdi: mēs atveram gan viņu durvis, bet neatveram sev viņu mājas. Galu galā ārzemnieks tomēr paliek ārzemnieks. Un tādēļ arī Jēzups, ne jau kaut kādas sevišķas labsirdības urdīts, grib dabūt sev blakus Gustavu De£i. Turklāt ir lietas, kur viņš vēl nejūtas sevišķi drošs ...

Pelēkā sieva nomierinājusies bija atslīgusi vāļā un neslēptā ziņkārē skatījās viešņā: — Jūs izskatāties tā, it kā Dzirnava kungs jums nebūtu draugs. Bet, jūsu saskanīgo kopā turēšanos vērodama, es domāju ...

Astrīda atmeta atpakaļ galvu, it kā lai izpurinātu vaļīgā mezglā sasietos matus: — Jūs droši vien domājat to pašu, ko pats par sevi domā arī Jēzups, ka viņš ir manī iemīlējies. Tak man ir jo stipri iemesli tam neticēt. Par mani daudz stingrāk viņš iemīlējies lietās, ko es esmu allaž uzskatījusi tikai par līdzekli. Man slava un nauda ir vajadzīga vienīgi tādēļ, lai brīva un neatkarīga es varētu nostāties pati uz savām kājām. Lai turpmāk man nebūtu vairs jādara viss tas, ko citi liek, bet es varētu darīt tikai to, ko pati gribu, kas ir kaut kas vairāk par slavu un naudu. Taču es nedomāju arī, ka nauda un materiālie ieguvumi būtu nicināmi. Kā Sa-mersets Moms kaut kur ir teicis, nabadzība cilvēku padara nožēlojami atkarīgu no apkārtnes un citu cilvēku žēlastības, šie vārdi varbūt tik ļoti man iespiedušies atmiņā, ka bērnība man pašai nav bijusi viegla,

— Jā, ar nabadzību tā tiešām ir. Es tagad pati to jūtu, esmu jutusi visus pēdējos gadus. Bet Gustam ar mākslu viss sākas un beidzas, visa dzīve, — nopūtās Alma.

Un Zvaigzne apcerīgā balsī piebilda: — Tā dzīvot var tikai lielie un svētie. Es tāda diemžēl neesmu.

— Es skatos uz jums un brīnos — jūs esat tik sievišķīga, gandrīz vai trausla, bet runājat tik stingru un noteiktu vīrieša valodu, — ar spriganīgu interesi sacīja pelēkā sieva.

Astrīda glaimota atvīpsnāja: — Tādēļ ka dzīve neko man nav dāvinājusi. Ja es kaut ko esmu sasniegusi, tad visu tikai pašas spēkiem. Bet nu man laikam būs jāiet. Rītā jums atkal piezvanīšu un apjautāšos par Dega kungu. Šādam vai tādam viņam taču beidzot ir jāpārnāk.

— Noteikti. It īpaši vēl tādēļ, ka rītu izbeidzas viņa atvaļinājums un man ir jāzina, ko darīt tālāk. Redziet, kad jūs pie durvīm zvanījāt, es jau domāju — gaidīju, ka tas ir viņš... — bikli atzinās Alma, bet atstāja teikumu bez pielikta punkta. Zvanīja tālrunis, un viņa, no vāļās pietrūkusies, aizgūtnēm steidzās pie aparāta. Likās, ka cauri caur vārdiem tās satrauktajā balsī būtu sadzirdama skaļa sirds pukstēšana: „Jā, es esmu pie aparāta. Tu? Patiesi tas esi tu? Gandrīz vai nepazinu tavu balsi, tā likās tik nedzirdēta un svešāda, gluži kā pilnīgi nepazīstama cilvēka balss. Bet laikam es esmu uztraukta, pārāk uztraukta. Kā īsti... kā īsti tu tagad jūties, pēc visas tās nepatīkamās operācijas, tagad ar savu jauno seju. Lieliski? Tu saki — lieliski? Es nomir šu aiz nepacietības tevi redzēt. Tu būsi? Jau šodien mājās? Esi jau ceļā? Tad steidzies, steidzies. Es gaidu tevi ar atplēstām rokām.”

Nolikusi klausuli, pelēkā sieva kā nespēkā atspiedās ar roku pret sienu un aizkususi dvesa, it kā nupat būtu uzkāpusi augstā kalnā: — Jūs dzirdējāt, Zvaigznes jaunkundz? Viņš ir jau ceļā. Viņš var te būt pēc pāris minūtēm.

Astrīda izvilka no platās salmu cepures apakšas uz galda nolikto ķiršu krāsas rokassomiņu un sāka steidzīgi tanī meklēties. Atradusi piezīmju grāmatiņu, ātri pāršķirstīja un strauji piecēlās, tuvodamās tālruņa aparātam, pie kura joprojām vēl stāvēja pelēkā sieva.

— Tad man ir jāzvana, tūliņ es piezvanīšu Jēzupam. Viņš lika man nevilcināties ne brīdi ar ziņām par Gustava I>e£a atgriešanos. Jūs viņa tempu taču pazīstat. Vajaga vai nevajaga, viņš allaž mīl steigties un steidzināt citus. Hallo, vai tur ir Sarkanā ziloņa studija? Te runā Astrīda Zvaigzne. Savienojiet mani ar režisoru Jēzupu Dzirnavu. Nav svarīgi, vai viņš šai brīdī ir aizņemts. Tas man nemaz nav svarīgi. Lūdzu. Jā. Jēzup, tu? Redzi, tik tikko kā Gustavs Deģis piezvanīja. Viņš būšot mājās pēc pāris minūtēm. Tu steigsies? Es tā jau domāju. Tad pagaidām sveiks. — Klausuli nolikusi, jaunā aktrise priecīgi apmierināta skatījās Deģa kundzē.

— Es varu derēt, ka Jēzups pa galvu, pa kaklu jau skrien uz Jaguāru, lai dzītos šurp. Viņš paradis allaž pats būt klāt, kur notiek kaut kas tik svarīgs, ka varētu viņu interesēt.

Alma nobraucīja delnās seju, līdzīgi cilvēkam, kas, pēkšņi atmodies, lūko izslaucīt no acīm miegu, un sāka bezmērķīgi kustēties pa istabu. — Es esmu apjukusi un satraukusies kā jauna meitene, kas iet uz savu pirmo satikšanos. Kā meitene, kas pilna ziņkārības un bažu, kāds viņas zēns gan īstenībā būs. Man pašai kauns — pēc daudziem, tik daudziem kopā nodzīvotiem gadiem. Jo patiesībā nekas taču nebūs mainījies, tikai deguns.

Jaunā aktrise vēroja stipri vecākās sievas seju, kas gribot negribot izvīla viņai smaidu. Dega kundzes pelēcīgi apvītušajos un parasti nopietnajos vaibstos piepeši likās iezagusies zaļoksnējas skolniecītes kautrība un apmulsums. — Bet kādreiz deguns var nozīmēt ļoti daudz. Es domāju — pašam Gustavam Deģim, kas likās kā daļa no viņa dvēseles.

Alma sarāvusies apstājās, pacēla galvu un skatījās Astrīdā Zvaigznē: — Jā, kā viņš to visu būs pārdzīvojis? Man tālrunī likās svešāda un nepazīstama pat viņa balss. Kaut viņš tik nebūtu mainījies arī vēl citādi, kļūdams par gluži svešu cilvēku. Bet — ko es te stāvu un domāju tādas muļķības, kad būtu šis tas vēl piekārtojams. — Dega kundze sarāja pati sevi un sāka lokani veikla tekāt pa istabu kā jauna meitene. Bez vajadzības pieskrējusi saraustīja un delnām pārgludināja atzveltnes krēslu pārvalkus, piestūma tuvāk pie vāļās zemo galdiņu, no kura noslīdēja zemē glītā un pastāvā kaudzītē viens virs otra sakrautie laikraksti. — Vai dieniņ — avīzes, visas Gustavam sakrātās avīzes tagad pa grīdu. Es esmu šodien tik neveikla kā sapīta vista. Tās visas ir jāsalasa un jāsaliek kopā pa numuriem, sākot ar vecāko datumu.

Astrīda atsperīga un pakalpīga pietupās, sākdama savākt laikrakstus: — Es varu jums palīdzēt, Deģa kundze. Esiet tik laba un vienīgi pasakiet, kas vēl mums darāms.

Pelēkā sieva atlieca muguru un pārlaida steidzīgu skatu istabai: — Mans Gusts ir briesmīgs pedants. Viņš grib, lai katra lietiņa būtu tai paredzētajā vietā, piesniedzama un atrodama bez lielas meklēšanas. — Tad viņa piesteidzās pie grāmatu plauktiņa, nolīdzināja zeltburtainās sējumu muguras un pārstatīja tur noliktās vīra ģīmetnes. — Kaut tikai sirds man nedauzītos tik stipri, es varētu sakarīgāk domāt un atcerēties, vai virtuvē kaut kā mums netrūkst. Jā, kā es to varēju piemirst — mēs esam palikuši bez kafijas. Vakar sev izbēru un uzvārīju pēdējo šķipsniņu. Ko nu lai dara? Gustavs neko tik labprāt nedzeļ^1 kā tasi kafijas, stipras un labas, kaut arī ne daudz, viņš nedrīkst, to ārsti viņam ir aizlieguši. Varbūt man vajadzētu aizskriet uz veika lu, varbūt vēl paspētu?

— Es nezinu, kundze. Un ja nu viņš pārnāk, kad esat izgājusi? — domāja Astrīda.

— Es arī nezinu. Es esmu pavisam apjukusi. — Un pelēkā sieva, kas gaidīja pārnākam vīru ar jaunu degunu, tiešām apjukusi stāvēja istabas vidū un nezināja, ko darīt. Tad piepeši viņa kā sadzelta pieskrēja pie jaunās aktrises saulespuķu krāsas tērpā un apskāvās tai ap pleciem, ar spriegi nostieptiem sejas muskuļiem skatīdamās uz durvīm. Zvanīja. Kāds tur zvanīja. — Vai viņš jau būtu — atnācis, būtu klāt? Es jūtos — jūtos visa notirpusi, no galvas līdz kājām tā, ka nevaru tagad vairs paspert tos pāris soļus...

— Mēģiniet nomierināties, kundze. Es Deģa kungu ielaidīšu. — Un Astrīda saudzīgi atraisījās no pelēkās sievas apkampiena, grācioza, vijīga un droša ar skaistām kājām iedama ielaist zvanītāju. Tad viņa, durvis atvērusi, samulsusi palika stāvam un atkāpās soli atpakaļ. Alma kā pienaglota stāvēja istabas vidū, nespēdama aiz pārsteiguma pakustināt vairs ne locekli, ne pēk šņi sastingušās sejas vaibstus.

Tas tur uz sliekšņa tak bija pavisam svešs un nepazīstams cilvēks ar gludu un glītu, kā gludekļa izgludinātu vaigu, taisnu un pamazu degunu starp spoži priecīgām acīm. Bet mugurā viņam bija — to vienīgi Alma pazina — Gustava Dega uzvalks tumšbrūnā kafijas pupiņu krāsā ar taisnām un baltām svītru dzīsliņām.

Varbūt vēl ilgi abas sievietes kā pārakmeņotas statujas tā būtu stāvējušas, ja svešais cilvēks smaidīdams droši nepārkāptu slieksni, neienāktu neaicināts istabā un nenomestu uz tuvākā krēsla Dega ādas portfeli, ko arī Alma nu ieraudzīja un pazina. Svešnieks, redzami aizkustināts, izstiepa tai pretī abas rokas: — Labdien. Labdien — es teicu. Es domāju, es cerēju, ka skriesi iepriecināta man pretī, skausies ap kaklu. Bet tu — jūs abas stāvat kā stāvus uzslietas ēģiptiešu mūmijas.

Astrīda izmānīja uz lūpām apjukušu smaidu: — Mēs gaidījām — mēs domājām ienākam kādu citu.

Svešais brīnīdamies uzrāva pierē augstāk uzacis: — Citu? Kādu citu?

— Šī dzīvokļa saimnieku, Gustavu Deģi, — paskaidroja Astrīda.

— Es tas arī esmu. Vai tiešām jūs mani vairs nepazīstat? Es esmu Gustavs, tik tiešām, kā es te stāvu, es esmu Gustavs. — No dzeltenās pelēkajai sievietei pievērsies, ienācējs smīnēdams sacīja: — Alma, tu laikam man nenāksi pretī un man būs jāiet pie tevis, lai tevi apkamptu. Tu kāpies atpakaļ? Tu vairies no manis? Kas noticis ar tevi?

Deģa kundze tiešām rāvās projām no cilvēka ar viņas vīra uzvalku mugurā. — Nē, nē, tas nevar būt. Jūs

— tu nevarētu izskatīties tik pilnīgi pārvērties.

Jaunais Gustavs ar nenoliedzami glīto perfekta mīlētāja degunu kā nesaprašanā noplātīja rokas: — Bet tu — tu taču pati to gribēji.

— Degumi. Vienīgi degunu. Bet tev ir arī pavisam cita mute. — Un Alma joprojām skatījās viņā ar spokaina murga redzētājas acīm.

— Man tā ar jauno degunu nemaz vairs nesaderētos, — ironiski novīpsnāja jaunā deguna īpašnieks.

— Tāda skumja un rūgtas smeldzes pilna mute. Un tādēļ es liku tur iegriezt tradicionālo laimīgās pasaules smaidu. Tas katram cilvēkam te ir nepieciešams kā apaļš zīmogs vēstulei uz pastmarkas.

— Un gaita un kustības?

— Tā arī ir pieskaņota standarta kopsolim, lai sekmīgi turētos līdz rietumu civilizācijas progresam.

— Gust, es tevi nemaz vairs nepazīstu, — klusa un neticīga izdvesa pelēkā sieva, tomēr ļaudamās vīram ar jauno degunu sevi apkampt.

— Gan iepazīsimies atkal no jauna, par to mums nebūtu liela bēda, — un spēcīgas vīra rokas to pievilka sev ciešāk klāt. — Jo tu taču pati gribēji iesākt visu no gala. Galvenais — mums vajadzētu katram pazīt pašam sevi. Ar sevi nekad nav par vēlu sākt iepazīties. Ne reti ir gadījies, ka mēs par sevi, paši par sevi esam bijuši visnepareizākās domās. Un tad kāda agrāko ieskatu koriģēšana, kaut sāpīga, var noteikti nākt par labu.

Alma, jaunu aizdomu uzurdīta, atstūmās projām no apkampēja rokām, atkāpās atpakaļ un vēlreiz ar nekustīgi domīgu seju viņu aplūkoja. — Man bailes, man tomēr ir lielas bailes, ka es pie pārvērstā tevis nekad vairs īsti nevarēšu pierast. Bet jāmēģina — nekas man cits vairs neatliek, ir jāmēģina.

— Un jaunie, daudz košākās un bagātākās dzīves apstākļi bez šaubām mums palīdzēs, — kā drošinādams smaidīja sievai pagalam svešādais vīrs.

— Es ceru, Gust. Tas īstenībā ir palicis mans vienīgais mierinājums.

— Tu runā tā, it kā tev mana jaunā seja nepatiktu, — un jaunais Gusts ar perfekto mīlētāja degunu pienācis atkal viņu apkampa. — Apskaties labi, tā ir daudz glītāka un samērīgāka par veco. Turklāt tā lieliski melo par maniem patiesajiem gadiem. Varbūt tos vajadzētu pārlabot arī manos dokumentos. Tas nāktu bez šaubām par labu manai nākotnes karjērai, jo vecums šai zemē ne reti tiek uzskatīts par netikumu. Smieklīgi, bet tas tā ir. Un es šai ziņā arī sevišķi nenoziegtos, jo tiešām jūtos vismaz kādus desmit gadus jaunāks.

— Gust, tu mani sāc nobaidīt arvienu vairāk. Tā domājot, tev sāks vēl likties, ka es esmu kļuvusi tev par vecu. Ko tad? Ko tad es darīšu? — un Alma paslēpa seju pie vīra uzvalka platā pleca.

Atjaunotais runātājs turpināja mēļot: — Tu arī atjaunosies, tev noteikti būs jāatjaunojas līdz ar mani.

— Tu domā?

— Es noteikti to zinu. Jo viss tas jaunais spožums, kas būs ap mums, arī tev no vaigiem izdzēsīs pelēcību, apņems ar jaunas dzīves valdzinājumu.

— Un ja nu tomēr notiktu, ka tev būtu vairāk pa ceļam ar īstu un neviltotu jaunību? Ko tad? — Joprojām slēpdama seju, jautāja Alma.

— Kādas muļķības tu runā, dārgā. Bet piedod, kā redzu, es esmu pilnīgi aizmirsis sasveicināties ar Zvaigznes jaunkundzi. Nav pasaulē laikam tāda ķirurga, kas kādam mirstīgajam vēl varētu piešķirt izskatu, kāds ir jums. Tur vien jau ir vajadzīga ģeniāla meistara roka, lai tikai atblāzmotu jūsu daiļumu uz audekla. — Atlaidis vaļā pelēko sievu, viņš pievērsās saulaini gaišajai jaunībai ar redzamu patiku un prieku.

Bet, Alma, beidzot atguvusies, smaidīdama vai drīzāk smīnēdama, pētīja tā paplato muguru: — Gust, es agrāk nekad to nebiju ievērojusi, ka tu tik lielu vērību piegriez cilvēka ārējam skaistumam.

Ar acīm jaunās aktrises augumam pielipis, viņš nevērīgi atmeta vārdus pār plecu: — Astrīda Zvaigzne ir noteikts izņēmums. Tu taču to negribēsi noliegt? Jo viņā izcils daiļums ir apvienojies ar izcilu talantu. Un tā ir gaužām reta dabas parādība.

Astrīda pastiepa līdz nepazīšanai pārvērstajam Gustam pretī roku: — Līdz šim jūs, Deģa kungs, no citiem atšķīrāties tieši ar to, ka nemēdzāt mētāties ar pārspīlētiem glaimiem.

— Tas bija līdz šim, kad nebiju vēl pāroperēts un pielaikots smalkākai gaumei. Bet neatkarīgi no tā es lūdzu jūs ticēt, ka manos vārdos ir ielikta patiesi dziļa un neviltota apbrīnošana. Tās apliecināšanai es atļaušos atcerēties kādu šai zemē piemirstu vecās Eiropas paradumu un pacelšu pie savām lūpām jūsu roku.

— Gust, vai tas tev neliekas dīvaini? Un mani tu aizmirsi noskūpstīt, — ar mākslotu izbrīnās skaļumu ieminējās Alma.

— Tu biji tik satraukta — es teikšu — no manas pārvērtības gandrīz vai izbiedēta, ka pirmajā brīdī vairījos ... Bet tagad — es redzu — tu vari uz mani jau skatīties mierīgām, liekas, pat smaidīgām acīm. Un tādēļ — labdien, Alma, — vainīgs juzdamies, atsaucās Gusts, jo tas bija viņa nepāroperētais, dažkārt gan drusku apcirptais vārds, ko viņš kopš kristībām nemainītu godam bija valkājis, atgriezās atpakaļ pie pelēkās sievas un noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Uz vaiga? Līdz šim uz vaiga tu parasti mani nemēdzi skūpstīt, — šķietami pārsteigta, iesaucās Alma.

Un it kā mēģinādams noslēpt neveiklu samulsumu, Gustavs sastostījās: — Es tikai domāju — domāju — pēc trīsdesmit laulībā pavadītiem gadiem mums diezkā neklātos apliecināt savu intimo sirsnību publiski.

Alma paskatījās Astrīdā un likās saprotoši pasmaidām: — Patiesi, patiesi tu esi mainījies, Gust. Gandrīz līdz nepazīšanai mainījies.

Strauji un nepacietīgi ietarkšķējās durvju zvans, kam Gustavs nu pievērsa visu, līdz šim tik dāmām veltīto uzmanību: — Zvana. Vai dzirdat? Zvana. Es ceru — tā nebūs Hopkinsa kundze, kaut kādā kārtā uzzinājusi, ka esmu pārradies mājās.

Uz durvīm jau iedama, sētnieka sieva ziņkārīgi pētī-ga apstājās, novaldīja pēkšņu smaidu un teica: — Vai tiešām — tu domā — Hopkinsa kundze tādu kā tagad tevi vēl varētu pazīt?

— Jēzups. Es zinu, tas noteikti ir Jēzups. Viņš būs jau atdrāzies ar savu Jaguāru, — ieteicās Astrīda, un Alma gāja atvērt nepacietīgajam zvanītājam.

Ar lielu joni, kā kādam dzīdamies pakaļ, istabā iedrāzās Dzirnavs, ieskrēja krējuma krāsas žaketē, kurai uz ārējās krūšu kabatas rēgojās uzšūts paprāvs ģerbonis — Hercoga Jēkaba melnais vēzis sarkanā, vairogam līdzīgā laukumā. Ap stilbiem Jēzupam plivinājās plānas gaišzilas bikses, brīžiem te atsegdamas, te atkal aizsegdamas baltas ādas kurpes ar melleņu ziliem purngaliem. Uz papēža apgriezies pats sev apkārt, lieki nekavēdamies viņš jautāja: — Kur ir? Vai Gustavs Deģis jau pārradies? Es atstāju mēģinājumu pusē un steidzos. Jo tāda lieta kā cilvēks ar jaunu degunu man jāredz uz karstām pēdām.

— Viņš ir jau klāt, Jēzup. Tu esi ieradies īstā laikā, viens no pirmajiem apsveicējiem, — ziņoja Astrīda.

— Bet kur? Es gribu to redzēt.

— Tad skaties — uz jauno Gustavu Deģi, — un Astrīda saņēma viņu pie pleciem un pagrieza ar seju pret meklēto.

— Ko? Vai tas maz varētu būt? — Dzirnavs pārsteigts sasita plaukstas, tad iesprauda sānos rokas un skatīdamies piemiedza acis: — Tas tiešām ir lielisks meistardarbs. Tik tikko es jaudāju tevi vairs pazīt, Gust. Es zināju, ka Amerikas skaistuma ķirurgi dažkārt prot pastrādāt tīros brīnumus. Bet tu esi tagad piegriezts pēc pašas visjaunākās modes lapas. Ģeniāls darbs, varenas amata mākas demonstrācija. Tādu mēs varam atrast tikai Amerikā.

Ar elkoni pret grāmatplauktu atspiedies, Gustavs uzmanīgi vēroja skalo režisoru: — Tā tad — es ceru — tagad tev varēšu noderēt.

Dzirnavs pieskrējis sāka no visām pusēm apskatīt viņu tuvāk: — Tas ādas piegriezējs no tevis ir iztaisījis pilnīgi perfektu mīlētāju, un tu vēl muļķīgi jautā — vai tāds man varētu derēt. Tev tikai ir jāuzvelk mugurā piemēroti efektīgs uzvalks, un — es varu galvot — daiļajam dzimumam pa acīm lēks dvēsele laukā. Bet to mēs nokārtosim, es nodošu tavā rīcībā pats savu drēbnieku, ģeniālu meistaru.

— Paldies, jūs esat tik laipns... — kautri pasmaidīja Gustavs.

Bet Dzirnavs, uz pirkstgaliem pacēlies, uzsita drau dzīgi viņam uz pleca: — Nesāc nu mani aiz padevīgas pateicības saukāt par jūs. Es visu to daru tava talanta un vecās draudzības dēļ. Mēs draugi paliksim arī turpmāk. Kaut tev tāpat kā visiem citiem būs studijā bez iebildumiem jāpadodas manai gribai. Tas darba sekmības labā, es tādu disciplīnu tur esmu ievedis. Un arī vislielākās draudzības dēļ es negribētu taisīt nekādus izņēmumus. Bet ārpus studijas ...

Kļuvis nopietns, Gustavs pamāja ar galvu: — Es sa protu. Bet laikam patiesi būšu drusku apjucis. Pēc visas tās operācijas gandrīz vai pilnīgā vientulībā un tagad atkal atpakaļ cilvēkos.

— Un tagad tūliņ tu tiksi bez kavēšanās ierauts manā zibenīgajā darba tempā. Es jūtu tev līdz. Bet diemžēl nav manos spēkos dot tev vēl vairāk laika atpūtai. Mēs esam jau sākuši strādāt gar jauno filmu. Man scē-nārijs gatavs, es pats to esmu sarakstījis.

— Tu pats? Tad tai būs jābūt labai filmai, — Gustavs aizsmēķēja cigareti.

Un Alma skaļā brīdinātājas balsī iesaucās: — Gust, ko tu nu dari? Tu smēķē. Tu atkal pēc vairākiem gadiem sāc smēķēt. Jel domā par savu sirdi.

— Tā tagad man atkal ir kārtībā, jauna un vesela.

— Gust, tu kļūsti vieglprātīgs.

— Galu galā es neesmu tik vecs, lai tāds vairs nevarētu būt, — vienaldzīgi atteica Gustavs, pievērsdams visu uzmanību Dzirnavām un neredzēdams, ka pelēkā sieva smīnīga visu laiku neatlaidīga viņu vēro.

— Tā mana filma — tā būs ne tikai laba, bet vienkār ši lieliska. Romantika un traģēdija, baigums un mistērija, izmisums un laime, viss savīts kopā ar asinis stindzinošu dinamisku intrigu. Ar aizturētu elpu, ar asarām acīs tai dzīvos līdzi miljoniem skatītāju.

— Vai tiešām kaut ko tik lielisku tu esi varējis uzrakstīt? — brīnījās Gustavs.

— Pastāsti, Jēzup. Pastāsti sīkāk par savas jaunās filmas scenāriju. Jo man ir lielas bažas, vai Dega kungam tas tomēr patiks, — ironiski vīpsnādama, mudināja Astrīda,

— Jā, pastāsti. Man tiešām gribētos zināt kaut ko par savu jauno lomu, — jaunās aktrises lūgumam pievienojās arī Gustavs.

— Tad klausies, — un Dzirnava seja pieņēma cēli svinīgu izteiksmi. — Tu esi kāds vecās Eiropas mākslinieks — operdziedātājs, kas atklīdis uz jauno pasauli. Tu operā nevari tikt, jo tur ir par tevi vēl lielākas slavenības, un tādēļ ar ārijām mēģini uzstāties krogos.

— Bet — tu taču zini, ka man nav balss, — Gustavs viņu pārtrauca.

Jēzups neapstādamies turpināja: — Tā filmā tev arī nav vajadzīga. Tev tikai jāplāta mute, un dziedamo nodziedās cits. šai vajadzībai mums ir jau labi izstrādāta un iepraktizēta technika. Bet klausies tālāk. Tev krogos nav gluži nekādas atsaucības. Jo krogi nav opera — pats saproti. Tur vajadzīga pavisam citāda dziedāšana, satrakotu džesa ritmu pavadībā. Bet tu to nesaproti un negribi saprast. Tādēļ sarūgtināts un galīgi izmisis pievienojies gangsteru bandai. Tava drosme un izveicība aug no dienas dienā, līdz kļūsti par visas bandas vadoni. Bet tevi kāds skauģis nodod, tu nokļūsti cietumā. Tak pasaulē nav vēl uzbūvēts cietums, no kura tu nespētu izkļūt. Ar maizē paslēptu dinamītu uzspridzini cietuma durvis un esi laukā. Tu atkal klīsti pa krogiem, bet šoreiz ar naudu kabatā. Tur beidzot tev laimējas satikt kādu džesa dziedātāju, kurā tu iemīlies no pirmā acu uzmetiena. Un viņa tev atver acis, kas ir tava īstā karjēra, kāds džesā ir daiļums un mežonīgi sabangotu kaislību okeāns. Tu pēkšņi kļūsti par visu dievinātu džesa dziedoni, un tev tiek piedoti visi tumšās pagātnes grēki.

— Jā, to es varētu — bez balss es padziedāt varētu, — smīnēja Gustavs.

— Un tu arī iemācīsies dejot, par to es galvoju. Mums šādam nolūkam ir pirmklasīgi skolotāji, — drošināja viņu vēl pats Dzirnavs.

Bet Alma, nopietni vīlusies, grozīja galvu: — Dzirna-va kungs, tad tāda, tik tiešām tāda ir jūsu jaunā lieliskā filma? Es biju domājusi...

— Tādai ir jābūt katrai filmai, lai tautā tai būtu vajadzīgie panākumi, lai tā mums nopelnītu miljonus. Un miljonu pelnīšana — lūdzu — nebūt nav maza māksla, — pašapzinīgas pārliecības pilnā balsī apgalvoja Jēzups.

Astrīda ziņkārīga skatījās Gustavā: — Deģa kungs, un jūs? Ko jūs par visu to domājat? Par savu jauno lomu un manu? Jo es bez šaubām tur būšu tā valdzinošā džesa dziedone, kas atver jums acis.

— Un kuyā man būtu jāiemīlas no pirmā acu skatiena, ja es to jau nebūtu paguvis tagad. — Gustavs šķelmīgi piemiedza aci.

Tas Astrīdai diezkā nepatika: — Man liekas, es jautāju jums par filmas scenāriju.

Gustavs paskatījās lielīgi izslietajā, bet pamazajā Jēzu pa augumā, pašpārliecinātajās acīs un mēģināja sacīt ar ļoti nopietnu seju: — Kas man tur būtu ko teikt, kur strādājis tik ģeniāls mākslinieks kā Jēzups Dzir-navs. Jo viņa vārds, kā zināms, ir marka pati par sevi.

Astrīda savilka muti nicīgā čokurā kā tikko paplau-kušu neļķes pumpuru: — Es to gan nedomāju, nekad to necerēju — dzirdēt no jums ko tādu — tādu nepelnītu uzslavu.

Toties Dzirnavs smaidīja ar visu balto un apaļīgo seju kā laimīgs runcis: — Kā redzi, tad viņš ir nācis pie prāta un mainījies. Mūsu Gustavs Deģis ir laimīgi mainījies uz labo pusi. Tas tiešām ir vareni, mēs saderēsim abi kopā kā cimds ar roku. Bet pagaidi, kad tu pats scē-nāriju pārlasīsi. Tu atradīsi tur gluži vai supernatūrā-listiskas detaļas. Es īsuma labad tām pārslīdēju pāri, tikai galveno, pašu galveno pateicu.

— Man pilnīgi pietiek, lai zinātu, kas un kā, — Gustavs apturēja daiļrunīgā režisora sajūsmas plūdus. — Kā rādās, tad tas būs darījums, kas prasītos pēc kāda stiprāka malka, piemēram, franču konjaka. Bet šādas mantas mums laikam mājās nebūs ...

— Gust, tu taču nebūsi sācis arī dzert? — smaidīdama šķita brīnāmies Alma.

Bet konjaka tīkotājs atsmēja: — Kā redzi, man pamazām ir jāsāk pieradināties pie stipri spēcīgām lietām. Man taču bez balss būs jātēlo dziedonis, bez drosmes bandīts, cietumnieks un mīlētājs vienā reizē. Vai domā, tas būtu iespējams bez kāda dziedinātāja malka dvēseles noskalošanai?

Dzirnavs likās nesapratis viņa ironiju: — Jā, spriegums tev tiešām būs jāiztur. Es likšu tev būt kā uzvilktai atsperei no dienas dienā, no nedēļas nedēļā.

— Lūk, tādēļ vismaz tad derētu tase uzmundrinošas kafijas, — un Gustavs jautādams paskatījās pelēkajā sievā.

Viņa, kā pēkšņi ko atcerējusies, piecēlās no atzveltnes krēsla, kur vērodama bija sēdējusi ar savādi mainīgu sejas izteiksmi: — Mīļie ciemiņi, piedodiet. Es biju pavisam aizmirsusi, ka mums nav mājās kafijas.

— Iztiksim, kundze. Tā nav tik svarīga lieta, par ko jums vajadzētu uztraukties. Bez tam, man kafijas dzeršanai šodien patiesi nav laika, — mierinādams atmāja viņai režisors, paskatīdamies rokas pulkstenī.

— Nē, bez kafijas es projām jūs nelaidīšu. Man tikai ir jāaizskrien līdz stūra pārtikas veikalam. Tas ir tepat, pavisam tuvu, pāris minūtes, tūliņ es būšu atpakaļ, — un Alma steidzās projām ar tādu skubu, it kā tai vajadzētu pabūt brītiņu vienatnē, izdomāt līdz galam kādu domu.

— Pagaidiet, kundze, tad es ar mašīnu, tas būs daudz ātrāk, — Jēzups mēģināja steigties tai pakaļ un gribēja viņu aizturēt, bet palika nepanācis pie durvīm un paguva vairs tikai noplātīt rokas.

— Sievietes paliek sievietes, ko tur lai dara. Kad mājas gods ir jāglābj, tās velti pūlēties aizturēt. Un kafija piederas pie katras viselementārākās viesmīlības kā punkts uz i. Vai man nav taisnība, Zvaigznes jaun-kundz? — Savādā kārtā likās, ka Gustavs pēkšņi sajūtas brīvāks pēc pelēkās sievas aiziešanas. Viņš atkal ar jūsmīgām mīlnieka acīm pielipa jaunajai aktrisei.

Tas Dzirnavām, kā redzams, sevišķi nepatika, nokrekšķinājies viņš mēģināja tā uzmanību atkal pievērst sev: — Kaut ko mēs gaidīdami tomēr varētu darīt, pavisam lietderīgu un interesantu. Tu varētu izmēģināt savu dziedamo balsi, kā īsti tā piekjaujas džesa ritmiem. Varbūt Šur tur mēs varētu iztikt bez palienētās profesionālās rīkles. Kur tev ir klavieres?

— Pie tām tu diemžēl nevari tikt, tās palika Latvijā, — no Astrīdas acis nenovērsdams, atbildēja Gustavs.

— Bet patafons? Vai tev tās mūzikas kastes arī nav?

Gustavs ar sarauktu pieri brīdi domāja, un jaunā aktrise paguva iespraukties starpā: — Interesanti, Deģa kungs, tas tiešām būtu interesanti — dzirdēt jūs dziedam bez balss sintētiskās mūzikas pavadībā, kā līdzīgi llākslcjam jūs džesu kādreiz dēvējāt.

— Kaut kur tai kastei ir jābūt noliktai. Bet laikam man nebūs nevienas džesa plates, — Gustavs beidozt paziņoja.

— Cik nožēlojami. Cik tas ir nožēlojami, — Jēzups izdvesa tādā balsī, it kā aiz izmisuma viņš varētu plēst sev matus.

Astrīda, mīklaini smaidīdama, paskatījās te vienā, te otrā vīrietī un piepeši ierosināja: — Tu viegli mums varētu izlīdzēt, Jēzup. Cik laika tas tev gan prasītu — aizdrāzties līdz tuvākam plašu veikalam ar savu Jaguāru. Tu esi Holivudā viens no visātrākajiem braucējiem.

— Patiesi — tev taisnība. Pēc piecām minūtēm es būtu atpakaļ. Un mūsu pēdējā filmā „Zelta bungas” bija pāris slavenu grāvēju. Vai tu tos neesi dzirdējis, Gust? — jautāja Dzirnavs.

— Man nav ne jausmas.

— Tad pēdējais laiks tev būtu ar tiem iepazīties. Bet kā lai es atstāju jūs abus vienus? Varbūt Gustavs — vai, Astrīda, tu — gribētu braukt man līdzi, — minstī-jās režisors.

Jaunā, skaistā aktrise koķeti paskatījās Gustavā, tad skaļi un izaicinoši iesmējās: — Jēzup, vai tiešām tu Dega kungu tik maz pazīsti. Turklāt viņš taču ir precēts cilvēks un apskaužami uzticīgs vīrs.

— Jā, tāds viņš ir bijis, es zinu. Bet tagad, kad Gusts pēc operācijas mums sagādā pārsteigumu pēc pārsteiguma, es bīstos ...

— Jēzup, no kā tad īsti? Man vajadzētu gandrīz vai apvainoties. Es mēģinu, es esmu tikai mēģinājis piemēroties jums, ne vairāk.

— Lūk, tieši tādēļ man iemeslu bažām būtu pietiekami. Bet katrā gadījumā paturi prātā, ka es pret Astrīdu neesmu vienaldzīgs. Un tam, kas nenotiek skatītāju priekšā, var būt pavisam citāda nozīme un iemesls. — Ar reizē pusjocīgu, reizē pusnopietnu seju viņu vēl nobrīdināja Jēzups, grasīdamies tomēr iet. — Es eju, bet būšu atpakaļ ātrāk nekā varbūt jūs domājat...

— Tā. Beidzot, — un Astrīda noskatījās ar dzēlīgu, gandrīz vai nicinātāju skatienu baltajā žaketē un zilajās biksēs, kas pazuda durvīs. — Un nu, Deģa kungs, jums vairs nebūtu nekādas vajadzības izlikties, ka tiešām šo viņa savārstījumu apbrīnojat. Es nevaru pieņemt par patiesu arī jūsu interesi par džesu.

Gustavs izņēma no paciņas cigareti, nezinīga pētītāja acīm skatīdamies jaunajā aktrisē, brīdi to pirkstos paviļāja, tad aizdedzināja, izpūta pirmo, krūtīs dziļi ievilkto dūmu un sacīja: — Vai tas jums liekas tik savādi? Jūs pati šai kaucošajā pasaulē tak laikam esat iedzīvojusies? Jā, kādēļ arī es to nevarētu?

— Man tā ir pagaidām bijusi vienīgi nepieciešamība, kādu — daudz nopietnāku mērķu īstenošanai.

— Varbūt arī man tas viss ir kļuvis tagad par nepieciešamību.

— Taču ne naudas, ne visas tās izslavētās lielmanī-bas dēļ? — jautāja Astrīda. — Man vienkārši grūti iedomāties, ka jūs tik tālu būtu spējīgs pārmainīties.

Šķietami neietekmēts, Gustavs vienaldzīgi paraustīja plecus: — Ja atmiņa neviļ, tad jūs gan pati mani vilinājāt.

— Jā, es tiešām to darīju, — atzinās Zvaigzne. — Jo cerēju, ka reizē ar jums mūsu studijā ienāks cilvēks ar mugurkaulu. Tam būtu varbūt pa spēkam vest beidzot pie lielākas nopietnības Jēzupu. Bet tagad es redzu, ka reizē ar degunu jums nožēlojamā kārtā pārveidots arī mugurkauls.

— Tam tā ir diemžēl jābūt. Jo deguns pa laikam ir tikai mugurkaula vizītkarte.

— Cik tas galu galā ir bēdīgi — beidzot pievilties cilvēkā, ko kādreiz, jūsmīgajos jaunības gados, esmu dievinājusi.

Gustavs, to dzirdēdams, sasvērās ar visu augumu uz priekšu, it kā viņš tīkotu pašu vaļsirdīgo vārdu pateicēju apkampt: — Vai tiešām? Vai tiešām jūs esat ms-ni dievinājusi?

— Jā, jūs ar veco degunu, — Astrīda pagrieza viņam muguru, pieiedama pie grāmatu plaukta un skatīdamās kādā no tur noliktajām ģīmetnēm. — Jūs bijāt mans elks. Jūs bijāt mans ideāls un īsta aktiera paraugs. Ar sasarkušiem vaigiem es sēdēju gandrīz vai katrā jūsu izrādē. Un skatuves ugunīm nodziestot, es paliku pati pēdējā zālē. Man likās, pār to vēl šalktu jūsu balss un neredzami tālāk dzīvotu visi uz skatuves redzētie tē*i. Pēc izrādes es ilgi vēl viena staigāju pa ielām, līdz atgriezos savā klusajā meitenes istabā, kur blakus pie gultas uz naktsgaldiņa man stāvēja jūsu ģīmetne, šī pati, kas tagad ir te. To sveicinādama, es allaž atvadi jos no katras skaisti nodzīvotas dienas. Un tās vēl šodien nav spējusi aizēnot Holivūdas mirdzošā burzma.

— Vai tiešām es jums tā patiku? — Gustavs skatījās aktrises dzeltenajā mugurā ar tādu seju, it kā viņš ciestu briesmīgas zobu sāpes.

— Jā — toreiz. Un tādēļ man ir tik skumji jūs redzēt pavisam citādu esam. Gandrīz vai neticamas pārvērtības piemeklētu. Jūs esat tāds pats kā visi citi, kas aizgūtnēm skrien pakaļ spilgti krāsainai pāva astei.

Sapņainā runātāja atgriezās, un Gustava sejā momentā nozuda zobārsta mocekļa izteiksme: — Tad es esmu darījis pareizi, pavisam pareizi.

Astrīda īgna sacirtās: — Un jūs to vēl nekautrējaties tagad man sacīt?

Gustava acis spīdēt spīdēja: — Es daru ar prieku. Jo zinu, ka jūs mani tomēr varēsit saprast. Tādēļ, ka es esmu izšķīries — jūsu dēļ.

Likās, ka jauno aktrisi izbrīnētu atsviestu atpakaļ bumbas sprādziena satricināts gaisa vilnis: — To visu jūs darāt — esat darījis — manis dēļ? Deģa kungs, kas tas par neticamu un dīvainu apgalvojumu?

— Bet būtībā graužam saprotams. Tāpat kā jūs kādreiz dievinājusi mani, ne mazākas sajūsmas pilnām acīm es skatos uz jums. Jūs esat man manas jaunības atgādinājums, manu aizgājušo slavas laiku krāšņā atblāzma. Vai tādēļ lai nebūtu saprotama mana jauneklīgā pieķeršanās jums? Manas dzīves — varbūt pati pēdējā mīlestība. — Un Gustavs ar perfekto mīlētāja degunu slīdošiem soļiem tuvojās negaidītā pārsteiguma izbrīnītajai aktrisei.

Astrīda ar izstieptām rokām atspiedās viņa krūtīs: — Deģa kungs — jūs — ko jūs gan tagad runājat?

Viņš saņēma viņas rokas: — To, kas patiesība, un tādēļ es vaļsirdīgi jums arī atzīšos. Ne naudas, ne visu to krāsaino vizuļu dēļ es esmu pārvērties, atteicies no sava deguna. Bet tādēļ, lai būtu cik iespējams biežāk kopā ar jums. Eai man būtu laime jūs turēt rokās, kaut arī tik studijas spilgto starmešu gaismā, lai man būtu atvēlēta žēlastība klausīties balsī, kas skan kā debesu mūzika. Tādēļ es esmu ar mieru paciest visu. Visu to apkārtējo ņudžekli, kas bezjēdzīgs un bezsaturīgs mūs apņems. Jo es būšu atradis jaunu saturu pats sev — savā mīlestībā.

Astrīda samulsusi čukstēja: — Jūs tomēr esat — vēl tas pats — tā ir jūsu kādreizējā romantiski jūsmīgā mīlētāja Beržeraka balss.

— Es zinu, jūs smejaties, jūs vīpsnājat par mani, par vecu nelgu, kas iedomājies, ka reizē ar jaunu seju tam atdoti arī jaunības gadi. Es esmu par tālu jau pagātnē aizgājis, nolikts pie laika izbalinātajām dzīves albuma lapām, lai jums vēl varētu ko nozīmēt. Jums, kas stāvat sava dzīvības rīta mirdzošajā saullēktā.

— Beržeraks ... vecais Beržeraks ...

— Nerunājiet, pataupiet savu izsmieklu pati pie sevis. Man būtu par smagu to dzirdēt. Klusējiet, tad labāk klusējiet. — Gustavs atlaida vaļā jaunās aktrises rokas un novērsa sāņus vaigu, kā slēpdams savu izmisumu.

Astrīda samulsusi brīdi viņā skatījās, tad piegājusi noliecās pie ķiršu krāsas somiņas un sameklēja cigareti. Uz vaļas atsēdušies, aizdedzināja un sāka runāt ar pakausi pret Gustavu: — Varbūt man to arī vajadzētu darīt — klusēt un ļaut jums mierīgi pārdomāt — visu, ko esat teicis. Bet es esmu pārāk pārsteigta un samulsināta, lai spētu klusēt. It īpaši tādēļ, ka jūs esat ielauzies manā visvājākajā vietā — sirdī, kur vēl kaut kas ir palicis no meitenes sajūsmas par jums. Bet kādēļ? Iiādēļ jūs tagad to darāt? Jums pašam jau gadiem ir bijusi sava dzīve, kas visiem mums šķitusi esam laimīga. Vai tagad jūs gribētu tai pagriezt muguru?

Gustavs, viņu no mugurpuses vērodams, tīksmīgi smaidīja, kā fauns, kam, stabuli pūšot, izdevies pielabināt meža laumu: — Tā pati man to jau ir pagriezusi, izstiepdama roku pēc pasaules spožuma. Ar mani nav bijis diezgan, es esmu, mans deguns ir mierīgi upurēts kaut kādu citu vērtību dēļ. Vai es — es pats par tām būtu mazāk vērtīgs? Un tomēr laikam esmu. Jo savai sievai vairs eksistēju tikai kā līdzeklis — kaut kādu par mani augstāk stāvošu mērķu sasniegšanai. Un to nav patīkami apzināties, manos gados.

Ar spriegu ziņkāri klausīdamās, Astrīda mēģināja runāt pamācīgi mierīgā balsī: — Cik smagi jūs visu to ņemat, pat pārāk smagi. Ne viss tas tā ir bijis domāts, kā jūs to gribat saprast.

— Ne katrreiz tās ir prātīgas domas, kas pamatos mūsu gribai. Ja tas tā būtu, tad eņģeļi staigātu pa zemes virsu. Bet daudzām norisēm cilvēku sadzīvē ir dziļākas, ar prātu neizrokamas saknes. Kā tagad tam visam, kas liek man tiekties pēc jums. — Un Gusts uz pirkstgaliem ar jautri smaidošām acīm tuvojās vāļai.

— Jūs esat kā neprātīgs, gluži kā neprātīgs.

Viņš tiešām kā apmērām tāds nokrita pēkšņi tai blakus uz vājas un apkampa saulespuķu krāsas plecus:

— Tad tā patiesi ir mīlestība, par to jums nevajadzētu šaubīties. Jo mīlestība ir viens no visskaistākajiem neprāta veidiem.

Pirmajā brīdī likās, ka Astrīda mēģinās izrauties no viņa rokām, bet tomēr palika apkampta sēžot: — Man bailes, vai tikai jūs gudri nemēģināt izmantot manu vislielāko vājību — vājību pret jums.

— Ir reizes, kad vājības ir mūsu vienīgais spēks. Un viena no tādām vājībām laikam gan būs mums visiem

— turēšanās pie dzīves un dzīvības.

Astrīda atlieca galvu, lūkodama atvairīt viņa muti:

— Cik jums ir savādas acis, tik tuvu es tās nekad vēl nebiju redzējusi. Kā akas, kur tumšajam ūdenim spīguļo cauri nogremdēts sudrabs.

— Mīlestība, ikdienas pelēcīgajos ūdens dzijumos ieskalota, — kaislīgi dvesa Gustavs un apklusināja viņas muti ar savu.

— Tu, — un Astrīda pakautrīgi ar pirkstgaliem noglāstīja viņa vaigu. — Tu tomēr nu esi — mani pieveicis. Kaut arī ne sevišķi godīgā veidā. Tu esi izmantojis un iekarojis mani — ar manas pašas jaunības sapņiem.

— Ko īsti ar to tu domā? — Gustavs netīksmē sarau ca pieri.

Astrīda atbraucīja viņam no pieres matus: — Ka neticamā kārtā vienā vienīgā mirklī var apvienoties visa pagātne un tagadne. Par nākotni es izvairos domāt. Pret to es jūtos kā noziedzniece. Jo es tak būšu — atņēmusi kādai sievai vīru. Bet es — man bailes — es laikam būšu pagalam rūdīta noziedzniece, jo man šo noziegumu negribas nožēlot. Tik Jauna es esmu. Jo man — es tev to vaļsirdīgi gribētu atzīties — kaut kā joprojām trūka, visu laiku, lai būtu pilnīgi laimīga. Tagad...

— Jā, un tagad?

— Es esmu tikusi pie savas noziedzīgās laimes.

— Tu atkal domā par Almu, — pārmeta Gustavs, saīdzis, bet maigi. — Par viņu mums vairs nav jādomā, jo viņa to pati ir vēlējusies — dzīvi, kur viss tiek mērots citādiem mēriem.

Astrīda uzlika pirkstgalus uz viņa lūpām: — Cik tu esi tomēr cietsirdīgs.

— Kā visa tā dzīve, kas vizuļo kā pāva aste.

— Tad jau — arī pret mani — kādreiz...

— Tev pašai to tagad gan vajadzētu zināt. — Gustavs ar savu atlieca atpakaļ Astrīdas galvu, un pakauša matos tam glāstīdami ielīda balti un slaidi sievietes pirksti. Tos varēja redzēt arī no virtuves durvīm, pie ku rām, nupat kā ienācis, pārakmeņojies stāvēja Jēzups Dzimavs blakus apjukušajai Dega kundzei.

Abi mīlnieki kā akli šai brīdī sajuta un pārdzīvoja vienīgi viens otra klātieni, nekā vairs cita. Tas piespieda Jēzupu atkal atdzīvoties. — Jūs... jūs... — viņš gribēja sākt jau trakot un, nopirktās patafona plates pa roku galam aizmetis, pieskrēja vāļai. Tad pēkšņi viņš laikam apķērās, ka tāda paļaušanās savām jūtām īsti nepiedienētu vīram ar hercoga Jēkaba melno vēzi uz krūtīm un dzēla ar indīgu, greizi sašķiebtas mutes ironiju: — Es jūs jau brīdināju, es jums jau teicu, ka tam, kas nenotiek skatītāju priekšā, var piešķirt pavisam citādu nozīmi. Tas vairs nav tikai vienkāršs skatuves mēģinājums. Un tādēļ es arī ieteicu no konkrēta mēģinājuma iedzīvoties paredzētajās lomās pagaidām atturēties. Ko tagad lai īsti es domāju, jūs tādā neērtā situācijā pārsteigdams?

Astrīda Zvaigzne bez kāda redzama satraukuma, uz viņu pat acis nepacēlusi, izņēma no somiņas lūpu krā suli un sāka atjaunot papostīto mutes skaistumu: — Tu vari domāt, ko gribi, jo tā ir tava personīga lieta.

Dzirnavs valdīdamies sažņaudza dūres: — Tu skūp sties ar Gustu un tad vēl nekaunies man pateikt — tā mana personīga lieta. Tu taču esi iesākusi mēģinājumu bez režisora un tādā kārtā pārkāpusi studijas noteikumus. Bet tie nekādā gadījumā nav mana personīga lieta. Atzīsties.

— Tik smagā pārkāpumā es diemžēl vainīga neesmu, Jēzup. Tam visam, kas te ir noticis, nav itin nekāda sakara ar teātri, — un skaistā aktrise mierīgi aplūkoja pūdernīcas vāka apaļajā spogulītī svaigi nokrāsotās lūpas, domīgi vēl piebilzdama: — Ja tomēr kāda, tad tikai ar to teātri, kas abiem mums patvēries, palicis neaizmirstams skaistajās jaunības atmiņās.

— Es vēlreiz tevi uzaicinu — neliedzies un atzīsties, jo citādi būs aizkārts vairāku cilvēku gods, ja jūs šo vieglprātību mēģināsit pārvērst par reālu mīlestības trīsstūri. Nē — ko es saku — trīsstūri. Par četrstūri, jo viņa — Deģa sieva — ir jāskaita līdz. Un sensāciju kārā prese ne brīdi to nekavēsies izmantot. — Sākdams jau atkal cilāt rokas, Jēzups paaugstināja balsi.

Piepeši visu acis pievērsās pilnīgi aizmirstajai Deģa kundzei, kas, atzveltnes krēslā atkritusi, histēriski raudāja vai arī smējās — to grūti bija pateikt, jo pelēkie

pJeci drebēja, bet seja līdz pierei bija paslēpta plaukstās.

— Redziet, redziet, ko jūs jau esat panākuši — noveduši nabaga sievu līdz histērijai. Vai jums ar to vēl nepietiek? — barga sodītāja balsī teica Dzimavs.

Gustavs apjucis uztrūkās no vājas un paspēra pāris nedrošus soļus uz atzveltnes krēsla pusi. Bet Alma pacēla galvu ar sausām acīm, kas tumšas gulēja traģiski nopietnu vaibstu pārvērstajā sejā: — Gust, ko tur tā sieviete runā? Vai tiešām tas ir tiesa?

Kā kaķis uz karstas pannas neziņā pacilājis kājas, Gustavs jautādams paskatījās atpakaļ Astrīdā, tad vīrišķīgi izrieza krūtis un pacēla smakru: — Man nav tur ko atņemt vai pielikt. Ir spēki, par kuriem mums pašiem nav varas. Tas taču vienkārši, pavisam vienkārši saprotams. Mēs dzirdam par tādām lietām katru dienu. Tās romānos apraksta rakstnieki. Tātad tai jābūt pavisam normālai parādībai. Un tu taču pati vēlējies, lai es piemērojos, pielaikojos normālās dzīves ritmam. Es to arī tagad turpinu darīt, cik spēdams pūloties atgūt to, kas neuzņēmīgi nokavēts.

— Un visus šos gadus — vai tu gribi sacīt, ka visus šos gadus esi bijis nenormāls, dzīvodams un būdams laimīgs ar mani? — To pateikusi, pelēkā sieva steigšus iekoda lūpā, lai novaldītu jautru vīpsnu un paliktu traģiski nopietna.

— Es neesmu teicis, ka mēs arī turpmāk nevarētu dzīvot kopā — tikai daudz modernākā, laikmetīgākā veidā, — labākas atbildes šai brīdī nevarēdams izgudrot, stostījās Gustavs.

Bet tāda negaidīta mazdūšība pagalam saniknotu uztrieca kājās Astrīdu: — Gust, kas tā par iedomu? Es kaut ko tādu nevaru atzīt. Ne mūžam. Par vienu vai otru no mums — tev tagad ir vīrišķīgi jāizšķiras. Ne tev, ne man — mums abiem nav tagad cita ceļa.

— Tavs ceļš ir atpakaļ uz studiju, saproti. Tu nāksi man tūliņ līdzi, — aizstājās viņai ceļā Jēzups.

Lai tiktu pie Gustava, Astrīda lūkoja pagrūst sāņus uzmācīgo režisoru: — Liec mani mierā, Jēzup. Liec mani mierā.

— Jā, arī es to prasu. Izšķiries, Gust, — pēkšņi dobji atbalsīgā kapličas balsī ierunājās atkal Alma.

— Labi, es varu — izšķirties — kaut Šinī pašā brīdī, — un šķita, ka Astrīdas drosme ir viņu jūtami ietekmējusi. — Man liekas — es esmu to jau izdarījis — reizē ar savu degunu. Tas vecais piederēja tev un manai vecajai dzīvei. Bet jaunais ir pagriezts pret jaunu dzīvi un jaunu mīlestību.

Jēzupu ar elkoni atstūmusi, Astrīda viņu apkampa: — Gust, es cerēju, es zināju, ka tu tā darīsi.

— Tiešām — tas vienai dienai ir drusku par daudz, — izdvesa Alma.

Pa ausu galam nopūtu padzirdējis, pāri jaunās aktrises saulespuķu krāsas plecam pelēkajā sievietē skatīdamies, Gustavs mēģināja viņu mierināt: — Un būs vēl vairāk, tu saņemsi vēl vairāk, jo nabadzībā es tevi neatstāšu. Tu diezgan to esi pacietusi kopā ar mani. Tev tagad par to vairs nebūs jāsūdzas. Es nopirkšu tev namu ar peldbaseinu un palmu apēnotu lieveni. Pie durvīm tev laistīsies mirdzošs Kadilaks. Tev būs viss tas, ko tu biji gribējusi iemainīt pret manu veco degunu. Ko tu vēl varētu vēlēties?

— Nekā no jums — no tevis es negribēju. Ejiet — ejiet visi projām, — redzami nokususi atmurmināja pretī Alma.

— Lai notiek, mēs varam iet, — spītīgi iecirtīgs paziņoja Gustavs. — Mēs iesim, kur asinis sabango džesa ritmi un saldi ugunīgi dzērieni.

— Es zinu tādu vietu — taisni kā radītu mums, — Astrīda līksma atsaucās un paņēma viņu pie rokas.

Jēzups dusmās spīdošām acīm mēģināja viņu atraut no Gustava elkoņa: — Klausies, nedzen muļķīgus jokus — tu nāksi ar mani, tu nāksi kopā ar mani atpakaļ uz studiju.

— Jēzup, atkraties. Paldies Dievam, te nav studija, kur tu kaut ko man vari pavēlēt. Tā te ir vienkārša dzīve, bez dekorācijām, starmešiem, scenārija un arī bez režisora.

— Tomēr, tomēr, — čukstēja pie sevis Alma: — Es sāku to jau nojaust — viņa, režisora roku. Labi, ja viņš tā grib, es spēlēšu līdz, es spēlēšu līdz.

Jēzups nelaimīgs nedomāja atlaisties: — Tu nedrīksti iet un staigāt apkārt pa naktslokāliem ar vienkāršu sētnieku. Par to būs rakstīts jau rītdienas laikrakstos. Saproti.

Gustavs šasutis atgrūda Jēzupu: — Sētnieks? Kas es tev esmu vairs par sētnieku? Es esmu rītdienas filmu zvaigzne. Un manai jaunajai filmai reklāma vajadzīga.

— Bet ne uz manas lēses, — protestēja Dzirnavs. — Tas būtu drusku par daudz. Es nevaru, negribu pieļaut, ka laikraksti smejas un raksta — jaunā Baltijas skaistule Astrīda Zvaigzne sākusi parādīties kopā ar līdz šim pilnīgi nepazīstamu emigrantu sētnieku, izbijušu latviešu aktieri. Ir pazīmes, ka viņus saista ne tikai sena draudzība, kas spriežams pēc sapņaini dedzīgajiem skatiem, ar kādiem Astrīda apvelti savu pavadoni. Tas tādā gadījumā nozīmētu, ka spožu panākumu izlutinātajam, ģeniālajam režisoram Jēzupam Dzirnavām lai kam būs jāzaudē mīlestības frontē. Nē, es tādu pazemojumu neatļaušos paciest, nekādā ziņā. Par to tev jā-būt pilnīgā skaidrībā, Astrīda.

Jaunā aktrise augstprātīgi uzmeta lūpu un vilka Gustavu uz durvīm: — Ko tu sev turpmāk atļausies vai neatļausies, tas man ir stipri vienaldzīgi, ģeniālais režisor.

— Es šaubos, vai tu tā vēl domāsi, ja tas sāks apdraudēt tavu mākslinieces karjēru. Tu nedrīksti aizmirst, ka tas esmu es, kas tevi padarījis Amerikā slavenu.

— Bet mākslai daudz tuvāk es esmu pie Gustava sāniem. Ardievu, — aiziedama novīpsnāja Astrīda un projām bija.

— Astrīda, klausies, es tevi bez jokiem brīdinu... Astrīda, pagaidi... — un Jēzups dzinās aizgājējiem pakaļ, ietriekdamies ar pieri gandrīz vai durvīs, jo Gustavs tās ātri aizrāva ciet apkaitinātajam režisoram pašā deguna priekšā, ka viņam tik atlika noplātīt rokas.

Dzirnavs stāvēja un braucīja pieri, it kā patiesi būtu pret durvīm to apdauzījis: — Jūs redzējāt, Deģa kundze, tā viņa biezdievīgi vieglprātīga aiziet — mana Astrīda. Aiziet pēc visa tā, ko es esmu darījis viņas labā. No vienkārša un nepazīstama skuķa es viņu pacēlu līdz augstākajiem slavas kalngaliem. Un tagad, kad neesmu vairs viņai vajadzīgs, izaicinoši pagriež man muguru. Tas ir zooloģiski, gluži vienkārši zooloģiski. Tur nav ne kripatas no cilvēka pateicības jūtām. Un Gustavs Deģis? Vai Gusts ir labāks? Es viņu pašaizliedzīgi velku aiz apkakles laukā no piemēslotas atkritumu tvertnes, bet viņš — kā suns viņš iekož rokā augstsirdīgajam glābējam. Jūs dzirdat? Es runāju par jūsu vīru.

Alma ar smīnīgām pētītājas acīm skatījās satrakotajā režisorā: — Vai tiešām — jūs domājat — tāds, tik negants varētu būt mans vīrs?

— Un tomēr tas pats, kam jūs arī pati palīdzējāt tikt pie jauna deguna un jaunas, spožākas dzīves izredzēm.

— Varbūt tas nebija pareizi. Es biju pavisam aplamā prātā. Man nevajadzēja mudināt Gustu atteikties no sava — vienpaša deguna.

Dzirnavs ar baltām apaļām acīm skatījās pelēkajā sievā un nošņācies iesāka skraidelēt apkārt pa istabu:

— Gan viņam es atkal pie sejas to pielipināšu, tāpat kā pašu pie slotas. Starp citu, tas arī ir vienīgais pareizais gājiens, kas tagad man jādara, jāatstāj Gustavs pagrabā. Tad redzēsim gan, vai Astrīda gribēs pie viņa vēl palikt. It kā viņš būtu kaut kas, kam sievietes gatavas pielipt bez jēgas un prāta kā skaidiņas magnēta klucim, vienkāršam pelēkam klucim bez slavas un spožuma. — Apstājies, Jēzups pakampa no grāmatu plauktiņa Gustava Beģa ģīmetni, to pašu, ko Astrīda aplūkodama bija jau pacilājusi, skatījās brīdi, tad saniknots svieda pret grīdu: — Kaut velns, pats velns būtu viņu parāvis

— jau toreiz, ar visu to greizo degunu, kad es kā ģeķis te iekūlos, gribēdams pataisīt viņu atkal par derīgu cilvēku. Nu viņš mūs visus vēl sagriezīs greizus kā kazas ragus.

— Rimstieties, lūdzu. Ko ļūs tur darāt? Tā man bija mīļākā Gustava ģīmetne. — Un Alma iztrūcināta pieskrēja, lai paceltu un paglabātu, režisora kāju vēl ne-samīdītu, gaiša koka logatā ielogoto vira uzņēmumu ar triecienā saplēstu stiklu. — Varbūt mēs paši jau esam daudz vairāk greizi, kā tas mums kādreiz liekas. Jo — vai īsteni greizs nav vienīgi tas, kas lāgā mums nepiedien, kaut arī būtu — vistaisnākais deguns pasaulē?

Jēzups Dzirnavs apjucis blenza pelēkajā sievietē, kas saudzīgi kā lielu dārgumu turēja rokās saplēsto ģīmetni.

3.

Uz vājas sēdēdama un smēķēdama, Astrīda Zvaigzne ar smailās kurpītes purngalu nervozi bungoja pa kokteiļa galdiņa kāju. Pārsteidzīgi nepacietīga bija drusku par agru atnākusi šorīt pie Deģiem — Gustavs pēc pagājušās nakts vēl gulēja — un nu te vajadzēja klausīties ne sevišķi patīkamos un ērti atbildamos jautājumus.

Bet Alma nelikās mierā, izmantodama laimīgo izdevību vaļsirdīgi izrunāties ar jauno aktirsi vienatnē. Protams, par viņas Gustavu. Par ko gan citu? Pelēkā sieviete bija nosēdusies viņai pretī un urbās viņā ar neatvairāmām izmeklēšanas tiesneša acīm. — Sakiet, Zvaigznes jaunkundz, pavisam atklāti, vai tiešām jūs nejūtat ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus, lūkodama atņemt sievai vīru, kas nodzīvojusi kopā ar viņu ilgus un laimīgus laulības gadus.

— Es zinu, ka tie ir bijuši ilgi gadi. Bet atjaujiet šaubīties — vai arī laimīgi, — izaicinoši paasa atcirta Astrīda.

— Vismaz tie tādi ir bijuši man, — apgalvoja pelēkā sieva.

— Kādēļ tad pēkšņi jūs gribējāt atteikties — no savas laimes?

— Jūs maldāties, ne jau no tās...

— Bet tā, kā redzat, ir bijusi nešķirami saistīta ar Gustava veco...

— Degunu. Sakiet vien droši. Es zinu, — sērīgi pa vīpsnāja Alma un turpināja: — Bet toreiz, visādu vilinājumu apmāta — starp tiem arī jūsu — nespēju iedomāt, paredzēt sekas ...

— Redziet, jūs pati atzīstaties, ka neesat varējusi pa redzēt sekas. Saprotami un cilvēciski, vai ne? Bet man jūs to gribat pārmest. Kā es — arī es to iepriekš varēju nojaust, cik tuva es kļūšu Gustavam?

— Jā, bet kādam?

— Kā jūs to domājat, kundze? — Astrīda nesaprata.

— Jaunajam vai vecajam Gustavam Deģim? Jūs pati tak redzat, ka tie ir divi, gandrīz vai pilnīgi atšķirīgi cilvēki.

— Es redzu tos abus vienā. Un tie man mīļi abi. Tik daudz, ka tagad jau ir par vēlu, lai pati es spētu kaut ko vairs grozīt.

— Sakiet, vai tomēr jūs nespētu, ja pēkšņi jums atvērtos acis un pēkšņi jūs redzētu, ka jaunajā Gustavā nav gluži nekā no vecā. Tas ir, ja jūs būtu iedomājusies, ka esat daudz vairāk iemīlējusies vecajā nekā šai jaunajā ar perfekto mīlētāja degunu, bet — bez Gustava Deģa slavas, kas kādreiz samulsinājusi tik daudzas meitenes, — smaidīja Alma.

— Protams, kas mani pie Gustava saista, tas ir arī tas, kas viņam nāk līdz no manām meitenes dienām. Bet es to redzu vēl šodien, arī aiz jaunās sejas, šī daļa man tādēļ nav atņemta.

— Un ja nu būtu, ka jaunajam Gustam vispār nekad tās nav bijis?

— Tad ... tad ... Ak, kādas neiespējamas muļķība^ jūs runājat, — sašutusi iesaucās Astrīda.

Bet Almas balss bija nemainīgi mierīga un nosvērta: — Jā, ko jūs tad darītu, ja jums vēl negaidot atklātos, ka Gusts ir nospēlējis veiklu spēli, lai liktu šo to man pārdomāt un nožēlot savu pārsteidzību?

— Jūs — jūs domājat, ka viņš man atklātu mīlestību vienīgi tādēļ, lai padarītu jūs greizsirdīgu? Ziniet, no jūsu mutes — lai neteiktu citu vārdu — tas izskan kā bezcerīgs mēģinājums... Ja jūs patiesi par Gustavu gribat vēl cīnīties, tad mēģiniet to darīt prātīgākā veidā, ietekmēdama viņu ar savu daudz vairāk kopto ārējo izskatu. Kļūt jūtami skaistākai un jaunākai Amerikā ir iespējams katrai sievietei, — un Astrīda saīdzinā ta nospieda pelntraukā cigareti.

Alma brītiņu skatījās jaunajā aktrisē, kas atkal jau meklējās pēc jaunas cigaretes, tad atbildēja lēnā un noteiktā balsī: — Man pietiek, man pilnīgi pietiek, ka esmu jau vieglprātīgi gribējusi atjaunot un izskaistināt savu Gustavu. Un sekas tik tiešām tādas arī varētu būt, kā tagad mums rādās. Tādēļ es esmu izšķīrusies atgūt sev viru pavisam vecmodīgā ceļā — palikdama uzticīga tā vecajam degunam. Kad viņš to uzzinās un beidzot būs neapšaubāmi pārliecinājies, viņš atkal atgriezīsies atpakaļ — pie manis. Tad es to jauno Gustu jums labprāt atvēlēšu, ņemiet un mīlējiet laimīga.

Astrīda skatījās Almā ar tādām acīm, it kā tai sēdētu pretī piepeši nenormāla kļuvusi sieviete. Neērti sagro zījusies un bažīgi uz durvīm paskatījusies, strauji piecēlās, lai steigtos projām: — Kundze, man liekas — varbūt jūs nejūtaties šorīt vesela — un es bez vajadzības lieki jūs piepūlu? Tādēļ — tādēļ es labāk iešu. Piezvanīšu Gustavam vēlāk, kad viņš būs piecēlies. — Un viņa jau sniedza pelēkajai sievietei roku, kad piepeši no virtuves atskanēja trauku šķindoņa, gāzās kāds katliņš un murmināja saīguša vīrieša balss.

— Dzirdiet, viņš ir jau augšā, tūliņ jūs varēsit viņu satikt. — Un Alma smaidīdama piecēlās, skaļi saukdama: — Gustav, mīļais, mums ir jau ciemiņš — Zvaigznes jaunkundze. Ja tu esi saģērbies un varētu iznākt, viņa būs priecīga tevi redzēt.

Par atbildi balss ko nesaprotamu norūca un brīdi vēlāk uz virtuves durvju sliekšņa jau stāvēja Gustava rī-tamētelī ievīstītais augums ar perfekto mīlētāja degunu. Mati tik perfektā kārtībā diemžēl gan nebija, izņū-ruši un kušķaini veldamies zemē un virs pieres sāpīgi saviebtās sejas. Viņš turēja rokās glāzi ar melnu kafiju un varonīgi mēģināja smaidīt: — Kāds prieks — jau tagad — tik agrā rītā. Astrīda — tu? Labrīt. Labrīt, mana gādīgā Alma, kas esi jau paguvusi uzvārīt stipru kafiju. Varbūt tā palīdzēs sakopt manu tik gaužām slābano dvēseli šorīt. Jūtos tā, it kā kāds kaķi aiz astes man būtu izrāvis ačgārniski cauri. Un galva — tik smaga kā zilonim.

— Nebūsi laikam vēl izgulējies, nevajadzēja tik agri celties. Kā likās, bija jau gaisma, kad pārnāci šorīt mājās, — saudzīgi sacīja sieva.

— Ko darīsi — jāsāk pie neizgulētām naktīm pieradināties. Man taču ar skubu jāsagatavojas sabiedrībai, kas isti sāk dzīvot vienīgi naktīs, — nodzēris malciņu kafijas, ironizēja Gustavs.

Un Alma bažīgi nogrozīja galvu: — Vai tiešām tev to vajadzētu, tavā vecumā?

— Kas tas par vecumu, Deģa kundze — piecdesmit astoņi gadi? — Kā likās, tad Astrīdai nepatika, ka Alma atgādina Gustava gadus. — Vīrietis pa laikam ir tikai tik vecs, cik vecs viņš jūtas, sieviete, cik veca tā izskatās.

— Tad viņam gan vajadzētu justies kā pirmā pava saj*a kumeļam, lai vecumā varētu salīdzināties ar jūsu izskatu, — novīpsnāja pelēkā sieva, apmierināti smaidīdama skatoties te sagurušajā kafijas dzērājā, te jaunās aktrises īdzīgi sarauktajās uzacīs. — Man ļoti žēl, Zvaigznes jaunkundz, ka jums nav laimējies redzēt manu Gustavu pirms trīsdesmit gadiem.

— Esmu redzējusi — uz skatuves, — īsti nespēdama izprast, kas Deģa kundzei padomā, tiepās Astrīda.

— Tad droši jūs bijāt vēl bērns. Bez tam — skatuve ir tikai skatuve. Bet es kā šodien vēl atceros mūsu kāzas krusttēva lauku mājās. Pēc priecīgās dejās novir-puļotas nakts Gustavs vēl jutās tik možs un priecīgs, ka iznesa mani uz rokām kā skaidiņu ziedošā ābeļu dārzā un pārgalvīgs čukstēja ausī... Gust, vai tu vēl to tagad atceries? To, ko toreiz man čukstēji ausī?

— Nē, es nezinu, nevaru atcerēties. Tas viss — tas taču ir noticis tik sen. Un tagad — man galvā ir citas domas, pavisam citas, — neērti juzdamies, Gustavs caur pieri glūnēja Astrīdā, kas nicīga paraustīja plecus un aizgriezās, it kā vairs negribēdama tālāk klausīties vecīgās sievas sentimentālajās jaunības atmiņās.

Bet viņa, saldeni smaidīdama, turpināja: — Tu toreiz man teici un zvērēji, ka nēsāšot mani, uz rokām kā paiju turēdams, visu mūžu. Un tagad — tu tagad jau esi aizmirsis pat savus vārdus.

— Saproti, Alma, tas taču ir laiks — toreiz — tad — kad es — kad tu... — stostījās Gustavs. — Tagad mums abiem jādomā par nākotni, par stipri praktiskākām lietām, kā nokārtot mūsu visu ...

— Glīti un intelliģenti izsakoties — savstarpējās attieksmes, — necerētā laipnībā palīdzēja viņam Alma. — Bet tev nebūtu daudz ko lauzīt savu tik ļoti sāpošo galvu. Man nav ne mazākā iebilduma no tevis šķirties.

Gustavs brīdi pārsteigts skatījās pelēkajā sievā, tad attapies priecīgi iesaucās: — Alma, mīļā Alma, no sirds es apsveicu tevi ar tādu gudru un augstsirdīgu lēmumu. Kāda nozīme gan būtu taisīt pilnīgi nevajadzīgas scēnas. Tāpat kā es, tu beidzot esi sākusi domāt moderni, īsti holivūdiski. Jo, redzi, Holivūdā pie vienas rokas pirkstiem ir saskaitāmi visi tie aktieri, kas nebūtu vienu, divas, trijās, četras vai piecas reizes šķīrušies. Šai ziņā, atklāti sakot, mēs tiešām esam atpalikuši un mūsu sadzīves tradicijas, mūsu kultūra ar pilnu tiesību saucama par provinciālu. Turklāt tu dzīvosi nesalīdzināmi labāk kā tagad kopā ar mani. Es tevi apgādāšu ar visu nepieciešamo — māju, auto, peldbaseinu un trakotiem sulaiņiem. Suni — varbūt tu manā vietā vēl gribētu īstu tīrasiņu suni — dalmācieti, pūdeli, buldogu, ģermāņu šepardu vai bernhardīnieti?

Alma amizēta skatījās piepeši atplaukušajā Gustavā: — Šai ziņā man pilnīgi pietiktu ar Latvijas kranci.

— Tāda bezgaumība. Gandrīz vai neciešams apvainojums, — asi indīga iesēcās Astrīda.

Pelēkā sieviete, kā laipni atvainodamās, viņai atsmaidīja: — Diemžēl tā nebija mana, bet Gusta paša ideja — salīdzināt sevi ar suni. Turklāt — suņi ir dažos sla-vētos tikumos, ja mēs pie tādiem pieskaitām, piemē ram, uzticību, pārāki par cilvēkiem. Tas tā — starp citu. Jo es tik gribēju pateikt, ka man no Gustava jaunās dzīves spožuma nekas nav vajadzīgs. Es pati šķirtos no viņa un visa tā jau tādēļ vien, ka tagad zinu: nekad es nevarēšu pierast pie viņa jaunā deguna. Tāpat arī mana mīlestība — es skaidri jūtu — ir aizgājusi līdzi viņa vecajam, īstajam degunam.

— Alma, mīļā, ko tu tur saki? Kā tas... Vai tas ir tiešām tiesa? — iekliedzās Gustavs jūsmīgā gavilētāja balsī.

— Jā, es saku tev pilnīgi vaļsirdīgu patiesību, lai tu to zinātu un varētu rīkoties tālāk ar brīvu sirdi. Es tevi vēl varētu mīlēt vēl vienīgi tādu, kāds kādreiz biji. Bet tagad...

— Un tagad tu būtu gatava — spējīga atteikties no visa Holivūdas greznuma Gustava — tā mana vecā, nonicinātā, nevienam nevajadzīgā deguna dēļ? Tu būtu?

Alma smaidīdama skatījās steidzīgi satrauktajā jau tālā jā, kas, kā likās, bija piepeši pilnīgi aizmirsis sāpošo galvu. — Jā, tā vecā deguna dēļ labprāt es atteiktos tagad no visa. Izņemot vienīgi — varbūt — tā pinkainā Latvijas kranča. Bet — tie abi ir allaž jo labi saderējušies kopā, būdami ne tikdaudz skaisti, cik mīļi.

— Tad es patiesi pēc īsa brīža jau varēšu justies brīvs — pilnīgi brīvs, būdams, kam īsti man pieklājas būt. Un tad, Astrīda, klausies, — pieskrējis pie šorīt jau vairākkārt samulsinātās aktrises, Gustavs to sakampa rokās kā lelli un pacēla gaisā: — Tad beidzot es varēšu runāt ar tevi pats saviem, brīva cilvēka vārdiem. Bet tagad man steidzami jāzvana kādam draugam: Es zinu, es esmu pārliecināts — viņš priecāsies līdz ar mani.

Nolaista atkal uz kājām, Astrīda izgludināja nedaudz uz augšu sarauto tērpu, skatījās neizpratnes pilnām acīm abos šorīt tik dīvainajos cilvēkos un sacīja kā pati pie sevis: — Liekas — man pašai — arī man pašai kaut kas būs palicis galvā no pagājušās nakts reibuma.

— Ir jau — it īpaši jaunībā — tāds, ar gadiem neizguļams reibums. Es zinu, man arī tāds bija, bet palicis atstāts ievainajos Gaujas krastos, un tādēļ es labāk iešu, pamezdams jūs te vienus. — Pelēkā sieviete saprotoši pasmaidīja un aizgāja, pazuzdama virtuves durvīs.

Pēc īsas un noslēpumaini paklusas sarunas nolicis tālruņa klausuli, Gustavs kā aizrautīgs jauneklis izstiepa rokas: — Tagad — beidzot mēs esam vieni.

Astrīda pēc īsteni neaplēšama brīža atrāva galvu no kaislīgā skūpstītāja mutes un atglaudīja atpakaļ viņam pār pieri kušķos savēlušos matus: — Es arī to nevarēju sagaidīt, kad viņa reiz aizies. Tik mainīgi savādu un noslēpumaini izsmējīgu es viņu vēl nebiju redzējusi. Brīžiem man likās, ka viņa vairs nerunā saprātīga cilvēka valodu.

— Jā — un mēs? Vai abi mēs esam kaut drusku prātīgāki? Tik daudzas prominentas acis mūs pagājušā naktī skauzdamas apbrīnoja.

— Es vakar jutos tik pilna pārgalvības un neprāta kā vēl nekad... Es tīšām nevienam neslēpu, cik patīkams tu man esi. Lai raksta, lai raksta visas aizkulišu magazīnas, cik tām patīk. Vai redzēji, cik neatlaidīgi vērīgi mums apkārt slaistījās žurnālisti?

— Redzēju, bet — vai tas bija tomēr labi? Mēs nevajadzīgi kaitinām Jēzupu. Viņš var mums neganti atriebties.

Astrīda bezbēdīgi iesmējās: — Vai tev būtu bailes?

— Es negribētu tikai bez vajadzības radīt mums abiem neērtības, — Gustavs lūkoja runāt ar nopietnu un prātīgu balsi, kaut acīs šai brīdī daudz prāta tam nebija tāpat kā Astrīdai.

— Tas viss ir nieks, jo mēs taču esam laimīgi. Saki, vai tādi mēs neesam? — un jaunā aktrise gaidīja drauga atbildi ar alkatīgi pavērtām lūpām.

Pēc tam, pēc bezvārdu atbildes viņš viņai vēl piemetināja: — Ja tev tas neatgādinātu kādu no Dzirnava scenārijiem, tu varētu uzlikt man roku uz sirds un pati to justu.

Nē, Astrīda to nedarīja, neuzlika viņam roku uz krūtīm, laikam tā pieminētā Dzirnava scenārija dēļ: — Es jūtu, es redzu to tavās acīs. Un vakar tās brīžiem tev pilnīgi jauneklīgi iezibējās, kad bijām daudzu, tik daudzu pazīstamu aktieru vidū. Kaut arī tik retais nopietnībā tev varētu līdzināties, tā tomēr ir tava un mana — mākslinieku pasaule.

— Jā — justies atkal kā aktierim, es negribu noliegt, tā tiešām ir lieliska sajūta. Bez skatuves dzīvojot, kādreiz var uznākt pat kāre nospēlēt gabaliņu dzīves kā teātrī, sev pašam un draugiem par prieku...

— Vai tu jau būtu ... tu esi to kādreiz mēģinājis? — piepeši kļuvusi aizdomīga, jautāja Astrīda.

Gustavs neveikli iesmējās, juzdams, ka laikam ir izrunājies drusku par daudz: — Varbūt. Un tomēr — ar teātri sākta, ne vienmēr ar teātri dzīve beidzas. Nejauši iejaucas režisors — sauc kā gribi — lielāks par mums, par pašu gribu.

— Gustav, es saku ko nelabu nojaust, ka viņa, tā tava pelēkā sieva šorīt nav runājusi gluži bez sajēgas...

— Tikai pa daļai. Jo tas tev ir jāzina un jātic, ko tagad tev saku — tu esi man kļuvusi mīļa, tāda, bez kuras vairs nespētu dzīvot.

— Kā tu to domā — tikai pa daļai? — un Astrīda piemiegtām acīm pētīja Gustava seju.

— To zināsi vēlāk, kad es tev to varēšu pateikt. Tev taču pagaidām pietiek, ja zini, ka es tevi mīlu — kaislīgi, bezprātīgi, maigi un mežonīgi. Es varu tev zvērēt, — un atkal par jaunu viņš mēģināja ieskaut Astrīdu savās rokās.

Bet viņai pēkšņi tik viegli vairs netikās ļauties ne viņa mutei, ne arī rokām: — Tad zvēri — es gribu to dzirdēt — tad zvēri.

Un Gustavs ar māksloti svinīgu seju jau pacēla roku, tad negaidot atsprāga durvis un istabā iedrāzās Jē-zups Dzirnavs: — Tā jau es domāju, tā jau es paredzēju, ka abi balodīši būs atkal kopā. Kā jums nav kauna? Vai jūs maz zināt, kas šīrīta žurnālos par jums jau rakstīts? Es sagrābos pilnu padusi. Un te, lūk te — ir virsraksts pār visu lappusi: Vai atturīgā ziemeļniece Astrīda Zvaigzne beidzot kļūs romantiska? Un klāt arī uzņēmums, bezkaunīgs uzņēmums, kur jūs kā nepārprotami mīlnieki esat sabāzuši kopā galvas. Turklāt vēl abi tik neciešami sentimentāli esat saķērušies rokām. Uūdzu, skatieties.

Astrīda nevilcinādamās izrāva no Jēzupa rokām atšķirto magazīnu un rādīja Gustavam: — Ko brīnies, tā tava skola. Redzi, Gustav, tu izskaties labi, pavisam jauki. Kā pirmās šķiras un lieluma zvaigzne.

— Ne jau nu gluži, bet iztikt var, — pieticīgi atzina Gustavs.

Bet Jēzups pietvīcis un pārskaities ņirdza: — To lielumu mēs vēl redzēsim, dārgie mīlulīši. Tas atkarīgs tikai no manis un ne no kā cita. Bet pagaidiet, tas vēl nav viss. Te atkal kāds rakstiņš, kam virsraksts ar trīsstāvu burtiem: Vai Astrīdas Zvaigznes un režisora fon Dzirnava romānam beigas?

Un jaunā aktrise atkal izstiepa roku: — Dod šurp. Man patiktos redzēt, kas īsti par mani, mums visiem tur rakstīts. Dod šurp un nebāz to magazīnu atpakaļ padusē.

Režisors viebdamies vairījās: — Nekā tur nav tāda, ko jūs jau nezinātu paši. Pavisam nenozīmīgas muļķības. Varbūt daudz vairāk tev patiks cits kāds rakstiņš šai populārajā bilžu lapā.

— Nē, tu dosi man to, ko esi noslēpis padusē, — un Astrīda atņēma žurnālu viņam ar varu, sākdama skaļi lasīt: — Gandrīz vai sensāciju visiem filmu ļaudīm vakar sagādāja Astrīda Zvaigzne, kas pēdējos gados strauji kāpusi augšup un brokastīs paradusi ēst Mušmaņa kaltētās kukuruzas pārslas ar Kēvina firmas pilnpienu. Pusdienās viņa, kā zināms, pati mīl uzcept sev kotletes, apžilbinādama ar savu skaistumu un talantu ekrāna debesis. Vakar simpātiskā ziemeļu zvaigznīte uzspīdēja Arbūzova naktsklubā, kas pazīstams kā prominentāko skatuves mākslinieku satikšanās vieta, parādīdamās ko pā ar kādu pavisam nepazīstamu, bet pēc izskata un manierēm interesantu pielūdzēju. Šis notikums ir radī jis bumbas sprādzienam līdzīgu iespaidu it īpaši tādēļ, ka Astrīda līdz šim bija redzama vai vienīgi režisora .Tēzupa fon Dzirnava sabiedrībā. Vai tas nu nozīmētu arī Dzirnava neparastās karjēras beigas? Šis dēkainais režisors, kas dēvējas par Kurzemes hercoga pēcnieku, ar saviem izcilajiem panākumiem īstenībā var pateikties Zvaigznei. Jo tas ir šīs apdāvinātās mākslinieces talants, kas Dzirnava ražotās filmas līdz šim ir pacēlis pāri viduvējībai. Bet kā būs tālāk? Kādu jaunu talantu tam izdosies atklāt? To pagaidām grūti uzminēt. Mēs varam saviem lasītājiem tikai solīt, ka mūsu līdzstrādnieki turpmāk ar pastiprinātu modrību mēģinās izsekot katru Astrīdas Zvaigznes soli. No apbrīnotās mākslinieces pašas līdz šim nevienam nav laimējies iegūt kaut kādu tuvāku informāciju. Vienīgi to, ka piecas pēdas un sešas collas garā, simtu četrpadsmit mārciņas smagā aktrise vakaros pirms gulēt iešanas mīl notiesāt atvēsinātu melones šķēli. Pērciet meloņu atvēsināšanai ļoti ekonomiskos Elektrofana ledus skapjus.

Pa visu raksta lasīšanas laiku kā kaķis uz karstas pannas mīņādamies, Dzirnavs beidzot brēca: — Tu redzi? Tu pati to tagad redzi, cik bīstamas sekas var rasties tādam neapdomātam solim.

— Gan laikam ne mums, bet vienīgi tev, mans dārgais un ģeniālais režisor, — ar nepārprotamu izsmieklu atcirta saslavētā aktrise.

— Un tomēr tu nedrīksti nozāģēt zaru, uz kā joprojām vēl pati sēdi. Jo tas esmu es, kas tevi ir atklājis un padarījis par zvaigzni. Vienīgi es. Tu pati to zini, cik Holivūdā slava ir svārstīga Kas šodien slavens, var rītu būt pilnīgi aizmirsts. To paturi prātā. Tev tādēļ tūliņ ir jāpiezvana magazīnas redakcijai un jāatsauc visas nelietīgās baumas, — uzstāja Jēzups.

Bet Astrīda tikai smējās: — Nelietība? Kāda nelietība? Kas īsti gan būtu man atsaucams?

— Ka tev ar Gustavu Deģi nav gluži nekādu tuvāku sakaru. Tu esi vienīgi pilnīgi nejauši satikusi vecu paziņu no vecās dzimtenes un gribējusi parādīt tikai Holivudas slavenības.

— Tas vienkārši nebūtu patiesība. Un melot man nenāk ne prātā.

— Tu tomēr to darīsi, saproti. Vēl vairāk. Tu turpmāk atteiksies no katras publiskas satikšanās ar Gustu.

— Nav tādas varas vai apstākļu, kas man to varētu piespiest darīt.

Laikrakstu žūksni rokās vīstīdams, Dzirnavs šņāca: — Tad tos es radīšu, dārgā. Tūliņ tev radīšu šādus apstākļus. Un pati tu varēsi izšķirties, kopā ar savu Gustu. Pie sētnieka slotas vai manas studijas — kur īsti viņš gribēs palikt? Es nevaru lietot aktierus, kas atsakās paklausīt manām pavēlēm.

— Klausies, Jēzup, es taču tev neesmu teicis, ka tās es atsakos pildīt, tās, kam sakars ar manu darbu, — mēģināja nomierināt režisoru Gustavs.

— Visam ir sakars — darbam ar dzīvi un dzīvei ar darbu.

— Pat pilnīgi intimām un personīgām lietām?

— Jā, pat tādām, kā katra personīgais deguns, — dzēlīgi atņirdza Dzirnavs.

— No tā es esmu jau šķīries, — Gustavs mēģināja izlikties piekāpīgs.

— Tad tev ir jāšķiras arī no viņas. Tā taču tik visai sāpīga operācija tev vairs nevarētu būt?

— Varbūt, ka tomēr.

— Tad ej un meklē slotu! — asi nocirta Dzirnavs.

Un Gustavs stāvēja, redzami satriekts, kā bērns pie

289

19 Dvēseļu glābēji

ilgota un iekārota spēju zirdziņa, kam pēkšņi kāds no lauzis kājas. Tik Astrīdas lūpās joprojām vēl raustījās dusmu un nicības smīniņš. Ar pašapzinīgā lepnumā klaudzošiem kurpīšu papēžiem pie Dzirnava piegājusi, viņa tam iedvesa sejā: — Jēzup, tu esi tārps. Es varētu tevi samīt. Bet tu tā neesi vērts. Es vienkārši tagad tev pagriežu muguru, lai paliktu blakus tam vīram, kas arī ar slotu rokās ir lielāks par tevi.

Dzirnavs bez elpas izrīstīja no kakla aizsmakušus vārdus: — Tu — tu — vai tu maz zini, ko tagad runā? Tu saki man tādus vārdus, ko es ne mūžam tev nespēšu piedot.

— Tad es būšu laimīgi pasargāta no tāda man nevajadzīga apgrūtinājuma.

— Tūliņ tu atsauksi savus vārdus, vai citādi es...

— Man nenāk ne prātā, salmu un pelavu ģēnij. Es varu tos pateikt visiem, atkārtot visai ziņkārīgajai pasaulei, lai klausās, lai redz, kas īsti tu esi par vīru. Man tikai ir jāpiezvana pāris magazīnu redakcijām... — un Astrīda, uz papēža apcirtusies, gāja uz tālruņa pusi.

Dzirnavs, par viņu daudz veiklāks, kā varde ar pāris lēcieniem aizsteidzās priekšā un uzlika rokas tālruņa klausulei: — Traka. Tu esi traka.

Attapies apvaldīti lēnprātīgā balsī Astrīdu mēģināja aizturēt arī Gustavs: — Tomēr — man liekas — mums pārsteidzīgi nevajadzētu nozāģēt visus tiltus. Es zinu, cik grūti tie uzceļami. Esmu bez mazākām sekmēm jau apskrējis studiju pēc studijas.

— Ko? Tu būtu tik gļēvs? — un Astrīda apstājusies sarauktām uzacīm skatījās viņā, — Kā redzams, tu esi šai zemē vēl jaunulis un tev nav zināms, ka kādreiz pat skandālus izdomā tīšām, lai tiktu pie slavas...

— Traka, tu esi traka, — par jaunu iebrēcās Dzirnavs.

— Ja vajag, esmu, lai sasniegtu to, ko gribu. — Bet tikko tā izstiepa roku pēc režisora sargātās tālruņa klausules, pie durvīm kāds pakautri piespieda zvana pogu.

To citi nelikās dzirdam, vienīgi Gustavs kā sadzelts sakampa pie elkoņa Astrīdu: — Mīļā, klausies, lai kas arī tagad notiek, pilnīgi pārsteidzot tevi, paturi vēsu galvu. Un tici, atceries visu, ko esmu tev teicis. Tā :r vissvētākā patiesībā, es varu tev vēlreiz apzvērēt.

Režisora aizkaitinātā aktrise skatījās viņā ar sarauktu pieri: — Tu arī... Tu arī vēl gribētu mani pārsteigt? Tagad, kad visādu pārsteigumu, liekas, mums pilnīgi pietiek?

— Varbūt pats lielākais ir vēl tur — aiz durvīm, ja mana nojauta ir bijusi pareiza, — nemanīta ienākusi un steigdamās atvērt durvis, sacīja Alma un smaidīja uzvarētājas priekā.

Tad visi, izņemot pelēko sievu, sastinga pārvērstām acīm, kā skatoties briesmīgā spokā. Jo tur, uz atvērto durvju sliekšņa, stāvēja Gustavs Deģis uz mata tāds pats, ar lielo un pagreizo degunu sejā, kāds bija reiz aizgājis projām, soloties pārnākt ar jaunu.

— Tas — tas — tas, — pagalam apjucis, Dzirnavs meklēja piemērotus vārdus, tad zvēla ar dūri pa krēsla atzveltni: — Tas taču vienkārši ir trakums. Ņemt un izmuļķot mani — visus mūs — ar tādu triku, vecu teātra triku. Kur man ir bijušas acis? Es esmu vazāts aiz deguna, nožēlojami izsmiets kā, kā ģeķīgs nelga. Kā tu to esi varējis iedrošināties, tu — tu —?

— Piedod, Jēzup. Cita nekā es ātrumā nevarēju sagudrot, lai paglābtu savu un reizē sagādātu tavai filmai piemērotu degunu. Tas taču tev esot licies lietojams, viņa — par mani stipri jaunākais un nenoliedzami glītākais deguns? — omulīgi smaidīdams, atbildēja De-ģis un pamāja pret savu līdzinieku, kas stāvēja gaužām nelaimīgs, jo Astrīda skatījās viņā ar pēkšņa naida pārvērstām acīm. Likās, viņš gribēja sašutušajai aktrisei pats kaut ko nu sacīt, bet paguva pavērt vienīgi muti.

Aizkaitinātais un izjokotais režisors nesavaldīgi aizbrēcās viņam priekšā: — Jūs! Ar kādām tiesībām jūs esat atjāvies dēvēt sevi par Gustu? Es jūs par krāpšanu nodošu tiesā, iespundēšu uz pāris gadiņiem cietumā. Tad jums tas paliks atmiņā — laba mācība visam mūžam, ka Jēzups Dzirnavs nav muļķa puika, ar kuru gar ielu stūriem var spēlēt paslēpes.

— Es esmu Gustavs. Mans vārds ir Gustavs Grieze, — atteica cilvēks ar perfekto mīlētāja degunu un mēģināja atkal pievērsties Astrīdai.

Bet viņa izmisusi saķēra galvu, kā tikai tagad pilnīgi atskārzdama, kas īsti noticis, un atkrita vāļā sēdus: — Kauns. Kauns. Kāds briesmīgs kauns. Un es vēl pati viņam ... tam bezkaunīgajam blēdim ļāvos... ticēju katram vārdam ... gribēju viņa dēļ pat atteikties ...

— Astrīda, klausies, es visu tev varu izskaidrot, es to jau gribēju, bet vienīgi norunas dēļ ātrāk nedrīkstēju. Es tevi vēl nebiju redzējis, personīgi nepazinu, kad izšķīros piedalīties šai drauga jokā, kas nav vairs joks — nekādā ziņā no manas puses pret tevi, — Grieze pieskrējis atmetās uz vāļās gala un sakņupis klusākā balsī turpināja runāt, neatlaidīgi lūkodams pārliecināt pievilto aktrisi, kas sēdēja, aizsegusi seju rokām.

Dzirnavs, to redzot, patapis jau atjēgties, iesmējās ļaunā priekā: — Dārgā, vai tu vēl tagad to gribētu — skriet pie tālruņa un apzvanīt magazīnu redakcijas? Lūdzu, aparāts ir tavā rīcībā, pēc tā tev tagad nemaz nav jāplēšas. Lai tiek reiz Holivūdas žurnālistiem pavisam lieliska, pirmā numura sensācija. Ar virsrakstu pār visu lappusi: Sētnieks ar savu draugu neģēlīgi izjoko skaisto Astrīdu Zvaigzni. Un tad tam varētu seko! krāsains un sulīgs apraksts, cik lētticīgi aktrise iemī-Iināta, lai vēlāk mazvērtības kompleksa apsēstie kolē gi, kas jaunajā pasaulē izrādījušies pilnīgi neveiksminieki, varētu par viņu pasmieties.

Rokas no sejas atņēmusi, Astrīda sašutusi sapurināja pakausi un atrāvās tālāk no Gustava Griezes, kas tādēļ gan nelikās traucēties un turpināja šķietami bezcerīgo pārliecināšanas darbu. Tik īsu brīdi viņš pacēla galvu, lai atkliegtu Jēzupam: — Jūs esat stulbenis, absolūts stulbenis. Tik daudz jums tomēr vajadzētu saprast, ka viss, kas noticis, nav domāts un izplānots Astrīdas izsmiešanas dēļ.

Dzirnavs salēcies metās uz vāļās pusi, lai iekluptu Griezes pret viņu jau atkal pagrieztajā mugurā: — Jūs — kas arī jūs būtu — jūs esat pīslis un puteklis, lai varētu atļauties sacīt man tādas bezkaunības. Nulle jūs esat, vairāk nekas. Un es jūs saliekšu ritenī — taisni par tādu apaļu nulli.

Bet Gustavs Deģis, aiz elkoņa sakamptu, viņu vēl laikus atrāva atpakaļ: — Rimsties, Jēzup. Tas, ko Gustiņš tur teica, ir pilnīga taisnība.

— Ko? Tu arī tā teiksi? Tad laikam tu domā tāpat, ka es esmu stulbenis? Nu, vai zini... Tad tā ir pēdējā reize — pēdējā manā mūžā, kad es šai netīrajā pagra-bā iesperu kāju, — un Dzirnavs saniknots atbrīvoja De-ģa sakampto elkoni.

Viņš droši kaut ko vēl ska]u un spēcīgu sacītu, tik satraukts viņš bija, ja viņu piepeši neapklusinātu pelēkās sievietes rāmā balss, kas klusa un smaidīga līdz šim bija stāvējusi nomaļus: — Dzirnava kungs, kā jūs to varat — tik pieklājīgi audzināts cilvēks sacīt, ka savu māju es esmu turējusi neapkoptu un neizslaucītu ...

— Alma, mīļā, visā šai negaidīti skaļajā tracī es neesmu paguvis tevi vēl apkampt, tevi, pie kuras kā vienīgās steidzos, tiklīdz kā dabūju zināt, ka tu esi sākusi atkal ilgoties pēc mana vecā un īstā deguna, — atsaucās Gustavs Deģis un piegājis aplika viņai ap pleciem roku. Un tad, pret Dzirnavu pagriezies, turpināja: — Lūk, te ir šīs komēdijas īstais un vienīgais iemesls. To es tev gribēju pateikt, vairāk nekā. Un tādēļ, ja kādam, tad tikai viņai ir tiesības man un tur — tam otram Gustam ko pārmest. Piedod, Alma, varbūt par drusku aušīgo joku manos, jau stipri iesirmajos, gados. Bet, redzi, man dikti kārojās zināt, vai tomēr beigās mans vecais deguns tev nebūtu sācis likties kā bijis daudz mīļāks par jauno. Un tad kā tagad tu to vairs atpakaļ nevarētu dabūt. Tas būtu beigts un pazudis uz visiem laikiem.

Smaidīgi pētošām acīm Alma skatījās vīrā: — Gustav, vai tu man atzīsties pilnīgi? Tu laikam tak būsi gribējis vēl ko citu — pamācīt savu jau paveco, spožo pasaules vizuļu iekārdināto sievu, kas piepeši bija kļuvusi tik neprātīga, ka gribēja tiem upurēt tavu degunu un — varbūt arī pati savu nekad vairs neatgūstamo laimi.

— Mīļā — un tu — vai tu par to uz mani nebūtu ļauna? Atklāti sakot, es sāku domāt, ka tā man būtu diezgan neērta atzīšanās. Tu esi kopā ar mani tik ilgi dzīvojusi pasaulē, ka man vairs neklātos tevi māeīt, — Gustavs, kaut neveikli, tomēr atzinās.

— Kaut ko jau vienmēr mēs lūkojam mācīt un mācīties, visi viens otram un viens no otra, kaut paši to laikiem neapjauzdami un nezinādami. Vai cilvēks nav cilvēka skolotājs un māceklis reizē — lielajā dzīves mācības stundā, no kuras uz neatgriešanos izzvana laukā vienīgais, pēdējais un laikam tādēļ visskumjākais zvans.

— Es priecājos, Alma, ka tu to visu tā esi uztvērusi, — no Gustava sejas nozuda nūle kā manītā, tāda kā drusku zēniskā vainas apziņas izteiksme, un visa tā atkal atplauka parastajā labsirdīgi omulīgajā smaida.

Likās, ka Dzirnavs nu īsti nezina, ko tālāk darīt: turpināt dusmoties vai smaidot pievienoties abiem laimīgajiem: — Jā, tad jau — varbūt — es īsti nezināju... Ja viss tas joks nav bijis plānots un vērsts pret mani, ar tīšu un apzinīgu ļaunprātību... Varbūt es varētu tev to piedot. Jo tādā gadījumā es un Astrīda, mēs abi tikai būtu, tā sakot, netieši cietēji. Un, kas zina, varbūt, ka daļa mācības ir bijusi vajadzīga arī viņai, lai vairs tik pārsteidzīgi izlēcieni turpmāk nenāktu prātā.

To pateicis, režisors, redzami apmierināts, pašķielēja uz vāļās pusi, kur Grieze, beidzot piekusis bezcerīgā pūliņā locīt Astrīdas prātu, sēdēja un smēķēja. Rūgtā nicinājumā saviebtu seju, nepiedodami piekrāpta juzdamās, viņa tam bija nu pagriezusi muguru, nikni Iekozdama zobos cigareti un meklēdama somiņā sērkociņus. Grieze uzšķīla šķiltavas un piedāvāja uguni, bet Astrīda nekavēdamās atgrūda pakalpīgo roku, it kā tā piederētu kādam pavisam pretīgam spitālīgajam.

Drauga veltīgās izlīguma pūles pamanījis, Gustavs Deģis, kā pēkšņi ko atcer ēdamies, brīnīdamies skatījās sievā: — Alma, vai tas nav savādi? Es tikai tagad to sāku atskārst, ka es ar savu — pārnākdams mājās ar savu veco degunu, esmu te sagriezis vērpetē visu citu prātus un jūtas, izņemot tevi. Un pēdējā brīdī, tur ārpusē pie durvīm stāvēdams, sāku jau bīties, ka satraukšu tevi visvairāk, varbūt pat stipri par daudz, lai tu to varētu nesatricināta pārdzīvot. Man ienāca prātā, ka lieli un pēkšņi uztraukumi nav mūsu vecumā tomēr labi, ka galu galā es esmu uzvedies nepiedodami zēniski vieglprātīgi. Un nu — es tagad redzu — tu esi saņēmusi mani apskaužami mierīga un pilnīgi vienaldzīga. Nē — tu drusku priecīga tomēr esi. Bet — es mūsu tikšanos biju gan iedomājies stipri citādāku ...

Pelēkā sieva saprotoši, gandrīz vai atvainodamās smaidīja kā māte par priekšlaicīgi atklātu bērna noslēpumu: — Kā es lai būtu varējusi justies satriekta, pārsteigta vai apmulsināta, ja gaidīju tevi pārnākam. Šodien tak ir tava pēdējā atvaļinājuma diena.

— Ko? Tu gaidīji mani? Tu zināji?

— Jā, es zināju.

— Visu laiku?

— Turpat vai visu. Kad attapos no pirmā, apjukuma.

— Tad — tad viņš, tas Gusts ar glīto degunu, nemaz nav bijis tik labs aktieris, kā es to domāju, cerēju... Mums ir pat stipra līdzība — augumā, sejas vaibstos, matu krāsā un kustībās, izņemot, protams, degunu, kas

man pēc operācijas vairs ari nevarēja būt tāds kā bija.

— Nē, tur viņš nav vainīgs. Tavs draugs ar perfekto mīlētāja degunu tiešām ir slavens aktieris, es teikšu, pat ļoti simpātisks aktieris, — smaidīja Alma.

Un Dzirnavs uzjautrināts piemetināja: — Tad jau — tad es vēl varēšu viņu lietot, vecā un nepāroperētā Gustava vietā jauno. Tad jau — kad viss ir bijis vienīgi teātris, varbūt pat nenoliedzami atjautīgi izdomāts, lai pārliecinātu mani un tiktu pie kārotās lomas. ..

Bet Grieze neapmierināts piecēlās no vāļās ar ļoti nopietnu seju: — Kundze, jūs tiešām zinājāt? Visu laiku? Un nelikāt man to nojaust? Tad es varbūt būtu varējis ...

— Ko tad, Griezes kungs? Ko tad īsti? — likās, ka Alma viņu nav sapratusi. — Jūs nevarējāt spēlēt vēl labāk, kā esat to darījis, pilnīgi pārliecinādams tos, kas manu Gustavu ir pazinuši mazāk. Bet arī visģeniālākais aktieris tak nevarētu nospēlēt sievai vīru, ko tā ir iepazinusi ilgos gados. Ja es būtu kādreiz par viņu tik notālēm jūsmojusi, varbūt arī mani tad jums būtu izdevies pārliecināt, varbūt...

— Tā. Tas tikai vēl trūka, — tik tikko valdīdama sevi, lai paliktu sēdus un neuzsprāgtu kopā ar Griezi no vāļās, iešņācās Astrīda, pa smaili nostieptā deguna nāsīm izpūzdama dūmu strūklas.

Likdamies it kā vīlies, Deģis domīgi grozīja galvu: — Un mēs tik rūpīgi visu izstudējām un izprātojām, visus apstākļus un situācijas, lai Gustiņam neatgadītos ar pēkšņu nezināšanu sevi nodot. Es viņam pat sīki jo sīki noraksturoju Hopkinsa kundzi un citus visaktīvākos īrniekus, kas domā, ka viņi ar samaksāto īri par dzīvokli ir nopirkuši visu sētnieka brīvo laiku. Vienkārši katrai vajadzībai, ja gadītos nejauši ar kādu no

viņiem saskrieties.

Dzirnavs ironiski novīpsnāja, isi, bet nozīmīgi paskatījās Griezes nelaimīgajā vaigā un piemetināja: — Tad liesām jūs esat centīgi un cītīgi strādājuši. Un tādi aktieri man gaužām patīk, kas iestudē lomas ar iespējamo aizrautību un sirsnību... Viņš tiešām ir pūlējies — es varu to personīgi apgalvot — tik ļoti pūlējies, ka es pat kā apmāts iesāku ticēt...

Bet Astrīda dzēlīgajam režisoram neļāva nobeigt, ar asi griezīgu balsi iekrizdama starpā: — Tad laikam, cienītais Dega kungs, jūs esat ne mazāk rūpīgi iestudējuši visas tās detaļas, kas varētu attiekties uz mani. Un tās ir nospēlētas lieliski — es arī jums varu to vaļsirdīgi apliecināt — tiešām nepārspējami lieliski.

— Nē, kā liekas — eik man šai brīdī ir iespējams apjaust — kaut kas būs tomēr noticis tāds, ko abi mēs nebijām pārcilātajos plānos iekalkulējuši vai varējuši iepriekš paredzēt, — un Deģis, Astrīdai atbildēdams, aizdomīgi vēroja draugu.

Dzirnavs, to manīdams, nevērīgi atmeta ar roku: — Ar to, kas sagājis grīstē ar viņiem abiem, mēs galā tiksim, tas pilnīgi sīkums. Gan Astrīdu atkal es izbalan-sēšu pēc neparasti asā pagrieziena, kas viņai, kā redzams, ir izsitis no rokām dvēseles stūri. Pēc pāris jūdzēm izbalansēšu, kad viņa man atkal būs blakus ātrajā Jaguārā.

Astrīda sapīkusi piecēlās, lepni atmeta galvu un skatījās ar piemiegtām acīm pašapzinīgajā režisorā, kas atkal jau jutās kā situācijas kungs: — Cik tu esi laipns,

Jēzup. Kā liekas, tu laikam domā, ka putniņš, brīvībā izsprucis un spārnus ap koku galotnēm nemākulīgi ap dauzījis, priecīgs ieskries atpakaļ būrītī. Par velti cerēts, dārgais. Man pietiek visu jūsu laipnības. Es turpmāk mēģināšu turēties pati uz savām kājām, kaut arī tikšana uz priekšu tā būtu stipri lēnāka.

— Astrīda mīļā, kas tā par valodu atkal? Tu runā tā, it kā tas būtu es, kas tevi ir krāpis ar viltotu vārdu un vārdiem, — pārmeta viņai Dzirnavs.

— Tad laikam tas būšu es? — atcirta pretī Grieze.

Astrīdai ciniskos smieklos nodrebēja krūtis un pleci: — Dzirdiet, kur cilvēks — tik nevainīgs kā jēra dvēsele. — Cimdus uzvilkusi, taisna kā dzeltena vaska svece, ar augstu paceltu galvu gāja uz durvīm.

Varbūt arī būtu aizgājusi, ja Gustavs ar perfekto mīlētāja degunu neizdvestu izmisuša cietēja balsī: — Draugs, mans labais draugs, tu tagad redzi, ko esi man savārījis. Iemetis mani kā kaķi verdošā putrā. Citādi — citādi tagad es būtu pats laimīgākais cilvēks pasaulē.

Un Gustavs ar veco un greizo, bet paša tādēļ ne mazāk mīlēto degunu tad aizstājās apvainotajai aktrisei ceļā: — Ziniet, ja kāds šai ne visai prātīgajā jokā, par ko ir vainojama vienīgi mana pieķeršanās paša degunam, ir bijis tik blēdīgs kā lapsa un kodis tik neganti kā vilks, tad tas esmu es. Mans draugs tur tiešām nav vainojams. Ja viņam kaut kas būtu pārmetams, tad tikai tas, ka viņš, manu degunu glābdams, ir pazaudējis pats savu galvu.

Nervozi kodīdama lūpas, Astrīda skatījās Deģī:—Kas man tur daļas — par viņa galvu?

— Varbūt, ka tomēr. Vismaz man radusies tāda nojauta.

— Tad ziniet — tik daudz man ir drosmes jums tagad lo pateikt — viņš ļāva man domāt, ka tā nav viņa, bet jūsu galva. Un tādēļ ...

— Un tādēļ? — negribēja saprast De&is.

Bet Alma to zināja skaidri, ko Astrīda domā: — Redzi, Gustav, Zvaigznes jaunkundze saka, ka viņa ir iemīlējusi tevī to, kas tu reiz biji, un viņā, kas viņš ir tagad.

— Ko? Patiesi? Es jūtu — es sāku just, ka vēl es neesmu miris. Tas tiešām ir neizsakāmi jauki — redzēt jau čokurainā vaiga attēlu spoguļojamies tādās tik jaunās un skaistās acīs kā jūsu, — ielīksmots iesaucās De-ģis un satvēra savējās abas Astrīdas rokas. Viņa tās ļāva tam saņemt, kaut sadurstījusies novērsa acis.

Dzirnavs tik saldenu romantiku, kā redzams, pacieta vienīgi uz ekrāna, un tādēļ nevilcinādamies pūlējās to izjaukt: — Blēņas. Pilnīgas blēņas. Tās viņai ir atkal tik tādas — piepeši galvā ieskrējušas neprātīgas iedomas. Ar izlutinātām zvaigznītēm kādreiz tā notiek. Un es par daudz esmu paguvis viņu jau izlutināt. Labāk mēs brauksim — pēc iespējas ātrāk izvēdināt galvu.

Vēl viņos ar saspriegtu uzmanību aizdomīgi skatījās Grieze.

— Pārstāj malties un liec mums mieru, — apsauca Dzirnavu Deģis. — Es negribētu aizlaist Astrīdu projām, pirms neesmu tai nolīdzinājis vismaz kādu daļiņu parāda, kaut arī ar mūža skaistāko pusi jau nodzīvojuša, paveca vīra padomu. Jo liekas, ka būšu ar sava pa-greizā deguna jokiem visvairāk nodarījis pāri taisni viņai. — Tad atkal viņš pievērsās aktrisei, kas samulsusi nezināja: izrauties laukā un aizskriet projām vai palikt. — Ir noticis un notiek, ka mīlamā cilvēkā kopā ar viņu pašu mēs iemīlam iedomas, savu tam apkārt aptīto iedomu plīvuru. Jo tāda jau mīlestības daba — tur burvīgā gaismā viss zaigo un laistās. Šai īpašajā gadījumā tikai tad es esmu bijis tāds plīvurs ap Gustavu Griezi, skatīts ar jūsu reiz jūsmīgās jaunības acīm. Jā, tā ir tāda savāda lieta, vēlāk pie visbagātākajiem dzīru galdiem mēs nespējam vairs tā apreibt, kā kādreiz mūs apskurbinājis jaunības neapmierinātais izsalkums. Un tādēļ ne reti mums uznāk kāre ar to vēl brīdi pamielot sevi. Bet visi plīvuri nokrīt, vienreiz nokrīt. Tad mēs esam priecīgi redzēt, kas bijis aiz tiem tur īsts un patiess, nemanot kļūdams par mūsu daļu, kaut arī tas būtu tik deguns. Plīvuriem krītot, tas Griezem būs tāds kā bijis, jo tas viņa paša, bet man vairs nebūtu... Un tādēļ es domāju, ka ne jau tik mani jūs esat redzējusi viņā...

— Vismaz tā bijusi daļa, ko es esmu kādreiz pielūgusi un augstu vērtējusi. Ar to viņš mani ir piekrāpis, jo tieši tāpēc ... — bikli iebilda Astrīda, joprojām vairīdama acis.

— Tā daļa man pašam ir jānoliek pagātnes archīvā, — ar tēvišķu maigumu vaigā smaidīja Gustavs Deģis. — Mēs, vecie, esam vēl bagāti tikai ar to, kas mums ir bijis, un tādēļ pie tā arī sīksti turamies, nespēdami pielikt kaut ko tur vairs klāt. Bet jaunība, pati to nezinādama, ir daudzkārt bagātāka par mums. Vēl neiegūto panākumu vietā tai pieder neatņemama cerība padarīt to, ko mēs esam darījuši, vēl labāk par mums. Ne vienmēr un visiem šo cerību gan izdodas piepildīt, bet tomēr — atskaitot degunu, ko es gan nedotu tagad par lo. Tā ir jums abiem, tā pieder jums abiem ar Griezi.

— Un taču, man liekas, es būtu varējusi justies daudz laimīgāka... — nedroši domīga sacīja Astrīda, izņemdama rokas no I)eģa plaukstām, izgludinādama un uzvilkdama stingrāk cimdus.

— Vai tiešām? — ar smaidošu pārmetumu balsī jautāja Alma. — Jūs varētu būt daudz laimīgāka, zinādama, ka esat man atņēmusi vīru? Kādai pelēkai sievai atņēmusi visu, kas tai vēl no dzīves ir palicis?

Astrīda apjukusi aizsedza ar cimdoto roku acis:—Nē, nē. Cik tas galu galā ir muļķīgi, vēl tagad tā domāt un runāt. Piedodiet, kundze, es tiešām vairs nezinu pati, ko saku. — Aši uz papēža apsviedusies, ar skrejoša soļa saplivinātiem svārkiem viņa tad pazuda durvīs.

Ne brīdi nevilcinādamies, viņai pa pēdām aizdrāzās Jēzups Dzirnavs: — Sveiki. Sveiki. Es viņu aizvedīšu ar savu Jaguāru. Pa ceļam es visu nokārtošu.

Brīnīdamies ar savādi smīnīgu muti, Deģis skatījās Griezē, kas, bezcerīgi saļucis, stāvēja istabas vidū kā pārdurts balons: — Un tu? Vai tu viņu nemēģināsi panākt? Zini, man ir tāda savāda nojauta, ka Astrīda Jē-zupa Jaguārā labprāt gan laikam nekāptu un staigātu šodien kājām, ja viņai kāds būtu blakus, kas pavada mājās...

— Tu tiešām tā domā? — Grieze kā atdzīvojies jautāja, brīdi neziņā mīņādamies uz vietas, tad gariem šķēršļu lēcēja soļiem aizjoņoja uz durvīm.

Šķelmīgi apmierināts, Gustavs Deģis pavadīja ar acīm draugu, tad aplika pelēkajai sievai ap pleciem roku: — Tā. Nu atkal mēs paliksim abi, kas esam viens otram bijuši un paši sev.

— Vai vienīgi sev? Tiem visiem, kam esam vēl vajadzīgi tādi, kā esam, — un Alma paļāvīga atspiedās pret vīra nelokāmās muguras plecu. Jo deguns tik bija tās vizītkarte.

SKORPIONA ZĪMĒ

Man vājību, tur nebūtu ko liegties, nav mazums. Kā Kārlis Skalbe kādreiz teicis: katram ir sava uts. Un man viena no tām ir tāda — es nespēju pilnīgi vienaldzīgs paiet garām sīkumu veikaliem, kur plauktos starp lētajām kabatas grāmatām redzamas arī astroloģisko pareģojumu burtnīcas, cieši aploksnēs ielīmētas, ar spilgti krāsainām un dīvaini ķeburainām zodiaka zīmēm virsū. Es esmu tās lasījis pulka un vīlies atkal aizmetis. Jo parasti tās piepildītas ar pasalkaniem prātojumiem par laimīgu un nelaimīgu mīlestību, naudu, panākumiem darbā un citām līdzīgām lietām, kas ziņkāro un laikam nekad arī nebeigs ziņkārot tā saucamo mazo cilvēku.

Bet reiz, tas bija pagājušā gada pēdējās dienās, man nāca rokās brošūra, ko neesmu aizmetis. Vēl vairāk, es to pa laikam, šad tad ar lielu ziņkāri pāršķirstu. Un tādēļ, ka tur ir pareģojumi, kas katrā ziņā man liekas pārdroši. Vispirms pašam brošūras izdevējam — tur sasolītas tādas lietas, ka viņš var nākamajā gadā zaudēt visus savus lasītājus, ja varenie pareģojumi paliek kā bijuši tikai uz papīra. Tas būtu pilnīgi pretēji amerikāņu veikalnieka, kaut arī astrologa praktiskajam saprātam. Tā tas man likās, es sāku dzīvei jaunajā gadā sekot ar lielu interesi.

Kad notika kāda lielāka uguns nelaime, dabas katastrofa vai streiks, es teicu klusībā pats pie sevis — alia, sāk jau piepildīties. Jo pareģojumā melns uz balta bija sacīts — šis gads būšot viens no visbīstamākajiem visā Amerikas vēsturē. Viesuļvētras un plūdi, zemes trīces, streiki un nemieri, lielas negaidītas pārmaiņas pasaules polītikā ar riskantiem līgumiem. To visu vainago drausmīgas atombumbu eksplozijas, kuru rezultātā komūnisms 1960. gadā nodzied savu gulbja dziesmu un visas verdzinātās tautas atgūst savu brīvību.

Lūk, tāpēc, tuvojoties šiem izšķirīgo notikumu pilna jiem mēnešiem, mans iekšējais saspīlējums kļuva tik liels, ka jutu — man noteikti vajadzīgs par visu šo lielu ar kādu prātīgu cilvēku izrunāties. Bet ar ko? Jo parastie prātīgie par mani vienkārši pasmietos. Zināma daļa neticības taču pieder pie katra normāla saprāta. Un tālab es izšķīros par Alvīnu Brandavu, kas gan ne sevišķi prātīgs, jo ar nesaprotamu kaislību nodevies flautas spēlēšanai, bet toties viņam jau Rīgā bija izcilas zināšanas dažādās okultās būšanās.

Jā, es izšķīros par Alvīnu Brandavu un šinī sakarā arī nopirku pudeli laba franču vīna, kas šajā zemē gan sagādā neparedzētas grūtības, jo labs korķu viļķis te reti kad gadās pa rokai. Un es patiesi nebiju vīlies — tas ir: ne tikai vīnā, bet arī Alvīnā. Jo, manu astroloģisko reportāžu uzmanīgi noklausījies, viņš nesmējās. Viņš ievilka dziļu un vienmērīgu dūmu no savas pīpes, pavisam sausi nu lietišķi piemetinādams: — Kā, vai tiešām tu domā, ka laimīgajā pasaulē šogad ir vairāk nelaimju kā citus gadus? To īsti nekad nav trūcis. Tu tikai tagad tām esi sācis pievērst īpašu uzmanību, sakarā ar to tur. — Alvīns ar pīpes kātu norādīja uz galdā nolikto brošūru.

Tas mani tomēr tagad pārsteidza. Tas taču nebija vecais Alvīns, kas Rīgā vācu okupācijas gados kāri uztvēra katru jaunāko pravietojumu un zināja tādus ari pats vēl vairāk par visiem citiem. Es vienā paņēmienā, labam vīnam pavisam nepiedienīgi iztukšoju glāzi un izbrīnījies jautāju: — Kas īsti ar tevi noticis, Alvīn? Es tevis vairs nemaz nepazīstu. Atceries, tu pats man Rīgā tik daudz stāstīji par astroloģiju un allaž sapīki, kad es par to kādreiz iedrošinājos pasmaidīt. Tu sacījies esam dzimis skorpiona zīmē un tādēļ svārku kabatā nēsāji purpura krāsas drāniņu un pirkstā dzelzs gredzenu ar topāza akmeni.

— Jā, skorpiona zīme, — kā negribēdams un piepeši saīdzis Alvīns gari novilka. Tad atlaidās ērtāk zviļņa stūrī un turpināja: — Jā, skorpiona zīme, es tiešām tai kādreiz ticēju tāpat kā daudz kam citam. Bet tagad es negribu un arī nedrīkstu ticēt. Vienkārši tāpēc, ka man par savu dzīvību ir jābūt vairāk pateicīgam neticībai nekā ticībai. Tas ir — es domāju ticību visām tām lietām, kas saistās ar dažāda veida nākotnes pareģošanu. Vēl tagad man vēsums brīžiem pārskrien pār muguru, kad atceros, cik tuvu es patiesībā biju Sibīrijai. Un izglāba mani tāds būtībā nenozīmīgs sīkums kā akcents. Bet tu jau laikam pat iedomāties nevari, cik dziļi es visā tai būšanā biju iestidzis un sapinies.

Es manīju, ka labais franču vīns jau sācis Alvīnā iedarboties. Viņš reti kad bija vaļsirdīgs vai sevišķi runīgs. Bet nu, es sajutu to ļoti skaidri no viņa balss noskaņas, bija sagaidāms garāks stāsts. Un tādēļ nevilcinādamies piepildīju tukšās glāzes.

— Redzi, — viņš tiešām ievilka elpu garākam teicienam un turpināja: — Tas sākās līdzīgā kārtā kā tev — ar astroloģiju. Ar tādām pašām brošūrām un kādreiz pat itin biezām grāmatām. Bet man nu ātrāk nebija miera, līdz biju ticis pats pie sava horoskopa. Un dīvainā kārtā kaut ko tur gadījās izlasīt, kas mani pievilka un saistīja. Varbūt tie bija komplimenti manam skorpiona raksturam, es nezinu. Taču ko tādu, ko šķiļos sevī tumši nojautis, tur atradu izliktu skaistos teikumos. Un mani sāka vadīt skorpiona zīme. Tas ir, es sāku neatlaidīgi meklēt sevī arī tādas rakstura iezīmes, kuras agrāk nebiju pamanījis, bet kādas noteikti piederējās katram kārtīgam skorpionam. To starpā starp citu bija tieksme uz mistiku un visu okulto.

Un tā es pēkšņi sāku atcerēties savus sapņus, pat tālu pagātnē kādreiz sapņotus, gandrīz līdz pašai bērnībai. Ar patīkamu apmierinājumu tad reizēm arī izdevās konstatēt, ka šo vai to esmu nosapņojis īsti pravie-tīgi. Man tātad tiešām bija gaišreģa spējas, zvaigznēm bija pilnīga taisnība. Šīs spējas nu vajadzēja tikai padziļināt un izkopi. Un es arī sāku, pamatīgi un neatlaidīgi.

Manā istabā tagad sakrāvās vai vesels kalns no dažādām Indijas jogu mācībām un okultās literātūras. Es ne tikai vaļas brīžos lasīju, bet mēģināju arī pats vingrināties, sākdams ar jogu padomiem, kā garam pārspēt savu necienīgo laicīgās miesas graustu.

Paagrās rīta stundās es izgāju pilsētas apstādījumos un iedams skaitīju līdz astoņi, šai laikā mēģinādams pievilkt krūtis tik pilnas ar gaisu kā bungas un domādams, ka ieelpoju dievišķo substanci prānu. Tad, četrus lēnus soļus likdams, es mēģināju šo prānu noturēt savās plaušās, līdz kakls un vaigi man metās sarkani. Pēc tam, astoņus tādus pašus soļus sperdams, es izelpoju, paturēju četru soļu posmā plaušas pilnīgi tukšas, lai sāktu atkal visu no gala. Un tā es, ar lielu apņēmību un de-dzlbu elpodams, staigāju pa Rīgas parku celiņiem, līdz galvā iesitās viegls reibonis un laikam arī no ārpuses izskatījos drusku gaisīgs, jo agrīnie garāmgājēji pa laikam uz mani aizdomīgi noskatījās.

Pēc darba vakaros, papēžus zem sevis palicis un rokas uz ceļgaliem atspiedis, es nodarbojos ar meditāciju vai arī muskuļu atbrīvošanas vingrinājumiem, cens-damies uz brīdi neko ne just, ne domāt. Taču diez kādas iepriecinātājas un neparastas pārmaiņas kā nevarēju, tā nevarēju sevī samanīt. Tādēļ nolēmu stāties sakaros ar citiem, par mani daudz tālāk tikušiem slepenās mākslas meistariem.

Finka, kā zini, vairs nebija, to krievi bija baigajā gadā aizveduši; šur tur no rokas rokā vēl tikai ceļoja laikrakstu izgriezumi ar kādu viņa pravietojumu. Bet ielaisties ar vienkāršām kāršu licējām es turēju sevis necienīgi.

Es sāku klaušināt un saklaušināju arī, jo laiks šādas informācijas iegūšanai bija ļoti pateicīgs. Kad frontes jūk un šķobās, nekur nav nekādas skaidrības, tad dažādi nākotnes redzētāji ir lielā cieņā un viņu slava aug no mutes uz muti. Lūk, apmēram tādā kārtā bija pēkšņi gandrīz kā no zemes izlīdis Aleksis Dūdenieks, kas vācu okupācijas gados tik tikko neaizēnoja pirms viņa populāro čigānu.

Lai gāji kur iedams, visur tu varēji saklausīt pieminam Dūdenieka vārdu. Kā kuj*ā vietā. Citur to pateica skaļi un atklāti — starp maziem un vienkāršiem ļaudīm. Citur kā kaunēdamies un čukstus, jo Dūdenieka klientos bija arī pa augstam direktoram un armijas vīram, kam neklājās ar tādām lietām plātīties.

— Vai tiešām? — es pārsteigts iejautājos, nespēdams pieņemt, ka oficiāli aizliegtus un nosodītus pareģus būtu tomēr iedrošinājušies apciemot arī atbildīgi pašvaldības ierēdņi.

Bet Alvīns Brandavs tikai pasmaidīja: — Kā redzi, tad lielu vīru vājības nebūt nav mazākas par mazu gariņu vājībām. Un tā tas ir bijis visos laikos. Arī Napoleons ieslodzīja cietumā Parīzes Sibillu — Lenormana kundzi, kad viņas pareģojumi tam vēlāk vairs nebija glaimojoši. Taču pats viņu atkal atcerējās, aiziedams cietumā apraudzīt un iztaujāt. Par Hitlera un Hesa sakariem ar pareģiem tāpat ir pietiekami daudz jo interesantu ziņu. Un svētais vīrs Melanchtons, savu horoskopa noteikto nāves stundu gaidīdams, tai beidzot pienākot, zaudējis samaņu, kaut vēlāk atžirdzināts un palicis dzīvs. Ja tev vēl nepietiek, tad varu pieminēt arī lielo olimpieti Ģēti, kas bijis rozenkreicers jeb ozetēri-ķu mācības piekritējs. Un visiem tiem, kas lauza galvu par Kausta otrās daļas simboliku, ar to būtu visai noderīgi iepazīties. Kā to jau kādreiz darījis latviešu senators Duemanis, savus atzinumus publicēdams īpašā grāmatiņā. Tikai tās nu ir lietas, par kurām ne labprāt runā oficiālie biogrāfi vai vēsturnieki. Arī es tās pieminēju vairāk, kā saka, garām iedams. Jo šovakar, par godu tavam franču vīnam un sirsnīgajai naīvitātei, gribu tevi iepazīstināt ar savu kādreizējo draugu Aleksi Dūdenieku.

Es pats ar viņu iepazinos pavisam vienkārši, neie dānis ne klaudzināt pie viņa durvīm, ne pazemīgi izlūgdamies audienci. Es sadabūju Dūdenieka adresi un aizrakstīju viņam vēstuli, izteikdams vēlējumos, ka būtu priecīgs ar viņu iepazīties, jo līdzīgi viņam jau ilgāku laiku nodarbojos ar okultisma problēmu pētīšanu.

Jā, taisni tā es rakstīju — ļoti cienīgā un ļoti nopietnā stilā.

Un tā kādu dienu Aleksis Dūdenieks stāvēja pie manām durvīm. Atklāti sakot, es pirmajā brīdī biju pat drusku tā kā vīlies. Jo cilvēks, ar kuru es sasveicinājos, nekādā veidā man neatgādināja fanātisku askētu vai noslēpumainu maģijas meistaru. Drīzāk gan kādu klusu un prasībās pieticīgu biroja darbinieku. Par tādu viņš savā oficiālajā dzīvē arī tiešām izrādījās.

Viņa acis nebija ne melnas, ne dziļi dobumos iekritušas, ne apveltītas ar asu eaururbēju skatienu, tās bija pavisam pilsoniski pelēcīgas. Un kad viņš noņēma plāt ma’i, atsedzās stipri pakaila galva, skopi apmatota ar gaišu cāļainu pūku. Arī viņa skropstas un uzacis gandrīz vai saplūda ar bāli pelēcīgo sejas krāsu. Bet mute Dūdeniekam bija spēcīgi veidota, ar pabiezām jutekliskām lūpām. Runājot tās it kā lielā rūpībā mēģināja noapaļot katru vārdu, un tomēr tiem nāca līdzi savādi mīksta pieskaņa.

Kā veci paziņas, brīvi un nepiespiesti mēs abi sākām tērzēt par lietām, kas mūs visvairāk interesēja un acīm redzot bija savedušas kopā. Dūdenieks apjautājās par literātūru, ar kuru līdz šim biju paguvis iepazīties, un ieteica no savas puses dažus jaunus autorus, šai pirmajā reizē viņš šķietami lielā vaļsirdībā atteicās kaut ko man pareģot, jo esot ar mani tuvāk jāiepazīstas, lai izveidotu ciešu garīgu kontaktu. Viņš tikai izvilka no kabatas lielu spožu lupu un uzmanīgi sāka aplūkot manas rokas līnijas. Pēc tam viņš atvadījās un sirsnīgi ielūdza mani viesos pie sevis Sarkandaugavā.

Es noteikti tagad melotu, ja sacītu, ka Dūdenieks man nebija paticis, kaut arī pašā pirmajā brīdī bija sagādājis tādu kā vilšanos. Bet viņa nosvērtās kustības, patīkamais balss tembrs, kaut arī izrunātie vārdi skanēja ar savādi neparastu pieskaņu, radīja patīkami nomieri-nātāju un reizē suģestētāju gaisotni.

Un tā pēc pāris dienām ar lielu ziņkārību un nepacietību es ierados pie Dūdenieka Sarkandaugavā. Tas nebija ne sevišķi liels, ne sevišķi tīrs īres nams, kurā viņš dzīvoja. Lūžņiem piemētātajā sētā klaigāja bērni, un kāpņu telpa smaržoja kā kurā stāvā — pēc sīpoliem, sutinātiem kāpostiem vai ceptām zivīm.

Durvis man atvēra Alekša Dūdenieka māsa un ielaida pamazā istabā ar logu uz Daugavu. Ielaida un atvainojās, ka brālis tikko pārbraucis un ēdot vakariņas, man būšot jāpagaida.

Es atsēdos uz piedāvātā krēsla un klusībā sevī nopriecājos, ka varēšu netraucēts iepazīties ar daudzinātā reģa istabu. Un te nu tiešām bija kaut kas tā kā drusku vairāk no melnās mākslas kā pašā Dūdenieka personā.

Uz tumšas krāsas rakstāmgalda, pie pašas sienas stūrī nolikts, mēmus ņirdzīgus smieklus smējās dzeltenīgi bāls galvaskauss. Tam priekšā, tai pašā galda pusē, mirdzēja liela kristalla lode, atstarodama un sašķaidīdama gaismu visās varavīksnas krāsās. Pie sienas virs galda glīti ielogota karājās teiksmainā maģijas meistara grāfa Senžermēna ģīmetne. Vēl istabā bija mazs galdiņš ar žurnāliem, pāris krēslu un lēta dzelzs gulta. Tas arī tad bija viss — diezgan bezgaumīgs nabadzības un mistikas sajaukums.

Es paņēmu no galda pāris grāmatu — Blavatskajas Slepeno doktrīnu, ko tūliņ atkal atliku atpakaļ, un mistiskā krievu gleznotāja Rēricha albūmu. To šķirstot, es pēkšņi izdzirdēju sev aiz muguras Alekša Dūdenieka

balsi: „Vai jūs jau viņu pazīstat — Nikolaju Rērichu?

Kad atzinos, ka redzu šo albūmu pirmo reizi, viņš atsēdās man blakus un sāka, sajūsmā kūsādams, stāstīt par Rērichu un viņa kustību. Arī Rīgā esot nodibināts šīs cēlās kustības pulciņš, kam piederot daudzi pazīstami skatuves mākslinieki un rakstnieki. Tur tiekot izkopta dvēseles tīrība un gara cēlums. Piemēram, arī dzejnieks Richards Rudzītis tur piederot. Un Dūdenieks man sāka stāstīt kādu nesenēju atgadījumu ar dzejnieku kā rērichiešu rakstura skaidrības paraugu.

Proti, Richards Rudzītis, kā liela daļa pilsētnieku vācu laikā, atgriezies no laukiem ar smagu pārtikas saini. Kad stacijā viņu aizturējusi policija un apjautājusies, kas sainī, Rudzītis, lai dārgo mantu paglābtu, ir nemēģinājis melot un sekot citu rīdzinieku piemēram, un tā arī visu tūliņ pazaudējis, ir taukumu, ir miltumu. Bet tomēr viņš saglabājis savu dārgāko, paturējis savu dvēseles skaidrību. Jo meli saduļķo un izārda cilvēka gara struktūru.

Es, protams, visu to apbrīnoju, bet pamazām tomēr mēģināju novirzīt sarunas uz interesantākām lietām. Un te nu atklājās, ka Dūdenieks ar garu saukšanu pats nemaz nenodarbojās. Viņš vispār šādas lietas arī diezko augstu nevērtēja, kā vienīgo iekšējās redzes jeb tre šās acs izkopēju atzīdams garīgi un fiziski tīru dzīves veidu.

Nav lieki jāsaka, ka es nu jutos pagalam vīlies. Manu vilšanos nespēja mazināt pat tas, ka Dūdenieks sāka stāstīt par savām gaišredzes vīzijām, kuras viņš redzot rītos īsi pirms atmošanās. Tas taču bija kaut kas tiem pašiem sapņiem līdzīgs. Nekā tur nebija tāda, tik pārdabiska, kas būtu viņa pārliecīgās slavas cienīgs.

Un manī sāka rasties un cieši nostiprināties pārliecībā, ka Dūdenieks, negribēdams atklāties, mani bezkaunīgi māna. Es sāku kalt plānus, kā viņu atmaskot, Jai uzzinātu visu patiesību.

Tas bija pavisam vienkāršs un parasts plāns, pie kura beidzot paliku. Bet tas man solīja gandrīz vai drošus pa nākumus.

Kad mana ģimene izbrauca uz Ogri vasaras atpūtā, es sāku rīkoties. Ar sava paziņas, aptieķnieka, palīdzību saražoju apmēram pusduci dažādu liķiera šķirņu. Un prieks bija pašam saktīties, kādās jaukās varavīk-snas krāsās uz mana dzīvojamās istabas galda sāka zaigot spožu pudeļu rinda. Tā savā krāsainības košumā pat tālu pārspēja zibšņaini mirdzošo Dūdenieka kristai-la lodi.

Tak es nevienai no tām nepieskāros ātrāk, līdz atnāca Aleksis Dūdenieks, lai paturētu iespējami skaidru galvu. Un tikai tad es atvāzu pirmo pudeli — zaļo piparmētras eleksīru.

Daudzinātais gaišreģis gan sākumā tielējās un negribēja pirmo glāzīti pieņemt, jo neesot stipru dzērienu cienītājs. Bet es viņu mācēju pierunāt. Pēc tam bija jānogaršo zeltainais mandeļu liķieris. Nu katra tālākā glāzīte sekoja ar jūtami mazāku pretestības sparu.

Dūdenieka pelnaini pabālie vaigi ieziedējās rožaini, viņš atplauka acīm redzot. Un tā kā aiz augstajiem mana veclaicīgā dzīvokļa logiem jau sāka zilgani krēšļot, es iededzināju uz pianina sveces, lai, krēslaini romantiskas apkārtnes apņemts, jo sekmīgi varētu pāriet jau izplānotajā uzbrukumā.

Bet sveču aizdedzināšana, kā tas arī tūliņ pierādījās, bija bijusi gaužām aplams solis. Dūdenieks uz visiem maniem jautājumiem sāka dot pavisam izklaidīgas atbildes, sapņaini skatīdamies uz pianīnu un sākdams dūkt kādu saldi sērīgu melodiju. Tad pēkšņi viņš strauji piecēlās no zviļņa un piesēdās pie klavierēm. Atskanēja kāda smeldzīga dziesma ar pazīstamu indiešu motīvu. Un kaut arī dziedātāja balss bija stipri pamaza, tā skanēja diezgan patīkami un piemīlīgi, vismaz tai brīdī man tas tā likās. Es klausījos, sākumā sapīcis par negaidīto apdraudējumu manam plānam, bet pamazām dziesma man sāka patikt, es paņēmu savu flautu un it kā aizsapņojies pievienojos koncertam.

Dūdenieka acis sveču gaismā sāka mirdzēt un balss jūtamā aizkustinājumā samtaini ietrīsējās. Tā skanēja vēl labu laiku, līdz, apklususi reizē ar klavierēm un manu flautu, pēc brīža atkal atdzīvojās pacilātā stāstījumā: „Es zinu, ka mana balss nav liela un spoža, bet tas nav svarīgi. Es dziedādams koncentrējos un mēģinu saplūst ar mūžīgo visumu, lai atskaņotu augstāko sfēru strāvojumus. Tie runā no sirds uz sirdi, un auss te ir tikai pavisam nenozīmīgs starpnieks. Vai jūs šos sfēru strāvojumus saklausījāt, dzirdējāt manā balsī? Protams. Es jautāju pavisam nevajadzīgi. Jo jūs šos strāvojumus pazīstat pats. Nupat tie dievišķā harmonijā vibrēja no jūsu flautas. Varbūt mēs tādēļ varētu pamēģināt — vēl vienu kopēju dziesmu.”

Mēs atkal sākām mūzicēt. Un man ir vaļsirdīgi jāatzīstas: es nezinu kas, vai tas bija izdzertais liķieris, jauna indiska melodija vai krēslainā istaba, kurā uz paklāja sveču gaismā fantastiski šūpojās manas poda palmas staraino lapu ēnas, es pēkšņi jutos pacelts kādā savādā sfēru šalkoņu ne tikai Dūdenieka balsī, arī pats savā flautā.

Un tad, kad Dūdenieks, dziesmu nobeidzis, pagriezās pret mani, es biju pilnīgi viņa varā. Viņš laikam to redzēja, jo paņēma manu roku, skatījās tanī un sāka stāstīt. Es klausījos pagalam izbrīnījies un pārsteigts — likās tā, it kā viņš skatītos ne rokas līnijās, bet dziļi manā dvēselē. Turklāt viņš pateica lielu daļu gandrīz vai to pašu, kas bija rakstīts jau manā horoskopā. Un tā es atkal ieslīdēju vēl dziļāk savā skorpiona zīmē, dzirdēdams tās patiesību apliecinātu pavisam no cita avota.

Tad Dūdenieks pacēla savas pelēcīgās acis pret mani, bet skatījās vairāk ne manī pašā, bet pāri manam plecam ar dīvaini aizplīvurotu, tālumā vērstu skatu: „Es redzu jūs un jūsu flautu, redzu pēc vairākiem gadiem. Jūs spēlējat atzinīgai un atsaucīgai publikai, spožos koncertos. Es redzu laikrakstus, kur iespiesta jūsu ģīmetne. ar rakstiem par jums, par jūsu īpatnējiem koncertiem.”

Man lieki teikt, ka šādi pareģojumi ir līdzīgi apdul-linātājai narkozei, ko iešļircina pagurušam dzīves vājiniekam. Spožais nākotnes apsolījums ir pārāk kārdinošs, lai negribētos ticēt tā piepildījuma iespējai. Tas saista un pietur pie visnaivākās ticības gribot negribot. Turklāt ne tikai dažādos mistiķu kultos, arī viena otra reliģija ir dibināta pēc gluži tāda paša apsvēruma. U11 velk, nevienam nenoliedzami velk.

Tā beidzot Aleksis Dūdenieks pievilka arī mani. Viņš bieži ciemojās pie manis, šad tad es ari pie viņa. Mēs kopīgi pārrunājām savas nojautas, sapņus un vīzijas. Es vīzijas gan vēl neredzēju, vienīgi sapņus un šķitos sajūtam sevī savādus strāvojumus, it īpaši, kad vēlās nakts stundās vienatnē un sveču gaismā pēc Dūdenieka

ieteikuma biju sācis spēlēt flautu, lai netraucēts labāk uztvertu augsto sfēru vibrē jumus.

Un tā tas būtu turpinājies varbūt vēl ilgi, ja vācu armijas varenība nebūtu sākusi pajukt pavisam bīstami. Latvijas pierobežas apgabalos šur tur jau bija sadzirdēta krievu lielgabalu dārdoņa un tramīgākie sāka kravāt mantas saiņos. Par spīti vēlajām nakts stundu meditācijām ar flautu, arī es sāku jūtami nervozēt. Jo tu jau zini, ka mana zvērinātā nacionālista galva, krieviem ienākot, neglābjami ripotu.

Es prasīju Aleksim Dūdeniekam padomu ko darīt. Bet viņš arī pats bija manāmi satraukts un teicās nepacietīgi gaidām savu nākamo redzējumu.

Tad kādā paagrā rīta stundā viņš beidzot atsteidzās ar priecīgu vēsti, aiz pacilājuma un sajūsmas gandrīz vai starodams. Nupat viņš bija to redzējis, savu ilgi gaidīto vīziju, kā parasti īsi pirms atmošanās. Un tā bija tāda: Latvija, visa Latvija ar Rīgu gaiša, tikai Kurzemē kāds savāds tumšs plankums.

„Tur laikam sarkanie no jūras izcels savu desantu un notiks smagas, asiņainas cīņas,” tā Dūdenieks tagad mēģināja saprast un iztulkot savu redzējumu. „Bet visā pārējā Latvijā un Rīgā komūnisti, acīm redzot, neienāks. Par to es esmu pilnīgi drošs. To skaidri rāda un pasaka mans redzējums.”

To pateicis, viņš pēkšņi nevaļīgs pastiepa man atvadām roku un aizsteidzās. Un nebija brīnums, jo Dūde-nieku ar jauno vēsti gaidīja visās malās, pat ievērojami mākslinieki un bijušo ministru kundzes, lai zinātu, vai sākt saiņoties un atraisīt jau pārsteidzīgi sasietās bēgļu paunas.

Bet es uz brīdi paliku pilnīgi sastindzis stāvam. Tad spēcīgi sapurinājos, kā gribēdams nokratīt kādu ļaunu murgu, un sāku drudžaini darboties. Skrēju un metu maisā visas ceļam nepieciešamās un sevišķi vērtīgās lietas, lai, nekavēdamies vairs ne mirkli, varētu izbraukt uz Ogri pie ģimenes un no turienes visi kopā tālāk projām.

— Kā? — es pilnīgi pārsteigts pārtraucu Alvīnu Bran-davu. — Kādēļ ar tādu steigu tu pēkšņi sāki kravāties bēgšanai? Tev Dūdenieks tik tikko taču bija teicis, ka Latvijai nekādas briesmas nedraud un krievi neienāks.

— Jā, tā tiešām viņš teica, — un Alvīns lēnām no pīpes ievilka spēcīgu dūmu. — Bet kādreiz pasaulē notiek pavisam dīvainas lietas — viens vienīgs kādas kustības vai skaņas moments pilnīgi pārveido visas tavas izjūtas un dvēseles noskaņojumu. Kā, piemēram, zināmais gadījums ar Oskaru Vaildu. Viņam pietika ieraudzīt mīlēto skatuves mākslinieci izdarām kādu nedaiļu kustību, un vienā acumirklī visa viņa kaislīgā mīlestība pēkšņi bija izdzisusi. Tā arī Aleksis Dūdenieks savā priecīgajā satraukumā īsu momentu bija piemirsis lū pām rūpīgi noveidot katru vārdu, un es tad saklausīju skaidru un nepārprotamu — krievu akcentu.

Es uzšķīlu sērkociņu un aizkūpināju cigareti: — Tas ir, tu domā, ka viņš bija šarlatāns un krievu aģents?

Brandavs brīdi klusēja: — Es skaidri nezinu. Varbūt arī pirmajā brīdī es tiešām tā domāju. Kaut man gan vairāk liekas, ka pēkšņi atklātā krievu akcenta reakcija visā manā būtībā bija tīri instinktīva un automātiska. Un arī par šarlatānu nosaukt es Dūdenieku tomēr negribētu. Šis tas no viņa pareģojumiem ir galu galā piepildījies. Kaut piemēra pēc — man toreiz pašam ne prātā nenāca, ka uzstāšos ar savu flautu koncertos un laikraksti par maniem koncertiem rakstīs atsauksmes. Un man vismaz nav arī nekāda pamata apšaubīt Dū-denieka vīziju īstumu. Tām tikai varētu būt pavisam citāds iztulkojums. Piemēram, krievi taču Latvijā ienāca bez sevišķi smagām cīņām, izņemot to Kurzemes cietokšņa nostūri, kur Dūdenieks bija redzējis melno plankumu... Jā, kas visu to skaidri šodien var zināt un pateikt, kas īsti Aleksis Dūdenieks bija. Es zinu tikai pats par sevi, ka skorpiona zīmē vairs nedzīvoju. Lai cik tur būtu vai nebūtu patiesības, šīs lietas galu galā ir bīstama narkoze, kas cilvēku iemidzina paļāvībā ārpusē esošiem spēkiem. Bet daļa atbildības par dzīvi ir jānes mums pašiem, ne brīdi neatsakoties no aktīvas tās kārtošanas un veidošanas, cik mūsu spēkos, protams. Un tagad tu vari ieliet man pēdējo glāzi.

Es, lieki nevilcinādamies, to darīju, jo stāsts par Aleksi Dūdenieku nu acīm redzot bija galā.

satura rādītājs

1. Neatstātā stacija

2. Cik maksā cilvēks

3. Jēra dvēsele

4. Apdedzinātais krucifiks

5. Robeža miglā

6. Miroņa smaids

7. Spoka bildinājums

8. Modeļa atriebība

9. Deguns

10. Skorpiona zīmē

Content

Zeltiņš Teodors Dvēseļu glābēji

NEATSTĀTĀ STACIJA

CIK MAKSA CILVĒKS?

JĒRA DVĒSELE

APDEDZINĀTAIS KRUCIFIKS

ROBEŽAS MIGLĀ

1.

2.

4.

5.

6.

8.

MIROŅA SMAIDS

SPOKA BILDINĀJUMS

MODEĻA ATRIEBĪBA

DEGUNS

1.

2.

SKORPIONA ZĪMĒ

satura rādītājs