Rupainis Antons

Māra mostas-1. Poļu Dumpis

Antons Rupainis.

Māra mostas

.

Pirmā nodaļa Manifests

1.

— Otož, mīļā draudze, lūdz Dievu, lai apskaidro prātu, ka vari mierīgu sirdi uzklausīt viņa ķeizariskās majestātes manifestu, ko viņš izdevis savā tronī kāpšanas dienā, tanī 19. februārī 1861. gadā.

Trīcošā balsī uzrunāja Zaļmuižas draudzi prāvests Jackevičs pēc Sv. Mises, pamāja ļaudīm ar roku mesties ceļos, un pats lasīja priekšā lūgšanu.

Bet ļaudīm prāti necēlās uz Dievu.

— Smejos, māsiņ, trīc rokas un kājas, ka ķēniņš nav ko sliktu pierakstījis, — bakstīja citām sievām sānos Miglenieku Jugase.

— Jā, velns, značit, kā pas’cīt, no viņa var visu sagaidīt, kā pas’cīt, — ar nopūtu izdvesa vecais Tadulis, un baznīcēni ausīdamies saslējās kājās.

Prāvests atlocīja lielu papīra žūksni.

— Otož, viņa ķeizariskā majestāte raksta tā:

„No Dieva žēlastības, Mēs Aleksandrs II, Viskrievijas imperātors un patvaldnieks, Polijas cars, Somijas lielkņazs un tā joprojām, un tā joprojām, — paziņojam visiem Mūsu uzticamiem pavalstniekiem:

Dieva izraudzīts un ar svēto troņa mantošanas likumu iecelts tēvu-tēvu Viskrievijas tronī, paklausot šai sūtībai, Mēs likām savā sirdī solījumu, apskaut ar Mūsu ķēnišķīgo mīlestību un gādību visus Mūsu pavalstniekus, ikkatra šķiras un turības, sākot ar dižciltīgo tēvijas sargu līdz vienkāršam strādniekam ar darba rīkiem, no augsta valsts ierēdņa līdz vagas dzinējam ar arklu tīrumā ...“

Prāvesta vārdi atbalsojās kā noguruša izkapts kūlēja vesera sitieni, tomēr aiz viņa pie altāra stāvēja vēl lepnībā nesalauzts Zaļmuižas lielkungs. Jo gurdāka kļuva vēstnieka balss, jo lepnāk pūta ūsās brašais rot-mistrs un gāza uz priekšu daudzajiem ordeņiem izrotātās platās krūtis.

Ļaužu galvas, kā pavasara palos sašķiebts tilts, ziņkārē noliecās pāri dievgalda margai.

Manifesta gari virknētie teikumi slīdēja secen zemnieku ausīm, bet tanī slēpās kāds mistisks saturs, kas karsti saviļņoja ikvienu, lika nodrebēt sirdīm un brīžiem aprauties elpai. Zemnieku ziņkārie skati arvien vairāk pievērsās altārim, cieši kopā sablīvējās yīru un sievu pleci un — dievgalda margas nobrakšķēja no spiediena.

Prāvestam iedrebējās rokas.

Visi muižnieku kārtas priesteri smagi pārdzīvoja jauno vēsti un tāpēc jau aizlaikus bija vienojušies ar muižniekiem, manifesta lasīšanas svētdienā, izsaukt bruņotu sardzi, žandarmi bija ieradušies arī Zaļmuižā. Uz lielkunga mājienu viņi izsteidzās no zakristijas kailiem zobeniem rokā un nostājās pie altāra. Tomēr arī viņu bargās sejas nespēja nomierināt ļaužu satraukumu. Nepacietībā iegailējušies baznīcēnu skati prasīja ātrāk un skaidrāk pateikt manifesta saturu.

Ilgas pēc atpestīšanas no svešo kungu klausības jau mātes bija ielikušas bērniem sirdīs ar savām asinīm. Tauta gaidīja šo dienu no paaudzes uz paaudzi. Kad pirms četrdesmit gadiem aiz Pededzes, Aiviekstes un Daugavas atskanēja vārds „brīvība“, šī ziņa ar rietumu vējiem pārskrēja pāri visai Latviešu zemei līdz Osvejas un Veļikajas purvājiem. Zemnieki nometa muižās cilātos klaušu darba rīkus un steidzās mājās. Lieli un mazi gavilēja priekā.

Bet nākamā dienā pa ciemiem brauca muižu vagari ar pērējiem un šaustīja ļaudis gan ciemos, gan muižās. Arī Zaļmuižā pie lielā brūža stāvēja garas nemiernieku rindas, un ziemas salā vīri, atlocītām kailām mugurām gaidīja, kad pienāks kārta nogulties pār moku bluķi.

Priekšlaikus atskanējis brīvības vārds iesala sniegā ar sarkanām asiņu lāsēm ...

Šo liktenīgo pārestību latgaļi nespēja aizmirst. Skaudībā un žēlās aizmiglojās acis, raugoties pāri Pededzei un Aiviekstei. Tur koši brieda lauki, cēlās jaunas mājas kā sēnes pēc ražena lietus, bet šaipus upēm skarbā rīta vēji purināja vecu būdu salmu jumtus un tīrumos izpūta graudus no vārpām. Nav brīvības — nav laimes. Kāpēc tā netiek pāri upes straumei? Vecie ļaudis minēja, ka zemin seklā Lubānā vāroties elle, jo pie Kvā-pāniem bieži esot redzēti velni. Tie dzīvojot purvu aka-čos, Aiviekstes un Pededzes atvaros. Brīvība netiekot tiem pāri. Un ļaudis lūdza Dievu, lai iztīra zemi no velniem. Dvēseles šūpojās cerību gaidās kā zirneklis vējos pie tieviņā mata.

Nu beidzot manifesta vārdi pie altāra svecēm skanēja kā balss no debesīm. Pats ķēniņš novēl zemniekiem brīvi dzīt vagu savā dērvā. Nu katrs strādās tikai sev, un darbu algos pilnas vārpas. Labību vairs nedos muižai. Paši ēdīs tīru, baltu maizīti!

Karstas prieka tirpas ļaudīm lija pa miesām, bet sirdis drebēja bailēs, ka atkal var mānīties.

— Andrej, pasaki, ko viņš lasa! — nepacietīgi čukstēja vīri un garām rokām sniedzās pāri dievgalda margai pavilkt aiz svārkiem Zaļmuižas pārvaldnieku Miglenieku Andreju, kas vienīgais labi saprata krievu mēli.

Andrievs atgriezās un pasmaidīja pāris vārdus dzeltenās ūsās.

Nu smaids, kā rīta saules spaits, nolija pāri visām baznīcēnu sejām, un prieka asaras iedzirkstījās simtu ļaužu acīs kā rasas pilieni uz koku lapām, kas tur krājušies pa garu, tumšu verdzības nakti.

— Brīvība, brīvība! Sen gaidītā brīvība! — kā pateicības lūgšana baznīcu pāršalca gaviļu jūsma, un dievgalda margām uzplūdušais ļaužu vilnis atsitās atpakaļ.

Vīri līksmi purināja kudlainās galvas un sievas čabināja baznīcas grīdu ar lūku vīzēm. Ļaudis nevarēja sagaidīt, kad prāvests beigs lasīt manifestu. Strauji

pukstošām sirdīm alka ātrāk sākt balsī gavilēt, kliegt visai pasaulei lielo vārdu: brīvība!

2.

Baznīcā starp zemniekiem atradās kāda sveša sieviete. Lepnais sermuliņu ādas kažoks un cepure liecināja par viņas dižciltību, tomēr viņa neieņēma vietu krēslos aiz presbiterija. Pāri sejai bija pārvilkts tumšs plīvurs, kā slēpjoties no pasaules un grimstot dziļās sērās, bet cauri plīvurim varēja manīt, ka viņa ar yisu būti dzīvo līdzi šim vēsturiskajam brīdim.

Iespiesta starp vecenītēm, celdamās uz pirkstgaliem, svešā nemitīgi raudzījās Zaļmuižas lielkungā un vēroja, kā tam uztraukumā vaigi kaist, kustas kuplās ūsas un roka drebot pieskaras zobenam.

— Atpestīšana, atpestīšana! — arī viņa šad tad izdvesa līdzi zemniekiem un gaiši liesmojošo altāra sveču mirdzums atspoguļojās viņas acīs.

Kad prāvests, beidzis lasīt garo manifestu, paziņoja, ka to parakstījusi pati viņa ķeizariskā majestāte Aleksandrs II, sāka dunēt visi baznīcas zvani un koris dziedāja „Dievs, sargi ķeizaru“.

— Dievs, sargi ķeizaru atpestītāju! kā pas’cīt, no kungiem, no tiem velniem, značit, kā pas’cīt. — Tadu-lis pirmais cēla pret altāri kaulainās, sarepējušās rokas un tāpat visi pārējie baznīcēni pateicās savam labdarim gan vārdos, gan sirdī, kā kurais varēdams.

Bet pār svešās lūpām nenāca neviens aizlūguma vārds. Viņa lūkojās Zaļmuižas lielkungā un minēja, ko viņš pārdzīvo šinī brīdī.

Ļaužu straume, raudamās no baznīcas, iznesa līdz arī svešinieci. Viņa nostājās pie baznīcas fasādes kolonnas un brītiņu raudzījās virmojošā pūlī.

Bija iestājies marta mēneša atkusnis. Gaisā dejodamas lidoja lielas sniega pārslas, un tām līdz mudžekli griezās brīvie zemnieki. Prieka dzirksts pastalās zem baltajiem autiem nu kutināja katra kājas.

— Smejos, māsiņ, smejos! — cauri sievu čačināšanai nerimīgi skanēja Jugases smiekli. Pāri laukumam plīvoja raibie lakati un brunči.

— Līdz baznīcas krustiem, kā pas’cīt! Līdz baznīcas krustiem! — vecais Tadulis gavilēdams meta gaisā cepuri sacensībā ar citiem vīriem. Kurš augstāk uzmetīs, tas augstāk celsies jaunajā dzīvē.

Jauni puiši līksmi grieza riņķī savas iecerētās. Vairs nevajadzēs lūgt kunga atļauju precēties.

Baznīcas priekšā gavēņa laikā ļaudis čaloja kā tirgū.

Arī klusais Kārklenieku Jūrdža dēls Andrievs, kas bija iesaukts par gudrinieku, nu izskatījās pēc trakuļa. Viņš mīņājās uz savām izstīdzējušām, garām kājām puskažociņā kā stārķis un kā no ilga skrējiena aizelsies, sauca vienu vienīgu vārdu: „Brīvība, brīvība!“

— Andrieviņ, mīļais, velns, značit, kā pas’cīt! Līdz baznīcas krustiem, kā pas’cīt! — Andrievu apkampa vecais Tadulis un piespieda pie viņa vaigiem savu bārdaino zodu tā, ka zēnam aizrāvās elpa. Svelmainā dvaša, piesātināta ar pīpes tabakas dūmiem, pusaudzi vēl vairāk apdullināja.

Pūlī paplivinājās balts lakatiņš.

— Marcīt, vai atceries, kā arī mūs kungs pēra?

— Pēra, Andrieviņ, pēra! — atsaucās slaika, glīta pusaudzī te. Viņi abi apskāvās kā brālis ar māsu un sabučojās.

Svešiniece ilgāk nespēja valdīt sirdī kaistošās ilgas. Arī viņai rokas tiecās kādu apskaut, cieši pieglaust pie krūtīm un skūpstīt cilvēcības un brīvības vārdā. Viņa spraucās cauri pūlim laukā no baznīcas dārza. Gribējās ātrāk iesēsties kamanās.

— Uz krogu! — pēkšņi iesaucās kāda balss, un prieka pārņemtais pūlis lauzās cauri mūra vārtiem, nobīdot svešinieci nomalē.

Iežvadzējās baznīcas bulcrags. Zakristijāns brīvoja ceļu uz plebāniju prāvestam, kas veda pie rokas Zaļ-muižas lielkungu. Pūlis uz brīdi sastinga. Zemniekiem derdzās, ka garīgais gans arvienu rāda laipnību no augstā patvarības krēsla nomestajam varmākam. Tālāk stāvošie pat neskopojās ar kodīgām piezīmēm.

Bet lepnībā uzpūsti lielkunga vaigi liecināja, ka viņš vēl nav rāmais jērs. Biezās pusvirus lūpas tiecās no-rēkt komandu ļaudīm, kā savai karavīru rotai un asaisērgļa skats meklēja pūli smīnošās sejas — nākamo mērķi asai zirgu pātagai.

— Vairs nebaidāmies! Nebaidāmies! — kunga dus-mām pretim šalca zemnieku pūlis.

Virsnieka plauksta tvērās pie zobena roktura, bet to cieši saturēja prāvests, un zakristijāns ar bulcraga žva-dzināšaitu centās apklusināt ļaužu zobgalības.

Piepeši niknumā zvērojošie kunga skati atdūrās pret lepno sermuliņa mēteli un tumšo plīvuri, kas aizsedza svešinieces jauno, glīto seju. Acu plakstiņi iedrebējās, kājas apstājās, bargie sejas panti pārklājās maigām vīpsnām. Jau mute vērās teikt kādu krūtīs aizkusušu vārdu, kad svešā dāma, izbēgdama kunga skatiem, ierāvās zvaninīcas kāpņu telpā.

3.

— Otož, labi, otož jauki. Piektais marts Zaļmuižā pagāja mierīgi! — Manāmi uztraukts, rokas berzēdams staigāja pa plebāniju vecais prāvests Jackevičs. — Bet varēja būt arī ne tā... Dievs zin\ kas šodien notiek citās draudzēs? — Nomierināšanās dēļ viņš Zaļ-muižas lielkungam sameklēja skapī pudeli un sāka rāties uz tūļīgām saimniecēm.

Klibodama no virtuves atsteidzās resnā Madaļa, un, sarkdama noliecās ar visu sivēna cepeti līdz zemei lielkunga priekšā.

Bet ciemiņš pat nepaskatījās. Viņš stāvēja neatģēr-bies pie loga kā pienaglots. Acis raudzījās caur pārslu ziediem izraibotiem stikliem uz baznīcas pusi, kur viņš bija redzējis dāmu tumšā plīvuri. Domas raibā mudžeklī jaucās gadu aizmiglotā pagātnē, bet ausis kāri tvēra zemnieku čalas un klaigas, kas atbalsojās no krogus puses.

Uz lielkunga pavēli krogus bija slēgts. Pārbijies krodzinieks Morduchs nevienu nelaida iekšā. Tad atkal iesaucās kāda skaļa balss: „Uz Zaļmuižu!“ un ļaužu pūlis juku jukām devās uz muižas pusi, lai lepni un bezbēdīgi paietu garām tai vietai, kur visu mūžu lējuši sviedrus un dažkārt arī asinis.

Šīs zemnieku līksmās balsis lielkungam lika aizmirst

dāmu plīvurā, un viņš atkal pārvērtās līdz nepazīšanai. Sniega pārslām piekaisītais gaiss likās kā balti dūmu mutuļi, kas paceļas no muižu ēku jumtiem, likās, ka tur šad tad pavīd uguns mēles. Tās ir tikai iedomas, bet viņās kaist vaigi, nobāl lūpas un iedrebas uz zobena uzliktā roka.

— Otož, lūdzu Modestu Nikolajeviču nesmādēt Dieva kalpa dienišķo maizīti, — prāvests Jackevičs aicināja pie galda lielkungu. — Nav, kā pie jums: ne tās bagātības, ne greznības, bet šī lāsīte būs laba — ar garšīgām, veselīgām saknītēm.

Prāvests pildīja glāzītes un savā šķīvī iecēla krietnu sivēna cepeša gabalu, bet lielkungs nopurinājās, uzlika galvā lepno virsnieka cepuri, mēmi piegrūžot roku pie naga, atsveicinājās un — pieši vien aizskanēja pagalmā.

— Modest Nikolajevič! Kungs Rozenšild-Paulin! -“r pakaļ sauca prāvests, bet pagalmā atbalsojās:

— Andrej Andrejič, braucam! — un sešjūgs, sniega pikas mētādams, kā vēja nests, aizdrāzās uz Zaļmuižas pusi.

☆

Svešiniece, sakārtojusi baznīcā izpūrušās matu sprogas, aplūkoja spogulī savu daiļo seju. Vaigos ziedēja sārtas rozes, smaidīja sulīgās lūpas un tumši zilajās acīs dzirkstīja jaunavīgs prieks. Vēl un vēlreiz uzsmaidījusi savam pievilcīgajam izskatam, viņa sacēla augstu sermuliņa kažoka apkakli un iesēdās kamanās.

Nogriežoties uz Zaļmuižu, krūtīs atkal sāka lēkāt uztraukta sirds kā zaglim, kas tuvojas savam laupījumam, kā pazudušam dēlam, kas atgriežas tēva mājā. Taču viņa valdījās, cik spēja.

„Būšu stipra, runāšu kā līdzīga ar līdzīgu, un, pateikdamās par daudzu gadu pūlēm, prasīšu savu tiesu. Tas šinī vēsturiskajā dienā ļoti iederas. Un, cerams, arī uz lielkungu atstās ļoti labu iespaidu. Un tā, vēl agrāk nekā bija paredzēts, piepildīšu savu mūža solījumu.“

Tā sevī nolēma svešā dāma.

Līksmi lidoja baltās sniega pārslas un tikpat līksmi ceļmalā čaloja zemnieki. Tērzēja vecenes, dziedāja jaunavas, sniega pikām mētājās jaunekļi un Tadulis meta sniegā kūleņus.

— Ceļu, ceļu! — jau no iztālēm sauca Zaļmuižas seš-jūga kučieris, un kamanās zvalstīdamies nikni rūca lielkungs.

— Nebaidāmies, nebaidāmies! — ceļmalā pakāpušies vīri atkal rādija kungam jautri zobgalīgas sejas.

— Vairs rīkstes neaugs Brūža ielokā! — kladzināja sievas.

— Nu pats lūgsies, lai tev godīgs zemnieks roku sniedz, značit, kā pas’cīt, — zobgalībām lika kroni vecais Tadulis, bet nepaguva nobeigt savu „kā pas’cīt“, kad viņam pie auss iesīcās lielkunga pātaga kā nikna lapsene.

Tadulis ievaidējās, zemnieki ierēcās. Nākamā mirklī Desetnieku Stiprinieks izrāva kungam pātagu no rokām. Rotmistrs izlēca no kamanām un gāzās virsū astoņpadsmitgadīgam jauneklim. Stiprinieks nogāza virsnieku sniegā. Nu apkārt lielkungam salidoja vīri kā sirdīgi dunduri un sievas čačinādamas kā žagatas. Par izciestām rīkstēm katrs bāza varmākam sniegu kur varēdams. Tikai ar lielām pūlēm muižas pārvaldnieks Miglenieks atbrīvoja lielkungu

Bet Modestam Nikolajevičam tā bija par maz. Trakās dusmās viņš izrāva zobenu un metās ļaudīm virsū. Zemnieki bēga kur kurais. Arī Desetnieku Stiprinieks sarāva vīzes mukšanai. Tad lielkungs ielēca kamanās, paķēra rokās grožus un trenca zirgus pakaļ bēgošiem zemniekiem. Dziļajā sniegā zirgi klupa, kamanas gāzās, stīvējās Miglenieku Andrejs, celdams savu kungu, bet viņš kā ārprātā pārvērstām acīm, kliegdams un rēkdams atkal trenca zirgus pāri laukiem, pļavām un krūmājiem, kamēr acis spēja saskatīt kaut vienu gājēju.

No trokšņa sabaidīta svešā dāma grieza zirgus atpakaļ uz Morducha krogu un drebinājās baigā nojautā.

— Ak, brīvība, brīvība! Vai tā ir brīvība, ko ļaudis gaidīja paaudžu paaudzēs!?\

4.

No lielkunga lāstiem skanēja muiža un pils. Viņš

kliedza uz sulaiņiem, istabās grūda galdus un krēslus, kamēr iztrakojies pats nogāzās uz dīvānā un slāpēs pēc elpas plātīja muti kā no ūdens izvilkts sams.

— Drapēs! Dra-a-a-pes!

Miglenieku Andrejs meklēja zāles kunga guļamistabā gan skapi, gan kumodē, bet visas pudelītes bija iztukšotas. Taču kungs bez zālēm nevarēja atgūt spēku. Andrejs paskaloja dažas pudelītes, lai vismaz ūdens dabū pilienu smaržu, un aiznesa karoti slimajam.

— Groku! — jau vārīgāk iesaucās lielkungs.

Sulaiņi atnesa groku.

Lielkungs strauji iedzēra vienu glāzi, otru. stulbi brītiņu palūkojās muižas pārvaldniekā, tad salika rokas kā lūgšanā.

— Paldies, Andrej Andrejič! ... Tie velni būtu mani nobendējuši...

— Kungs, šie ļaudis nav tik ļauni, — Miglenieks sāka mierināt lielkungu, kas beidzamās nedēļās naktis murgoja par sacelšanos. Baidīdamies no revolūcijas, viņš ģimeni bija aizvedis uz Pēterburgu un lūdza Miglenieku apsargāt viņu pašu. Viņi kopā ēda, dzēra un gulēja vienā istabā. Kad kungs, noredzējis baigu sapni, ķērās pie zobena, Miglenieks viņu atbruņoja un mierināja kā bērnu.

Bet šoreiz mierinājums nelīdzēja. Kungs zemnieku godīgumam neticēja. Dzirdot tos pieminam, viņš rāvās augšā, gāja lieliem soļiem no istabas istabā un, vīstot dūres, klāstīja savu pārliecību.

— Es teicu guberņas delegātu sanāksmē, to pašu, atkārtoju manifesta redakcijas komisijai un galvenās komisijas priekšsēdim Paninam, ka atbrīvot zemniekus ir tikpat bīstami kā laist vaļā važās piesietus suņus, un tāpēc ķeizars jāpierunā uz nepiekāpību. Bet ko spēj tādi Rostovcevi, Miļutini, čerkaski un Samarini! Vēl Paninam ir galva, bet viņš atrodas citu ietekmē. ,,Tad celsies revolūcija no apakšas!“ Ha-ha-ha! — mēdījās kungs. — Vai maz Krievija piedzīvojusi nemierus? Vai neoda pēc pulvera mīkstsirža Aleksandra 1 laikā? Bet pietika ar septiņiem pakārtiem! Ak, nav mums vairs grāfa Arakčējeva ...

Jo ilgāk Andrejs klausījās, jo kungs viņam kļuva pretīgāks. Likās — viņā trakoja slimas asinis, kas nīda latviešu ļaužu asinis. Lūk, prāvests Jackevičs — arī no muižnieku cilts — nolasījis manifestu, tikai ar smagu nopūtu nevarīgi nolaida galvu uz krūtīm. Kungu laikiem — Āmen! Bet Modests Nikolajevičs grib sakapāt manifestu ar pātagu. Un ja viņš tāpat ārdīSies uz priekšu, muižas pārvaldniekam būs jāiet. Tomēr Andrejam gribējās vēl kādu laiciņu palikt ienesīgajā amatā. Gribējās vest kungu pie prāta.

— Kungs, — viņš teica, — arī turpmāk muižas labklājība būs atkarīga no zemniekiem, tāpēc nepieciešama viņu draudzība.

Tas lielkungu vēl vairāk sakaitināja.

— Vai tu domā, ka man nāksies šo nemiernieku priekšā klanīties? Nē, nē. Andrej Andrejič! Vēl viņi, mazākais, trīs gadi man kalpos. Vēl likums un vara ir manās rokās. Redzēsi, kā tie man dancos!

Lielkungs paķēra papīra lapu un lika Migleniekam nosaukt pa vārdam zemniekus, kas viņam ceļā uzbrukuši. Andrejs sāka pārmest kungam zemnieku aizskaršanu. Lielkungs uzlēca kājās. Atkal sāka lādēties un virināja pils istabu durvis.

Nu Miglenieku Andrejs vairs neatrada vārdus uz kunga sirdi. Sapīcis viņš atstāja pili.

5.

Muižas pārvaldnieka savrupmājiņā Agate mācīja bērnus lūgšanu grāmatā. Gavēņa laikā dziedāja drūmās gavēņa dziesmas un meitenes, bakstot ar kociņu rindas atvērtā grāmatā, žēli vilka balsi līdzi mātei: „Briesmu ieraudzīju iekš dārza Eleja,

Redzu kungu mūsu zemē pakritušu ...“

— Dziediet, bērniņi, dziediet! — viņa atstāja grāmatu bērniem un ar izmisušām acīm steidzās vīram pretim.

— Nu, ko kungs teica?

— Agatiņ, es vēl nepaguvu atteikt, — nelaimīgs ūsas braucīja Andrejs.

— Ak Dievs, ak Dievs, — vaimanāja sieva. — Es jau

sabāzu drēbes maisos projāmbraukšanai. šeit vairs nepaliksim nevienu dienu. Kur ir Pēterītis?

— Palika pilī ar Soņku.

Nu Andrejs saprata, ka sieva lec no ādas Pēterīša dēļ, nevis bailēs no izdaudzinātās gaidāmās sacelšanās. Tomēr viņš sievas ieskatam nepiekrita. Tiesa gan, zēns beidzamo gadu maz rādījās pie savējiem. Agrāk vienmēr gulēja mājās un prasīja atļauju aiziet uz pili, nu nerādījās augām nedēļām. Agrāk, aizejot, apskāva mātei kaklu, nobučoja vaigus un acis, nu kļuvis gluži svešs bērns. Viņš saģērbts glītās drēbēs, ar kungu bērniem kopā ēd, rotaļājās un arī paliek pilī pārnakšņot, kur viņam iekārtota lepna atsevišķa istaba. Andrejs dabūja dēlu redzēt ikdienas, bet Agate, būdama vienkārša sieviete, kautrējās pilī lepniem kungiem rādīties. Tomēr mātes sirds alka pēc bērna. Ik dienas, ik stundas, pārlaižot acis pār bērnu pulciņu, sirds sarāvās baigā nemierā, neredzot klāt vienu mīļu auklējumu. Šis nemiers, kā grūta slimība, Agati mocīja vairākus gadus. Viņai likās labāk būtu dzīvot ciemā, vislielākā nabadzībā, iet smagajās muižas klaušās un maksāt lielās nodevas, ja tikai atkristu sirds mocītājs. Dabūjusi dzirdēt par izdodāmo brīvlaišanas manifestu, viņa ilgojās pēc šīs dienas vairāk nekā daudz mocītie zemnieki. Viņa ilgojās pēc sirds brīvības, kad, aizgājusi ciemā, ik dienas redzēs savu Pēterīti.

Bet to viņa nevienam cilvēkam nestāstīja, tāpēc arī vīrs bieži nespēja sievu saprast. Andrejam tas likās pagodinājums, ka lielkungs pieķēries viņa dēlam, lepni apgādā un māca. Viņš labprāt bija savā amatā un tanī paliktu joprojām, ja tikai kunga naids pret zemniekiem viņam nesagādātu nepārvaramus grūtumus. Bet nu klāt nāca arī sievas uztraukums par Pēterīti. Abi šie apstākļi spieda aiziet no muižas dienesta. Tomēr atteikšanās nebija tik viegla, jo zemniekiem pēc brīvlaišanas bija paredzēti klaušu gadi. Negribējās pēc brīvības pasludināšanas kļūt par klaušinieku.

Pēc ilgas apspriešanās ar sievu, viņš beidzot atrada izeju.

Agate izcēla no tīnes vecu bajāra svītu ar sudraba

izšuvumiem un izgludināja sarkanbalti svītroto zīda lenti. Andrejs saģērbās kā bajārs, pārlika pār pleciem lenti, uzspodrināja zābakus, sagrieza garās, iedzeltenās ūsas un stingriem soļiem devās uz pili.

— Andrej Andrej ič, ko jūs! — lielkungs, pamanījis Miglenieku retos goda svārkos, plati ieplēta acis.

— Nāku atkal jūsu labdzimtībai aprādīt šo vēsturisko tērpu, ko jūsu vectēvs Nikolajs Pavlovičs dāvinājis manam vectēvam Andrejam.

— Ko tas nozīmē? — lielkungs nesaprašanā mirkšķināja sārti pietūkošos acu plakstiņus.

— Kungs, — sāka skaidrot Andrejs, — kādreiz jūs ieradāties pie manis, likāt uzģērbt man šo svītu un uzlikt šo šarfu, lai aicinātu mani par muižas pārvaldnieku. Nu es to darīju pats, jo gribu atlūgties no amata. Paldies jūsu vectēvam par šīm dāvanām, kas mūsu dzimtai piešķīra muižā priekšrocības.

Miglenieku Andreja noteiktais tonis lielkungu gluži apmulsināja. Viņš smagi nosēdās krēslā, palūdza arī Andreju atsēsties, un abi uz brīdi iegrima vectēvu nostāstos par Miglenieku cilts saistībām ar Zaļmuižu.

Šīs saistības bija šādas:

6.

Andreja Miglenieka vecvectēvs Jānis piederēja latviešu bajāru ciltij, kas Kurzemē ilgi saglabāja brīvā zemnieka stāvokli. Hercoga Fridricha laikā muižnieki ar varu centās pakļaut sev brīvos ļaudis un tāpēc sākās zemnieku sacelšanās, kurā piedalījies arī Jānis. Pēc nemieru apspiešanas, Jānis, nevarēdams no dzinējiem rast glābiņu, meties Daugavas viļņos. Vienā rokā turējis apģērbu un dokumentus, bet ar otru roku airējies. Straume viņu nesusi lejup. Aizkususi roka. Tuvu slīkšanai viņš pametis straumē ir drēbes, ir brīvības dokumentus un tikai ar lielām mokām sasniedzis otru krastu un nozudis poļu-leišu pārvaldītās latviešu zemes mežos. Kurzemes tuvumā apmesties uz dzīvi nebijis droši, tāpēc viņš gājis tālāk uz ziemeļiem, kur aizsniedzis patīkamu apvidu. Tur, izkaisīti starp mežiem, dzīvojuši turīgi saimnieki, tāpat kā Kurzemē. Dzīvodami

tālu no grāfa Korfa muižas Rēzeknē, viņi klaušas nepildījuši, tikai maksājuši mazu nodevu.

Jānis apmeties uz dzīvi šajā novadā. Latviešu apdzīvotās zemes mežu masīvā viņš iedzinis dziļi zemē mietu, kur jārodas pirmai mājvietai Kurzemes bēgļa nākamai ciltij, kas cīnīsies par savu tēvu-tēvu brīvību.

Jānim bijuši pieci dēli, tikpat spēcīgi un strādīgi kā tēvs. Dienām un naktīm pāri mežam stiepušies sārtu dūmu mākoņi. Līdumnieku lauki plētušies plašumā, audzis glīts ganāmpulks, bišu drava un izraktā dīķī plun-čojušās zivis. Savai jaunajai mājai bēgļi devuši vārdu Zaļā Miza.

Kurzemes bēglis Jānis dzīvojis brīvs un neatkarīgs, jo viņa vārds vēl nebijis ievests Rēzeknes stārasta, grāfa Fridricha Korfa sarakstos.

Grāfam Korfam bijis no Dānijas atvests suņu puisis Pāvils švilds. Viņš bieži braucis uz šo apvidu medībās un kāri noraudzījies uz bagāto zemnieku mājām. Sevišķi mīlējis pārnakšņot pie Jāņa, kas svešinieku saukājis par suņu ganu, taču vienmēr laipni uzņēmis un pacienājis.

Tad kādā dienā švilds lūdzis grāfu Korfu, lai viņam atdāvina šo mežaino apvidu, no kurienes ļaudis neejot klaušās uz Rēzekni. Mazo galvas nodevu, ko maksājot šie zemnieki, viņš pats varētu samaksāt par visiem.

Grāfs labā gara stāvoklī jokodamies prasījis no suņu gana vienu mēru atpirkšanās naudas.

Švilds tūdaļ meties zirgam mugurā.

Jānim kaimiņos dzīvojuši divi bagāti zemnieki: De-setniekos — Suikmanis un Zvēros — Ločmers. švilds viņiem lūdzis aizdot pa pusmēram naudas, soloties pēc gada atdot pa pilnam mēram. Labsirdīgie zemnieki izpalīdzējuši. Grāfs Korfs bijis pārsteigts, kad nabaga suņu gans atnesis naudu, taču bruņinieka doto vārdu bijis jāuztur spēkā. Viņš devis Švildam brīvību, atdāvinājis Nautrēnu novadu un izsniedzis formālus muižnieka dokumentus.

Uzņēmīgais dānis sācis rīkoties. Vispirms padzinis no Zaļās Mizas bēgļa saimi, ierādot viņiem vietu dziļāk mežu masīvā, tad sācis likt no mājām arī citus zemniekus. Zaļā Miza kļuvusi par Zaļmuižu, apvidus zemnieki par dzimtļaudīm un naudas aizdevēji par nākamiem nodokļu parādniekiem.

Bēgļu saime atkal līdusi mežus netīkamā vietā. Tur no purva mūžam cēlusies liela migla un tālab jauno mājvietu bēgļi nosaukuši par Migleniekiem.

Pāvila švilda dēls Nikolajs jau mīlējis ērtu muižnieka dzīvi. Viņš apprecējis Prūsijas barona fon Ro-zena meitu un lai neviens viņu neiedomātos pielīdzināt suņu ganam, viņš sacerējis jaunu uzvārdu — Rozen-šilds!

Ziemeļu kara laikā, kad Zaļmuižai tuvojās zviedru karaļa Kārļa XII karaspēks, Rozenšilds cīnījies krievu pusē un lūdzis Jāņa vecāko dēlu Andreju rūpēties, lai Zaļmuiža netiktu izpostīta. Andrejs laipni uzņēmis zviedrus, Zaļmuiža tikusi saudzēta. Pēc kara Rozen-šilds-Paulins, atgriezies mājās un atradis muižu pilnīgā kārtībā, uzdāvinājis Andrejam zīda šarfu un lepnu bajāra svītu.

Šī vēsturiskā dāvana izdzēsa Miglenieku cilts naidu pret Rozenšildiem un iesaistīja Andreja pēctečus Zaļ-muižas pārvaldnieku amatā. Kad citi muižas varai padotie ļaudis, stenēdami zem smagās klaušu un nodokļu nastas, ar miesu un dvēseli piederēja kungam, Migleniekiem brīvā dzīve muižā likās viegla un glaimoja viņiem.

Tikai brīvības zvaniem skanot, Miglenieku Andrejs pamodās no pieticības snauduma. Viņam — latviešu bajāru cilts saglabātājam — vēl vajadzēja ar klaušām un ilggadu nodevām izpirkt tēvu-tēviem piederošo zemīti, kas nu bija sadalīta dērvās Miglenieku ciematam, bet bijušā suņu gana pēctecim Rozenšildam-Pauliham piederēja bagāta muiža ar 12580 desetinām zemes un plašiem mežu masīviem. Tanī vietā, kur Andreja vecvecais tēvs zemē bija iedzinis pirmo mietu, stāvēja grezna balta pils, Zaļā Miza jau atgādināja pilsētu un augsti mūri liecās apkārt 22 desetinas lielajam augļu dārzam un parkam. Tā bija vietējo latviešu manta, kas nolaupīta ļaudīm līdz kreklam, līdz rīkstēm cirstām miesām un dziļi ievainotām dvēselēm.

Luk, to atcerējās šie divi viri, un nemiers viņus urbināja kā kurmis. Andrejs ar pārestības vāti sirdī gribēja saraut saites ar muižu, bet kungs centās viņu saistīt pie sevis.

Aiz sienas čaloja jautri pusaudži. Tur spēlējās Andreja dēls Pēteris ar lielkunga adoptēto bārenīti Sofiju von Rozen. Dzirdot šīs čalas, lielkungam izzuda pierē krunkas un pār seju pārlaidās laimes smaids, bet, palūkojies saīgušajā Andrejā, viņš cēlās un staigāja nervoziem soļiem pa istabu.

— Andrej Andrejič, man šķiet, jūs neesat labi pārdomājis, — ļoti savaldīgi runāja lielkungs. — Pēc jauniem noteikumiem zemniekiem jādod tik daudz zemes, cik tie savām vajadzībām apstrādājuši. Jūs pats nestrādājat. Es varētu jums zemi arī nemaz nedot, tāpat kā visiem muižas kalpiem. Protams, es to nedarīšu, bet padomājiet, cik maz jums nākas.

— Kungs, man pietiks ir tā mazumiņa, — nopūtās Andrejs, — bet kad nomirsim, mums katram vajadzēs tikai dažas pēdas zemes.

Iestājās klusums, tikai aiz sienas čaloja bērni. Klausoties bērnu smieklos, lielkungs kļuva vēl nervozāks.

— Andrej Andrej ič, arī man ir cilvēka sirds. — Mo-dests Nikolajevičs iekarsa sava nodoma izvešanā. — Saprotu jūsu sarūgtinājumu un tāpēc gribu par uzticīgu kalpošanu atlīdzināt. Zaļmuižas lauki ir plaši. Vēl tūkstoši desetiņu stāv krūmājos un atmatās. Cienījot jūs kā labu muižas pārvaldnieku, esmu pat ar mieru atdot jums Miglenieku pusmuižu, ar noteikumu, ka tik pat liela zemes platība tiks iestrādāta muižai no jauna. Vai esat ar mieru ?

Lielkungs pasolīja un pats nobijās. ,

Andrejam asinis iečalojās zemes priekā, bet rūdīta vīra skats neticīgi pētīja kungu.

— Kungs, es nespēju iedomāties ...

Lielkungs atkal strauji gāja pa istabu, šķindinādams piešus.

Andreja atteikšanās no dāvanas viņu vairāk uztrauca nekā visu īpašumu zaudēšana. Būtu Miglenieka

vietā cits, viņš tam gāztos virsū ar dūrēm, spertu kājām, izgrūztu laukā kā vislielāko bezgodi un liktu nopērt līdz nesamaņai. Bet nu viņš nezināja, ko iesākt.

— Ak tā? Jūs neticat?... jūs man neticat? — viņš lielīgā pozā nostājās pretim spītniekam, tad strauji atrāva durvis uz bērnu spēļu istabu.

— Ej, Soņka, Petruša, panāciet šurp!

Istabā ielidoja kalsna meitene tumšām acīm, jautriem sejas pantiem, rotaļīgi izpūrušiem matiem; un aiz viņas — paīsās samta biksītēs un kamzolī ģērbts glīts zēns, lielām acīm un platu, domīgu pieri. Viņi bija lielkunga mīluļi.

— Soņka, vai jūs satiekat draudzīgi?

— Jā, papiņ.

— Vai tev Petruša patīk?

— Patīk! — meitene dedzīgi palūkojās zēnā, kam naivā smaidā pazibsnīja baltie zobi.

— Tādi palieciet arvienu! Kad būsit lieli, es jūs saprecināšu, — svinīgi paziņoja lielkungs un saderinātos apbalvoja ar saldumiem.

Soņka iesmējās, bet Pēterim aizmiglojās acis.

— Kungs, kam jūs kaunināt bērnus? — Andrejs centās aizstāvēt dēlu, bet pašam aiz pārsteiguma dega vaigi un drebēja rokas.

— Kas par kaunināšanu! Vēl jaunākus saderina, — lielkungs, noglaudis abus pusaudžus, sūtīja viņus laukā spēlēties.

Soņka pieplaka audžu tēva rokai. Arī Pēteris sekoja meitenes paraugam.

— Ej, sulain, šampanieti! — iesaucās lielkungs uzvaras priekā. — Nu, vai man vēl neticat?

— Bet, kungs, šoreiz ir darīšana zemnieka dēlam ar barona meitu, — Andrejam notiekošais izklausījās pēc pasakas.

— Lūk, tāpēc arī es nododu jums Miglenieku pusmuižu. Petrušu nāksies vēl labi izglītot un tad ...

Sulainis piepildīja glāzes.

— Prozit! Uz Petrušas un Soņkas veselību! — lielkungs pacēla glāzi.

— Kungs, nespēju ticēt... nespēju ... — Andrejs

pacēla glāzi un atkal nolika uz galda.

— Nu, velns lai parauj! — pēkšņi lielkungam sejā iesitās sārti plankumi. Viņš gribēja triekt glāzi uz grīdas, bet savaldījās un piespiesti uzsmaidīja. — Še, muižnieka un virsnieka roka!

— Tad — esiet vesels! — Andrejs izdzēra un apsēdās, jo šoreiz galvā iesitās vēl nekad nepiedzīvots reibonis.

8.

Pa muižas vārtiem satrauktā gaitā, kā zagšus, ienaca dāma tumšā plīvurā. Jau bija krēsla, un Zaļmuiža grima vakara mierā, tikai pils priekšā jautri čalodami ap ragutiņām ņēmās divi bērni. Glīti noaudzis zēns vizināja savu gadu vecumā bezbēdīgi jautru meiteni. Viņš iestūma no pakalniņa ragutiņas un pats metās iekšā. Kupenā apgāzās, ieķērcās kā kovārņi un atkal ķepurojās augšā.

— Petruša, Petruša! — meitene pastāvīgi skandināja rotaļu biedra vārdu.

Svešā dāma pienāca klāt bērniem un pētoši raudzījās zēnā.

— Vai lielkungs ir mājās?

— Jā, — droši atbildēja zēns un viņa lielās, tumšās acis tiecās uzminēt caurredzamā šķidrautā aizplīvuroto seju.

— Papiņš ir slims un šodien nevienu nepieņem, — pusskarbi paskaidroja izpūrušiem matiem meitene un, pagrūdusi ragutiņas, šļūca no pakalna.

— Soņka, Soņka, pagaidi! — arī zēns aizskrēja viņai pakaļ.

Svešā, brītiņu nolūkojusies zēnā, žigliem soļiem aizgāja pils galā un pieklauvēja pie virtuves durvīm.

Durvīs parādījās vecāka apkalpotāja un ierāvās atpakaļ kā bailēs.

— Elēna, es tā esmu ... — svešā dāma uztraukumā norija savu vārdu. — Vai mani vairs nepazīsti?

— Ir jau par tumšu, — neuzticīgi stostījās kalpone.

— Vai atceries nelaiķi mūzikantu Mateušu?

— Ak Dievs, ko es redzu! — Elēna pārsteigumā sasita plaukstas, un sievietes sabučojās.

— Mīļā, es iekšā neiešu. Man pie vārtiem stāv zirgs. Tūlīt apģērbies, mēs pabrauksim ... — dāma tumšā plīvurā aicināja kalponi pavizināties.

Pēc laiciņa abas sievietes nemanītas izgāja pa pagalma vārtiem un iesēdās kamanās.

☆

Lielkungs agri lika bērniem iet gulēt, bet pašam miegs nenāca.

— Ko es izdarīju, ko es izdarīju! — viņš domāja, galvu rokās saņēmis, un stundām ilgi staigāja pa savu istabu. — Ko sacīs mana sieva? Ko sacīs visi muižnieki ?

Tiesa, — viņš prātoja, — atdāvināt pusmuižu krietnam pārvaldniekam ir iespējams. Uz Miglenieka pleciem gulsies muižas saimniecības pārkārtošana jaunos apstākļos. Tomēr viņam solīts par daudz.

Pašpārmetumu un šaubu mocīts, lielkungs paņēma sveci un iezagās uz pirkstgaliem zēna guļamistabā. Jā, tur viņš gulēja siltā, glītā istabiņā, balti klātā, mīkstā gultā. Lielkungs pienāca klāt zēna gultiņai, paņēma rokā spoguli un meklēja līdzību.

— Mana piere ... mans deguns ... mans zods ... Viņam būs arī mans augums ... Marijas acis ... vaigi. .. un lūpas... Jā, mans dēls ... mans dēls.

Lielkungam izklīda pierē savilktās krunkas, saglaudās izpūrušās ūsas, maigumā atplauka stingrie sejas panti un sirds iepukstējās tikpat silti kā katram mīlošam cilvēkam. Gribējās būt labam pret visiem, bet sevišķi pret Miglenieku Andreju: nodot viņam vecvectēva pusmuižu un pacelt viņu turībā līdz zemākās muižnieku šķiras pakāpei.

Un atkal viņam paredzamās nepatikšanas kā kaķis ar nagiem skrāpēja pa galvu: ko sacīs tēvs, ko sieva un ko visi muižnieki?

— Ak, Marija, Marija! — viņš salika rokas lūgšanā pēc kādas nomirējas. — Es, grēcinieks, vainīgs Dieva un tavā priekšā. Parādi man kādu zīmi no viņpasaules, ka mana nojauta ir pareiza. Tad es atņemšu Petrušu Migleniekam un paziņošu visai pasaulei, ka Petruša ir mans dēls. Par spīti visiem, es to ievedīšu muižnieku kārtā, izglītošu un saprecināšu ar augstdzimušu jaunavu.

Kungs saģērbās un gāja laukā uz mīļāko dārza stūrīti, ar kuru saistījās jaunības atmiņas.

Pie dārza vārtiem klusi piebrauca pajūgs. Bija dzirdama divu sieviešu saruna.

— Man arī sirds saka, ka viņš dzīvs, — teica viena.

— Dzīvs, mīļā, dzīvs! — apstiprināja otrā.

Tālāk kungs nedzirdēja, jo kokos iešalcās vējš. Vēl uztvēra tikai beidzamos vārdus: „Uz drīzu atkalredzēšanos !“

Lielkungs skrēja uz vārtiem. Pa tiem ienāca apkalpotāja Elēna.

— Ar ko tu nupat runājies? Kas dzīvs? — uztraukts jautāja kungs.

— Es neko ... ar vienu zemnieci... — bailēs stostījās kalpone.

— Es tevi tepat uz vietas nositīšu, ja tu neteiksi, kas dzīvs! — ierēcās kungs.

— Zemnieks dzīvs... tam nupat veduši baznīckungu ... — meloja kalpone.

Kungs Elēnu aiztrieca gulēt, bet pašam uzmācās arvien lielāks nemiers. „Viņš dzīvs!“ — šie vārdi skanēja ausīs joprojām. Atceroties baznīckungu, atcerējās dāmu tumšā plīvurā, ar ko sastapās aci pret aci pie baznīcas. Tāda pat aizplīvurojusies viņa nu rādījās tumsā, dārza stūrī zem liepām un, likās, viņa saka: „Viņš dzīvs, viņš dzīvs ...“

— Marija, Marija! — lielkungs lieliem soļiem piesteidzās kādam krūmam baltā sniega cepurē un atmodās kā no jauka sapņa.

No tālām sādžām atskanēja zemnieku dziesmas un klaigas. Ļaudis gavilēja par ķeizara izdoto brīvlaišanas manifestu.

— Ak, kaut šī pieredzēšana būtu arī manas sirds brīvlaišanas manifests! — lielkungs pacēla skatu pret debesīm.

Krita baltas, mīkstas sniega pārslas, šī nakts viņam atgādināja kādu citu nakti, kad vēji koku zaros stīgoja tikpat smeldzošu ilgu kokli. Ar tīksmi izjuzdams šo smeldzi, viņš brida līdz ceļiem pa kupenām un ļāva jūtām vaļu — celt atmiņā nekad neaizmirstamos brīžus, kas bija viņa lielās laimes un nelaimes sākums.

Otrā nodaļa Divi Pēteri

1.

18.. gada agrā pavasarī, negaidīts no Pēterburgas ieradās Zaļmuižā jauns virsnieks Modests Nikolajevičs fon Rozenšilds-Paulins, lai pavadītu Lieldienas pie vecākiem. Ilgi neredzētā dēla ierašanās māj niekiem sagādāja lielu prieku. Kā uz burvja mājienu muiža sāka gatavoties lieliem svētkiem un daudzu viesu uzņemšanai, lai Zaļmuiža pēc ilgāka laika atkal notrīc dzīru dziesmās, šinīs viesībās vecāki paredzēja ierādīt goda vietu ļoti draudzīgai fon Ricka ģimenei, kuras namu skaistināja jaunā baronese Marija, kas bija izslavēta par daiļāko jaunavu plašā apkaimē.

Daudzajie dižciltīgo namu kavalieri centās iegūt Ricku draudzību un tīkoja pēc panes Marijas rokas. Starp tiem bija arī Zaļmuižas Rozenšildi-Paulini, un viņi jutās glaimoti, kad Ricki labvēlīgi atsaucās par jauno leitnantu Modestu Nikolajeviču, dēvējot viņu par pirmās klases kavalieri. Beidzamajā laikā radās pat izredzes vienot šos namus ar radniecības saitēm. To kavēja vienīgais šķērslis — ticība.

Ricki, cēlušies no bruņinieku kārtas vāciešiem, poļu valdīšanas laikā bija pārpoļojušies un kļuvuši dedzīgi katoļi, turpretim Rozenšildi-Paulini vēl turējās pie luterānisma, un vecais Nikolajs Nikolajevičs bija saradojies ar karstā krievu patriota ģenerāļa Kuļņeva dzimtu. Zaļmuižiešiem vācu orientācija vairs nekādus labumus nesolīja un slaveno Kuļņevu dzimta bija vai izmirusi. Radās vajadzība meklēt jaunus radus un

draugus katoļticīgo poļu muižnieku aprindās, kas ar-vienu noteica šī latviešu novada likteņus.

Pēc 1830. gada poļu sacelšanās, krievu cars centās ielikt Latgalē savas tautības muižniekus un radīt krievu zemnieku kolonijas, taču poļu muižnieki turējās kopā, spieda krievus iekļauties poļu sabiedrībā un ar katoļu baznīcas palīdzību pakļāva sev arī zemniekus. Katoļticīgs zemnieks skūpstīja paniem rokas un svārku stērbeles ar dziļāku godbijību nekā svešticībniekiem krieviem vai vāciešiem.

Tādējādi, saprecinot Modestu ar baronesi von Ricku, būtu iegūta poļu muižnieku draudzība, zemnieku cieņa un arī daža laba muižiņa, kas nāktu bagātai baronesei pūrā.

Tālredzīgie aprēķini, apvienoti ar simpātijām pret izcilo skaistuli, radīja Modesta Nikolajeviča vecākos jūsmīgu rosmi sarīkot spožas viesības, kas varētu beigties ar jaunā pāra saderināšanos.

Vecā kungu pāra nodomi nevarēja palikt noslēpums pils saimei. Dzirdīgās apkalpotāju ausis šad tad notvēra pa vārdam un drīz visa muiža atdzīvojās gaidāmo kāzu pacilātībā: no bagātās baroneses kalpi gaidīja bagātas veltes. Jaunais virsnieks spīdošā uniformā kļuva par visu uzmanības centru. Kalpi pa lielu gabalu viņa priekšā cēla nost cepures un jaunās apkalpotājas, priecīgi satrauktas, lidoja apkārt jaunkungam kā žiglas bezdelīgas.

Bet jaunais virsnieks rādīja drūmu seju. Augām naktīm viņa istabā blāzmoja uguns, un bija dzirdami gausi soļi. Pa dienām viņš gāja medībās, bet atgriezās mājās tukšām rokām. Viņam derdzās pat apkalpotāju smaidi. Slikta garastāvokļa brīžos viņš draudēja kalpiem ar suņu pātagu.

Muižas ļaudis kļuva domīgi. Sulaiņi apvaldīja ierastos smaidus, pils istabenes, apkalpojot jaunkungu, rādīja raudulīgas sejas, un pārējās muižas kalpones baidījās pat rādīties virsnieka tuvumā.

Kādu vakaru jauna kalpone, nevērīgi nesdama ūdens nēšus, staļļa durvīs tikko nesagrūdās ar pretim nākošo leitnantu.

— Ai, Jēzus Marija! — viņa iesaucās, kāši nokrita no pleciem un spaiņi izlējās. Bailēs meitene pat pievēra acis, sagaidot sitienus, bet jaunais lielkungs šoreiz bija labā omā. Viņš palūkojās kalponē, pasmaidīja un pats ienesa spaiņus stallī.

— Paldies, cienīgs, žēlīgs lielkungs! — meitene noliecās skūpstīt roku. Virsnieks neļāva. Viņš papliķēja kalpones sasarkušos vaigus un aizgāja jautri svilpodams kā pavasara strazds.

Tomēr tas bija tikai viens prieka brītiņš skumjo Lieldienu priekšvakarā. Muižas kalpi sačukstējās, ka Modestam Nikolajevičam pane Ricka vairs nepatīkot, bet nevarēja uzminēt, kā tas atgadījies, jo agrāk visi viņa ceļi veda pie daiļās baroneses un, kad tā ieradās Zaļmuižā, ar vienīgo dejoja un draudzīgi gāja pa lielo parku pastaigā. Lūk, kā mainās prāts un sirds!

2.

Veco kungu pāris cēla dēlam priekšā ielūgto viesu sarakstu. Personas bija sagrupētas pāros, sēdināšanai pie galda, ar Modestu un pani Mariju goda vietā.

Dēlam nosarka vaigi un ausis. Acu kaktiņos iemirdzējās asaras.

— Dārgie vecāki, piedodiet! Es nevaru ... — nelaimīgi ierunājās dēls.

— Modest, dēls! Kas ar tevi ? — ar bažām viņā palūkojās tēvs, un sāka uztraukties arī māte.

Nu atklājās dēla nelaime. Viņš lūdza piedošanu, ka bez vecāku ziņas pats Pēterburgā izvēlējies sev līgavu, esot bildinājis, izlūdzies viņas vecāku atvēli un nu ieradies mājās lūgt atļauju arī saviem vecākiem.

Dēla patvaļīgā rīcība apdullināja vecākus kā pērkona grāviens skaidrajās debesīs. Māte nevarīgi nolaidās krēslā, bezgala sašutis bija tēvs.

Kad pirmais uztraukums bija pārskrējis, Nikolajs Nikolajevičs saglauda sirmās ūsas un pavērsa pret dēlu skatu, cietu kā tērauds.

— Kas ir tava izredzētā?

— Sofija Karlovna... mana pulkveža Tipalta meita.

— Tā tad, mums gluži sveša... cik noprotu, nav arī no tām aprindām, kas varētu tevi celt, — norūca sirmajās ūsās tēvs.

Leitnantam acīs iezaigojās asaras.

— Vai tu viņu mīli?

— Esmu jau izlūdzies viņas roku un savu virsnieka solījumu nedrīkstu lauzt, — izvairīgi, bet jau stingrāki atbildēja dēls, jo viņš tīkoja pēc karavīra karjēras.

Ar mutautiņu aizklājusi seju, māte aizgāja savā istabā.

— Ak dēls, — ar smagu sirdi pēc brītiņa sāka runāt Nikolajs Nikolajevičs, — cik viegli bērni izputina savu priekšteču ieguvumus! Kas bija mūsu cilts agrāk? Nabagi. Gani. Nabaga švilds bija laimīgi iekūlies pie Rēzeknes grāfa Korfa suņu puiša amatā. Tad viņam uzsmaidīja necerēta laime, viņš ieguva Zaļmuižas īpašumus. Viņa dēls jau apprecēja barona Rozena meitu, kļuva par Veimāras galma kambarkungu. Arī es, precot slavenā ģenerāļa Kuļņeva māsu, prātā turēju nolūku — saistīt mūsu dzimtu tuvāk valdošām krievu aprindām. Tev atlika nodibināt draudzīgas saites ar šejienes poļu muižniecību un paplašināt mūsu īpašumu, lai mūsu ciltij pavērtos ceļš uz vispusīgu kar jēru. To es biju gaidījis no tevis. Bet tu esi vieglprātis. Ja es būtu to paredzējis, nekad tev nebūtu sūtījis uz Pēterburgu tik daudz naudas. Labāk būtu par to nopircis kādu muižu.

Vecajam vīram aprāvās vārdi.

Nekad vēl Modests Nikolajevičs nebija juties tik nelaimīgs. Gribējās tēvam pārmest, ka tieši bagātie naudas sūtījumi viņam sagādājuši Pēterburgā nelaimi, bet baidījās tēvu pārlieku sarūgtināt. Vienalga, Sofijai Karlovnai doto solījumu atsaukt nevarēja, un pateikt vecākiem, ka viņu bildināt spieda apstāklis, ka viņš savas izredzētās tēvam ir paspēlējis Zaļmuižu — to jaunais virsnieks nespēja. Vispirms viņš gribēja apprecēt pulkveža meitu, lai Zaļmuiža viņam nāk sievas pūrā atpakaļ.

Kādreiz Modestam Nikolajevičam Sofija Karlovna arī patika. Taču jautra vakaru pavadīšana pulkveža mājā nenozīmēja mīlestību pret viņa meitu. Kad viņš paspēlēja Zaļmuižu, steidzās Sofiju bildināt. Arī tiešām tad meitene likās kā eņģelis, no kura mutes viņš ilgojās dzirdēt atpestīšanas vārdu, bet tiklīdz atpestītājs „jā“ vārds izskanēja, beidza skanēt arī viņa iedomātās mīlestības kokle. Nu sarūgtinātais tēvs šo kokli sadauzīja pavisam, un viņš jau ilgojās pēc jaunas, uz kuras gribētos spēlēt mīlas serenādi bagātai un daiļajai baronesei fon Rickai. Atceroties skaisto pani Mariju, viņam saderinātā līgava likās pilnīgi nozūdam ēnā. Gribējās raudāt, ar rokām ieķerties sev matos un nolaisties uz ceļiem vecāku priekšā, lai viņi palīdz atpestīties no dotā solījuma, lai ir ar mieru Zaļmuižas vietā samierināties ar kādu citu muižu, kas nāktu bagātai vedeklai pūrā.

Bet tēvs viņam aizsteidzās priekšā.

— Lai arī diezin cik sirds sāp, — viņš teica, — vārds paliek vārds. Precies un dzīvo laimīgs! Tikai centies dzīvē pierādīt, ka esi no tās cilts, kas ceļas uz augšu godā, slavā un bagātībā.

Tūlīt kalpiem un kalponēm nāca jauna pavēle — pārtraukt gatavošanos viesībām, jo pa Lieldienām kungi paši brauks ciemos pie kaimiņiem un radiem.

3.

Lieldienās sarūgtinātais Zaļmuižas veco kungu pāris aizbrauca ciemos uz Malnavu, bet meita uz Dricēniem, kur barona Manteifeļa dēli Ričards un Gustavs rīkoja jaunu ļaužu viesības. Tur bieži mēdza ierasties arī daiļā baronese Marija fon Ricka. Palicis gluži viens, Modests Nikolajevičs staigāja plašajās pils telpās kā Ādams paradīzē pirms Ievas radīšanas, un kurā istabā vien gāja, pretim dvesa garlaicīgs tukšums.

— Tas man par sodu, tas par sodu, — viņš saīdzis rūca, nezinādams, ko iesākt. Cik labprāt būtu arī pats kaut kur izbraucis. Pat nevajadzētu domāt kur — zirgi paši aizrikšotu pie daiļās panes Marijas!

Mātes istabā uz galda viņš atrada jaunavas portreju. Tā viņā noraudzījās ar sirsnības pilnām jūsmīgām acīm. Viņa bija slaika, vingra un žigla kā kalnu stirna. Ļoti mīlēja apģērbā un uzvedībā atdarināt poļu nacio-

nālo varoni Emīliju Plāteri, kas kritusi 1830. gadā poļu sacelšanās kaujās. Poļu patrioti godināja savu kritušo varoni tāpat kā franči svēto žannu de Ark, un pane Marija savukārt jutās ļoti glaimota, kad Inflantu novada kavalieri atgādināja viņas līdzību Emīlijai Plāterei. Modestam Nikolajevičam bija laimējies vienam no pirmajiem pasacīt jaunavai šo komplimentu, un no tā brīža viņu draudzība bija nodibināta. Viņam kā karavīram ļoti patika jaunavas vingrums un bra-šums. Ar tādu dzīves biedri viņš cerēja jāšus uz zirgiem ierikšot Pēterburgā, lai ļaudis apbrīno: „Kas

tas par pāri!“ Likās, tāda sieva palīdzētu viņam strauji kāpt arī pa militārās karjēras kāpnēm.

Nu šis sapnis bija izsapņots.

Rūgts kamols iespiedās jaunajam virsniekam kaklā, atceroties, cik smagi viņš iekritis nelaimē, spēlējot azartīgo „poļu banku“. Viņš uzģērba mēteli un aizgāja lielajā parkā pastaigāties.

Gaišā vasaras saule steidzās izkausēt vēl šur tur palikušās sniega atliekas, visās malu malās urdza un burbuļoja jautrie strauti, un cīruļi dzidrajā debesu zilgmē trallināja bez stājas. Klausoties suloto koku pavasarīgās šalkās un jaužot brūno pumpuru brieduma smaržu, arī jaunajam virsniekam krūtīs strāvoja liegās pavasara vēsmas. Sirds runāja skaļiem pukstiem un, līdzi skanošiem strautiem, ilgas traucās kā bites.

Muižā ieskanējās mūzika. Jautri tērzēdami, jaunieši un jaunavas pulcējās dārza nomalē, kur bija uzkārtas šūpoles. Vecais kalps Mateušs tur līksmi spēlēja harmonikas un klibais Jurka piedžīgāja vijoli. Puiši ar meitām sajuka dejas mudžeklī, un šūpolēs daži pāri šūpojās augstu, augstu.

— ū-ū! ī-ī! Lieldienas, Lieldienas!

Nelaimīgais mīlētājs gāja pie nabagiem kalpiem pasildīt sirdi kaut viņu priekos. Tērpušies svētku drānās, viņi izskatījās gluži pievilcīgi, it sevišķi viena jauna meita, kas šūpolēs lidoja kā skaists taurenīts.

Paslēpies aiz dārza krūmiem, viņš labu laiku nolūkojās smaidīgajā meičā, kas viņam ļoti atgādināja pani Mariju. Kājas pašas tiecās iet pie šūpolēm un uzšūpot viņu augsti, augsti. Vienīgi muižnieku kārtas aizspriedumi atturēja no draudzēšanās ar kalpiem. Viņš atcerējās ari tēva pārmetumus par vieglprātību un vaininieka apziņā drūmiem soļiem ievilkās pilī.

Krēslainā ēdamistabā lielais galds augu dienu stāvēja klāts ar Lieldienu viesībām sagatavotiem retiem ēdieniem un dzērieniem. Pie tā atsēdās Modests Niko-lajevičs un pretim sev nolika virsnieka cepuri, lai parunātos ar savu otro „Es“ kā ar draugu. Pildīja divas glāzes, saskandināja kopā, izdzēra un runājās ar savu cepuri.

— Jaunais leitnant, tu esi vēl ēzelis! — teica Modests Nikolajevičs. — Tu domā, ka mīlestība var pastāvēt mūžīgi, un tāpēc esi noskumis, kad tā izdzisusi līdzi bildinājuma vārdiem. Bet vai tāpat nebūtu noticis bildinot pani Mariju? Lūk, viņai savukārt līdzīga ir muižas kalpone! Tūkstošiem tīkamas sievietes ir pasaulē. Vai kāds visas savas mīļākās ir spējis apprecēt? Tāpēc virsniek Rozenšild-Paulin, tu nekā neesi zaudējis bildinot Sofiju Karlovnu. Viņa ir klusa, jauka jaunava, kas neuzkvēlo greizsirdībā tā kā straujās polietes. Viņa reizi tev jau piedevusi un piedos arī šoreiz mazu izklaidēšanos Lieldienu laikā ...

Viņš vēl reizi pildīja glāzes, saskandināja, izdzēra un jau juta drosmi kāpt pāri muižnieku kārtas aizspriedumu slieksnim. Virsnieks paliek virsnieks. Ja garnizonā un manevros jābūt ciešā saskarē ar zemnieku kārtas zaldātiem, kāpēc lai neietu pie muižas kalpiem ? Viņš izgāja lielajā pils stikla verandā. Jau metās krēsla.

No kalpu priecīgām čalām muiža sīca un dūca kā bišu strops. Jaunais virsnieks pasita atpakaļ augsto cepuri un gāja uz šūpolēm.

4.

Pēkšņi apklusa mūzika, sastinga dejotāji, no visām pusēm sāka zemu locīties kalpi. Mateušs ar harmonikām rokās pirmais salīcis šļūca klāt nobučot kunga svārku stērbeli, viņam sekoja citi. Jaunais kungs vēlīgi pasniedza saviem padotiem mēteļa piedurkni. Pēc puišiem nāca meitas. Dažas bija tik glītas, ka virsniekam gribējās, lai lūpas pieskaras rokai. Viņš novilka balto cimdu un ļāva bučot roku.

— Paldies, paldies, žēlīgs lielkungs! — meitenes smaidīdamas priecājās par parādīto godu un laipnību.

Likās, viss pulciņš bija jau pagājis jaunajam lielkungam garām, bet viņš vēl kaut ko gaidīja. Acis dedzīgi raudzījās uz jaunavu, kas stāvēja nomaļus zem liepām, piesarkusi kā zemene. Pašaustās, smalkas linu drānas blūzīte, ar krāsainiem dzīparu izšuvumiem apkaklē un aprocēs, skaisti pieskanēja dzelten-brūni-zi-lām strīpām guleniem lindrakiem, kas bija pēc modes izplēsti kuplumā ar klūdziņu stīpiņām apakšmalā. Kājās viņai bija dzeltenas pastaliņas un gaišbrūnu matu bizes karājās zemu pār pleciem, ko papildināja ap viduci raibi dzīparota josta ar kupliem pušķiem līdz zemei.

„Zemene, kas zemene!“ pasmaidīja jaunais virsnieks, tāpat kā pirmo reizi viņu ieraudzījis stallī ar ūdens nēšiem plecos. „Lūk, arī starp kalponēm ir īstas skaistules, kas glītas gan darba drānās, gan svētku rotās!“

— Vai ilgi nāksies uz tevi gaidīt? — viņš pamāja meičai ar roku.

Vainīgā ieslīdēja pūlī. Bet arī tur viņu vajāja jaunā kunga skati.

— Par nepaklausību tūlīt tu man nāksi līdzi! — pavēlēja jaunais virsnieks, kareiviski pagriezās uz mājas pusi un meita, kalpu pagrūzta, nosarkusi līdz asarām, sekoja sakaitinātam kungam.

Muižas pērēji nekavējoties steidzās sameklēt rīkstes. Uztrauktie ļaudis atstāja šūpoles un, sabēguši istabās, raudzījās pa logiem uz brūža lejas pusi, kur vedīs sodīt ietiepīgo kalponi.

Pa šo laiku jaunkungs pilī izdarīja noklaušināšanu.

— Kā tevi sauc? — viņš atzvēlies mīkstā krēslā, bungoja ar pirkstiem pa galdu un dedzīgi lūkojās vainīgai acīs.

— Māra, — galvu zemu noliekusi, atbildēja meita.

— Es tevi saukšu Marija, — pasmaidīja jaunkungs.

— Marija, kāpēc tu nenāci bučot roku ?

— Negribējās... — viņa gribēja pateikt, ka būtu kauns tāpat kā tovakar, kad stallī kungs neļāva bučot roku.

— Vai tu nezini, ka par nepaklausību draud bargs sods? — ķircināja kalponi jaunais virsnieks.

— Zinu. Lai! — Māra spītā savilka lūpas.

— Velns lai parauj! Tā tik ir meita! — jautri iesmējās leitnants. — Saki, vai tu dzer?

Māra sāka atmosties kā no baiga sapņa. Viņa palūkojās smaidīgajā karavīrā. Tas neizskatījās draudīgs.

— Dzeru, kad ir, — viņa pat mazliet pasmaidīja.

— Vīnu, liķieri, konjaku?

Māra nekā nesaprata no tādām lietām.

— Ej, sulain, šampanieti! — pavēlēja lielkungs un, bungodams ar pirkstiem pa galdu, neatlaidīgi lūkojās glītajā kalponē. — Tev nākas desmit rīkšu, bet tās es aizstāšu ar glāzēm.

— Piecas glāzes, piecas rīkstes, — iedrošināta pretī spēlējās Māra, jo saprata, ka viņa jaunkungam patīk.

— Lai iet, velns ar’ ārā! — iesaucās jaunkungs.

— Tās otras piecas es izdzeršu pats.

Viņš pamāja sulainim, lai iet projām, pats pildīja glāzes, un abi izdzēra noteikto skaitu pēc kārtas.

Šoreiz jaunajam virsniekam reiba vairāk nekā citām reizēm. Smagās domas aizlaidās atpakaļ uz tālo Pēterburgu. Ap sirdi kļuva omulīgi un silti.

Arī Māra, pieskandinot piekto glāzi, brīvi uzsmaidīja.

Sods bija izciests, tomēr jaunkungam vēl arvienu kaut kas bija padomā.

— Marija, vai tu dejot proti?

— Protu.

— Ej, sulain, pēc desmit minūtēm zirgiem jābūt klāt!

Jaunkungs ieveda kalponi pils sieviešu garderobē un norādīja uz brūnu balles tērpu, jaunām kurpēm, ser-muliņu ādas kažoku un cepuri, un aizgāja.

Mārai prāts vēl nespēja aptvert notiekošo, bet ausīs skanēja kādreiz tēva teiktie vārdi: „Meit, ej dzīvē droši, tad laime nāks līdzi!“

Kalpa liktenis bija atkarīgs no muižnieku ieskatiem. Citās muižās, kur bija jauni kungi, skaistām, čaklām meitenēm radās iespēja kļūt par pils kopējām, turpretī Zaļmuižas vecīšus apkalpoja gados vecākas meitas. Jaunajam virsniekam iebraucot, visas jaunās lopu meitas uzģērba labākus drēbes gabalus, tikai Mārai vēl nebija pašūti guleni bruncīši. Tāpēc arī viņa nerādījās jaunajam kungam un jutās nelaimīgi pārsteigta, satiekot viņu stallī. Atraidīta, noskūpstīt jaunkungam roku, viņa jutās zaudējusi izredzes kādreiz atkal viņam tuvoties. Drosmīgā Elēna pirmajā dienā paplātījās jaunā virsnieka priekšā un tūdaļ tika nozīmēta par papila-istabeni. Citām vairs nebija vietas.

Bet nu Mārai šķita, ka viņa visaugstāk ir uzšūpojusies Lieldienu šūpolēs. Nevarēja iedomāties, ar ko jaunā kunga jokošanās beigsies, taču sirds skaidri runāja, ka šī ievērība bez sava labuma neizpaliks. Viņa rūpīgi saģērbās un garās matu bizes pēc kungu modes aplieca apkārt galvai. Lielajā spogulī vairs nepazina - pati sevi. Tā bija jaunā lielmāte, kas līksmi smaidīja viņai pretī.

Tāda viņa iznāca aprādīties arī jaunajam virsniekam.

— Charmant! — līksmi iesaucās jaunkungs un apsvaidīja kalponi ar smaržu pilieniem.

Pēc dažām minūtēm lepns sešjūgs izbrauca caur muižas vārtiem. Pie brūža arvienu vēl stāvēja pērēji ar rīkstēm rokās un minēja, cik lielu sodu kungs piespriedīs Mārai.

Bija gaiša mēnesnīca. No miklās zemes cēlās dzestra migla, piekalnēs urdza strauti, un no ciemiem atbalsojās zemnieku dziesmas. Tās jaunajam virsniekam atgādināja svētkus un viņš jutās ļoti apmierināts ar nejauši izgudroto joku.

Māra neatlaidīgi lūkojās zvaigznēs, zīlēdama savu likteni. Debess pamalē mirgoja vientuļa zvaigznīte, bet tās tuvumā staroja spoža nerātne. Viņai gribējās ticēt, ka tie ir nakts braucēju atspulgs debesīs, un no debesīs rakstītā likteņa cilvēks nevar izbēgt. Raugoties zvaigznēs, viņa kļuva arvienu drošāka un nevairījās, kad karietei zvalstoties jaunkungs apskāva viņu un pieglauda sev pie pleca.

— Marija, kas ir tavs tēvs? — maigā balsī iejautājās jaunais virsnieks.

— čigāns.

— Un māte?

— Latviete.

— Kur ir tavs tēvs? Zaļmuižā? — atkal pēc brītiņa jautāja lielkungs.

— Nē, kapsētā.

— Un māte?

— Arī turpat.

Neatlaidīgi iztaujājot meitu, Modests Nikolajevičs uzzināja, ka Marijas tēvu par neatzīšanos zādzībā dedzinājuši Rēzeknē ar karstām dzelzīm, pēc kam viņš drīz miris, bet māti un meitu grāfs Korfs apmainījis pret Zaļmuižas lielkunga skaistu medību zirgu.

Jaunais virsnieks klausījās Marijas stāstā kā teiksmainā pasakā. Viņš nespēja ticēt. Un ja ticētu, arī tas nebūtu par šķērsli klausīties bārenes sirdspukstos. Gluži otrādi: Marijas bēdu stāsts deva kungam iemeslu izteikt līdzjūtību, viņu mīļi apskaut un pieglaust sev klāt.

— Mana nabadzīte, mana nabadzīte, — viņš runāja sevī kaut ko pārdomādams, un balss viņam drebēja žēlās.

Pateicībā jaunajam virsniekam par līdzjūtību, Māra noskūpstīja viņam roku.

— Marija, tā tu vairs nedrīksti darīt, — viņai aizrādīja kungs. — Arī kad mēs būsim starp cilvēkiem, tu nedrīksti likt manīt, ka esi kalpone. Vai saproti?

— Bet kur mēs tagad braucam?

— Uz Rēzekni. Lūk, tur jau blenž pilsētas ugunis!

Māra brīnījās, cik ātri ir Zaļmuižas rikšotāji.

Šosejas malā, pie tilta, stāvēja lepns krogus. To bija

uzcēlis Rēzeknes stārosta grāfs Korfs. Muižnieki, kas

brauca pie viņa darīšanās, apmetās šinī krogu, jo viņa pilī uz Masleņikova kalna, notika tikai privāta viesošanās. Krogu ikdienas apgrozījās daudz muižnieku un tur viņi dzēra, spēlēja kārtis, sļahtiču, biljardu, bet svētku dienās izpušķotā zālē ieradās jautrie čigāni un klauni. Bezbēdīgā jaunatne, ko bieži neapmierināja šaurās māju viesības, mēdza svētkos apciemot Rēzekni, lai tur iztrakotos ar tādiem pašiem jautrības-draugiem no malu malām.

Tur piestāja arī Zaļmuižas kariete. Pakalpīgie sulaiņi varēja vēlajiem viesiem ierādīt tikai vienu mazu istabiņu, jo krogus bija pārpildīts. Marijas kavalieris ar galantu virsnieka žestu lika sulaiņiem iededzināt visas lukturu sveces un celt galdā labāko, kas Rēzeknē dabūjams.

Bija romantisks vakars. Aiz sienas zālē dūca ģitārās, žvadzēja zvārgulīši, skanēja dziesmas, un grīda klabēja dejas taktī.

Šinī krogū kadeta gados Modests Nikolajevičs bija iepazinies ar jauno baronesi Mariju. Arī šoreiz viņš brauca labā cerībā uzmest skatu bijušai iecerētai, bet kalpone Marija šķita esam viņai līdzīga kā māsa. Drosmes un uzstājības vien trūka.

— Marija, vai valsēt proti? — viņš gribēja trenēt savu partneri drosmē.

— Jā! — meiča uzsmaidīja sārtām magoņziedu lūpām.

Lielajā zālē dejā šūpojās pāris aiz pāra. Pielūdzēju skavās garām čabēdamas slīdēja lepnas dāmas zīda tērpos, koķeti zibsnīdamas acīm. šinī prieka lidojumā sāka griezties arī jaunais virsnieks: sākumā ar bažām, kā varēs saskaņot soli ar kalponi, bet Marija izrādījās tik izveicīga un viegla, it kā gadiem ilgi būtu mācījusies dejas mākslu.

Viņa dejoja ar dziļu dvēselīgu pārdzīvojumu kā aktrise. Acis dzirkstīja, lūpas smaidīja un glītajā sejā rotājās laimes spulga. Apburts no aktrises daiļuma, vi-jīguma un maiguma, dejā rūdītais virsnieks uzdeva vadību dāmai, kas viņu izšūpoja uz Donavas viļņieiņ

un nogrieza Vīnes Prātera karuselī, kamēr noreiba galva un no laimes aizkusa sirds.

Māras izjustā dejā Modests Nikolajevičs atklāja viņas dziļi cilvēcīgās un mākslinieciskās dotības. Sākumā iedomātais joks — parādīt panei Marijai fon Rickai skaistu sievieti-lelli līdzīgu viņai — kļuva patiesības atziņa, ka arī starp kalponēm var būt retais cilvēks, kuru nav kauns ievest labā sabiedrībā.

Sava kunga dvēselīgo maiņu izjuta arī Māra. Viņa dejoja vēl un vēl, izraisot visas savas sievišķās burvības spējas, lai jaunkungam šis vakars paliktu labā atmiņā. Tā bija vienīgā iespēja sagādāt sev baltākas dienas.

Jaunajam virsniekam māja ar galvām daudzi paziņas un draugi. Viņi cieši raudzījās nekur neredzētā daiļajā jaunavā. Noslēpumu, laikam, atklāja dricēnieši un drīzi visi dzīrotāji zināja, ka svešā dāmā ir Modesta Nikolajeviča līgava. Jaunā bauma lika iesūrstēt vairāku skaistuļu sirdīm.

Saderinātais virsnieks dejotāju pūlī pamanīja arī pani Mariju. Viņa griezās ar vēl zaļoksnēju Dricēnu barona dēlu Gustavu Manteifeli. Griezās un skatījās pār plecu uz laimīgiem saderinātiem.

Modests Nikolajevičs arī palūkojās acīs, kas viņam bieži rādījās sapnī. Bet nu viņa sapņu tēls likās bija zaudējis savu agrāko košumu. Pievērdama garās acu skropstas, viņa nevarīgi pamāja ar galvu saderinātiem, un uzmundrināja savu jauno kavalieri griezties, lai izbēgtu neuzticīgā virsnieka skatiem. Bet smaids, ko viņa veltīja jaunajam dejas partnerim, vairāk atgādināja raudas.

Pēc dejas Modests Nikolajevičs sastapās ar panes Rickas brāli Antoniju.

— Apsveicu un vēlu laimes! — jaunais leitnants spieda kollēgam un arī Mārai roku, jo nebija pat lāgā ieklausījies, ka īstā saderinātā svētkus pavada Pēterburgā. Tāpat pane Marija pienāca klāt, pasniedza baltu, maigu, mežģīnēm rotātu rociņu, žēli uzsmaidīja un nolaida skatu lejup.

Modests Nikolajevičs jutās ļoti neērti. Gribējās at-

vainoties par svētku laikā pieļauto joku un lūgt sarūgtināto baronesi uz deju, bet, pametis skatu kalponē, viņš samulsa. Pie viņa sāniem stāvēja vēl neapjausta daiļa būtne. No viņas ķermeņa dvesa dzīva spirgtuma šalts, lūpas smaidīja kā plaukstoši rožu pumpuri un acis mirgoja spožas dzirkstis. Viņš vēlreiz paskatījās abās jaunavās un domās apmainīja baronesi pret kalponi, tāpat kā viņa tēvs Māru bija iemainījis no grāfa Korfa pret zirgu.

To nojauta arī pane Ricka. Viņa palūkojās pulkstenī, tad brālī un noteica:

— Nu mums laiks ir doties mājās!

— Taču vēl par agru, — laipnības pēc iebilda Modests Nikolajevičs un smaidot ardievojās no bijušās iecerētās.

Nāca klāt arī citi Modesta Nikolajeviča paziņas un jautāja saderinātiem par dzīvi Pēterburgā.

— Zaļmuižā ir labāk nekā Pēterburgā, — noreibusi no vīna un dejām savam jaunkungam par labu centās runāt Māra.

Lai viņa nesarunātu aplamības, kavalieris izvairījās no draugiem. Dejoja, dzēra un skāva glīto kalponi, kamēr logos blāzmoja rīts ...

☆

No viesībām ieradušies mājās, Modesta Nikolajeviča vecāki atrada pils apkalpē mazu pārmaiņu. Vecās Dorotejas vietā par istabmeitu bija pieņemta staļļu meita Māra. Vecākiem dēla rīkošanās ar kalponēm nepatika, tomēr viņi klusēja.

Māra centās attaisnot jaunā kunga cerības. Viņa rūpīgi tecēja pa pils istabām kā žigla cielaviņa un redzēja netikai niecīgāko puteklīti, bet arī nojauta katru neizteikto kungu vēlēšanos. Kungiem dažādu iegribu bija daudz, it sevišķi Modestam Nikolajevičam, kas savu izraudzīto apteksni nokalpināja vai ik uz soļa. Viņš ņēma to līdzi pat izbraucot medībās, lai būtu mežā galda klājēja.

6.

Gandrīz bez apstājās pa šoseju ripoja pasta diližanss. Ik pēc nobrauktām 25 verstīm apmainīja zirgus un dili-

žanss ripoja tālāk. Tomēr Modestam Nikolajevičam ilgi nācās kratīties līdz Pēterburgai, un šinī garajā braucienā varēja izdomāt visdīvainākās lietas.

Ilgi viņš cīnījās sevī, kam klausīt: pārsteidzīgi izteiktam vārdam vai sirdsbalsij ? Pusceļā sirds ņēma virsroku. Ieraugot Pliskavas baznīcu torņus, Modests Nikolajevičs noņēma cepuri un lūdzās: „Ak, šķīstā Dievmāte, aizlūdz par mani, ka varu apprecēt to, kuru mīlu! Apsolos savā mūžā vairs nepiedzerties līdz neprātam un kārtis nespēlēt. Ak, palīdzi, Svētā Dievmāte, palīdzi!“

Paļaujoties uz Dievu, viņš kala nākamās dzīves plānus. Iebraucot Pēterburgā, virsniekam likās, ka sev līdzi ved kalponi Mariju. Viņš to iekārto ārzemnieku namā, franču ģimenē. Marija iemācās franču valodu, piesavinās smalku modes gaumi un iegūst aristokrātu sievietēm nepieciešamās zināšanas. Tad viņš iepazīstina draugus ar viņu kā smalki audzinātu jaunavu no labas ģimenes. Beidzot saderinās un apprecas. Staļļu kalponīte kļūst par virsnieka daiļo sievu, pilda Viņa māju ar gaišu dzīves prieku, ielīksmo draugus, iegūst smalkas sabiedrības uzmanību un ar labu slavu ierodas pie viņa vecākiem, kas uzņems viņu par mīļu vedeklu.

Bet, laikam, Pliskavas Dievmātei nepatika, ka krievu virsnieks grib apmainīt saderinātu pareizticīgu jaunavu pret katolieti, jo no seniem laikiem Pliskava tiecās izplatīt latvju zemē pareizticību. Tāpēc viņa gādāja labvēlīgus apstākļus pareizticīgo bērnu laulībām, un galvenais svars šinī gadījumā bija apstāklis, ka jau saderētās līgavas tēvu pulkvedi Tipaltu paaugstināja ģenerālleitnanta pakāpē.

Nu jaunais virsnieks jutās pārāk mazs un niecīgs, lai varētu atteikt ģenerāla meitai doto precību solījumu, kas šādos apstākļos varētu beigties ar dienesta zaudēšanu vai divkauju. Viņš gribēja būt virsnieks un centās savai priekšniecībai izdabāt. Starp līgavas radiem uzvedās rāms kā jērs, visiem smaidīja pretim, visus uzklausīja, tikai tūļājās ar kāzu dienas nolikšanu. Gaidīja brīdi, kad ģenerāļa meitai radīsies kvēlāki pielūdzēji, kas dos iemeslu no tās attālināties, un pats šad

tad mēģināja mest līgavai zem kājām sprunguļus. Bet disciplinētā jaunava kāzu priekšvakarā, patiesi mīlēdama savu sapņu princi, visu piedeva un ņēma par labu. Dienas ritēja, līgavas sabiedrības spiediens uz līgavaini vairojās, un tā beidzot Modestam Nikolajevicām atlikās vienīgi piekāpties.

Kāzas nosvinēja Pēterburgā. Tanī no līgavaiņa puses ieradās vienīgi tēvs Nikolajs Nikolajevičs, kas līgavas radiem sagādāja vēsu pārsteigumu.

Pēc kāzām jaunais vīrs, dabūjis trīs mēnešu atvaļinājumu. devās kāzu ceļojumā vienīgi uz sievas pūrā atpakaļ dabūto Zaļmuižu, jo stingrais tēvs viņam plašākus līdzekļus tagad liedza.

7.

Tās nebija domātas ne kāzas, ne atkāzas, ko rīkoja Zaļmuižā jauno pāri sagaidot, tomēr tās iznāca visai trokšņainas.

Vispirms atgadījās liksta ar traukiem. Istabmeitai Mārai, kuru piekomandēja virtuves meitām palīgā, ik uz soļa krita no rokām šķīvji un glāzes. Jo vairāk pavārs viņu bāra, jo viņa nodarīja lielākus zaudējumus. Tomēr vislielākā klizma notika viesu sagaidīšanas dienā. Mārai bija jānoņem no augstās bufetes lampas abažūrs. Kā gadījās, kā nē, pēkšņi sašķiebās krēsls. Meiča pieķērās klāt bufetei, un lielais skapis nogāzās visā augumā gar zemi. Smagi sasitās Māra, bet trauki gandrīz visi bija beigti. Vainīgās sodīšanu pagaidām atlika, jo muižas pērēji steigā strādāja pie goda vārtu celšanas. Lielmāte vaininieci lielā niknumā iztrieca no pils pie viszemākām lopu kopējām un brīdināja, lai vairs nemūžam nerādās kungu acu priekšā.

Jauno pāri sagaidīt pie goda vārtiem pulcējās arī kalpi. Lielā pacilātībā katrs centās ieņemt vietu tuvāk vārtiem, lai jaunā lielmāte ievēro un dod labāko no lielā dāvanu biruma.

Lepni piebrauca jaunā pāra kariete. Rībēja salūt-šāvieni, jūsmīgi skanēja mūzika, vicinājās lakatiņi un ziedi.

— Lai dzīvo! Lai dzīvo! Urrā, urrā!

Smaidīja sagaidītāji, smaidīja jaunā sieva, tikai Mo-dests Nikolajevičs stāvēja drūms kā bērēs. Vēsi apsveicinājies ar piederīgiem, draugiem un labvēļiem, viņš pagriezās arī uz kalpu pusi pateikt viņiem kaut vienu siltu vārdu.

Pēkšņi no kalpu vidus izrāvās saraudātām acīm glīta jaunava, ar mazu ziedu pušķīti rokā un pienāca klāt jaunajam pārim.

— Modest Nikolajevič, no sirds vēlu jums un jūsu daiļajai kundzei vislabāko! Lūdzu, nesmādējiet šos, ar manām prieka asarām slacītos ziedus ... — viņai aprāvās balss, un ziedu pušķītī nobira nevaldāmas asaras.

— Mīļš paldies! — jaunajam saimniekam dziļā aizgrābtībā iedrebējās balss. Viņš pagriezās pret savu dzīves draudzeni un teica: — Šī ir mūsu vislabākā apkalpotāja.

Jaunā sieva uzsmaidīja un palūdza diviem tuvāk stāvošiem kalpiem atnest no Pēterburgas līdzi atvesto saini ar dāvanām. Viņa kalpiem paskaidroja, ka Pēterburga esot tālu, tāpēc bagātas veltes nevarot būt. Tomēr viņa apskatīšot ļaužu nepieciešamās vajadzības un šo to nopirkšot tuvākajā pilsētiņā. Bet šīs tālu ceļu atvestās dāvanas veltījot vislabākai kalponei Marijai.

Jaunais vīrs laimīgi uzsmaidīja, bet viņa vecāki ievilka pierē krunkas.

Muižas pērēji, kuriem bija dota pavēle tūlīt pēc balles uzskaitīt Mārai divdesmit, nu acis izbolījuši stiepa lielu dāvanu saini, ko jaunais lielkungs lika nest pilī un nolikt Marijas istabā. Līdzi kungiem uz pili devās arī Māra.

Mielasts aizkavējās, kamēr no Rēzeknes pieveda traukus, bet neviens neiedrošinājās vaTninieci pieminēt, jo Māra bija vislabākā apkalpotāja.

Taču drīzi izrādījās vīlusies arī jaunā sieva.

Omulīgais barons Manteifels, kas plaši bija pazīstams kā vecu tradiciju cienītājs, kāzu vakarā pieprasīja guldināšanas ceremonijas izrīkošanu.

Dāmas jaunā pāra gultā sacēla no pēļiem veselu kalnu, tur arī sanesa ģimenes dzīvei nepieciešamās lietas, ko pavadīja vēlējumi un māņticīgi zīlējumi. Jau muzikanti iesāka guldināšanas maršu un viesi stājās pa pāriem, lai ietu ar vēlējumiem garām guļamistabas durvīm, kad apķērās, ka guldināmais pāris pazudis. Ceremoniju meistars barons Manteifels ar palīgiem uzsāka jautru meklēšanu.

Bet pa šo laiku dārzā pie lapenes piezagusies stāvēja jaunā sieva un ko viņa dzirdēja, tā pietika visam mūžam. Pamanījusi tuvojamies meklētāju pulku, viņa bēga, lai neredz saraudātās acis. Arī no lapenes izza-dzies pāris gribēja pazust, bet tos līksmi saķēra meklētāji un svinīgi nešūs nesa mājup.

Laikam barons Manteifels bija ko nojautis, jo uz pils lieveņa gaiteņos nodzisa uguns. Jauno pāri ar mūziku un dziesmām aiznesa līdz gultai, bet kad atkal iedegās uguns, vīrs sēdēja uz pēļu kalna, sieva atradās pie durvīm, un no guļamistabas žigli izsteidzās apkalpotāja Marija. Omulīgais barons Manteifels piebilda, ka viņa svētījusi gultu visu apkalpotāju vārdā, bet par šo joku neviens vairs nesmējās. Jaunā sieva pat izskatījās miklām acīm.

Viesiem bija paredzēts uzkavēties līdz otram rītam, kad būtu svinīgi jāceļ augšā jaunais pāris, bet viesi viens pēc otra nāca lūgt saimniekus neļaunoties, ka esot jābrauc, jo mājās, diemžēl, esot dažādas darīšanas un pienākumi. Tāpat aizbrauca arī jautrais ceremoniju meistars.

Kaut gan Sofija Karlovna prata šo atgadījumu pilnīgi noklusēt, taču viņa nespēja vairs vīru mīlēt ar naivas meitenes sirdi kā agrāk. Acis tiecās visur saskatīt vīra neuzticību. Bieži jutās sarūgtināta pat vienkārši aiz iedomām. To manīja vīrs, un plaisa starp viņiem auga. Tā vairāk auga klusībā, jo viņi viens otram nedrīkstēja pārmest: Modestam Nikolajevičam bija bailes no stingrajiem vecākiem un Sofijai — ka viņa ir svešos ļaudīs, bez aizstāvjiem. Tā viņi abi dzīvoja klusi, saīguši un dažreiz pat pikti.

Tikai tad Modests Nikolajevičs atdzīvojās, kad pamanīja skaisto kalponi Mariju. Bet tad radās daudzas nepatikšanas. Sievas klātienē kalpones dedzīgie skati svilināja jaunajam vīram ausis, un kalponei slīdēja no rokām trauki.

Kādu dienu Sofija Karlovna vīru ar kalponi pārsteidza dārzā pie ērkšķogu krūma.

— Nebēdā, mīļā, gan jau viss būs labi, — jaunais vīrs mierināja kalponi, bet viņai bira asaras, lielas kā ērkšķogas.

Arī jauno sievu satrieca šis skats. Aizbēgusi mājās, viņa slacīja asarām savas gultas spilvenus, piesauca gan tēvu, gan māti, gan visus svētos un atteicās no ēšanas.

Lepnajai vīra mātei iežēlojās sirds. Viņa minēja vārdā visas sieviešu kaites, kamēr joku pēc ieminējās par vīra neuzticību. Sofija vārīgi pamāja ar galvu un sāka balsī vaimanāt.

No šīs dienas Modesta Nikolajeviča vecāki nosvērās vedeklas pusē un meklēja līdzekli kā ārstēt dēla sirdskaiti.

Par laimi medus mēnesis jau bija garām un jaunajam virsniekam vajadzēja ierasties Pēterburgā, bet Sofija Karlovna palika Zaļmuižā, un rakstīja tēvam sirsnīgu vēstuli, lūdzot piešķirt padotam leitnantam garāku atvaļinājumu.

8.

Pa šo laiku pār Marijas galvu savilkās draudīgi mākoņi. Vecā lielmāte jau kopš ilgāka laika bija pie jaunās kalpones novērojusi nākamās mātes pazīmes. Kad tas kļuva zināms kungu saimē, izcēlās vesels tracis. Lielmāte pat baidījās kalponei apjautāties par to, jo no zemas kārtas cilvēka varēja sagaidīt kungu ģimenei šausmīgu apvainojumu. Nikolajs Nikolajevičs gribēja ievadīt ar baronu Manteifelu sarunas par kalpones pārdošanu vai apmainīšanu. Arī tas likās riskanti. Pietika ar Zaļmuižas kalpu pļāpām. Vai nu šo neslavu laist tālāk pasaulē?

Pēc ilgas spriedelēšanas uzvarēja vecās lielmātes sievišķīgā gudrība. Mariju tūlīt aizdzina uz staļļu māju par lopu meitu un nolēma to visdrīzākā laikā apprecināt.

ŠI ziņa uztrauca muižas neprecētos puišus. Neskatoties uz Marijas skaistumu, katrs baidījās krist viņai līdzi kungu nežēlastībā.

Lielmāte pasauca ienīsto kalponi.

— Saki, kuru puisi gribi sev par vīru?

— Nevienu negribu! — spītīgi atcirta kalpone.

— Tad es tevi saprecināšu ar veco Mateušu.

— Es negribu! — raudādama pretojās Marija.

Lielmātes dusmu virums kūsāja pāri malām. Viņa

tūlīt lika pasaukt Mateušu un abus sūtīja pie prāvesta.

— Ak, cienīgā, žēlīgā lielmāt, pažēlo! Aiz vecuma nespēju savus kaulus nest, ko nu vairs precēšos. Pažēlo, lielmāt, pažēlo! — lielmātes priekšā ceļos stāvēdams bučoja viņai kurpes vecais Mateušs.

Arī Māra uz ceļiem lūdzās ar asarām.

Tomēr lielmāte savu lēmumu negrozīja. Viņa lika starp abiem tiepšām sadalīt uz pusēm trīsdesmit rīkstes un pati viņus pieteica prāvestam izsaukšanai.

Muižniekiem bija paraža tūlīt pēc laulībām paņemt zemnieku jaunās sievas uz dažām dienām muižā. Tur vecākās apkalpotājas lielmātes uzraudzībā mācīja tām mājsaimniecību un bērnu kopšanu, jo klaušu cilvēkiem neatlika laika apmācīt šīm gudrībām jauno paaudzi. Tāpēc kungi zemniekiem un kalpiem precēšanās dienu nolika rudenī, kad visi steidzamie darbi bija garām, un Zaļmuižā šī tradicionālā laulību diena iekrita Mārtiņos.

Kungi, baidīdamies, ka spītīgajam pārim arī baznīcā neienāk prātā pretoties svētajai laulībai, par brīdinājumu Mateušam un Marijai lika uzskaitīt pa piecpadsmit un tikpat daudz apsolīja piespriest ik dienas augu medus mēnesi, ja viņi netiktu likumīgi salaulāti.

Pāri visai baznīcai stāvēja gara laulājamo pāru aile: vīri baltos kreklos, zili strīpainās biksēs un pelēkos kamzoļos, bet jaunavas — baltos kreklos, svītrainiem vai galdainiem brunčiem un zāļu vainadziņiem galvās. Tikai pēc pašaustās drēbes smalkuma un pastalu glītuma varēja izšķirt bagātākos no nabagākiem. Laimīgi smaidīja tie, kas klaušās iedami bija sadraudzējušies, samīlējušies un kungs nelika šķēršļus viņu precībām, taču daudzi pāri stāvēja gluži vienaldzīgi vai drūmi, daži pat raudāja.

Pie nelaimīgajiem piederēja vecais Mateušs un skaistā Māra.

Sevišķi lielas žēlabas viņiem elsoja krūtīs, kad priesteris, pie altāra iedziedājis „Veni creator Spiritus“, gāja garām jaunlaulājamiem pa taciņu pāri baznīcai un, skaitīdams lūgsnas, sēja katru pāri ar svētās laulības saišķi. Viņi nolēma garīdznieka jautājumiem atbildēt ar „nē!” un tad lai notiek, kas notikdams. Bet laulību ceremonija ritēja strauji. Muižnieku kārtas priesteris piešķīra dzimtļaudīm sakramentālo svētību ar nevērīgu kunga žestu.

Viņš strauji pienāca arī nelaimīgajam pārim.

— Otož, tu Mateuš, gribi ņemt šo Māru par savu laulāto sievu ? Otož, tu Māra, gribi ņemt Mateušu par savu laulāto vīru? — kā pupas steigā nobēra garīdznieks no grāmatas, nenovērzdams acis un pats piebildis „Jā!” gāja tālāk pie nākošiem pāriem. Tad priesteris pie altāra lasīja zvēresta vārdus vīriem un sievām, ko laulājamie runāja pakaļ. Mateušs un Māra klusēja.

Beigās priesteris sacīja jaunlaulātiem pamācību pēc skaistiem laulības vārdiem: „Ko Dievs savieno, to cilvēkiem neizšķirt,” bet Mateušs un Māra domāja: ko kungs saved kopā, tiem velti pretoties, jo tur ir priesteris nevar līdzēt.

Bēdīgas bija Mateuša un Māras kāzas. Spītniekiem kungi neizsniedza ne pusstopu degvīna. Staļļu kalpu mājā bija klāts viens vienīgs galds. Jaunais pāris kopā ar dažiem staļļu puišiem iztukšoja bļodu miltu biezputras ar taukiem, bļodu auzu ķīseļa saldūdens mērcē, piedevām klibais Jurka par godu vecajam mūzikantam nodžīgāja uz vijoles maršu, un ar to kāzas bija galā.

9.

Jau no laika gala zobgalīgie muižas puiši visādi apcēla un izjokoja veco Mateušu, bet viņš neņēma daudz ļaunā.

— Ek, jūs šabaldas, grīvankas! — tādi bija viņa rāšanās vārdi, un večuks, paplūkājis iesirmo, pinkaino bārdeli, atkal labsirdībā smaidīja.

Bet nu viņš zobgaļus vairs nespēja ciest, jo tie viņu neķircināja kā agrāk par meitām un precēšanos, bet nāca svinīgi apsveikt kā jauno tēvu. Tie jautāja, ko viņš labāk vēlas: zēnu vai meiteni? Kādu vārdu liks zēnam? Kādu meitenei? Kad Mateušs vēl klusēja, sāka izjautāt, vai bērnu audzinās pilī, vai kalpu mājā?

Tad Mateuša pacietība bija galā. Viņš metās zobgaļiem virsū un pat ķērās pie nūjas.

Zobgalībām atkārtojoties biežāk, vecais vīrs pat vairījās no nelaimīgās Māras. Izņemot ēdiena reizes, viņš negāja savā istabā un pa naktīm, neskatoties uz vēso rudens laiku, ielīda šķūnī uz siena un ar visām vīzēm nosnaudās.

Tas nāca zināms kungiem. Lielkungs piesacīja Ma-teušam neatstāties no jaunās sievas sāniem. Par laulības likuma pārkāpšanu piedraudēja ar stingru sodu. Tomēr ietiepīgais večuks labāk izvēlējās paciest rīkstes nekā apsmieklu.

— Varat mani sist, varat mani nosist, bet es negribu auklēt kunga bērnu! — spītīgi noteica Mateušs.

Par bezkaunīgo mutes palaišanu Mateušam nācās izciest tik daudz rīkšu, ka viņš sāka atklepot asinis. Vecais vīrs atgūlās uz slimnieka zirnājiem, dažas nedēļas vēl mocījās, izdila kā vecs mēness un — izdzisa...

Vienas dzīvības bija mazāk. Zaļmuižā nekad vairs vakaros neatbalsojās drūmi sērīgās kalpa mūzikas improvizācijas. Staļļu mājas istabiņā vecās ermoņikas klusēja. Bet tanī pašā istabiņā, kapu zvanam skanot, šīs saules gaismu ieraudzīja jauna, žirgta dzīvība. Pie tās raudāja jaunā māte, ka bērniņam nav neviena krekliņa, neviena autiņa. Viņa plēsa gabalos Mateuša vecās gultas segas autiņiem un no viņa krekliem šuva dēlam krekliņus.

Tanī pašā dienā pāri muižai vēlās skaļas gaviles, ka muižas pārvaldnieka Miglenieka ģimene pieaugusi par vienu vīriešu kārtas cilvēku.

Kalpi steidzās sveikt laimīgos vecākus un Andrejs līksmi pagalmā izdalīja degvīnu pakalpīgiem šūpļa līk-stes cirtējiem.

Miglenieku Agate, dabūjusi no kalpiem zināt par bēdām staļļu mājā, cēlās no slimnieces gultas un pati aiznesa nabaga Māras dēliņam autiņus, krekliņus un cepurītes, no lielās pārpilnības, ko viņas bērnam bija dāvinājusi lielmāte.

Māra bučoja Agatei rokas raudādama.

Ar kunga gādību uz muižu atveda pat divus priesterus — nokristīt Miglenieku dēlu. Par kūmām stāvēja pats draudzes prāvests Jackevičs ar brīvpilsoni Luba-novu, muižnieku pāris un tuvākie radi. Jaundzimušam pēc kungu modes deva veselus trīs vārdus: Pēteri,

Andreju un Nikolaju.

Kad svinīgās kristības bija galā, Agate lūdza pie vienas reizes nokristīt arī nabaga Māras dēliņu. Uz viņa mātes vēlēšanos arī viņam deva vārdu Pēteris.

Tā 13. decembrī 1850. gadā Zaļmuiža kļuva bagātāka ar diviem Pēteriem.

10.

Ap atraitni, jauno māti, sāka vīties dažādas baumas un nejaukas valodas. Tās tiktālu uztrauca pils iemītniekus, ka kungu saime pat izvairījās no sarunām savā starpā. Kad kalpotājas vēl turpināja pienest dzirdētās valodas, stingrais Nikolajs Nikolajevičs viņas iztrenca laukā, un lika nopērt visus pļāpīgos kalpus.

Valodas apklusa. Lai nekristu kungu nežēlastībā, turpmāk muižas ļaudis ne tikai izvairījās apmeklēt jauno atraitni, bet baidījās pat uz to pusi paskatīties. Tanī mājā blakus iedzīvotāji durvis uz Māras istabu aizlika ar bluķiem, atstājot no tās izeju vienīgi pa tukšām staļļu telpām, kas bija rezervētas ciemiņu zirgu novietošanai.

Jaunā māte dzīvoja viena pustumšā, drēgnā un saltā istabiņā, kā cietumā. Tomēr, kundzīgās drēbītēs ievīstīts, žirgtais mazulītis atgādināja viņai, ka Dievs un Laima viņu nav atstājuši. Viņa ticēja un cerēja uz brīnumiem. Vaļas brīžos viņa atkausēja ar silto dvašu sniegu un ledu uz mazā lodziņa rūts, lai var pārredzēt pagalmu. Un tiklīdz ieskanējās zvārgulīši, viņa raudzījās, vai tikai lepnais sešjūgs nepārved mājā Modestu Nikolajeviču, kuru jau sen gaidīja ierodamies.

Māras sirds nebija vīlusies. īsi pirms Ziemsvētkiem, līksmi zvārgulīšiem skanot, pagalmā iedrāzās gaidītais sešjūgs, un no kamanām izkāpa brašs virsnieks. Viņš izskatījās atžirdzis un atkopies. Netrūka arī jautrības, jo ar sievas tēva gādību bija paaugstināts rotmistra pakāpē.

Māra gribēja doties pretim, apskauties ap kaklu, bučot un raudāt: „Dari, ko darīdams, bet ilgāk mani neatstāj šinī lielajā izmisumā!“ Bet no pils izsteidzās Sofija Karlovna un pirmā apvija rokas vīram ap kaklu.

Nelaimīgai kalponei atlika gaidīt uz citu izdevīgu brīdi. Viņa ikdienas ģērba labāko, kas bija viņas pūrā un ar bērniņu klēpī sēdēja pie loga. Modests Nikolaje-vičs ļoti mīlēja Zaļmuižas brašos rikšotājus. Māra gaidīja, kad viņš ies uz stalli. Tad viņa steigsies pretim ar bērnu ...

Bet Modests Nikolajevičs nenāca. Viņš pilī bija nozudis kā cietumā. Vakaros Māra neatlaidīgi lūkojās uz pils logiem. Viņa pat zināja, kad kurā logā nodzisīs uguns. Tas cilvēks, kuru viņa gaidīja, bija nomodā ilgāk par visiem, bet pie otrā stāva apgaismotā loga nevarēja piekļūt.

Pagalmā pēc ilgākiem laikiem sāka parādīties Sofija Karlovna. Viņai bija radies vairāk dzīves prieka. Atcerējusies savu solījumu — apveltīt ļaudis, viņa gāja kūču dienā katrā kalpa mājā un dalīja dāvanas. Māra dzirdēja, cik līksmi lielmāti sveica blakus dzīvoklī. Jaunā lielmāte iejautājās, kas dzīvo atdalītā istabā, bet saņēmusi paklusu atbildi, aizsteidzās projām.

Rūgts asaru kamols Mārai aizžņaudza kaklu.

Pienāca Ziemassvētku vakars. Vēji no miestiņa puses atnesa līksmu baznīcu zvanu skaņas. Pils logos iemirdzējās eglītes sveču gaisma. Katrā kalpu mājiņā ģimenes godbijīgi sēdēja pie balti apklāta galda, kur uz siena uzliktas svētītas kaladas. Tās ēdot, ļaudis sāka ieelpot saldo Dieva mieru, kas šinī Kristus dzimšanas vakarā kā brīnums nolaižas pār zemi. Pēc ļaužu ticējumiem šinī naktī ir brīnišķīgs brīdis, kad visi ūdeņi kļūst saldi. Arī Māra, maziņa būdama, tika kvērnējusi pie ūdens krūzes, kamēr svētku prieku skurbumā iemiga. Nu viņa kvērnēja pie sava mazā brēku-līša un lūkojās uz gaišajiem pils logiem. Vēl gaidīja brīnumu, kad pamodīsies Dieva miera, līdzjūtības un mīlestības sasildītas sirdis.

Pils logos sāka nodzist ugunis. Tikai otrā stāva stūra istabā dega sveces. Likās, tur bieži pie loga pienāk cilvēka ēna un pašķir baltos aizkarus.

Mārai galvā iesitās karstas asiņu strūklas, sirds satraucās atpestīšanas līksmē. Viņa atstāja bērniņu vienu un aizskrēja pāri plašajam pagalmam.

— Modest Nikolajevič! Modest Nikolajevič!... Iznāciet laukā, te esmu es ... Marija... — viņa apslāpētā balsī sauca, raudzīdamās uz logu kā pašu debess gaismu.

Likās, viņš atsaucās un skanēja soļi. Māra piesteidzās klāt lievenim. Rokas ieplētās apskāvienam, mute vērās teikt dedzīgus mīlas vārdus.

Tomēr durvis neatvērās. Logā izdzisa uguns blāzma.

— Modest Nikolajevič! — izmisumā atkal pret logu sauca Marija, vīstīja sniega pikas un meta logā.

Pēkšņi atvērās durvis. Tanīs parādījās bargais pils sargs.

Māra metās bēgt. Sargs viņu panāca, notvēra, iegrūda stallī un aizslēdza durvis. Māra, nokritusi lāviņā uz zirnājiem, ilgi vairs nedzirdēja sava bērna raudas.

Pirmajos svētkos viņu nopēra par mēģinājumu bēgt un brīdināja, ja tas atkārtosies, viņai atņems bērnu un pašu pārdos uz kādu tālāku novadu.

Lai arī diez cik pazemota viņa jutās, taču otrreizēju sevis pārdošanu negribējās pielaist. Sasāpējušā galvā dzima doma pēc domas.

Viņa saplēsa dažas savas drēbes lupatās un centās cieši ietīt mazulīti. Bet laukā pieņēmās vēl nepiedzīvoti stiprs sals. Nest bērnu tieši nāvē — mātes sirds neatļāva.

Izmisuma brīdī galvā iešāvās cita smaga, bet vairāk pieņemama doma. Viņa paņēma baltu drānu, ogli un

sāka zīmēt drukātus burtus. Rakstīja un raudāja, kamēr acis kļuva sausas, kamēr krūtis slāpa pēc elpas ...

Bērniņš dusēja. Nelaimīgā māte spēra izmisuma soli...

11.

Pirmo svētku vakarā kungi sava prieka dēļ rīkoja kalpu bērniem eglīti. Turpu aizgāja Miglenieku Andrejs ar saviem bērniem, atstādams mājā vienīgi Agati ar mazo zīdainīti. Arī Agatei gribējās kaut uz brītiņu paskatīties bērnu priekos. Mazais Pēterītis gulēja cieši aizmidzis, un tā viņš pēc barošanas vēl varēja gulēt labu laiciņu. Agate uzmeta pār pleciem lakatu un aizgāja uz veco pili.

Līksmi viņai bija ap sirdi, redzēt bērnus čalojam svecīšu gaismā, bet šos priekus nācās rūgti nožēlot visu mūžu.

Atgriezusies mājās, viņa aiz pārsteiguma sasita rokas un tūlīt sirds nodrebēja baigā nojautā, šūpulī gulēja divi bērni: vienādi pēc lieluma un izskata.

— Ak, Dievs! No kurienes radies otrs bērns?! — Agate izsaucās un ātri izņēma no šūpuļa savu Pēterīti, apskatīja tā krekliņu un nopriecājās, pazīdama savu auklējumu. Paņēma otru bērnu — tam arī bija tādas pat drēbītes un izskatījās gluži līdzīgs viņas dēliņam.

Nu Agate saprata. Atstājusi bērnus, viņa steidzīgi devās uz staļļu māju pie Māras, bet tur atrada tikai šķībo galdiņu un lāviņā zirnājus. Uz galda bija izklāta balta drāna ar neskaidriem ogles rakstiem. To Agate paņēma līdzi. Bet nu viņai bija pat piemirsies, kurs bērns sākumā likās it kā būtu viņas dēliņš ... Nekad viņa nebija centusies iegaumēt sava bērna īpašas pazīmes.

Abi mazuļi bija žirgti zilacaini puisīši, maziem de-guntiņiem, augstām pierēm, tumši brūniem matiņiem.

— Kurš nu ir īstais Pēterītis ?

— Kurš — ?!---

Izmisusi māte nometās ceļos, piesauca palīgā Dievu un tad, raudādama pacēlusi acis pret svētās Dievmātes bildi, paņēma par savu bērnu to, uz kuru pirmo stiepās rokas ...

Kad pārnāca mājās Andrejs, Agate viņam nestāstīja savu nelaimi, tikai ar asarām lūdza meklēt Māru, kuras, varbūt, vairs nav starp dzīvajiem.

Ziņa par Māras nozušanu sacēla kājās visu muižu. Kalpi ar lukturiem rokās meklēja pašnāvnieces līķi visās malu malās un pažobelēs.

Meklēšana, bez panākumiem, uztrauca arī kungu ģimeni. Piesarka abi veči, Sofija Karlovna ieslēdzās savā istabā, bet Modests Nikolajevičs nosarka un tad nobāla.

Laukā iestājās smaga tumsa, krita sniegs un cēlās vējputenis.

— Puiši, tūlīt zirgos un jājiet pa visiem ceļiem! — pagalmā atskanēja uztrauktā rotmistra balss, un viņš pats, uzlēcis labākajam kumeļam sedlos, drāzās pa priekšu.

Sniega negaiss arvienu pieņēmās. Liekņās uz ceļa vējš jau bija sadzinis lielas kupenas. Zirgi tumsā pazaudēja iebrauktās sliedes, iestiga sniegā un klupa. Bet Modests Nikolajevičs nerimās meklēt. Kopā ar kalpiem viņš ielauzās tuvāko ciemu zemnieku mājās, prašņāja pēc bēgles un pārmeklēja mājas. Sabijušies ļaudis izbrīnā tikai bolīja acis.

Vēlā naktī dzinēji atgriezās, nosaluši un saīguši. Modests Nikolajevičs iesteidzās pie Migleniekiem. Paņēma uz rokām atstāto bērniņu un uzsmaidīja.

Agate pasniedza kungam Māras aprakstīto drānu. Jaunais kungs to lasīja ilgi, ilgi. Teica, esot pārāk neskaidri rakstīts un, beidzot, bažījās, ka no griestiem kaut kas iebiris acīs.

Lakatiņu viņš paņēma sev līdz un glabāja kā svētu relikviju. Aizslēdzis durvis, viņš atkal to atlocīja un lasīja:

„Modest Nikolajevič, mīli savu Pēterīti tāpat, kā es mīlēju tevi.“

Kungs skūpstīja šo drānu, kamēr izdzisa ar ogli rakstītie burti. Bet šie vārdi ierakstījās viņa sirdī kā neizdzēšams Marijas atstāts testaments.

Viņš vēl brauca ilgi ikdienas bēglei dzīt pēdas, taču visas pūles beidzās bez panākumiem. Māra bija zudusi bez vēsts.

Kad kungu saimes cietās sirdis sāka atkust maigumā, Modests Nikolajevičs ierosināja žēlsirdības darbu. Tam piekrita ir vecāki, ir sieva.

Mazo Pēterīti kungi paņēma audzināšanā uz pili. Klāt viņam pielika pat divas apkopējas un pats Modests Nikolajevičs uz Andreja ieteikumu sarunāja Migleniekos bērnu barotāju.

— Smejos, māsiņ, — lielījās Jugase, — lai tikai nedzen klaušās un labi baro — pieniņa pietiks ir manam, ir kunga bērniņam.

Tā arī bija. Puisītis attīstījās labi, auga dūšīgs un smaidīgs.

Viņa istabā bieži mīlēja ienākt arī jaunais rotmistrs, šūpoja mazo, dziedāja viņam krievu karavīru dziesmas un bija varen priecīgs.

Toties Modesta Nikolajeviča dziedāšana slikti ietekmēja sievas garastāvokli. Sofija Karlovna drīz sapratās ar savas tautības vīra māti, ka kalpu bērnam tiek parādīts pārāk liels gods. Modests Nikolajevičs centās viņas pārliecināt, ka vīriešu kārtas dzimtcilvēks ir to vērts: izaugs brašs karavīrs. Ja viņi tik daudz rūpējoties par lopiem, taču cilvēka cena esot nesalīdzināmi augstāka.

Šādā strīdiņu dienā pilī ieradās Agate ar savu mazo dēliņu un raudāja par notikušo nelaimi.

— Kungs, man ir apmainīts bērns, šis nav mans, — viņa iztina no autiņiem savu puisīti.

— Kā tu zini? — savukārt uztraucās jaunais kungs.

— Mātes sirds to saka, — paskaidroja Agate.

— Velns lai parauj! — iesaucās Modests Nikolajevičs. Viņam gribējās teikt, ka tēva sirds saka atkal pretējo, bet Sofijas Karlovnas dēļ bija jāklusē.

Aizsaucis no bērna guļamistabas projām kopējas, viņš palīdzēja Agatei žigli pārģērbt bērnus un nodeva viņai prasīto Pēterīti.

No šīs dienas jaunais lielkungs vairs nenāca bērna istabā un nestrīdējās ar sievietēm. Tur šad tad iekāra pa durvīm galvu vienīgi vecā lielmāte un pavērsa pret auklēm piktu seju. Kādreiz viņa pārmeta Jugasei, ka neprot uzmanīt tīrību un viņu padzina. Arī apkopējas, redzot lielmātes nelabvēlību pret mazulīti, kļuva arvien nolaidīgākas.

No mākslīgas un nekārtīgas barošanas bērns drīzi savārga, saslima, nīkuļoja un pēc pusgada jaunā dzīvība izdzisa kā nebijusi.

Neviens par šo zaudējumu nenobirdināja asaras, tikai Miglenieku Agate lika baznīcā unuri un lūdza garīdznieku noturēt aizlūgumu viņas nodomā.

12.

Saslima vecais kungs. Modests Nikolajevičs pārņēma tēva rūpes un izrādīja lielu interesi visās muižas saimniecības nozarēs. Viņš ik dienas gāja pats pie muižas pārvaldnieka apspriesties, kā celt ienākumus.

Miglenieku Andrejs, dzīvodams tikai Zaļmuižā, nebija redzējis racionāli iekārtotas muižas. Sākumā viņš tikai klausīja kunga norādījumiem un gādāja, lai pildītu saimniekošanas plānus. Bet apstākļi prasīja arī viņa piepūli.

Muižas vagari bija nežēlīgi cilvēki. Vecais lielkungs parasti šim amatam izraudzīja vīrus, kam patika spīdzināt strādniekus. Ļaudis bieži nāca pie Andreja raudādami un lūdza vagaru savaldīt. Šie cietēji bija viņa paša tautieši, un tāpēc viņu asaras sūrstēja Andreja sirdī. Viņš bija spiests domāt, lai samazinātu ļaužu ciešanas.

Tas muižas pārvaldniekam bieži izdevās. Viņš ne-vien norāja vagaru, bet arī pārkārtoja darba sistēmu. Lika strādniekiem vairāk strādāt, toties retāk tiem iznāca klaušu dienas. Ļaudis pateicībā slavēja Andreju.

Nu sāka izrādīt nemieru lielkungs. Viņš prasīja no dzimtcilvēkiem nolikto klaušu dienu skaitu.

Kad Andrejs norādīja uz paveiktajiem darbiem, lielkungs uzlika zemniekiem nodevas. Nu Andrejam nācās meklēt jaunus ceļus kā kāpināt muižas ienākumus, lai ļaudis nenospiež jaunās nodevas.

Arī to Andrejs izdomāja. Viņš ieteica lielkungam piegriezt lielāku vērību lopkopībai.

Tanī laikā ērtai pasta satiksmei tika izbūvēta Pēterburgas—Varšavas šoseja. Katrā pasta pieturas vietā bija vajadzīgi rikšotāji zirgi, par ko valdība maksāja lielu naudu. Lielkungs pievienojās Andreja Miglenieka apķērībai, un pēc dažiem gadiem Zaļmuižas kasē sāka ieplūst kroņa zelts. Nākamos gados muižā uzcēla spirta brūzi. Tas ari deva labus ienākumus.

Taču, jo vairāk kungiem naudas ienāca, jo vairāk tie izdeva. Un Nikolajs Nikolajevičs atkal apjautājās Andrejam, vai nenāktos zemniekiem uzlikt lielākas nodevas ?

Tad Andrejs runāja ar lielkungu atklātu valodu.

— Kungs, — viņš teica, — ja visapkārt ļaudis smilkstēs kā izsalkuši un nopērti suņi, tad arī es nevarēšu domāt par muižas ienākumu pacelšanu. Ja neesat ar mani mierā, ņemiet citu pārvaldnieku.

Lielkungs sadusmojās, bet Migleniekam aizstājēju viņš nespēja sameklēt. Kaut gan Andrejs pat neprata rakstīt, tomēr labi pārzināja katru muižas lopu, katru pūru labības un katru iztecinātu stopu degvīna. Lai skaitļi nepiemirstos, viņš ar pašizgudrotām rakstu zīmēm, dažādiem robiņiem, tos iegrieza koka nūjiņās, un tādas nūjiņas viņam bija klētīs, staļļos un it visur, kur vajadzēja atcerēties skaitļus.

Ja zemnieki maksāja nodevas — viņš pretim izsniedza birkas. Kad vagars, ko visi sauca par trako Grišku, kādu apsūdzēja kungam par pienākumu neveikšanu, Andrejs lika apsūdzētam uzrādīt birku. Birka bija dzimtcilvēka taisnība. Kaut gan zemnieka stāvoklis bija ļoti grūts, taču bez Andreja tas būtu vēl neciešamāks. To apzinoties, Andrejs augstu vērtēja savu amatu, jo arī pats dzīvoja siltās, ērtās un gaišās istabās un tika labi apgādāts ar uzturu no muižas līdzekļiem.

Nu pie Miglenieku Andreja nāca arī Modests Nikolajevičs runāt par muižas ienākumu vairošanu. Andrejam tas nepatika, taču kunga pagodinājums sēdēt kalpa mājā pāris stundas ik dienas viņu spieda domāt un spriest.

Bet jaunais kungs līdzi nedomāja. Uzsācis sarunu, viņš pievērsa uzmanību bērna šūpulītim.

— Petruša, Petruša! Ech, glīts puika Petruša! — viņš glaudīja bērna galviņu, un kad mazais atvēra smaidā bezzobu mutīti, lepno virsnieku pārņēma rotaļāšanās tieksme.

Viņš šad tad atnesa bērnam arī dāvanas, sevišķi bērnu drēbītes. Pēterim, vēl šūpulī guļot, pūrs locījās uz vairākiem gadiem. Agate šīs drēbītes un apavus iz-lietāja arī citiem bērniem.

Tomēr kunga labvēlība Miglenieku mātei sagādāja arī skumjas. Viņa mocījās ar ļaunu nojautu.

Kādu dienu jaunajam kungam labpatikās paauklēt bērniņu. Bērns aukla rokās smaidīja, bet māte kaktā raudāja.

— Agat, kas ar tevi? — bažījās par sievas veselību vīrs.

— Man nepatīk, ka pie mums tik bieži nāk kungs, — sieva paskaidroja, ka esot kauns no lielkunga, kad viņš ienākot vēl neapkoptā istabā.

Sievas galvas sāpēm atkārtojoties ik dienas, arī Andrejs kļuva domīgs. Jaunā kunga uzmanība pret muižas pārvaldnieka ģimeni sāka pievērst pat muižas ļaužu uzmanību.

— Brauksim, vīriņ, dzīvot uz ciemu, — ierosināja Agate.

— Es nevaru uzteikt dienestu. — Andrejam negribējās šķirties no ērtās dzīves un kļūt par klaušinieku.

Klāt nāca vēl lielākas nepatikšanas. Pie Miglenie-kiem ik dienas ienāca arī jaunā lielmāte apjautāties, vai nav šeit bijis Modests Nikolajevičs. Tad arī Andrejs kļuva nemierīgs. Lai izbēgtu kungiem, viņš aizveda ģimeni uz tēva sētu.

13.

Sākās Krimas karš. Rotmistru Modestu Nikolajeviču Rozenšildu-Paulinu piekomandēja pie Kurzemes, Vidzemes un Ēstijas kara ģenerālgubernātora sevišķu uzdevumu veikšanai rekrušu vervēšanā, bet, karam ieilgstot, arī viņam bija jādodas uz tālo Krimu, četrus gadus Krievija izmisumā cīnījās pret turkiem un to sabiedrotiem. Daudzi aušīgi vīri, cenzdamies pierādīt Krievijas varenību, noguldīja kaujas laukos galvas, un daudzi uz mūžu kļuva kropļi.

Šinī karā krievu augstmaņiem nācās atzīties, ka Vakareiropas augstā kultūra pārspēj krievu zemes neattīstītos spēkus, ko nomāc verdzība. Pēc neveiksmīgā kara Krievijā sāka parādīties revolūcijas dīgļi. Tad arī pats cars nāca pie atziņas, ka zemnieku miljonu masas ilgāk verdzībā noturēt nevarēs, tāpēc labāk atbrīvot tos no augšas, nekā gaidīt „atbrīvošanos no apakšas“. Bija sagaidāmas reformas.

Bet Zaļmuižas lielkungs pārnāca no Krimas ar gluži pretējiem ieskatiem.

Par ilgu Sevastopoles cietokšņa 4. Ziemeļu bastiona aizstāvēšanu Modesta Nikolajeviča vārds tika ierakstīts zelta grāmatā un viņa uniformētās krūtis rotāja daudzi krusti, medaļas un goda zīmes, bet frontes ierakumos pavadītais laiks bija vārīgi atsaucies uz viņa veselību. Viņš bija dabūjis galvā kontūziju.

Vecais Nikolajs Nikolajevičs nodeva dēlam Zaļmuižu un Modests Nikolajevičs izstājās no armijas. Ļaudis gaidīja no jaunā lielkunga brīvāku dzīvi, bet viņš bija stingrāks, neiecietīgāks, nervozāks un pārsteidzīgāks nekā viņa tēvs. Pietika maza iemesla, lai lielkungs sāktu kliegt un ārdīties. Tādi nelāga brīži viņam uznāca diezgan bieži. Dažreiz kalps vai zemnieks aiz neuzmanības pa gabalu nepalocījās. vai kungam vienkārši nepatika kāda seja — viņš tūdaļ sāka uztraukties. Kas pagadījās pie rokas, ar to meta vainīgajam pa kūkumu, pa galvu. Ja tas atgadījās ceļā, kungs izķēra kučierim no rokām grožus un pātagu un kliegdams drāzās ar visu sešjūgu „vainīgajam“ pakaļ.

Tālab zemnieki ik brīdi ausījās uz visām pusēm. Pamanot tālumā putekļu mākoni, jau laikus kāpās ceļmalā: noņēma cepuri un locījās visā augumā. Bailīgākie pat nokrita uz ceļiem. Ja kāds zemnieks paslēpās krūmos, to kungam vajadzēja dabūt rokā. lai maksā ko maksādams. Nereti kariete iepinās krūmos vai celmos. Tad lielkungs kājām dzinās „vainīgajam“ pakaļ. To nesaķēris, brauca uz aizdomīgo ciemu, lamāja un pēra katru, kas pagadījās ceļā. Tādos nelāga brīžos pārbraucis mājās, viņš trenkāja muižas ļaudis, rāja un lamāja savas saimes locekļus.

Tikai viena dvēsele spēja Modestu Nikolajeviču atgriezt labā omā. Tas bija Miglenieku Pēteris. Vissliktākā garastāvokli kungs, pamanījis glīto zēnu, maigi iesaucās: „Petruša!“ un smaids atplauka pār kuplajām ūsām.

Šo kunga vājību izmantoja muižas pārvaldnieks Andrejs. Pie svarīgām pārrunām viņš vienmēr līdzi ņēma mazo Pēteri. Tad kungs bija omulīgs, bezbēdīgs un visam pievienojās, ko Andrejs ierosināja.

— Andrej Andrejič, jūs pats labāk zināt. Kā darīsit, tā labi būs, — kungs raisījās vaļā no domāšanas par muižas lietām un pievērsa uzmanību zēnam.

— Ak, Petruša, Petruša, kad tu izaugsi liels — viņš tīksminājās ap zēnu un, paņēmis uz rokām, cēla to augšā pāri galvai: — Liels, liels! Tu būsi vēl lielāks nekā es. Jā! Tā!

Mazais Pēteris nespēja tēvam visur līdzi iet, bet palaists brīvā vaļā viņš kopā ar kalpa bērniem bradāja pa peļķēm un piedalījās visādās nerātnībās.

Tas nepatika lielkungam. Redzot atstāto zēnu, viņš paņēma to pie rokas un veda uz pili. Bet lielmāte Pēteri no saviem bērniem šķīra.

Tā Zaļmuižā radās Pēterim sava spēļu biedrene Sofija fon Rozena, kuru kungu saime iesauca par Soņku.

14.

Soņka bija cēlusies no tās pašas Rozēnu cilts, no kuras Modesta Nikolajeviča vectēvs bija ņēmis dzīves biedreni un sacerējis jauno uzvārdu Rozenšilds. Viņiem piederēja daudzas muižas Baltijā, bet Soņka bija dzimusi Prūsijā, netālu no Tilzites, kur uz Ņemunas upes krasta pāri koku zaļumiem cēla sārtos dakstiņu jumtus lielā Mindorfas muiža.

Soņka savu tēvu pat neatcerējās un, vēl maziņai esot, nomira māte. Rīgā dzīvoja bārenes vecmāmiņa un līdzjūtīgi radi, kas gribēja pieņemt viņu par audžu meitu, jo lielā muiža nesa labus ienākumus.

Tomēr vislielāko vēlēšanos adoptēt bārenīti izrādīja Modests Nikolajevičs. Trīcēdams visā augumā, viņš centās pārliecināt radus, ka Zaļmuižā bērnam būs daudz veselīgāki dzīves apstākļi nekā Rīgā. Solīja vecāku mīlestību un ērtības ar kalnu, augstāku par Pē-terbaznīcas torņa smaili.

Modesta Nikolajeviča uzstājībā radi nojauta viņa kāri pēc bārenītes īpašuma, tomēr negribēja ķildoties. Mazai Soņkai iepatikās spēlēties ap ordinētā virsnieka krustiem un medaļām uz krūtīm, un tādu viņu Modests Nikolajevičs pārveda no Rīgas mājās. Pildot solījumu, mīlēja, žēloja un lutināja bārenīti, un tikpat čakli iekasēja naudu no viņas īpašumiem.

Taču pasaulē ir arī tādas lietas, kas nav ar zeltu atsveramas. Tik dārgs Zaļmuižas lielkungam šķita Mig-lenieku Pēteris. Viņš gadiem ilgi bija raizējies, kā sagādāt zēnam laimīgu nākotni. Viena lieta bija skaidra: Pēterim vajadzēja dot labu izglītību. Bet izglītots zemnieku kārtas cilvēks tanīs laikos šķita esam tikai pusceļā starp zemo zemnieku un augsto muižnieku kārtu. Tas Modestam Nikolajevičam likās pārāk sūri.

Šinīs apstākļos Soņka parādījās Zaļmuižā kā no debesīm sūtīta. Nu radās iespēja izglītotu Pēteri aizvest viņai līdzi uz Prūsiju, kur brīvāki likumi, kur izglītots cilvēks ir lielākā godā. Un tad, ja Dieviņš palīdzēs, Pēteris iegūs baroneses roku un tituli.

Palīdzi pats sev, tad arī Dievs palīdzēs — šis sakāmvārds kļuva par Modesta Nikolajeviča galveno dzīves gudrību, un viņš pielika visas pūles, lai mazo baronesi kopš bērnības pieradinātu nākošam līgavainim. Pats ņēma dalību bērnu spēlēs, pats viņus vizināja, šūpoja, taisīja jaunajiem zvejniekiem makšķeres un dažreiz uz bērnu vēlēšanos pats metās rāpus gan par zirgu, gan govi, gan vepri.

Darba pūliņiem bija panākumi. Jau pēc pāris mēnešiem Pēteris un Soņka bija saradināti kopā. Meitene ik rītus steidzās pie muižas vārtiem sagaidīt ierodamies jauno draugu. Satikušies, abi saķērās rokās un, jautri lēkādami, aiztecēja parkā pie dīķa, kur namdaris viņiem iekārtoja spēļu muižu. Soņka savu darba biedru veda arī pilī uz pusdienām, bet kungu saime īdzās. Sevišķu nepatiku rādīja Sofija Karlovna. Viņa bieži pat atstāja galdu. Tomēr rudenī, kad vīrs pārveda no Prūsijas vai veselu kuli zelta, arī sievai vajadzēja saprast, ka par naudu ir velns danco. Sofija Karlovna to saprata un klusēja.

Rudens aukstie vēji ar lietus šļakatām bieži spieda Pēteri dzīvot savā ciemā. Tad skuma Soņka, sadrūma lielkungs. Bārenīte ieminējās, lai viņu ved uz Rīgu. Viņas audžu tēvs lika iejūgt zirgus. Iecēla Soņku karietē un brauca pakaļ Pēterim. Neparastā goda parādīšana zemnieka dēlam muižā atkal sacēla valodas.

Lai no tām izbēgtu, lielkungs lika Andrejam pārcelties dzīvot muižā.

Migleniekiem ierādīja lepnu dzīvokli. Agatei pietika visādu ērtību, tikai Pēterīša vien trūka. Viņš dzīvoja pilī. Sākumā zēns atskrēja pie māmiņas un māsām ik dienas. Viņam bija glīti samta svārciņi, biksītes un spoži zābaciņi. Laiciņu pakavējies, apķērās mātei ap kaklu, nobučoja vaigus, un atkal aiztecēja uz pili. Tas bija sākumā. Bet pēc gada viņš jau rādījās retāk.

— Kungs, jūs man atņemat dēlu, — reiz Agate, satikusi Modestu Nikolajeviču, ieminējās it kā pa jokam, bet asaras nobira lielas kā pupas.

— Tev laikam iesnas māt, esi saaukstējusies. Aizej pie vecās lielmātes, viņa tev iedos labas zāles, — kungs sarunu novirzīja uz citu pusi, bet saprasdams mātes raizes, piebilda: — Jūsu Petruša ir ļoti apdāvināts zēns.Viņš kopā ar maniem bērniem mācās no grāmatām daudzas gudrības. Pēc gadiem no viņa iznāks liels vīrs.

— Kungs, ko viņš saprot? Es vēl nepaguvu viņu iemācīt pātaru grāmatu skaitīt, —Agate atcerējās latviešu mātes pienākumu, sēdot pie vērpjamās vārpsts, mācīt bērnus burtot.

— O! viņš jau prot krieviski, nu mācās vāciski un visādas gudrības, — lepni pastāstīja lielkungs.

Agatei iesāpējās sirds, ka dēls aug un mācās savādākos apstākļos nekā citi bērni, taču viņai bija liels prieks dzirdēt no kunga mutes, ka Pēterītis ir viņas dēls. Tādā gadījumā viņš nekur nezudīs un iemācīsies lasīt arī latviešu grāmatā. Vista var perēt pīļu olas cik vien tīk, tomēr no tām izšķilsies pīlēni.

Ari Modests Nikolajevičs jutās gluži apmierināts. Ar prieku sekoja Pēterim kā spēlēs, tā mācībās. Bet, kad pāri Zaļmuižas parkam nakts uzkāra tumšus palagus un debesis iedegās zvaigžņu sveces, viņš mīlēja atcerēties jauko Lieldienas nakti jaunībā, un bieži sevī runāja: „Ak, Marija, Marija! No tās vienas nakts man visam mūžam laimes diezgan!“

Trešā nodaļa Maldugunis

1.

Straujais atkusnis ar lietus gāzēm drīz aizskaloja no pauguriem baltās sniega cepures, pielēja ar ūdeņiem pļavas un ielejas. Visās malās skaļi urdza strauti, pārplūdušās upītes, putas kuldamas, līkumoja uz Lubānas klāniem, un cīruļi, noreibuši no svaigā pavasara gaisa, debesu dzidrumā trallināja bez stājas.

— Tirū-lirū-lirū! pavasaris, pavasaris!

Miglenieku Andrejs, taustīdamies ar nūju pēc sausākām vietām, brida līdz pusstulmiem pa Miglenieku muklainiem tīrumiem, it kā gribēdams tur saskatīt vecvectēva pēdas, un sirds viņam gavilēja līdzi cīruļiem, līdzi šalkojošiem strautiem, kas aizskalo daudzu mūžu stingumu un iezvana pirmo brīvības pavasari. Viņam vēl dažus gadus uzticīgi jākalpo savam kungam, kamēr atgūs vecvectēva īpašumu, taču sirds prasīja nākamo mantojumu uzraudzīt ik dienas, veltīt tam visas jaunradušās domas.

No vecvectēva ēkām vairs nekas nebija palicis pāri. Tur stāvēja tikai muižas jaunceltie siena un labības šķūņi, jo visa saimniecība koncentrējās Zaļmuižā. Toties dzīvu valodu runāja vectēva rokām izraktais dīķis un iedēstītie koki. Dīķis jau aizsērēja, bet lielie koki kā svētīdami cēla savas zaru rokas pret plašajiem tīrumiem un, likās, runāja:

„Lūk, tur bija cilvēku rokām neskarti meži. No Kurzemes atnācis Jānis ar asu cirvi tos gāza zemē, vilka čupās un dūmu mākoņi aizsedza sauli. Ar neatlaidību viņš izlauza katru celmu. Tad asie lemeši ār-

dlja zemi un izvilināja kādu apslēptu spēku, kas skanēja briestošās zeltainās vārpās. Kas šo maizi ēda. bija tikpat stipri kā vecvectēva ozoli un izauga par diženu Miglenieku cilti.

Bet tad latviešu rokām celtās mājas, krāšņās druvas un ganāmpulki iepatikās vācu barona kalpam, un tas ar līšanu un viltu kļuva kungs par šo novadu. Latviešu paaudzes tika padzītas no labām mājvietām purvainā nomalē un muižas apspiestas divi simti gadus smaka zemās sādžu būdiņās. Ar dziļām skumjām un naidu tās raudzījās uz agrākām mājvietām, kas ar viņu pašu klaušām gados izauga par lielu, lepnu Zaļmuižu un pakļāva savā kalpībā latviešu zemniekus tālā apkaimē.“

Bet nu ar brīvības manifesta dienu dzīve rāda otru pusi. Kungs sāk pārvērsties līdz nepazīšanai. Sola pat neiespējamo. Andrejam vēl grūti bija izprast īstos lielkunga nodomus, bet tā vien likās, ka viņam, kā vecākam zaram no brīvā latviešu bajāru pēcnācēja Jāņa, pirmajam lemts celties lielā godā, atgūt tēvu tēvu īpašumu muižas veidā un zaudētās latviešu senču bajāra tiesības.

Pašlepnuma cilātas domas auga kalniem.

Andrejs garā jau redzēja jaunas staltas saimniecības ēkas, lielu dārzu, bišu dravu un kuplu ganāmpulku. Pa celiņu starp briestošām druvām ripo lepna kariete. Tanī viņam blakus sēž Agate, ģērbusies kā lielmāte: abi brauc ciemos pie dēla Pētera, kas dzīvo ar savu sievu greznā pilī...

Andrejam sirds aiz prieka kutēja tā, kā kad uzlidotu augsti šūpolēs. Tā vien likās, ka cīruļi viņam par godu dzied:

— Tiru-liru-lirū! — bajārs, bajārs!

— Lai Dievs dod Modestam Nikolajevičam ilgu un laimīgu mūžu! — Andrejs sirdī nebeidza slavēt savu lielo labvēli un draugu, kas drīz viņam kļūs arī rada gabals.

Miglenieku ciemā kūsāja neredzēta dzīvība. Visās malās čaloja jautras pavasarīgas klaigas un darba trokšņi. Apkārt kalvei drūzmējās gan jaunieši, gan veči. Tur šņāca plēšas, dimdēja kalēja veseris, skandinādams arklu lemešus, bet sievas pie akas pulciņā čivināja kā pļāpīgās bezdelīgas. Visiem no prieka bija apstarotas sejas, gaiši spulgoja acis, un mēles runas vaiņagā vija visskaistāko vārdu — brīvība, brīvība! Tas čaloja līdzi strautiem, vidžināja līdzi putnu gavilēm un pāršalca visas zemes pavasarīgo kņadu — lielais vārds — brīvība!

— Smejos, māsiņ, arī muižas Andrejs nāk skatīt savas mājas. Ak, viņš jau tagad arī atgriezīsies pie mums uz ciemu, — priecīgi citām sievām stāstīja Ju-gase un māja nācējam ar roku.

Andrejs aplūkoja savu tēva mājiņu un nopūtās. Tur dzīve bija tik pat nabadzīga un šaura kā šaurajās šņoru strēmelēs izkaisītie lauki. Skati atkal tiecās uz apsolītās pusmuižas pusi, kur tālumā aizstiepās lauku plašums.

Izmircis pāri ceļgaliem un aizelsies pa dubļiem brida Tadulis ar jaunu arklu pār plecu.

— Vesels, Andrej, bāliņ, značit, kā pas’cīt! Re’, tikko pabeidzu taisīt, vēl ir silts, kā pas’cīt. Nu tikai vajag pielikt lemešus, un — ies vaļā, kā putēs vien, kā pas’cīt. — Tadulis, smaidīdams bārdā, noņēma arklu no pleciem un ļāva izplūst vārdos ilgām pēc baltākas maizes un baltākām dienām, ko izjutis, taisot šo arklu. — Tu vēl nezini, mīļais kaimiņ, značit, kā pas’cīt, ko mēs esam nolēmuši, kā pas’cīt. Jau šogad pat izarsim visas vecaines un krūmājus, kā pas’cīt. Vairs nav nekāda braukšana pa dažām pūrvietām, kā pas’cīt. Zirdziņus barojam ar auzām, ar tīrām auziņām, kā pas’cīt. Pašiem nav ko ēst, bet zirdziņus barojam, kā pas’cīt. Un tad, lai vien Dievs ir žēlīgs, značit, kā pas’cīt: dzīvosim kā kungi un uz jumta katram kūpēs skurstenis, kā pas’cīt! Es saku, Andrej mīļais, velns, značit, kā pas’cīt, ja mēs klaušu darbu pārsviedīsim uz savām mājām, kā pas’cīt, tad mēs būsim, kā pas’cīt... kā pas’cīt...

Tadulim aprāvās vārdi, tikai prieka asaras vēlās pār sirmo, pinkaino bārdu, kvēloja acis, vaigi, un cīrulis, pacēlies augstu pār viņa galvu, trieca:

— Tiru-liru-lirū! Brīvība, brīvība!

Andrejam mute vērās pateikt rūgtus vārdus, ka šie jaunie arkli pa vecam vēl pāris gadus ārdīs muižas tīrumus un atmatas, jo kungs grib iestrādāt tikpat daudz zemes no jauna muižai, cik nāksies atdot zemniekiem, bet rūgts kamols viņam aizspieda kaklu, domājot par šo ļaužu sviedriem, kas būs jābirdina jaunajos mežu līdumos, lai aizstātu viņam atdāvinātās pusmuižas platību. Taču ja nestrādās man, strādās vienīgi muižai — tā mierināja sevi Andrejs un smagiem soļiem aizkustējās uz muižu.

2.

Pēc ilgākas prombūtes Zaļmuižā pārbrauca lielkungs ar astoņiem melniem, pats stingriem sejas pantiem un lepni pret mākoņiem paceltu skatu. No karietes vai vel-šus izvēlās kāds otrs kungs, kas pazemīgi kājas ceļos liekdams pakalpoja lielkungam.

Lielkungs pamāja Andrejam ar roku.

— Esiet pazīstami, — viņš norādīja uz kalsno plikpauri mazām Ūsiņām. — Jaunais Zaļmuižas pagasta skrīveris Ādams Ādamovičs Tumanovs un šeit pagasta vecākais Andrējs Andrejičs Miglenieks.

Andrejs apjucis parāva plecus. Tāds amats viņam pat netika piedāvāts.

— Kungs, pagasta vecākā pienākumi nebūs manos spēkos. Man muižā darba pietiek, — viņš mēģināja izvairīties no atbildības.

— Pagasts un muiža ir viens un tas pats, — pavēloši atcirta lielkungs un lika jaunajam sekretāram iepazīstināt Andreju ar pagasta satversmi.

Nu Andrejs dabūja zināt, ka viņa kungu Vitebskas gubernātors iecēlis augstā amatā, par jaunās kārtības nodibinātāju. Viņam esot padoti nevien zemnieki, bet arī muižnieki visā apriņķī.

Pretoties tik augstam varas vīram Andrejs neiedrošinājās. Viņš apspriedās ar pagasta sekretāru kā veikt uzliktos amata pienākumus. Pēc likuma pagasta vecākam bija jābūt par īstu pagasta saimnieku, jābūt atbildīgam par muižnieku un zemnieku labām attieksmēm, par klaušām un nodevām, par mieru un kārtību

pagastā, šis pilnvaras vecākam dod pagasta sapulce, kas to ievēl. Miglenieku neviens nebija vēlējis, toties sekretārs apgalvoja, ka lielkunga ieceltais varot būt drošāks par ievēlēto, jo viņam esot vara katru ievēlēto amatvīru atcelt.

Kad jaunie likumi bija iegaumēti, amatvīrus aicināja pie sevis lielkungs, lai dotu norādījumus. Lielkungs sēdēja lepnā krēslā ar ordeņiem un godazīmēm izrotātām krūtīm un bija stingrs un pavēlīgs.

— Uz jums, Andrej Andrejič, gulsies sevišķi liels pienākums, tāpēc, ka es šeit esmu nevien muižnieks, bet arī jauno likumu sargs, — tā iesāka augstais varas vīrs, tīdamies cigāra dūmu mākoņos. — Lai man nenāktos būt par šķīrējtiesnesi starp sev un zemniekiem, es gribu kā muižnieks, pilnvarot jūs rīkoties muižā līdzīgi citiem muižniekiem, aizstāvot vienīgi muižas intereses. Bet kur jūs pārkāpsit muižnieku tiesības, tur es būšu par šķīrējtiesnesi. Kā zināt, zemniekiem tiks piešķirta viņu apsaimniekotā ciemu zeme. Par to viņiem nāksies dažus gadus kalpot muižai. Tāpēc jums kā pagasta vecākam, ir pienākums raudzīties, lai klaušas un nodevas tiek dotas agrākos apmēros. Ja zemnieki pretosies Jūsu rīkojumam, tad vainīgos nododiet pagasta tiesai. Par tiesas priekšsēdi ir iecelts muižas vagars Grigorijs Sergejevičs.

Tad lielkungs pagriezās pret pagasta sekretāru:

— Un jūsu pienākums būs sastādīt aktu grāmatas par veicamām klaušām, nodevām un par zemniekiem piešķiramo zemi. Par to mēs vēl pagudrosim, kad man būs brīvāks laiks. Pagaidām jūs palīdziet pagasta vecākam muižā saimniekot un ievediet muižas grāmatvedību, jo Andrejam Andrejičam, kā rakstīt nepratējam, grūti visu galvā saturēt.

Nekad Andrejs nebija sūdzējies par sliktu galvu, bet šoreiz viņš nespēja kungu saprast. Viņa rīkojumi runāja pretim likumam par pagasta dzīvi un amatvīru pienākumiem.

Turpretim pagasta sekretārs jutās gluži apmierināts.

— Ka tik mums nākas alga, vienalga, ko mēs strādājam, — viņš centās apvārdot pagasta vecāko un omulīgi izspēra laukā korķi pirmajai kunga dāvātai pudelei.

3.

Brīnumskaista bija tā diena, kad zemnieki ar saules apmirdzētiem jauniem arkliem izbrauca jaunajā tīrumā. Sirmgalvji pacēla skatus pret debesīm, pārmeta krusta zīmi, un, domās svētījuši nākošās kuplās druvas, iegrūda arklus zemē.

Jaunizkaltie lemeši jautri ārdīja valgās velēnas, zviegdami sasaucās zirgi, un pakaļ tēviem pa vagām tecēja bērni, kuriem būs jāstāsta nākamām audzēm, ar kādu prieku brīvais zemnieks dzina vagu savā tīrumā.

Vēl nepaguva sasilt zirgi, kad paplivinājās sievu lakati. Tās steidzās arājiem nest brokastis. Vīri, sievas un bērni, sasēduši pulciņos ap lielām putras bļodām, tērzēja un smēja kā svētkos. Saimnieki dalīja savā starpā atmatas, kur jau šogad ziedēs lini un zeltosies kviešu vārpas. Cik kurš pagūs no jauna iestrādāt zemi, tik daudz tam paliks uz bērnu bērniem. Raušanās būs augām naktīm. Ak, zirdziņi, izturiet, tikai izturiet!

Pēkšņi apklusa jautrās čalas. No muižas atauļoja kāds kalps un stingri pavēlēja:

— Tūlīt visi ar zirgiem un arkliem uz muižu!

Ļaudis saslējās augšā kā tīruma stati.

— Puisīt, papriekšu noņem cepuri un, smejos, māsiņ, palokies līdz zemei! — pirmā plati atvēra muti Jugase.

— Un pasaki, velns, značit, kā pas’cīf, cik kungs dienā maksās? — zobojās Tadulis.

— Par tūļāšanos piecpadsmit rīkstes katram! — kalps pašmuikšķināja pātagu.

— Ak, tā, balodīt, šito kā pas’cīt! — Tadulis saslējās visā augumā. — Pasaki kungam, lai piecpadsmit viņš liek uzskaitīt pats sev, kā pas’cīt. Bet ja tev trūkst drosmes, kā pas’cīt, tad tās rīkstes mēs uzskaitīsim paši, kā pas’cīt.

— Lai viņš pats iet pēc arkla!

— Lai aizrijas ar to maizi, ko mēs viņam līdz šim devām!

— Mēs esam brīvi!

— Tūlīt pazudi, spoks!

Kā viesuļa šalkas pacēlās brīvo ļaužu balsis viena pēc otras, vīri sāka vīstīt dūres un sievas ķērās kalpu apmētāt velēnām.

Satrūcies zirgs aizaulekšoja pār laukiem uz muižu, un, likās, tas vairs nekad nerādīsies pie brīvlaistiem. Tikai saule bārstīja pār laukiem savu zeltu, un atkal arāji sviedriem slacīja to zemi, kas saules zeltu iecels briestošās vārpās.

Bet viesulis, kas pārlaidās pār ciemu laukiem, nu plosījās muižā, ārdījās saniknotā lielkunga sirdī. Viņš vīstīja dūres un ļāva vaļu tik straujai vārdu un lamu plūsmai, ko Andrejs vēl nekad nebija piedzīvojis.

— Kungs, ko es varu līdzēt, kad ļaudis neklausa, — pazemīgi taisnojās, vīstot rokās cepuri, pagasta vecākais.

— Sodīt, sodīt, sodīt! Tādēļ tu esi pagasta vecākais! Tādēļ tev dota pagasta tiesa! — kungs, histēriski kliegdams, pasvieda Andrejam lielu kā bliņu pagasta vecākā medaļu un piecirta ar kājām pavēlēdams, lai tūlīt visi zemnieki ierodas muižā uz pagasta sapulci.

Drīzi lielais muižas pagalms pildījās ar pašapzinīgiem vīriem un sievām, kas sanākušas spriest par pagasta ļaužu labklājību. Tadulis pat solījās likt sapulcei priekšā, lai, pārdalot zemi, zemniekiem ierādītu iestrādātos muižas laukus, šī taisnīgā izdoma tā pacilāja zemniekiem garastāvokli, ka viņi pat nemanīja parādāmies kungu pils balkonā. Tikai ar lielām pūlēm pagasta vecākam izdevās piegriezt ļaužu uzmanību jaunās kārtības sargātājam.

Bet tie vārdi, ko augstais vīrs veltīja sava pagasta ļaudīm, zemniekus vairāk uztrauca nekā muižas kalpa pātagas šmuikšķināšana.

— Līdz manām ausīm nonākušas ziņas, ka jūs vairs negribat iet muižas klaušās, — viņš savaldīgi iesāka, bet tūliņ piesarka un uzliesmoja kā pakulām pielikta uguns. — Vai ķeizars jums tā pavēlējis?! Vai jūs gribat sacelties pret ķeizaru?! Ak, jūs, nelgas, blēži, krāpnieki, jūs .. . jūs!... Ak, man pietrūkst vārdu ... Tad uzklausiet, ko tas visaugstākais valdnieks pavēlējis un nodrebat viņa priekšā aiz bailēm! — lielkungs aizelsies iegrūda pagasta sekretāram rokā jaunos noteikumus un lika Migleniekam tos pārcelt zemnieku mēlē.

Plikpauris sekretārs bēra vārdus kā pupas, gausi tos tulkoja Andrejs un večiem klausoties noslīka galvas lejup. Ļaudis nespēja saprast, kāpēc viņus klaušās dzen, kad ķeizars pasludinājis brīvību.

— Smejos, māsiņ, ķēniņš ir labs. To izgudrojuši kungi, lai netrūktu strādnieku, — švīkstēja un bakstīja sānos citām sievām Jugase.

— Jā, velni, značit, kā pas’cīt, lai tiem būtu brīvi strādnieki, kā pas’cīt, — dzīvi atsaucās Tadulis. — Bet mēs neesam muļķi, neesam, kā pas’cīt.

— Mēs neklausīsim, neklausīsim! — spēcīgas balsis pacēla vīri.

— Jau diezgan esam verdzināti, jau diezgan esam kalpināti! — vīru balsīm līdzi auga sievu kņada.

— Mieru, mieru, mīļie, labie ļautiņi! — centās ieturēt kārtību pagasta vecākais, bet viņa rāmie vārdi nosmaka pūļa klaigās.

Lielkungs piesarka, pagrūda Andreju tālāk no galdiņa un piecirta ar kāju, ka nolīgojās balkons:

— Mierā, bezprāši! Vai nesaprotat, ka manifests pasludināja jums vienīgi putna brīvību, bet ķeizariskā majestāte negrib jūs atbrīvot bez zemes. Ar ko jūs varat izpirkt savu zemi? Jums taču patlaban nepieder nekas. Pat tas, kas jums mugurā un vēderā, vēl pieder muižai. Ar ko jūs to izpirksit, ja ne ar klaušām? Tāpēc tūliņ pie darba! Vai sapratāt?

— Melo, melo! — atkal sāka aurot sakaitinātais pūlis.

— Vai, velns, značit, kā pas’cīt! — pāri troksnim uzvijās Taduļa kliedzošā balss. — Ja mūsu nodilušie svārki ir tik dārgi, ka par tiem jāstrādā muižai vēl daudzus gadus, kā pas’cīt, tad labāk lai to nav, kā pas’cīt! Še, ņem, velns, značit, kā pas’cīt! Drīz man būs vēl labāki, kā pas’cīt! — Tadulis nosvieda zemē veco svītu un āva nost vīzes.

— Lai ņem, lai rij, lai aizrijās! — Pēc Taduļa par auga sievas un vīri meta kaudzē visu, ko tikai varēja muižā atstāt un daži vai puskaili steidzās mājās.

Bet pie vārtiem viņus aizturēja žandarmi un bruņoti muižas puiši un pērdami ieslodzīja staļļos, komēr vagars Griška ar tiesnešiem būs piesprieduši sodus.

Pagasta sekretārs pasludināja sapulces beigas.

4.

— Vai tāda ir mūsu brīvība, značit. kā pas’cīt! — vaimanāja stallī Tadulis, kad paziņoja par 25 koku piespriešanu.

— Smejos, māsiņ, lai sit mani kaut nost, bet pati uz tiesas vietu neiešu, — Jugase stīvējās pretim žandarmiem un muižas puišiem, kas to rāva pa zemi aiz rokām uz soda vietu.

Brūža lejā sadzītie ļaudis balsī raudāja, vaimanāja un kliedza.

— Vecīt, tu taču esi pagasta vecākais, nepieļauj Griškam pērt nevainīgus cilvēkus, citādi arī mums pašiem nebūs dzīves pasaulē, — vaimanāja līdzi sodāmiem Miglenieku Agate.

Bet Andrejs stāvēja stulbs kā notiesāts, jo jutās gluži nespēcīgs. Tad sasparojās, nomētā zemē kaklā uzkārto pagasta vecākā medaļu un skriešus devās meklēt Pēterīti.

Zēnu uzgāja parkā pie dīķa, kur viņš rotaļājās kopā ar Soņku pie savām jaunbūvēm. Kas gan tur viņiem nebija ierīkots! Spēļu muiža sāka izaugt par veselu pilsētu. Patlaban Pētera rīcībā nodotais galdnieks cītīgi strādāja pie kāda mašīnas modeļa, un zēns pukojās, ka netaisa pareizi.

— Tam vilcienam vajag būt īsti kā grāmatā. Kad mēs to kurināsim, tam jāvelk daudz vagonu, — zēns ietiepīgi uzstājās, un viņu dedzīgi atbalstīja Soņka, piedraudēdama ar sūdzību tētiņam, ja tā mašīna pati neies.

— Pēterīt, tu šodien vēl neesi aprunājies ar tēvu, — Andrejs gribēja dēlam sagādāt ikdienišķo prieku, ļaut sevi iztaujāt par māti, brālīti un māsiņām.

— Nav laika, tētiņ, — strupi atcirta zēns, un viņa tumšās acis iegailējās uz grāmatu.

Andrejam sirdī iesmeldzās sāpe. Pirmo reizi galvā iešāvās doma, kā to var paciest māte, kas dēlu gandrīz nedabū redzēt pavisam. Pamodušās bažas, sajaucoties kopā ar sirdsēstiem par ļaužu spīdzināšanu, lika rīkoties enerģiski. Viņš paņēma uz rokām vienpadsmit gadu veco zēnu, kas gan stīvējās pretim, un steigšus nesa pie mātes. Pakaļ raudādama skrēja Soņka, bet Andrejam vairs nebija žēl nākošās vedeklas. Viņš bēga ar dēlu, it kā viņš būtu jāiznes no degošas mājas.

Māte zēnu nomierināja. Māsas steidzās brālītim rādīt savus rokdarbus, ko gatavoja lellēm. Tas Pēterim patika. Viņš solījās ņemt līdzi pie dīķa arī māsas un tiklīdz mašīna būs gatava, pirmās vizinās lelles.

— Nu, iesim, Pēterīt, uz brūža leju, kur kungs pašreiz rīko jaukas spēles. — Andrejs paņēma zēnu pie rokas un aizgāja.

No lejas atskanēja raudas un vaimanas.

— Tēt, neiesim, tur patlaban piedzērušie kaujas, — zēns apstājās un ausījās.

— Kā tu zini, ka tur piedzērušie?

— Es bieži esmu tur dzirdējis kliegšanu. Tad mani tur nelaida iet, lai nesasit. Bet es šoziem pēc tās lielās kaušanās biju aizskrējis un redzēju sniegā asinis, — zēns nodrebinājās aiz šausmām.

— Dēliņ, tur neviens nekaujas, — smagi elsodams sāka skaidrot Andrejs. — Tur per ļaudis ... Viņi nevainīgi ... Vai dzirdi, kā kungs pats kliedz, lai stingrāk sit?

— Un ko tur pašreiz sit? — zēns, klausīdamies vaimanās, sāka vaibstīties raudās.

— Tavu krusttēvu Taduli...

Acumirklī zēns izrāvās no tēva rokām un klupdams aizskrēja uz tiesas vietu.

— Kungs, kungs, ko jūs darāt! — viņš iekliedzās žēlā, satrauktā balsī un metās klāt pērējiem.

Spēcīgi atvēstais rīkšu sitiens neviļus ķēra zēna plecus un notrieca viņu gar zemi. Lielkungs zibens ātrumā ar dūrēm un kāju spērieniem uzbruka pērējiem un, paķēris zēnu uz rokām, vaimanādams steidzās uz pili: ,

— Petruša, Petruša! Mans mīļais, dārgais Petrušiņ!

Kungam klāt piesteidzās Andrejs, bet Modests Ni-

kolajevičs to atstūma kā svešinieku.

Pilī apkārt Pēterim salidoja vai desmit kopējas. Pēc dažām minūtēm pa pagalma vārtiem aizdrāzās četrjūgs pēc ārsta. Kungs vaimanāja lielā uztraukumā.

Bet muižas pārvaldnieka dzīvoklī Agati māca citas rūpes. Viņa zināja, ka viena nejauša rīkste zēnam ir tīrais nieks, jo zemnieku bērni muižas ganu klaušās dabūja rīkstes vai ik dienas, bet sirds sāpēja par kunga ņemšanos ap Pēteri.

— Andrej, kad mēs atstāsim muižu? — viņa runāja īsi.

— Tiklīdz Pēterītis būs vesels, — bez iebildumiem piebilda Andrejs.

5.

Tadulis apāva jaunās lūku vīzes, uzģērba zilās nātnās bikses, balto kreklu, pelēko kamzoli un sasukāja izpūrušos matus ar saru susekli.

— Glīti, glīti, — apkārt lidinājās ne sliktāk uzcirtusies Jugase. — Nu, smejos, māsiņ, mums nevienam nebūs kauns stādīties lieliem kungiem priekšā. —

— Mēs. Jugasīt, iesim visi reizē, značit, kā pas’cīt. Tikai es būšu pirmais runātājs, — teica Tadulis, kas labprāt bija uzņēmies delegāta pienākumus — sūdzēties Ludzas apriņķa vecākam par Zaļmuižas kungu, bet nu juta, ka dūša saplok papēžos.

Pagalmā viens pēc otra iebrauca cietušie zemnieki. Viņiem ar lakatiņiem gan pārsietas galvas, gan rokas. Mazāk sodītie pat bija paši atjaunojuši rētas ar nagiem, lai sūlātu asinis. Tomēr, neskatoties uz sāpēm, smaidīja no iedomātiem priekiem, ka kungs par patvarību dabūs bargu sodu. Taču ķēniņš ir iecēlis tiesu arī par muižkungiem un devis zemniekiem tiesības prasīt savu taisnību.

Ar šādām domām un cerībām ļaudis pārtrauca tīrumos aršanu un gara pajūgu virkne aizlocījās pa šauriem, muklainiem ceļiem uz pašu apriņķa muižniecības vadītāju, kas bija augstākais pavēlnieks un tiesnesis pār visiem kungiem.

Ilgi zemnieki klaiņāja pa Ludzas ieliņām, jo ne uz vienām durvīm nebija rakstīts augstā amata nosaukums. Beidzot viņi dabūja zināt, ka šis augstais vīrs Ludzā ierodas tikai pa laikam un apmetas viesnīcā. Drīzi cietēji ielenca uzrādīto viesnīcu un pie durvīm sacēla vaimanas, kas atbalsojās pāri visai pilsētiņai.

Durvīs parādījās apriņķa vecākā sekretārs. Viņš paskaidroja, ka ar sūdzībām vispirms jāgriežoties pie, tā saucamiem, miera starpniekiem, kam tieši pakļauti vairāki pagasti, jo apriņķa muižniecības vecākais jau esot paša gubernātora vietnieks, kas visas sūdzības izšķirot galīgā veidā.

— Mēs negribam miera starpnieku, negribam, zna-čit, kā pas’cīt, — pretojās Tadulis, jo šinī amatā saprata Zaļmuižas lielkungu. — Mēs gribam pie paša taisnīgā gubernātora vietnieka, kā pas’cīt.

Sekretārs lika zemniekiem gari un plaši uzrakstīt sūdzību par sava muižnieka nelikumībām.

Cietušie izkratīja no kabatām beidzamos grašus un meklēja pilsētā rakstītpratēju. Par tādu izrādījās kāds žīdiņš, un jau uz vakara pusi sūdzība bija gatava. Tā Taduļa redakcijā skanēja nedzirdēti bargi.

— Nu lielkungam tiks! Tā tiks, ka visu mūžu atcerēsies! — priecājās zemnieki un vieglām kājām sača-bināja viesnīcas pagalmā.

Sūdzību pieņēma tas pats sekretārs. Aizgāja pie gubernātora vietnieka aprunāties un iznāca ar šķelmīgu smaidu.

— Varat ienākt, tikai pa vienam.

Tadulis pirmais pārmeta krusta zīmi un devās meklēt taisnību. Sekretāra pavadībā, ejot caur daudzajām istabām, viņš jau laikus pogāja vaļā kamzoli, lai bez kavēšanās varētu parādīt asinīm notraipīto kreklu. Tad atkritīs garā skaidrošanās, jo krievu valodā viņš prata tikai dažus vārdus. Lai sūdzība iznāktu spēcīga, bez raudāšanas arī nevarēs iztikt. Grūti tas nācās svešā vietā un svešos apstākļos, bet tā bija cerība kungam atriebties. Viņš smagi elsoja, berzēja acis, slapēja siekalām un, ienākot pie augstā tiesneša, balsi vaimanājot noslīga ceļos.

— žēlastību, visaugstākais kungs, žēlastību, značit, kā pas’cīt! Zaļmuižas lielkungs mūs spīdzina un moka, un per vēl bargāki nekā agrāk, kā pas’cīt, — viņš runāja trīcošu balsi, raustījās elsās, neceldams skatu uz augšu, kamēr acis pārplūdīs asarām.

— Ak, tad jūs sabraukuši par mani sūdzēt? — norūca augstais gubernātora vietnieks un iesmējās tik spalgi, ka drebuļi pārskrēja vecajam sūdzētājam pa kauliem.

Tadulis pacēla galvu un gandrīz vai pamira aiz bailēm. Viņa priekšā, mīkstā krēslā atzvelies, kūpināja cigāru pats Zaļmuižas lielkungs un trīcēja visā augumā no gārdiem smiekliem.

— Vai, velns, značit, kā pas’cīt, — ievaidējās večuks un nevarīgi atsēdās uz grīdas. Likās, visa pasaule apgriezusies ar kājām uz augšu. Pat pie sienas uzkārtā ķeizara ģīmetne karājās ar kājām uz augšu un virs tās sēdēja lielkungs, ņirdzīgi kūpinādams savu cigāru.

— Nu nekas, nekas. Tas labi, ka jūs mani apciemojāt, — zobgalīgi turpināja augstais tiesnesis. — Jūs laikam, esat arī izsalkuši, rakstot tik garas sūdzības.

Viņš parāva aiz zvaniņa roktura, un istabā tūdaļ iesteidzās divi žandarmi.

— Tūlīt labi pamielot šo večuku un visus pārējos.

žandarmi pacēla Taduli no grīdas un vai nešūs nogādāja šķūnī. Večuks nepaguva vēl atjēgties, kad tur saradās arī pārējie zaļmuižieši. Tad sākās apsolītā mielošana.

Kad katram tika uzskaitītas trīsdesmit rīkstes, apriņķa vecākā sekretārs viņiem piekodināja, lai tūdaļ brauc mājās un nekavējoties stājas pie uzlikto klaušu pildīšanas.

— Vai braukt vēl līdz pašam gubernātoram ? — prātoja divkārši cietušie. Neviens no viņiem pat nezināja ceļu uz tālo Vitebsku un baidījās no vēl lielākiem sodiem. Ja tie paši agrākie muižnieki sēž augstos amatos un spriež par zemniekiem tiesu pa vecam, tad labāk sakost zobus . .. gan nāks laiks ...

Atkal muižas tīrumos gurdi kustējās klaušinieki, atkal muižas vagaris pagasttiesas vārdā zemniekiem sprieda smagus sodus un atkal vakaros dzestrajā zālē norita sūras asaru lāses ...

Ļaudis ierāvās sevī, bet visus vienoja viena doma...

— Kur palikusi sludinātā brīvība? Kur? — Nevainīgi mocītie ļaudis ilgi lūkojās tālu mirdzošajās zvaigznēs, un viņiem šķita, ka brīvība izbijusi kā jauks vienas nakts sapnis, kas izdziest līdz ar rīta zvaigznēm, kad jāsteidzas uz muižu klaušās, lai vakarā nesūrst mugura no rīkšu cirtieniem.

6.

Kaut gan ārsts nekādu vainu neatrada, taču lielkungs Pēteri uzlūkoja par slimu. Pie viņa gultas dienām un naktīm sēdēja kopējas, tina sakarsušo miesu siltās segās, ik stundas uzmācās ar ēdienu un neatlaidīgi jautāja: „Kas sāp?“

— Viss sāp! — pikti atcirta zēns, atvairīja ēdienu un nogriezās no uzmācīgām kopējām, kavēdamies sevī pie baigām, neatvairāmām domām.

Viņš nevarēja aizmirst brūža lejā redzēto šausmu skatu, kur bendes kapā ar rīkstēm viņa krusttēvu. Nu viņš saprata, ka šīs kopējas bija melojušas par piedzērušo kaušanos brūža lejā, un tās asinis, ko kādreiz viņš redzēja sniegā, likās, bija viņa krusttēva asinis.

Zēnam atmiņā nāca laiki, kad viņš dzīvoja ciemā. Tur arī bija daudzi labi, mīļi cilvēki. Visskaidrāk viņš atcerējās krusttēvu Taduli. Kad vien atnāca, ņēma viņu klēpī, pieglauda sev klāt un piegrūda pinkaino bārdu pie vaigiem. Sūra tabakas smaka dvesa no viņa mutes, toties viņa rokām piemita mīlīgs siltums. Viņš zināja daudz dziesmu. Visi klausījās, kad Tadulis dziedāja, un Pēteris arī vilka viņam līdzi. Dažreiz krusttēvs spēlēja vijoli. Tad jaunie ļaudis lēkāja aiz priekiem, un krusttēvs vēl piedziedāja:

„Tili, tili, vecenīt,

Atnāks pavasars,

Dos kungs maizes,

Dienā divi reizes.“

Šīs tālu aizgājušās atmiņas uzausa kā jauns rīts, pildīja zēna ierasto dzīvi ar jaunu saturu, pavērsa skatu pāri muižas lielā dārza žogam uz tālo ciemu, kur arī dzīvo tādi paši cilvēki, kas viņam bijuši mīļi un labi.

Pēterim atkal gribējās redzēt savu krusttēvu. Bet kopējas neļāva atstāt gultu.

Tad viņam sāka uzmākties baigas domas: varbūt tikai tāpēc viņam liek gulēt, ka krusttēvs miris. Šī nojauta sajaucās ar redzētām asinīm baigā minēšanā, kas naktīm no tumšiem kaktiem izsauca briesmīgus rēgus. Tiklīdz pievēra acis, tūdaļ sniegā redzēja sarkanas asiņu lāses un acu priekšā nostājās nomiris krusttēvs, sakrustotām rokām, izdzisušām acīm. Zēns murgoja vaļējām acīm. Viņš bieži mirka sviedros un asarās.

Noraizējies lielkungs šad tad uz pirkstgaliem ienāca pie slimnieka un smagi pūta. Pēteris novērsa skatu sāņus : taču krusttēvu Taduli pēra pēc lielkunga pavēles.

Zēna nicīgie skati sāpināja viņa labdari. Kādu nakti lielkungs uzzināja, ka Pēteris murgo. Viņš satraukts ienāca istabā un klausījās zēna nemierīgajā elpā.

Pēkšņi Pēteris» uztrūkās augšā.

— Tēt, tēt, asinis! Krusttēva asinis! — viņš uztraukts palūkojās lielkungā, atkrita gultā un, paslēpis spilvenā seju, sāka elsot neapklusināmās raudās.

Lielkungs saīga. Smagas domas kremtās galvā. Visu vainu viņš uzlika Andrejam, kas sācis zēnu musināt. To viņam nevarēja piedot.

— Zēnam vajadzīgs pilnīgs miers, — viņš stingri noteica kopējām. — Tāpēc nevienu iekšā nelaidiet! Arī tēvu nelaidiet!

Tas bija smags trieciens Pēterim. Taisni tagad viņš sāka ilgoties pēc tēva un, pasaucis Soņku, bieži ar to sūtīja vecākiem sveicienus, ko tie nekad nesaņēma.

Kādu dienu Pēteris padzirda aiz sienas stingru tēva balsi. Tikpat stingri runāja arī kungs. Ilgi viņi strīdējās. Beidzot atsprāga vaļā durvis un istabā iesteidzās tēvs.

— Celies, dēls, mēs brauksim uz savām mājām! — Andrejs sauca uztraukts.

Pēterim likās, ir pienākusi atpestīšanas stunda. Viņš kā sprungulis izlēca no gultas un sāka ģērbties.

Durvīs parādījās kungs.

— Andrej Andrej ič, vai tu esi prātu zaudējis? — lielkungs centās atrunāt Andreju.

— Nē, kungs. Es baidos pazaudēt dēlu, — strupi atteica tēvs.

— Lūk, tā tu viņu vari pazaudēt. Iznes tikai slimu bērnu vējā! -

— Es neesmu slims, — iesaucās zēns. — Es gribu iet mājā.

Kungs samulsa.

— Andrej Andrej ič, ja tu domā aizbraukt, es tevi ilgāk neturēšu, — lielkungs noteica cieti un sausi. — Tikai zini, ka mūsu noruna vairs nepastāv. Esi pelnījis, ka tevi padaru par klaušu cilvēku, bet šī zēna dēļ laižu tevi brīvībā. Ja negribēji saņemt pusmuižu, saņem savu sādžas mājiņu, bet ar noteikumu, ka šo zēnu kopsi, labi audzināsi un skolosi.

— Kungs, katra tēva pienākums ir rūpēties par saviem bērniem. To es darīšu, cik spēšu, — jau mierīgākā balsī runāja Andrejs. — Paldies par visu, ko darījāt manā labā!

— Es tev ar prieku gribu palīdzēt, — kļuva piemīlīgāks arī kungs. — Ja nebūs naudas, pasaki! Un tagad atstāj zēnu vēl tepat, lai viņu kārtīgi saģērbj un paēdina.

Kamēr kopējas taisīja ceļa pūru, Pēteris varēja aprunāties ar draudzeni Soņku. Abi bija tā saraduši kopā, ka nevarēja ne iedomāties par šķiršanos.

— Petrušiņ, tu mūs apciemosi ik dienas, — līgavas vārdā lūdza zēnu sievas tēvs. — Es jums ierīkošu tādas spēles, kādas jūs nevarat ne iedomāties. Tu atnāksi? Ja?

— Katrā ziņā, — solīja Pēteris, jo draudzenes klātienē lielkungs viņam atkal likās mīļš un patīkams cilvēks.

— Kad būs slikts ceļš, es tev pretim aizsūtīšu zirgu, — savukārt solīja lielkungs.

Abi pusaudži lēkāja aiz priekiem.

Bet kad Andrejs piebrauca pils lievenim darba ratos, jaunais kavalieris sadrūma kā rudenīgs vakars. Kāpēc viņam jāšķiras no šīs smaidīgās sprogainās tumšmates, kas, likās esam mīļāka par paša brāļiem un māsām?

Pēc paraduma nobučojis kungam roku, viņš paņēma Soņkas roku savējā, un abi ilgi raudzījās viens otram acīs.

— Petruša, nebrauc, nebrauc! — nobira asaras meitenei.

— Andrej Andrejič, vai tev nav šo bērnu žēl? — ierunājās lielkungs.

— žēl, bet tam tā jābūt, — apņēmīgi noteica Andrejs.

— Nu, sabučojieties un šķirieties! — arī lielkungs vēlējās drīzāk izbeigt šo kārdināšanas brīdi, kad varētu sarunāt Andrejam gluži neticamus solījumus.

Vai nu tā bija naīva bērnišķība, vai vēl nenojausta savstarpējas piederības tieksme, kas lika jauniešiem apskauties un sabučoties. Taču šis skūpsts ilgi kvēloja uz viņu lūpām un pēc gadiem izcēla to ugunskuru, kas plosījās plašā, tālā apkārtnē: aprija viņus pašus, izpostīja lepno muižu un pašu atvadu skūpsta pamudinātāju aizveda vājprātīgo namā.

7.

Laikam šo traģēdiju nojauta arī lielkunga sirds, jo viņš ilgi stāvēja pie muižas vārtiem, raudzīdamies paka aizbraucējiem, kamēr tālumā aizmiglojās skats un galva kļuva tukša no domām kā izslaucīts piedarbs. Atgriezies pilī, viņš virināja daudzo istabu durvis, bet visas istabas šķita tumšas, aukstas un drēgnas.

Vienīgi zēna guļamistabā vēl, likās, mājo siltums. Viņš noliecās pār gultiņu, taustīja segu un klusi čukstēja.

— Petruša, Petruša... kur tu pazudi, Petruša! —

Pēkšņi kungam pierē iegriezās dziļa rieva. Viņš ieķērās sev ar rokām matos un sadrūmis atsēdās. Padzir-dis sava dēla balsi, aizsteidzās pie tā. Noglauda, nobučoja un sāka atkal virināt istabu durvis.

— Ej, sulain, konjaku! — viņš iesaucās un pats nobijās no savas balss. Ieslēdzies savā iztabā, viņš dzēra glāzi pēc glāzes, aizkūpināja cigāru un raudzījās dūmu mutuļos.

Viņam likās, ir atkal sen pagājušās Lieldienas. Visi aizbraukuši ciemos. Viņš viens pats dzer un kūpina cigāru, bet sirdī smeldz sāpes par zaudēto skaisto pani Ricku. Tad nāk tās vietā kalpone Marija un piepilda viņa dzīvi ar jaunu mīlu, jaunām ilgām, jaunām cerībām. Tā nozūd, saltā tumšā negaisa naktī, bet pāri paliek viņas dēls, kas silda sirdi joprojām. Vienpadsmit gadus viņš to lolojis kā savu vismīļāko dēlu, un pa šo laiku tā vien licies, ka arī Marija dzīvo viņam līdzi. Tā viņam bijusi vienīgā laime.

Nu visam beigas. Petrušam atradušies tēvs un māte, kas to paņem ar pilnām vecāku tiesībām.

Bet, vai tiem ir šīs tiesības?

Viņš uzkāpa uz bēniņiem, kur glabājās bērna šūpu-lītis. Jā, tanī kādreiz gulēja Petruša kā viņa īstais dēls. Un tāds viņš paliktu, ja nebūtu ieradusies Agate ar otru bērnu.

— Ak, kāpēc es pieļāvu apmainīt bērnus? Vai tas bija pietiekošs iemesls, ka Agate atsaucās uz savām mātes jūtām? — prātoja lielkungs. — Tad es baidījos, lai nedabū zināt sieva. Vienalga, nu visi zina to ... Es nodevu savu bērnu svešās rokās un nu vairs nespēju to paņemt sev. Ak, būtu bijis kaut viens cilvēks, kas spētu uzrādīt kādas Marijas dēla pazīmes!...

Un atkal lielkungs atgriezās domās pie nozudušās kalpones.

— Kur gan viņa varēja nozust? — lielkungs atkal sev lika tūkstoškārt neatbildēto jautājumu un gara acīm skatīja mirušās Marijas līķi. Viņa gulēja zārkā tumšās drānās un — rau! — šoreiz pār galvu viņai klājās tumšs sēru plīvuris. Likās, viņa pati apraud kādu nomirēju. Lēni viņai iedrebas lūpas, sāk atdzīvoties sastingušie panti, atveras dzidrās acu dzīles, vaigos atplaukst sārtums un — viņa dzīva nostājas Modesta priekšā.

— Ak, kāpēc, kāpēc es neaizturēju to dāmu? —

Gribējās tūdaļ drāzties ar savu sešjūgu pa visiem ceļiem, meklēt zudušo un, ja to neatrod — iegāzties ar visiem zirgiem kādā upē vai gravā. Bet krūtīs smel-dza dzēlīgas sāpes, galva džinkstēja kā sadauzīta un kājām pietrūka spēka.

Viņš atkal ieslēdzās savā istabā, un dzēra, kamēr acu priekšā viss sāka grīļoties. Tad juta sevī augam spēku un niknumu. Sasita pudeli un glāzes, spēra ar kājām krēslus, galdus, un tad izskrēja pagalmā.

— Ej, kučier, zirgus!

Viņam gribējās ļaut iztrakoties jūtām, kas prasījās šalkot vēja ātrumā un līdzi šim vējam bija jāturas arī viņa zirgiem. Viņš ar visu varu vilka grožus, kliedza un šmuikstināja pātagu. Varenie zirgi saprata savu kungu, un tie drāzās kā viesulis taisni pāri laukiem, pļavām un krūmājiem, kamēr sataustīja zem kājām šoseju.

Dzirdot pakavu dimdoņu un redzot, kā zirgiem zem kājām dzirkstis šķīst, kungs sajuta savu varenumu. Patmīlības prieks karsēja dzīslās asinis, un viņš ar visu būti izjuta, ka dzīvo.

— Allo, allo! Ceļu, ceļu!.. .

Kad aizkusušās krūtīs noklusa vētra, lielkungs gurdeni grieza zirgus apkārt. Tad varēja domāt ir par muižas saimniecību, ir par valsts dienestu, ko viņš pildīja tieši ienākumu dēļ.

Taču apriņķa vecākais apzinājās, ka viņam, kā jaunās kārtības nodibinātājam apriņķī, vispirms jānoorganizē kaut šķietams pagasts savas muižas robežās, jo ar Miglenieka aiziešanu saruka turpmākie nodomi.

Bet ko celt par pagasta vecāko Miglenieka vietā? Ko? Likās, visi zemnieki ir neciešami muļķi, nelgas un blēži.

Un atkal kungam kļuva slikts gara stāvoklis. Gribējās ceļmalā saskatīt kādu no šiem un izmēģināt uz tā kūkuma pātagu.

Muižas tuvumā no krūmiem izlēca zaķis. Lūk, tas pie visa vainīgs!

— Pui, pui, pui! — iesaucās kungs un laida ar seš-jūgu pakaļ. Ja nav pie rokas ieroča, tad tas knislis jāsamin zem zirgu pakaviem.

Zaķītis kūleņodams metās pāri sādžas rudzu laukam. Kungs uzšāva zirgiem ar pātagu. Pēc tikko lijušā lietus rikšotāji grima līdz ceļiem. Lielas zemes pikas ar rudzu lukstājiem leca augstu gaisā un krita uz kunga galvas, bet viņš tikai stiepa grožus un vicināja pātagu.

— Pui, pui, pui!

Vēl divdesmit, desmit soļi... un vainīgais apvelsies zem zirgu pakaviem.

Pēkšņi zaķis meta augstu kūleni. Priekšā — sēta.

— Nolādētie zemnieki! — kungs pievēra acis, lai neredz, kā salūzt karietes riteņi.

Te, kur bijis, kur nebijis, vai klupdams atsteidzās kāds zemnieks un acumirklī nogāza sētu.

Lielkungs pieturēja zirgus.

— Kā tevi sauc?

— Jurka, cienīgs, žēlīgs lielkungs. Kungs, žēlo veco Jurku! — večuks izpūrušu bārdeli nokrita karietes priekšā uz ceļiem.

— Te būs tev par izbradātiem rudziem, — kungs ar devīgu roku pasvieda Jurkam sudraba rubli.

— Nevajag, cienīgs, žēlīgs lielkungs. Kur lielkungs pārbrauc, tur labāk aug, — večuks priecājās, ka nav dabūjis pērienu.

Lielkungs labpatikā pasmaidīja.

— Jurka, es redzu, tu esi gudrs vīrs. Es tevi ieceļu par pagasta vecāko, še cigārs! — viņš iegrūda večukam cigāra nodeguli mutē un smējās pilnā kaklā.

Zaķa vietā viņš bija noķēris pagasta vecāko.

Ceturtā nodaļa Jaunā draudzene

1.

Mazais kavalieris ik dienas posās uz muižu pie jaunās baroneses Soņkas. Vecākiem tas nepatika. Bet Pēteri šaurie mājas apstākļi neapmierināja. Vai uz slotas kāta, vai kruķa jāsi, kad muižā pie dīķa drīz kūpēs lokomotīve? Kaut būtu bijuši kādi rotaļu biedri! Ar brāli un māsām viņš gandrīz nespēja saprasties: tiem visas domas tikai pie mājas un vecākiem.

Pēteris gāja meklēt sev sabiedrotos pie kaimiņiem.

Apkārt vecām mājelēm linu krekliņos, basām kājiņām tekāja bērni, bet tiklīdz viņi pamanīja Pētera spīdošās pogas, kliegdami un spiegdami nozuda istabās, un, piegrūduši pie šķībo lodziņu šaurām rūtīm nosmulētās padegunes, baigi raudzījās pogainajā muižas zēnā.

Vienīgi Struiku mājā mazos bērnus valdīja kāds vecāks zēns gudrām acīm, kas arī nebija apmierināts ar ikdienu. Viņa vārds bija Ādams.

Taču uz ielas viņš iet nevarēja. Bez četriem, par viņu mazākiem brāļiem un māsām, šūpulī brēca vēl piektais. Ādams tam pārmainīja sausāku autiņu, izņēma no mātes tīnes gabaliņu maizes, nokoda kumosu, paņēma no pudelītes pāris lāses medus, rūpīgi samīcīja mutē, iesēja autiņa stūrī, un mīksto, suloto bumbuli iebāza bērnam mutē. Tas kāri zīda, blisinādams acis.

Ādama rūpes par mazo brālīti Pēteri dziļi aizkustināja. Viņš nosēdās tam blakus uz šķībās koka lāviņa^, kur uz zirnājiem bija uzklāta rūtaina lupatu sega un, palīdzēdams šūpot mazo, sāka ar ciema puiku iedraudzēties.

Ādams lūkoja Pēteri iepazīstināt ar saviem draugiem, kā priekos, tā bēdās.

Vislielākie bērnu prieki izpaudās vakaros, kad no klaušu darbiem pārnāca vecāki, un mātes uz pavarda vārīja siltu putru. Tad istabas līdz klonam pildījās ar pelēkiem dūmiem. Tie koda acīs, bet arī atnesa daudz jautrības. Varēja ķert „vistiņas“ neaizsietām acīm.

Pēterim ciems iepatikās. Viņš ātri iekļāvās bērnu pulkā.

Kaimiņu bērni labprāt traucās uz Miglenieku māju, kur bija divas gaišas istabas ar grīdu. Miglenieku māte ciemiņiem nogrieza pa gabaliņam maizes un virsū uzbēra cukuru. Tādu gardumu bērni aprija pāris kumosos, un mazākie atkal stiepa rociņas: Maizes!

Pēteris savkārt gāja ubagot pie kaimiņiem.

— Pēterīt, tu mūsu maizi neēdīsi, — bažījās kaimiņienes.

— Ēdīšu, — Pēteris centās būt līdzīgs citiem.

Bet kaimiņu maize bija melna un rūgta. Mutē dūrās sēnalas un akoti.

Nu Pēteris saprata, kāpēc kaimiņu bērni kāro pēc viņu maizes, un, iedams ciemos, ikreizes paņēma līdzi pa maizes klaipam, ko izdalīja rotaļu biedriem.

Pēc maizes kārie bērni labprāt vīkša dažādas „godības“. Rīkoja gan kāzas, gan bēres, gan kristības. Mazāka patika bija par bērēm, jo neviens negribēja mirt, tāpēc, ka kapsētā apbedītais nedabūja ēst. Toties kāzās katrs vēlējās būt par līgavu vai līgavaini, jo tie dabūja lielākos kumosus. Maizes sagādāšana bija Pētera uzdevums. Tāpēc arī viņu bērni godāja par baznīckungu.

Sākumā jaunajam baznīckungam gan nepatika netīrā pirtiņa, kas bija bērnu rotaļu vieta, taču viņš gribēja uz mata būt līdzīgs draugiem. Un drīzi tāds viņš arī izskatījās.

2.

Kādu dienu Miglenieku ciemā ierībināja Zaļmuižas sešjūgs.

— Kungs, kungs! — sāka brēkt upmalas pirtiņas kāzu viesi un papēži vien aizlidoja pa gaisu.

— Petruša, Petruša! — iesaucās lielkungs un pieturēja zirgus.

Pēteris apstājās. Lielkungs noliecās pie zēna, nobučoja, un divas asaras viņam noritēja pār vaigiem. Pēteris samulsa. Viņš pirmo reizi redzēja kungu raudam un nespēja saprast iemeslu, bet kad kungs sāka notīrīt viņa nosmulētos un dubļos izvārtītos svārkus, viņš pats nobijās no sava izskata.

— Petruša, tūlīt brauksim uz muižu, Soņka tevi gaida. Tur tev atkal pašūs jaunus svārkus. Brauksim! — ar drebošu balsi kungs vilināja bērnu sev līdzi un lika kučierim griezt zirgus atpakaļ.

Pēterim iegailējās acis, domājot par atstāto tvaika mašīnu.

— Tūlīt, es palūgšu mātei, — zēns atcerējās savu atkarību no vecākiem.

Padzirdusi kunga balsi, Agate pati izsteidzās uz ielas.

— Miglenieku māt, jūs neievērojat manus noteikumus. Tā bērnu nedrīkst nolaist, — lielkungs pārmeta.

— Kungs, man līdz šim nebija laika viņu vairāk uzmanīt, — taisnojās Agate, nosarkusi kā biete, gan aiz kauna, gan aiz dusmām, jo kungs iejaucās viņas ģimenes dzīvē.

— Es jau domāju, — rājās lielkungs. — Tāpēc Petruša tūlīt brauks man līdz.

— Kungs, es pati viņu uzraudzīšu, — mātei acīs sakāpa nevaldāmas asaras. Tās slēpdama, viņa sāka tīrīt dēla izvārtītos svārciņus. — Tāds tu, puisīt, nevienam nedrīksti rādīties. Iesim istabā. Es iztīrīšu, izmazgāšu, pašūšu jaunas biksiņas un tad tu varēsi braukt ciemos, — Agate runāja asaraina un skāva sev klāt dēlu.

Pēteris, jau pieradis pie mātes tuvuma, pieplaka viņai un palūkojās kungā svešām acīm.

Lielkungs saīga.

— Tad audzini un kop viņu pati! Tikai skaties, ka otrreiz es tā nolaistu bērnu neatrodu, — pikti izgrūda kungs un zelta gabals iekrita Agatei klēpī.

— Kungs nevajag .. . Kam jūs tā? ... — Agate gribēja nodot naudu atpakaļ, bet lielkungs jau sēdēja karietē un sabarotie zirgi saslējās skrējienam.

— Paldies, paldies, cienīgs, žēlīgs lielkungs! — Agate čukstēja, raugoties pakaļ putekļu mākonim, bet krūtīs smeldza kā sāpīgas nātres.

Vakarā viņa ilgi apspriedās ar vīru. šīs apspriedes iznākumā pēc dažām dienām Migleniekos ieradās glīta, četrpadsmit gadus veca meitene — Marce.

— Pēterīt, te būs tev jauna draudzene, — Agate stādīja dēlam priekšā jauno kopēju. — Esi viņai paklausīgs un labs. Un tu, Marcīt, uzmani Pēterīti, lai viņš vienmēr būtu tīrs.

Tā piesacīja māte.

Taču kustīgo zēnu nebija iespējams izsargāt no kaimiņu bērnu sabiedrības. Ap Pēteri pietika darba ir Marcei, ir mātei, un tomēr zēna izskats bija nožēlojams.

Tad tēvs nolēma sūtīt Pēteri līdzi Marcei ganos, lai viņš kavē laiku ar vecākiem bērniem un tīrākos apstākļos.

Ganos, Struiku Ādama sabiedrībā, Pēteris jutās labi. Bet ganiem maz atlika laika rotaļāties, jo ciemam ierādītās šaurās, purvainās ganības bija noplicinātas līdz saknēm, un izbadojušies lopi nemierīgi šaudījās uz visām pusēm. Tie spraucās uz mežmalu, kur pavēnī zaļoja svaiga, sulota zāle.

— Laidiet lopus meža ganībās! Govis paēdīs un gulēs, — sāka ganus mācīt Pēteris.

Gani paskaidroja, ka lielkungs noliedzis mežos ganīt.

Pēteris drūmi palūkojās uz muižas pusi, kuras laukus apjoza nepārredzams plašo mežu loks.

— Laidiet ar manu atbildēšanu! — viņš stingri noteica, un pats dzina lopus mežmalas zālē.

Govis drīzi paēda, apgulās un mierīgi gremoja. Gani Pēteri dēvēja par savu karali un rīkoja lielas kronēšanas svinības. Bet šajās svinībās ieradās arī mežsargs, sāka trenkāt lopus un tiesāt ganus pēc klaušu laiku likumiem. Gani bēga kur kurais un arī pats karalis iemuka krūmos.

Taču rīkste ganus nelaboja. Tikai turpmāk viņi bija uzmanīgāki. Kamēr govis plūca aizliegto zāli, Pēteris, iekāpis augstākā kokā, uzmanīja ceļu un muižu. Tiklīdz draudēja briesmas, gani aizdzina lopus uz sādžas zemes.

Kādreiz lielkungs pielīda ganiem klāt nemanīts. Zēni paguva aizbēgt, bet Marce paklupa un uz viņu gāzās lielais kunga dusmu virums. Viņš to plūca aiz matiem, spēra ar kāju, un pēra ar pātagu.

Pēkšņi sakustējās augstā egle un no augšas atskanēja spraiga zēna balss:

— Kungs, kungs! Kā jūs drīkstat?

Nobrīkšķēja zari, nodipēja kritiens un lielkunga

priekšā stāvēja Pēteris, saspurojies kā dadzis. Uztraukumā zēnam drebēja rokas, iegailējušās tumšās acīs spiedās asaras, un krūtīs viņam rūga pretestība.

Lielkungam aizmirsās ir gani, ir lopi.

— Petruša, Petruša! — viņš pārsteigts lūkojās zēnā, kas izskatījās gluži svešs. Pamanījis uz viņa vaiga no-brāstu rētu, lielkungs noliecās pie tās, gribēdams saskatīt radniecīgas asinis, bet galvā spiedās doma: „Vai tas varētu būt, ka dēla asinis runā pretim tēva asinīm?“ Viņam gribējās rāt un pērt šo svešo bērnu.

Bet kā miera eņģelis acu priekšā atkal nostājās pazudusī mīļākā. Kungs atcerējās, ka arī viņa bija liela spītniece. Un zēnam varbūt mātes raksturs? ...

— Marija, Marija — tu un tavs dēls esiet mana nasta!...

Lielkungs nespēja novērsties. Gribējās skaut sev klāt zēnu un bučot, saukt par dēlu un neatdot to nevienam.

— Petruša, es nezināju, ka tev patīk iet ganos, — viņš teica. — Tu vari tēva lopus ganīt pa visiem muižas mežiem un atmatām, tikai tev būs jāgana savrup no ciema ganiem . ..

3.

Nu Marce ar Pēteri ganīja Miglenieku lopus savrup muižas mežos. Govis, labi paēdušas, bieži gulēja. Gani varēja rotaļāties.

Sākumā Pēterim divatā vien šķita garlaicīgi, jo Marce stāvēja tālu no viņa plašās pieredzes un dīvainām fantāzijām. Viņam bieži radās jautājumi, kas meitenei bija sveši.

Toties Marcei bija skaista, sulīga balss un liels dziesmu krājums: katram laikam un darbam sava

dziesma. Uz Pētera jautājumiem viņa bieži atbildēja ar dziedāšanu un aizveda zēna domas skanošā pasaulē, kur sirds iešūpojās tīrā līksmē.

Marces dziesmas Pēterim ļoti iepatikās. Viņam šķita, ka tad arī pati dziedātāja atplaukst daiļumā. Vaigos iesitas dzīvs sārtums, uzzied lūpas, iemirdzas acis un rotaļīgi zibsnī meitenes baltie zobi. Dažas dziesmas jautrībā kutina sirdi, dažas velk caur sirdi drūmu, skumju pavedienu, kas vaid kā rudens nakšu vēji.

Sevišķi Marcei patika dziesmas par bārenīti. Kad tās dziedāja, Pēterim pret Mārci radās dziļa līdzjūtība, jo viņa arī bija bārenīte. Jūsmīga bārenīte, kuras dziedāšanu atbalsoja tālie meži.

Tad arī Pēterim gribējās dziedāt, un izrādījās, ka arī viņam ir laba balss. Aizlokot balsi pār koku galotnēm un ļaujot tai izskanēt tumšos meža dziļumos, sirds iesila ne mazākā priekā kā rotaļājoties muižā. Dziesma, likās, ir tīrs prieks, bez raizēm, bez nopūtām, un ja kādā žēlā pantā iedrebas balss, tās sēras izzūd kā rīta migla, tiklīdz atspīd saule.

Pēterim radās jauna, tīkama nodarbība — dziedāšana. Priekšpusdienā viņš kala no Marces mutes pantu pēc panta, bet pievakarē kāpa kokā un ļāva tiem izskanēt tālumā. Viņš dziedāja spēcīgā balsī, lai Soņka dzird; lai zina, ka viņam klājas labi un ka viņam ir mīļa, jauna draudzene, kas nav ne ar zeltu atsverama. Viņš laimīgs dziedāja kā putns zarā.

Bet drīz radās vilšanās. Atklājās, ka starp viņu un Mārci ir vēl kāds trešais.

4.

Kādreiz Pēteris, apbrīnojot Marces lielo dziesmu pūru, iejautājās:

— Mārcīt, kur tu ņēmi tik daudz dziesmu?

— Tās, Pēterīt, man savāktas no visām malu malām kā ziedu klēpis, — smaidot atbildēja meitene.

— Bet kad tu radi laiku dziesmas vākt?

— Man tās savāca viens labs cilvēks.

— Un kas tas bija? — neatlaidās zēns.

Nu Marce sāka stāstīt par lielo dziesmu teicēju Kārklinieku Andrievu. Viņam no vecmāmiņām esot savākta vesela dziesmu vācele. Tās viņš ierakstot lielā dziesmu grāmatā.

Pēterim likās neticami, ka starp zemniekiem kāds prot rakstīt.

Dienvidū Marce izcēla no sava pītā groziņa, kur glabājās viņas goda drānas, palielu nosmulētu grāmatu. Tā bija ar roku rakstīta dziesmu grāmata. Burti nevarīgi izšķobīti, līdzīgi pātaru grāmatas burtiem. Grāmatas pirmajā lappusē bija lasāms: „šī grāmata pieder Andrievam Jūrdžam, Zaļmuižas draudzes Kārk-leniekos.“

Pēteris gribēja ņemt grāmatu līdzi ganos, bet Marce neļāva.

— Tā man dārga dāvana no Andrieva, — viņa teica un, rūpīgi ietinusi grāmatu jaunajos bruncīšos, noslēpa pūra lādes dibenā.

Pētera ziņkāre par Kārklenieku Andrievu pieauga. Marce stāstīja, ka viņš esot gluži jauns puisis: tikai piecus gadus vecāks par Pēteri un trīs vien gadus vecāks par Mārci. Vēl nesen viņi gājuši kopā ganos.

— Bet kā viņš iemācījās rakstīt? — brīnījās Pēteris. Nu Marce atklāja jaunajam ganu biedram brīnumu, par ko ļaudis runājot plašā apkārtnē. Kad Andrieva māte ziemas vakaros pie skala uguns, ar vārpstu vērpjot linus, mācījusi vecāko dēlu pātaru grāmatā, klāt sēdējis arī piecus gadus vecais Andrievs un raudzījies brālim pār plecu. Brālim bijusi grūta galva. Baznīckungs, braukādams pa ciemiem pārbaudīt bērnu zināšanas, licis Jūrdžu mātei rūpīgāk mācīt bērnus, jo viņiem — plašā apkārtnē izslavētiem bagātniekiem — būšot kauns, ka bērni baznīcā atvēršot ačgārni apgrieztu grāmatu. Tā uzmudināta Jūrdžu māte Andrievu likusi pie grāmatas jau septiņu gadu vecumā. Bet dēls par burtošanu nelicies ne zinis. Māte viņu visādi kauninājusi un rājusi; baidījusi gan ar baznīckungu, gan ar rīkstēm, bet Andrievs ietiepies un — beigts! Nākošā ziemā māte sākusi Andrievu pērt. Arī tas nelīdzējis. Likusi baznīcā upuri un sūdzējusies baznīckungam.

— Otož, to palaidni vajag pērt, — ieteicis baznīckungs.

— Ir jau pērts, tīri vai žēl paliek bērna, — raizējusies māte.

— Otož, rīkste bērna kaulus nepārlauzīs, bet bērns, izaudzis par bezdievi, otož, mātes sirdi salauzīs, — stingri noteicis baznīckungs.

Nu māte Andrievam uz galda līdzās grāmatai nolikusi arī rīksti un stingri noteikusi:

— Tevis dēļ, Andrieviņ, es negribu degt elles sveķu katlā, tāpēc tūliņ izvēlies vienu no šīm lietām.

— Andrievs tikai pasmaidījis.

Māte piesarkusi aiz dusmām. Norāvusi zēnam biksi-ņas, pārstiepusi pār ceļgalu un sākusi šaustīt no visa spēka. No rīkšu cirtieniem parādījušās asinis. Zēns tā brēcis, ka atsteigušies kaimiņi. Tad māte likusi Andrievam nobučot rīksti un atprasījusi, vai reiz ņems grāmatu rokā?

— Ņemšu. — Andrievs drebējis kā drudzī.

— Še, lasi tūlīt uz vietas, — māte pasniegusi grāmatu.

— Kur lasīt? — prasījis Andrievs.

— Vienalga kur, — māte uzšķīrusi litāniju visiem svētiem.

Andrievs tūdaļ sācis lasīt, nevis burtodams, bet gludi kā liels cilvēks.

Māte nobālusi un paģībusi...

Nākošā svētdienā baznīckungs no ambonas stāstījis par brīnišķīgo žēlastību, kādu Dievs piešķirot bērniem ar bērza rīksti, bet Andrievs apgalvojis, ka viņš iemācījies grāmatu lasīt, sēdot līdzās tēvam, kad viņš dziedājis svētās dziesmas.

No tās dienas Andrievs kļuvis par vecāku mīluli. Viņam devuši gardākos kumosus, krekliņus šuvuši no smalkās appleču drānas un nelikuši pie darbiem.

Andrievs par to lasījis priekšā vecākiem lūgšanas, dziesmas un visādas pamācības.

Kad lūgšanu grāmatai iztrūkušas lapas, Andrievs tās pielipinājis. Ar! pats viņš izdomājis lielo gudrību, ka grāmatā varot iešūt ar roku pārrakstītu lapu.

Kārkleniekiem esot daudz ķiršu. Andrievs izspiedis ogām sulu, klāt piejaucis kvēpus un ar šķeltu zoss spalvu sācis rakstīt. Salāpījis grāmatas arī daudziem kaimiņiem. Nu jau viņš pats sācis rakstīt gluži jaunas grāmatas, un šī, Marcei dāvātā, esot pirmā ar viņa roku rakstītā. Ļaudis Andrievu saucot par gudrinieku.

Pēc Marces stāstījuma, Andrievu apbrīnoja arī Pēteris. Viņš gribēja šo gudrinieku redzēt.

Jau sen ļaudis runāja, ka braukšot pats ķēniņš atpestīt zemniekus no kungiem, šīs cerības solījās piepildīties, tiklīdz pa jaunbūvējamo ceļu varēs ripot zelta kariete. Jau augstais uzbērums bija nostiprināts, tilti stāvēja gatavi, un, likās, viss bija pilnīgā kārtībā. Bet tad — ceļu sāka noklāt ar retu baļķu grīdu un virsū lika garus dzelzs stieņus. Tas atkal samulsināja ļaužu prātus.

Vēl lielāka neskaidrība izcēlās, kad ceļa taisītāji stāstīja, ka tā esot dzelzceļa līnija, satiksmes ērtībai starp Pēterburgu un Varšavu. Arī zemnieki reiz varēšot pa sliedēm braukt.

Ļaudis nesaprašanā purināja galvas.

— Smejos, māsiņ, kas mums tādus ratus dos, ar ko pa sliedēm braukt? — Jugase smējās par kungu izlaistām pļāpām.

— Kungi grib mūs maldināt, lai ķēniņš neredzēts pabrauc secen, kā pas’cīt, — ļaužu domas visskaidrāk izteica Tadulis.

Zemnieki runāja vienīgi par ķēniņa ierašanos. Tanī dienā vīriem, sievām un bērniem vajagot pulcēties ceļmalā, krist uz ceļiem, bučot sliedes un lūgt atpestīšanu. Tad ķēniņš pieturēšot zelta karieti, pasaukšot Zaļmui-žas lielkungu un to pēršot tāpat, kā viņš per zemniekus.

Pienāca sen gaidītā diena. Zemnieki, ģērbušies svētku drānās, jau no rīta pulciņos devās satikt ķēniņu, par ko būs jāstāsta bērnu bērniem.

Miglenieku Andrejs centās ļaudis vest pie prāta, bet viņam šoreiz neticēja. Plūstošās ļaužu straumes rauti, uz dzelzceļu steidzās arī Pēteris un Marce.

Pa ceļam Marce Pēterim rādīja uz Kārklenieku ciema pusi, kur dzīvo lielais gudrinieks Andrievs. Viņš esot pat uzrakstījis ķēniņa dziesmu, ko nākšoties nodziedāt.

Gar abām dzelzceļa malām stāvēja daudz ļaužu, žandarmi un pagasta vīri dzina zemniekus prom no ceļa, centās iegalvot, ka nekāds ķēniņš nebrauks. Nepaklausīgiem piedraudēja ar pātagu.

Ļaudis atkāpās, bet norunāja skriet ceļmalā, tiklīdz pamanīs tuvojamies zelta karieti. Sievas pat minēja, ka to vilkšot tūkstoš baltu zirgu.

Tādā burzmā grūti bija Marcei sameklēt Kārklinieku Andrievu. Viņa gāja gan uz vienu, gan otru pusi un vilka līdz aiz rokas Pēteri, kam izaugušie lielkunga zābaciņi sāpīgi spieda kājas.

Beidzot Marce nomalē apstājās, rūpīgi sakārtoja galvas lakatiņu un sāka mīņāties uz vietas. Acis zibsnīja uz kādu jaunu puisi. Tas bija izstīdzējis pusaudzis, garām kājām kā svētelis. īsā, šaurā kamzolītī un pārmērīgi lielos zābakos viņš izskatījās jocīgs, toties pagarais kuprainais deguns un dedzīgās acis viesa viņa sejā savdabīgu gudrību. Rokā turēdams papīru vīstokli, viņš svārstījās no vienas kājas uz otru.

Jauneklis, pamanījis Mārci, pienāca lieliem soļiem klāt un pasniedza viņai garu, līku roku kā kruķi.

— Vesels, vesels, Andrieviņ! — Marcei vaigos uzziedēja rozes. — Pēterīt, te ir tas Kārklenieku Andrievs, par ko es tev stāstīju.

— Ko nu par mani... Tagad visi — tikai par ķēniņu. — labpatikā sakustējās puisis un izvilka no vīstokļa ar ķiršu sulu aprakstītu lapu.

— Te būs tā ķēniņa dziesma. Bet es nezinu ... — parāva plecus Andrievs. — Man arī liekas, ka par ķēniņu būs tikai izpļāpāts. Vairs negribas ticēt... Tomēr dziesma nekait. Palūgsim talkā arī citus.

Viņi abi pagāja malā, nosēdās uz ežas un sāka dungot.

Pēterim Andrievs nepatika. Viņš to bija iedomājies varenu un glītu. Redzot Mārci piekļāvīgi glaužamies pie viņa sāniem, pat šķebinājās sirds un kurpju nodrāztie kāju papēži tā sāpēja, ka viņam gribējās vai i-audāt.

— Pēterīt, nāc, palīdzi dziedāt! — meitene aicināja talkā neapmierināto draugu.

— Negribu! — strupi atcirta Pēteris un, pagājis sāņus, iebrida dubļu peļķē, lai Marcei ar viņu būtu darbs.

— Vai, Pēterīt, kam nu tā! — iesaucās aizbildne.

— Ātrāk nomazgā zābakus, lai ķēniņš nedabū redzēt! — Marcei zēnu rāt palīdzēja arī Andrievs.

Nu arī Pēterim atraisījās mēle.

— Ko jūs visi trakojat ar ķēniņu! Ne tāds brauks, ne ko. šodien nolaidīs no Pēterburgas uz Varšavu pirmo vilcienu, — viņš ar acīm urbdamies Andrievā, nobēra savas zināšanas kā pupas.

— Kas tev par vilcienu! Velc labāk nost zābakus, lai nomazgāju! — Marce kļuva pikta, jo Andrievs Pēterī noraudzījās sakniebtām lūpām.

— Velc, velc! Nerunā pretim, — viņš gāja Marcei palīgos pievarēt savvaļnieku.

Starp jauniešiem draudēja izcelties plūkšanās.

6.

Kā paša Dieva sūtīta, viņiem tuvojās kāda stalta lielmāte, kas jau laiciņu no iztālēm bija vērojusi ķildīgo trijotni. Andrievs un Marce bailīgi pakāpās tālāk.

— Ko jūs, bērni, strīdaties? — maigā balsī ierunājās svešā dāma.

Pēterim likās, ka viņš šo sievieti ir kaut kur agrāk redzējis. Cauri tumšam plīvurim varēja saskatīt jaunu, pievilcīgu seju, ziedošiem vaigiem, smaidošām lūpām un spoži dzirkstošām acīm.

— Šie divi grib man iegalvot, ka braukšot ķēniņš zelta karietē, — Pēteris braši izteica savas domas un gaidīja to apstiprinām.

— Pareizi, dēls, — smaidīdama palocīja galvu dāma. — Bet kur tu šādas gudrības uzzināji?

— Zaļmuižā, — Pēteris stāstīja, ka muižā esot lasījis grāmatās un uz bildes redzējis vilcienu.

— Tu esi jauks un gudrs zēns, — viņu slavēja dāma. — Kas tevi muižā mācīja?

— Man un Soņkai bija guvernante, — Pēteris sāka stāstīt par dzīvi muižā un sūrojās, ka ciemā neesot ko mācīties.

— Te visi tādi prasti cilvēciņi, kā, ek, šis zābakai-nais, — viņš nicīgi norādīja uz Andrievu, kas stāvēja nomaļus, bolīdams acis.

— Pēterīt, man daudz kas tev ir jautājams un stāstāms. Brauksim ar šo vilcienu līdz Dinaburgai un rītu atpakaļ, — viņu draudzīgi aicināja jaunā paziņa

Pēteris gan pabrīnējās, kā šī dāma zina viņa vārdu, taču vizināšanās pirmā vilcienā un tieksme redzēt pasauli, citas domas aizvairīja tālumā. Jau acis meklēja Mārci, mute vērās teikt „jā“, bet vilciens pirmais paguva tālumā notaurēt:

— Trū-tū!

— Deg, deg! — iesaucās Marce.

Kārklinieku Andrievs izstiepa garu kaklu kā dzērve. Ļaudis pierāvās no sēdvietām augšā un raudzījās kuplo dūmu mutuļos, kas vāliem vēlās arvienu tuvāk un tuvāk.

— Kēninš, kēninš brauc!

— Mušu atpestītājs!

— Zelta kariete deg!

— Nē, tur plīvo zirgu krēpes! — sāka saukt uztrauktais pūlis un devās klāt dzelzceļa uzbērumam.

— Visvarenais ķēniņ, apžēlojies par mums nabagiem, apspiestiem zemniekiem! — ļaudis jau aizlaikus uzsāka savas sūdzības.

— Atpakaļ! Atpakaļ! — vicinādami pātagas, kliedza žandarmi.

— Laidiet mūs pie ķēniņa, značit, kā pas’cīt, laidiet! — cepuri pazaudējis, sāls maizi padusē lauzās cauri pātagām Tadulis.

— Smejos, māsiņ, sitiet vai nost, bet es gribu runāt ar pašu ķēniņu, — Jugase raudādama ievēlās grāvi un pieķērās dzelzceļa gulšņa galam.

Viņiem sekoja arī citi uzstājīgākie veči un vecenes. Likās, nelaimes gadījumi būs nenovēršami.

Trū-tū! Trū-tū-tū! — pavisam tuvu pūta nedzirdēti skaļas taures, un ļaudis sastingā bailēs. Gaidītās ķēniņa karietes vietā pa sliedēm ripoja liels melns briesmonis, kam (kā ļaudis vēlāk stāstīja) bija plaši atvērta ellišķīga mute.

Trū-tū!! tū-tū !!! — briesmonis ierēcās vēl skaļāk. Ar melniem dūmu mutuļiem no garā skursteņa pašķīda dzirkstis, un, sliedēm dimdot, sāka drebināties zeme.

— Ai, Jēzus Marija! Smejos, māsiņ, pasaules gals! — iekliedzās Jugase un pirmā meta atpakaļ kūleni pār grāvi.

— Nešķīstais, nešķīstais, značit, kā pas’cīt! — atstājis pie dzelzceļa sliedēm sāls maizi, arī Tadulis ķepurojās ārā no grāvja.

Ķēniņa gaidītāji pacēla kājas cik jaudas uz visām pusēm, bet bailīgākie diedza taisni pāri rudzu laukam uz tuvējo mežu. Bail bija pat atskatīties atpakaļ, jo zemi dimdināja īstsr elles spēks un pastardienas taures sauca uz lielo tiesu Jezupatas lieknē.

Jugase sapinās platajos brunčos, pakrita pie zemes un, neiedrošinādamās pacelt skatu pret nešķīsto, krustījās, sita krūtīs un aizelsusies sauca:

— Ak, Dievs, izpestī mani no elles nāves stundā! Āmen, Āmen ...

Rudzos iebēguši tupēja arī Andrievs un Marce. Tikai Pēteris stāvēja agrākā vietā, kaut, lokomotīvei tuvojoties, arī viņam saļodzījās kājas ceļos.

Kad cilvēkiem satraukums bija pārgājis, sāka trakot lopi. No kūtīm un laidariem izbēga govis, norāvās pļavās piesietie zirgi un skrēja pāri sējuma laukiem uz visām pusēm, juku jukām. Ļaudis steidzās savaldīt lopus. No lielā gaidītāju pūļa pāri palika tikai dzelzceļa apkalpe un muižnieku pulciņš, kas gribēja pabraukt ar pirmo vilcienu.

Pie tiem aizgāja arī Miglenieku Pēteris.

Vilciens pieturēja pie zemē iedzītā staba, pie kura karājās galdiņš ar nākošās Mežvidu staciias nosaukumu. No vagoniem kāpa laukā jautri pasažieri. Tie visi bija muižnieki vai ierēdņi un dažs labs ari starp sagaidītājiem sastapa tuvus paziņas.

Kamēr vilciena apkalpe ar spaiņiem piegādāja lokomotīvei ūdeni, jaunais Kuļņevas pareizticīgo draudzes mācītājs turēja aizlūgumu par laimīgu vilciena tālāko gaitu, kūpināja lokomotīvi un pieturas stabu ar kupliem vīraka dūmiem.

Zaļmuižas lielkungs šo mācītāju redzēja pirmo reizi un izrādīja lielu ziņkāri, jo zem Kuļņevas baznīcas atdusējās viņa tēva Nikolaja māsas vīrs, slavenais ģenerālis Kuļņevs, kas 1812. gadā bija kritis cīņā pret Napoleonu pie Kļasticiem. Pateicoties šim Kuļņevam Nikolajs Nikolajevičs bija sācis nosvērties uz krievu sabiedrības pusi un ieguvis cara galma aprindās uzticību, ko baudīja arī viņa dēls. Tāpēc Modestam Nikola-jevičam bija morālisks pienākums apmeklēt Kuļņevas baznīcu kaut vienu reizi gadā un atbalstīt pareizticīgo mācītāju, kas kā misionārs bija atsūtīts pie katoļticīgiem latviešiem, lai tos pievērstu pareizticībai. Jau sen tur nebija mācītāja. Nu tāds atkal parādījās kā brīnums.

— Kā sauc šo jauno mācītāju? — ziņkāri jautāja Modests Nikolajevičs, noliecies Ilzenbergas muižniekam panam Butvelovskim pie auss.

— Jāzeps sčerbinskis, — atbildēja pans Butvelov-skis.

— Glīts mācītājs. Vai viņš mīl arī iedzert?

— Jā, dzer, un, vispār, mīl kompāniju.

— Var redzēt — ir ļoti gudrs cilvēks. Vai kārtis arī spēlē ?

— Spēlē kā nelabais. Es vakar viņam paspēlēju karieti ar trim zirgiem.

— Ļoti simpātisks mācītājs! — no sirds uzslavēja Modests Nikolajevičs. — Drīz es ieradīšos Kuļņevā. Jūs mani ar viņu iepazīstināsit!

— Brauciet tūlīt reizē līdz Rēzeknei, — aicināja pans Butvelovskis. — Mācītājs arī brauks.

— Nē, man šodien noteikti jābūt Ludzā. Jāvada sva-liga apriņķa pārvaldes apspriede, — atteica Modests Nikolajevičs.

Pa šo laiku mācītāja lūgšana bija galā. Pasažieri steidzīgi iekāpa. Vagoni pildījās līdz beidzamam kāpslim.

Pēkšņi atskanēja samtaina sievietes balss:

— Pēterīt, nāc šuM Tevi iecels pa logu.

Modests Nikolajevičs, pametis skatu sāņus, ieraudzīja Miglenieku Pēteri. Vilcienā viņu aicināja kāda dāma. To nevarēja labi saskatīt aiz mācītāja pinkainās galvas, bet, pamanot tumšo plīvuri, Modesta Nikolaje-viča sirds sāka lēkt kā aizkusumā. Likās, tā bija dāma, ar kuru manifesta dienā viņš saskatījās vaigu vaigā pie Rogovkas baznīcas.

— Mai’ija, Marija! — neapzinīgi lauzās vārdi jpār viņa lūpām.

Viņš žigli aizsteidzās pie Pētera, lai to kā draudzības ķīlu ņemtu sev līdzi vilcienā.

Bet vilciens sāka kustēties un tumšais plīvurs nozuda aiz vagona loga.

— Petruša, kas bija šī dāma? — lielkungs jautāja un viņa acis gailējās kā ogles.

— Nezinu, viņa aicināja mani braukt līdz Dina-burgai.

— Uz Dinaburgu? — lielkungs kāri tvēra elpu, noraugoties pakaļ aizejošam vilcienam.

— Petruša! Mēs viņu panāksim Rēzeknē! — pēkšņi kungs paķēra zēnu uz rokām, ielēca karietē, sagrāba rokās grožus, un — dubļu pikas sāka augstu uzlidot gaisā.

Lielkungs brauca kā vējš. Bedrēs triecot, likās, karietes skrituļi un dēļi aizlidos kur kurais. Bet vai laiks bija par to domāt, kad vilciena dūmi jau vēlās pāris verstes priekšā.

Lielkungs, pacēlies kājās, drudžaini stiepa grožus, garā pātaga kā zibens laistījās uz rikšotāju mugurām, un dzirkstis šķīda zem zirgu pakaviem, bet, jo ātrāki viņš brauca, jo vairāk ārdījās. Pēterim nebija ne jausmas par to, ka lielkungs skrienas ar vēju un laiku pēc zudušās dzīves laimes. Viņam likās, ka kungs palicis traks; grib darīt sev un viņam galu. Zēns raudāja un lūdzās, lai ļauj izkāpt, bet kungs to nedzirdēja.

Tālumā jau rēgojās Rēzeknes baznīcu torņi, un no zirgu mutēm krita baltas putas.

— Izturēt, izturēt! Allo! — Zaļmuižas kungs izmisušām acīm raudzījās uz vilciena dūmiem, kas kūpēja jau Rēzeknes stacijā.

Te — bacs! — paklupa viens priekšējais melnis. Pajūgs sagrīļojās, un kariete apgāzās.

Taču laikam Dievam labpatikās, lai kunga skrējiens turpinās, jo abi braucēji dabūja tikai mazus ieskrambā-jumus. Toties viens zirgs raustīdamies gulēja uz šosejas. Lielkungs izņēma no somas pistoli un pielika zirgam pie auss ...

Arī pārējie zirgi grīļojās uz stīvām kājām.

Kamēr lielkungs pats sakārtoja pajūgu, dūmu svītra no Rēzeknes jau aizlocījās uz Dinaburgas pusi. ..

Zaļmuižas pajūgs lēnām vilkās mājup. Arī brašais kučieris vairāk skatījās atpakaļ nekā uz priekšu.

— Dinaburga, Dinaburga, Dinaburga... — viņš šo vienu vārdu runāja vai visu ceļu un piemirsa, ka viņam blakus sēž Petruša.

7.

Marce pāris dienas kaunējās Pēterim palūkoties acīs un vairs nepieminēja Kārklenieku Andrievu. Pat nedziedāja tās dziesmas, kas bija rakstītas Jūrdža grāmatā.

Pēteris saprata, ka viņa draudzene šim lielībniekam vairs netic. Viņam bija liels gandarījums. Atkal abi gāja ganos un dziedāja, lai viņu draudzība skan no sirds uz sirdi.

Taču daiļā draudzene Pēterim drīzi vien sagādāja jaunu sarūgtinājumu.

Kādā brīvā svētdienā Marce rūpīgi izcēla no savas pītenes baltu linu kreklu ar izšūtu apkakli un aprocēm un svītrainus guleņus lindrakus. Saģērbās, kājās apāva dzeltenas pastaliņas, rūpīgi sasukāja ar saru susekli garos linu matus un galvā uzlika āboliņa un rudzu puķu ziedu vainadziņu.

— Marcīt, kur tu iesi? — Pēterim negribējās šķirties no tik daiļas draudzenes.

— Uz baznīcu, — Marce pasita padusē biezu pātaru grāmatu.

— Es arī iešu tev līdz.

— Pēterīt, padzīvo mājās, — meitene pūlējās zēnu atrunāt, bet Pēteris nepiekāpās.

Pēc brītiņa viņi abi gāja draudzīgā solī, saķērušies rokās.

Baznīcā Marce veda Pēteri augšā uz koriem. Tur būšot brīvāka stāvēšana. Pēterim tas sagādāja prieku, jo viņš jau sen ilgojās apskatīt ērģeles. Bet kad pie ērģelēm ieraudzīja Kārklenieku Andrievu, viņam likās, ka no griestiem kāds uzlēja karstu ūdeni. Protams, baznīcā nekas ļauns nevarēja notikt, taču viņam derdzās puiša vanaga skati. Andrievs līdzi ērģelniekam dziedāja svētus latīņu vārdus, bet acis kā sprikstiņam lūkojās uz Mārci vien.

— Ak tu, tāds zābakainis! — Pēterim šad tad gribējās iesaukties, un tad viņam sajuka pātari. Prātā iešāvās vecu ļaužu nostāsti par velnu, kas cilvēka izskatā pielienot klāt dievlūdzējiem baznīcā, un viņam tā vien likās, ka Andrieva vidukļa jostas pušķi ir velna aste.

Pēteris aizstājās draudzenei priekšā, lai pasargātu no kārdināšanas, bet kā tu, cilvēciņ, šo meiteni izsargāsi, kad viņa pati kārdinātāju meklē. Skatās grāmatā, bet lūkojas Andrievā. Laukā ejot no baznīcas, viņa iekārtojās tā, ka sagrūdās ar puisi tieši plecu pie pleca.

— Lai iet uz elli! — nopukojās sevī Pēteris un ļāva viņiem iet mājup divātā. Pats gāja nopakaļ un jautri svilpoja, bet sirdi dzēla kā ušņu duramie.

— Atnāc, Marcīt, pie manis ogās! — šķiroties aicināja Andrievs. — Vakar es jau beidzu rakstīt jaunu dziesmu grāmatu. Padziedāsim un ...

— Pēterītim Kārklenieki par tālu. — Marce palūkojās savā aizbilstamā, kas bija saspurojies kā dadzītis. — Labāk atnāc pats uz Migleniekiem!

— Es neesmu paradis ciemos iet, — izlocījās Andrievs.

— Re, kur gudrinieks! Viņš nevar, bet Marce lai iet! — Pēteris nikni iekrita starpā. Viņam žēl bija Marces, kurai šis zābakainais patika.

— Redzi, Andrieviņ, Pēterītis ari grib, lai tu atnāktu, — meitene līdzināja zēniem ceļu uz saprašanos.

— Redzēsim, kā būs, — Andrievs atvadīdamies ilgi spieda Marcei roku un lieliem soļiem aizšūpojās mājup.

Par draudzēšanos ar zābakaini Pēteris sodīja Mārci ar nerunāšanu.

8.

Par spīti grūtiem laikiem, cilvēki gribēja priecāties. Miglenieku jaunā istaba ar gludo dēļu grīdu bija īsta prieku vieta. Vajadzēja tikai manīt Taduli čāpojam ar paštaisīto vijoli padusē, kad no visām ciema mājelēm izsteidzās lieli un mazi un devās pakaļ večukam uz Migleniekiem.

Muzikants ieņēma goda vietu pie galda, vecākie ļaudis sasēdās uz soliem gar sienām un jaunie nepacietīgi mīņājās kājām. Tadulis, kūpinādams pīpīti, lika jauniem laiciņu palūgties, lai uzspēlē, jo tā bija vienīgā mūzikanta alga. Tad viņš piespieda mazo vijolīti pie vēdera jostas un laida vaļā dančus, ka čirkstēja vien.

Sākumā Migleniekiem šīs izpriecas patika, bet ar katru jaunu sanāksmi ieradās grīdas deldētāji arī no citiem ciemiem. Drūzma bija par lielu. Ļaudis izdziedājās, izdancojās un pēc pusnakts aizgāja mājās, bet saimniekam palika viņu pienestie dubļi un tabakas dūmu sūrums. Kaut gan Marce tūdaļ ķērās pie tīrīšanas, taču mājas nemiers saimniekam reiz apnika. Andrejs pierunāja Taduli nespēlēt.

Nu pirmo reizi Migleniekos ieradās Marces ielūgtais Kārklenieku Andrievs. Viņš bija uzcirties kā uz svētkiem. Bet danči šoreiz nevarēja notikt. Tadulis stāstīja, ka vijolei satrūkušas stīgas.

Marce gandrīz apraudājās. Arī jaunās Miglenieku meitenes bija skumīgas.

— Iesim uz Kārkleniekiem, es paspēlēšu uz kokles, — Andrievs aicināja Miglenieku jaunos ļaudis ciemos pie sevis.

Tāds bagāta tēva dēla žests samīkstināja sirdi saimniecei. Pašai trīs meitas aug kā spoles; kas zin\ varbūt, vienai lemts Kārkleniekos lasīt ķiršus.

7 9

— Nu, nogriez, Tadulīt, zirgam asti un uzvelc vijolei stīgas, — labvēlīgi jokojās Agate.

Meitenes sāka lēkāt aiz priekiem.

Kamēr saimniece mieloja Andrievu ar plāceni, Ta-duļa spēles bija jau kārtībā un istaba pildījās ar dejotājiem.

Mazās vijolītes skaņas nosmaka prieku čalās un grīdas rīboņā. Tad Tadulis lika mutē no bērza tāss izliektu tauri un laida vaļā polku ar piedziedāšanu:

„Tupu-rāpu purvu bridu,

Vilku pinkas lasīdam’,

Vilku pinku pielasīju,

Sev pūriņu pietaisīju.“

Puiši grieza meitas riņķī kā viesulis lapas. Dejotājiem pastalas lēca augstu. Un Marce! Tā pietvīkusi, aizelsusies, sārta kā magone plivinājās istabas vidū Andrieva rokās, kam citkārt plānās sakniebtās lūpas nu smaidā atsedza baltos zobus, un ceļos saliektās kājas ļodzījās visdažādākos līkumos. Viņš bija vienīgais puisis ar zābakiem, kāpēc citi dejotāji no viņa figūrām vairījās.

Pēc katra aplaistā riņķa Pēterim arvienu sūrāki spiedās kaklā putekļi, ko sacēla Kārklinieku dziesminieks. Lai acis neredzētu Marces laimi, viņš izgāja laukā uz ielas, kur nedanco tāji puiši ri pelē ja.

Ripelēšana bija ne mazāka iztrakošanās kā dejošana. Pat veci vīri labprāt gāja pa pāriem birkas vilkt, kurā ielas galā jāieņem pozicijas. Tad puiši saņēma rokās nūjas un sargāja ripeli, lai tā nepaskrien garām. To vajadzēja aizturēt jau pusceļā un sviest spēcīgi, lai aizripo cauri pretinieku sardzei. Kurā partijā pagadījās veiklāki un stiprāki puiši, tie aiztrenca pretiniekus pa lopu ceļu tālu līdz purvmalai. Vīri cīnījās visiem spēkiem, lai pretinieku iedzītu purvā.

— Ripele, ripele! Turi, turi! — skanēja gan bramanīgi, gan bažīgi kliedzieni un ripele kā audekla atspole spurkšot šāvās no viena ielas gala uz otru.

Visdūšīgākais ripelētājs bija Desetnieku Bautra dēls Vinca, kas bija izpelnījies Stiprinieka vārdu. Viņa mestā ripele, pieskaroties zemei, lēca jumta augstumā, un vīriem nebija dūšas to aizturēt. Bet, kad ripeli laida citi puiši, Stiprinieks tai pretī gāja dažu soļu atstatumā.

Marce ar Andrievu iegāja klētiņā, apmainīties dziesmu grāmatām. Pēteris žigli aizbultēja durvis. Sākumā Marce pukojās un lūdzās, lai laižot laukā, vēlāk abi noklusa. Pēteris, iezadzies klētij piebūvētā pelav-niekā, palūkojās caur lielo sienas šķirbu, ko dara jaunie, kad neviens neredz, un sirds viņam sažņaudzās aiz sāpēm. Tie abi sēdēja uz apcirkņa malas plecu pie pleca, un Andrievs bija apskāvis Mārci ap vidu. Tad viņi salika galvas kopā un — sabučojās!

— Stipriniek, aizliec klēts durvis ar baļķiem! — zēns piesarcis pūta kā aizelsies, un kā atlīdzību piedāvāja Vincaim kukuli maizes. — Tikai aizliec tā, lai viņi līdz rītam laukā netiek!

Stiprinieks ķērās pie darba kā lācis. Andrievs un Marce sākumā nesaprata, kas pagalmā rībina. Kad tiem izeja bija aizsprostota, Pēteris sāka viņus kaunināt un ķircināt.

— Pēterīt, izlaid! Pēterīt, izlaid laukā! — lūdzās ieslodzītie.

— Sēdiet, kamēr baznīckungs jūs salaulās, — grīni noteica Pēteris un, iegājis šķūnī, norausa asaru.

Kamēr dejotāji atbrīvoja ieslodzītos un uzjautrinājās par stiprinieka varoņdarbu, Miglenieku saime meklēja nozudušo Pēteri. Zēns bija pazudis bez vēsts. Tikai vakarā gani pastāstīja, ka Pēteris viens pastaigājies pa lielceļu; garām braucis muižkungs, iesēdinājis karietē un aizvedis uz muižu.

Marce tonakt negulēja, gan aiz priekiem, gan kauna un bēdām.

9.

Modests Nikolajevičs vēlējās nekavējoties noskaidrot Pētera piederību un noslēgt rēķinus ar Migleniekiem. Viņam likās, ka šo skaidrību ienesīs Kuļņevas mācītājs, kas pazīst dāmu tumšā plīvurī.

Tāpēc pie mācītāja, tikai pie mācītāja! Neviens pakalpojums šim garīgam tētiņam nevar būt par smagu, neviens naudas devumiņš par lielu.

Viņš izbrauca svētdienā agri no rīta, lai aizspētu dievkalpojumu.

Baznīcā nebija neviena dievlūdzēja. Apskatījis mātes brāļa, slavenā ģenerāļa Kuļņeva kapu, Modests Ni-kolajevičs gāja pastaigāties.

Netālu piekalnē ar dārziem kuploja Ilzenbergas muiža, bet Kuļņevu vietā nu tur dzīvoja lielais kāršu spēlmanis un trakulis pans Butvelovskis, kas kā polis nelikās ne zinis par krievu patriota atdusas vietu. Uz kraujā priežu kalniņa stāvēja vientuļa balta baznīciņa, iepretim sarga mājiņa un tālāk uz līkumotās Ičas upītes kraujiem krastiem koku lapoksnī snauda mācītāja mazmuižiņa. Tā bija visa slavenā Kuļņeva, par ko krievu patrioti runāja pat Pēterburgā, šo pašu baznī-ciņu krievu valdība bija atņēmusi jezuītiem, lai tur novietotu slavenā ģenerāļa relikvijas. Tas nozīmēja, ka šai zemei, par ko cīnījies un kritis dārgais krievu patriots, jāpieder Krievijai un jākļūst pareizticīgai.

Un — rau! Sāka dimdēt skanīgie zvani, aicinot ļaudis pareizticīgo baznīcā.

Modests Nikolajevičs steidzās pirmais nostāties tuvāk pie altāra.

Diakons iededza sveces. Svinīgais dievkalpojums sākās.

Mācītājs ar savu skanīgo balsi centās pacilāt ļaužu lūgšanu jūsmu, un viņam skaisti atbildēja diakons. Viss, viss izskatījās tā, it kā būtu lieli svētki, tikai dievlūdzēju vien trūka. Bez Modesta Nikolajeviča, baznīcā bija tikai mācītāja kalps, kas likās esam katolis, jo nelocījās pareizticīgo Dieva priekšā. Tie bija visi baznīcēni.

Pat mācītāja cienīgmātes neredzēja!

Baznīcā līdz grīdai viļņojās smaržīgā vīrāka dūmi. Mācītājs meta krustus un kūpināja vai tieši Modestam Nikolajevičam acīs, bet arī vienīgais draudzes loceklis stāvēja saīdzis kā neticīgais Toms un tūļājās pat krustu mest.

Kad mācītājs sāka sacīt garo sprediķi, Modests Ni-kolajevičs valdījās no uzmācīgām žāvām.

— Kam tas viss? — jautāja viņa neticīgie skati.

— Ja tev tāda vien draudze, tad arī man nav prieka vienam te būt. Labāk stāsti, kas bija tā dāma tumšā plīvurā, kas vilcienā paslēpās aiz tavām pinkainām matu sprogām? Ja tu man viņu parādīsi, mēs kļūsim mūža draugi. Es tevi slavēšu un cildināšu tavus lielos panākumus; rakstīšu Vilnas mētropolītam, ka tu esi svētākais misionārs no svētīgiem, bet tu varēsi baznīcu slēgt vai pavisam un mierīgi dzīvot savu grēcīgo dzīvi starp grēcīgiem. Un neviens velns mums abiem neko neizdarīs!

Kad mācītājs, nobeidzis sprediķi, pielika Modesta Nikolajeviča domām „Āmen“, baznīcēns pateicībā palocījās un nolika uz šķīvīša 25 zelta rubļus. Tiem vajadzēja būt par draudzības iesākumu.

Gaidīdams uz mācītāju, Modests Nikolajevičs vientuļš pastaigājās baznīcas dārzā. Klātu pienāca sargs.

— Jūsu labdzimtība, laikam, gaida mācītāju? Viņš aizgāja mājās.

— Ir gan blēdis! — sevī nomurmināja Modests Nikolajevičs. — Es viņu gaidu, bet viņš nozūd gar stūri.

Taču brauciena nodomu vajadzēja piepildīt. Lielkungs lieliem soļiem devās pie mācītāja.

Atverot starp kupliem akaciju krūmiem paslēpušos pagalma vārtiņus, viņš tikko nesagrūdās krūtīs ar glītu meiču, kas, atlocījusi rokas līdz elkoņiem, baroja cūkas. Meiča satrūkās, paķēra spaini, un — brunči vien aizplīvoja aiz mājas stūra.

Tas bija viens mirklis un tomēr radīja dziļu pārdzīvojumu. šis notikums lielkungam atgādināja kādu vakaru Zaļmuižā, kad viņš sagrūdās ar ūdens nesēju Mariju.

Uz lieveņa kāpnēm parādījās garmatainais mācītājs.

— Ar ko varu jūsu labdzimtībai pakalpot?

Tik vēsu toni pie iepazīšanās apriņķa muižas vecākais no mācītāja nebija gaidījis.

— Nāku apraudzīt savu jauno tētiņu un apjautāties, kā klājas manā draudzē.

Lielkungs kāpa pa lieveņa kāpnēm, bet tētiņš durvis vaļā nevēra.

— Kā redzat, — viņš sāka runāties turpat stāvam uz lieveņa. — Draudze pēc dokumentiem plaša, bet faktiski ir tikai divas pareizticīgo ģimenes. Priecājos, ka Jūs atceraties dārgā Kuļņeva atdusas vietu, citādi velti būtu degušas sveces.

„Par manu naudu, diedelniek, tu varētu dedzināt sveces ir baznīcā, ir mājā, ja būtu pratis pieklājību,“ gribējās rāties Modestam Nikolajevičam, bet šoreiz viņš valdījās vairāk par visām reizēm.

— Gan jau, tētiņ, būs arī draudze, ka tikai laba veselība pašam, cienīgmātei un bērniņiem. Re’, ir sava muižiņa .. . lūk, treknas cūkas .. . Viss ir un labi būs, ja tikai laba veselība pašam un cienīgmātei, — viņš centās izvilināt kaut vienu vārdu par cienīgmāti, kuru neredzēja baznīcā.

— Par veselību nevar žēloties, arī darba pagaidām maz, — mācītājs runāja par sevi vien.

— Tas labi, ka darba maz. Var savvaļīgi atpūsties ... Vai neiegriezīsimies, tētiņ, pie pana Butvelovska uz pusdienām? Kā redzams, jūsu cienīgmāte nav mājās?

— Jā, varam uz brītiņu iegriezties, — neveikli sakustējās mācītājs. Viņš gribēja iet istabā pēc platmales, bet atmeta ar roku un, aizglaudis garās matu pinkas aiz ausīm, iesēdās muižnieka karietē.

Pans Butvelovskis par ciemiņiem priecājās. Pie viņa jau ciemojās Dricēnu barona vecākais dēls Ričards Manteifels, taču trumpu sišana divātā bija garlaicīga.

Manteifels mīlēja runāt par saimnieciskām un sadzīves lietām. Viņš sūrojās par grūto stāvokli pēc dzimtbūves atcelšanas. Esot ierobežotas klaušas, noņemtas nodevas, un kā būs, kad klaušu laiki izbeigsies pavisam. Vai nevajadzēs tad izpārdot muižas un meklēt kādu nodarbi valsts iestādēs? Tie bija akūtie muižnieku jautājumi, par ko sprieda dienām un naktīm.

— Mūsu mūžam pietiks iekrātā, — bezbēdīgi cēla glāzīti pans Butvelovskis, kam miesas apmēri ik minūti slāpa pēc atspirdzinājuma.

— Pareizi, vēl par agru sūroties, — saimniekam pie-

krita Modests Nikolajevičs. — Vēl stāvoklis gaužam neskaidrs. Zemnieki dumpojas. Krievijā rūgst revolūcija, bet Polija pat gatavojas atkratīties no Krievijas. Tādos apstākļos, ja Dievs dos, apdomāsies arī ķeizars un atcels brīvības manifestu, kas ir aptumšojis ļaužu prātus.

Pans Butvelovskis, barons Manteifels un mācītājs Sčerbinskis saskatījās. Vīri ēda, dzēra un pieņēmās sārtumā.

— Vai drīkstu viesus lūgt pie kāršu galda? — aicināja mājas saimnieks.

— Ceru, pans Sčerbinskis arī nebūs pretim ? — piebilda barons Manteifels.

Modestam Nikolajevičam nepatika, ka poļu pani viņa mācītāju dēvē par sev līdzīgu.

— Tētiņ, ja tikai veselība, nekas nenāk par sliktu, — viņš centās uzsvērt „tētiņu“ un meklēja viņa sabiedrību.

— Neesmu spēlmanis, bet dažas stundiņas pasēdēt var, — mācītājs apsēdās pie galdiņa un izvilka no sutana kabatas biezu maku ar zelta ripulīšiem.

Modests Nikolajevičs brīnījās, kur šis diedelnieks naudu ņem. Iespēlē? Redzēsim!

Kārtis veikli slīdēja spēlmaņu rokās. Uz galda te sabira, te nozuda spīdošie ripulīši. Modestam Nikolajevičam veicās.

Pēc stundas mācītājs ķērās jau pie otras sutana kabatas un izcēla vēl pilnāku maku. Bet drīz arī tas sarāvās čokurā.

— Nudien, es pirmo reizi tik laimīgs vinnētājs! — bramanīgi smējās Modests Nikolajevičs un dzēra uz savu veiksmi.

— Kam kārtīs veicas, tam mīlestībā neveicas, — pašķielēja viņā pans Butvelovskis.

Modests Nikolajevičs tūdaļ atcerējās, kādā nolūkā ir šurpu braucis. Viņš ieskatījās klusajam mācītājam acīs. Zem garām, tumšām skropstām tur gailējās uguntiņa.

Pēc spēles viņš uzsāka ar tētiņu sarunu par simpātiskiem cilvēkiem, pie kādiem katrā ziņā piederot mā-

citājs. Saprotams, mācītājam bija ko iebilst, jo viņš kā Dieva kalps, dzīvojot klusi, ierāvies savā šaura j? kaktiņā.

Modests Nikolajevičs no iesāktā temata neatkāpās. Viņš jautāja tētiņam, kas piemīt tādiem cilvēkiem, kas liek griest uz sevi vērību ? Piemēram, kādam viņa zemniekam esot dēls Pēteris, kas saistot pie sevis pat augstdzimušu ļaužu uzmanību. Pie pirmā vilciena nolaišanas viņu aicinājusi sev līdzi vizināties kāda dižciltīga dāma.

Te Modests Nikolajevičs zaudēja sarunas parasto toni un cieši pievērsās ar skatiem mācītājam.

— Lūdzu, sakiet, — viņš jautāja, — kas bija tā dāma, kas sēdēja kopā ar jums pie vagona loga?

Mācītājs sarāva uzacis.

— Jūs laikam domājat Viļakas grāfieni, pani de Lipe-Lipsku ?

— Pane Marija de Lipe-Lipska fon Rick? — Modests Nikolajevičs centās skaidrāk apzīmēt agrāko mīļāko.

— Jā, jā, viņa arī vizinājās, — jau drošāk noteica mācītājs, bet pierē ievilkās grumba.

— Vai sen jūs viņu pazīstat? — ar neapslējamu ziņkāri vēl tuvāk tētiņam piebīdījās daiļās panes bijušais pielūdzējs.

— Jau pāris gadus, kopš es dzīvoju Viļakā ... Tā skaista pane ... Dižciltīga... — arī mācītājs urbās neatlaidīgajam jautātājam pētījot acīs.

Viņam nācās mainīt sarunu tematu.

Ceļā uz mājām Modests Nikolajevičs šūpojās savu jauno dienu sapņos. Likās, viņš brauc no Rickiem, kur atstājis daiļo pani ar jautātājas skatiem: „Modest Ni-kolajevič, kad apciemosit vēl?“ Un sirds viņam atsaucās ar katru pukstu: Drīz, drīz, drīz!

10.

Ļaudis ar vilcienu jau bija apraduši, kad jauns pārsteigums saviļņoja visu prātus: Dricēnu barona Man-teifela dēls Gustavs esot izgudrojis „Inflantu zemes laika grāmatu aba kalendāru“, kas rādot laiku visam gadam.

Daži apgalvoja, ka jaunais barons esot sazinājies ar Dievu, citi — ka ar velnu, taču tas bija notikums, par ko varēja runāt vecenes pie akas augām stundām un piemirst, ka pavarda katli vēl tukši. Ari veči nebeidza spriest, ko nu darīs vecais Augustiņš, kam kungs sagādājis brīvu maizi vienīgi par laika pareģošanu.

— Augustiņ, Augustiņ, saki Dieva taisnību! — tā agrāk ap večuku ņēmās visi, un pats lielkungs deva viņam aizkūpināt cigāru.

Tad Augustiņš noņēma no galvas cepuri, palūkojās uz visiem četriem vējiem, svinīgi pacēla skatu pret debesīm un runāja:

— Var lietus būt, var arī nebūt; tomēr drošāk saraut sienu zem jumta.

— Ei, puiši! meitas! — tūdaļ vagaris sāka šmuiksti-nāt savu pātagu, un ļaudis aizelsušies skrēja, grāba, meta sienu vezumos un trenca novārgušos zirdziņus. Bieži saule spīdēja joprojām, tikai sviedri lija pār strādnieku mugurām.

Tā bija ar Augustiņa pareģojumiem.

No gudrā barona dēla, kas apceļojis tālās zemes, zemnieki gaidīja īsto Dieva taisnību.

Bet šo laika grāmatu bija paguvis iegādāties vienīgi Kārklenieku Andrievs. Nu visi lūdza Andrievu palasīt augstās gudrības. Ar lielu godu viņu veda no ciema uz ciemu, baroja un dzirdīja, lai tikai lasa brīnumus.'

— Varēja viņš arī mūs apciemot, — kādreiz ar* nopūtu ieminējās Miglenieku Agate, domādama par savām meitām. Viņa ciemiņu būtu pacienājusi ar baltu plāceni un sviestu, ko citās mājās nedabū ne paostīt.

Marce piesarka. Pētera ietiepības dēļ viņa pat vairākas svētdienas negāja uz baznīcu un izvairījās Andrievu sastapt. Nu tas brauc no ciema uz ciemu, lasa priekšā Teklām, Madaļām un Zuzanām un, varbūt, kādai arī dedzīgi ieskatās acīs? Ak, Dievs! Piemānīs puisi, piemānīs!

Vēl vairāk Marces sirds uztraucās, kad svētdienā Andrievs lepni soļoja ar kalendāru rokā Migleniekiem garām.

— Nekur, tu, brālīt, tālāk netiksi, — uz ielas pretim

izsteidzās Agate ar trim meitām un stiepa puisi aiz rokas iekšā.

Marce, iebēgusi kaktā, vai apraudājās aiz prieka. Andrievu nosēdināja aiz galda un cienāja ar taukos sutinātiem zirņiem, lai labāk veicas valoda.

Drīz istaba pieblīvējās ar vīriem, sievām un bērniem. Veči, kūpinādami pīpes, apbrīnoja Andrieva gudro galvu, vecenes slavēja skaistumu un skaitīja apēstos zirņus.

— Smejos, māsiņ, mēs ilgāk nevaram nociesties, — Jugase berzējās pie galda stūra, bet Andrievs lēnā garā ēda zirnīti pēc zirnīša.

Bet tiklīdz atnāca glīti saģērbusies Marce, puisis satrūkās kā no snaudiena. Tūliņ viņai sāka rādīt bildes. Apkārt sadrūzmējušies veči un vecenes tā saspieda Kārklenieku gudrinieku, ka Marces plecs viņam piebīdījās tieši pie zoda. Bet viņš šo spiedienu pacieta labprāt. Ar kreiso roku šķīra grāmatas lapas, un ar labo pagaldē spieda Marces roku savējā un, jūtot meičas siltumu, bieži pazaudēja lasāmās rindas un stostījās.

— Ir gan galviņa, značit, kā pas’cīt! — pīpīti sānis nošķiebis murmināja Tadulis. — Krustdēliņ, Pēterīt, mācies no Andrieva.

Tadulim piebiedrojās citi, un slavināšanas čalas drīz pārkliedza pašu lasītāju. Cits apbrīnoja Andrieva galvu, cits — acis, cits — gudro pieri, cits — degunu, cits — skaisto balsi.

Bet Pēteris, ierāvies kaktā, kodīja sev lūpas.

— Tēt, es gribu tādu kalendāru, — viņš uzstājās tik stingri un neatlaidīgi, ka Andrejam vajadzēja braukt uz Dricēniem pēc tāda nieka — kalendāra.

11.

Atkal Migleniekos ieradās Kārklenieku Andrievs. Atkal istaba pildījās ar ziņkārīgiem klausītājiem un slavēja gudrinieku priekšlaikus.

Bet nu aizgaldē nosēdās Pēteris ar savu kalendāru.

— Marcīt, nāc šurp, apskatīt bildes! — viņš nosēdināja Mārci sev blakām un sāka lasīt tik skaļi un spraigi, ka visi ausīdamies saslējās kājās. Pat tēvam

un mātei ieplētās mute, jo neviens līdz šim nebija dzirdējis Pētera lasīšanas māku.

— Lieliski, krustdēliņ mīļais, velns, značit, kā pas’-cīt! — Tadulis uzlika Pēterim tik smagu roku uz pleca, ka zēns iešķiebās Marcei klēpī. Bet šoreiz viņš no krusttēva rokas jutās vairāk pagodināts, nekā braucot lielkunga karietē.

Slavināšanas vārdi uz Pēteri pabira no visām pusēm. Un šie cildinājumi vēl vairāk kutināja viņa sirdi nekā laišanās no kalna ragutiņās. Viņš lasīja lappusi pēc lappuses pāri pusnaktij.

Bet pa šo laiku Kārklinieku Andrievs sadrūmis sēdēja kaktā uz gultas. Viņam likās, ka viņa sauli sācis aptumšot Pētera mēnesis, tāpat, kā tas rakstīts Man-teifeļa kalendārā.

— Marcīt, vai tu jau izlasīji manu jauno dziesmu grāmatu ? — viņš iejautājās skaļā balsī, lai ļaudis dzird, ka viņš prot rakstīt, un vēl piebilda:

— Man šo grāmatu lūdz uz visām pusēm. Visi grib iemācīties manas jaunās dziesmas.

— Jā, Andrieviņ, tavas dziesmas ir tikpat skaistas, kā Dricēnu barona kalendārā, — slavēja jauno dziesminieku Marce, lai viņš arī citreiz apciemo viņu Migle-niekos.

— Smejos, māsiņ, kur nu zemnieks var līdzināties baronam, — iebilda Jugase. — Mēs, smejos, māsiņ, esam tie putras strēbēji, bet tie ir smalko kauliņu skrubinātā ji.

— Jā, značit, kā pas’cīt, — Jugasi atbalstīja arī Tadulis. — Dievs kungiem esot prātu devis ar riekšavām, značit, kā pas’cīt, bet zemniekiem tikai uz pirkstgaliem, kā pas’cīt.

Nekad vēl Andrievs nebija juties tā apvainots un apkaunots kā šoreiz.

— Andrieviņ, kad atnāksi vēl? — puisi pavadījusi līdz ielas galam, iejautājās Marce.

— Nezinu . . . Neiznāks... — smagi nopūzdamies atteica jauneklis un laidās lieliem soļiem brist pa sniega kupenām mājup.

Augu ziemu Andrievs nerādījās ļaudīs. Reti gāja baznīcā, un dziedot kori, viņš „Āmen“ novilka ilgāk par citiem dziedātājiem.

Nāca pavasaris, tuvojās Lieldienas. Marce bija apsolījusies Andrievam uzdāvināt skaistas olas.

Bet jauneklim kauns bija rādīties Migleniekos, jo nav nekā jauna ne rādīt, ne stāstīt. Viņš, izlikdamies par slimu, satinās kažokā, sēdēja istabā pie loga un klausījās jautro strazdu čivināšanā.

— A-čī-čI-čī, Andrieviņ, čī!

To Andrievs nevarēja paciest. Sirds kaisa uzrakstīt vēl skaistākas dziesmas par nodrukātajām kalendārā. Tad viņš tās piesūtīs arī pašam baronlielkungam. Nudien piesūtīs!

Bet par ko rakstīt?

Ļaudis ilgojās pēc brīvības, pēc laimīgākiem laikiem, kad katrs dzīs vagu tikai savā tīrumā. Ja to varētu izteikt skaistos pantos, tā būtu zemnieka sirds dziesma. Visi lasītu, dziedātu un priecātos. Atkal būtu iemesls aizčāpot uz Migleniekiem. Ak, nē! Tad Marce pati atlaistos pie viņa kā žiglā cielaviņa! Abi pastaigātos dārzā starp ziedošiem ķiršiem. Vēlāk ... lasītu ogas ... ābolus...

Andrievs atcerējās, ka viņa tēvs ar māti svētdienās mīl sēdēt dārzā uz soliņa. Pievēra acis un vecāku vietā redzēja sēžam sevi ar Mārci. Pašam tāpat kā tēvam mugurā balts smalks linu krekls, pelēks kamzolis un Marcei glīti rūtaini lindraki, izrakstīta blūze. Viņam vairs nav jādomā, kā rast iemeslu iešanai uz Migleniekiem. Pēc nedēļas darbiem nāk svētsvinīgs svētdienas miers... Sirds miers ... Darba augļi, tīras rokas, skaidra sirds un dziesma uz lūpām! Tad viņš varētu justies laimīgāks par bagāto muižnieku ...

Iejūsmā jauneklim likās, ka ataug spārni. Rokas pašas sataustīja pudelīti, iemērca spalvu ķiršu sulā un viņš rakstīja. Domāja par Mārci, bet roka rakstīja pantus ... Vienu ... divus ... trīs . ..

Tā taču bija dziesma! Laimīga zemnieka dziesma.

Šo dziesmu viņam gribējās parādīt nevien Marcei, bet arī pašam kalendāra izgudrotājam.

Andrievs posās kā uz lieliem svētkiem. Uzvilka smalku linu kreklu ar spīdošu vectēva saktu, jaunās pelēkās vadmalas bikses un kamzoli. Tad nāca kārta zābakiem. Ak, šie zābaki! Cik reizes Andrievs bija noskumis, kad šos zābakus liedza tēvs. Tos bija nopircis Andrieva vectēvs, valkāja tēvs un šad tad atļāva apaut dēlam, šo zābaku dēļ Andrievs dziedāja ir baznīcas korī, ir rakstīja pa naktīm dziesmas. Bet tēvs sāka raizēties, ka, bieži valkājot, dēls šos zābakus varot pat piecos gados kā vilks ar zobiem saēst.

Nu šos zābakus tēvs pats izcēla no tīnes un dēls lepni uzvilka kājās. Zābaki bija tīrīti, bet viņš vēlreiz iezieda tos ar cūku taukiem, lai spīdētu. Tāpat iezieda arī cepurei nagu, lai spīdētu.

Māte cepa garšīgu zoss cepeti. Tas bija domāts ba-ronlielkungam, jo Kārklenieku Jūrdžs bija bagāts zemnieks. Kad Andrieva tēvs precējies, viņš aizvedis prāvestam pat divas treknas zosis, tāpēc arī viņš ticis salaulāts pašā altāra priekšā. Pastalnieki stāvējuši garā rindā pāri visai baznīcai. Arī Andrieva māte pirmā no zemniecēm pašuvusi guleņus lindrakus un uzstiepusi tos uz stīpiņas platus kā kubulu. Jūrdžiem baznīcā bija ierādīta vieta tuvu dievgaldam, un prāvests, mācot ļaudīm katechisma gabalus, dažkārt pielika arī šādu pamācību: „Otož, nespiedieties klāt Kārklinieku saimniecei, jo viņas stīpiņa var lūzt, un ko tad tu grēcinieks teiksi?“

To visu atcerēdamās, Jūrdžu māte lika ciema kukuli arī dēlam.

Kad vecāki dēla izskatu bija atzinuši par labu, Andrievs noāva atkal zābakus, uzkāra tos pār plecu, iebāza kabatā „Laimīgā zemnieka dziesmu“, paņēma baltā kulītē ieliktu zosi padusē, pārmeta krustu un laidās ceļā.

Iedams tālo ceļu, viņš domāja, kā apsveikt baronu.

Dricēnu tuvumā pa meža taciņu skrēja divi lieli suņi. Iedomājies vilkus, Andrievs pacēla kājas bēgšanai. Bet te — viņam kāds sauca:

— Pagaidi, puis! Nāc, aprādies, vai neesi kāds zaglis ?

— Ak, cienīgs, žēlīgs mežsarga kungs, es esmu bagātā Jūrdža dēls! Mēs netīkojam pēc svešas mantas, jo tās mums pašiem diezgan, — nobijies taisnojās Andrievs.

— Tu teicies esam bagāta tēva dēls, bet, re, tu nes pār pleciem svešus zābakus, — ķircināja mežsargs.

Andrievs dievojās, ka zābakus nav zadzis, un stāstīja, kā tie pārgājuši no viņa vectēva pa kāju kājām līdz viņa kājām.

— Ak, tā, tā, tā, — labsirdīgi smīnēja glītais mežsargs, kuram nevarēja būt vairāk par trīsdesmit gadu. — Bet kas tev tur kulē?

— Nesu jaunajam barona lielkungam zosi, jo man ar viņu priekšā stāv gudra runāšana, — Andrievs sāka skaidrot savu lielo lietu.

Mežsargs gribēja redzēt, kādu zosi baronam nes. Andrievs lielīgi izcēla no kulītes glītu, dzeltenu cepeti.

— Izcepta! — brīnījās mežsargs. — Dod man nogaršot, tad es pateikšu, vai baronlielkungs tādu pieņems.

— Var, bet tikai plaušiņas un akniņas, — ar bažām noteica Andrievs.

— Protams. — Mežsargs izvilka no kabatas nazi un nogrieza zosij kāju. Viņš ēda un slavēja saimnieci, bet Andrievs jutās pagalam nelaimīgs.

Toties mežsargs aicināja Andrievu nākt līdz uz muižu. Pie muižas vārtiem Andrievs lūdza uzgaidīt, kamēr viņš apaušot kājas, bet mežsargs solījās pa to laiku pilī pieteikt ciemiņu baronam.

Drīz vien sulainis lūdza ciemiņu ienākt. Skaistās pils istabas Andrievu samulsināja. Tiklīdz sulainis pavēra kabineta durvis, Andrievs pazemībā nolieca galvu.

— Ak, žēlīgs barona lielkungs! Neesmu cienīgs pasniegt dāvanu bez kājas, bet Jūsu mežsargs to nogrieza ...

Bet vēl lielāks kauns svilināja Andrievam ausis, kad savā priekšā redzēja to pašu mežsargu. Tā izjokot cilvēku varēja atļauties tikai barons.

— Nu rādi man savas dziesmas. — Kalendāra izdevējs pacēla zemnieka dēlam krēslu un uzlika acenes.

Jauneklis izņēma no kabatas ar ķiršu sulu aprakstītās lapas.

— Varen jauki, varen jauki! — lielīja jauno dzejnieku barons. — Tev ir dota liela Dieva dāvana. Bet saki, kur tu iemācījies lasīt un rakstīt?

Andrievs izstāstīja savu dēkaino mācīšanos.

Barons ilgi šķirstīja lapas un šad tad parāva plecus. Dabūjis zināt, ka Andrievs pats sacerē dziesmām melodijas, viņš jautri nosēdās pie klavierēm, uzspēlēja pāris latviešu tautas dziesmas un lūdza dziesminieku padziedāt savu jauno dziesmu.

Andrievs sāka dziedāt trīcošā balstiņā.

— Jauki, jauki! — barons paņēma spalvu un rakstīja notis. Tad sāka spēlēt. Barona redakcijā Andrieva melodija kļuva vēl daiļskanīgāka. Nu tad gāja vaļā dziedāšana ar vārdiem:

„Vai uz darbu dzīsnā skrienu,

Vai mīkrēslī griežos,

Vīnaid’ dzīdu visu dīnu,

Esmu zemnieks laimīgs ...“

— Varen jauki, pan Jūrdževič! — sajūsmā barons zemnieka dēlu dēvēja par panu un uzvārdam pielika polisku galotni. Apsolījis dziesmu ar uzrakstītām notīm iespiest kalendārā, viņš lūdza dziesminieku pusdienās.

Noreibis no vīna, vēl vairāk no laimes, Andrievs maz iegaumēja barona pamācības. Atmiņā uzglabājās vienīgi stāstījums par poļu muižniekiem, ka tie esot zemnieku draugi un vēloties, lai starp latviešiem rastos augsti mācīti vīri un dzejnieki. Pats viņš esot studējis Tērbatas augstskolā kopā ar Krišjāni Valdemāru, Krišjāni Baronu un augstu vērtējot šo vīru gaišos prātus. Viņi patlaban izdodot Vidzemes un Kurzemes latviešiem „Pēterburgas Avīzes“, bet par inflantiešiem neviens negādājot. Tāpēc viņš nākot klajā kaut ar mazu kalendāru, lai arī katoļu zemniekiem būtu kur smelties gudrības.

Barons Gustavs Manteifels lūdza Andrievu rakstīt vairāk dziesmas un ierasties pie viņa biežāki kā katolis pie katoļa.

Par draudzības apliecinājumu viņš uzdāvāja jaunajam dzejniekam baznīckunga Maculeviča grāmatu ,,Pa-wujcciejszona un wyssaidi sposobi dieļ ziemniku lat-wiszu“, un bez tam iedeva līdzi veselu žūksni „Pēterburgas Avīžu“ un „Mājas Viesi“, ko Andrievs burtodams varēja lasīt.

— Ja mēs draudzīgi sadzīvosim, es tev sūtīšu avīzes visam gadam, bet šī būs alga par nodotām dziesmām. — Barons iespieda Andrievam saujā piecus sudraba rubļus, par ko nopirkt zābakus.

13.

Ļaudis nebeidza brīnīties, ka Kārklenieku Andrievs sēdējis pie viena galda ar Dricēnu baronu. Tikai Migle-nieku Pēteris tam neticēja.

— Marcīt, tu uz bābu pļāpām neklausies un tam lielībniekam netici! — kādā rudens svētdienā, ejot uz baznīcu, viņš brīdināja draudzeni no satikšanās ar An-drievu. Arī uz koriem viņš vairs negribēja kāpt. Baznīcā lielo cilvēku pleci vārīgi spieda pusaudzim galvu, bet sirdī bija gandarījums, ka tas zābakainis neved draudzeni kārdināšanā. Tomēr šoreiz kārdinājums nāca vēl lielāks nekā citām reizēm.

Pabeidzis mācību, izbāris nekārtīgos klaušiniekus un sieciņu devējus, prāvests cēla draudzei priekšā savādu prieka vēsti.

— Otož, mana mīļā draudze, man jāstāsta, ka cienītais Dricēnu barons atkal Rīgā izgatavojis laika grāmatu aba kalendāru, tam 1863. gadam, — viņš svinīgi iesāka un kāpināja balsi arvien augstāk. — Otož, tur ir gudras pavuicīšanas, kā arīdzan skaistas dziesmas, godīgai laika pakavēšanai. Es to jums saku aiz tā, bo Dricēnu barons ir liels katoļu draugs un arīdzan aiz tā, bo tanī kalendārā jūs atradīsat arī mūsu baznīcas dziedātāja, otož, tā sauktā, Kārklenieku Andrieva, dziesmas, kuras labpaticies barona lielkungam nodrukavot, lai jūs visi šo grāmatu pirktu. To kalendāru var dabūt pie manis plebānijā, kā arīdzan pie Kārklenieku An-drieva, par divām kapeikām lētāk nekā pie škaplernie-kiem: bo mēs arīdzan no savas mazās peļņas nolaižam uz jūsu požitka. Otož, mīļā draudze, lasiet labas katoļu grāmatas, nepalieciet tumši kā melnās buteles, jo katrs labs katolis, izdrukavodams jums grāmatu, žičē to jums no labas sirds, spadzīvodamies, ka tā arīdzan nāks uz jūsu prāta apgaismošanas un dvēseļu pestīšanas požitka.

Pēteris vēlējās, kaut būtu bijis kurls, nekā dzirdējis tādu Andrieva slavināšanu. Viņš steidzās laukā no baznīcas un vilka draudzeni aiz rokas mājup. Bet Marce tūļājās.

— Pēterīt, nopirksim arī mēs jauno kalendāru, — viņa vedinājās uz baznīcas dārza stūri, kur lepni smaidošs stāvēja Andrievs ar kalendāru blāķi padusē, un viņam kājās jau spīguļoja paša jaunie zābaki.

— Negribu! — Pēteris iesaucās niknā balsī un, izrāvies pavadonei no rokām, žigli devās viens pats mājup. Skrēja bez ceļa, taisni pāri laukiem un krūmājiem, skrēja klupdams un kūleņodams, it kā bēgtu no ugunsgrēka. Nokļuvis mājās, iekrita gultā, ieķērās ar nagiem spilvenā un raudāja. Nevienam neteica, kas kaiš.

Sasarkusi pārnāca mājās Marce ar jauno kalendāru un dabūja no Agates rājienu.

— Ja tu vēlreiz atstāsi Pēterīti vienu, varēsi iet, no kurienes nākusi. Bet nedomā, ka tad būsi brīva no muižas klaušām. — Agate rājās uz Mārci.

Marcei aizasarojās acis. Kur lai bārene iet? Uz Kārkleniekiem ? Andrievs gan labprāt uzņemtu. Tur būtu laba dzīve. Taču tur viņa būtu pazudusi meitene: ne dienām darba, ne naktīm miega ... Nē, uz Kārkleniekiem nedrīkstēja. Agatei viņa solījās laboties un atkal apņēmās ar Andrievu nesatikties.

Bet kā lai nabadzīte izsargās no puiša, kas jau kā vanags pacēlies lidojuma augstumā. Vēl tanī pašā vakarā Andrievs apstaigāja Migleniekus un piedāvāja pirkt kalendāru. Tanī bija ziņas par laiku, par darbiem, dažādas pamācības, stāsti, joki, bildes un dziesmas. Tā bija nepieciešama grāmata ik vienam zemniekam, ko nolikt uz plauktiņa zem svētbildēm.

Andrieviņ, kuras ir tavas dziesmas? — ieminējās Marce, un ļaudis spiedās tuvāk, apberot Kārklinieku gudrinieku ar lūgumiem.

— Andrieviņ, paskaiti!

— Andrieviņ, padziedi!

— Andrieviņ, pamāci!

Un kā lai Andrievs neskaita, nedzied, vai nemāca, kad lūdzējiem pa priekšu grozās skaistā sprikstaclte Marcīte, aiz priekiem čabinādama uz grīdas pastaliņas! Bet kā lai nečabina Marce, kad pats slavenais dziesminieks, mājup iedams, viņai teica: „Marcīt, tās dziesmas es rakstīju tevis dēļ!“ Tāds pagodinājums meitenei kutināja sirdi, un tā ikreiz tāpat kutēja, kad vien dziedāja šīs dziemiņas.

Ļaudis cildināja Andrievu, bet ne mazāk slavināja ari kalendāra izdevēju. Andrievs stāstīja, ka barona Gustava Manteifeļa brālis, Ričards, jau esot atcēlis zemniekiem klaušas, nodevas un sodus. Tāpat darot arī citi katoļu muižnieki.

— Ot, tas ir Dieva cilvēks, značit, kā pas’cīt. Nav tāds, kā mūsu kungs, kā pas’cīt. — Tadulis izlēja žulti pār Zaļmuižas lielkungu.

— Smejos, māsiņ, ko tur ir runāt! — Par visām sievām sprieda vīriem līdz Jugase. — Ir, smejos, māsiņ, tā kā baznīckungs sacīja: „Otož, kas ir katolis, tas arīdzan otru katoli par cilvēku tur.“

Tā ļaudis pārrunāja un sprieda vai augu nakti, bet pa to iaiku Pēteris viens pats otrā istabā raudāja. Kad ļaudis izklīda, viņš piesteidzās klāt tēvam izmisušām acīm.

— Tēt, laid mani uz muižu, es mājās ilgāk nepalikšu nevienu dienu! Es gribu mācīties.

— Pagaidi, dēliņ! — viņu mierināja tēvs, — muižkungs solījās citu gadu mūsu ciemā atvērt skolu.

— Negribu ilgāk gaidīt, negribu! Soņka jau otru gadu mācās Pēterburgā, bet es te sēdu uz vietas. — Pēteris laida vaļā savas stabules no visiem reģistriem, ka nevarēja ne apklusināt.

Dēla ietiepība vecākiem sagādāja lielas raizes.

Šinī kļūmīgajā brīdī radās necerēts atgadījums.

Otrā dienā Miglenieku pagalmā pieturēja kāds muižas trijūgs. No greznām kamanām izkāpa plecīgs kungs, garām dzeltēnām ūsām, lepnā lāčādas kažokā.

— Kas gan tik dižam kungam būtu meklējams nabaga zemnieka mājā? — sabijās Miglenieku Andrejs.

Kungs ienāca istabā, deva, pēc zemnieka modes, Dieva godinājumu un pasniedza Andrejam roku.

— Viktors Šadurskis no Saļņevas.

Nu Andrejs atcerējās. Tas bija Modesta Nikolajeviča māsas vīrs, Saļņevas lielkungs, kas agrāk Zaļmuižā ieradās spožā krievu virsnieka tērpā un viņu dēvēja par ģenerāli.

— Pan Miglinski, es pie jums ierados darīšanās, — iesāka sarunu pans šadurskis.

— Klausos, ģenerāļa kungs! — Andrejs izstiepās cik taisns varēdams, jo viņa pagodināšana par panu prasīja pretpagodinājumu.

— Lūdzu, nesauciet mani par ģenerāli, jo es vairs neesmu karavīrs.

— Klausos, pan šadurski! — Andrejs viesim pacēla paštaisītu krēslu.

— Es ierados jūs aicināt uz Saļņevas muižu par pārvaldnieku, — tūdaļ iesāka pans savu lietu.

— Cik man zināms, jums ir ļoti labs pārvaldnieks, — ar apslēptu prieku iebilda Andrejs.

— Labs gan, bet es par jums dzirdēju vēl labākas atsauksmes, — ūsas griezdams, Miglenieku lielīja Saļņevas muižnieks, bet Andrejam šī necerētā uzslava kļuva atbaidīga.

— Šaubos, vai Paulina kungs par mani tik labi atsaucās. Es nevaru arī jums solīties, jo tagad esmu saistīts pie zemes, ko gribu saņemt savā īpašumā, — Andrejs baidījās iekļūt varbūtējos Modesta Nikolajeviča atriebības tīklos.

— Man par jums labas atsauksmes ir no citiem avotiem. Un zemes lietu es ar Modestu Nikolajeviču nokārtošu jums labvēlīgā garā.

- Tomēr man bailes uzņemties, — bažījās Andrejs.

Tagad zemnieki kļuvuši dumpīgi — mani neklausīs.

— Par to jūs neraizējieties. Saļņevā jau ar manifesta dienu zemnieki laisti brīvā. Klaušas pastāv vienīgi likuma pēc, lai nesadumpotu kaimiņu muižu zemniekus, — pans šadurskis skaidroja apstākļus un uzrādīja iemeslus, kāpēc negribot par pārvaldnieku paturēt krievu. Viņš pats esot katolis un meklējot katoli muižas pārvaldnieku, jo tādam varot vairāk uzticēties. Turklāt, solījās maksāt labu algu. Ja Andrejs nevēloties pārcelt visu mājas iedzīvi uz Saļņevu, varot sievu ar bērniem atstāt mājās, bet līdzi paņemt tikai to gudro zēnu, Pēteri, kas varēšot mācīties kopā ar viņa bērniem.

Pana šadurska rūpes par Pēteri Andrejam radīja vēl lielākas bažas. Ko viņš zina par Pēteri? Vai Paulins ir ko stāstījis? Bet pans šadurskis atkal apgalvoja, ka ziņas smeltas no labiem katoļu cilvēkiem.

Andrejs ilgi apspriedās ar Agati. Naudas trūkums spieda meklēt peļņu, turklāt arī Pēterim atkristu spraukšanās uz Zaļmuižu.

Beidzot Miglenieku pāris izšķīrās, ka tik izdevīgu piedāvājumu nedrīkst noraidīt.

— Pēterīt, vai gribi braukt uz Saļņevu? — iejautājās Agate.

— Gribu, gribu! — zēns sāka lēkāt no priekiem un meklēja svītu.

Pēc dažām minūtēm viņš atsveicinājās no mātes, brāļa un māsām un gāja sēsties kunga kamanās. No atsveicināšanās ar Mārci viņš izvairījās.

— Pēterīt, tu salsi. Še tinies kažokā, — meitene no sirds piedāvāja beidzamos pakalpojumus.

Pēterim atkusa sirds.

— Paldies, Marcīt! Kad man tur labi klāsies, es atbraukšu pēc tevis pakaļ. Tikai nepinies ar to zābakaini Andrievu, — viņš piesacīja draudzenei un uz atvadām cieši spieda meitenes roku.

Sabarotie melni žigli rāva viņus projām no nabagās sādžas uz lepnu muižas dzīvi, bet, klausoties sniega čirkstoņā zem kamanu sliecēm, Pēteris dzirdēja Mar-ces jūsmīgās dziesmas.

Piektā nodaļa Čigānu laiki

1.

No Ziemas svētkiem līdz sveču dienai ir visjautrākais posms gadu gājumā. Tas ir īsts čigānu laiks, kad vaļīgos ziemas vakaros ļaudis, līksmi tērzēdami, ciemojas no mājas uz māju, no ciema uz ciemu, no muižas uz muižu, kad visās malās skan harmonikas, vijoles, kokles un dziesmas.

Zemnieki priecājas, ka šis ir pēdējais klaušu gads, ka ķeizara pasludinātā brīvība kļūs tiešamība, šo prieka vēsti, sākot ar Ziemassvētkiem, garīdznieki sludināja baznīcās ik svētdienas.

Bet par ko priecājās kungi?

Tie arī brauca ciemos no muižas uz muižu. Bija silta ziema, labs kamanu ceļš. Uz visiem ceļiem tinkšķēja lepno kamanu zvārgulīši, visās muižās skanēja dzīru mūzika.

Miglenieku Andrejs bieži gribēja aprunāties ar panu Šadursku par saimniekošanu, bet jautrais kungs tikai pieņēma viesus un pats brauca apkārt čigānos vai ikdienas.

— Pan Miglinski, esiet mierīgs! — viņš draudzīgi uzsita Andrejam uz pleca un pielēja glāzi vīna. — Pagaidām jūs tikai uzraugiet, lai kučieri labi baro zirgus.

Arī ļaužu labā pans šadurskis nežēloja līdzekļus.

Svētdienās muižas vīriem izsniedza pa pusstopam degvīna un atļāva šo mēru saņemt krogū arī dažiem zemniekiem.

— Brīnišķīgs kungs, — domāja Andrejs un dzīvoja bezrūpībā.

Vienīgās raizes viņam sagādāja dēls, kas sūrojās par savādiem apstākļiem. Zaļmuižā bija ieradis runāt krieviski, bet nu vajadzēja mācīties poliski, jo kungu bērni un guvernante ar viņu citādi nerunāja. Kaut gan Pētera zināšanas jau tālu pārsniedza kungu bērniem mācāmās, poļu valodas neprašanas dēļ viņam bieži nācās palikt muļķa lomā un noraudzīties, kā kungu bērni uz viņu ironiski blisina acis.

Tas Pēterim likās sāpīgi.

Kādu dienu bērni sastrīdējās ap rotaļlietām. Mazā Vanda, sadusmojusies uz Pēteri, rādīja viņam mēli un ņirdzīgi sauca:

— Bydlo, bydlo, bydlo!

Stas’ka un Vladz’ka gardi smējās. Arī nākošā dienā kungu bērni bieži mēdza Pēteri saukt par ,,bydlo“.

— Tēt, ko nozīmē vārds bydlo? — kādreiz manāmi uztraukts Pēteris prasīja Andrejam.

— Dēls, tas latviski būtu — lops, — skaidroja Andrejs. — Bet tu, dēls, piesargies šo vārdu lietāt. Agrāk par ,,bydlo“ poļi lamāja latviešus. Ja tu tagad tā nosauktu kādu no kalpu bērniem, būtu jāpieredz no kunga lielas nepatikšanas.

— Bet, tēt, kunga bērni paši mani sauc par ,,bydlo“, — sasarcis skaidroja Pēteris.

— Viņiem tas būs nejauši pagadījies, — mierināja Andrejs.

Dēla sūdzībai atkārtojoties, Andrejs, pārrunādams ar panu šadursku par kungu un zemnieku draudzīgām attieksmēm, ieminējās arī par starpgadījumu ar bērniem.

Pana šadurska sejā radās sārti plankumiņi.

— Pan Miglinski, no neprātīgiem bērniem visu var sagaidīt, taču ne jūs, ne jūsu dēls nevar par to apvainoties. — Pans šadurskis sāka dedzīgi taisnoties. — Ja kādreiz poļi uz latvieti skatījās ar nicināšanu, tas bija liels neprāts. Taču mēs visi esam katoļi.

No tās dienas kungu bērni pret Pēteri izturējās neparasti laipni. Nu izrādījās, ka viņi labi runā krieviski un prot arī latviski. Bet Pēteris, jaužot jauno noskaņu arī pats sāka labprāt mācīties poliski.

Lamu vārds ,,bydlo“ nodibināja starp bērniem draudzību, kas pieņēmās ar katru dienu.

2.

Jūsmodams par bērnu draudzību, pans šadurskis stāstīja Andrejam, ka ir pienācis laiks kungiem un zemniekiem dzert no viena kausa, dejot pie vienas mūzikas un runāt vienu runu — tīri katolisku runu.

Uz šo draudzības dienu muiža sāka posties kā uz lieliem svētkiem.

Kungu ierašanās bija paredzama gan no tuvienes, gan tālienes. Tālajiem ciemiņiem nācās sūtīt pretī uz Kārsavas staciju pajūgus.

— Pan Miglinski, aizbrauciet līdzi kalpiem uz staciju, — laipni lūdza pans šadurskis un deva Andrejam dažus norādījumus.

Kārsavā mainīšoties divi vilcieni. Viesi kāpšot laukā ir no Pēterburgas, ir no Varšavas vilciena. Daži no tiem pat nepazīstot viens otru. Tāpēc jāuzmanot, lai neviens nepaliktu bez šķūts. Atbraukušiem čigāniem (tā pans Šadurskis jokojot mēdza saukt svētku viesus) būšot sapazīšanās joku teiciens: ,,Woļnošč ļub smierc“. Kas tā ierunāšoties, tas būšot viesis.

Tā sagatavots Andrejs brauca uz staciju un brīnījās, kāpēc jautrie ciemiņi izvēlējušies tik savādu pazīšanās teicienu: „Brīvība vai nāve“? Tas nemaz neizklausījās pēc joka. Bet, ej nu, cilvēks, sazini visus kungu niķus!

Pienāca abi vilcieni. Svētdienas dienā bija daudz pasažieru. Visi lepni kungi vai miestiņu žīdi. Tikai retais starp pasažieriem parādījās pelēkos zemnieka svārkos, un tos savieši sagaidīja ar ziņkāri, apberot ar jautājumiem, vai nebija bailes vizināties šādos velna ratos.

Andrejs gāja starp pasažieriem un uzmanīgi klausījās.

Viņa tuvumā sastapās divi braši jaunieši, krāsainās studentu cepurēs un lielām pakām rokās.

— ,,Woļnošč ļub smierc?“ — paklusu iejautājās viens.

— ,,Woļnošč ļub smierc“ — atbildēja otrs un abi, sasveicinājušies, soļoja pa peronu plecu pie pleca.

Tāpat sastapās divi jauni ūsaini vīri un, padzirduši paroli, pievienojās studentiem, šiem četriem svinīgā gaitā tuvojās kāds vecāks pans lapsādu kažokā, garām lumšām ūsām un kuprainu degunu, savādi spīdošām acīm. Uz studentu paroli, viņš skaļi atbildēja:

- ,,Woļnošč narodowa“ (Tautas brīvība), — un pienācis klāt pulciņam, sāka sasveicināties. Andrejs dzirdēja nosaucam časnicka, žarnovska, Šostaka, Chore-viča un Slucko-Cjapinska vārdus.

Beidzot šim pulciņam nedroši tuvojās kāda slaida dāma glītā sermuliņa mētelī, tumši aizplīvurotu seju.

— Ak, Dievs, ko es redzu! Pane Sčerbinska! — līksmi klāt viņai piesteidzās vecākais kungs un sasveicinādamies pazemīgi noliecās dāmai pie rokas.

— Ne mazāks prieks arī man, pan Cjapinski, — dāma atteica un atsedza tumšo plīvuri, lai parādītu savu daiļo seju un tumši zilās acis, kurās zaigoja prieka mirdzums.

Nu bija kopā visi seši gaidāmie viesi. Andrejs, izrunājis paroli, lūdza jautros ciemiņus sēsties kamanās. Daudz vietas aizņēma lieli dāvanu saiņi. Daži studentu saiņi izrādījās tik smagi, itkā tanīs būtu iesaiņoti dzelži.

Novietojis viesus pa pāriem kamanās, Andrejs savā pajūgā iesēdināja panu Cjapinski un pani Sčerbinsku. Pievēršot dāmai uzmanīgu skatu, viņam tā vien likās, ka to būtu redzējis Zaļmuižā. Balss arī likās dzirdēta. Bet viņa ar svešo kungu runāja par tālām vietām.

— Vai es, sastopot jūs Vilnā, varēju maz iedomāties, ka mūsu ceļi atkal kopā ies? — ar lielu izbrīnu lūkojās dāmai acīs pans Cjapinskis.

— Tāpēc, ka jūs slikti domājat par manu vīru. — Dāma uzdeva sevi par precētu sievu.

— Jā. Tad es citādi arī nespēju domāt, — atzinās pans Cjapinskis. — Bet nu šī vilšanās nostiprina manu pārliecību: lai kur mūs izmētātu apstākļi, mēs visi turamies kopā, jo visiem mums viena ticība, viena tēvzeme un viens mērķis.

— Jā, viena ticība un viena tēvzeme, — ar nopūtu izdvesa dāma un brītiņu klusēja. Tad nopurinājās, uzsmaidīja un sāka jūsmot par brīnišķīgo laiku, kas esot kā paša Dieva dots braukšanai čigānos.

— Vai tālu jau esat apbraukusi? — interesējās kungs.

— Tālu, — smaidīja dāma, minēja Krāslavu, Dagdu, Kaunatu, Višķus, Preiļus, Varakļānus un Viļānus. Nu vizināšoties uz Viļaku, Balviem un Lipnu.

Ceļojuma pieturas punkts Saļņeva bija klāt. Andrejs palīdzēja studentiem ar lielajiem saiņiem novietoties speciāli iekārtotās pils istabās, kur viņiem kā mērniekiem nākšoties padzīvot ilgāku laiku.

3.

Saļņeva mudžēt mudžēja no dižciltīgiem viesiem. Jautrie čigāni, pulciņos stāvēdami, iepazinās savā starpā.

Andrejam likās savādi, ka saimnieka un viesu uzmanība tika pievērsta nevis dāmām, bet Antonijam Rickam, kuru viņš pazina kopš Zaļmuižas laikiem. Pēc Modesta Nikolajeviča precībām, ne pans Antonijs, ne viņa daiļā māsa Marija Zaļmuižā netika redzēti. Bet nu atkal pans Antonijs parādījās savā brašumā un staltumā, ko sevišķi labi izcēla viņa spīdošā virsnieka uniforma. Spirgts dzīves prieks dvesa no viņa glītās, kareiviski rūdītās sejas. Acis spulgoja sapņaini maigas kā jauneklim, un smieklos pavērtie baltie zobi jautri zibsnīja kā pērles. Neskatoties uz viņa pajauno izskatu, arī vecāki kungi izrādīja viņam padevību un cieņu.

— Pan Antoni, pan Antoni! — sauca no visām pusēm, un pans Antonijs tikpat veikli un galanti atsaucās.

Ko kungi darīja pilī, Andrejam nebija izdevības novērot. Viņam nācās gādāt par muižas ļaužu un zemnieku omulību, kas bija aicināti šajos svētkos. Kamēr smalkie sulaiņi apkalpoja kungus, viņš pats stiepa degvīna blašķi pēc blašķes uz lielo staļļu māju, kur pie gariem galdiem ļaudis mielojās kā kāzās. No Rēzeknes bija atvesti mūzikanti ar harmonikām, vijoli, basi un bungām. Tādu brīnišķīgu mūziku zemnieki nekad nebija dzirdējuši. Nu varēja izlēkties un iztrakoties līdz galīgam aizkusumam.

Vēlā vakara stundā staļļu mājas ballē ieradās arī pans šadurskis, pans Cjapinskis un pane ščerbniska.

Lai dzīvo mūsu labais kungs! Urrā! Urrā! — iegavilējās ieskurbušie zemnieki, un muižas vīri svieda uz rokām panu šadurski līdz griestiem. Tad kārta nāca panam Cjapinskim, un beidzot — arī daiļajai panei Sčerbinskai. Bailes gan bija ķerties klāt tik smalkai dāmai, bet, ja viņa ieradusies staļļu mājā slēgt ar kālijiem draudzību, tad viņai jāizbauda arī melnā darba roku stingrība. Arī viņu puiši svieda uz rokām līdz pašiem griestiem, kamēr lūgs, lai laiž vaļā.

Bet dižciltīgā dāma nebija nokausējama. Viņa līksmi smējās un atsaucās zemnieku urravām:

— Lai dzīvo zemnieki! Lai dzīvo kalpi! Lai dzīvo mūsu draudzība! Urrā! Urrā!

Tad viņa noņēma no galvas sarkano čigānietes lakatiņu, aizsēja sev acis un paplaukšķināja rokām:

— Tiš, vistiņas, tiš, gailīši! Visi, tiš, tiš, laktā! Vanags ķers!

Dzīrotāji jautri bēga pa galvu pa kaklu, lai nekristu lielmātes rokās. Dažs šļūca rāpu, dažs lēca no galda pāri vanaga rokām, dažs līda zem galda, dažs slēpās paceplē. Visa māja čaloja no satrauktas jautrības un smiekliem.

— Rokā, rokā! Kuš, kuš, kuš! — līksmi iesaucās lielmāte un dzīrās nobučot Miglenieku Pēteri, kas pirmais bija kritis vanaga nagos.

Zēns sasarcis stīvējās pretīm. Tomēr kundze viņu nobučoja un aizsēja acis.

Bet kad vistiņas ķēra mazais vanadzēns, lielmāte pati zagās klāt un izvairīgi pieskārās rokām, ķircināja un bēga, kamēr beidzot ļāvās noķert. Tad viņa vēl ciešāk apskāva mazo vanadzēnu nekā viņš savu lielo laupījumu.

— Pēterīt, bučo nost, bučo! — līksmi sauca dzīrotāju koris. Taču trīspadsmit gadus vecs zēns bija tanī auguma pakāpē, kad jūt pirmo puiša kautrību. Viņam sarka vaigi un ausis.

Glābdama zēnu no zobgalīgiem smiekliem, pane Ščerbinska pati viņu apskāva un nobučoja. Tā Pētera gods bija saglābts.

Panes līdzjūtības žests Pēteri aplaimoja. Turpmākās spēlēs viņš pats labprāt meklēja panes Sčerbinskas tuvumu, un drīz viņi izbīdījās rotaļu centrā, ap kuriem kņudēja un mudžēja pārējie.

Kalpi un zemnieki nebeidza brīnīties, kur dižciltīgā pane iemācījusies zemnieku rotaļas, parašas un kā viņa tik smalki zina, kas notiek tādās jautrās sanāksmēs? Viņa nekautrējās ne skriet, ne lēkt, ne kliegt, ne klupt, kā katra sādžas meitene. Visus uzrunāja ar tu, un pati ķērās puišiem klāt. Tā dzīvā spirgtuma šalts, kas plūda no viņas lokanā un daiļā auguma, rada atbalsi pat lempīgajos sādžas puišos. Tie aizelsušies skrēja, lēkāja un spēlējās viņai līdz.

Visiem patika jaukā pane Ščerbinska, bet visvairāk par viņu jūsmoja Pēteris. Nu viņš skaidri atcerējās, ka viņa bija tā pati piemīlīgā dāma, kas izjauca viņa strīdu ar zābakaino Kārklenieku Andrievu un aicināja vizināties ar pirmo vilcienu. Bez tumšā plīvura viņa likās esam gluži jauna meitene, ar ko varēja tērzēt un spēlēties tāpat kā ar Mārci. Ja nebūtu sarkanās čigānietes galvas šalles, lielo auskaru un zelta rotas lietu, tā būtu Marce, kas Marce! Panes līdzība Marcei, izraisīja Pētera sirdī retas sirsnības un tuvuma jūtas. Pirksti tā niezēja saķerties ar pani rokās, pieķerties, vai apķerties. Pēteris viņu iecerēja sev par draudzeni.

Tiklīdz iešalkojās mūzikas dūkas, daiļā pane Sčer-binska bija pirmā uz deju. Viņa dancināja kalpu puišus pēc kārtas.

Pēc viņas parauga arī pans šadurskis grieza jautrā polkā resno muižas kalēja sievu. Bet kādā citā dejā viņi abi viens otram gražīja ar pirkstiem un dziedāja:

Tika tev, tika man,

Tika abadivējiem ...“

Kad kalējiene atvadīdamās noliecās pie kunga rokas, pans šadurskis viņu atvairīja; pats satvēra cieti viņas resno, sastrādāto roku un nobučoja.

Kalēj iene saļodzījās sajūsmā. Saķēra kunga galvu un — čmak! — nobučoja uz pieres.

Tad abi saķērās un sabučojās kā nākas.

Tādu kunga laipnību un sirsnību pret sev padotiem, Andrejs savā mūžā nebija pieredzējis. Arī viņam klātu piesteidzās jautrā pane Sčerbinska un noliecās vai līdz zemei.

— Pane, es nedejoju. Nudien, neprotu, — viņš stīvējās pretim, taču draudzība prasīja palēkties kādu riņķi, kaut uz stīvām kājām.

Daiļā pane lidoja spalvas vieglumā. Ar viņu varēja dejot vislielākais nepraša. Taču Andrejs, muižā dzīvodams, kādreiz piederēja pie labiem dejotājiem. Vienīgi gadu gājums bija ielējis svinu papēžos. Bet nu, kā par lielu brīnumu, viņš nejuta nekāda smaguma. Aizrautīgās sievietes ciešā tuvumā kājas cēlās jauna puiša veiklumā. Kā sapnis gar acīm pazibēja jaunības gadi, kad viņam apkārt lidinājās daiļās muižas meitas. Starp tām viņš sevišķi labi atcerējās, tā saukto, čigāna meitu, skaisto Māru, kas vēl pusaudzes gados viņam bija sagrozījusi galvu. Tā lēca polku tikpat viegli, kā pane Sčerbinska.

— Lai Dievs pieņem nozudušās, nelaimīgās mātes dvēseli paradīzē! — ar skumju nopūtu viņš atsveicinājās no polkas partneres, bet viņas jautrais skats it kā teica: nesēro pēc mirušiem, jo tie ceļas augšām!

Ar gavilēm un urravām sajūsminātais pūlis atvadījās no draudzīgiem kungiem. Pani Sčerbinsku vīri cēla līdz griestiem, kamēr nabadzīte krita uz rokām jau guļus. Tad kungi gāja uz pili, kur turpinājās panes Sčerbinskas cildināšana muižnieku pulkā.

— Es saku, — jūsmoja pans Cjapinskis, — pane Sčerbinska ir mūsu spožākā zvaigzne. Ja Polija dižojas ar slaveno marķizi Vieļopoļsku, ja Lietuvas censoņus uzmundrina pane Bučinska, tad mums ir, jāsaka, vēl daiļāka, vēl pārāka par tām — pane Sčerbinska!

Panei par godu nošalca aplausi, šķindēja glāzes un čaloja komplimenti. Ciemiņi slavēja pani, vēl vairāk viņas metodi. Vārds metode kļuva tik populārs, ka pans Cjapinskis sajūsmā sauca:

— Mūsu metode ir pane Sčerbinska!

Tad pagalmā atkal sastājās pajūgu virkne.

— Vai tik vēlu viesi brauks mājās? — pie kučieriem apjautājās Andrejs.

— Nē, tagad viņi brauks uz Viļaku, — atbildēja kučieri.

Andrejs brīnījās, kāpēc kungi negaida dienu. Tad tik būtu ļaudīm skatīšanās: veseli divdesmit pajūgi no vietas! Bet tik ērtās kamanās, lielos siltos kažokos var braukt arī pa nakti. Tīrā izprieca!

Aizbraucot pans Antonijs iejautājās kādam studentam, vai muciņa paņemta līdzi? Andrejs aizsteidzās pilī to iznest.

— Pan, kas šinī muciņā? — iejautājās Andrejs.

— Tur pulveris, — atbildēja brašais students.

Tādā nakts izpriecas braucienā ved līdzi pulvera

mucu! — Andrejam tā vien likās, ka nav viss kārtībā Bet ej nu, cilvēks, viņus sazini. Taču daudz pulvera vajag arī medībām lielajos Viļakas mežos.

Kungi sasēdās kamanās, sacēla lielās, mīkstās apkakles, un zirgi saslējās uz pakaļkājām. Zvārgulīši vien aiztrizuļoja tālu nakts tumsā.

Čigāni, kas čigāni!

4.

Arī Modests Nikolajevičs bieži posās braukt čigānos, bet Viļaka šķita esam neaizsniedzamā tālumā un ceļā uz to nojaukti visi tilti. Kā apriņķa vecākais viņš varēja pavēlēt uzcelt tiltu jebkurā vietā, tikai ne uz bijušās līgavas sirdi. Trīspadsmit gadi kā trīspadsmit nojaukti tilti, viņu šķīra no daiļās panes, kas kā lepnā mežu karaliene no staltās Viļakas pils valdīja pār plašo novadu, un tikai divas reizes viņam parādījās plīvurā, kas piešķīra viņai senas mīlas burvību, šis plīvurs mulsināja vecā pielūdzēja prātus un lika vai ikdienas minēt neatmināmo mīklu: kāpēc viņa slēpjas, tomēr aizkar viņa dzīves noslēpumu, Petrušu ? Vai tas nav precētas sievas ilgas pēc pirmās mīlas, tāpat kā viņam pašam? Vai viņa nevēlas, lai senais pielūdzējs noņem viņai plīvuru un atkal ieskatās dedzīgajās acīs?

Ja būtu tā, tad jābrauc. Katrā ziņā jābrauc! Un ja brauc nevis tikai līdz pusceļam, kā to jau darījis neskaitāmas reizes, bet ar lielu ieskrējienu, kā krītošs meteors. Un tad — lūk, nu esmu es klāt, un dariet ko zināt!...

Modests Nikolajevičs izšķīrās — braukt.

☆

No visām pusēm ielenkta nepārredzami plašiem mežiem, Viļaka bija atšķirta no pasaules kā civilizēto ļaužu kolonija tālajos Āfrikas džungļos. Tā bija slavenās Hilzenu cilts rezidence, to Hilzenu, kas kopš bruņinieku laikiem valdījuši par Marienhauzenes pili un plašo mežaino novadu, sargājuši Inflantiju pret Pliska-vas krievu iebrukumiem un nīdējuši vietējos iedzīvotājos stiprās pagānisma saknes.

Nu agrākais Marienhauzenes novads bija sadalīts uz pusēm. Ziemeļu daļa piedalīta Pliskavas guberņai un dienvidus daļa pievienota Vitebskas guberņas Ludzas apriņķim. Arī slaveno Hilzenu vietā pār Viļaku valdīja de Lipe-Ļipsku cilts, kas netīkoja savu slavu paust tālumā.

Bet ar daiļās Marijas fon Rickas ierašanos Viļaka sāka atkal atdzīvoties un uzposties. It sevišķi tās slava sāka pieaugt kopš 1862. gada septembra, kad tur ieradās pazīstamais poručiks Antonijs Ricks, kas agrāk bija dienējis Kaukazā, ieguvis labu stāžu, bet pēkšņi demobilizējās un pārbrauca dzīvot pie māsas. Ar māsas laipnu atļauju viņš nemanot bija pārņēmis muižas vadību savās rokās un sāka rīkoties kā īsts saimnieks.

Un — rau! Bija pagājuši tikai daži mēneši, kad Viļakas vārdu sāka godam minēt netikai Inflantijā, bet arī Lietuvā, Baltkrievijā un Polijā. Viļakai šo priekšrocību piešķīra jaunizbūvētā Pēterburgas un Varšavas dzelzceļa tuvums un lielie meži, kas bija izslavēti ar romantiskām un dēkainām medībām tāpat kā slavenā medību vieta Augustova.

Tā Viļakā atdzīvojās seno laiku dižās viesības un izpriecas, par ko muižniekiem vienmēr bija prieks. Viņi brauca tur no tuvienes un tālienes, dzīroja augām dienām un mūžam sūrojās, ka trūkst pulvera. Dažreiz šos tālos ciemiņus nespēja uzņemt viena pati Viļakas pils. Tad tie apmetās Viļakas miestiņā un kaimiņmuižās, bet pašu citadeli apmeklēt ieradās tikai uz pastaigām pa krāšņajām muižas alejām.

☆

Nu pa šiem ošu un kastāņu tuneļiem pirmo reizi brauca pats apriņķa muižniecības galva.

Viņš lepni piebrauca ar saviem astoņiem bēriem baltās pils priekšā un strauji apstādināja zirgus, lai zvārgulīšu skaņas pāršalc visu muižu. Taču vēl skaļāki pilī dūca mūzika. Likās, tur svinēja kādam goda dienu, un neviens nesteidzās nelūgtam ciemiņam pretim.

Skrejošais meteors bija nokritis nelaikā.

— Nu — revīziju, tikai revīziju! — nolēma Modests Nikolajevičs. Viņam ir šīs tiesības katrā vietā un laikā. Bet, skatoties grāmatās, pārrevidēs arī daiļās grāfienes sirdi. Jauka ideja!

Pēkšņi pils durvīs parādījās aizplīvurojusies pati lielmāte. Viņa uzmeta augstajam revidentam baigu skatu, kā klupdama pamāja ar galvu un — tumšais plīvurs vien aizplivinājās vējā, kad viņa nozuda divu kungu pavadīta tumšā šķērsalejā.

— Sasodīta būšana! — samulsis un saīdzis nokrekšķināja sevī Modests Nikolajevičs. Likās, visa pasaule ar veciem tikumiem un likumiem Viļakā apgriezušies ar kājām uz augšu. Lūk, ko nozīmē greiza sirds!

— Tad simtkārtīgu revīziju! — cieti apņēmās viņš, un nelūgts kāpa pie baltā nama durvīm.

Pretim izsteidzās pans Antonijs, smaidošs un jautrs kā senāk un sasveicinājās draudzīgiem vārdiem. Par matu vien trūka līdz brālīgam skūpstam.

Modestam Nikolajevičam silti iepukstējās sirds. Ja brālis būs draugs, arī māsa viņam piedos. Nu tikai draudzību! Pie velna revīziju!

Pils mudžēja pārpilna no viesiem kā bišu strops. Starp daudziem svešiem ciemiņiem Modests Nikolajevičs pazina dažas izcilas sejas. Netrūka pat slaveno Krāslavas grāfu Plāteru un Varakļānu īpašnieces kņa-

/.es Sapiehas, kas dzīvoja tālu Polijā. Tāpat bez Ma-rienhauzenes novada muižniekiem Uljanovskiem un šadurskiem, tur bija sabraukuši baroni Manteifeli, Soltani, Benislavski, grāfi Moli, Zibergi-Plāteri, Buj-nicki un citu redzamāko namu pārstāvji. Tā bija simtprocentīgi poliska sabiedrība, kurā Modests Nikolaje-vičs jutās nelaimīgs kā sikspārnis, iekļuvis zivju akvārijā. Viņš zināja poļu antipātijas pret krieviem, tāpēc šinī sabiedrībā sevi uzdeva par īstu vācieti. Viņš pat būtu izmetis kādu zobgalības vārdu par pareizticīgiem, bet pēkšņi sagrozījās viņa orientācija.

Līdzās pašai greizsirdīgai grāfienei Marijai zālē ienāca Kuļņevas pareizticīgo draudzes garīgais tētiņš Sčerbinskis! Tie abi parādījās gaiši kā eņģeļi: pane Marija bija nometusi tumšās drānas un plīvuru un mācītājs, ģērbies pelēkā civīlā uzvalkā, izskatījās pēc garmataina mākslinieka.

Kas te par sabiedrību un kas te par morāli? — brīnījās Modests Nikolajevičs. Bet ne mazāk bija pārsteigta arī daiļā grāfiene, savu viesu vidū redzēdama senu paziņu.

— Ak, Modests Nikolajevičs! — viņa staroja viesmīlības laimē, un, vecajam pielūdzējam noliecoties pie briljantiem rotātās rociņas, smaidīja kā saulīte.

Bet tā vairs nebija jaukā pavasara saulīte. Ap acīm ievilkušās sīkas krunciņas, ko nespēja segt bagātīgi uzliktā pūdera kārta, un vaigos nobālušās sārtās rozes, stāstīja par pirmām rudens pazīmēm. Kauču vēl dvēsele kvēloja vasaras jūsmā, citkārt vingram augumam uzmācās mazs gurdenums. Varbūt, pie tā bija vainīgs arī panes apaļīgais briedums, ko nespēja vairs noslēpt visciešākie korsetes žņaugi.

Jā, pane Marija vairs nebija tāda, kā jaunībā.

— Kāds prieks, kāda laime jūs redzēt pēc ilgiem gadiem! — viņa jūsmoja, nerādot ne mazākās greizsirdības.

— Būs jau trīspadsmit gadi, vesels velna ducis. — Modests Nikolajevičs jokodamies lika atcerēties garo laika zobu, kas nekautrīgi pieskāries pat nevainojamam daiļumam. Viņš vēlējās, kaut arī tagad pane Marija būtu parādījusies tumšā plīvurā un nebūtu tik pēkšņi iznīcinājusi viņa dievināto sapņu tēlu, bez kura dzīve pretim dveš garlaicīgu aukstumu.

Šīs domas, laikam, uztvēra arī pane Marija un uz mirkli nolieca galvu sava aizejošā skaistuma priekšā.

— Piedodiet pane, ka es jūs apciemoju nelaikā, — viņš galanti palocījās viesmīlīgajai saimniecei. — Es pie jums iegriezos izdarīt mazu revīziju, taču šinīs apstākļos man no tā būs jāatsakās.

— Revīziju? — brīnījās pane Marija.

Pāri viesu omulībai pārlaidās satraukuma vanags. Panam Antonijam iedrebējās acu plakstiņi, grāfs Leons Plāters sarāva tumšās uzacis un pans Bujņickis sāka nervozi grabināt ar pirkstiem pa galdu.

— Piedodiet, ka es tā stingrāk izteicos, — lūkoja mīkstināt savu nolūku Modests Nikolajevičs. — Iegriezos apskatīt klaušu grāmatas, jo neskatoties uz vairākkārtējiem atgādinājumiem, dažās muižās (viņam prātā iešāvās paša Zaļmuiža) tās arvienu nav ievestas.

— Pie mums tās ievestas jau manifesta gadā. Su-lain, pasaki muižas pārvaldniekam, lai atnes tūdaļ klaušu grāmatas! — Pane Marija pavēlēja un atviegloti uzelpoja. Tad viņa lūdza revidentu uz kafijas tasi, un stāstīja, ka ciemiņi esot sabraukuši medībās. Bet šis paskaidrojums Modestu Nikolajeviču nepārliecināja. Pusčukstošās sarunas domīgo vīru pulciņos un uz viņu šķielētie skati, lika nojaust slepenu noskaņu.

Modests Nikolajevičs dzēra uz medību veiksmi un novēlēja Viļakai vēl lielāku slavu, nekā slavenam medību centram Augustovai. Turpretim pans Antonijs pašreizējo Viļakas nozīmi centās mazināt. Viņš slavēja tikai Marienhauzenes pils pagātni un stāstīja par Viļakas apkaimē notikušām kaujām, kad mazais vietējais garnizons spējis atvairīt pat visstiprākos Pliskavas krievu spiedienus.

Manot virsnieka interesi par kara lietām, Modests Nikolajevičs ievaicājās, kāpēc pans Ricks izstājies no aktīvā dienesta.

— Pans Antonijs savu dienestu varēs turpināt Vi-|nkA, — nejauši pārteicās māsa un vairāk piesarka nekā no izdzertām glāzītēm.

Apriņķa muižniecības vecākais pavērsa virsniekā laulājošu skatu. Uz brītiņu iestājās neērts klusums.

Modest Nikolajevič, es jūs atceros kā labu dejotāju, — pane Marija pēkšņi mainīja sarunu tematu, uzsmaidīja, uzpurinājās un pazibsnīja ar skaistām acīm.

šis mirklis Modestam Nikolajevičam patika. Tādu pani Mariju viņš mīlēja jaunībā. Gribējās atkal ar viņu lidot dejas zālē un sacīt seno komplimentu: „Pane

Marija, jūs uz mata līdzināties poļu varonei daiļajai Emīlijai Plāterei,“ bet mednieku slepenā sačukstēšanās blakus istabā, meta ēnu uz visu polisko. Viņš nojauta, ka viņa un panes Marijas starpā vēsmo atsevišķu nāciju aizspriedumi, kas pārrāvuši viņu sirds saites un apklusinājuši senās ilgu kokles. Laipnā nama māte lūdza viņu biežāk apciemot Viļaku, kā to darot Kuļņevas mācītājs, kas arī esot kļuvis kaislīgs mednieks, bet Modests Nikolajevičs pavērās savā garīgajā tētiņā ar īdzīgu skatu, it kā ar to gribētu teikt: „Tu melo, diedelniek, ka pane Marija bija tā dāma, kuras dēļ es skrējos ar vilcienu.“

Augstais revidents, pieklājības dēļ, ieskatījās prasītās klaušu grāmatās, izteica atzinību un sāka atvadīties. šoreiz viņš atvadījās no jaukām pagājības atmiņām, kas pazibēja pēc gadiem kā skaists burbulis, sakarā ar redzēto dāmu tumšā plīvurā.

Līdzi šķiršanās skumjām arī vakars bija iezadzies kuplo koku alejās. Viņš atstāja aiz sevis spoži apgaismoto pili kā malduguni, pēc kuras steidzies un traucies ar trakulīgu jūsmu, piemirzdams ģimeni, māju un uzticēto augsto amatu.

Pēkšņi no ezermalas kalpu mājām atšalca jautras mūzikas skaņas, bungu rīboņa un līgsmi saucieni:

— Lai dzīvo pane Sčerbinska! Urrā! Urrā!

Modests Nikolajevičs pieturēja zirgus.

Pa liepu aleju devās jautrs kalpu ļaužu gājiens. Tie urravoja un gavilēja kādai sievietei, ko vīri šūpoja augstu uz rokām.

— Kas ir šī sieviete? — minēja Modests Nikolajevičs, un aizturētu elpu raudzījās, kā pa vakara krēslu aizplivinājās tumšais plīvurs.

Mežainā Viļakā viņu pārņēma savā varā mednieka kaisle.

6.

— Ja dāmu tumšā plīvurā sauc par Sčerbinsku, tad viņas miteklim noteikti jābūt Kuļņevā. Un īstai mācītāja sievai taču vienreiz ir jābūt baznīcā! — Tā prātoja sevī Modests Nikolajevičs, otrreiz braucot izlūkot Kuļņevu, jo tagad arī dienesta pienākums lika viņam noskaidrot mīklaino dāmu.

Atkal spēcīgi zvanīja zvani, atkal baznīcā uzliesmoja neskaitāmas sveces, un mācītājs ar skaļo balsi un vī-rāka dūmiem centās piepildīt dievnamu lūgšanu šalkām. šoreiz uz lūgšanām jau bija ieradušies veseli pieci dievlūdzēji, bet Modestam Nikolajevičam dievnams šķita vēl tukšāks nekā pirmo reizi, jo tukšums bija paša sirdī.

Viņš neatlaidīgi raudzījās kādā vecmodīgā dāmā, kas locījās altāra priekšā līdz zemei, un tanī tiešām saskatīja dievbijīgo mācītāja sievu. Taču, ja neticīgs pats mācītājs, jābūt ticīgai kaut viņa sievai, citādi mēmi kļūtu baznīcas zvani.

Modests Nikolajevičs mācītāja neticību nevarēja saskatīt ne nolaidīgā liturģijas pildīšanā, ne noziedzībā pret Svētiem rakstiem, tomēr no altāra vēsa viņam pretim neticības šalts. Vajadzēja tikai pievērt acis, kad, likās, mācītājam nokrīt no pleciem zeltītā rīza un uz altāra kāpnēm stāv garmatainais poļu pans, kura garās acu skropstas tur noslēpumu, kā viņš aiz nelaimīgas mīlestības pret šo resno dāmu kļuvis par pareizticīgo mācītāju.

Kad mācītājs pagriezās pret baznīcēniem teikt sprediķi, Modests Nikolajevičs tikko valdījās, ka nesprūk no mutes svētā vietā starpsaucieni.

„Tu pagāns, tu liekulis!“ viņam krūtīs vārījās pārmetumi. „Tev, diedelniekam, šķiet garlaicīga vientuļa dzīve ar šo dievbijīgo sievu, tāpēc tu meklē poļu panu sabiedrību, kur nebīsties grēka noģērbt mācītāja iitānu. Varbūt tu katoļu vidū pat nekaunies piesmiet pareizticību? To var nolasīt no tavām liekulīgām acīm. Bet tu gribi, lai es klausos tavā mācībā! Saki labāk, kas bija Viļakā tā pane Sčerbinska? Sčerbinsku ir daudz, bet varbūt tā bija tava māsa? Ja tu man to neteiksi, es tevi nodošu Garīgai Sinodei, un tā tev noģērbs mācītāja sutānu kā sīpolam čaulu!“

Laikam mācītājs nolasīja no acīm apriņķa vecākā domas, tādēļ sprediķis nemaz neveicās. Viņš stomījās un stostījās, kamēr sapinās izteiktās domās, un, beidzot, nevarīgi piebilda — Āmen.

Modests Nikolajevičs nekavējoties devās pa mācītāja pēdām uz viņa dzīvokli. Gribējās vienreiz redzēt mācītāja ģimeni un noskaidrot visas neskaidrības. Bet mājas durvis bija noslēgtas.

— Ak tā! — nikni iešņācās Zaļmuižas lielkungs. — Tu, diedelniek, nekaunies aizvērt durvis paša apriņķa vecākā priekšā? Nu — labi! Par to tev drīz vien nāksies dārgi samaksāt.

Modests Nikolajevičs žigli iekāpa savās kamanās un devās pie vietējā muižnieka ievākt ziņas par mācītāja ģimeni.

Pans Butvelovskis pēc medību dzīrēm Viļakā bija gaužam noguris. Viņš sēdēja pie paģiru lāpāmā galda, smagi atvēra taukainos acu plakstiņus, iedzēra pa glāzītei un atkal snaudā atbalstīja uz rokām sāpīgo galvu.

— Kā jums liekas, pan Butvelovski, — Modests Nikolajevičs viņu neatlaidīgi traucēja ar saviem jautājumiem, — vai mācītājs Sčerbinskis rūpējās par savu draudzi, vai nedara nekā?

— Ļoti rūpējas! Viņš piegriež visus katoļticīgos pareizticībai. Agrāk tukšā baznīca nu ik dienas pildās ar dievlūdzējiem un katoļu baznīckungi izmisumā plēš vai matus sev no galvas. — Pans Butvelovskis strauji nobēra kā pupas, bet, pamanījis Modesta Nikolajeviča netjcīgo smīnu, izboza acis kā sīpolus, smagi nošņāca kā valzivs, ienirstot ūdenī, un atkal nolika galvu uz rokām snaušanai. — Piedodiet, man ļoti gribās gulēt...

Tik neviesmīlīgu un pat izaicinošu mācītāja un muižnieka izturēšanos pret augstu amata personu Modests Nikolajevičs nebija piedzīvojis. Ja tas būtu atgadījies Ludzas apriņķī, viņš tūdaļ pavēlētu nolikt Kuļņevā žandarmu posteni. Taču Rēzeknes apriņķa lietās viņš nedrīkstēja iejaukties. Arī pret mācītāju negribējās ievadīt lietu, kamēr nav noskaidrota mīklainās panes Sčerbinskas personība.

Pagalam sašutis Modests Nikolajevičs brauca mājās. Ceļa beigu posmā naskie rikšotāji tuvojās kādām glītām vienjūga kamanām. Tanīs sēdēja lepni ģērbies plecīgs kungs ar dāmu, zemu noliektām galvām kā pārdomās.

— Ceļu! — jau no iztālēm iesaucās lielkungs un pastiepa grožus. Bet priekšā braucējs palūkojās atpakaļ, un enerģiski uzšāva savam zirgam ar pātagu.

Tas lielkungam bija apvainojums.

— Kas var iedrošināties man braukt pa priekšu? Man, paša gubernātora vietniekam! — Viņš uzšāva ar pātagu arī saviem zirgiem un strauji tuvojās priekšā braucējiem. Pāri dāmas galvai vējš papurināja tumšu plīvuru, un Modests Nikolajevičs tūdaļ pazina dāmas kučieri. Tas bija mācītājs Sčerbinskis.

— Allo! Allo! — lielkungs uzrāvās kājās un sāka trenkt zirgus, cik jaudas. Vēl divdesmit, desmit soļi, un viņš šķērsos nepiekāpīgiem braucējiem ceļu. Uzšaus bezkaunīgam kučierim ar pātagu un, pazinis tanī mācītāju, sāks atvainoties.

Tad iepazīsies ar šo dīvaino dāmu.

Krach! — nokrakšķēja Zaļmuižas draudzes plebāni-jas dārza vecais žogs, četrjūgs strauji sagriezās sānis, un lielkungs kā skaida izlēca no kamanām. Viņš, skrienot priekšā mācītājam, bija iedrāzies žogā.

Rūkdams un lādēdamies lielkungs kārtoja pajūgu, bet pa to laiku Sčerbinska kamanas ieslīdēja baznīckunga pagalmā.

— Ak tā, tētiņ? Tu ciemojies pie baznīckungiem? Labi! Par to tu jau rītu rakstīsi lūgumu Vilnas mētro-polītam, lai tevi iesloga klosterī nožēlot grēkus!

Ļoti nikns Modests Nikolajevičs iesteidzās krogū, iztrenca laukā zemniekus un uzkliedza krodziniekam:

Ja tu, žīd, man neuzraudzīsi, kad prāvesta viesi itl kal sēdīsies kamanās, es tevi šonakt pat iztriekšu uz Ielas ar visām panckām! Bet ja tu, balodīt, uzzināsi, Kas ir un kur dzīvo tā dāma, kas patlaban ciemojas pie baznīckunga, es tevi trīs gadus atbrīvošu no krogus nomas. Vai saprati, sumpurn? Lūdzu, dārgumiņ!

ž.īdiņš vai rāpus pārkūleņoja slieksnim, uztrausās zvaninīcas tornī un lūkojās uz apgaismotiem plebānijas logiem. Ēdamistabā varēja redzēt trīs galvas: baznīckunga, pareizticīgo mācītāja un vēl kādas svešas dāmas. Tie ilgi sēdēja pie galda, ēda un dzīvi apspriedās.

Jau laiks bija pāri pusnaktij, kad Morduchs krišus noslīdēja pa kāpnēm un steidzās nest trauksmes ziņu. Bet lielkungs bija jau paguvis piedzerties un iesnausties kunga miegā.

Viņš pamodās tikai gaismai svīstot. Nopēra krodze-nieku, apgāza bufeti, salauza dažus krēslus un lādēdamies aizdrāzās uz muižu kā viesulis.

Nu krodzinieks labinājās klāt prāvesta apkalpotājai Madaļai ar skaistu zīda lakatu, un dārgā dāvana tik tālu iekairināja apkalpotāju, ka viņa bija ar mieru aizmirst baznīckungam doto solījumu nepļāpāt. Viņa pati aizgāja pie Morducha un stāstīja par abu garīdznieku draudzīgām attieksmēm, jau no seniem laikiem.

— Nē, Madaļe, tu ar melosane to lakate nedabūse, — neticīgi purināja bārdu Morduchs.

— Nudien! — Madaļa metot krustu un sitot krūtīs apliecināja, ka mācītājs Sčerbinskis agrāk bijis baznīckungs, un viņa pati bijusi tur par saimnieci. Madaļa zināja pat stāstīt, ka mācītājs tagad atkal gribot atgriezties baznīckungu kārtā.

— Precēte mācītāj e grib par baznīckunge? — atkal purināja bārdu Morduchs. — Nē, Madale, tu man to lakate nedabūse.

Madaļai nācās desmitreiz apraudāties un desmitreiz nobučot krusteniski saliktos pirkstus, kamēr žīds noticēja un iedeva apsolīto lakatu.

Taču Morduchs nebija zaudējis arī savu tiesu. Ar svarīgām ziņām viņš nekavējoties steidzās pie lielkunga, kas to atbrīvoja no krogus nomas uz veseliem trīs gadiem.

Un tomēr Modestam Nikolajevičam likās, ka viņš simtreiz vairāk ieguvis nekā Morduchs un Madaļa kopā.

Bet pa šo laiku Kuļņevas mācītājs kā cietumnieks gausi soļoja pa savas mazās mājiņas istabām, un gara acīm skatīja savu pagātni. Dažas atmiņas sirdī iešūpoja saldi tīkamas vēsmas, bet dažas šķita kā derdzīgi murgi, no kuriem gribējās drīzāk atmosties, drīzāk atgūt seno dzīves skaidrību.

Kad dzīves stāsts bija izdomāts, viņš sēdās pie galda, un augu nakti rakstīja savam katoļu archibīskapam autobiogrāfisku apceri. Rakstīja, pārdomāja un strīpoja, kamēr viņa dzīves stāsts likās esam pieņemams, kā pašam, tā arschidiecēzes virsganam. Un tas izklausījās tā:

Sestā nodaļa. Mīlestība trimdā

1.

„Ekselence!

Pēc Jūsu pieprasījuma pagodinos piesūtīt savu dzīves aprakstu, kas vietām liksies neticams, bet tik pat patiess, kā mana karstākā vēlēšanās atgriezties katoļu saimē.

Es, Jāzeps Sčerbinskis, Vladislava un Antonijas dēls, esmu dzimis 1810. gadā Drisas apriņķī, pana čašņicka muižā, kur mans tēvs bija par seglinieku.

Lai nosarkst aiz kauna tie, kas mani uzlūkoja par krievu, jo es varu visai pasaulei stādīt priekšā manas cilts piederības dokumentus, tur ir skaidri redzams, ka mans tēvs bija tikai pārpoļojies baltkrievs un māte — īsta šejienes latviete. Tāpēc es labāk sevi uzskatu par poli nekā par krievu.

Pateicoties draudzes prāvesta un šejienes muižnieka neizmērojamai labvēlībai, es dabūju mācīties Krāslavas apriņķa skolā, un no tiem pašiem labvēļiem tiku sūtīts uz Vilnas garīgo semināru. Par manu labo uzvešanos klēriķa gados var liecību dot vēl dzīvie semināra profesori, un par pirmiem krietniem soļiem garīdznieka amatā var liecināt Zaļmuižas draudzes prāvests Jackē-vičs, pie kura vēl kādreiz es biju par vikāru un vēlāk bieži satikāmies kā draudzīgi kaimiņi.

Nezinu, kam vairāk pateikties, vai savām spējām baznīcas liturģijā un retorikā, vai viņa ekselencei bīskapa personīgām simpātijām pret mani, ka jau pirmajā garīdznieka prakses gadā dabūju necerētu paaugstinājumu — par prāvestu Drisas draudzē. Patei-

čībā Dievam un padevībā augstajam Ganītājam es ar lielu sajūsmu stājos veikt krietna prāvesta pienākumus, un nekad nespēju iedomāties, ka tieši šis entuziasms būs manas lielās nelaimes cēlonis ..

Te mācītājs Sčerbinskis atcerējās lielos ticības karus, kad uniātu baznīckungs Jāzeps Semaško tika iesvētīts par Lietuvas un Baltkrievijas uniātu draudžu bīskapu un iecelts pie Iekšlietu ministrijas par Krievijas garīgo lietu kārtotāju. Tāds pagodinājums Semaško tik cieši piesaistīja klāt krievu valdībai, ka viņš drīzi nosvērās uz pareizticības pusi un, draudzīgā sadarbībā ar Svēto sinodi, deva uniātu draudžu prāvestiem vienu rīkojumu pēc otra, piešķirt savām baznīcām pareizticības izskatu.

Simtiem dažādu rakstu un instrukciju piespieda no uniātu baznīcām izmest ambonas (kanceles), ērģeles, nojaukt blakus altārus, monstrancijas pārliet zelta biķeros, sagatavot diakonus un psalmotājus. Kad ārēji uniātu baznīcas ne ar ko neatšķīrās no pareizticīgo baznīcām, nāca rīkojums iznīcināt uniātu liturģiskās grāmatas, to vietā lika pareizticīgo liturģiju slavu valodā, kamēr, beidzot, 1833. gadā tika izdots likums, kas uniā-tus atbrīvo no pāvesta aizbildnības un pilnīgi pakļauj pareizticīgo Svētajai Sinodei. Līdz ar baznīcām Svētā Sinode pārņēma arī uniātu klosterus un skolas.

Pāris miljonu ticīgo ļaužu dvēseļu atraušana pāvesta aizbildnībai, kurš tad bija arī varens laicīgs valdnieks, sacēla milzu troksni. Pāvesta protestiem līdzi juta visas katoļticīgo zemes un draudēja Krievijai. Bieži kļuva domīgs stingrais ķeizars Nikolajs I.

Bet Jāzeps Semaško, kas tika paaugstināts par uniātu mētropolītu, nebaidījās ne katoļu draudu, ne pāvesta lāstu. Viņam pietika ķeizara un Svētās Sinodes atbalsta, lai turpinātu uzbrukumus ir pašai Katoļu Baznīcai.

Uzrādot dažās draudzēs mazu katoļticīgo skaitu, viņš lika tās pievienot kaimiņu uniātu draudzēm, un līdz arto pārveda pareizticībā šo draudžu skolas un visus konfesionālos iestādījumus.

To atceroties, mācītājs Sčerbinskis rakstīja Mogiļe-vas archibīskapam:

„Lai manas nelaimīgās dvēseles lāsts krīt uz Viļņas mētropolīta Semaško galvas, kas atņēma man draudzi, manu baznīcu un pašu ieskaitīja pareizticīgo mācītāju rindās! Viņš vairākkārt uzbruka manai draudzei, ka tā sastāvot no baltkrieviem. Visi baltkrievi agrāk piederējuši pareizticībai, tāpēc tiem arī jāatgriežoties pareizticībā.

Zvēru pie visiem Dieva svētiem, ka tanīs laikos Dri-sas apkārtni lielāko tiesu apdzīvoja latvieši, kas runāja manas mātes valodu, to valodu, kas šobaltdien skan Rēzeknes, Ludzas un Dinaburgas apriņķī! Reti tur pagadījās tīri baltkrievi vai poļi — visbiežāk šo tautību sajaukums, kas dzīvoja pašas Drisas pilsētā. Manā lielajā draudzē bija divas trešdaļas latviešu, kas redzams arī pēc archīvā nolikta vecā draudzes locekļu saraksta, kurā katram latvietim esmu pielicis klāt burtu ,,L“.

Meli par mani ir rakstīti arī katoļu mētropolītam, it kā es pats poļu katoļu trūkuma dēļ baznīcā būtu ievedis krievu valodā dziedāšanu. Tik grūtos apstākļos man vajadzēja balstīties uz draudzes vairākumu. Ja draudzes vairākums bija latvieši, tad baznīcā arī skanēja latviskas dziesmas. Un kālab lai mēs noliegtu latviešiem lūgt savā valodā, kad tādi pat latvieši Rēzeknes, Ludzas un Dinaburgas apriņķī bija ne sliktāki katoļi kā Polijā vai Lietuvā?

Bet tie kungi, kas slepen šad tad ieradās manā draudzē konstatēt poļu skaitu, būs ar prieku latviešus pieskaitījuši baltkrieviem. Varbūt, valodas lietā bija mana kļūda, taču es gribēju rādīt draudzes spēku, gribēju rādīt pareizticības aģentiem, ka Drisa ir caur un cauri katoliska.

Un tieši no šīm latviešu katoļa jūtām izauga manas dzīves traģēdija*“

Mācītājs Sčerbinskis, nolicis spalvu, ilgi staigāja pa istabu: rakstīt vai nerakstīt? Atgriežoties katoļticībā, jāstāsta taisnība, bet sīkumos bail bija izplūst. Vismaz sākumā negribējās.

Viņam atgadījās tā:

Kādas svētdienas rītā, kad jaunais prāvests pieņēma grēku sūdzētājus, baznīcā ieradās glīta zemnieku jaunava ar drēbju sainīti rokā. Viņa, nometusies ceļos, ilgi un sirsnīgi lūdza Dievu, tad bailīgi nostājās sienmalā, garajā grēcinieku rindā.

Grēkus sūdzot, jaunajai sievietei bieži aprāvās balss, un brīžiem pār sasarkušiem vaigiem sāka velties asaras. Tad arī priesteris, aizklājis seju ar stulu, gaidīja, kad grēciniece saņems spēkus.

Viņas lielais grēks sācies ar nelaimīgo mīlestību uz savu kungu, pēc kam pret savu gribu tikusi salaulāta ar vecu, nemīlamu vīru, kas arī no viņas vairījies. Par bēgšanu no sievas vecītis ticis bargi sodīts un drīz miris, bet jaunai atraitnei mazais dēliņš ieraudzījis šīs saules gaismu lielā negodā. Tas ticis uzlūkots par ārlaulībā dzimušu.

Nespēdama paciest šausmīgos apstākļus un lielo pazemojumu, viņa atstājusi bērnu muižā, lai par to gādā īstais tēvs, un pati laidusies bēgt pāri purviem un mežiem, cauri naktij un negaisiem, tālu uz rītiem, kur saule lēc. Visu tālo ceļu sirds raudājusi pēc atstātā bērna, bet baidījusies griezties atpakaļ pie bargajiem kungiem. Nu esot nokļuvusi svešos ļaudīs, pilna izmisuma un baiļu par rītdienu. Ne dienām, ne naktīm vairs nerodot mieru.

Nelaimīgā lūdza garīgo tēvu piedot viņai lielo mātes vainu un prasīja padomu, ko iesākt tālāk?

— Tev jādabū savs bērns pie sevis, citādi Dievs tevi atstās tāpat, kā tu atstāji savu bārenīti, — stingriem vārdiem deva pamācību jaunais priesteris.

— Bet es vairs nedrīkstu tanī muižā rādīties ... Mani nositīs ... — birdināja asaras pie restotā bikts loga nelaimīgā māte.

Priesteris samulsa. Grēcinieces raudas paša sirdi aizkustināja līdz asarām.

— Kādas ticības tavs bijušais kungs?

— Labi nezinu. Ir vai nu luterticīgs vai pareizticīgs.

— Tad lūdzies, māt, par savu bērnu un dod karstu solījumu dabūt viņu reiz pie sevis. Tas tev divkāršs

pienākums: glābt ne tikai cilvēku, bet glābt katoļticīgu dvēseli, jo viņas aizbildnis to var pārvest svešā ticībā.

Tādu lielu noteikumu uzlika priesteris.

Reliģiozā māte, kas priestera personā saskatīja Kristus vietnieku zemes virsū, šo solījumu deva un saņēma savādu pienākumu gandarīšanai par grēkiem. Baznīcā viņai skaļi jādzied līdzi draudzei garīgas dziesmas latviešu valodā.

Tanī dienā prāvests par atstātiem bāreņiem teica tādu sprediķi, ka aizkustināja un izraudināja visus baznīcēnus un no sirds izraudājās arī pats. Pirms vesperām, ejot uz biktskrēslu, viņš noliecās nelaimīgajai pie auss un pačukstēja pāris vārdu.

Viņa atbildēja ar nedrošu galvas mājienu.

Pēc garām svētdienas lūgšanām svešā sieviete ieradās plebānijā un, nosarkusi kā zemene, nobučoja garīgam tētiņam roku.

— Kā tevi sauc? — laipni smaidīja jaunais prāvests.

— Māra, — nelaimīgā sieviete stāvēja viņa priekšā, pazemīgi noliekusi galvu.

— Saki, Māra, ko tu domā iesākt?

— Nezinu, garīgais tēvs, — viņai atkal novēlās pār vaigiem lielas asaras.

— Hm ... Ilm ..., — staigāja pa istabu prāvests, pārdomās kožļādams lūpas.

— Tu zini, ka pēc dzimtniecības likuma tu esi saistīta pie savas muižas un katram ir pienākums tevi uzrādīt tavam bijušam kungam. Saprotams, es to nedarīšu, bet būs, kas tevi noķers un griezīs atpakaļ, kā tas ar daudziem bēgļiem ir noticis.

Jaunā, nelaimīgā meita satrauca arī priesteri.

Māra klusēja un stulbi lūkojās dēļu naglās.

Pavecā apkalpotāja Madaļa aizkliboja ar pusdienu paplāti uz ēdamistabu. Baznīckungs noraudzījās uz viņas kroplainās kājas nošķiebto kurpi un sarāva uzacis.

— Māra, vai tu māju kopt proti?

— Protu, — uzņēmīgi atsaucās bijusī muižas istabas meita.

— Tad es, tevi glābdams, pieņemšu par savu kalponi. Te pilsētiņa — mazāk dursies acis. Ja pati neizpļāpāsies, tevi neviens nenodos. Vai esi ar mieru ?

Māra, noliekusies pie garīgā tēva rokas, apslacīja to prieka asarām.

— Nevajag, nevajag, — prāvests jau labprāt neļāva bučot roku, un, ievedis meitu virtuvē, lika Madaļai viņu labi pabarot.

Māra nosēdās pie virtuves galda un aplaida skatu virtuvei — kārtība nelikās priekšzīmīga.

Klibā saimniece rūkdama ilgi grābstījās ap pavardu un plauktiem, kamēr sameklēja nožēlojamai klaidonei ko ēdamu. Bet pēc nedēļas viņa pati kļuva par jaunās saimnieces apakškalponi un pārtika no viņas žēlastības.

Madaļa samierinājās.

3.

Pie prāvesta Sčerbinska bieži mīlēja iegriezties tuvējais muižnieks pans Cjapinskis. Viņš vēl bija jauns gados, pakalsns, dedzīgām acīm un kūkumainu degunu kā ērgļa knābi, kas viņam vēl vairāk piešķīra enerģisku skatu un īpatu glītumu. Jaunais pans pēc tautības bija baltkrievs, bet likās esam dedzīgs katolis, un, līdz ar to, poļu patriots.

Viņš stundām ilgi runāja ar jauno prāvestu par katoļu apspiešanu Krievijā. Viņam bija arī labi radu sakari ar tāliem novadiem, tāpēc, ierodoties ciemos pie prāvesta, arvienu varēja pastāstīt dažādus atgadījumus un minēt jaunus faktus par baznīcu, klosteru un skolu atsavināšanu un katoļu piespiešanu pāriet pareizticībā.

Visdzīvāk šīs pārrunas risinājās ēdamistabā, jo abi enerģiskie cilvēki nevarēja sūroties par apetītes trūkumu, bet jaunā prāvesta saimniece izrādījās lieliska ēdienu gatavotāja. Viņi runāja par katoļu vajāšanām, pukojās uz krievu valdību, bet pa starpām nepiemirsa uzslavēt saimnieces prasmi, par ko Māra jutās sevišķi pagodināta.

Tomēr jaunais pans Cjapinskis, likās, bija vairāk izlutināts gardēdis nekā prāvests. Viņš gan slavēja jauno saimnieci, taču bieži ari pieķērās pie maziem sīkumiem. Dažreiz viņam šķita nepieciešams pielikt kādam ēdienam vēl kādu drusciņu sāls, dažreiz — cukura, dažreiz — etiķi, sinepes, vai mārrutkus, un šos trūkumus vēlējās novērst tūdaļ uz vietas.

Tādējādi saimniecei bieži nācās aptecēt galdu.

Lai notai neskanētu virtuves zvaniņš, viņa pa ēšanas laiku mēdza uzturēties ēdamistabā. Grozījās turpat pie lielās bufetes un uzmanīja izlutinātā kunga prasības.

— Lūdzu, pane Marija, man drusku sāls .. . Vai pie jums neatrastos kāda lāsīte medus?... Varbūt, jūs man varat pagādāt kādu šķēlīti ķiploka? ... — Tā nemitīgi nodarbināja saimnieci pans Cjapinskis.

— Pan, tas jau viss ir uz galda, — Māra piecēla kungam prasīto dažas collas tuvāk un brīnījās par viņa tuvredzību.

— Piedošanu, pane Marija! — amizanti atvainojās kungs. — Es esmu izklaidīgs cilvēks, — un viņš pielika prasītās garšvielas ēdienam vai mikroskopiskos daudzumos.

— Jums lieliska gaume, pan Cjapinski, — viņu apbrīnoja prāvests Sčerbinskis. — Ļoti žēl, ka dižciltība Jums neļauj pašam kļūt par pavāru kādā augstmaņu namā. Droši vien, jūsu karjēra celtos līdz ķeizariskā nama virspavāra amatam.

— Smalka garšas izjūta noder ne tikai pavāram, bet katram cilvēkam, — noteica jaunais pans. — Katrs ar labu garšu izjusts kumoss pilda mūsu dzīvi ar labsajūtu, kas, kopā ņemot, rada laimi.

Prāvests apskauda muižnieku, kam mājās esot tik lieliski ēdienu gatavotāji. Viņš esot nabaga cilvēks un nevarot sev atļauties algot Izcilu pavāru.

— Lieliska jums ir arī pane Marija. Kur jūs viņu sameklējāt? — panam Cjapinskim uz daiļo apkalpotāju ziņkārē iedzirkstījās acis.

Prāvestam pierē ievilkās grumba.

— Viņa man no Viļakas ... No brīvpilsoņu nama... — arī draugam prāvests baidījās uzrādīt bēgli.

— Lieliska saimniece, lieliska! — jau no sirds slavēja Mariju pans Cjapinskis. — Nedomājiet, ka arī mani pavāri ir no debesīm nokrituši meistari. Man jums jāatzīstas, ka tie daudz mācījušies no manis paša. Ja dotu kāds smalkus aizrādījumus panei Marijai, droši vien tā pārspētu visus pavārus.

— Vai dzirdat, Marija? — prāvests pagriezās pret savu saimnieci. — Turpmāk jūs ņemat vērā visus pana Cjapinska aizrādījumus.

— Es labprāt tos iegaumēju, bet, diemžēl, tie nāk par vēlu, kad es savu darbu esmu nobeigusi, — taisnojās saimniece un kautrīgi ieminējās izlutinātam kungam: — Varbūt panam labpatiktos kādreiz iepriekš nogaršot ?

— Ar lielāko prieku, pane Marija, ar lielāko prieku! — dižciltīgais pans tikko nepārteicās, ka stāv kalpones rīcībā.

Kaut gan prāvestam šāda saruna bija tikai jautra pusdienu epizode, taču turpmāk panam Cjapinskim mīļākā vieta bija plebānijas virtuve. Atbraucis uz baznīcu, viņš noklausījās svētdienas obligāto mišu, un, kamēr garīdznieks sacīja sprediķi, viņš steidzās uz ple-bāniju mācīt Mariju.

Nu pusdienas laikā pans Cjapinskis ēda ar lielu apetīti, un slavēja saimnieces vērīgo galvu. Tikai prāvests bieži sašķobīja lūpas: sāls, vai nu trūka pavisam, vai bija likta ar devīgu muižnieka roku. Taču gardēža pana rīcību nedrīkstēja kritizēt. Vienīgi uzmācās raizes, kaut Marija neiemācītos no lielā pavāra sadedzināt cepeti.

Kādreiz prāvests, pārnācis no baznīcas, nobijās. Plebānijas istabas bija pilnas ar tauku gruzduma dūmiem, un uz galda vēl nebija uzlikts neviens šķīvis.

Viņš iesteidzās virtuvē.

Ak, nolaidība! Krāsnī dega zoss cepetis, bet abi pavāri mierīgi sēdēja blakus viens otram uz soliņa. Pār pleciem abiem viens garš dvielis; pans Cjapinskis tura klēpī šķīvjus un Marija tos mierīgā garā slauka.

— Ak, cilvēku bērni! šais dūmos var jau nobeigties!

Ī prāvests ķēra pats no krāsns laukā apdegušo cepeti un apdedzināja sev rokas.

— To pašu, tētiņ, gribās sacīt arī man, — piesarcis uzcēlās pans Cjapinskis. — Ne šeit pienācīgas virtuves, ne kā ... Zināms, par to vainojama draudze, bet jācieš panei Marijai. Tāpēc es jums negribu slēpt līdzjūtību panei, un arī to, ka esmu gatavs viņu atpestīt no šiem dūmiem.

— Kā tas saprotams ? — prāvests pameta panā stīvu skatu.

— Es izlūdzos, neņemiet ļaunā, ka es gribu pani Mariju aicināt uz savu muižu. Pēc prasmes viņai nākas desmitkārtīga alga, ko jūs ar draudzes līdzekļiem nespējat maksāt.

Jaunais pans un saimniece karstā virtuvē bija sakarsuši gluži sārti. Arī prāvestam kļuva silti. Taču pārmest lielajam baznīcas labvēlim nedrīkstēja.

— Ļoti žēl, ka es Madaļu papūlējos ieteikt draugam Jackēvičam, — prāvests raidīja uz vainīgo Mariju pārmetuma pilnus skatus, jo viņas dēļ bija atlaidis kaut paklibu, bet uzticamu kalpotāju.

— Neraizējieties, tētiņ, — viņu mierināja pans Cjapinskis, — es varu Marijas vietā jums dot vienu no savām vislabākajām apkalpotājām. To jūs varat izvēlēties pats.

Klusas bija pusdienas. Pans Cjapinskis stāstīja par jauniem mētropolīta Semaško rīkojumiem, nekavējoties visiem uniātu garīdzniekiem ataudzēt garus matus, bārdas un valkāt pareizticīgo mācītāju tērpu, bet tas prāvestu vairs neinteresēja. Viņš klusībā ēda sagrauzdēto cepeti un vaibstījās.

Pēc ciemiņa aizbraukšanas prāvests pikti pasauca apkalpotāju.

— Marija, man tevi būtu jāpieteic kā bēgli policijai. Citādi, kad tavs jaunais saimnieks dabūs zināt patiesību, viņš tevi uzrādīs tavam bijušajam kungam, un es tad kļūšu vaininieks par bēgles pieturēšanu, par svešas mantas piesavināšanu.

— Pans Cjapinskis to nekad nedarīs. Viņš ir ļoti mīļš cilvēks ... — pieklājīgi, bet pašcienīgi atbildēja apkalpotāja.

Tik pašapzinīgs dzimtcilvēka tonis prāvestu Sčer-binsku nepatīkami pārsteidza. Viņš uzmeta kalponei asu pavēlnieka skatu, bet pats sarāvās kā ezis savā adatu kažokā. Viņa priekšā stāvēja nevis kalpone, bet dižciltīga lielmāte: košā zīda kleitā un pērļu krellēm ap kaklu, ap rokām tai spīguļoja zelta sprādzes, un pie ausīm karājās lieli auskari ar briljantiem. Viņa nemaz neizskatījās pēc tās nelaimīgās Māras, kas kādreiz raudāja pie bikts krēsla. Nē, viņa bija īsta aristokrātu skaistule, kas prasīja parādīt pienācīgu cieņu.

Tīri cilvēcīgu cieņu pret šo sievieti prāvests juta pēc pirmās iepazīšanās. Taču tagad tā pārvērtās apbrīnošanā, jo, likās, vieglāki kamielim izlīst caur adatas aci nekā vienkāršam dzimtcilvēkam iekarot augstdzimušu kungu sirdis. Nu pats bija spiests sevī atzīties, ka Ma-rija iekarojusi arī viņa simpātijās.

— Pane Marija, — prāvests pirmo reizi kalponi godināja par pani, — jūs esat apskaužams laimes bērns. Es nekā neteikšu policijai. Ejiet pie pana Cjapinska un dzīvojiet laimīgi, tikai palīdziet man, kamēr dabūšu citu apkalpotāju.

Marija vairs neliecās nobučot garīgajam tētiņam roku, bet veltīja tik sirsnīgas pateicības skatu, ka prāvests piesarka. Viņš ik dienas teicās meklējam apkalpotāju un lūdza Mariju vēl padzīvot dažas dienas, kas kopā ņemtas kļuva par nedēļām un mēnešiem.

Arī Marija labi iederējās jaunās attieksmēs. Viņa cienīgi prata novērtēt prāvesta cēlo labdarību un, par to pateikdamās, aptecēja savu garīgo tētiņu izjusti žigliem, rūpīgiem soļiem. Viņam bija tīri izkopta māja. garšīgs ēdiens, un, par visām lietām, silts mājīgums, kas izstaroja no Marijas saulainiem Smaidiem. Kur tikai viņa pavērsa skatu un pielika klāt rokas, visur atstāja pa krāšņam atmiņu ziedam.

Norūpējies par jaunas kalpones sameklēšanu, kas nestāvētu zemāk par Mariju, prāvests nejuta tuvojamies to dzīves negaisu, ko viņš rakstā archibīskapam tēloja šādi:

„Jūsu ekselencei labi zināms, ka sākumā uniātu priesteri dzīvi pretojās katoļu baznīcas rituāla pārveidošanai. Tie slepeni turēja latiņu mišas, uzglabāja baznīcas lietas, un paši neatteicās nēsāt baznīckungu su-tānus. Rīkojums par matu un bārdas ataudzēšanu dažus satrieca kā vislielākais negods. Daudzi atteicās to darīt, bet par pretošanos viņus atcēla no amata un dažus pat sūtīja ieslodzījumā uz Kursku.

Kādreiz pie manis uz atlaidām ieradās kaimiņš, uniātu draudzes baznīckungs Boginskis, ataudzējis garu bārdu, ka ne pazīt. Kollēgas sāka smieties, ka tādu nevarot laist baznīcā, bet nelaimīgajam acīs iezaigojās asaras. Saka, piespiežot.

Es, neko ļaunu nedomādams, paņēmu šķēres un — cik! — bārdai vienu stūri nost līdz pamatiem. Boginskis izmisumā mani gribēja vai piekaut, bet pēc pusstundas jau priecājās par savu gludo ģīmi, un mēs viņu bučojām kā sev līdzīgu.

Bet baznīckunga Boginska draudzē atradās nodevēji. Sākās liela izmeklēšana. Viņu aizveda ieslodzījumā uz Kursku, bet es tiku izdaudzināts par pareizticības un krievu valdības ienaidnieku, kas cenšoties īstos pareizticīgos krievus pārvest katoļticībā un pārpoļot. Pie manis ieradās Iekšlietu ministrijas garīgo lietu pārvaldes revidenti, un, izskatot draudzes sarakstus, gandrīz katram loceklim pievienoja vārdu „krievs“. Tad atgadījās visšausmīgākais manā dzīvē.

Mētropolīts Semaško, braukdams pa apriņķi vizitēt uniātu draudzes, apstājās pie manas baznīcas, un lika pasaukt mani pašu.

— Kāpēc baznīcā nezvana? — viņš pikti man uzkliedza.

— Šī ir katoļu baznīca, — es viņam atbildēju.

— Baznīca kalpo ļaudīm, nevis baznīckungam, — dusmās piesarka mētropolīts. — šeit no laika gala ir pareizticīgo apdzīvota zeme. To liecina jūsu draudzes locekļu saraksti. Ja poļi krievus pārtaisīja par uni-ātiem, tad jūs tos tagad gribat pārvest katoļticībā?

Nē, tā nebūs. Nu ir stingri likumi. Neaizkariet krievu tautību!

— Es nevienu krievu neesmu pierunājis pāriet katoļticībā, — es sāku taisnoties, bet metropolīts mani pārtrauca.

— Ja jūs, Dieva kalps, nekautrējaties nogriezt pareizticīgo mācītājam Boginskim bārdu, var iedomāties, kas jūs esat par putnu.

Mana tālākā taisnošanās nelīdzēja.

Mētropolīts tūdaļ lika žandarmiem mani internēt, pats lika zvanīt visiem zvaniem un ar mazu pareizticīgo saujiņu iegāja manas draudzes baznīcā, pār kuras slieksni man vairs neiznāca kāju spert.

Pēc dievkalpojuma mētropolīts vēl ieradās plebānijā un lika man tūdaļ parakstīt svinīgo aktu par draudzes pievienošanu uniātu baznīcai. Es to sapratu kā draudzes pilnīgu pārvešanu pareizticībā, un aizbildinājos, ka tāda pārorientēšanās nav manos spēkos.

Tad mētropolīts mani izsludināja par spītnieku, lika tūdaļ saģērbties un stāties policijas rīcībā, žandarmi, arestējot mani, arestēja arī manu apkalpotāju Mariju.

Mūs aizsūtīja trimdā uz Kursku.

Tur vecā klosterī bija ierīkota koncentrācijas mītne divdesmit uniātu priesteriem. Man ierādīja mazu, šauru istabiņu. Es atteicos dzīvot kopā ar apkalpotāju, bet mītnes priekšnieks man uzrādīja rakstu, kurā bija teikts: „Novietot uz nenoteiktu laiku, uniātu baznīckungu Sčerbinski kopā ar viņa sievu Mariju.“

Par šīm patvarībām es rakstīju garas sūdzības krievu valdībai un savam katoļu mētropolītam, motivēdams, ka esmu katoļu un nevis uniātu mācītājs. Tāpat mana apkalpotāja rakstīja sev draudzīgajam panam Cjapinskim, lai rūpējas par viņas atbrīvošanu. Taču visas pūles bija bez panākumiem. Es lūdzu mītnes priekšnieku mūsu istabā ienest kaut otru gultu, bet viņš atteicās to darīt: Kurska esot uniātu baznīckungu pārmācības vieta un tāpēc par ērtībām nevarot ne runāt.

Protestēdams pret apvainojumu katoļu garīdznie-

kam, es gultu atvēlēju apkalpotājai, bet pats gulēju uz K rīdās.

Mūsu ēdināšana un apkopšana bija gaužam trūcīga, lapēc drīz istabiņā ieviesās kustoņi. Lai izbēgtu tiem, es biju spiests gulēt gultā.“

5.

Tā rakstīja mācītājs Sčerbinskis.

Taču šie sūdzības vārdi nespēja izteikt lielos priestera pārdzīvojumus, kuros svešticībnieki saskatīja mazu komēdiju. Varbūt, arī mētropolītam Semaško nebūtu ienākusi prātā doma likt sūtīt uz Kursku prāvestam līdzi kalponi, ja nebūtu atgadījusies nejaušība.

Pēc internēšanas prāvests, paredzēdams lielu nelaimi, uztraukumā sāka raudāt. Marijai, kas savā mūžā bija tik daudz cietusi, nu, redzot sava labdara asaras, sirds sarāvās žēlās. Viņa nosēdās līdzās nelaimīgajam tētiņam un mierināja to, cik spēja.

— Marija, tūdaļ steidzies pie pana Cjapinska, lai viņš ātri jo ātri raksta par notikumiem archibīskapam. un, saziņā ar citiem muižniekiem, dara visu iespējamo šejienes pārvaldē manis atbrīvošanai, — lūdzās prāvests. Tomēr Marija apjukumā kavējās to darīt. Viņa cerēja, ka pans Cjapinskis ieradīsies pats.

Bet turpmākais mētropolīta rīkojums nācā ātrāk, nekā varēja sagaidīt.

Kad saģērbies prāvests pasauca Mariju atsveicināties, notika negaidīta lieta.

— Es tevi neatstāšu, es tevi neatstāšu! — viņa savu labdari uzrunāja ar „tu“ un raudādama apvija rokas ap kaklu.

Marijas pateicība un līdzjūtība prāvestu apstulboja. Viņš nespēja izteikt ne vārda, bet pa to laiku meiča vārdus bēra kā pupas:

— Tu — mans labākais draugs, tu — mans vienīgais glābējs, es no tevis neatstāšos ne soli!

Pārsteidzīgā līdzjūtība viņiem atriebās.

To dzirdot, mētropolītam Semaško smaids nolija pār garo bārdu, un viņš žandarmiem piebilda: rīkoties ar abiem vienādi.

Visu tālo ceļu līdz Kurskai prāvests Sčerbinskis apbrīnoja Marijas dziļi cilvēcīgās jūtas. Bet, kad izlasīja rakstu par vira un sievas ielikšanu vienā istabā, viņš nespēja kalponei piedot viņas pārdrošību un sev — savu stulbumu. Ieslodzīts ar kalponi vienā istabā, viņš meiču sāka rāt un kaunināt līdz aizkusumam.

Marija sēdēja klusu, apskāvusi ceļgalus rokām, un baidījās, ka pārdzīvojumi Jāzepu (viņa to bija sākusi saukt vārdā) varētu novest līdz ārprātam. Viņa nerunāja pretī ne vārda, tikai centās visādi izdabāt: liecās palīdzēt apaut un noaut kājas un apģērbties. Prāvests viņu stingri atraidīja un atkal sāka garas pamācības.

Pirmās pāris naktis viņi tāpat nosnaudās katrs savā kaktā. Taču nogurums prasīja pagulēt. Marija uzčubināja mīkstāku gultas maisu un atklāja segu.

— Es tanī izsmiekla gultā negulēšu! — asi noteica prāvests un saknieba lūpas.

— Es arī tur negulēšu, tāpēc ka gulta domāta tev, — tiepās arī Marija un, paklājusi uz grīdas mētelīti, likās uz tā snaust.

Uzmācīgais miegs spieda arī prāvestu paklāt uz glūdas savu mēteli.

Mocošie dzīves apstākļi un pārmetumi izsmēla apkalpotājas pacietību. Viņa lūdza prāvestu uzrakstīt vēstuli panam Cjapinskim, lai nekavējoties brauc uz Kursku, izglābt savu līgavu. Prāvests bija vienis prāti s.

Marija diktēja, kā prata, un viņš rakstīja:

„Mīļais, dārgais Vacslaviņ! Ja tu zinātu, cik šausmīgi man te klājas, tu atlaistos ar putna spārniem un atpestītu mani no šīs elles, kur nokļuvu vienīgi dziļā līdzjūtībā pret savu garīgo tētiņu. Nu mēs esam visnelaimīgākie cilvēki pasaulē. Ar ēšanu varētu vēl iztikt, bet nav kur gulēt. Kaut tu zinātu, kā man nāk miegs! Kad tu mani izglābsi, mūsu kāzas varēs notikt tikai tad, kad es būšu izgulējusies.“

Tik tuva atzīšanās panam Cjapinskim aizkustināja sirdi prāvestam Sčerbinskim. Viņš tūdaļ lūdza Mariju likties gultā, bet ja viņa neklausīs, viņš nerakstīs tālāk vēstuli.

V

'la Marija bija spiesta uz pāris nedēļām piekāpties. Viņa aprada ar stāvokli un pavēlniekam vairs nepre-lojās. Tā, laikam, viņi būtu nodzīvojuši mainītās lomās: kungs par kalpu, kalpone par kungu, ja tanī pašā šaurajā istabiņā nebūtu saradušies mazi sirdīgi iemītnieki, kas uzklupa virsū vispirms kalpa cilvēkam, kas vārtījās uz grīdas.

Nu cietumniekam nācās atzīt, cik svētīgs izgudrojums ir tīra gulta. Taču viņš kautrējās to Marijai pateikt. Saņēmis tīru veļu, tīksmi palūkojās uz gultu. Marija, ietinusies palagā, pavēlās sienmalā, un viņš, atsēdies uz gultas malas, ilgi mocījās pārdomās, kamēr aizsnaudās un, sapņodams par savām cilvēcīgām tiesībām, ieņēma likumīgo gultas pusi.

Ar ēšanu atkārtojās tas pats. Kad pusdienā viņi saņēma katliņu zupas ar mazu gabaliņu gaļas, Marija gaļu pabīdīja priekšā prāvestam. Viņš viens to arī neēda. Tā pusdienu laikā gaļas gabaliņš tika stumdīts no vienas malas uz otru. kamēr viņi iemācījās visu draudzīgi dalīt uz pusēm. Auga cilvēcīgs tuvums.

Ik sestdienas pie ieslodzītiem ienāca pareizticīgo mācītājs, mītnes inspektors un apjautājās, vai cienīgam mācītāja kungam nepatiktu pieņemt pareizticību. Tūdaļ dotu labu draudzi, izsniegtu pabalstu un maksātu algu. Prāvests Sčerbinskis šo priekšlikumu noraidīja.

Vēlāk inspektors ar pavēli no augšas pieprasīja tiepšam pāriet tikai ūnijā. Viņš veda Sčerbinski aplūkot mītni, lai redz, ka citiem uniātu priesteriem dotas lielākas labierīcības un atļauts brīvi staigāt lielajā klostera dārzā.

Šaurā dzīve ieslodzītiem bija neciešama. No ārpasaules nepienāca neviena priecīga ziņa, un cerības glābties zuda. Arī pans Cjapinskis neatsteidzās pie Marijas.

Šie apstākļi spieda viņus ilgi pārdomāt.

Marija, bez izglītības būdama, nesaprata baznīcas kanonus un tāpat neizprata, kāpēc katoļu garīdzniekiem jādzīvo celibātā. Viņa sāka pierunāt prāvestu piegriezties ūnijai. Pār visiem esot viens Dievs. Arī ūniāti esot katoļiem līdzīgi. Kāpēc gan būt tik ietiepīgam, ja ar to netiekot līdzēts ne sev, ne citam.

Prāvests ilgi bija slims un nevarīgs, kamēr, beidzot, vienojās pāriet ūnijā.

Kad viņš savā pārliecībā nonāca tik tālu, notika tas, ko viņš tālāk rakstīja archibīskapam.

6.

„Tā es biju spiests pāriet ūnijā un lūgt uniātu priesteri, lai mani salaulā ar kalponi Mariju.

Es smagi noziedzos pret solījumu dzīvot celibātā un to nožēloju kopš laulībām, bet nekad neparedzēju, ka turpmākie apstākļi mani piespiedīs krist vēl dziļāk grēkā.

Ataudzējuši garas bārdas, viens pēc otra atstāja Kursku uniātu priesteri, lai stātos par mācītājiem piešķirtās pareizticīgo draudzēs.

Aizgājēju vietā tika atsūtīti citi jauni spītnieki, kas arī izlabojušies aizgāja. Bet es arvienu paliku Kurskā kā vislielākais spītnieks.

Es nepretojos, ka mani atstādina no garīdznieka amata, lai tikai laiž brīvībā. Turpretim Kurskas mītnes priekšnieks solījās mani mocīt tik ilgi, kamēr es pāriešot pareizticībā.

Ja tad es būtu zinājis, ka par prāvesta Sčerbinska apcietināšanu sacelts liels tracis, ka mani ar visu krūti aizstāv lielā katoļu saime, es būtu ar mieru Kurskā sēdēt vēl šobaltdien.

Bet manu likteni sagrozīja neziņa, kas notiek ārpasaulē. Man tur ikdienas pienesa ziņas, kas liecināja par pilnīgu katoļu frontes sakaušanu. Tikai vēlāk noskaidrojās, ka tanī laikā uniātu mētropolītam Semaško bija vēl neciešamāks stāvoklis nekā man Kurskā, jo katoļu virsvadība bija lūgusi pašu ķeizaru uzdot Iekšlietu ministrijai noskaidrot, kāpēc tiek spīdzināts prāvests Sčerbinskis.

Nu mētropolītam Semaško vajadzēja pierādīt, ka es esot bijis uniātu priesteris, kas spītības dēļ negribējis pāriet pareizticībā.

Viņš pats brauca pie manis uz Kursku.

Mētropolīta ierašanās Kurskā sākumā mani uztrauca, taču tie sirsnīgie un prātīgie vārdi, ko viņš man

J

nugu nedēļu ik dienas veltīja, būtu sagrozījuši galvu katram mirstīgam cilvēkam, kas jau sācis pamazām atkāpties no stingrām katoļu dogmām.

Jāatzīst, viņš ir labs runātājs. Ko viņš nemās pierādīt, tam var turēties pretim vienīgi brīvs cilvēks, kas vārdu trūkuma, vai noguruma pēc var pagriezt tam muguru.

Tomēr es biju spiests viņā klausīties augām dienām.

Viņš solīja mani atbrīvot vienīgi tad, ja pāreju pareizticībā, jo ūnija esot pilnīgi iznīcināta. Spiežot pie sirds paša ķeizara dāvāto zelta krustu ar briljantiem, viņš man apliecināja, ka drīz ne Lietuvā, ne Baltkrievijā nebūšot nevienas katoļu baznīcas. Cik vien tālu sniedzoties Krievijas robežas, visi iedzīvotāji runāšot vienīgi krievu valodu un visi lūgšoties vienīgi pareizticīgo baznīcās.

Bez ziņas, bez atbildes no ārpasaules, es noticēju katoļu baznīcas nespēkam Krievijā, es ticēju mētropolīta apliecinājumam, ka pāvests vairs nav laicīgs valdnieks un ka viņam vairs neklausa pat katoliskās zemes. Tam noticot, es ilgi pārdomāju un tad prasīju:

— Ko jūs man solāt, ja pāreju pareizticībā?

Mētropolīts mani apskāva, bučoja un raudāja aiz

prieka.

— Mīļais pareizticības dēls! Kas Baznīcai iegūts ar tik lielām pūlēm, tas jāceļ arī lielā godā. Tu būsi mans labākais draugs. Tavi prieki būs mani prieki, un tavas bēdas būs manas bēdas.

Es viņam atteicu: „Āmen!“

Mētropolīts mani tūdaļ paņēma līdz uz Viļņu par kancleru.

Mēs domājām un spriedām kā sekmīgāk cīnīties ar katoļu garīdzniecību un poļu muižniecību, kas turēja sev padotos ļaudis vēl katolismā. Valdība mums ik gadus piešķīra lielas naudas summas. Bez tam ienāca arī laba tiesa ziedojumu. Mēs iekārtojām pareizticīgiem klosterus un skolas, apgādājām audzēkņiem brīvu mācīšanos.

Bet klosteri un skolas stāvēja pustukši.

Kad 1856. gadā zemē izcēlās liels bads, mēs pirkām

maizi un izdalījām zemniekiem, kas pārgāja pareizticībā. šī metode ļoti līdzēja. Pareizticīgo baznīcas pildījās ļaudīm.

Badam izbeidzoties, sākās atkal zemnieku neuzticība. Mēs gādājām par pareizticīgiem mācītājiem no pašu lietuviešu vidus, kas prata saistīt savus ļaudis. Taču neviens mācītājs neatradās no latviešiem, ko varētu sūtīt lielajā misijas darbā uz tā saucamiem In-flantijas apriņķiem.

Tad mētropolīts mani apskāva, piespieda pie sirds un teica:

— Labais Dieva kalps! Lai arī diez cik sirds man sāpētu šķiroties, brauc pats misijā pie latviešiem. Tur vadi un kārto mūsu lietas pēc labākās sirdsapziņas un meklē starp vietējiem cilvēkiem jaunekļus, ko var mācīt par garīdzniekiem, šiem svētiem nolūkiem tev līdzekļu netrūks.

Man kauns bija rādīties kādā pilsētā, tāpēc par savu pirmo mācītāja vietu izraudzījos mežiem apaugušo Viļaku, kur bija paguvuši ieviesties pareizticīgie krievu kolonisti.

Bet tur es atmodos kā no nejauka sapņa. Vēl katoļu baznīcas vara arvienu bija nesatricināma. Vēl poļu muižniecība par to stāvēja ar visu krūti, un visi latviešu zemnieki bija stingri katoļticīgi.

Bieži apmeklējot vietējo muižnieci grāfieni de Lipe-Lipsku fon Ricku, kura pret manu sievu izrādīja visciešāko draudzību, es tik tālu sadraudzējos ar poļu muižniecības aprindām, ka man kļuva svešs pareizticīgo dievnams un es baidījos no vietējo pareizticīgo aizdomām.

Tad mana sieva sameklēja slavenu, bet klusu darba vietiņu Kuļņevā, kur pat neesot neviena īsta pareizticīgā. Es lūdzu mani pārcelt tur.

Mētropolīts Semaško pretojās, jo man, kā lielam apustulim, nākoties strādāt izcilā centrā. Es savukārt pasvītroju Kuļņevas slavu, ka tur atdusas ģenerāļa Kuļņeva pīšļi, kas cīņā kritis par šo zemi pret Napoleonu, un aizrādīju vēl lielāku nepieciešamību censties piegriezt pareizticībai vietējos katoļu zemniekus.

Metropolīts svētīja manu lielo nodomu.

Nu kopš diviem gadiem es dzīvoju mierīgi ierāvies klusā stūrītī un apkalpoju Kuļņevas draudzes vienīgo locekli, nelaiķa ģenerāļa Kuļņeva radinieku, apriņķa muižniecības vecāko, kas arī baznīcā parādās gaužam reti. Tad es bagātīgi kūpinu vīrāka dūmus šim vācietim neticīgās acīs, un ar dziesmām ņemos viens pats piepildīt tukšo dievnamu, lai laicīgā vara uz vietas redz manas pūles.

Apkārtējo draudžu prāvesti raksta manam mētropo-lītam inscenētas sūdzības, ka es piespiežot katoļus pāriet pareizticībā, un vecais mētropolīts mani skauj un bučo no priekiem. Viņš maksā man trīskāršotu algu, dod līdzekļus, lai atveru pie baznīcas skolu, un maksā arī skolotāja algu. Bez tam es četras reizes ik gadus saņemu lielākas naudas summas no valdības līdzekļiem, pareizticības propagandai starp katoļiem-lat-viešiem.

No šiem līdzekļiem lielu daļu es dodu savai sievai, kas kā dedzīga katole, kļuvusi par sabiedriski rosīgu dāmu, un tāpat klusībā atbalstu dažu trūcīgu katoļu draudzi, bet pārpalikušos līdzekļus nododu Polijas, Lietuvas un Baltkrievijas centrālās komitejas loceklim panam Slucko-Cjapinskim, kas tos izlietā pulvera iepirkšanai dumpinieku karaspēka vajadzībām.

To es daru aiz tīras sajūsmas par ideju. Es vēlos ar darbiem pārliecināt, ka pazudis Dieva kalps visu laiku ir bijis uzticīgs katoļu baznīcai.

Es pagaidām arī nepūlētos apgrūtināt Jūsu ekselenci ar savu lūgumu, ja mani nebūtu sācis izspiegot mans vienīgais draudzes loceklis, šis sasodītais neticīgais vācietis.

Es pat nesaprotu kādu iemeslu dēļ viņam pret mani radušās aizdomas. Viņš man visur tiecas sekot pa pēdām, un beidzamā laikā pat ir uzsācis atklātu vajāšanu. Sevis dēļ es varētu ierauties kaktiņā, lai nāk un meklē, kas viņam vajadzīgs, taču es viņu nevēlos iepazīstināt ar savu sabiedrisko sievu, kas rīkojas manā vietā ar visiem iespējamiem līdzekļiem. Ja šis krievu spiegs pie-

ķers manu sievu, atmaskos ari mani pašu. Tad sāksies liela spēle uz dzīvību un nāvi.

Tāpēc es vēlos jau aizlaikus saņemt Jūsu piekrišanu, atgriezties katoļu priesteru kārtā. Ja es biju cienīgs, lai ap mani celtu tik lielu traci, ceru, būs iespēja pēc mūsu brīvības izkarošanas arī ļaut man atgriezties katoļu pulkā, lai arī es varētu nostāties pie altāra un jūsmīgi aizdziedāties: „Te Deum laudamus!“

7.

Mācītājam pieliekot punktu, pulkstenis nosita divpadsmit.

Šinī spoku stundā uz ceļa iegrabējās pajūgs, un drīzi sāka klauvēt pie loga.

— Kas tur? — sabijās mācītājs.

— Juze, ielaid ... — te es... — aiz loga padzirdās maiga balss.

— Marija, tu tik vēlu! Jau pusnakts pāri. — Mācītājs steidzīgi atkrampēja durvis. — Es tikai rītu domāju sūtīt zirgu pretī.

— Nebēdā. Juze, par mani,— daiļā sieva apskāva vīra pinkaino galvu un pieglauda ziedošos vaigus kuplajai bārdai. Centās smaidīt, bet trīcēja visā augumā, kā drudzī.

— Redz, kā esi sasalusi. Rīt būtu aizvedis pretim siltu kažoku, — raizējās vīrs.

— Nevarēju ilgāk gaidīt. Pans Cjapinskis steidzās uz Dinaburgu, un es arī izlietoju to pašu šķūti līdz stacijai.

— Bet kā no mūsu stacijas?

— Barons Manteifels atveda. Viņam pretim bija zirgi.

Mācītājam nepatika Marijas ceļošana kopā ar panu Cjapinski, bet šoreiz viņš vēl valdījās.

Pats sameklēja ceplī siltas pusdienu desas un deva ēst darba cilvēkam, kas tik daudz strādā pie dumpja organizēšanas.

Marija kāri ēda. Lepnās rotas un daiļais izskats atgādināja baronesi, bet viņa mīlēja satvert desas gabalu saujā pēc zemnieku modes. Tāda viņa vīram vislabāk patika. Tad viņš to iedomājās nabaga meiteni, kuras dēļ sirdī kūsāja tīkams siltums un jūsma.

Taču reti viņš juta sievas siltumu savā klātienē. Beidzamos mēnešos Marija mājās parādījās kā skrejošais meteors. Izgulējās, brītiņu atpūtās un atkal to nācās vest uz staciju, vai pagalmā piebrauca viņai pakaļ lepns pajūgs. Pēc sastādītā maršruta līdz aizgavēnim jāinspicē 50 muižas, bet viņa nota) pinās pa to pašu Viļakas rajonu.

— Nu, kas jauns pa veco Viļaku? — viņš, netieši pārmezdams sievai, piesēdās pie galda; ēšanas laiks bija vienīgais pārrunu brīdis.

— Lieliski! — Marija kāri koda desu un svaigu plāceni. — Pans Antonijs Ricks ir patiesas apbrīnošanas vērts. Visās malās strādā kā fabrikā. Vienīgi grūtāk ar pulvera piegādi. Pans časnickis jau kopš nedēļas aizbrauca uz Kalugu, bet rīt es un pans Cjapinskis brauksim viņam pretim uz Dinaburgu.

— Ko tu mūžam pinies ar panu Cjapinski! — vīrs ilgāk nespēja valdīt saīgumu.

— Ak, mīļais, ja nebūtu manis, viņi būtu palikuši bez pulvera, — Marija mierināja vīru.

Miegs vīram šonakt nenāca. Ka Marija palīdz poļu paniem sagādāt pulveri, tam viņš ticēja, bet viņš ticēja arī tam, ka viņa sieva piedod pulveri nemitīgai panu apkārtbraukšanai un dažkārt gluži bez jēgas. Viņam likās, ka sieva ir vainīga daudzo sanāksmju sasaukšanā un ka viņa tās izgudro, lai tikai rastu iemeslu aizlaisties uz Viļaku vai Saļņevu. Viļakā mitinās tas savādnieks pans Cjapinskis, bet diezin kas tur viņai Saļņevā?

Šī minēšana mācītājam atņēma daudz laika. Runāt par tādām lietām netikās. Viņš bija sievai klusībā ieradis piedot un gaidīt, kad izbeigsies šie jucekļa laiki. Tad viņš stāsies baznīckunga amatā un viņu ievietos klosterī. Tad viņa kļūs atkal pazemīga.

Par atstāto bērnu, ko Marija viņam kādreiz stāstīja grēkus sūdzot, mācītājs netika ieminējies ne vārda. Viņam daudzkārt gribējās šo lietu pārrunāt, taču neiedrošinājās celt dienas gaismā grēku sūdzēšanas noslēpumu. Ja Marija klusēja, tad viņam arī jāklusē. Viņš pat kautrējās uzprasīt, kurā muižā viņa sieva kādreiz dzīvojusi. Gan jau viss ar laiku noskaidrosies.

Aiz sienas nemierīgi pa miegam vārtījās sieva. Mācītājs pavēra vaļā durvis un klausījās.

— Nē, nē, pan Cjapinski! Tā nē ... — neskaidri runāja gulētāja.

Mācītājam uzmācās derdzīgs jautājums. Vai tas varētu būt, — viņš minēja sevī, — ka šis Cjapinskis būtu?... Tad tāpēc viņš visu laiku tīko pēc Marijas? Varbūt, viņš tāpēc arī enerģiski ņemas ar pulvera piegādi?

Šīs jaunradušās aizdomas pildīja mācītāja krūtis ar bailīgām un derdzīgām jūtām. Tā vien likās, ka visa šī panu organizēšanās ir pana Cjapinska inscenēta, kas tiecās viņam atņemt sievu. Sašutuma uzliesmojumā mācītājs bija vai gatavs uzteikt savu līdzdalību dumpī un saplēst archibīskapam uzrakstīto lūgumu. Gribējās paraut augšā sievu un pateikt: — Nu visam ir beigas! Punkts! Arī tev pašai jāpāriet pareizticībā, kā tu mētropolītam Semaško esi solījusi.

Greizsirdības mokās mācītājam vēl likās tā par maz. Taču viņa pienākums ir raudzīties, lai nenotiek nekāda poļu akcija pret pareizticību un krievu valdību. Varbūt pieteikt panu Cjapinski valsts drošības iestādēm, lai to pievāc uz visiem laikiem?

Te mācītājs atcerējās valsts drošības balstu, Ludzas apriņķa muižniecības vecāko Modestu Nikolajeviču, un nodrebinājās. Neviens cilvēks viņam nelikās tik pretīgs kā šis neticīgais, viņa draudzes vienīgais loceklis. Varbūt tāpēc, ka viņu neieredzēja Marija? Viņa gan nekā neteica, izlikās pat to nepazīstam, taču izvairīšanās sastapt šo vīru runāja skaidru valodu. Kad, braucot pie prāvesta Jackēviča, tiem nopakaļ auļoja Zaļmui-žas pajūgs, Marija manāmi uztraucās un pati ķērās klāt grožiem un pātagai.

Atkal pa miegam ierunājās sieva. Minēja kādu Ro-meku un tad Modestu Nikolajeviču.

Nu mācītājs ilgāk nespēja nociesties. Viņš paņēma sveci un iesteidzās guļamistabā.

r

Modest Nikolajevič, viņš jau nāk! — Marija uzrāvās sēdus un apvēlās uz sāniem.

— Kas tev, mīļā. kaiš, ka tik nemierīgi guli? — Savaldīgi rāmā balsī iejautājās vīrs.

— Ai, es šausmīgi mocos ar nejaukiem murgiem.

— Kas bija tas Modests Nikolajevičs, ko tu nupat pieminēji?

— Pēterīša tēvs, — vēl pa miegam atrunāja sieva, tad pavērsa pret vīru izbaiļu pilnas acis un ietina galvu segā.

Mācītājam izkrita no rokām svece ...

Septītā nodaļa Priekškars paveras

1.

Braucot ik dienas uz staciju pretim šadurska ciemiņiem, Miglenieku Andrejs vairs nevarēja ar agrāko mieru kūpināt savu pīpi. Noslēpumainā važoņa pienākumi viņu it kā pazemoja. It sevišķi derdzās kungu parole: „Brīvība vai nāve“. Vedot pilnas kamanas ar smagiem saiņiem un domīgiem vīriem, kas nemaz neizskatījās pēc jautriem čigāniem, kučierim uzmācās dažādi minējumi par ciemiņu patiesiem nolūkiem. Tie steidzās uz kādu noteiktu mērķi. Ja viņu bija vairāk, nekā paredzēja, tie negaidīja, kamēr atkal atsūtīs pretim zirgus, bet metās uz slieču galiem vai tecēja sunīšos.

Andrejs mēģināja no ciemiņiem kaut ko izdibināt. Vienkāršākie cilvēki runāja saprotamā krievu valodā, un no viņiem varēja sagaidīt pa atbildei.

— Vai kungi ir mērnieki? — Andrejs parasti apprasījās, iekraujot kamanās smagās pakas.

— Taisni tā, — atbildēja ciemiņi un dažkārt pasmaidīja.

— Tad, laikam, Saļņevā gaidāma liela mērīšanas darbu talka? — viņš atkal neticīgi jautāja un stāstīja, ka esot aizvedis kādus pāris desmit mērnieku.

— Bez mērīšanas ir arī citi darbi. — Mācītie vīri atzinās par daudzu amatu pratējiem. Viņu vidū esot tech-niķi, inženieri, ārsti, advokāti, ierēdņi, ekonomisti un nosauca pat tādas nodarbes, par kurām Andrejam nebija ne jausmas.

— Pan šadurski, jūs laikam gribat no savas muižas

iztaisīt pilsētu? — ar nolūku jokojās Andrejs par daudzajiem amatniekiem.

— Pan Miglinski, tie nav domāti Saļņevai vien, — paskaidroja pans šadurskis. — Tagad lielu pārmaiņu laiki. JāizmērI visu muižu un zemnieku zemes, jāzīmē plāni, jābūvē pagastnami un skolas. Saļņevā vien mums vajadzīgi pāris desmit vīru. Bet ir vēl daudz lielākas muižas. Piemēram, Viļaka vien pieprasa vai veselu simtu. Ne mazāk vajag arī Balviem, Baltinavai, Lipnai. Kudupei un šķilbāniem.

— Bet kāpēc šie studenti nebrauc uz Viļaku no tuvākās stacijas?

— Es esmu darbinieku reģistrētājs, — paskaidroja pans šadurskis, un Andrejam vajadzēja ar šo atbildi apmierināties.

Tiešām, lielākais vairums iebraucēju devās uz nosauktajām muižām. Saļņevā palika tikai pa vienam vīram no katras profesijas.

Viens no viņiem, vīrs pusmūža gados, kas Andrejam bija uzdevies par skolotāju, likās esam liels savādnieks. Viņam bija gara bārda, valkāja sarkanu kreklu un vienmēr nēsāja līdz pie jostas piekārtu dunci. Tas bija īsts krievs. Mīlēja dziedāt krievu dziesmas par brīvību, cietumu, trimdu un Sibiriju. Vakaros viņš gāja pie kalpiem, un muižas puiši, viņa dziedāšanas iejūsmināti, vilka līdz:

„Nebaidos es Sibirijas,

Nebaidos no cietuma . ..“

Pēteris, kas vairāk uzturējās pilī, stāstīja, ka svešiem vīriem esot daudz ieroču. Tie mācoties cirsties ar zobeniem un šaut reizē no divām pistolēm. Ik dienas ejot uz apkārtējiem mežiem medībās, bet neesot pārnesuši neviena medījuma.

Smagu minējumu nemiera pārņemts, Andrejs gāja uz pili, izrunāties ar draudzīgo kungu no sirds.

— Pan šadurski, man ļaudis prasa, kāpēc muižā tik bieži notiek dzīrošana?

— Jā, jautri gan pie mums iet, — atzinās saimnieks. — Piedodiet, ka es piemirsu arī jūs pacienāt.

Laipnais kungs lūdza Andreju ēdamistabā pie klāta galda.

Viņi runāja par muižas saimniecību, par zemnieku brīvlaišanu, zemes, mežu un ganību piešķiršanu zemniekiem.

Bet visvairāk pans šadurskis mīlēja runāt par skolām. Tās esot gandrīz neparasta lieta, taču brīvlaistiem būšot jācenšas apgaismot arī prāts. Nu visos pagastos un lielākās muižās atvēršot skolas zemnieku bērniem, bet muižu pārvaldniekiem un bagātākiem cilvēkiem būšot jāsūta bērni augstākās skolās.

— Pan šadurski, Dieva dēļ, jūs nesakiet to manam dēlēnam, — lūdza Andrejs. — Viņš tik kārs uz grāmatām, ka taisni nezinu, ko ar zēnu iesākt. Viņam drīzi būs jāmācās tīrumā vagu dzīt.

— Pan Miglinski, apžēlojaties! — iesaucās pans šadurskis. — Kurš baznīckungs gan pēc arkla ies? Pēteris taču būs baznīckungs!

— Baznīckungs? — Andrejs papurināja galvu. — Nē, pan, es baidos tik lielu godu iedomāties, nemaz nerunājot par skološanas izdevumiem.

— Vai jums pašam būs jāskolo? Atradīsies labi cilvēki, kas viņam dos ir naudu, ir visu nepieciešamo.

Pans šadurskis uzmeta Andrejam pētījošu skatu.

Nav man tādu labdaru pasaulē, — ar nopūtu Andrejs atcerējās Modestu Nikolajeviču, kas solījās Pēteri ievest baronu kārtā, bet jau pēc pāris mēnešiem zēnu gluži piemirsa.

— Jūs neticat? Es jums dodu savu goda vārdu, ka Pēteris būs baznīckungs, — apņēmīgi noteica pans šadurskis. — Es to jau biju nolēmis pirms braukšanas pie jums uz sādžu. Un nu, kad zēns tiešām pierādījis lielas gara dāvanas, mēs grēkotu citādi domādami.

— Vai jums par Pēteri ir stāstījis Modests Nikolaje-vičs? — nemierīgi sakustējās Andrejs.

— Nē. Jūs varat būt mierīgs. Man ziņas par jūsu ģimeni ir smeltas no labiem katoļu avotiem.

Andrejam likās neveikli prasīt, kas ir tie bieži minētie avoti. Kunga apgalvojumam bija arī pamats ticēt, jo viņš ar sievas brāli tuvākā draudzībā neielaidās.

Ali klusā pane šadurska, pieņēmusi katoļticību, biju nosvērusies uz poļu pusi. Zaļmuižieši uz Saļņevu braucu tikai medībās, vēl paspēlēja kārtis, un tā bija visa radu padarīšana.

Nojaušot Andreja neapklusināmo ziņkāri, pans Ša-durskis pieskandināja viņa glāzītei, izdzēra un sāka klāstīt līdz šim neizpaustos cēlos poļu muižnieku nolūkus.

Katoļu muižnieki, rūpēdamies par katoļu zemnieku gara gaismu, esot cēluši gan baznīcas, gan klosterus, gan skolas. Nu viņi pūloties atrast arī starp zemnieku ļaudīm bērnus, kurus varētu mācīt par garīdzniekiem. No daudziem viņš dzirdējis par apdāvināto Miglenieku Pēteri. Tā kā viņa radinieks, Zaļmuižas lielkungs, zēnu atstājis novārtā, viņš nolēmis Pēteri katrā ziņā izmācīt par baznīckungu.

Andrejam acīs iezaigojās prieka asaras: mājās nevaldāmais zēns kļūs baznīckungs! Ak Dievs, ak Dievs! Tādu laimi! Un Saļņevas kunga labvēlība vairs nelikās tik neticama kā Pēterīša saderināšana ar baronesi Zaļ-muižā.

— Ak, mīļais pan šadurski! — Andrejs iesaucās un strauji tvēra nobučot kunga roku. — Ja jūs būtu tik labs, es nezinu ... es nezinu . .. Visu mūžu jums kalpotu tik uzticīgi kā neviens cits pasaulē.

— Nevajag, nevajag, — pans šadurskis neļāva bučot roku. — To es daru aiz laba prāta, lai pasniegtu roku savam uzticamam katoļu cilvēkam. Bet, varbūt, jūs tāds neesat?

— Par mani jūs nešaubieties. Padzīvosim vienu otru gadiņu, tad pārliecināsities.

— Tomēr, man liekas, jūs man pilnīgi neuzticaties,

— Pans šadurskis ķircināja Andreju.

— Pilnīgi uzticos, — Andrejs lūkojās savā kungā ar skaidrām acīm.

— Bet vai jūs man uzticētos arī tādās lietās, ko pats lāga nesaprastu ?

— Tādēļ es šeit esmu, lai paklausītu savam kungam,

— Andrejs uzcēlās kājās un nolieca galvu.

— Tad piesēdieties un uzklausieties, — pans šadur-skis atkal piepildīja glāzītes.

No garā stāstījuma Andrejs saprata tik daudz, ka katoļiem pienākuši grūti pārbaudījuma laiki. Krievu cariskā valdība katoļiem atņemot baznīcas, klosterus, skolas un pašus gribot pārtaisīt par pareizticīgiem krieviem. Patlaban katoļi esot nospiesti tik zemu, ka ilgāk krievu patvarību vairs nespējot ciest un prasot savu katoļu valsti Poliju.

— Bet krievi to nepieļaus, — ieminējās Andrejs.

— Vai krieviem var būt kāda teikšana, kad to prasa pāvests un stiprās valstis Francija un Anglija? — bramanīgi atsaucās pans šadurskis.

— Vai sagaidāms karš? — Andrejs jau sāka bažīties par muižā ieņemto stāvokli.

— Nebaidieties, nekāda karošana neiznāks, — drošināja pans šadurskis. — Mums vajag tikai pažvadzināt ieročus, kad krievi muks pa galvu, pa kaklu. Tāpēc jūs sapratīsit, kāpēc mums vajadzīgi tie mērnieki un tech-niķi. To es līdz šim slēpu, lai ļaužu pļāpas nenāktu krievu ausīs. Nu ir pienācis laiks par šo lietu informēt drošsirdīgos vīrus, no kuriem mēs ceram atbalstu. Tas būs jūsu uzdevums. Vai jūs man to apsolat?

Andrejam saplaka dūša. Slēpdams no kunga savu nepatiku un bailes, viņš uz mirkli pievēra acis pārdomām, un gara acīm redzēja savu dēlu Pēteri priestera tērpā, kas aicina ļaudis turēties pie katoļu ticības.^Nu likās, pats dēls uzliek viņam šo uzdevumu.

— Jā, apsolos, — klusu noteica Andrejs, pavērsa skatu pret savu pavēlnieku un nobijās. Kungs viņā raudzījās ar savādi svešām un neuzticīgām acīm.

— Jums jādod zvērasts, ka mūsu lietu nevienam svešniekam nenodosit, — pans šadurskis noteica pavēlošā tonī un pavēra durvis uz blakus istabu.

Andrejs saspurojās pretestībā kā asaris, kas nokļuvis pie tīkla: viņš raujas atpakaļ, bet zvejnieki triec tīklā iekšā. Tādi triecēji saradās vairāki, un nevis ar bulcragiem, bet ar zobeniem. Tie bija ārsti, mērnieki, techniķi un skolotāji, ar kuriem sasveicinoties stacijā viņš bija vientiesīgi runājis paroli: „Brīvība vai nāve“.

k

Nu tie pasniedza viņam zobenu un pieveda klāt mazam galdiņam, uz kura atradās krucifikss un aizdegtas sveces, viņi lika runāt pakaļ zvēresta vārdus.

Andrejam no uztraukuma tumšojās acis. Tikvien atcerējās, ka solīja pilnīgu paklausību priekšniecībai, un to, ka viņa augstākais priekšnieks kara laikā būs poru-čiks Antonijs Ricks.

— Kas ir zvērējis pie zobena, to par neuzticību zobens vajās, — ceremoniju nobeidzot, stingri noteica pans Cjapinskis, kas sevi nosauca par Polijas sacelšanās centrālās komitejas locekli.

— Tas zobens bija lieks, — Andrejs uzmeta panam šadurskim pārmetēja skatu. — Esmu ticīgs cilvēks, tāpēc man zvērests arī bez zobena svēts.

— Nekas, nekas, pan Miglinski, — viņam uzsita uz pleca pans šadurskis. — Formālitāte paliek formāli-tāte. Tāpat ir zvērējuši arī citi uzticamie cilvēki.

Uz jaunā karavīra veselībām zvērinātāji tukšoja kausus, bet Andrejam vīns šoreiz likās rūgtāks par vērmelēm.

Jaunnozvērināto nekavējoties komandēja pie augstākās priekšniecības uz Viļaku. Viņam lika braukt lielās ragavās, jo atpakaļ būšot kas vedams, un līdzi iedeva divas vēstules Antonijam Rickam. Uz tām pans Cjapinskis uzspieda kabatā glabājamo zīmogu ar uzrakstu: „Tautas brīvība“.

2.

Vēl nekad Andrejs nebija juties tik nospiestā garastāvoklī. Likās, uz sirds gulās viss poļu sazvērestības smagums. Tuvojās karš, lielas posta dienas, bet par to pagaidām nedrīkst stāstīt ne sievai, ne saviešiem.

Lai nebūtu vienam jānozūd kungu rīkotās slepenās gaitās, viņš ņēma sev līdz Pēteri, un atvairīdams baigās domas par tumšu nezināmu nākotni, viņš stāstīja dēlam par gaidāmo lielo laimi, kad viņš varēs kļūt par garīdznieku.

— Es negribu būt par baznīckungu, — dēls vēsi noraidīja šo prieka ziņu. Andrejam uz krūtīm uzgūlās vēl smagāks akmens. Viņš visu tālo ceļu centās iegalvot Pēterim, cik svētīga tā ģimene, no kuras iznāk garīdznieks. Pašreiz visi baznīckungi esot poļi vai leiši, taču ļaudīm būtu neizsakāms prieks redzēt pie altāra savu cilvēku; no sava cilvēka dzirdēt garīgas pamācības un pieņemt svētos sakramentus. Pat nepiemirsa norādīt, cik lieli būtu laicīgi labumi pašam un mājiniekiem.

Baznīckungi esot ne mazāki kungi kā muižnieki. Tiem esot glīti iekārtotas plebānijas, garšīgs ēdiens un nauda birstot kā no griestiem spaļi: par krustībām, par laulībām, par mirušo pavadīšanu uz kapsētu, par ekzekvijām un mišām, bez gala, bez gala. Draudzes klaušu kārtā apstrādājot zemi, ik rudeni bagātīgi savedot sieciņus, uz atlaidām nesot upurus un dāvanas. Ja Pēteris būtu prāvests vietējā draudzē, viņi kļūtu bagāti pāris gados.

Bet kur paliek gods! Ļaudis ar prieku bučojot rokas, arī lielkungs noņemot cepuri.

— Tas ir visaugstākais kungs, — nobeidza Andrejs. — Kungs pēc mantas, goda. slavas un kungs par visu ļaužu dvēselēm.

Bet Pēterim tēva kārotais gods, slava, vara un bagātība nesildīja sirdi. Viņš, uzaudzis muižnieku lizdā, bija pietiekami baudījis priekšrocības un nesaprata apspiestā latviešu zemnieka alku pēc aizliegta augļa —■ pēc tiesiska un inteliģenta cilvēka stāvokļa. Diendienā redzētā roku bučošana kungiem viņam derdzās.

Taču arī viņam kā priesterim, būtu jāļauj skūpstīt roka un ikdienas jāklausās grēku sūdzētājos, kas sarunā daudz rupjību un muļķību.

Vienā ziņā gan būtu jauki, — domāja Pēteris, — tad nāktu grēkus klāstīt Kārklenieku Andrievs un Marce. Tad varētu tiem izprašņāt ir tādas lietas, ko viņi neuzskata par grēkiem. Protams, Marcei viņš uzliktu nelielu pakutu, bet tam zābakainim — vai nu baznīcas vidū gulēt krustā, vai staigāt krusta ceļu.

Taču šo atriebības prieku drīzi aptumšoja uztraucoša doma: kā būtu, kad Andrievu un Mārci vajadzētu salaulāt? To viņš neizturētu. Ar svētījāmo slo-linu abiem izpērtu acis! Vēl tā maz. Katliņu ar visu ūdeni ietriektu Andrievam sejā.

Te Pēterim iešāvās galvā, ka viņi varētu laulāties pie cita baznīckunga. Un ko tad viņš? Nē, tos divus draugus vajag aizmirst, — nolēma viņš, — jo ātrāk, jo labāki.

Acu priekšā nostājās kopš gada neredzētā Zaļmuižas Soņka. Viņa pavisam mainījusies: izstīdzējusi au

gumā, kļuvusi glītāka, toties vēsāka un atturīgāka. Laikam tāpēc, ka jau otru gadu dzīvo Pēterburgā.

Citu gadu viņš arī būs ģimnāzists, jo pans šadur-skis to cieši apsolījis. Nu tad redzēs, vai Soņkai atkal nenāksies lūgt viņa palīdzību mācībās, tāpat kā agrāk Zaļmuižā? Tad viņš to meiteni varēs arī paķircināt, lai nav tik augstprātīga un lepna. Katrs cilvēks par tik vērtīgs, cik viņš ir spējīgs.

Tā domāja Pēteris. Taču zēnam nebija ne jausmas, ka ap viņu sāk savilkties svešu strīdu mezgls, ka viņš ir spēļu zirdziņš savāda likteņa rokās.

3.

Pie lielās, baltās Viļakas pils piebrauca viens pajūgs lepnāks par otru. Pane Sčerbinska, pamanījusi Andreju, draudzīgi piesteidzās klāt, sasveicinājās un veda Pēteri sev līdz pilī. Tur viņu cienāja kā īstu viesi.

Drīz uz lieveņa parādījās arī pans Antonijs Ricks. Izlasījis pana Šadurska vēstuli, viņš laipni pasniedza Andrejam roku un lūdza ienākt.

Pils daudzajās istabās čaloja dižciltīgu viesu sarunas. Lielajā ēdamzālē līdzās lepniem kungiem, viņš pamanīja arī savu Pēteri. Zēns stāvēja blakus panei Sčerbinskai un deklamēja Mickēviča dzejas poļu valodā, bet kungi viņu apbrīnoja.

— Mēs iesim tur tālāk, — pans Antonijs aicināja Andreju aprunāties blakusistabā, kur arī bija lepni klāts galds. Cik varēja saprast, Viļakas īpašniekus ik dienas apgrūtināja lielā talka, tāpēc galdi stāvēja klāti no rīta līdz vakaram.

— Uz mūsu draudzību! — pans Antonijs pieskandināja Andreja glāzītei savējo un vaļsirdīgi pastāstīja, cik daudz viņi raizējušies par uzticama cilvēka sameklēšanu Zaļmuižas rajonā. Kaut gan Paulins esot ar panu šadurski rados, tas vecis neesot piedabūjams talkā. Arī draudzes prāvests bez šejienes muižnieka atbalsta neiedrošinoties pateikt atklātu vārdu. Tāpēc nācies meklēt iespaidīgu vīru starp zemniekiem. Prāvests un barons Manteifels ieteikuši kaut kādu Kārk-lenieku Jūrdžu, bet pane Sčerbinska uzstādījusi Migle-nieka kandidatūru, jo Miglenieki esot cēlušies no dižciltīgiem senčiem — kuršu ķēniņiem, kas atbilstot priviliģētiem leišu bajāriem.

Apjautājies par Miglenieku senčiem, pans Antonijs solījās Andrejam palīdzēt atgūt zaudētās tiesības uz vecvecā tēva Jāņa ierīkoto Miglenieku pusmuižu. Ja tas neizdotos, došot citu muižu, bez gandarījuma pūles nepalikšot.

Andrejam būšot pienākums sagatavot Zaļmuižas novada zemniekus aizstāvēt baznīcu, katoļu tiesības un Polijas valsti. Tāpēc viņam esot svarīgi iepazīties ar savas kārtas cilvēkiem, kas strādājot Viļakas rajonā.

Tāds uzticams, strādīgs goda vīrs esot Trioanovas muižas pārvaldnieks Kazimirs Leitāns. Viņš pastāstīšot par darba metodēm, ļaušot nakts māju un došot līdz panam šadurskim prasīto kravu.

Pans Antonijs novēlēja Andrejam laimīgu ceļu, iedeva līdz vēstuli, ar zīmoga uzrakstu „Tautas brīvība“ un sūtīja pie lielā apustuļa Leitāna, kas pašreiz atrodoties Semjonovas pusmuižā.

Pane Sčerbinska negribēja no Pētera šķirties. Tik gudrām un mīļam zēnam esot daudz kas stāstāms un rādāms. Apskatīšot lielo muižu, miestiņu, baznīcu un vecās bruņinieku pils drupas. Uz ezera esot arī slidotava, kur varēšot jauki pakavēt laiku.

Andrejs nebeidza apbrīnot kungu laipnību.

Viņš brauca uz Semjonovu meklēt slaveno Leitānu, kura paraugam būs jāseko kā vārdos, tā darbos.

4.

Tiešām Leitāns izrādījās liels varas vīrs, jo kalpi Semjonovas pusmuižu apsargāja vairāk nekā pašu Vi-|aku. Tikai pēc ilgākas iztaujāšanas Andreju ielaida pagalmā.

Un — rau! Tur uz lieveņa parādījās kungs no zemnieku kārtas: glītos pelēkos svārkos, lakotos zābakos un pāri apaļīgam vēderam pārstieptu zelta pulksteņa ķēdi. Viņš izskatījās pusmūža cilvēks, gludi skūtu bārdu, garām dzeltenām ūsām un lepnu stāju, bet pelēkās acis raudzījās ar latviešu zemnieka labsirdību.

— Ā, Miglenieku Andrejs! — viņš sveicināja ciemiņu un smaidīja, it kā būtu sastapis vecu draugu.

Andrejs pasniedza Antonija Ricka līdzdoto zīmīti.

— Nevajag, bāliņ, nevajag. Es tāpat ticu. Tiku par tevi, bāliņ, dzirdējis. Ja pans Antonijs uzticas, tad es savam cilvēkam vēl labāk varu uzticēties.

Leitāns iebāza zīmīti kabatā un veda Andreju istabā.

Arī Semjonovā tāpat kā Viļakā ēdamistabā bija klāti galdi. Tā bija pazīme, ka kungi stingri neievēro ēšanas laiku. Leitāns iecēla Andreja šķīvī vai veselu sivēna gurnu un pielēja pilnu tējas glāzi degvīna.

— Nu iemet, bāliņ. tālu ceļu brauci! Tagad, bāliņ, tādas padarīšanas: skrien, brauc un raujies uz visām pusēm. Tādos laikos bez glāzītes nebūtu iespējams izturēt. Nu, iemet, brālīt! Visu, visu!

Andrejam drīz kļuva silti. Leitāna vaļīgā valoda arī viņam atraisīja mēli.

— Saki, Kazimir, — viņš arī pārgāja uz „tu“. — kas nu īsti darās un kas ir sagaidāms? Pie jums jau pa īstam ož pēc pulvera.

— O, bāliņ, te notiek lielas lietas! Tāpēc arī Sem-jonovu tik stingri apsarga.

Leitāns nepaguva nobeigt stāstījumu, kad no blakus istabas ienāca nopietni sarauktu pieri pusmūža vīrs ar brillēm uz acīm, bet melnām, kā ar degutu ziestām, rokām.

— Pan Leitān, te būs paka panam Cjapinskim, un šī panei Marijai, — viņš nodeva Kazimiram divus lielus papīra saiņus. — Pasaki panam Antonijam, ka žu-kovs jau aizbrauca uz Viļņu, bet rītu Utins dosies uz Pēterburgu pēc burtiem.

— Klausos, pan Veide, — Leitāns godbijīgi palocījās, atzīstot par sevi vēl lielākus kungus.

— Kas tās par lapiņām? — interesējās Andrejs.

— Te, bāliņ, tikko iespiests periodisks izdevums, „Zeme un brīvība“ krievu valodā, un šeit ir pašas Viļakas lielmātes un panes Sčerbinskas sacerētais uzsaukums „Zemnieku taisnība“ latviešu valodā. Droši vien, bāliņ, tu arī saņemsi tādas lapiņas, ko izdalīt zemniekiem.

Kad pans Veide izgāja pastaigāties, Leitāns ieveda Andreju Semjonovas slepenā istabā. Tur bija lieli papīru blāķi, uz galda kastītes ar melniem burtiem un kaktā maza spiede.

Leitāns iepazīstināja Andreju, kā no burtiem saliek vārdu rindas un ar spiedes palīdzību dabū drukātas lapiņas. Pie drukāšanas darbiem strādājot vecie krievu revolucionāri: Balvu pans Veide un no augstskolas izstājušies studenti žukovs un Utins. Tie jau rudenī esot ieradušies no Pēterburgas ar visām drukāšanas ierīcēm. Viņiem čakli palīdzot pans Antonijs, un bieži šeit iegriežoties pans Cjapinskis, kas iespiestās lapiņas sūtot Baltkrievijas un Lietuvas revolūcionāriem. šī esot reta ierīce, tāpēc arī Semjonovu apsargājot vislielākā stingrībā.

Andrejs brīnījās, kāda daļa gar katoļu lietu var būt krievu revolūcionāriem? Viņš bija dzirdējis, ka tie nostājas pretī baznīcai.

— Redzi, bāliņ, — skaidroja Leitāns, — tie grib gāzt ķeizaru. Poļu sacelšanās iet roku rokā ar krievu revo-lūcionāro kustību, jo, kad ķeizars būs gāzts, vieglāk būs arī poļiem nodibināt savu valsti.

— Bet ja ķeizaru gāzt neizdodas?

Leitāns kļuva domīgs.

— Tad mums pašiem nāksies izkarot sev brīvību, — viņš apņēmīgi noteica un atkal iekaisa. — Bāliņ, tādā apspiestībā mēs nevaram dzīvot. Mums atņem baznīcas, klosterus, skolas... Tā nevar. Vajag, bāliņ, savu valsti.

— Saki, Kazimir, kādu gan valsti kungi grib? —

Andrejs lika tautietim manīt, ka viņš runā svešu kungu valodu.

Poliju, bāliņ, mūsu valsti Poliju! — dedzīgi atsaucās pārpoļotais tautietis. — Polija jau ir gandrīz brīva. Tikai mums, bāliņ, vajag sacelties, lai tiktu pievienoti Polijai.

Kad abi vīri iesēdās ragavās, Andrejs iesāka atklātu valodu.

— Saki, Kazimir, kas bija tavs tēvs?

— Zemnieks, bāliņ. Tāds pat zemnieks kā visi citi. Bet viņš, bāliņ, iemācījās poļu valodu un iekļuva muižā par kalpu. Un redzi, bāliņ, man jau uzticēja Tribanovas pārvaldīšanu tāpat kā tev Saļņevu. Ja mēs labi strādāsim, tad drīz vien kļūsim par īstiem paniem. — Leitāns jautri čivinādams izņēma no kabatas cigārus un piedāvāja Andrejam.

— Tas viss būtu labi, — Andrejs, piedegdams cigāru, neticīgi palūkojās Leitānam acīs, — bet mums par agri iesmu drāzt tam putnam, kas vēl zarā.

— Kāpēc nē, bāliņ? Kāpēc nē? Kad mums būs sava valsts, viss būs iespējams.

Andrejs smagi grūda dūmu mutuļus.

— Polija, Kazimir, nekad nebūs mūsu valsts, jo paš. neesam nekādi poļi.

— Kā neesam? — Leitāns jutās it kā manāmi aizkārts. — Mēs, bāliņ, esam poļi. īsti poļi!

— Kādi mēs poļi, ka pat poliski lāga runāt neprotam ?

— Bet mēs, bāliņ, esam katoļi. Polis un katolis ir viens un tas pats.

— Nē, ir gan starpība, Kazimir, — purināja galvu Andrejs. — Mēs esam šejienes latvieši, bet poļu muižnieki šeit ieceļojuši no Polijas.

Leitāns paglauda garās ūsas. Varēja manīt, ka viņam pirmo reizi dzīvē uzpeldējis šis jautājums.

— Tomēr, bāliņ, ticība ir pats galvenais, — viņš turpināja aizstāvēt savu uzskatu. — Redzi, krievi ir pareizticīgi un tāpēc katoļi var būt tikai poļi. Kā krievu zemnieki turas ar saviem pareizticīgiem kungiem uz vienu roku, tāpat mums jāturas kopā ar saviem katoļu kungiem, jo mēs esam tādi pat poļi.

Andrejs baidījās sākt Leitānu pārliecināt. Pļāpīgais vīrs viņu varēja vēl nodot.

5.

Meža celiņa malā uz celma sēdēja mežsargs. Leitāns lika tam novietot zirgu savā šķūnī, un pats ar Andreju gāja pa taciņu dziļāk mežā, kur pāri egļu galotnēm pacēlās dūmi.

— Te, bāliņ, ir mūsu fabrikas, — skaidroja Leitāns un pieveda Andreju pie rūpīgi slēptas būdas, kur ierīkota ieeja ar kāpnēm pazemē.

Nokāpjot pazemē, Andrejs aiz brīnumiem parāva plecus. Tur bija plašas telpas ar vairākām istabām un dažādām ierīcēm. Visos kaktos šņāca kalēju plēšas, šķindēja dzelži un uz klona mētājās visu šķiru ieroči, sākot ar kramenīcām un musketēm un beidzot ar pēdējā laika ārzemju fabrikātiem. Patlaban kalēji ņēmās sakārtot kādu vecu lielgabalu, un vairākas sievietes no svina lēja lodes.

Leitāns stāstīja, ka tādos nemierīgos laikos ieročus un municiju nevarot vairumā iepirkties, tāpēc pārkaļot vecos, nederīgos ieračus, un patronas izgatavojot pa"ši. Ļoti grūti esot dabūt pirkt pulveri. To varot piegādāt vienīgi pans Cjapinskis, kam Kalugā esot laba pazīšanās.

— Bet kur jūs sameklējāt šos speciālistus? — Andrejs apbrīnoja veiklos puišus un meitas.

— Bāliņ, tie visi ir mūsu cilvēki. Iemācījās. Tagad, bāliņ, man ir vieglas dienas: tikai jāpieskatās, bet darbus vada brāļi Stankeviči, — viņš norādīja uz diviem labi noaugušiem brašiem jauniešiem, kas izģērbušies kreklos, ņēmās pie patronu izgatavošanas. — Esiet pazīstami ! Tas vecākais brālis Karols un tas jaunākais — Jānis. Malači zēni! Visu prot un ņemas kā lāči.

— Vai esat droši, ka jūsu lodes kam derēs? — Andrejs aplūkoja viļakiešu fabrikātus.

— Par to krieviņš dabūs pārliecināties, — zobgalīgi atcirta puiši.

Bet, ja kāds netic, var uzstādīt mērķim savu kažoku, — jokojās kāda jauna, smaidīga muižas kalpone.

.Jaunieši jautri tērzēja un smējās. Uz viņiem skato-ties, pat nevarēja iedomāties, ka šie cilvēki strādā aizliegtu darbu. Viņi līksmi kala ieročus, domādami par labāku nākotni.

To redzot, arī Andrejam kļuva siltāki ap sirdi. Taču gatavošanās uz sacelšanos notika lielā nopietnībā un pie tās strādāja pašu ļaudis. Ja ieroču kalējiem ļautu līdzās kungiem lemt par savu turpmāko likteni, arī viņš ar prieku nodotos šim darbam.

— Tagad, saki, bāliņ, cik daudz Saļņevai vajag? — prasīja Leitāns.

Andrejs saprata, ka viņš sūtīts pēc ieročiem un mu-nicijas.

— Tanī vēstulē vajadzēja būt rakstītam.

Leitāns uzlika uz deguna acenes un sāka burtot vēstuli.

— O, jums vajag daudz! Bises un zobenus arī? Tad mēs, bāliņ, iesim tālāk. — Viņš palūdza līdz brāļus Stankevičus un devās pa taciņu dziļāk mežā.

Labā attālumā no fabrikas atkal sardzē stāvēja mežsargs. Tur biezā skūtajā bija ala, kas veda Viļakas arsenālā. Vīri atkal kāpa pazemē.

Leitāns iededza lampiņu un sāka sameklēt pana ša-durska lūgtos ieročus, šauteņu pietrūka. Tās glabājoties lielākā noliktavā, kas esot ierīkota šķilbānu mežā. Trūkstošos ieročus piegādāšot tft.

Kamēr vīri atstiepa divas smagas kastes līdz ragavām, jau metās krēsla.

Kāds no Viļakas kalpiem pasniedza Leitānam zīmīti.

— Atkal man Tribanovā ieradušies desmit brīvprātīgie, — kasīja aiz auss Leitāns. — Taisni nezinu, bāliņ, kur lai dodu tev naktsmājas.

— Borisova brīva, — ieminējās Jānis Stankevičs. — šorīt mūsējie studenti aizbrauca uz Lipnu un Balviem.

— Tad ir jauki! — Leitāns sāka rakstīt zīmīti Bori-sovas pārvaldniekam Bžezinskim, lai viņš uzņem Zaļ-muižas rajona sacelšanās vadītāju Miglenieku. — Ļoti žēl, bāliņ, ka mums šodien neiznāk izrunāties no sirds,

— viņš atvainojās un piebilda: — Bet visa dzīve mums vēl priekšā. Dabūsim, bāliņ, kopā dzert vēl nevienā vien krodziņā.

Leitāns sirsnīgi spieda Andrejam roku. Abi atvadījās uz drīzu atkalredzēšanos, un nevarēja ne iedomāties, ka šī bija viņu pirmā un pēdējā tikšanās.

6.

— Pane Sčerbinska! Pane Sčerbinska! — šis vārds Viļakas pilī skanēja vai bez stājas, un pane žigli tecēja gan vienā, gan otrā istabā.

Sevišķi bieži viņu nodarbināja pans Cjapinskis, kas katrā lietā mēdza lūgt panes padomu. Pane Sčerbinska viņa lūgumus daudzkārt arī noraidīja. Bet bija vēl kāds gara auguma jauns, glīts puisis, tumšām matu cirtām un mazām Ūsiņām — tam pane labprāt uzsmaidīja un sauca to vienkārši par Romeku.

Tomēr šoreiz viņa ar visu būti piederēja kādam trešam.

Pavilkusi dažiem rakstiem apakšā ar neveiklu roku vārdu „Marija“, viņa paķēra pie rokas Miglenieku Pēteri, un abi teciņiem devās uz ezeru. Pane Sčerbinska bieži atskatījās, vai pakaļ viņiem neseko kāds no kungiem.

Pēc atkušņa virs sniega spulgoja gluds ledus. Viņi slidoja, klupa, cēlās un atkal slidoja, kamēr sasniedza ezera salu.

— Pēterīt, apskatīsim vecās bruņinieku pils mūrus,

— zēnu pie rokas veda uz pils drupām pane Sčerbinska, un kā stirnu māte meta biklus skatus uz muižas pusi, vai kāds viņus nemana. Pēteris saprata, ka pane vēlas kaut uz brītiņu atpūtu un mieru. Viņam nebija ne jausmas, ka šī jautrā pane ir nelaimīga māte, kas gadiem ilgi meklē mieru savai sirdij, meklē savas dzīves siltumu, ko atdevusi jaunai dzīvībai.

Drūmi snauda uz ezera salas seno bruņinieku valdīšanas atliekas. Sabrūkošie mūri pils stūrī bija izveidojuši palielu alu.

— Brrr!... auksti! — nodrebinājās pane Sčerbinska.

— Paslēpsimies, Pēterīt, te aizvējā!

Viņi abi ielīda alā.

Nekad vēl pane Sčerbinska nebija tikusies ar Pēte-rīti divatā vien. Viņa gadiem ilgi bija gaidījusi šo laimes brīdi un izdomājusi visdīvainākās lietas, ko darīs un kā runās. Bet satikšanās ar sirdsilgoto bija paredzēta citā laikā un citos apstākļos, šoreiz Pēteris pie viņas bija negaidīti nolaidies kā no debesīm, un nu viņi bija divātā vien. Mātes sirds tiecās apskaut un skūpstīt reiz atrasto bērnu un pārplūst prieka asarās, kā pārplūst līksmie pavasara strauti, kas aizskalo ziemas sala drēgnumu un atmiņas par pagājušām ciešanām. Taču viņa saprata, ka tā būtu galvas triekšana pret mūri, jo Pēterītis par māti sauca kādu citu sievieti, kura viņu bučo un skauj ar pilnām mātes tiesībām.

To atceroties, panei Sčerbinskai rokas vēl vairāk tiecās pēc sava bērna, sirds vēl vairāk slāpa pēc bērna mīlestības un ausis vēl vairāk alka dzirdēt no mīluļa mutes cildeno, saldo, svētlaimi nesēju vārdu — māt!

Bet kā to panākt? Kā?

Viņa glaudīja savu mīluli ar mātes skatiem un smaidīja laimē. Rokas tiecās sniegt glāstu, mute — runāt dēla vārdu.

— Pēterīt, vai šādā alā cilvēks varētu dzīvot? — viņai pēkšņi iešāvās prātā tuvs sarunu temats.

— Ja ieliktu krāsni un durvis, varētu, — Pēterim patika šādas neparastas izdomas.

— Bet Genoveva dzīvoja šādā alā bez krāsns un durvīm, — steidzīgi atsaucās pane Sčerbinska. — Vai tu zini stāstu par Genovevu?

— Nezinu. Pastāstiet.

Zēns apsēdās un ar ziņkāri lūkojās panei acīs. Pane Sčerbinska sāka stāstīt viņas iemīļoto stāstu no bruņinieku laikiem, ko viņa pa gabaliņam lasīja vai ik dienas. Lasīja un bieži apraudājās.

Nu viņa to aizrautīgi stāstīja Pēterim.

Stāstījumā nonākusi līdz vietai, kur grāfs Zigfrids aizbrauc uz kara lauku, bet Genoveva un mazais dēliņš Vārgulītis tiek iemesti cietumā un nolemti nāvei, pane Sčerbinska tikko valdīja asaras. Slepkavu parādītā žēlsirdība nelaimīgai mātei un bērniņam, stāstītājai pat aprāva vārdus. Viņa nomierinājās domās līdzīgi Genovevai, kad tā aizvesta mežā sameklēja klinšu alas mitekli un uzņēmās lielās rūpes sagādāt pārtiku sev un bērniņam.

Pētera ziņkāres un līdzjūtības atbalstīta, pane Sčer-binska Genovevas dzīves tālākās gaitas sāka bagātīgi izpušķot ar savu fantāziju, pie kam pārveidojās arī stāsta saturs.

Redzēdama, ka viņas bērniņš neizturēs salu un badu (tā stāstīja pane Sčerbinska). Genoveva nolēmusi neturēt slepkavām doto vārdu, ka nerādīsies laukā no meža pie cilvēkiem, un bēgt uz citu novadu. Bērnu ņemt līdzi tālajā ceļā baidījusies, jo viņam draudējusi droša nāve. Tāpēc viņa aiznesusi savu mīlulīti uz muižu, slepeni iezagusies kādā vientuļa kalpa istabā un noguldījusi šūpulī blakus kalpa puisītim. Pati bēgusi tālu tālu, bet sirds raudājusi pēc atstātā bērna. Viņa nokļuvusi kādā lepnā pilī par kalponi. Jaunais grāfs viņu iemīlējis un apprecējis.

Nu Genoveva ar svešu vārdu un stiprā aizbildnībā uzsākusi sava dēla meklēšanu. Bet pa šo laiku notikusi liela nelaime. Muižas kalpa sieva samainījusi Genovevas Vārgulīti ar savu dēlu. Pašas dēliņš, turēts par svešu, drīz nomiris, un kalpa sieva ar mātes mīlestību pieķērusies svešajam bērnam.

Genoveva gan pazinusi savu Vārgulīti, bet nekādi nespējusi atgūt savu dēlu, jo bērns likumīgi piederējis kalpam. Arī Vārgulītis, neatcerēdamies īsto māti, par vecākiem uzlūkoja savus audzinātājus.

Nu Genovevai cits nekas neatlicies kā mīlēt savu bērnu vienīgi no iztālēm. Viņa sagādājusi nabaga kalpam ērtus dzīves apstākļus citā muižā, uzmanījusi savu dēlu kā acu raugu un rūpējusies par viņa izglītošanu. Bet klusībā viņa arvienu ilgojusies pēc sava bērna tuvuma.

Kad Genovevas jaunais vīrs dabūjis zināt sievas noslēpumu, viņš vēlējies, lai Vārgulītis kļūtu par viņa dēlu. Genoveva aicinājusi Vārgulīti sev līdz uz lielo mežu, ievedusi klinšu alā, kur kādreiz mitinājušies abi,

un sākusi atzīties par māti. Viņa ar asarām slacinājusi bērna vaigus, bet zēns par viņas dēlu sevi nav atzinis.

To stāstot, arī panei Sčerbinskai pār vaigiem vēlās lielas asaras.

Citkārt jautrās panes raudas Pēterim smagi nospieda sirdi. Bija tik savādi, tik žēli, tikai nespēja izšķirties, kuras viņam vairāk žēl: Genovevas vai panes Sčerbinskas.

Labāk savaldīties — viņš nolēma sevī un, uzpurinādams dūšu, stāstītājai iebilda:

— Genoveva pati bija vainīga, ka atstāja savu bērnu.

Pane Sčerbinska palūkojās Pēterī izmisušām acīm.

— Pareizi, Pēterīt, — viņa asaraina teica. — Genovevā bija vainīga. Bet, ja viņa nebūtu dēliņu atstājusi svešiem, tas vairs nebūtu starp dzīvajiem. Saki, vai tu arī būtu spējis maziņš izturēt salu un badu tādā alā kā Vārgulītis?

— Ja jūs būtu Genoveva, izturētu katrā ziņā, — Pēteris centās izdabāt savai draudzenei.

— Ak, izturētu gan! Un tad tu būtu mans mīļais, dārgais dēls! — pane sargādama dēlu no saaukstēšanās, aplika viņam ap pleciem lakatu un cieši pieglauda sev klāt.

— Bet, nezin, vai tu gribētu būt par tādas nelaimīgas mātes dēlu?

— Kāpēc gan nē? Ja tikai viņa būtu mana māte.

— Ja tikai būtu māte! — pane Sčerbinska izjusti atkārtoja katru vārdu. — Nu iedomājies, ka es esmu Genoveva un tu esi mans Vārgulītis. Vai tu spēj mani pasaukt par savu mīļo māmulīti ?

— Jā, mīļā māmulīt! — noskanēja pavisam silti.

Pane Sčerbinska pieglauda zēnu vēl tuvāk klāt, nobučoja pieri, vaigus un muti, un apraudājās.

— Dēliņ ... dēliņ ...

Labi noaudzis, trīspadsmit gadus vecais zēns, nosarka. Saņemt skūpstus no radiem un vecākiem — tā parasta lieta, taču pane Sčerbinska bija sveša, turklāt jauna un glīta.

Viņš atcerējās, ka ganos lietus laikā sēdēja ar Mārci

zem vienas segas. Struiku Ādams viņus bija salaulājis, tomēr bučoties neiedrošinājās. Bet nu uzreiz apskaušanās un bučošanās! Kas gan īsti ir šī pane, ar ko viņš tik brīvi jutās kopā? Gribējās sākt aptaujāties, bet uzmācīgais kauns novērsa sarunas uz citu pusi.

— Pane, vai jūs man nevarat iedot to grāmatu par Genovevu?

— Vispirms palūdz mani kā māti, — piezīmēja pane Sčerbinska.

— Māmiņ, es ļoti lūdzu! — rotaļājās Pēteris.

Izlūgtais vārds panei Sčerbinskai ielēja sirdī mātes

prieku. Par zēna lūgumu viņa jutās gatava atdot sevi pašu, tikai ne stāstu par Genovevu, ko tik pārgalvīgi bija sagrozījusi pēc sava prāta.

— Dēliņ, to grāmatu es dabūju no viena garīdznieka, — meloja nelaimīgā stāsta autore, un viņai galvā iešāvās laba doma. — Tam garīdzniekam ir ļoti daudz jauku grāmatu un visas tās viņš solās atstāt kādam čaklam jauneklim, kas mācīsies par priesteri. Es viņam ieminējos par tevi. Viņš ļoti priecājās un solījās tevi atbalstīt ar līdzekļiem. Arī es no savas puses tev došu naudu. Izmācījies tu vari kļūt slavens vīrs. Varbūt tevi pāvests vēl iecels par bīskapu vai kardinālu. Tad tu pats rakstīsi gudras grāmatas un visi ķēniņi klanīsies tavā priekšā. Nu, saki, vai tu gribi mācīties par garīdznieku ?

Šāds garīdznieka amata apgaismojums Pēterim iepatikās. Rakstīt grāmatas būtu īsti viņa garā. Tad viņš varētu dot daudz pamācību Kārklenieku Andrievam, kas izdaudzināts par lielu gudrinieku.

— Jā, es gribu mācīties par garīdznieku, — apņēmīgi noteica Pēteris. — Tikai pagādājiet man grāmatu par Genovevu.

Panes Sčerbinskas prieku par laimīgi nospraustu dēla nākotni aptumšoja raizes, kā izkļūt no sagaidāmām nepatikšanām par stāsta satura sagrozīšanu. Viņa atkal stāstīja par Genovevu, kamēr iznāca tā, ka varone ar atrasto dēlu palika dzīvot mežā.

— Tad tanī mežā tika rīkotas lielas medības, — pane

Sčerbinska centās stāsta beigas pielāgot īstajam nobeigumam. — Grāfs Zigfrids uzgāja mežā alu ...

— ... un atrada savu draudzeni Genovevu, — pie alas padzirdējās braša balss, un pie viņiem pabāza galvu Romeks.

— Romek, esi gan tu negantnieks, — labsirdīgi no-pukojās pane Sčerbinska.

Trijatā slidodami, viņi devās uz muižas pusi, kur bija rumba. Pane Sčerbinska un Pēteris iesēdās ragutiņās, bet Romeks viņus grieza riņķī. Vējš vien šalkoja gar ausīm. Tā bija jauka vizināšanās.

Tad nāca kārta griezt Pēterim. Romeks, kā garš cilvēks, viens pats aizņēma mazās ragutiņas. Pane iesēdās puisim klēpī, kas viņu ieslēdza savās skavās.

Pēterim kļuva panes žēl. Atceroties Kārklenieku Andrievu, kas tāpat mocīja viņa Mārci, sirds sakāpa vai kaklā. Kaut varējis griežot viņus izgāst! Bet viņi tikai smējās.

— Pane Sčerbinska, — Pēteris, sagaidījis savu kārtu vizināties, paklusi iečukstēja panei ausīs, — ja tu gribi būt Genoveva un lai es esmu tavs dēls Vārgulītis, tad vairs neielaidies ar šo Romeku.

Atbildes vietā pane cieši piekļāva viņu sev klāt un čukstēja: „Mans dēls, mans dēls!“

Pēkšņi kā no zemes izauga pans Cjapinskis. Garās ūsas izpūrušas, acis šķiļ dusmu zibeņus.

— Romek, — viņš sāka rāties uz puisi, — jūs atkal atraujat pani no sabiedriska darba! Jums vienmēr patīk tikai blēņošanās, bet pilī ciemiņi sen gaida apspriedi.

Romeks nosarka līdz ausu galiem.

Pēterim gribējās pateikt, ka viņi bez Romeka izgājuši pastaigāties, taču tas bija labi, ka savvaļīgajam puisim uzber piparus uz ādas.

Bet šos piparus Romeks cerēja kādreiz uzbērt atpakaļ panam Cjapinskim.

7.

Pils mazajā zālē gar sienām, kas bija pārklātas ar brūnu samtu, mīkstos krēslos sēdēja aktīvākie dumpja

dalībnieki. Krāslavas grāfi Plāteri nepacietīgi šķirstīja izlasītās avīzes, Baltinavas un Lipnas muižnieki brāļi Uljanovski rēķināja tekošus izdevumus, „Rubona“ izdevējs pans Bujnickis strīdējās ar revolucionāro panu Veidi par kustības ideoloģiskām nesaskaņām, brāļi ša-durski un Manteifeļi, atlocījuši Vitebskas guberņas karti, atzīmēja aktīvākās muižas, bet pārējie klausījās gan vienos, gan otros un lasīja jaunāko izdevumu „Zeme un brīvība“.

Atvērās kabineta durvis. Slucko-Cjapinska un Antonija Ricka pavadībā zālē ienāca galvenie kustības nervi: pane Sčerbniska savā parastajā sēru tērpā un grāfiene de Lipe-Lipska, cieši piekļāvīgā tumšā jaciņā, pie kuras siksnas rēgojās arī āķītis zobena uzkāršanai. Viļakas īpašniece uzsmaidīja saviem viesiem, un ar enerģisku galvas vēzienu atsvieda cirtainās matu sprogas atpakaļ.

— Pani un panes! Es jums ļoti pateicos, ka neesat atteikušies mērīt garus ceļa gabalus un tagad, lūdzu, stāsimies pie darba! Laipni lūdzu Polijas centrālās komitejas locekli panu Slucko-Cjapinski uzņemties sapulces vadību!

Pans Cjapinskis cienīgi ieņēma vietu pie galda. Pēc viņa drošās uzstāšanās, neviens nevarēja iedomāties, ka šo cilvēku kopš gada meklē valsts drošības iestādes, kāpēc viņš arī pieņēmis Slucko vārdu, uzaudzējis garas ūsas, vaiga bārdu un salicis zelta zobus. Enerģisks zods, ērgļa deguns un tumšās acis, kas spīguļoja kā lukturi, piešķīra viņam valdonīgu izskatu. Ar smaidu noliecies divu dāmu priekšā, viņš pagriezās pret vīriem un iesāka.

— Ļoti godātās panes un pani! Mēs avīzēs lasām, ka tikai Grodņas guberņā vien kopš šī gada 11. janvāra jau notikušas sešas sekmīgas dumpinieku sadursmes ar krievu karaspēku. Tas liecina, ka Polijā un Lietuvā sacelšanās iet uz priekšu lieliem soļiem. Nu tuvojas lielā diena, kad arī mums jāpaceļ savi ieroči. Tāpēc jūs esat aicināti, lai mēs saskaņotu turpmāko rīcību, lai starp mums rastos vienota fronte. Mums steidzīgi jāpārveido šejienes krievu pašvaldības par tautas val-

dību un katra rīcība jāsaskaņo ar visas Polijas kustību. .Ja no Varšavas aizbēga ķeizara brālis, lielkņazs Ķon-stantins Nikolajevičs, mūsu pienākums ir gādāt, lai viņš nekad Varšavā neatgriežas. Mūsu rokās atrodas l’ēterburgas atslēga uz Varšavu, tāpēc mums jāpārcērt pie Rītupes dzelzceļš, šis Krievijas dzīvības nervs, lai neviens krievu kareivis netiktu tālāk Polijā. Lūk, ar šo nolūku, pani, esat jūs aicināti. Centrālās komitejas vārdā es lūdzu jūs vispirms izteikties par šo ierosinājumu.

Bet pani tikai bolīja acis, jo neviens runām nebija gatavojies.

— Pani-brāļi! — atkal turpināja pans Cjapinskis. — Nerādīsim viens otram agrāko pasivitāti, kas vienmēr bijusi mūsu kļūda. Līdz šim mēs bijām ieraduši strādāt mazās vienībās, nu ir iesākta lielā spēle. Ja to neizmantosim, atkal paliksim cara kalpībā pa vecam. Tāpēc es lūdzu — aktivitāti, aktivitāti, aktivitāti!

Sparīgi skanēja pana Cjapinska balss. Enerģiski viņš žestikulēja rokām, bet klausītāji sēdēja dziļi nogrimuši krēslos kā snaudienā. Tad centrālās komitejas loceklis sāka minēt dumpiniekus vārdā.

Vispirms viņš uzrunāja grāfus Plāterus, ar kuru vārdiem saistoties katra inflantiešu kustība. Arī šoreiz visu acis raugoties uz Krāslavas grāfiem.

Brāļi Plāteri sakustējās. Konstantīns nervozi aizkūpināja cigāru, bet jaunākais brālis Leons, it kā spītēdams, pārlika vienu kāju pāri otrai, sapurināja tumšās matu sprogas, un, pavērsis skatu pret lielo griestu lukturi, savilka lūpas kā svilpošanai.

Pie viņa noliecās brašais pans Bujņickis ar augsto pieri, gariem matiem un tumšu vaigu bārdu, un, čukstot draugam ausī, uzmundrināja viņu.

Uz viņa čukstiem Leons Plāters skaļi atbildēja:

— Nē, mums nekas nevar iznākt!

Pans Cjapinskis saprata, ka grāfiem Plāteriem nepatīk krievu revolūcionāru aicināšana talkā. Dižciltīgie Inflantijas kungi bija paraduši rīkoties patstāvīgi. Bet pēc 1830. gada poļu sacelšanās neveiksmēm, kad zaudēja savu radinieci, varonīgo Emīliju Plāteri, viņi no-

grima pesimismā: vairāk interesējās par literātūru, zinātni un mākslu nekā par politiku.

— Nebūsim pesimisti, — atkal runāja pans Cjapin-skis. — Man gribas aizrādīt, ka pana Plātera pesimisms izskaidrojams ar ceļa nogurumu. Lai piedod vecpani Plāteri, ka mēs viņus apgrūtinām, prasot ierasties Viļakā. Taču šeit ir visdrošākā vieta. Mēs esam sabraukuši uz medībām lielajos Viļakas mežos!

Šis humors auditoriju atdzīvināja. Dricēnu barons Ričards Manteifels pat sasita pāris reizes spēcīgo roku plaukstas.

Grāfs Leons Plāters uzcēlās.

— Pani-brāļi! Ne no mums atkarājas gaidāmie rezultāti, bet gan no ārienes. Nebrīnieties par Plāteru nospiesto gara stāvokli, jo tāds pats garastāvoklis valda visā Polijā. Mūsu spēki vēl gaužām niecīgi. Ja krievus nespēja satriekt Kostjuško, tad mums pagaidām labāk noklusēt.

— Bet kur paliek Francija un Anglija? — atsaucās brāļi Uljanovski.

— Es šaubos, vai no turienes varam sagaidīt glābiņu, — Leons Plāters nervozi aizkūpināja cigāru. — Vēl tas neko nenozīmē, ka Anglija un Francija sūta garas notas krievu caram. Mums jāievēro fakts, ka Anglija neko reālu nav solījusi, bet Napoleons III. mūsu marķīzu Vieļopoļski pieņem aiz garlaicības.

— Kā aiz garlaicības? — sašutis iesaucās pans ša-durskis.

— Viņa izteicieni to liecina, — grāfs Plāters drūmi savilka tumšās uzacis. — Mums nav nozīmīgi, cik ilgi marķīzs Vieļopoļskis ar Napoleonu apspriežas, bet gan tas, ko monarchs viņam sola. Un beidzamā laikā viņš solījis nav nekā. Pēdējo reizi, kad mūsu marķīzs centies dabūt noteiktu palīdzības garantiju un izrunājis vai sausu muti, Napoleons kūpinājis cigāru un raudzījies pa logu laukā. Audiencei beidzoties, viņš smaidot teicis: „Cik jauks šodien laiks!“ Nu, vai mēs varam uz Napoleonu cerēt?

— Nav tiesa, ko krievi raksta savās avīzēs! — gandrīz ar dusmām atsaucās pans Cjapinskis. — Lūk, viņi paši izmisumā cenšas nocietināt Kronštati! Lieta grozās vienīgi ap to, vai mēs paši būsim vienprātīgi un sāksim pretestību. Bet par to man nav šaubu. Es laipni lūdzu godājamo pani Sčerbinsku ziņot par noskaņojumu dažādās vietās.

— Pani-brāļi! — pane Sčerbinska, panākusi uz priekšu, aizmeta pār galvu tumšo sēru plīvuru. — Esmu apciemojusi visas lielākās Inflantijas muižas un visur vērojusi dzīvu rosību. Zemnieki ir tuvināti paniem, un muižnieki cenšas visiem spēkiem sagādāt karaspēkam apbruņojumu. Es brīnos par pasīvitāti, kādu mēs izrādām šinī mūsu sanāksmē. Taču tas ir tikai mazs nogurums pēc enerģiska darba. Es ticu, ka mēs rītu atkal domāsim no galvas neizlaižāmo domu un ka mūsu sirdis pukstēs vienīgi Polijai. Neaizmirsīsim savu svētīgo pienākumu cīnīties par savām tiesībām, tad arī Dievs mums palīdzēs, tad franči un angļi negaidīti ieradīsies pie Kronštates ...

Pane Sčerbinska savā runā aizrāvās no tām ilgām, kas gadiem viņu aicināja cīnīties par savu cilvēcisko stāvokli, par tiesībām uz savu atstāto bērnu. Vēl vairāk. Viņa, ticēdama panu solījumiem, loloja cerības celties godā un slavā, cerēja pierādīt Modestam Niko-lajevičam, ka viņa agrākā verdzene var pārspēt viņu pašu, var kļūt par viņa pavēlnieci. Aiz šīm jūtām viņas enerģiskais stāvs drebēja sasprindzinājumā kā uzvilkts loks, skaistās acis šķīla spožus zibeņus un lūpas drebēja trauksmē pēc brīvības, patstāvības, goda, slavas, sava bērna laimes. Visas šīs personīgās tieksmes sakusa vienā skaļā, dziļi izjustā saucienā.

— Pani-brāļi! Cīnīsimies par ticību, par neatkarību, par savu valsti Poliju!

Saviļņojās iedomīgie pani. Sakustējās flegmā nogrimušie grāfi. Suminājumi, ovācijas un aplausi negribēja rimties.

Tad priekšā iznāca brašā stājā spoži uniformētais poručiks Antonijs Ricks un pacilātā garā sniedza ziņojumu par gatavošanos Viļakas rajonā.

Viņš ziņoja, ka bez municijas fabrikas ierīkošanas esot vēl gādāts par šķūtīm, provianta piegādi karotājiem un patlaban organizē medicinisko palīdzību nākošiem ievainotiem. Bez brīvprātīgiem, kas priekšlaikus ieradušies sagatavoties par grupu komandieriem, tikšot mobilizēti visi muižu kalpi un zemnieki. Viļakas apkaimē vien esot izredzes savervēt pāri par divi tūkstoši karotāju. Ik dienas pieteicoties daudz kvalificētu spēku. Te pans Antonijs par lielu prieku klausītājiem nolasīja izvilkumu no vēstules, ko rakstījis Semjonovas pārvaldnieka dēls, students Fortunats Korevičs: „Kad Marienhauzenē ļaudis būs sagatavoti uz sacelšanos, es ieradīšos no Pēterburgas ar astoņi simti studentiem...“

Atkal zāli pāršalca aplausi.

— Pani-brāļi! — panam Cjapinskim iegailējās tumšās acis. — Lūk, skaitļi rāda mūsu darbu, šie patīkamie skaitļi pieaugtu vēl desmitkārtīgi, ja mēs sumētu visu mūsu gatavību. Tāpēc būsim par sevi droši. Tikai ticību saviem spēkiem, možu garu, un mēs būsim uzvarētāji !

Centrālās komitejas loceklis cēla priekšā Inflantijas poļu muižniecībai projektētos uzdevumus. Esot jānoorganizē divi spēcīgi triecienu centri: viens Viļakā, otrs Krāslavas tuvumā. Viļakas novada uzdevums būšot uzspridzināt Rītupes un Kārsavas dzelzceļa tiltus un dot pirmos prettriecienus no Pēterburgas vestiem krievu spēkiem. Bet Krāslavas rajona pienākums gādāt, lai pa Polockas, Dzīsnas un Dinaburgas ceļu vestais municijas un ieroču transports nokļūtu nevis Dinaburgas cietoksnī, bet grāfa Plātera rīcībā. Tad ar pāris tūkstošiem apbruņotu vīru jāmēģinot ieņemt cietoksnis. Ja Dinaburga kritīšot, pārējās pilsētas pašas lūgšot poļu valdīšanu.

Šos uzdevumus pans Cjapinskis uzlūkoja par minimālo darba programmu, lai vēlāk ārvalstīs nevarētu zoboties, ka Polija muižniekiem ir dāvana no Napoleona žēlastības.

Pašlepnuma jūtu pacilāti, muižnieki sāka pulciņos dzīvi apspriesties. Centrālās komitejas loceklis viņus sagrupēja pēc Dinaburgas un Viļakas rajoniem un solījās izveidot trešo centrālo rajonu, kas darbosies Rēzeknes un Ludzas apkaimē, un dos mājienu vispārējai

sacelšanās kustībai. Par šā rajona galveno vadītāju viņš ar sevišķu pacilātību nosauca panes Sčerbinskas vārdu.

Grūti nācās panam Cjapinskim saprasties ar grāfiem Plāteriem. kas, ignorēdami nenozīmīga Centrālās komitejas locekļa uzspiesto rīcību, arvienu pasvītroja, ka sacelšanās kustība vēl nav nobriedusi un ir pāragra.

Taču straujais pans Bujņickis daļu no sava entuziasma ielēja arī drauga Leona Plātera sirdī. Viņi nolēma kustībā gan piedalīties, bet rīkoties savrup, bez krievu revolucionāru līdzdalības.

Ar atvieglotu sirdi pans Cjapinskis nu devās uz centrālā rajona kabinetu, bet tur atrada vienīgi baronu Manteifeli, kuram laiku kavēja pans šadurskis.

— Kur pane Sčerbinska? — viņš jautāja.

— Aizbrauca. Rajons esot par mazu, — parāva plecus barons Manteifels.

— Kā par mazu! Starp jūsu muižām vien pāris stundu brauciens, bet kur Varakļāni un Kaunati?

— Bet viņa negribot braukt gar Zaļmuižu, jo apriņķa vecākā suņi esot pārāk nikni, — zobgalīgi piebilda pans šadurskis.

Pans Cjapinskis paplucināja garās ūsas.

— Jā. Modests Nikolajevičs var mums izrādīties par nelabvēli, — norūca arī centrālkomitejas loceklis.

— Ne var, bet noteikti ir un būs, — sāka uz svaini pukoties pans šadurskis. Viņam pašam arī esot apnikusi nopietnā stāvokļa slēpšana. Sieva, dabūjusi zināt par kaut kādu gatavošanos, jau uztraucoties un ieteicot apspriesties ar brāli, kas vajāšanas gadījumā varēšot aizstāvēt.

— Un, sarg’ Dievs! — piebilda barons Manteifels, — ka pane šadurska vienā jaukā dienā pati nemeklē aizbildnību pie brāļa pret vīru!

— Hm ... hm ... — atkal norūca ūsās pans Cjapinskis un sāka apprasīties pēc Romulda Bžezinska. Dabūjis zināt, ka Romeks aizbraucis kopā ar pani Sčer-binsku, viņš piemirsa pat Centrālās komitejas locekļa pienākumus.

— Sulain, tūdaļ man pagādājiet zirgus uz Borisovu! — viņš ierēcās kā saniknots lauva un steidzās garderobē.

8.

Kaut gan Leitāns Borisovas muižas pārvaldnieku Bžezinski ieteica kā savu cilvēku, Miglenieku Andrejam viņš atgādināja īstu poļu panu. Sasveicinoties viņš lūkojās pāri ciemiņa galvai un pasniedza mīkstu, ļenganu roku, uz kuras nekad nebija čūlojušas darba tulznas. Viņš bija lepns, ka ir iecelts par dumpinieku apgādes vadītāju.

Virtuvē, kur Bžezinskis ieveda Andreju uz vakariņām, sievietes grāba no cepļa sauseņus un bēra maisos. Ar tādiem sauseņiem bija pildīti daudzi maisi un kubli.

— Re, kā mēs strādājam! — lielījās Bžezinskis un lika sievietēm pasniegt ciemiņam baltmaizes sauseņus ar tēju.

Tu pats esi sausenis — nodomāja Andrejs, noraugoties aizejošam kungam pakaļ. Kas necienī otru, pats netiek cienīts.

No fabrikas darbiem mājās pārnāca brāļi Stankeviči. Tie bija gluži citādi cilvēki. Paši sameklēja sev un Andrejam stipras vakariņas un cēla galdā pudeli šņabja.

— Sakiet, draugi, vai tā karošana mums iznāks? — Andrejs jautāja uzticamiem cilvēkiem.

— To mums neviens skaidri nesaka, — atzinās brāļi Stankeviči. — Mums liek tikai gatavoties.

— Bet, draudziņi, ja mēs gatavojamies nolikt savas galvas, mums arī jāzina, par ko izliesim savas asinis, — Andrejs nespēja noslēpt sarūgtinājumu un meklēja domu biedrus.

— Par Poliju... — negribīgi atbildēja Jānis un Karols un vēl minēja ticību. Taču skaidri bija redzams, ka šiem cilvēkiem trūkst pareizas stāvokļa izpratnes.

— Bet, mīļie brālīši, mēs taču neesam nekādi poļi, — Andrejs gribēja sākt klāstīt savu viedokli, bet Karols viņam uzmina uz kājas, jo durvis pavēra vecais Bžezinskis un sarauktu pieri šķielēja pār aceņu augšmalu.

— Pan Miglinski, jums vajadzētu likties gulēt. Pēc tālā ceļa būsit noguris.

Andrejs cieši paspieda jauniem puišiem rokas un aizgāja vecim līdz, kas jaunajā mājas galā ierādīja ērtu istabiņu.

— Ja vēlāk dzirdēsit kādu ienākam, neuztraucieties, — piezīmēja Bžezinskis. — Tas būs mans dēls Romeks.

Andrejs likās gulēt, bet miegs nenāca. Viņš atcerējās, ka vakar vēl Kārsavas stacijā smaidot uzrunāja studentus ar paroli „Brīvība vai nāve“, bet šodien jau atrodas īstos kara laika apstākļos, un rīt, varbūt, pūtīs kara taure, un nāks pavēle iet cīņā un nolikt galvu.

Bet par ko? šo poļu panu dēļ, kas latviešu cilvēkus kalpinās pa vecam ? Gribējās uzcelties, izkraut vezumā sapakotos ieročus un braukt tieši uz saviem Miglenie-kiem. Lai karo varas, slavas un mantas tīkotāji.

Bet tur baltajā Viļakas pilī Pēterītis atstāts viņa labvēles panes Sčerbinskas uzraudzībā. Pans šadur-skis izskolos viņu par priesteri, būs savs labums pašiem un gods visai viņu ciltij. Vai tas nav labums?

Atkal Andreja sirdī ielija silta strūkliņa, un viņš juta, ka ar šiem paniem saistīta viņa nākotne. Saprata arī, ka līdzīgas cerības lolo visi šie Leitāni un Bžezin-ski, visi sacensībā spiežas tuvāk siltajām kungu pilīm, lai pakāptos galvu augstāk par apspiestiem, tumšiem sādžu ļautiņiem. Un kam kungs roku spiež, tas runā viņa valodu, pauž viņa domas saviem kaimiņiem. Tas ir sūri un pretīgi, taču tāda ir dzīve ... nabaga, apspiesta cilvēka dzīve ...

Lēni izdega mazais sveces galiņš, un sirds kļuva tik smaga, tik nospiesta ...

Nokrakšķēja ārējo durvju atslēga. Gaitenī bija dzirdami soļi.

— Turieties stingri pie manis, — klusi runāja vīrieša balss. — Lielas ērtības sagādāt nevaru, bet te jums būs mierīga atpūta.

— Paldies, Romek, — atbildēja pazīstamas sievietes balss un atvērās durvis uz tumšo Andreja istabiņu.

Romeks taustījās pa galdu pēc sērkociņiem un sveces.

— Nevajag, Romek. Apgulšos tāpat pa tumsu.

Andrejs tikko varēja saskatīt, kā jaunais kavalieris palīdz dāmai noģērbt mēteli. Laikam nācās atpogāt daudzas pogas, ka tik ilgi tūļājās.

— Romek, tā nē, tā nē . .. — dāma sāka izvairīties, bet Romeks, uzkāris vadzī mēteli, novilka dāmu sev blakus uz dīvāna.

Andrejs saprata mazu mīlas rotaļu, taču uzcelties atturējās.

— Romek, nu ejiet uz savu istabu! Dieva dēļ, ejiet! — pretojās dāma.

— Nebaidieties, te cita neviena nav. Es gribu ar jums reiz izrunāties.

— Kas par runāšanu tik vēlā stundā ? Ritu agri pans Cjapinskis atkal jums dos jaunus rīkojumus.

— Lai viņš iet ratā ar visiem saviem rīkojumiem!

— Kā nu tā? Viņš ir Centrālās komitejas loceklis, — pane Sčerbinska mazliet norāja puisi, kas nepadevās disciplīnai.

— Vai viņu kāds iecēlis par mūsu rīkotāju? Atbraucis visā gatavā un uzkundzējas citiem, — īgni norūca puisis.

— Es nesaprotu, Romek, kāpēc tu viņu neieredzi? Viņš ir pašaizliedzīgs cilvēks.

— Pane Marija, — apspiestā balsī iesāka puisis, kopš tās dienas, kad jūs man teicāt: „Romek, mums vajag savu valsti,“ es ar sirdi un dvēseli pieķēros šai lietai. Es dabūju talkā Leitānu, pa vienam klusībā pierunāju daudzus kalpus un zemniekus. Pie katras rīkošanās es biju panam Antonijam labā roka. Bet tad ieradās šis sasodītais Cjapinskis. uzkundzējās manam darbam un mani pašu nostādīja puikas lomā. Es to nevaru ciest.

— Padotība un disciplīna mums vajadzīga, — iebilda pane Marija, — un pans Cjapinskis ir tas, kas saskaņo visas muižas vienotai rīcībai.

— Bet cik es vēroju, viņš pats ir saskaņas jaucējs, — Romeks pikti iesaucās un uzcēlās augšā. — Pane, ja jums ir sakāms vārds, dariet visu iespējamo, lai šis kungs pārceļ sēdekli no Viļakas uz citurieni. Citādi es

nestrādāšu, un jūs redzēsit, ka tad izputēs visas fabrikas.

Romek, jūs runājat kā bez prāta. Es par jums labāk domāju.

Pane Marija, piedodiet, ka es tā ... Ja jūs vēlaties, es klusībā aiziešu ... — Puisis lēni nogriezās uz durvīm.

— Kur jūs gribat iet? — nu kļuva uzņēmīgāka arī pane Marija.

— Es nezinu, varbūt man galvā ir neprātīgas domas, bet atcerieties, ka es jūs patiesi mīlu, — jaunekļa balss iedrebējās.

— Atsēdieties, Komek, — pane novilka viņa stāvu sev blakus uz dīvāna.

Iestājās klusums. Bija dzirdamas tikai Romeka smagās elsas.

— Pirmā mīla ir neprāta pilna, — pēc brītiņa iesāka pane Marija, glaudot puisim galvu. — Bet jums taču jāsaprot, ka mums nekas nevar iznākt... Es esmu precēta sieva.

— Pane Marija, kad jūsu vīrs kļūs par baznīckungu, jums būs jāšķiras, — dedzīgi atsaucās Romeks.

— Tad man nāksies iestāties klosterī, — nopūtās pane Marija.

— Klosterī? Nē, to jums neviens nepieļaus. Jūs esiet tik jauna, skaista, tik laimīgs cilvēks . . . Nē, to es neizturēšu.

— Ak, Romek, Romek, — smagi izdvesa pane Marija, — kaut jūs zinātu, cik es esmu nelaimīga! Nē, nē, jums to nevar stāstīt. To jūs arī nekad nespētu saprast. Būtu es jaunāka par četrpadsmit gadiem, tad mēs varētu runāt citādi.

— Pane, vai jūs mani vairs nemīlat?

— Mīlēt un precēties ir divas dažādas lietas.

Laukā ierējās suņi. Pagalmā ietinkšķējās zvārgulīši

un pie durvīm sāka klauvēt.

— Nudien, tas ir pans Cjapinskis! — satrūkās Romeks. — Es viņu nelaidīšu iekšā.

— Laidiet gan, citādi sacels augšā visu māju, — lūdzās dāma.

Romeks ar pani nozuda zālē. Tur bija dzirdama Centrālās komitejas locekļa rāšanās uz jauno puisi, ko dāma sirsnīgi aizstāvēja. Tad Romeka nemierīgie soļi atbalsojās viņa mazajā istabā.

— Saspīlēts gaiss starp pašiem vadoņiem, — nopūtās Andrejs un raizējās par Viļakā atstātā dēla likteni. Viņam likās dīvaina šī pane Sčerbinska, kas apceļo vai visu pasauli un spēj atsaukties uz daudzu vīriešu mīlestību. Nu viņas laipnā pieķeršanās Pēterim likās derdzīga, un atkal sirdi nospieda neuzticības smagums. Ja poļu muižnieki paši ved vieglprātīgu dzīvi, uz viņu solījumiem nemaz nevar paļauties.

Bet kā izkļūt laukā no šo zvērināto loka?

Likās, vienīgā izeja atsaukties uz bailēm no Zaļmui-žas lielkunga un arī citus brīdināt no sagaidāmās cara ierēdņa nodevības.

Bet zālē tanī laikā pans Cjapinskis stāvēja panes Sčerbinskas priekšā kā grēku nožēlotājs un rādīja savu daiļrunāšanas māku.

— ... pane, jūs būsit slavena muižniece, jūs būsit grāfiene, jūs būsit, par kādu vien vēlēsities kļūt, tikai neliedzieties piedabūt pie zvērasta Modestu Nikolaje-viču, — bēra pans Cjapinskis.

— Modestu Nikoīajeviču ? — pane Sčerbinska drūmi savilka uzacis. — Tas nav manos spēkos.

— Ak, pane, — arvienu neatlaidās Centrālās komitejas loceklis, — jūs esat ar tādu burvības spēku, kas spētu sagrozīt galvu pašam krievu caram ne tikai tādam mazam cilvēciņam, kas līdzīgs vai man pašam.

— Ak, pan Cjapinski, ko nu jūs atkal! Vai man ir izdevies kādu apburt? — ar Smaidiem pane Marija centās nopietni uzsākto sarunu ievirzīt vieglā flirtā, tad nožāvājās un nopukojās par uzmācīgo miegu.

Taču Centrālās komitejas loceklis arī šo to zināja par sieviešu psīcholoģiju un šoreiz negribēja ļauties aizvilināt pa aplinkus ceļu. Viņš atzinās, ka paša sirds vairāk pielūdzot Venēru nekā Marsu un izteica vēlēšanos, lai tikpat laimīgs kļūst arī Modests Nikolajevičs.

— Bet ko lai es ar divām sirdīm reizē iesāku ? — noteica pane Marija.

- Ar daudzām, pane, ar daudzām. Bet es ceru, ka jūs spēsit no tām izvēlēties tikai vienu. To, kas pēc jums ilgojas jau daudzus gadus.

— Un tāpēc jūs gribat man sagādāt jaunu mīlas dēku?

— Mūsu lielie centieni to prasa.

Pane Sčerbinska lika manīt, ka viņa jūtas aizskarta.

— Uz to, pan Cjapinski, man jāatbild, ka mana sirds nav pērkama ar grāfienes tituliem, un nevienu es nemīlēšu nākamās slavas vai bagātības dēļ.

— Kā tas saprotams? — sāka mirkšķināt acīm pans Cjapinskis.

— Es neiešu meklēt Modesta Nikolajeviča draudzību, — izlocījās pane Sčerbinska.

Pans Cjapinskis uzcēlās un pabīdīja zemāk apkaklīti, kas likās, spieda viņam kaklu.

— Ja jūs, pane, to pašu attiecināt uz mani, man nāktos atzīt lielu vilšanos, — viņš ierunājās nospiesti skarbā balsī. — šinī sakarībā atļaujiet atgādināt, ka es jūs esmu iecēlis pašreizējā godā un cerēju likt pirmajā vietā varoņus apbalvojot. Bet jūs man par to atmaksājat ar neuzticību.

— Ar kādu neuzticību? — pane smīnēdama centās labot stāvokli, bet Centrālās komitejas locekļa »sarūgtinājums kūsāja pāri sirds malām.

— Pane Marija, es zinu ... es zinu visu, — viņš atkal pastiepa ar pirkstiem šauro apkaklīti.

— Ko jūs tādu zināt, kas jums dod tiesības mani nakts laikā ķircināt? — pane »sabozās, jo jutās neērti aiz sienas dzirdot nemierīgos Romeka soļus.

— Šis Romeks man ir pārāk niecīgs. Tas ir ,,bydlo“, par ko nav vērts runāt, — dižojās pans Cjapinskis, — bet jūsu piekļaušanās šim Romekam mani spieda izpētīt jūsu pagātni. Un tagad es par jums zinu daudz vairāk, nekā jūs domājat.

Pane Sčerbinska piesarka. Vai tiešām grāfiene de Lipe-Lipska viņā būtu pazinusi kādreizējo Zaļmuižas kalponi? Taču cits neviens no šejienes poļu muižniekiem viņu nepazina. Vai viņa jau iesākusi izpļāpāties? Šausmas, šausmas!

f

Bet pans Cjapinskis runāja tālāk: — Pagaidām viss tiek turēts slepenībā un tāpēc izvēlieties vienu no diviem: vai jūs paliekat uzticīga pa vecam, vai pinaties ar šo ,,bydlo“. Pirmajā gadījumā jūs sagaida gods, slava un grāfa sievas titulis, bet otrā — negods visas pasaules priekšā, un atkal aiziešana uz Zaļmuižu Mo-destam Paulinam par ūdens nesēju. Nu, izvēlieties!

Panei Sčerbinskai visi priekšmeti sāka ļodzīties un virpuļot acu priekšā. Viņa vairs nejautāja, kur smeltas ziņas, jo apvainotā sirds ar katru pukstu skaļi kliedza pretim viņas terrorizētājam: kā tu drīksti man pār-pārmest un piesmiet manas cilvēcīgās jūtas pret Ro-meku, un smieties par manu pagātni! Vai neesmu skrējusi, rāvusies un ieguldījusi līdzekļus vairāk par visiem citiem? Vai nepelnu pietiekoši cilvēcīgu cieņu un taisnīgas prasības uz vienlīdzību? Vai nav vienalga, kas es biju, ja tikai es godam veicu lielo uzdevumu, kas vairāk nāks par svētību jums, ne man pašai?

Dziļš apvainojums prasīja izliet visu žulti šim uzmācīgajam mīlētājam acīs un vairs nekad ar viņu nesaieties, tomēr pāri apvainojumiem un visām sirds vēlmēm acu priekšā pazibēja cīņas gala mērķi« — atgūt savu bērnu, un tas lika viņai aizrautīgi spēlēt pasākto lomu.

Viņa uzcēlās un apskāva rokām galvenā dumpinieka plecus.

— Es padodos, pan! Bet no kurienes jums šī valoda? Mūs gaida kopējas cīņas par ticību, par savu valsti, par godu, slavu un bagātību. Tam visam nav nekāda sakara ar pagātni. Jūs esiet vadonis, un mēs visi Jums klausīsim ...

Aiz sienas noklaudzēja stingri soļi un nokrakšķēja durvju rokturis.

— Pan Cjapinski, jūs pagalmā gaida kučieris, — durvīs parādījās staltais Romeka stāvs un pameta pavēlošu saimnieka skatu nakts miera traucētājā.

Centrālās komitejas loceklis samulsa. Jutās sievietes skavās kļuvis mīklas gabals.

— Tā tad, cienītā pane ... Jūs par to gādāsit, lai Mo-destu Nikolajeviču piedabūtu zvērēt, — viņš stomīdamies noslēdza svinīgi iesākto sarunu un, novēlējis panei

saldu dusu, izslīdēja garām Romekam laukā. Bet aiz durvīm ierūcās viņa balss:

— Bydlo!

Romeks saslējās, saspieda sauju dūrē un dzīrās steigties pakaļ, bet pane Sčerbinska puisi atturēja.

— Romek, viņš to sacīja kučierim ... Nu ir jau laiks doties pie miera. Vai, kā man gribās gulēt, kā gribās gulēt!...

9.

Mācītājs Sčerbinskis saņēma no pana šadurska ielūgumu, ierasties kopā ar kundzi uz viesībām Saļņevā. Līdz esot jāņem mācītāja baznīcas drēbes un krucifikss.

— Marija, ko tas nozīmē? — vīrs pētīgi palūkojās sievā, kura jau vairākas dienas bija nogrimusi smagās domās un dažkārt izrādījās izklaidīga.

— Laikam būs jāzvērina kāds pareizticīgais, — mazliet samulsusi, atbildēja Marija.

— Un kas tas būs?

— Modests Nikolajevičs.

Mācītājs lieliem soļiem sāka mērīt šaurās istabiņas.

— Jūs visi esat bezprāši. Vai jūs zināt, kas ir Modests Nikolajevičs? Viņš ir atbildīgais apriņķa muižniecības vecākais, gubernātora uzticības vīrs ar ārkārtējām pilnvarām. Tādā gadījumā, vai jūs nevarat savu sacelšanos izkliegt pašam caram?

— Tāpēc viņš jānozvērina, — stingri noteica sieva.

Iestājās saspīlēts klusums. Mācītājs lūkojās pa logu

uz baznīcas pusi un braucīja kuplo bārdu.

— Marija, vai viņš zina, ka tu esi mana sieva?

— Domāju — zina gan.

— Bet jūs taču vēl neesat pazīstami.

— Viņš mūs abus ir redzējis kopā, — Marija sāka steigā nokopt galdu, lai nerādītu vīram savu nemierīgo skatu.

— Vai tev nebūtu neērti ar viņu iepazīties? — vīrs visādi centās sievu atrunāt. — Tu vienmēr vairījies viņu sastapt. Pat baznīcā nerādījies.

— Vienalga, reiz visam jānoskaidrojas, jo bez Mo-dēsta Nikolajeviča līdzdalības šinī rajonā sacelšanās nav iespējama.

Paklausīgais vīrs tūdaļ lika puisim iejūgt zirgu.

Saticīgais pāris šoreiz brauca klusi. Mācītājs raizējās, ka arvienu vēl nepienāk archibīskapa atbilde. Katoļu stingrās dogmas draudēja viņu nogremdēt. Tāpēc viņš baiļojās, ka par tālu aizpeldējis no pareizticības krasta, bet otru krastu sedz tumši mākoņi, kur šaudās uguns mēles. Prātu māca šaubas, vai šie zibeņi spēs satriekt ienaidnieku, bet tie jau skāra viņa ģimeni. Katoļu uzvaras gadījumā — ja arī viņu neuzņemtu atpakaļ priesteru kārtā — viņš cerēja vismaz atgriezties godīgu laju kārtā un katoļu baznīcā salaulāties, bet sieva beidzamā laikā kļuvusi savādi noslēgta un brīžiem dzēlīga kā uguns liesma, ka bailes vai pieskarties.

— Marija, ko tu darītu, ja mani uzņemtu par baznīckungu un liktu mums šķirties? — viņš uzmanīgi taujāja pēc sievas domām.

— Tevi vairs neuzņems, tāpēc ka mēs esam laulāts pāris, — savukārt vīru pārbaudīja Marija.

— Bet šo laulību katoļu baznīca varētu uzskatīt par uzspiestu ar varu.

— Nē, draudziņ, labāk paliksim precēts pāris, kāds esam. Poļu valdība piešķirs mums muižu un tad dzīvosim kā visi laicīgi cilvēki, — sieva mierināja vīru, lai viņš aktīvi piedalās dumpī, bet, pievērusi acis, redzēja smaidošu Romeku.

Marija bieži sevi noķēra domās pie Romeka.

Šīs domas, laikam, nojauta vīrs, ka izteica ilgi noklusēto vēlēšanos.

— Marija, mums nav nekādu ģimenes saišu. Vajadzētu pieņemt kaut audžu dēlu ... kādu bārenīti.

— Jau tāds man ir padomā. Izmācīsim viņu par garīdznieku, — dedzīgi pievienojās pane Sčerbinska.

— Un kas tas būtu?

— Miglenieku Pēteris.

Mācītājs saīga. Abi juta, ka sarunām pielikts punkts. Tikai mācītājs, sniegdamies pēc zirga ar pātagu, ik reizes pārmezdams palūkojās sievai acīs: tas nav tas, par ko tu man stāstīji grēkus sūdzot.

Bet šie skati Marijai vairāk sāpēja, nekā pātagas cirtieni.

10.

Spoži mirdzēja Saļņevas pils logi. Iekšā dūca mūzika un čaloja balsis.

Ciemiņiem pretim ar viltīgu smīnu acīs izsteidzās pans šadurskis.

— Pan Sčerbinski, jūs pagaidām nerādieties, — viņš aizvadīja mācītāju pa pils otrām durvīm neapdzīvotās istabās un tad veda daiļo pani pie citiem viesiem, kur bija pulcējusies tīri poliska sabiedrība.

Viesi bija savstarpīgi tuvi paziņas, tikai viens kungs, spožā virsnieka uniformā, sēdēja atstatu no citiem un pievērsa vēlajai viešņai pētošu skatu.

— Lūdzu, esiet pazīstami! — viņus kopā saveda pans Šadurskis.

— Rozenšilds-Paulins! — skaļi sašķindināja piešus Modests Nikolajevičs. Bet jaunā paziņa tikai paklusu piebilda: — Priecājos! — un kā izbēgdama rotmistram, ieslīdēja dāmu pulciņā. Tur viņa jautri tērzēja un pļāpāja par ikdienišķām lietām, bieži pārprata jautājumus un šad tad izgrūda pa gluži aplamam teicienam. Viņai likās, ka kāds ar asām nātrām pieskartos klāt mugurai, un bikli skati pazagšus šaudījās apkārt pēc vainīgā.

Jā, tur viņš sēdēja, dziļi nogrimis mīkstā krēslā, kā pārdomās, bet šauri pievērtās acis urbās jaunajā paziņā. Skati kā neredzama strāva spiedās cauri viņas ķermenim, ielija viņas sirdī un to satrauca kā lizdā snaudošu biklu putnu.

— Vai, kā man deg vaigi! — viņa sūrojās draudzenēm par saaukstēšanos un nodrebinādamās palūkojās spogulī, vai ir pietiekoši glīta.

Par spīti uztraukumam, viņa sevi atzina glītāku par visām reizēm. Tas viņu nomierināja. Tomēr uzsākt sarunu ar veco glūnošo lauvu baidījās.

Vēlajai viešņai, kopā ar Viļakas grāfieni, pasniedza atsevišķā istabiņā kafiju. Pane Sčerbinska izdzēra pāris glāzītes liķiera un jau uzsmaidīja. Uzsmaidīja arī tam, kas tur nekustīgi sēdēja viesistabas stūrī, un kā

zaglis šķielēja caur pavērtām durvīm uz savu laupījumu.

„Šķelme, kur liki savu tumšo plīvuru, ar ko tu mani tik nežēlīgi ķircināji un maldināji? Nu tu vairs to nenēsāsi, jo es no savām rokām tevi neizlaidīšu.“

To runāja rotmistra skati.

Zālē iedūcās mūzika.

Nu sakustējās arī krēslā sēdētājs. Piešus šķindinādams, viņš pienāca pie divām dižciltīgām dāmām un uz brītiņu sastinga kā sendienās. Abas vienādas pēc auguma un apģērba. Kā dvīņu māsas, tikai baronese resnāka un apvītusi, bet čigāna meita zied jaunības košumā.

Viņš palocījās bijušās kalpones priekšā un otrreiz to garā apmainīja pret baronesi, tāpat kā viņa tēvs šo mazo čigānieti bija iemainījis no barona Korfa pret zirgu.

Pane Sčerbinska nodrebinājās, kā metoties aukstā peldē, taču jau ar pirmajiem dejas soļiem juta sirdī karstas tirpas, kas atkausēja daudzu ziemu ledu un atnesa uz atmiņu spārniem daudzus dziesmotus pavasarus.

Liegi šūpojās valsis „Pie skaistās zilās Donavas“. Aizmirsās māja, aizmirsās dienests un visa pasaule. Sirdij stīgojās cauri vienīgā vēlēšanās, kaut varētu tā šūpoties uz „Donavas viļņiem“ mūžīgi! ...

— Mūzika vairs nespēlē, — šķelmīgi pasmaidīja viņa partnere.

Modests Nikolajevičs atmodās no jaukā sapņa.

— Ar ko man bija gods dejot, — viņš baidījās palaist garām izdevīgo mirkli.

— Sčerbinska, — dāma nosauca vienīgi uzvārdu un pasniedza daiļo rociņu, ko rotāja zelta sprādze un gredzens ar briljantu.

Modests Nikolajevičs, noliecies pār to, pamanīja pirkstā arī gludu laulības gredzenu.

— Vai man ir gods iepazīties ar pana Sčerbinska kundzi? — viņam negribējās šo daiļo sievieti saistīt ar liekulīgā mācītāja vārdu.

— Jā, — paklusu noteica pane un raidīja lūdzošu skatu saimniekam.

Izpalīdzīgais pans šadurskis pienāca klāt par starpnieku.

— Modest Nikolajevič, taču arī jums jāpievienojas mūsu kāršu galdam.

— No spēles es neatsakos, tikai baidos — dāmas garlaikosies.

— Mēs noskatīsimies jūsu spēlē, — atsmaidīja pane Sčerbinska.

— Vai tādā gadījumā drīkstētu jūs lūgt būt par manu Fortūnu? — sakustējās rotmistrs.

— Ja vēlaties, sargāšu jūsu kasi, — padzirkstīja acīm skaistule.

Viņi gāja pie spēlmaņiem.

Modestam Nikolajevičam par godu spēlēja acīti. Viņam ar sabiedroto ierādīja goda vietu galda galā, bet pārējie spēlmaņi sasēdās mazā atstatumā, lai Fortūna neaizvilina projām visu naudu. Uz galda strauji sabira vesela kaudze zelta ripulīšu. Modestam Nikolajevičam Fortūnas ciešā tuvumā kārtīs neveicās. Pie pirmās lielās bankas viņš vīstīja drebošajā rokā nelaimīgo pīķa dāmu un nespēja izšķirties, cik rubļu viņa gods prasa paspēlēt.

— Pa banku! — droši iesaucās Fortūna un paprasīja tikai vienu kārti.

Kamēr nelaimīgais zaudētājs, spiezdams saujā piecas actiņas, raizējās, ka tikai atkal nepaspēlē Zaļmuižu, Fortūna pamirkšķināja panam Butvelovskim acīm, un viņš tūlīt pie diviem dūžiem pieņēma klāt vēl trešo. Viņš tikai piebilda, ka kauns esot kārtis rādīt, taču Modestam Nikolajevičam par simtu rubļu lielo ierā-vumu nenāca ne prātā palūkoties šajā labvēlīgā blēdībā.

Tikpat novīdīgi izturējās arī citi spēlmaņi. Modestam Nikolajevičam iespēlēs kapitāls auga ar katru gājienu, kamēr kungiem sāka pietrūkt zelta ripulīšu.

— Viņiem veicas kā poļu insurģentiem, — smaidot piebilda pans šadurskis.

Taču Modests Nikolajevičs pēc tādas veiksmes par šo vārdu nedrīkstēja apvainoties, sevišķi tāpēc ne, ka panei šis vārds ļoti iepatikās un viņa to sāka lietāt katrā gājienā.

— Poļu insurģenti vinnēs. Poļi sakauj krievus! — ar šiem vārdiem viņa glaudās tuvāk Modestam Niko-lajevičam un šad tad piebakstīja ar kurpīti viņa zābakam. Kārts ikreizes sagadījās ļoti slikta, bet viņi to vien uzmanīja, lai nepaņemtu pār mēru, un banka ikreiz krita viņu rokās.

— Turāmies, turāmies, krievi! — arvienu biežāk atskanēja no panu mutes, un Modests Nikolajevičs līdzās panei Sčerbinskai priecājās par insurģentu iegūtām trofejām.

— Nudien, poļu insurģentiem jau ir vajadzīgs savs finanču ministrs, — lielījās ar zelta kaudzi pane Sčer-binska.

Pie iekaisušiem spēlmaņiem ienāca arī Miglenieku Pēteris.

— Petruša, dēls, panāc šurp! Palīdzi mums saskaitīt iespēlēto naudu! — laimīgais Modests Nikolajevičs vēlējās sev klāt redzēt visus mīļos cilvēkus.

Pēteris skaitīja naudu, pierakstīja un pēc pieprasījuma ziņoja, cik liels poļu insurģentu rīcības kapitāls.

— Vai tad tiešām insurģentiem izdosies sakaut krievus? — zīmīgi iejautājās barons Manteifels.

— Tāds ir paša Dieva lēmums, — jokodamies rausa sev priekšā zelta ripnlīšus Modests Nikolajevičs.

— Tāpēc, ka Krievijai draud sabrukums aiz iekšējās kārtības trūkuma, — piezīmēja pane Sčerbinska un piebakstīja partnerim pie sāniem, it kā aiz prieka, ka viņiem pirmo reiz parādījies dūzis.

— Jā, poļi šoreiz vinnēs un nodibinās zemē kārtību! — Modests Nikolajevičs lielīgi atklāja uz galda divus dūžus, lai spēlmaņi kaut reizi redz viņa labo kārti, un, valdīdams prieku, vēl piebilda. — Es neesmu ne krievs, ne polis, bet mīlu stingru kārtību.

Pans Cjapinskis piecēlās.

— Jau viens cara gubernātors bankrotējis, — viņš pakratīja savu tukšo maku. — Vai poļu insurģenti atļaus piedalīties spēlē?

— Jo lielāks mūsu pulks, jo mēs varonīgāki jutīsimies, — pane Sčerbinska lūdza cara uzticības vīru poliem talkā.

Par to Modests Nikolajevičs tikai gārdi smējās.

Tā drīz viens pēc otra atstāja krievu nometni cara gubernātori un ar svinīgu padotības apliecinājumu pievienojās poļu insurģentiem, kamēr beidzot otrā galda galā atlika viens pats cars. Tas bija pans šadurskis.

— Nu tikai gāzt pašu caru! — sauca lielais insur-gentu pulks.

Bet caru vairs nenācās gāzt, jo viņš lika bankā savu „Carskoje selo“, kas nebija nekas cits, kā pati Saļņeva.

— Nē, car, jums arī pašam nepieciešams patvēruma kaktiņš, — protestēja pret svaiņa vieglprātību Modests Nikolajevičs, un jautrības pēc vēl piebilda: — Tur jums jāpaliek kā mūzeja eksponātam, kas liecinātu, ka Krievijai kādreiz bijis cars.

Spēlmaņi sirsnīgi aplaudēja un dzēra uz poļu vese-lībām, kas gāzuši caru, atcēluši manifestu par zemnieku brīvlaišanu un atkal ieveduši Krievijā kārtību.

Tad pans Cjapinskis saglauda kuplās tumšās ūsas un iesāka valodu, kas vairs neizklausījās pēc jokiem.

— Pani-brāļi! — viņš teica, — Mēs joka pēc ierunājamies par cara gāšanu, taču šī spēle norisinās visā plašā Krievijā. Ja mums tā valodas ievirzījušās, tas nozīmē, ka mēs instinktīvi pareģojam lielo maiņu. Varbūt pašreizējā poļu kampaņa līdz cara gāšanai nenonāks, bet Polijas valsts tiks restaurēta. Vai nav pienācis arī mums pēdējais laiks pievienoties šai kampaņai un no jauna atgūt satricinātās muižnieku privilēģijas?

Pans Cjapinskis veikli izmantoja Zaļmuižas lielkunga zināmo nostāju par ķeizara manifestu.

— Pareizi, pareizi! — viņam sāka dedzīgi aplaudēt pane Sčerbinska, un viņai pievienojās arī Modests Nikolajevičs.

— Pani-brāļi, tad parakstīsim solījumu par mūsu ieroču draudzību! — pans Cjapinskis satvēra papīra lapu un palūkojās galvenajā insurģentu vadonī.

— Vai nu tik ātri? Mums vēl jāapdomājas! — rāvās malā Modests Nikolajevičs.

— Nē, nē, — satvēra viņu pie rokas pane Sčerbin-ska. — Ja lieta ievadīta tik nopietni, mēs nedrīkstam vilcināties. Citādi starp mums var rasties kāds baumu izplatītājs, un mēs visi cietīsim no nodevības.

— Uz mani jūs varat paļauties. Manis pēc tā lieta var iet vaļā. Lai iet! — Modests Nikolajevičs centās klātesošos pārliecināt par savu lojālitāti. Un, apmulsis no panes Sčerbinskas Smaidiem, viņš pasniedza savu zelta zobenu Pēterim.

Arī laimētā zelta kaudze saistīja viņa neatkarību no poļu muižniekiem.

— Petruša, še, cīnies pret caru!

— Brīnišķīgi, brīnišķīgi! — viņu apveltīja komplimentiem dāmas.

— Tomēr drošāk būtu mums visiem zvērēt, — smaidot piebilda pane Sčerbinska.

— Bet, pane, es šeit, laikam, būšu vienīgais pareizticīgais, — katoļu zvērestam pretojās Modests Nikolajevičs.

Pēkšņi atvērās durvis un tajās parādījās mācītājs Sčerbniskis. Modests Nikolajevičs samulsa. Bet pans šadurskis laipni piesteidzās klāt viesim.

— Tētiņ, mēs gribam jūs lūgt nozvērināt dažas personas, kas neatsacīsies no svarīgiem pienākumiem muižniecības labā.

— Tas ir mans svētais pienākums, — zemu nolieca pinkaino galvu mācītājs.

Modests Nikolajevičs saprata poļu muižnieku uzliktās lamatas.

— Bet zvērests būs vērsts pret pašu ķeizaru, — viņš dzēlīgi palūkojās mācītājam acīs.

— Zvērests paliek zvērests, — mierīgi atbildēja mācītājs.

Modestam Nikolajevicām vaigos uzziedēja sarkani plankumi. Viņam gribējās sagrābt mācītāju kā salmu kūli, iesviest kamanās un auļiem doties uz Ludzu, no kurienes viņa ceļš turpinātos vai līdz pašai Sibirijai. Bet visapkārt viņam stāvēja kā uz sargposteņiem poļu muižnieki un jaunā paziņa, kas nepārprotami likās šā vira sieva, bet ar Smaidiem apdullināja viņa prātu.

Viņš jutās nevarīgs, it kā gūstā.

Pēkšņi viņš aptvēra, ka mācītājs pats var viņu nodot, tāpēc bija nepieciešami pret šīm lamatām izlikt citas lamatas.

— Vai cienīgais tētiņš agrāk nav bijis katoļu mācītājs? — viņš vaicādams uzmeta blēdīgam vīram pētījošu skatu.

— Uz jūsu vēlēšanos — jā! — atzinās mācītājs.

— Tādā gadījumā es zvērēšu Jums kā katoļu priesterim, — paziņoja noteikumu Modests Nikolajevičs.

Sabiedrībā iestājās mazs samulsums, taču labāku atrisinājumu vairs nespēja izgudrot.

Pēc dažām minūtēm mācītājs ieradās katoļu priestera baltā komžā, ar stulu pār pleciem, un muižnieku pulciņš pie aizdegtām svecēm zvērēja cīnīties pret caru par Polijas valsti.

Grūti tas nācās Modestam Nikolajevičam. Viņš manījās pat izlaist teicienu par paklausību sazvērnieku Centrālai komitejai, bet pans Sčerbinskis izspieda no viņa pilnu solījumu.

— Nu jūs visi ar šo zvērestu esat atbrīvoti no paklausības caram, — ceremoniju beidzis, svinīgi paziņoja mācītājs.

— Un jūs esat atbrīvots no padotības pareizticīgo Garīgai Sinodei, — aci pret aci nostājies, paziņoja Modests Nikolajevičs.

Ilgi Modests Nikolajevičs gudroja, ko nozīmēja mīklainie viesību notikumi un poļu panu uzspiestais zvērests.

Astotā nodaļa Greizā sirds

1.

Spuduks!... Spuduks!... — Mežā atbalsojās šāviens pēc šāviena, un pāri koku galiem aizlīgoja jautras gaviles, kad mērķim uzstādītais izbāztais vilks nogāzās gar zemi.

— Malacis! — labajam šāvējam uzsita uz pleca pans šadurskis, un krodzinieks izcēla no groza pusstopu degvīna.

— Uz labā kunga veselībām! — līksmi uzsauca un mielojās izveicīgais šāvējs. Bet apkārt panam šadur-skim atkal spiedās vesels pulks vīru. Katrs tīkoja pēc tāda goda un algas.

Atkal uzstatīja izbāzto vilku, atkal mērķēja, šāva, netrāpīja, trāpīja, un gaviles nošalkoja tālos meža dziļumos.

Tā vīri ņēmās vairākas dienas un ar katru dienu kļuva nepacietīgāki.

— Pan šadurski, kad sāksies lielās medības?

— Drīz, drīz, — smaidīdams stāstīja pans šadurskis. — Nav nozīmes mums uzsākt vieniem pašiem, jo mēs meža plēsoņus varam tikai aiztrenkāt uz citiem novadiem. Bet kad citos novados sāks medības, tie atkal lielos baros bēgs atpakaļ, uzbruks ganāmpulkiem un cilvēkiem. Tāpēc lielās medības rīkosim reizē visā guberņā un aiztrenksim briesmoņus tik tālu Krievijas mežos, ka tie nekad pie mums neatgriezīsies.

Pēkšņi medniekus satrauca gluži negaidīta ziņa, ka medības noliedzis ķeizars! Pateicoties jaunajai dzelzceļa līnijai, viņš šo rajonu esot izvēlējies personīgām

medībām. Varbūt, ķeizars ieradīšoties tikai pēc desmit gadiem, tomēr šejienes ļaudis nedrīkstot nošaut nevienu zvēru.

— Kā tā? Savairojušies vilki un lāči mūs apēdīs kopā ar lopiem! — zemnieki kurnēja pret ķeizaru un lūdza panu šadurski rakstīt viņa majestātei lūgumu.

— Ak, mīļie, labie ļautiņi! — raudulīgi skaidroja pans Šadurskis. — Vai ķeizaram mūsu dzīvības ir ko vērts ?

Dzerdams no viena trauka ar zemniekiem, kungs stāstīja, cik savāds cilvēks esot ķeizars. Pats izdevis ļaudīm brīvlaišanas manifestu, bet nu soloties vai pakārt tos, kas manifestu nolasījuši zemniekiem. To pašu nabagu šadurski viņš lamājis un kauninājis, kam aizstāvot katoļus. Un kad ķeizars dabūjis zināt, ka šadurskis arī pats esot katolis, sācis mest pa galvu, pa kūkumu ar visu, kas vien pagadījies pie rokas. Rāpus viņš pārkūleņojis slieksnim un solījies vairs nekad pie ķeizara nerādīties. Ķeizars nevarot ciest katoļus un esot nosolījies atņemt viņiem baznīcas un visus pārtaisīt par krieviem.

Zemnieki aiz brīnumiem rāva plecus, bet muižas kalpi sāka kurāžāties.

— Mēs neklausīsim ķeizaru! Neklausīsim!

— Kā jūs varat neklausīt? — brīdināja pans šadurskis. — Ieradīsies žandarmi un nopērs.

— Nekā nebija!—puiši norādīja uz saviem ieročiem.

— Bet ķeizars var atsūtīt veselu simtu kareivju, — baidīja kungs.

— Tad mēs liksim pretim tūkstoti! Lai nāk vien šurp!

Panam šadurskim atlika vienīgi piekāpties. Viņš solījās arī no savas puses gādāt par ieročiem un patronām. Ja ķeizars atsūtīšot kareivjus, tad sanākšot mednieki no visām muižām un došot viņiem tādu sutu, kādu tie vēl neesot dabūjuši ne no turkiem, ne frančiem, ne angļiem.

Līdzīgas apmācības medībām notika arī citās muižās. Ļaudis gatavojās izkaut mežu plēsoņus pret ķeizara gribu.

Zem šis laimīgās zvaigznes Viļakā pulcējās muižnieki no malu malām, un ļaudis plūda uz baznīcu aumaļām kā lielā svētku dienā.

— Kas tad nu šodien būs? Kas gan īsti sagaidāms? — zemnieki pulciņos jautāja viens otram un ausījās uz visām pusēm.

— Šodien pasludinās jauno ķeizara manifestu, — skaidroja Stīpaču skroderis, kas zināja visādas gudrības.

— Nē, māsiņas, būs skaidra Dieva lūgšana, jo baznīckungi sabraukuši no visas guberņas, — apgalvoja kāda vecīte ar biezu pātaru grāmatu padusē.

Daži minēja aizlūgumu par ķeizaru, daži par muižniekiem, un daži atkal — ka miris pats ķeizars.

Tanī laikā no muižas puses baznīcai tuvojās garš kungu un kalpu gājiens. Tie ģērbušies tumšās drēbēs, un sievietēm pāri galvām plīvoja tumši lakati. Rau! — sāka žēli skanēt baznīcas zvani. Jā, tās bija bēres, īstas bēres.

— Lai mūžīga dusēšana kunga dvēselei! — nopūtās ļaudis. — Bija stingrs kungs, nežēloja rīkstes, tomēr bija ticīgs cilvēks. Dievs, piedod grēkus viņam nomirušam !

Bet zemniekiem par lielu brīnumu muižnieki nenesa baznīcā zārku. Laikam to bija atstājuši pilī un tikai paši ieradās uz aizlūgumu.

— Kas miris? Kas miris? — zemnieki, kaklus stiepdami. spraucās pakaļ kungiem baznīcā, un drīz ar cilvēkiem pieblīvējās pilns dievnams.

Muižnieku pulciņā aiz dievgalda nostājās arī Ludzas apriņķa muižniecības vecākais. Viņš pats brīnījās, kā ir nokļuvis starp poļu paniem tālā katoļu baznīcā, bet, palūkojies blakus stāvošā panē Sčerbinskā, saprata, ka peld līdz tai straumei, kurā viņu iemeta Saļņevas ballē. Viņš skaidri juta, ka neklausa dotam zvērestam, neklausa sazvērnieku Centrālās komitejas aicinājumam, bet klausa savai sirdij, kas neapzināti traucās līdz. Toreiz Saļņevā viņš nepaguva tuvāk aprunāties ar šo dīvaino dāmu, kas viņam šķita esam sen tuva paziņa un mūžam tāla, neaizsniedzama. Tad viņa pēc zvēresta žigli aizsteidzās uz Viļaku, atstāja viņu lielā nesaprašanā. Viņš augu nedēļu pavadīja visdažādākos minējumos, kāpēc viņa nebrauca mājās vīram līdz. šie minējumi viņam atkal deva daudzas cerības un mulsināja prātu. Uz šīs sievietes personīgu aicinājumu, nu viņš ir auļiem atlaidies uz Viļaku un stāv pie viņas sāniem baznīcā. Stāv katoļu baznīcā, bet izjūt īstu gara pacilātību.

Ak, cik spoži mirgo daudzās sveces, cik reibinoši kūp smaržīgie vīrāka dūmi, cik skanīgi dzied priesteri latīņu mišu un cik līksmi atsaucās saldās ērģeļu dūkas! Gars tiecās augšup debesu zilgmē, aizrautīgām blakus stāvētājas lūgšanām līdz, un ceļi paši liecas katoļu Dieva priekšā. Cauri sirdij stīgo pateicības lūgšana par zudušās mīļākās atrašanos, lūgšana, lai viņa nekad vairs nenozustu no acu apvāršņiem.

To juta un tā lūdzās krievu pareizticības sargs šinī savadā dienā, un viņam tikās arī noklausīties sprediķi, kas asiem vārdiem vērsās nevien pret viņa pareizticību, bet arī pret pašu ķeizaru. Tīkami bija klausīties, ja viņam ar plecu klāt glaudās šī dīvainā dāma, kas kādreiz slēpās aiz mācītāja pinkainās galvas! Un — rau! — tagad šis diedelnieks vientuļš stāv ierāvies sienmalas stūrī un pazemīgi klausās, kā pār viņa galvu birst sprediķa vārdi.

Ej, bārdainais pop, ko domā tu, kad baznīckungs tevi nosauc par ķeceri? — Modestam Nikolajevičam niezēja mēle uz ķircināšanu. — Vai tiesa, ka pareizticības schizma ar ķeizaru priekšgalā grūž elllē miljonus ticīgo dvēseļu? Vai arī tu bada gados brauci apkārt ar maizi kā Antikrists ar pīrāgiem un aizvedi katoļus Lucifera kalpībā? Ej, bārdain, ko klus? Jeb tev nav ne mazākās pareizticīgā mācītāja apziņas?

Smieties gribējās Modestam Nikolajevičam par savu agrāko garīgo tētiņu, kas zaudējis mācītāja godu un drīz zaudēs arī daiļo sievu.

Bet mācītājs savukārt domāja: cik svētīgi tas, ka pareizticībai atņem viņa draudzes pēdējo locekli! Nu viņš varēs mierīgu sirdi noslēgt savu baznīcu un izbraukt uz ilgāku laiku pie katoļu archibīskapa.

— Ak, atgriezies, atgriezies, Modest Nikolajevič, pie vienīgi pareizās katoļu ticības! — viņš domās dzīvoja līdz aicinājumam no kanceles. — Un ieslēdzies katoļu muižnieku rindās, kas atpestīs ļaudis no carisma žņaugiem. Seko to cienīgo muižnieku paraugam, ko baznīckungs sprediķī karsti slavē!

Un sprediķotājs sāka saukt kungus pēc vārda:

— Otož, tie ir mūsu dižkungi Plāteri un šostovicki, kas aicinājuši šurp mūkus jezuītus un dominikāņus, otož, tie ir Hilzeni. Manteifeļi un Bujnieki, kas rūpējušies šai malā par garīgo gaismu, otož, tie ir svētīgie Benislavski, kas devuši mūsu malai savu augsto ganītāj u-bīskapu. Otož, visi, visi tie cēluši par saviem līdzekļiem baznīcas, kā arīdzan klosterus un skolas katoļu vajadzībām. Viņi grib vest jūs, ļautiņi, pie gara gaismas, tālab lai jūs nepaliktu tumši kā melnās bu-teles, otož, reiz ieraudzītu pestīšanu. Otož, jūs redzat, cik bēdīgi stāv jūsu priekšā mūsu labie kungi. Mūsu cienītās lielmātes, pārvilkušas pār galvām tumšus plīvurus, raud par lielām katoļu bēdām, raud par savām baznīcām, ko krievu cars grib pārtaisīt par cer kavām. Otož, skumstiet un raudiet arīdzan jūs visi, aiz tā, ka viņu bēdas ir visu katoļu bēdas.

Zem sprediķotāja aizrautīgo vārdu un asaru biruma, sakustējās lepnie, iedomīgie kungi, un zemnieku sievas piešalkoja baznīcu ar šņukstiem un raudām. Pāri šiem šņukstiem vēl dedzīgāk augšup kāpa sprediķotāja balss, ar saucieniem uz cīņu pret krievu sehismu, pret varmākām, kamēr nosmaka šņukstu un vaimanu jūrā un izdzisa pēdējā aizkusuma saucienā:

— Otož, kas krievu sehismai klausīs, to sievu un bērnu zarnas vārnas uz tīrumu staipīs!

Tad baznīckungs iesāka vēl nedzirdētu dziesmu un, ērģeļu skaņām līdz, pacēlās muižnieku balsis:

„Dievs, kas Polijai tik daudzus gadus Gaismoji ceļu uz varenību, slavu ...“

Tad dievlūdzēji svinīgā gājienā šūpojās uz pagasta namu. Tur viņus sagaidīja pagasta vecākais Kazimirs

Leitāns un, visu ļaužu vārdā, lūdza Polijas Centrālās komitejas locekli pārņemt Viļakas pagastu savā aizbildnībā.

Pans Cjapinskis saņēma pagasta atslēgas un svinīgi paziņoja tautai, ka Polija par viļakiešu uzticību priecāsies. Viņš pielika pie pagastnama durvīm latviešu valodā rakstītu lapiņu „Zemnieku taisnība“ un tādas pat lapiņas vējā lidoja pāri pūļa galvām.

Tas notika 1863. gada 18. februārī.

3.

Tanī vakarā dzīru troksnis šalkoja pāri visai Viļakas muižai, un vēl neredzētā gaišumā mirgoja baltās pils logi. Tur sērojošās dāmas noņēma tumšos plīvurus, rādīja saviem pielūdzējiem jaunākos Parīzes modes tērpus, greznās rotas un smalko toni, par ko ārzemju laikraksti rakstīja, ka šo kultūru nomāc barbari krievi, tāpēc tiem jāatkāpjas uz austrumiem pie mežonīgiem āziātiem.

Turpat dzīroja arī barbariskās valsts uzticības vīrs Modests Nikolajevičs, bet nu viņu poļi dēvēja par vācieti un cēla Inflantu vojevoda amatā.

— Pan vojevoda, pan vojevoda! — sauca viņam no visām pusēm, māja ar galvām un cēla glāzītes uz laimi.

Viņam ar lielāko uzmanību centās izdabāt pati daiļā nama māte. Pati apkalpoja pie galda ar briljantiem rotāto rociņu un pati aicināja viņu uzņemties vadīt polonēzi. Viņa plivinājās zālē starp dejotājiem kā sārta roze savā greznajā balles tērpā, cenzdamās atdarināt jaunības vingrumu un lokanumu. Brīžiem acis šķīla spožus zibšņus, brīžiem tās sapņaini un jautājoši lūkojās agrākā pielūdzējā.

Bet nemierā iekvēlojušies Modesta Nikolajeviča skati slīdēja viņai garām uz zilo eņģelīti, kas tikpat aizrautīgi, kā viņa roze, plivinājās dejā eleganto grāfu skavās. Jau trešo reizi viņa dejoja ar panu Leonu Plāteri un tomēr viņu sirsnīgās valodas un smaidi neiz-sīka. Beidzot melancholiskais jauneklis, līdzi nepārspējamai dejotājai, patētiskā soļu rakstā lēca straujo ma-žurku un pie mūzikas pēdējiem akordiem, nolaidies uz vienu celi, trīs reizes noskūpstīja eņģeļa rociņu.

Modests Nikolajevičs nepacietīgi gaidīja savu kārtu.

Ieskanējās dāmu valsis.

„Nu viņai jānāk!“ — nelaimīgais mīlētājs raudzījās uz visām pusēm smīnošās acīs.

Bet eņģelis aizlaidās viņam garām uz blakus istabu un no turienes iznāca ar kādu jaunu, staltu puisi. Viņi griezās, smaidīja, nosēdās blakām un tērzēja tik jautri, ka trešajam nebija vietas.

— Ak, Romek, Romek! — tā dāma bieži jūsmoja par puisi.

Nelaimīgajam mīlētājam galvā kāpa smagas domas. Gribējās ar troksni un draudiem atstāt šo namu, bet baidījās izlaist no acīm dzīves gaismu.

„Pie velna visus šos Romekus, Plāterus un Cjapin-skus!“ — viņš beidzot nopukojās sevī un stingriem soļiem devās pie sen iecerētās.

— Vai drīkstu jūsu gaišību lūgt uz vienu vārdu? — viņš apņēmīgi aicināja pani sev līdz klusajā viesistabā.

— Jā, lūdzu! Romek, jūs man pateiksit, kad piebrauks pajūgs, — viņa pamāja jaunajam cilvēkam ar galvu un aizgāja.

Lampu krāsaino abažūru gaismā klusā istabiņa izskatījās burvīga. Tikpat burvīga likās esam arī dāma, ar kuru nu stāvēja plecu pie pleca un raudzījās pa logu apgaismotā pagalmā, kur zvārgulīšus trīsuļoja piebrauktie pajūgi. Tie atgādināja vēlo stundu, aicināja kungus sēsties lāču ādām izklātās kamanās.

Modesta Nikolajeviča galvā juku jukām mudžēja neskaitāmi jautājumi, bet lūpas, likās, bija pie zobiem kā pienaglotas. Zilā eņģeļa skati mulsināja prātus.

— Pane Sčerbinska, jūs man atgādināt kādu daiļu radījumu, ko es biju iemīlējis kopš vairākiem gadiem, — taustīdamies pēc vārdiem iesāka Modests Nikolajevičs.

— Vai tas varētu būt? — koķeti atsmaidīja viņa eņģelis. — Jums jau tāds liels dēls. Vai tas bija jūsu dēls, kam Saļņevā pasniedzāt zobenu? Petruša, vai kā viņu sauc?

— Jā, dēls man ir liels... — apjucis nomurmināja nelaimīgais.

— No jūsu dēla dienās iznāks liels revolucionārs. Būs tāds pat kā tēvs.

— Taču jācer... — lielais revolūcionārs nobijās no tik skanīga vārda un sāka virzīt sarunu uz agrāko tematu. — Piedodiet, pane, ka es tā ieminējos... dažreiz pagadās līdzīgi cilvēki.

— Vai drīkstu zināt, kā sauc jūsu Beatriči? — pane, manot Modesta Nikolajeviča apjukumu, sāka justies drošāka.

— Tā bija Marija . .. Protams, jums tas gluži vienalga ...

— Kāda brīnišķīga sagadīšanās! — pane spēlēja dubultnieci. — Mans vārds arī ir Marija.

Modests Nikolajevičs, pētījot viņā lūkodamies, sāka attēlot savu bijušo mīļāko.

— Viņai bija dedzīgas tumšas acis, glīts, taisns degu ntiņš ... smalki veidotas lūpas ... Pane Marija, viņa bija it kā jūsu kopija! — gandrīz vai iesaucās nelaimīgais mīlētājs, un viņa roka slīdēja gar palodzi apskaut vijīgo stāvu.

— Droši vien jūsu izredzētā bija kaut kur tālu Pēterburgā? — pane Sčerbniska smaidot atkāpās solīti tālāķ.

— Nē, nē, viņa bija tepat tuvu .. . Ak, pane Marija, jūs esat!...

Durvīs parādījās Romeks.

— Jūsu gaišība, pajūgs jau stāv pie lieveņa.

— Paldies, Romek, — pane sniedza Modestam Niko-lajevičam roku. — Ļoti žēl, ka mums neiznāk šo jauko sarunu turpināt. Uz redzēšanos!

— Vai man būtu atļauts zināt jūsu ceļa virzienu?

— Grūti šādos laikos virzienu noteikt, — smaidīdama palocījās pane un žigli nozuda gaitenī.

Modestam Nikolajevičam likās, ka izdziest visas spuldzes. Viņš stāvēja kā apmāts vaļēju muti.

— Vai pane Sčerbinska jau projām? — viņam uzprasīja pans Cjapinskis.

— Jā. Lūdzu sakiet man, kas ir šī dāma? — savukārt izgrūda neapdomātu pretjautājumu Modests Nikola-jevičs.

Bet pans Cjapinskis to vairs nedzirdēja. Likās, viņu pašu nomāc ne mazākas raizes kā nelaimīgāko no nelaimīgiem.

— Ar ko viņa aizbrauca?

Ar zirgu, Modestam Nikolajevičam gribējās pazoboties, bet, redzot pana uztraukumu, viņš nolēma to sakūdīt greizsirdībā pret jauno puisi, lai no viņa uzzinātu kaut ko tuvāk par pani Sčerbinsku.

— Viņa aizbrauca līdz tam jaunajam puisim Rome-kam, kalps vai kas viņš tāds ir.

Panam Cjapinskim pietika viena Romeka vārda. Viņš norūca kuplajās ūsās un lieliem soļiem devās pa kāpnēm lejā.

— Pani-brāļi, nu tagad es lūdzu jūs uz apspriedi! Lūdzu visus uz mūsu pēdējo kopējo apspriedi!...

Pans Antonijs gāja pa visām istabām, aicinādams aktīvistus uz sēžu zāli, bet velti viņš meklēja Centrālkomitejas locekli.

— Tā ir sliktas organizācijas pazīme, — panam Antonijam sāka pārmest Modests Nikolajevičs. — Ko līdz mūsu zvēresti, kad paši vadītāji mūk lapās? Tā ir ne vien nolaidība, bet ļaunprātība un nodevība!

Balles viesi saslējās kājās. Apkārt sarūgtinātam muižniecības vecākam salidoja šadurskis, Manteifeli un citi kaimiņi un solījās pēc pus stundas sadzīt bēgļiem pēdas.

Bet apriņķa vecākā sašutums nebija savaldāms. Viņš pukodamies ardievojās ar rokas mājienu, izsteidzās pagalmā un pasauca savu kučieri.

— Braucam mājās!

Tāds negaidīts triumfālās balles epilogs uztrauca klātesošos. Palikuši bez vadības, tie sāka gauzties par neizdevīgo apspriedes laiku. Pans Antonijs vēl pūlējās ciemiņus pierunāt palikt, bet Plāteri nepiekāpās un pēc tiem sāka ardievoties pārējie. Tad pans Antonijs pasauca atsevišķā istabā baronu Manteifeli un panu But-velovski un lūdza viņus aizkavēt Modesta Nikolajeviča sagaidāmo nodevību.

Viri tūdaļ sapratās bez liekiem vārdiem. Pēc pāris minūtēm viņi jau sēdēja kamanās un dzirās panākt Zaļmuižas pajūgu.

Tūlīt pēc ciemiņu aizbraukšanas, ari pans Antonijs ielēca savās kamanās un enerģiski uzsauca kučierim:

— Uz Borisovu!

Sniga sniegs, sāka pieņemties vējš, un nakts bija tumša. Zirgi bieži pazaudēja zem kājām ceļu un klupa dziļajās kupenās. Taču vajadzēja steigties, lai panāktu Zaļmuižas rikšotājus.

— Allo! Allo! Allo! — vienās kamanās rēca trīs vīri kā lāči un divpadsmitjūgs kūleņodams naktī un vējputenī drāzās uz priekšu.

Pie šķilbāniem viņi pamanīja bēgošā pajūga uguntiņu. Sataurēja, sakliedza un panāca pirmo bēgli. Modesta Nikolajeviča kamanās iesēdās pans šadurskis.

— Dārgais svaini, ko tu aizskrēji kā aizsvilies? Es biju rezervējies dzīrot līdz rītam. Nāc, iegriezīsimies kaut čilipinas krogū, — tā mīlīgi sāka pielabināties svainim pans šadurskis.

— Nē, negribas, — vēsi atteica svainis. — Esmu tā noguris, ka gribas ātrāk nokļūt mājās.

— Mājās neraud ne sieva, ne bērni.

— Tomēr pašam ir nogurums... negribas.

— Tūlīt pret nogurumu būs zāles, — pans šadurskis izķēra braucējam no rokām grožus un iegrieza pajūgu Čilipinas krogus nojumē. Vīri sāka paši revidēt žīda bufeti. Tur atradās arī konjaki un liķieri.

Stipra bija Modesta Nikolajeviča apņēmība ar poļu paniem kopā nedzert, bet svaiņa sirsnīgie un draudzīgie vārdi lika viņam turēties līdz dzeršanā, klausīties Ričarda Manteifeļa atjautīgos anekdotos un pana But-velovska bravurīgā dziedāšanā. Pa to laiku krodzinieks rūpējās par zirgu izjūgšanu un novietošanu stallī.

Vīriem drīz reibonis sakāpa galvās. Pana Butvelov-ska dziedāšanai pievienojās arī barons Manteifels un pans šadurskis. Viņi dziedāja žēli trīcošās balsīs sentimentālās krievu romances, lai spītniekam sasildītu sirdi kaut ar jaunības atmiņām.

Modests Nikolajevičs, noliecies pār bufetes leti, sāka šņukstēt.

— Dārgais svaini, kas ar tevi? — viņu mierināja kā bērnu pans šadurskis.

— Pa ceļam pastāstīšu. Brauksim. — Viņš nelikās mierā, kamēr ceļa biedri saģērbās.

Jautrie vīri bez ceļa kausiem negribēja ne kustēties no vietas. Dzēra uz savējām un dzēra uz visu zirgu kājām, un spieda dzert skumīgo draugu.

Ārā bija tik tumšs, ka neredzēja priekšā ne zirgus, ne kučieri. Tomēr pans šadurskis iesēdināja svaini sev blakām kamanās, sacēla tam lielo kažoka apkakli un skaļi uzkliedza neredzamiem zirgiem. Sāka ritmiski tinkšķināt zvārgulīši. Viņi brauca. Kliedza un auroja uz zirgiem un pūta taurēs, bet kamanas slīdēja tik viegli, it kā uz ceļa nebūtu nevienas kupenas.

— Nu, saki, svainīt, kas tev īsti kait? — sarūgtināto vīru cieši turēdams pie rokas, sāka mīlīgi iztaujāt pans Šadurskis.

— Ak, es esmu tik nelaimīgs, tik nelaimīgs! — smagi pūta augstajā apkaklē Modests Nikolajevičs. — Vai tu zini, kas mums draud? Karātavas! Bet ja ne karātavas, tad mūža spaidu darbi Sibirijā.

— Nekas mums nedraud. Redzēsi, mēs drīz būsim jau Polijas pilsoņi, un tad uz ķeizara manifestu varēsim nospļauties.

— Nē, nē, es šai lietai tālāk pievienoties nevaru. Svaini, kāpēc tu mani ievilki šajā ķezā? — Apriņķa vecākais sāka šņukstēt kā mazs bērns.

— Dārgais radiņ, bez glāzītes mēs nevarēsim izskaidroties. Re, atkal krogs! Tprū! — pans šadurskis uzsauca arī pārējiem ceļa biedriem, lai pietur.

Atkal vīri stiepa Modestu Nikolajeviču ķrogū, kas neticīgi raudzījās apkārt nesen skatītās sienās un priekšmetos.

— Kur tu šeit gadījies? — viņš uzbrēca čilipinas krodzniekam.

Viņš atbrauca mums līdz, — krodznieka vietā atbildēja pans Butvelovskis.

— Bet kur mēs patlaban esam? — Modests Niko-lajevičs stulbi lūkojās uz nekrāsoto leti, kur bija atstājis ir savu sidraba rubli.

— To pazīsim pēc konjaka garšas, — barons Man-teifels pildīja glāzes.

Atkal viri dzēra, atkal stāstīja anekdotus, atkal dziedāja, trokšņoja, saposās ceļā un brauca, pēc kam atkal viss sāka atkārtoties no sākuma.

Tikai gaismai svīstot, Modests Nikolajevičs piekto pieturas krogu pazina, to pašu čilipinu, pie kura viņu bija panākuši jautrie draugi.

— Ak, blēdība, blēdības galā! — ar dusmām sāka rāties izjokotais apriņķa muižniecības vecākais un dzīrās vai piekaut savu svaini, bet biedri bija tik iecietīgi, ka piedāvāja savu palīdzību nokļūt līdz pašai Zaļ-muižai. Arī tad svainis viņam vēl palīdzēja noaut kājas un apgulties.

— Nu tagad saki, sievasbrāl, vai /tu tiešām gribi mūs nodot kā Jūdass? — tā, atsēdies uz gultas malas, jautāja pans šadurskis un suģestējot raudzījās svainim acīs.

— Nē, to es nekad nedarīšu, — drūmi atbildēja gulētājs.

— Tad sniedz man īstu rada skūpstu.

Radi apskāvās un sabučojās.

Nu, likās, visas draudošās briesmas bija novērstas. Aiz priekiem trīs veiklie pavadoņi atkal iegriezās krogū un dzēra uz sacelšanās izdošanos. Bērt; viņi nezināja, ka briesmas draud pavisam no citas puses.

5.

Kad pans Antonijs piebrauca pie Borisovas pusmuižas pārvaldnieka mājas, tur iekšā čaloja bezbēdīgu dzīru troksnis. Viņš, neatģērbis mēteli, tūdaļ atrāva vaļā durvis uz zāli, un dziļa krunka viņam iegriezās starp uzacīm.

Pie klātiem galdiem mielojās visi viņa tuvākie līdzstrādnieki, kam vajadzēja piedalīties svarīgajā beidza-mājā apspriedē. Studenti Počubuts un Chlodnickis iekaisuši dziedāja krievu revolucionāru dziesmas, pans Veide, mājīgi izģērbies vestē, sita ar nažiem pa šķīvjiem takti, Romeks Bžezinskis, pans Cjapinskis, šos-taks un žarnovskis ņēmās apkārt panei Sčerbinskai, par kuru citkārt smalkie kavalieri meta vai kauliņus, bet studenti Budkovskis un Dišlovskis, zaudējuši cīņu ar reiboni, turpat pie galda snauda un krāca. Jautro kompāniju apkalpoja Karols un Jānis Stankeviči, kas arī, labi ieskurbuši, trieca dzīrotājiem līdz un palīdzēja Romekam dabūt pani Sčerbinsku viņa pusē.

Pamanījuši pana Antonija sapīkušo seju, dzīrotāji uzrāvās no savām vietām augšā. Viņi satvēra kausus, uzsauca augstu laimi karaspēka komandierim un dziedāja slavinājumu.

Bet parādītais gods panu Antoniju šoreiz neiepriecināja. Viņš stāvēja pie durvīm lielā pašapziņā un nicīgi raudzījās uz cīņas biedriem, kas, aizrāvušies no ikdienas priekiem, piemirsuši lielo pienākumu.

— Pan Antonij, jūs glāzīte aicina, — centās viņu piesaistīt jautrajam pulciņam pane Sčerbinska.

— Paldies, pane, es šoreiz nē, — viņš sausi atteica un pavērsa cietu skatu pret apspriedes izjaucējiem. — Uz jūsu veselībām es izdzeršu glāzi asiņu no pirmā nokautā maskaļa.

Tā bija zīme, ka dumpinieku armijas virspavēlniekam prāts nenesās uz jokiem. Sapratuši savu vieglprātību, pana Antonija noskaņojumam sāka piebiedroties arī dzīrotāji.

— Ja komandiera kungs vēlas, mēs tūdaļ šurp aiz bārdas atstiepsim vai pašu pareizticīgo mācītāju, — skaļi iesaucās pans šostaks.

— Mēs esam gatavi sākt cīņu vai šinī pašā mirklī! — lielījās students žarnovskis un, satvēris rokās divas pistoles, sāka tēmēt uz abām pie sienas uzkārtām, ķeizara Nikolaja I un Aleksandra II, ģīmetnēm. — Jums jāredz, kā jūsu puikas prot šaut!

— Beidz niekoties, tukša gaisa šāvēj! — īgni norūca pans Antonijs. — Kāpēc šaut papīrā, kad drīz tuvosies dzīvie mērķi ?

Pans Michails Veide pabīdīja brilles uz pieres.

— Kā tas saprotams? Vai sagaidāma nodevība?

— Pani. ja mums trūkst īstas kareiviskas disciplīnas, tad arī nodevība nav izslēgta. Ar apspriedes atstāšanu jūs esat ieveduši dezorganizāciju visā mūsu frontē. Dažs par to ir tā apvainojies, ka nav skopojies ar aizdomīgiem teicieniem.

Jūtot uz sevi vērstus skatus, pans Cjapinskis piesarka.

— Pan Antonij, es savā galda runā pateicu visu, kas man bija sakāms.

— Tomēr ar jums gribēja runāt mūsu jaunais sabiedrotais Modests Nikolajevičs.

— Lūk, tāpēc tieši es atsteidzos šurp, jo viņš apjautājās pēc panes Sčerbinskas, — Centrālkomitejas loceklis sāka taisnoties kā pie nedarbiem pieķerts zēns un vilka sev līdz veselu virkni vaininieku. — Mēs tūdaļ visi gribējām steigties uz Viļaku, bet pie glāzītes mazliet nokavējāmies.

Nu pienāca kārta taisnoties panei Sčerbinskai.

— Es nevarēju ne iedomāties, ka mani meklēs Modests Nikolajevičs. Jutos ļoti nogurusi... gribējās ātrāk pie miera... un Romeks man pasūtīja zirgus.

— Bet Romekam par aizbraukšanu vajadzēja paziņot, — strauji ieķērcās pans Cjapinskis un ēdās uz puisi nikniem skatiem, it kā būtu atradis galveno vaininieku. — Jau otru reizi viņš klusībā aizbrauc, un mēs velti meklējam pani Sčerbinsku.

— Pan Cjapinski, jūs bieži mani meklējat bez vajadzības, — sirdīgi sāka aizstāvēties Romeks. — Tiešām, šoreiz pane jutās ļoti nogurusi. Sievieša cilvēkam arī par grūtu ik reizes klausīties jūsu garajās apspriedēs par katru nieku.

— Tāpēc jūs, kā īsts džentlmenis, bijāt gatavs viņai kavēt laiku vai visu nakti? — kodīgi vilka uz zoba savu konkurentu pans Cjapinskis.

— Ar Centrālkomitejas locekļa atļauju un viņa laipnā sabiedrībā, — tikpat zobgalīgi atcirta Romulds Bžezinskis.

Pans Cjapinskis uzcēlās un pavērsa naida pilnu skatu pret Romeku.

— Ja ar manu atļauju, tad es jums turpmāk noliedzu pani aizskārt vārdiem, un lieku viņas priekšā atvainoties.

— Par ko lai atvainojos? — juzdams savā pusē panes Sčerbinskas simpātijas, smaidā pavēra savus baltos zobus Romeks.

Ari pane Sčerbinska jautājot parāva plecus.

Omulīgā sabiedrībā iestājās nepatīkams mirklis. Likās, dzīrotāju istabā rūca satrakojusies rūgstoša alus muca, kas katru mirkli draud izirt no neapslāpējama spiediena un apšļākt visus klātesošos no galvas līdz kājām. Pans Cjapniskis baidījās, ka var atklāties arī viņa romantiskais pavediens, kas Centrālkomitejas locekli padarītu mazu un smieklīgu. Tāpēc viņš sāka Ro-mekam pieķerties pavisam no otras puses.

— Jums jāatvainojas par toni, kādu jūs nekautrējāties lietāt pret augstākas šķiras personām. Mūsu svarīgās apspriedes jūs nedrīkstat apzīmēt par niekiem. Vai sapratāt?

Bet Romeks saprata, ka zemoties sava sāncenša priekšā viņš nespēj. Ja spēle ir sākta, tā jāturpina līdz beigām. Arī viņš piesarcis uzcēlās augšā un nostājās aci pret aci pana Cjapinska priekšā.

— Pan, mani darbi liecina, ka esmu mūsu lietas dedzīgs līdzstrādnieks, bet ja jūsu personīgā patmīlība no manis prasa atvainošanos bez vainas, tad es jums atbildu ar noteiktu — nē!

— Romek! — puisi apsauca arī pans Antonijs, kam nepatika kalpa puiša pašapziņa. — Neaizmirstiet savu solījumu!

— Pan Rick, es priekšniecībai vienmēr esmu klausījis, bet priekšniecība nav tādēļ, lai bez vainas pieķertos padotam. Katram mums ir goda jūtas un sirds ... — Romekam acīs iezaigojās asaras un aprāvās vārdi. Viņš strauji pagriezās un atstāja zāli.

Pans Cjapinskis pāris reizes pastiepa kaklu, it kā būtu aizrijies, pans Antonijs savilka pieri krunkās, ieskurbušie liecinieki nesaprašanā bolīja acis, un pane Sčerbinska bija tuvu raudām.

Romeks savā istabā palūdza Stankevičiem pudeli degvīna, pildīja glāzi pēc glāzes, pieskandināja draugiem, dzēra un stingriem soļiem mērīja mazo istabiņu.

— Lūk, tāda mūsu draudzība! Tāda mūsu brālība! Mēs jūsmojam par laimīgu nākotni, bet mūsu kungi jau sāk rādīt savus tikumus!

Brāļi Stankeviči Romeku sirsnīgi atbalstīja.

Troksni padzirdis, no savas istabas iznāca arī vecais Bžezinskis. Viņš atvēra uz zāli durvis un nostājās pret dēlu pavēlētāja pozā.

— Romek, tūdaļ ej atvainojies!

— Tēt, es neiešu zemoties, ja kādam iepatiksies mani bez vainas uzskatīt par vainīgu. Es arī strādāju pie kopējas lietas ne mazāk par panu Cjapinski.

Pans Cjapinskis iekaisa lielā niknumā.

— Romek, jūsu izturēšanās aizskar manu godu!

— Tādā gadījumā es jums dodu priekšroku mani izaicināt ... — Romeks stingri nostājās pana priekšā un viņa tumšajās acīs gailējās naida dzirkstis.

— Uz divkauju? — iešņācās pans Cjapinskis. -- Vai tu saproti, ko runā? Tu piemirsti, ka es esmu muižnieks! Kas esi tu? Bydlo! Uz stalli, bydlo!

— Jūs pats esat lops! — Romeks sažņaudza plaukstas dūrēs, bet viņa priekšā nostājās tēvs pilnā veca patriarcha cienībā.

— Dēls, tūdaļ uz veco kalpu māju gulēt! Pan Antonij, žēlojiet mani vecu vīru!... — citkārt lepnais muižas pārvaldnieks raudādams noliecās skūpstīt panam rokas.

Pa to laiku Romeks žigli uzmeta pār pleciem mēteli, uzlika cepuri un, braši piešus šķindinādams, izgāja pa durvīm. Viņam nopakaļ klusiņām izzagās arī brāļi Stankeviči.

Kamēr kungi tiesāja Romeku kā slikti audzinātu zemnieka dēlu, pane Sčerbinska uz brītiņu atstāja neomulīgo sabiedrību un izsteidzās laukā.

Pie staļļiem iezviedzās zirgi. Viņa nodrebēja baigā nojautā un skriešus devās uz staļļu pusi, kur patlaban vīri kāpa seglos. Pamanījuši tuvojamies tumšu ēnu, viņi iespieda piešus zirgiem sānos un laidās taisni pāri tīrumam uz mežu.

— Romek, Romek! — kupenās klupdama viņiem pakaļ skrēja pane Sčerbinska.

Romeks uz brītiņu pieturēja. Viņa ieķērās zirga pavadā.

— Vai jāsi mums līdz? — nospiestā balsī iejautājās Romeks.

— Uz kurieni?

— Pie Modesta Nikolajeviča! — nodevīgi norūca Romeks.

— Romek, nebrauc! Es esmu tava. Še. skūpsti mani... es esmu visa tava, tikai nebrauc... -- pane Sčerbinska pati skūpstīja puisim roku un grieza zirgu riņķī, bet Romeks atbrīvoja no viņas rokām pavadu.

— Pans Cjapinskis jūs skūpstīs manā vietā, — ar sarūgtinātu zobgalību atcirta puisis un laida zirgu auļiem pakaļ brāļiem Stankevičiem.

— Ak, Romek, Romek! — vēl arvienu lūgdamās šļupstēja pane Sčerbinska, kamēr jātnieki nozuda tumšā meža siluetā.

Pārnākot mājā, viņa trīcēja kā drudzī un kāri satvēra groka glāzi.

— Sakiet, lūdzu, pane Sčerbinska, vai mēs no Modesta Nikolajeviča varam sagaidīt nodevību? — viņai jautāja sadrūmis pans Antonijs.

— Noteikti jāsagaida, — viņai atbildot iedrebējās lūpas.

6.

Borisovas ballītes zālē jau kopš dažām dienām viļņojās zilgani tabakas dūmi. šinīs dūmos vecajam Bžezin-skim asaroja acis un visiem gaidītājiem pierē iegriezās dziļas rievas.

Bet bēgļi kā nerādījās, tā nerādījās.

Pane Sčerbinska beidzot pastāstīja, ka puiši aizbēgdami minējuši Modesta Nikolajeviča vārdu. Viņai personīgi esot tāda nojauta, ka jaunieši paši gan neiedrošināšoties sazvērestību nodot, bet to varot izdarīt ar apriņķa vecākā starpniecību.

Nu gaidīšanas vietā vajadzēja sākt rīkoties.

Centrālkomitejas loceklis uzdeva panam šadurskim nekavējoties braukt uz Zaļmuižu un pārliecināties par svaiņa pilnīgu uzticību zvērestam. Pretējā gadījumā jāpieliek visas pūles, lai viņš tiktu nogādāts Centrālkomitejas rīcībā.

Paklausīgais pans šadurskis aizbrauca. Zaļmuižā viņš atrada noraizējušos Sofiju Karlovnu. Viņa drebēja aiz bailēm, jo vīrs kopš dažām dienām esot izbraucis pa apriņķa pagastiem revīzijā, solījies otrā dienā ierasties mājās, bet vēl arvienu neesot.

Tad Sofija Karlovna izplūda šausmu pilnos stāstos par pēdējo dienu notikumiem. Pa ciemiem jau sākuši dumpoties apkārtējie zemnieki, un vagaris pie viena kalpa atradis lapiņu, kurā rakstītas šausmu lietas pret pareizticīgiem. Pie dažiem zemniekiem esot manīti pat ieroči. Ļaužu bezkaunīgā pārgalvība jau gājusi tik tālu, ka Rogovkā pūlis dzinies pakaļ Kuļņevas mācītājam Sčerbinskim. To paguvis izglābt vienīgi pans But-velovskis, kas izbirdinājis sīku naudu, un, kamēr to zemnieki uzlasījuši, mācītājs bijis jau tālu. Kādā vakarā pie muižas vārtiem piejājuši trīs apbruņoti vīri un apjautājušies pēc saimnieka. Tāpēc viņa drebot vienās bailēs, ka vīrs, varbūt, jau esot kaut kur mežā nošauts.

Pēc šīm pazīmēm pans šadurskis saprata, ka dumpinieku uzticības vīri sākuši strādāt, un raizējās, ka tie neizdara kādu muļķību. Tie trīs vīri, kas meklējuši Modestu Nikolajeviču, varēja būt arī Viļakas bēgļi.

Kad šis ziņojums nonāca Viļakā, nervu saspīlējums paralizēja visus gatavošanās darbus. Dumpja aktīvākie dalībnieki sēdēja ietinušies tabakas dūmu mutuļos, un ar katru dienu viņiem pierē iegriezās dziļākas rievas. Pacietīgās gaidīšanas kauss bija iztukšots, laiks prasīja enerģisku rīcību, bet trūka padoma ko darīt.

Tai laikā pans Cjapinskis saņēma no pārstāvētās Centrālkomitejas jaunas instrukcijas. Nekavējoties tika ievēlēta lauku tiesa, kuru vadīja pats pans Cjapinskis, un stājās pie bēgļu lietas caurskatīšanas.

Tiesa bēgļus apvainoja sazvērestībā un piesprieda savu pilnvaru robežās visaugstāko soda mēru, par ko uztraucās pat daži aktīvākie dumpja dalībnieki. Pane de Lipe-Lipska iesniedza tiesai apelācijas lūgumu, apžēlot Modestu Nikolajeviču, jo viņa sodīšana vēl priekšlaikus saceltu neaprakstāmu krievu sašutumu. Pane Sčerbinska savukārt lūdza apžēlot pārējos bēgļus, jo tiem lieli nopelni municijas fabrikas noorganizēšanā.

Tiesas autoritāte draudēja sabrukt.

Uzticamie kalpi pienesa ziņas, it kā bēgļi manīti mežā pie municijas noliktavām. Tādā gadījumā viņus slēpj ciemu zemnieki. Radās nepieciešamība brīdināt ļaudis no noziedznieku slēpšanas, un pans Cjapinskis lūdza pani Sčerbinsku savu iesniegumu atsaukt. Sacelšanās organizētājai nācās piekāpties.

Otrreiz skatot cauri Viļakas sazvērnieku lietu, Modestu Nikolajeviču attaisnoja, bet pārējiem apstiprināja agrāko spriedumu, šo spriedumu uzrakstīja lieliem burtiem poļu un latviešu valodā un uzkāra pie Viļakas pagasta nama durvīm.

Šis spriedums latviešu valodā skanēja šādi:

„POLSKO KATOLISKA WALDIEJSZONA PĪSOKA PAKORT UZ KOROTYWOM ROMULDU BRZEZINSKAS,

JONIJU STANKEWIZCA,

UN

KAROLU STANKEWIZCA.

PAR DONOSIM.

Un nu szos dinys winiu wyssur mieklejs dieļ nustropiejszonys ar nowi.“

Zemniekus, lasot šo paziņojumu, pārņēma bailes, sievietes birdināja asaras. Romuldu Bžezinsku, kā iedomīga un bagāta tēva dēlu, kas vairāk sagājās ar kungiem un kuru tēvs piesacīja zemniekiem saukt vienīgi par Romeka jaunkungu, mazāk žēloja, bet Jānis un Karols Stankeviči bija iecienīti zemnieka dēli. Kopš bērnības viņi dzīvojuši tikai ciemā: gājuši ganos, jājuši pieguļā un strādājuši visus lauku darbus gan muižā, gan ciemā kopā ar citiem zemniekiem. Uz Ro-meka aicinājumu viņi pēdējos mēnešus dzīvoja muižā, tomēr nelakstojās ap muižas meitām, ik svētdienas ieradās ciema jauno ļaužu sanāksmēs, dejoja ar savām iecerētām un vienmēr bija godīgi un laipni. Pat Ro-meka jaunkungs pēdējās nedēļās, kopā ar Stankevi-čiem, bieži apciemoja zemniekus un tika ieredzēts kā labs, savs cilvēks.

Nu viņiem draudēja pakāršana no tās pašas poļu valdīšanas, par ko viņi pēdējā laikā jūsmoja un kuras labā šie jaunie cilvēki strādāja. Muižas kalpi gan melsa par puišiem vai šausmu lietas, tomēr neviens zemnieks šīm valodām neticēja. Katrā mājā bēgļus uzņēma pārnakšņot, un pa dienām zemnieku meitas zagdamās nesa uz mežu ēdienu gan pašiem, gan zirgiem.

To dabūja zināt muižā. Pa ciemiem nemitīgi brauca apkārt bruņojušies vīri, izkratīja visas māju pažobeles un aizdomās turētiem piedraudēja ar tādu pašu tiesas lēmumu, kā bēgļiem.

Nu vajātie jaunieši vairs nerādījās.

Ļaudis pazagšus gāja lūkoties, vai notiesātie nekarājās Viļakas līkās priedes garajā zarā, kur kādreiz tika tiesāti noziedznieki. Bet jaunieši jau bija nozuduši tālajos Ruskulavas mežos.

7.

Kādu nakti pie Saļņevas muižas pārvaldnieka dzīvokļa loga klusu pieklauvēja. Andrejs, uzvilcis zābakus, izgāja laukā.

— Ak, mani mīļie draugi! Kas ta’ nu jūs dzenā tik tumšā naktī? — viņš laipni lūdza tālos ciemiņus istabā un sāka pats rīkoties ap plīti. Drīz uz pannas švirkstēja gaļa, un nosalušie ceļinieki sildījās pie degvīna glāzēm. Bet valodas neveicās.

— Nu, stāstiet, draudziņi, vai pie mums drīz nāks tā katoļu valdīšana? — Andrejs centās runāt pa prātam viļacēniem.

— Viļakā tā jau atnākusi, — drūmi atrūca Romeks.

— Nu. kas tad labs sagaidāms? Vai zemnieki laisti jau brīvi? Vai ļaudis ir dabūjuši zemi, ganības un mežus, kā tas bija rakstīts tanī lapiņā? — braucīja ūsas Andrejs.

— Kāpēc gan mums vajadzīga zeme, kad tie vīri sola pašas debesis? — ironiski iesmējās Karols Stan-kevičs.

— Kā tā? Es nesaprotu.

— Nu tad klausies, — sāka skaidrot Jānis Stanke-vičs.— Pie Viļakas pagastnama uzkārts paziņojums, ka poļu katoliskā valdīšana nospriedusi pakārt Romeku, Karolu un mani. Nu saki, Miglenieku tēv, vai mums ir vajadzīgi labumi virs zemes, kad ar striķi atver durvis debesu valstībai ?

Andrejam gaļas gabals izkrita no rokām. Viņš nespēja ticēt, ka vecais Bžezinskis, kas sevi dēvēja par poli, kas pat negribēja viņu sēdināt pie sava galda, ir kritis nežēlastībā. Tikai Bžezinsku mājā pavadītās nakts piedzīvojumi lika nojaust, ka tas būs noticis strīdus dēļ starp Romeku un Centrālkomitejas locekli, jo jaunais puisis tad jau atklāja panei Sčerbinskai savu sarūgtinājumu.

Par pārestībām, kas nodarītas faktiskiem darbu darītājiem, jaunēkļi sūdzējās arī Migleniekam. Vislielākais sašutums lauzās no viņu krūtīm par goda aizkar-šanu. Viņi nespējot saprast, ar kādām tiesībām kāds apkārt klaiņojošs pans varot uzmesties par kungu viņu pūliņiem un pašus saukāt par lopiem.

— Bet ar kādām tiesībām muižas suņu gans varēja atņemt brīvam zemniekam mājas un zemi un pašu pataisīt par savu vergu? — Andrejs sāka stāstīt savas pazemotās cilts vēsturi un beidzot piebilda: — Jūs, jaunie cilvēki, tikai tagad sākat saprast to, ko domājuši un sāpīgi izjutuši mūsu tēvu tēvi.

— Viņi bija nelgas, ka neprata sacelties! — bravurīgi norūca Romeks.

— Puiši, ko mums ilgi kavēties? — uzrāvās augšā iekarsis Jānis Stankevičs. — Jau daudziem mūsu cilvēkiem ir izdalīti ieroči. Nu iesim un iztīrīsim šķil-bānu un Viļakas noliktavas un vervēsim savu karaspēku !

— Pareizi, Jāni, sāksim karu pret kungiem, — brā-lini piebiedrojās Karols, un jaunieši sāka šķindināt Ieročus.

Lieliski! — pamodies uzrāvās no gultas augšā Miglenieku Pēteris un satvēra Modesta Nikolajeviča iedoto zobenu. — Ari es iešu jums līdz.

Jaunieši uzslavēja brašo zēnu un gaidīja vecākā vīra uzmundrinājumu, bet Andrejs iesita Pēterim ar plaukstu pa dibenu, atņēma zobenu un pašu nolika gultā zem segas.

— To zobenu, dēls, tu nodosi atpakaļ lielkungam.

— To es nedošu nevienam, — spītīgi atcirta Pēteris.

— Tad rītu es izcirtīšu dīķī āliņģi un nolaidīšu to dibenā, — stingri noteica tēvs un tad piegrieza skatu Romekam.

— Draudziņ, tautas sacelšanās nav viena pana izaicināšana uz divkauju kādas izlaidīgas panes dēļ.

— Nav tiesa, Miglenieku tēv, — piesarcis iebilda Romeks. — Mums savs gods jāaizstāv, un pane Sčer-binska arī ir mūsu cilvēks.

— Jūs, Miglenieku tēv, arī mūs kūdījāt pret kungiem, — Romekam piebiedrojās Karols Stankevičs.

— Ko es jums teicu Viļakā, to pašu saku arī tagad: mēs neesam nekādi poļi un tāpēc nevaram iet tiem līdz. Bet mēs neesam arī tik stipri, lai uzsāktu savu sacelšanos. — Andrejs neatrada attaisnojumu cīnīties pret poļu muižniekiem, lai kalpotu krieviem. Viņš ieteica labāk norauties malā, strādāt savu darbu un noskatīties, kā cīnās divas svešas varas.

— Tā var runāt brīvs cilvēks, bet ne mēs, kam Viļakas līkās priedes zarā uzsietas trīs cilpas, — atkal uzliesmoja Romeks. — Ja mēs nevaram aizstāvēties paši, tad jāmeklē palīdzība pie krieviem.

— Nodevējiem, dēls, slikta slava, — pamācīja Andrejs. — Sev līdz jūs varat iegāzt postā daudzus mūsu cilvēkus.

— Nu ko tad mums darīt? Ko? — nemierīgi mīņājās uz kājām brāļi Stankeviči. — Vai ar cilpām kaklā lūdzam no paniem piedošanu un atzīstamies vainā bez vainas ?

— Darīsim tā, — mierīgi noglauda ūsas Andrejs.

!

— Jūs tūdaļ brauciet uz maniem Migleniekiem un tur varēsit dzīvot, kamēr lietas noskaidrosies. Tur jūs neviens nemeklēs, un vajadzības gadījumā es jums došu savus puišus apsardzei.

Gaismai svīstot, nāvei nolemtie jaunieši mierīgi sēdās zirgiem seglos. Viņiem līdz uz Migleniekiem aizbrauca arī Andrejs.

Nu jaunieši saprata, kāpēc Andrejs nevēlas krievu palīdzību. Klausoties ļaužu nopūtu stāstos, viņi pārliecinājās, ka Zaļmuižas lielkungs, kas pārstāvēja krievu varu, bija daudzkārt rupjāks un bargāks nekā poļu pani.

Šis pieredzējums viļacēniem vēl vairāk nospieda garastāvokli. Bija skaidrs, ka ļaudis nevēlas ne poļus, ne krievus, bet paši pretoties tiem nespēj. Atlikās vienīgā izeja: klusi nolīst malā no svešu tautu strīdiem, kā to bija ieteicis Andrejs. Tomēr, lai varētu nokļūt skatītāja lomā, vispirms bija jāatbrīvojas no sagaidāmām cilpām.

Ilgi viņi apspriedās savā pulciņā, kamēr izšķīrās meklēt panes Sčerbinskas samierinātājas starpniecību. Šai izvēlei pievienojās arī Andrejs.

Vīri nekavējoties kāpa zirgiem seglos un devās uz Kuļņevu. Bet Andrejs, aizbraucis uz Saļņevu, tūlīt izcirta dīķī āliņģi un nolaida dibenā Modesta Nikolaje-viča zelta zobenu, ko viņš bija dāvājis Pēterim.

8.

Tanī svētdienā Kuļņevas pareizticīgo baznīcā vairs nezvanīja. Mazajā mācītāja mājiņā pie galda sēdēja Inflantu centrālā sacelšanās rajona galvenie vadītāji: pans Cjapinskis, barons Ričards Manteifels, pans But-velovskis un mācītājs Sčerbinskis. Tie bažījās, ka, sakarā ar nodevību, drīz vien var ierasties valdības karaspēks, kāpēc nācās izdomāt metodi, kā drīzāk un sekmīgāk sacelt pret krieviem visus zemniekus. Laiks prasīja strauju un efektīvu rīcību. Galdā bija jāliek pats beidzamais trumpis, nesaudzējot ne svētas vietas, ne lietas.

Un pans Cjapinskis bija izgudrojis šādu plānu:

Panam Butvelovskim jānoorganizē mācītāja Sčer-binska aizsardzībai lielāka žandarmu grupa un pāris desmit kareivju. Tad mācītājs noliktā svētdienā, sprediķa laikā, ieradīsies ar bruņotiem vīriem Dricēnu baznīcā un pavēlēs prāvestam nokāpt no kanceles. Baznīckunga vietā viņš uzkāps pats un uzsauks baznīcēniem: „Draudze, neklausiet vairs katoļu baznīckungiem! Ķeizars vēlas, lai jūs visi pārietu pareizticībā un baznīcas pārvērstu par cerkvām. šeit ir krievu zeme, un tāpēc jums jākļūst par īstiem krieviem. Es uzaicinu visus ķeizara piekritējus tūlīt atstāt dievnamu, bet kas neklausīs, to baznīcas mūri apraks zem drupām, jo zem baznīcas ir paliktas mīnas.“

Dricēnu prāvests tūdaļ aicinās ļaudis atstāt baznīcu. Paņems no taberna kuliuma Svēto Komūniju, piekalpo-tāji savāks liturģiskās lietas, un tad ļaudis ar procesiju izies laukā. Efekta dēļ norībēs sprādzieni, un vecā baznīca sakritīs čupā.

Šinī šausmu brīdī barons Manteifels skaļi iesauksies ļaužu pūlī par krievu bezdievju negantiem darbiem un aicinās ļaudis pretoties Dieva zaimošanai un varmācībai.

Tūdaļ atsauksies muižas apbruņotie vīri un pirmie uzbruks pana Butvelovska saformētiem žandarmiem un kareivjiem. Krievi, šaudīdami gaisā, kāpsies atpakaļ, mācītājam Sčerbinskim līdz. Tas ļaudīm dos drosmi. Uz pamudinājumu arī zemnieki ķersies pie akmeņiem un mietiem, un tad sāksies nikna krievu vajāšana.

Mācītājs Sčerbinskis bēgdams paklups. Viņu muižas vīri sasies, nogādās pilī un spirdzinājumam pasniegs šampanieti, bet saniknotais pūlis turpinās krievu kareivju un žandarmu vajāšanu. Ļaudīm izsniegs ieročus, lai kauj ikkatru krievu zaldātu. Partizānu kara lietpratēji vīrus iedalīs grupās un izveidos īsti varonīgas cīnītāju kopas.

Šis lielais notikums vēja ātrumā t?nī pašā dienā atbalsosies tālu visā apgabalā, un dumpis ies vaļā pilnā gaitā.

Barons Manteifels Centrālkomitejas locekļa projektu atzina par pieņemamu, bet pretojās baznīcas sagraušanai, jo tas runātu pretim gadu simtus vecajai poļu katoliskai ideoloģijai.

— Ja poļu muižnieki līdz šim cēluši baznīcas, tad savā valstī tās uzcels vēl lepnākas un skaistākas, — ņēmās pierunāt baronu pans Cjapinskis un apsolījās pats gādāt par baznīcas atjaunošanu.

Vēl ietiepīgāks par baronu izrādījās mācītājs Sčer-binskis, kas nevarēja pievienoties svētuma zaimošanai.

Strīdi ievilkās līdz pievakarei.

Pēkšņi pagalmā ierējās suņi, un pie vārtiem parādījās trīs apbruņojušies jātnieki. Viens no viņiem nolēca no zirga un parāva durvju zvana rokturi.

Dumpja organizētāji satrūkās.

— Ar ko varu pakalpot? — bailīgi pavēris durvis, ievaicājās mācītājs Sčerbinskis.

— Labdien, tētiņ! — laipni smaidīja jaunais puisis. — Mēs gribam pāris vārdus runāt ar pani Sčerbinsku.

— Ā! Romeks Bžezinskis! — mācītājs iesaucās tik nelāgā balsī, it kā jaunais puisis viņam draudētu, un bailēs kāpās atpakaļ.

Pa istabas atvērtām durvīm Romeks pamanīja panu Cjapinski, kas ķērās pie ieročiem un arī sāka kāpties atpakaļ.

— Ķeriet, ķeriet ciet! — istabā sacēlās spēcīgas klaigas un ieroču šķindoņa. Mācītājs dzīrās noslēgt durvis.

Romeks atģidās, ka ir nokļuvis lamatās, ar spēcīgu dūres triecienu nogāza mācītāju gar zemi, izsteidzās pagalmā un uzlēca zirgam seglos. Trīs jātnieki aulēkšiem metās bēgt uz mežu, bet nopakaļ rībēja šāvieni. Sniegs bija dziļš, kupenās zirgi klupa. Viņi bija spiesti griezt zirgus uz ceļa.

Bet arī mācītāja pagalmā sasēdās kamanās dzinēji un devās bēgļiem pakaļ cik jaudas.

Nokļuvuši uz šosejas, jaunieši grieza zirgus riņķī. Aiz apjukuma nespēja izvēlēties bēgšanas virzienu. Zirgi instinktīvi pasviedās uz māju pusi un jātnieki, pieplakuši to mugurām, auļoja līdz pašai Krāslavai.

Pār zirgu iemauktiem vēlās baltas putas, bet no Rēzeknes puses tuvojās nežēlīgas vajātāju balsis.

— Nu, kurp tālāk? — brāļi Stankeviči izmisumā raudzījās savā vadonī.

Noslaukot ar delnu sniega pārslām piesviestās acis, ltomekam vaigi nokrāsojās sārtām asinīm. Viņš aplūkoja viegli ievainoto roku, pārsēja to ar mutautiņu un sirdīgi sakoda zobus.

— Uz Pliskavu, pie kara gubernātora!...

Devītā nodaļa Skriešanās ar vēju un laiku

1.

Vēl tikko pie jumtu malām parādījās pirmās ledus lāstekas kā spoži šķēpi, kad tālumā jau bija dzirdama pērkona ducināšana. Tas grudinēja viņpus Daugavas un nesa šurp ar vējiem gruzduma smaku. Gaiss šķita esam pilns karstām dzirkstīm.

Kungi brauca šurp un turp pa visiem ceļiem bez mitas un, sastopot pretbraucējus, jautāja:

— Vai Romeks saķerts?

— Nav, — skanēja drūma atbilde.

— Ko dara apriņķa vecākais?

— Nav manīts.

Un kungi atkal brauca tālāk.

Bet apriņķa muižniecības vecākais tanī laikā bija ieslēdzies Zaļmuižas pils torņa istabā un simulēja slimību. Viņš bieži uzbrēca pat Sofijai Karlovnai, kas vienīgā iedrošinājās pienest ēdienu. Un, kad atkal jutās neviena netraucēts, viņš saņēma galvu rokās, iekrita ar seju spilvenā un vaimanāja:

— Ak, svaini, svaini, kāpēc tu mani ievilināji cilpā!?

Tā bija nožēla nevis par Saļņevā doto uzticības zvērestu dumpiniekiem, bet par lielo kļūdu, ka ļāvis Mig-lenieku Andrejam aizvest dēlu projām no Zaļmuižas.

— Būtu spēlējies Petruša ar Soņku pa vecam, — domāja viņš, — pie Zaļmuižas būtu saistīta arī pane Sčer-binska. Tad viņš varētu rīkoties kā īsts valsts vīrs: izkaisītu vējā poļu panus kā salmu kūļus! Tad, pēc dumpja atplūdiem, pane Sčerbinska atmostos kā zivtiņa sausā krastā. Bet saķer nu šo zivtiņu dziļajos ūde-

ņos! Pēc tās dzīdamies, viņš pats ieskrējis dzelmē līdz kaklam. Zivtiņa paplunčināja ar asti un nozuda, bet kā lai pats nu izkuļas laukā?!

Pieviltā apriņķa vecākā niknums pieņēmās ikdienas. Beidzot viņš paķēra spalvu un rakstīja:

„Vitebskas kara gubernātoram.

Laipni lūdzu jūsu augstību nekavējoties sūtīt uz man padoto Ludzas apriņķi karaspēku, lai apslāpētu poļu dumpi pašā sākumā. Visus tuvākos norādījumus karaspēka komandieris saņems uz vietas ...“

Šo rakstu viņš nolēma vispirms parādīt panei Sčer-binskai. Varbūt viņa sabīsies un liks tūdaļ sevi pārvest Zaļmuižā. Ja viņa nevēlēsies — pārvedīs ar varu. Kuļņevas mācītāju un Miglenieku Andreju, kopā ar dumpiniekiem, nodos karatiesai, bet Petrušu paņems savā uzraudzībā. Tālākos padomus rādīs laiks un apstākļi.

Caur durvju šķirbu sulainis istabā iebāza vēstuli ar Pēterburgas pasta zīmogu. Viņš atplēsa un lasīja:

„Dārgais Papucīt’.

Es baidos, vai pagūsi šo vēstuli saņemt, jo pie jums esot izcēlies karš, un vilcieni neejot tālāk par Pliskavu. To man nupat stāstīja vecā krustmāte, kura šīs ziņas dabūjusi no Kara ministrijas ierēdņiem. Arī pie mums kuru katru dienu sagaida karu, jo franči un angļi braucot ar kuģiem uz Pēterburgu. Dārgais Papucīt, sūti man ātrāk naudu, lai varu bēgt uz savu Prūsiju. Bēgšu ar pirmo kuģi, kas aties uz Dancigu. Sūti ātrāk naudu!

Sanct Pēterburgā. 27. februārī.

Tava Soņka.“

Šī vēstule Modestu Nikolajeviču vairāk uztrauca nekā kara lielgabalu kanonāde. Viņš lasīja vēl un vēl reiz un netika gudrs, ko raksta viņa audžumeita. Pēterburgā jau kopš lielkņaza Konstantīna aizbēgšanas no Varšavas, klīda daždažādas baumas, un daudzi Poliju uzlūkoja par zaudētu Krievijai. Taču tā domāja vienīgi simpatizētāji poļiem, kas nepazina Krievijas spēku. Bet nu uzreiz — vilcieni neiet tālāk par Pliskavu ... Pēterburgai tuvojas ārvalstu intervencija ...

Ziņas smeltas no kara ministrijas ... Un tas viss ir iespējams, — domāja Modests Nikolajevičs, — jo viņš vairākas dienas nebija pārkāpis mājas slieksni.

Viņš steidzīgi saplēsa sīkās drumslās uzrakstīto nodevības rakstu un krāsnī sadedzināja. Gribējās nekavējoties atjaunot pārtrauktos sakarus ar dumpiniekiem. Bet pie kā lai griežas, kad pat svainis šadurskis viņam neuzticas?

Pagalmā ietinkšķējās zvārgulīši.

— Vai Modests Nikolajevičs mājās? — jautāja pazīstama sievietes balss.

— Izbraucis darīšanās, — stingri atteica sulainis.

— Nē, mājās gan. Sulainis nezin, — torņa logā atsaucās saimnieks un vai krišus nolaidās pa trepēm lejā.

— Labdien, Modest Nikolajevič! — kādreizējā kalpone bija piebraukusi sava kunga lievenim lepnās muižnieku kamanās un gaidīja, kad pils saimnieks sniegs roku.

— Laipni lūdzu, pane Sčerbinska!... Piedodiet, ka es tā ... Biju slims ... — lepnais kungs labinājās klāt nākamai aizstāvei.

— To es nezināju. Es iegriezos aizgavēņa vizināšanās skrējienā. — Viņa pavasarīgi smaidīja un vējā plīvojošā baltā kakla šalle it kā māja: nāc man līdz, nāc man līdz!

— Pareizi, šodien aizgavēnis! — līksmi iesaucās Modests Nikolajevičs. — Laipni lūdzu iekšā! Aizgavēnī esot deviņas reizes jāēd.

— Nē, pateicos. Es šodien tikai vizinos lai aug garāki lini, jautri tērzēja pane Sčerbinska un viņas baltā šalle plandījās vējā: nāc man līdz, nāc man līdz!

— Es pavadīšu jūs, pane, pavadīšu. Vairs neesmu nekāds slimnieks. Tikai, Dieva dēļ, ienāciet istabā, kamēr saģērbšos, — viņš neatlaidīgi aicināja pie sevis sen iecerēto sievieti un vēlējās neizlaist viņu vairs no rokām.

Tāds pat uzdevums bija panei Sčerbinskai: uzmanīt šā vīra katru kustību.

Kamēr Modests Nikolajevičs saģērbās, jautrā viešņa ar nožēlu noraudzījās Sofijā Karlovnā. Viņa vairs nebija tā jūsmīgā jaunava, kādu pēc kāzām pārveda no Pēterburgas. Vēl pajauno seju klāja sīkas krunciņas, kas nepārprotami stāstīja par nemierīgo gadu gājumu. Viņa pat nenāca ar vīra draudzeni sasveicināties, tikai pamāja ar galvu caur vaļējām durvīm. Tomēr meklēja iemeslu biežāk ienākt blakus istabā, no kurienes varēja uzmest skatu aizdomās turāmai sievietei, kas rotaļīgi spēlējās ar baltiem cimdiem.

Modests Nikolajevičs iznāca no savas istabas, uzcirties kā lielos svētkos. Uniformētās krūtis rotāja visi piešķirtie ordeņi un godazīmes.

— Desmit zirgus un šampanieti! — viņš uzsauca sulainim un smaidīgs pagriezās pret jautro viešņu.

— Kur mēs brauksim? Uz Rēzekni, vai? — viņam gribējās atgādināt Marijai mūžam neaizmirstamo Lieldienu nakti, kad viņa teica: „Kurp mani vedīsi, tur man labi būs.“

— Nē, brauksim pie pana šadurska uz aizgavēņa bļinām, — atsmaidīja pane.

— Lai notiek! — Modests Nikolajevičs lūdza viešņu ēdamistabā un pats jautri bungoja pirkstiem pa galdu, tāpat kā sendienās Lieldienu vakarā, kad juta šīs sievietes piederību tikai viņam. Nu viņiem ir vēl trešais. Tas jādabū rokā par katru cenu! Un tad lai nāk vai poļu valdīšana, vai ūdens plūdi — viņi aizlaidīsies tālu pāri robežai, kur sāksies jauna, laimīga dzīve.

— Prozit! Uz jauko vizināšanos! — šķelmīgi smaidīja pane.

Pie lieveņa piestājās garais desmit jūgs. Zirgi purināja krēpes un kašņāja kājām sniegu.

— Taču man arī ir zirgi! — iesaucās pane Sčer-binska.

— Jūs, pane, varat paļauties vienīgi uz maniem rikšotājiem, — Modests Nikolajevičs viņu lūdza sev blakus kamanās.

— Lai iet arī! — pane Sčerbinska lika savam kučierim braukt nopakaļus. — Tikai ar noteikumu, ka es būšu brauciena virziena noteicēja.

— Ar jums — kaut uz elli! — iesmējās Modests Ni-kolajevičs, jo neparedzētam gadījumam viņš ceļa somā bija ielicis divas pistoles.

Jau metās tumsa. Jautri tinkšķināja zvārgulīši, pāri galvām lidoja rotaļīgas sniega pārslas, un ceļmalā kā malduguntiņas blenza ciemu būdiņu logos skalu uguns. Tad zirgi traucās cauri tumšiem šalkojošiem siliem, kā drošinot savu līdzbraucēju, bija iemesls pieglaust sev klātu mīlāmo sievieti un, vaigam pieskaroties viņas matu sprogām, sajust galvā tīkamu reiboni.

— Allo! Allo! Aizgavēnis!

☆

Bet šinī pašā laikā no Pliskavas puses pa šoseju auļoja trīs civīlie jātnieki, un viņiem nopakaļus stiepās milzīgi gara pajūgu virkne ar kareivjiem, munīciju un pārtiku. Tās bija Pliskavas rezerves pulka četras rotas no Ostrovas pilsētas, ko ģenerālmajors šuvālovs sūtīja pulkveža Andrejeva vadībā cīņā pret poļu dumpiniekiem Inflantijā.

Pitalovā karaspēks izdalījās pa rotām. Galvenie spēki virzījās pret Viļaku, citi nogriezās uz Lipnu, Balviem. Baltinavu, šķilbāniem un viena jātnieku nodaļa devās pa šoseju uz Krāslavas pusi, lai aizturētu insurģentu bēgšanu.

2.

Saļņevas pils priekšā vējlukturos nedega sveces. Sulainis pastāstīja, ka kungi aizbraukuši ciemos uz Mal-navu.

Modests Nikolajevičs jautājoši palūkojās ciemos vedējā.

— Tas vēl interesantāk! — smējās pane Sčerbinska. — Šis ir joku vakars, kad nevienam negribās sēdēt mājās. Tad iztaisīsim arī mēs joku — sarīkosim bļinu vakaru bez saimniekiem!

Viešņa uzsēja namamātes priekšautu un sāka rīkoties.

Modests Nikolajevičs klausījās šīs dīvainās sievietes soļos un minējas, ko nozīmē viņas jaunais manevrs? Varbūt viņa jau jūt sevī spēku uzmesties viņam par noteicēju? Bet, varbūt, arī viņa paredz poļu sakaušanu un aizlaikus meklē glābēja draudzību?

Pēc trokšņainām ballēm, kapsētas klusumā sastingušās pils istabas vēsa no katra kakta baigu nojautu. Likās, visprātīgāk būtu šinī neskaidrā laikā aizbēgt pāri robežai — darīšanās! Un tiklīdz šī doma pazibēja galvā, sirds atsaucās ar skaļiem pukstiem: bēgt, bēgt, bēgt! Likās tagad bija vislielākā izdevība bēgt un nodibināt jaunu ģimenes dzīvi.

Modestam Nikolajevičam ātri galvā dzima viena doma pēc otras, tāpat kā virtuvē panei Sčerbinskai vēlās laukā no pannas bļina pēc bļinas. Vienlaicīgi viņi abi šoreiz nobeidza savus darbus un smaidīgi nosēdās pie bļinu galda.

— Pane Marija, vai mēs ēdīsim tikai divatā vien? — viņš lūkoja pielabināties laupījumam.

— Varētu palūgt vēl tos bēniņu iemītniekus, — pane zobojās par techniķiem un mērniekiem, kas dzīvoja pils jumta istabiņā, — bet man negribas ar viņiem sēdēt pie viena galda.

— Tad palūgsim kaut Petrušu, — ar uzsvaru lika priekšā jaunās ģimenes tēvs.

— Petrušu ? Kādu Petrušu ? — pane Sčerbinska cerēja arī šoreiz izvairīties no izskaidrošanās.

— To, kam es zvērestu dodot iedevu savu zobenu.

— Bet tas taču bija jūsu dēls? — jautādama smaidīja pane Sčerbinska.

— Jā, mans dēls... Viņš dzīvo šeit.. . Mācās poļu valodu un paražas, lai labāk saprastu māti, — viltīgi pašķielēja partnerē Modests Nikolajevičs.

— Viņa māte taču nav poliete ... — pane Sčerbinska gribēja sākt jūsmot par Sofiju Karlovnu.

— Bet, liekas, esam liela poļu patriote, — viņu pārtrauca Modests Nikolajevičs, — un dēls ir atsities gluži mātē: tādas pat dedzīgas tumšzilas acis, ovālveidīga seja, uzņēmīgs, enerģisks un spītīgs ... Viņš ir līdzīgs jums uz mata.

— Jā, bet kāds sakars viņam var būt ar mani? — panei Sčerbinskai vaigos uzkvēloja sārtums, acīs ie-zaigojās asaras, viņa pilnīgi apjuka un nezināja, kā izkļūt laukā no negaidītā sarežģījuma. Saldi bija dzirdēt noteikto tēva atzīšanos, taču viņa kāroja dēlu dabūt pie sevis bez tēva ziņas un starpniecības. Viņa vēlējās to dabūt tikai sev un nevienam citam.

Bet tad viņu jau satvēra ciešās skavās īstas vīra rokas.

— Marija... Marija ... Marija! — viņš runāja sirds aizkusumā un skūpsti pārklāja viņas vaigu.

Pie durvīm pieklauvēja un tūlīt istabā iesteidzās labi noaudzis, brašs zēns.

— Piedošanu! — viņš pameta ciemiņiem kautrīgu skatu un griezās uz aiziešanu. — Es meklēju panu ša-durski.

— Pans šadurskis aizbrauca uz Malnavu, — kāri nolūkodamies zēnā, paskaidroja Modests Nikolajevičs.

— Aizbrauca? Vai dieniņ! Viņš solījās mani ņemt līdz, — zēns bēdīgi nogriezās uz durvīm.

— Paliec taču, nāc sasveicinies! Jau laiciņu neesam tikušies. — tēvs pirmais sniedza dēlam roku. — Vai šo dāmu pazīsti?

— Kā nu nepazīt? — uzsmaidīja Pēteris. — Viņa ir Genoveva un es esmu viņas dēls Vārgulis. Viņa apņēmās mani izskolot par baznīckungu. — Pēteris pārmetoši paskatījās lielkungā, kas solīja daudz, bet solījumus aizmirsa.

— Jauki, jauki! — tēvs uzslavēja zēnu par radniecības atklājumu, un uzsmaidīja mātei, kas stāvēja kā notiesāta.

Nu viņš jutās saimnieka lomā. Tūlīt norīkoja zēnu pie darba. Viņam bija uzdevums ātri saskaitīt, cik lielajā makā ir naudas, un palīdzēt aprēķināt, cik daudz vajadzēs līdzekļu trim personām ceļā līdz Prūsijai.

Pēterim rēķināšana patika. Viņš tūdaļ aizgāja mācību istabā pie skaitīkļiem un nogrima darbā.

— Vai jūs paredzat braukt ar ģimeni uz Prūsiju? — atkal atguva valodu pane Sčerbinska.

— Jā, mēs brauksim! — ar lielu apņēmību noteica Modests Nikolajevičs. — Es tūdaļ rakstīšu Soņkai, lai viņa no Pēterburgas ierodas tieši savā dzimtenē. Tur viņu saderināsim ar Pēteri. Man pašam ir ietaupīta nauda. Par to nopirkšu Prūsijā muižu. Zaļmuižu norakstīšu sievai, ar to izšķiršos, un tad mēs salaulāsimies.

— Modest Nikolajevič, ko jūs runājat?... Dieva dēļ!... Kādi mēs ? ... — pane Sčerbinska centās raisīties vaļā no pārgalvīgā cilvēka, bet tās pašas stiprās rokas viņu atkal skāva sev klāt, un karsts, svelmains skūpsts apslāpēja vārdus. Noreiba galva, aptumšojās acis un uzmācās nespēks. Tad ausīs atbalsojās pirms četrpadsmit gadiem dzirdētās ģitāru skaņas un zvārgulīši ...

— Marija, Marija, es tevi mīlu! — šie vārdi meta laipu no pagātnes uz tagadni. — Nu tu atkal esi mana! Es tevi vairs neizlaidīšu no savām rokām! Nekad vairs nedošu tam sasodītam mācītājam, tam diedelniekam, tam liekulim, tam nodevējam ...

Sapņotāja satrūkās.

— Modest Nikolajevič, ko jūs ar mani darāt? Laidiet! Es esmu precēta sieva, — viņa saspurojās atvairīt stingrās rokas.

— Nekur es tevi nelaidīšu, — vīrietis viņu neizlaida no skavām. — Tu esi mana uz visiem laikiem! Mēs šodien pat aizbrauksim no šejienes tālu, tālu, kur sāksies jauna dzīve.

— Es gribu palikt tepat. Laidiet! Es kliegšu, es saukšu Petrušu!

Bet atkal skūpsti viņai aizklāja muti. Tie šoreiz likās neciešami, derdzīgi, un kā ironija atbalsojās no uzmācīgā mīlētāja mutes:

— Es tevi mīlu vairāk par visu pasaulē, vairāk par savu dzīvību!

— Bet es jūs nemīlu! — viņa ar dusmām atgrūda pietvīkušo vīrieša seju un izrāvās no rokām.

Tad viņas priekšā nostājās briesmonis ar sarkani kvēlošām acīm. Krūtis tam aizkusumā cēlās kā milzim spēkojoties ar kalnu.

— Marija, vai tu tiešām mani vairs nemīli? — viņš vēla smagus vārdus kā akmeņus.

— Nē! — pretojās pane Sčerbinska.

— Un tu no sava vīra šķirties nevēlies?

— Jūsu dēļ, nekad nē! — viņa pagriezās pret spoguli sakārtot matus.

Redzēja, kā milzis sabruka krēslā un viņa izpūrūšo matu pinkas slīdēja arvienu zemāk. Tad pēkšņi viņš uzpurinājās, strauji piecēlās, un liels, draudīgs kā pērkona negaiss nostājās Marijas priekšā.

— Marija, tu esi man ņēmusi vairāk nekā spēj dot visa pasaule. Tāpēc tiem, kas tevi man atņēmuši, es atriebšos!

Pērkons iespēra galdā, nošķindēja trauki.

Pane Sčerbinska nobāla kā rudens lapa. Viņa bija izgāzusies lielās lomas vissvarīgākā vietā un pazaudējusi daudzo gadu cīņu ...

Pēkšņi viņa atjautās: tūlīt jāceļ trauksme un jādod pavēle brīvprātīgiem nodevēju aizturēt. Viņa metās laukā no pils, bet Modests Nikolajevičs satvēra viņu aiz rokas koridorā.

— Vai esam tik tālu? — viņam acis gailējās kā kaķim uz peli. — Tu mani ievilki šinīs nelietībās un nu gribi nodot savai kara tiesai? Uz to es tev paziņoju, ka jau rītu nāves spriedums būs jums visiem! Ej, ku-čier, zirgus!

Pane Sčerbinska vai pamira aiz bailēm.

Pie lieveņa piebrauca pajūgs.

— Nu, tagad tu vari saukt palīgā, cik tīk. Kamēr tavi sargeņģeļi atmodīsies no paģirām, es jau būšu Kārsavā. — Modests Nikolajevičs palūkojās pulkstenī. — Pēc pusstundas uz Pēterburgu aties vilciens. Maniem zirgiem laika pietiek. Pat varam dažas minūtes vēl parunāties par mīlestību. Ha-ha-ha!

Gaitenī bija nodzisusi svece. Pane Sčerbinska gribēja vēl reizi izmēģināt savas spējas, jo drīzi vajadzēja ierasties panam šadurskim.

— Nē, Modest Nikolajevič, dažu minūšu par maz, lai es izlietu savu lielo žulti, — viņa iesāka pēc iespējas maigā balsī. — Brauciet ar Dievu un lieciet mani pirmo nošaut, jo manu dvēseli jūs nokāvāt jau pirms četrpadsmit gadiem.

— Pane Marija, runājiet skaidrāk. Es nesaprotu, — nodevēja balss kļuva maigāka.

Panei Sčerbinskai klusā priekā iedrebējās sirds — viņš vēl bija kavējams.

— Es ari nesaprotu, kā cilvēks var solīt mūžīgu mīlestību, apprecēt citu un aizmirst dotos solījumus, — viņa ierunājās pavisam žēlā balsī.

— Tā darījāt jūs, — strauji atsaucās nelaimīgais mīlētājs.

— Nē, Modest Nikolajevič, mani bezizejas stāvoklī piespieda precēties, bet kas pavēlēja precēties jums? Es sākumā vēl cerēju, ka jūs nožēlosit pārsteidzīgo soli, bet par velti... Nu brauciet drīzāk, lai rītu pat mani soda.

— Nē, pane Marija, Dieva dēļ... Ko jūs runājat? ... Te ir auksts ... iesim istabā. Kučier, dzen zirgus pajumtē un gaidi, kamēr saukšu!

— Nē, nē, jums ir jābrauc pildīt savs pienākums pret tēviju! — pane Sčerbinska vairījās no gaismas.

— Marija, mans lielākais pienākums ir pret jums, tāpēc paskaidrojiet tuvāk, ko nozīmē šī valoda, kas ir jūsu lielā vilšanās?

Nu panei Sčerbinskai nācās spēlēt kā uz skatuves.

— Jūs brīnāties par manu vilšanos? — viņa parāva plecus. — Tad iedomājieties daudz gadu mīlestību, uz ko mīļākais atbild vienīgi ar izsmieklu.

— Lūdzu pani bez apvainojumiem, jo man arī krūtīs pukst cilvēka sirds, — Modests Nikolajevičs sarūgtinājumā savukārt paaugstināja balsi.

— Arī pašreizējais jūsu tonis mani apvaino, — enerģiski pretī cirtās pane Sčerbinska. — Nedomājiet, ka jūs ar mani vienmēr varat rotaļāties kā senāk ar kalponi Mariju. Es vairs neesmu un nekad nebūšu jūsu kalpone, — viņa aizklāja seju ar mutautiņu un sāka šņukstēt. — Nu varat braukt mani nodot. ..

Modests Nikolajevičs vēl sapīcis brītiņu noraudzījās šņukstošajā Marijā, tad seja noskaidrojās un viņš maigi noliecās pār tās galvu.

— Pane, sakiet, kas jūs tik dziļi apvaino?

— Jūsu izturēšanās. Ja nemīlat, nevajag piesmiet.

— Vai es nemīlu? Jūs bijāt tā ...

— To jūs pierādiet ar nodevības draudiem.

— Es nevarēju paciest jūsu noraidījumu. Iedomājieties, ka cilvēks mīl...

— Tad nevajadzēja rupjā kārtā klāt ķerties kā kalponei.

— Piedodiet, piedodiet, pane! — Modests Nikolaje-vičs atzinās savā vainā un noliecās pie bijušās kalpones rokas. — Vai es drīkstu uz Jums cerēt?

— Jums darbos jāapliecina sava uzticība.

— To es apliecināšu visu mūžu, — apņēmīgi noteica pēkšņi laimīgs kļuvis cilvēks, un acīs viņam iemirdzējās cerību uguns. — Pirmais uzdevums, ko es darīšu mūsu labā. būs gādība par mūsu dēlu. Kā es jau teicu, esmu apņēmies viņu ievest baronu kārtā. Vai jūs esat vienis prātis?

Pane Sčerbinska saprata, ka noraidīšana nozīmētu draudu atkārtošanos. Viņa mēmi pamāja ar galvu un drebēdama gaidīja, kad ieradīsies pans šadurskis. Bet Modests Nikolajevičs rīkojās neparasti ātri. Viņš uzrakstīja īsu vēstuli audžu meitai un rakstu apriņķa muižniecības vecākā vietniekam pārņemt viņa amatu, jo pats aizbraucot uz nenoteiktu laiku ārstēšanās nolūkā uz Karlsbādi. Nodevis vēstules sulainim nogādāt Kārsavas pastā, viņš sāka uzmundrināt kā iesnaudu4 šos nākamo sievu.

— Marija, ko tu gaidi? Vai līdz nekas nebūtu ņemams?

Panei Sčerbinskai likās, ka istaba sāk griezties apkārt kā tītavas. Lai nepakluptu, viņa apķērās ap pleciem savam spīdzinātājam.

— Mans dārgais, Modest Nikolajevič! Ļauj vēl kaut vienu naksniņu pavadīt savā dzimtā malā, ļauj savākt man savas mantas, savas rotas, bez kurām arī tur nevarēs iztikt. Tad es sekošu tev līdz pašai pasaules malai. Visu darīšu, ko vien tu vēlēsies, tikai ļauj vienu vienīgo naksniņu pavadīt savā dzimtajā pusē!...

3.

Pēteris naudu bija saskaitījis. Zeltā un papīros iznāca seši tūkstoši rubļu.

Pēkšņi pie durvīm sāka sparīgi klauvēt. Neviens ne-

Māca ielaist. Klauvējieniem atkārtojoties, Pēteris ātri uzmeta pār pleciem kažociņu, bet turpat sastinga uz vietas: pie loga piegrūda ģīmi kāds kareivis ar zobenu rokā. Tanī pašā brīdī no pils augšējā stāva norībēja šāviens. Kareivja galva nozuda. Pagalmā bija dzirdams skaļš troksnis, un no pils augšējā stāva lija šāvieni pēc šāvieniem.

Ar aizturētu elpu Pēteris iesteidzās viesistabā. No pustumšās blakusistabas iznāca Zaļmuižas lielkungs, izpurūšiem matiem un baltām acīm.

— Petruša, kas par troksni? — viņš ierunājās ap-smacētā balsī, kas zēnam iedvesa vēl lielākas bailes.

— Es nezinu ... Pagalmā kareivji... mūsējie šauj no augšstāva logiem ...

Pane Sčerbinska ievaidējās.

Pēkšņi Modests Nikolajevičs saslējās kā liels lauva, paķēra no garderobes mēteļus, somu un aizrāva sev līdz pani Sčerbinsku uz virtuvi. Viņiem līdz sekoja Pēteris. Durvis bija aizslēgtas. Modests Nikolajevičs izņēma no somas pistoles.

Bet pagalmā cēlās arvienu lielāka kņada, šāvieni atbalsojās ir no pils, ir no parka, un kareivji ar lielu troksni lauzās caur lieveņa durvīm iekšā.

— Ai, Jēzus Marija! — vaimanādamas virtuvē sadrāzās izmisušās apkalpotājas. Vienai bija atslēga. Tūlīt nokrakšķēja durvis, un Modests Nikolajevičs, paķēris pie rokas pani Sčerbinsku un Pēteri, metās laukā no karaspēka ielenktās mājas. Pieplakuši pie zemes, viņi kūleņoja pa kupenām pāri dārzam, kamēr nokļuva uz Ruskulavas lielceļa.

— Te pasēdiet pāris mirkļus! — deva rīkojumu piedzīvojis karavīrs un skriešus aizsteidzās uz ratnīcu. Pieņēmies troksnis netraucēja noraut zirgiem no kakliem zvārgulīšus. Tad viņš tos strauji sagrieza uz ceļa un pats iekrita kamanās.

— Stāt! — iesaucās kāda karavīra balss un norībēja šāviens, bet Modests Nikolajevičs atbildēja ar pātagas šmuikstināšanu, un satrauktie zirgi saslējās auļos.

Uz ceļa Pēteris stīvējās ar pani Sčerbinsku: viņa vedināja bēgt pāri laukam uz mežu, bet Pēteris rāvās

atpakaļ uz muižu. Pamanījuši Modestu Nikolajeviču, viņi bēga katrs uz savu pusi.

— Neprātīgie, vai jums nav bailes no nāves? — lielkungs paķēra uz rokām sniegā paklupušo pani Sčer-binsku un iecēla kamanās.

— Es gribu pie tēva, es gribu pie tēva! — Pēteris raudādams rāvās uz muižu, no kurienes jau pretim steidzās gūstītāji.

Modests Nikolajevičs pāris lēcienos panāca viņu, saķēra kā vanags cālēnu, iegrūda kamanās un griezīgi uzkliedza zirgiem.

Pakaļ dipēja dzinēju soļi, pāri bēgļu galvām iesīcās lodes, bet Zaļmuižas rikšotāji bēgļus aizsvieda kā viesulis lapas un viņi nozuda mežā. Pie Ruskulavas zarojās ceļi uz Balviem un Zaļmuižu, bet ceļa noteicējs vadīja zirgus taisnā virzienā uz plašajiem Lubāna klā-niem. Tā viņi auļoja, kamēr zirgiem no iemauktiem vēlās baltas putas.

No austrumu puses cēlās vējš un vilka sniegu kupenās. Nu vairs nebija jābaidās par atstātām sliedēm. Bēgļi sakārtojās ērtākai sēdēšanai un atlaida slābanus grožus. Nevienam negribējās jautāt, kas ir noticis, kur viņi atrodas un kurp dodas. Visa paļāvība un cerības bija uz desmit rikšotājiem. Kur viņi aizvedīs, tur būs labi. ka tikai būtu silts kaktiņš, kur sasildīties un nosnausties.

4.

Gaismai svīstot, zirgi vairs negribēja klausīt. Pretim blenza māju logu ugunis. Vai tā bija Lubāna, vai cits kāds ciemats, bēgļi nejautāja. Viņi zināja tikai vienu, ka atrodas mierīgā kaimiņu guberņā, kur tiem nesekos vajātāju pūlis, kur viņiem nebūs jāredz, kā rijīgie Bābeles ūdeņi šalko pāri atstātai Inflantijai.

Modests Nikolajevičs pieturēja pie liela krogus. Lika labi pabarot zirgus un pašiem ierādīt ērtāku istabu atpūtai. Taču lauku krogū labi bija, ja atradās pāris gultu, krēsli un šķībs galdiņš.

Ēst nevienam negribējās. Noguris, Pēteris tūdaļ ievēlās gultā, apsedzās ar savu kažociņu un iemiga. Bēgļu

ģimenes galva atsedza apvalkāto segu otrai gultai. Kad pane Sčerbinska papurināja galvu, viņš noslēdza istabai durvis un nolikās ar visiem zābakiem Pēterim blakus. Vēl atcerējās ceļa somu ar naudu un ieročiem. To palika pagalvi un drīz iekrācās.

Pane Sčerbinska nekustīgi sēdēja pie krāsns uz zemā ķeblīša kā notiesāta noziedzniece. Simtiem uztraucošu domu un minējumi griezās pa galvu juku jukām. Bailes un bažas par tumšo nākotni lēja pār miesu aukstus drebuļus. Brīžiem likās, viss satumst acu priekšā, viņa gāžas dziļā bezdibenā, un kad reibonis pārgāja, viņa nevarīgi sarāvās čokurā kā sarukusi lapa.

— Pagalam, pagalam, viss pagalam ... — nevarīgi šļupstēja nobālušās lūpas, un viņai tā vien likās, ka pati pastardiena klāt.

Uzmācās pašpārmetumi, kāpēc ir bēgusi no nāves? Vai nebūtu labāk mirt kopā ar citiem par brīvības ideāliem, pēc kuriem bija skrējusi un traukusies dienām un naktīm un ieguldījusi visus sava vīra dotos līdzekļus?

Līdzās Modesta Nikolajeviča krācieniem bija dzirdami viegli zēna elpas vilcieni. Viņa palūkojās uz sienmalē nobīdīto Pēterīti un savās krūtīs sajuta straujus sirdspukstus. Tur saldi atdusējās viņas dzīves cerības, tur gulēja tas, kam piederēja viņas domas un sirds. Paredzamā goda un slavas vietā viņa tam bija sagādājusi derdzīgu aizbildni, no kura bēgusi un vairījusies pati kā stirna no vilka draudzības. Nu šis aizbildnis vedīs viņas zēnu tālu pasaulē, vedīs līdz arī viņu pašu, kur būs jādzīvo miesas un dvēseles gūstā.

— Nē, nē, es to nepieļaušu! — no sirds dzīlēm lauzās laukā pretestības balsis. — Tad labāk bēgt, labāk kopā ar šo zēnu aiziet ubagos nekā piedzīvot šausmīgo gūstu, kam nebūs gala kā elles mokām. Bet kā izbēgt un kur bēgt? Kas patlaban notiek viņas dzimtenē? Šie jautājumi sāpināja panes Sčerbinskas galvu, atkal mācās virsū ģībonis, un viņa nevarīgi nolikās gultā.

Caur šauriem mūra lodziņiem nevarīgi blāzmoja rīts. Laukā dejoja marta vējputenis kā raganu kāzās. Tādā laikā varētu nozust, neatstājot ne mazāko pēdu. Bet durvis bija noslēgtas.

Viņas sagūstltājs nokrācās, nošķaudījās, atvēra uzpampušos acu plakstiņus, sāka žāvāties un izstaipīt locekļus. Nekad panei Sčerbinskai šis vīrs nelikās sirdij tik tāls, svešs un pretīgs, kā šoreiz. Viņa aizvēra acis. Istabā klusi noklaudzēja soļi, iegrabējās kažoķs, nokrakšķēja atslēga, un lielais stāvs izslīdēja pa durvīm. Viņš gāja apraudzīt no savām muižām pārpalikušo vienīgo mantu — zirgus.

Pane Sčerbinska ātri uzcēlās un pienesa pie gultas zēna kažociņu.

— Dēliņ, celies, brauksim!

— Nē, nē! — miegā vārtīdamies, kunkstēja zēns.

— Celies, dēliņ, ātrāk! Tūliņ ģērb kažociņu! Mums nav laika kavēties nevienu minūti. — Viņa berzēja zēnam acis un bāza tā rokas kažociņa piedurknē, bet pāri lielai krogus istabai atkal bija dzirdami smagie soļi.

Pane Sčerbinska nevarīgi atsēdās uz gultas malas.

— Kur mēs brauksim? — vēl snauduma nomākts galvu kasīja zēns.

Modests Nikolajevičs brītiņu noraudzījās panē Sčer-binskā un pierē ievilka dziļu rievu. Tad atkal viņam seja noskaidrojās, un smaidīdams nosēdās uz gultas malas.

— Petrušiņ, mēs brauksim ciemos pie Soņkas.

— Bet Soņka Pēterburgā.

— Nē, mīļais puisīt, viņa jau patlaban dzīvo Prūsijā un lūdz mūs viņu apciemot. Tur brauc vilcieni, peld vareni kuģi, tur mums būs daudz ko skatīties un vērot. Tur tu atpūtīsies kādu laiciņu un tad sāksi mācīties.

Melo liekulis! — gribējās iesaukties panei Sčerbinskai, bet viņas vietā iesaucās Pēteris:

— Kur palika mans tēvs ?

— Nebēdā par tēvu, — viņu mierināja Modests Nikolajevičs. — Es viņu vakar aizsūtīju uz staciju, un tāpēc viņam Saļņevā nekas ļauns nebūs noticis. Tiklīdz aizbrauksim Prūsijā, mēs viņam rakstīsim garu vēstuli, lai nebēdā par tevi, jo tur tev daudz labāk klāsies nekā Zaļmuižā vai Saļņevā.

— Bet kas īsti vakar notika Saļņevā? — atkal nemierīgi iejautājās Pēteris.

— Tur sabrauca zaldāti ķert poļu muižniekus, tāpēc ka viņi gribēja gāzt ķeizaru, — skaidroja Modests Ni-kolajevičs.

Pēteris sadrūma.

— Vai pans šadurskis ari būs saķerts?

— Jādomā, ka neviens no viņiem nepaliks dzīvs. Bet kāpēc tu skumsti, Petruša?

— Mani pans šadurskis solīja sūtīt ģimnāzijā, — iešņukstējās zēns.

— Ak, tik vien tās nelaimes! — atviegloti pasmaidīja Modests Nikolajevičs. — Tad klausies: ja tu būsi man labs dēls, es tevi izskološu nevien ģimnāzijā, bet arī visās augstākās skolās, kādās vien gribēsi, šogad tu vēl pamācīsies pie laba skolotāja mājās, bet nākošu ziemu mācīsies Pēterburgā un dzīvosi kopā ar Soņku.

Pēterim priekā iedzirkstījās acis. Tik noteiktu un skaidru solījumu lielkungs nekad nebija izteicis. Nu bija ticība, ka tā arī būs, un nesen vēl neieredzētais cilvēks viņam likās tuvs un labvēlīgs. Gribējās censties viņam izdabāt un izpalīdzēt.

To redzot, pane Sčerbinska sadrūma kā rudens nakts.

5.

Ar pasta vedēju pienāca pirmās ziņas par notikumiem Marienhauzenes novadā. No Pliskavas sūtītais krievu karaspēks nakti esot okupējis visas muižas un saņēmis gūstā kādu pussimtu dumpinieku. Viļakā esot atrasta slepena ieroču fabrika un municijas noliktava, bet slepeno tipogrāfiju insurģenti paguvuši aizvest projām.

Lai arī diezcik satriecošas likās šīs ziņas, kaut arī bez Ricku, šadursku un Uljanovsku vārdiem nebija noskaidroti pārējie gūstekņi, taču pane Sčerbinska jutās mazliet atvieglota. Viņa zināja, ka Viļakas rajonā darbojās pāris simtu dumpinieku. Tā tad, vairums no tiem bija paguvuši izbēgt.

Vēl lielāku atvieglojumu sagādāja ziņa, ka karaspēks nav tālāk gājis par Kārsavu. Panei Sčerbinskai radās cerības, ka Viļakas mežos paglābušies dumpinieki uzsāks pretestību. Tad sacelšanās pārsviedīsies arī uz citiem rajoniem.

Šie apsvērumi viņu pamudināja bēgt vienai bez dēla, stāties cīnītāju rindās un — ja Dievs dos — viņa arī izcīnīs sev goda pilnu nākotni. Tad viegli būs atgūt arī dēlu, lai būtu viņš kur būdams. Tad Modestu Ni’kolaje-viču, kā nodevēju un bēgli, viņa spēs vajāt nevien Polijas, bet arī Krievijas varas vārdā.

Laikam šīs domas Modests Nikolajevičs nolasīja no panes Sčerbinskas acīm. Ik stundu viņš kļuva domīgāks, nemierīgāks un uzmundrināja nekavējoties doties ceļā.

— Modest Nikolajevič, griezīsim zirgus atpakaļ, — laipni pielabinādamās, lūdza pane Sčerbinska un sāka iestāstīt, ka niecīgais troksnītis nedod viņiem iemeslu uzsākt bēgļu gaitas. Bet Modests Nikolajevičs viņas priekšlikumu nosauca par ārprātu.

— Kāpēc lai mēs griežāmies atpakaļ vārīties jucekļa katlā, kad esam tik laimīgi visi trīs sagadījušies kopā? — Viņš savukārt centās ieskaidrot, cik labi tādā juceklī nozust. Lai palicēji viņus apraudot par mirušiem, bet viņi ceļoties augšā jaunai, laimīgai dzīvei.

Kad par Prūsiju sajūsminātais Pēteris iesēdās kamanās, laimīgais tēvs uz pāris mirkļiem aizturēja nākošo sievu.

— Marija, saki, pēc kādām zīmēm tu pazini savu dēlu?

Panei Sčerbinskai tikpat nemierīgi ietrīcējās sirds, kā Miglenieku Agatei, kad vajadzēja uzminēt savu dēlu.

— Vai jūs nezināt? — viņa pārmetoši palūkojās vīrietī, kas tik stingri bija uzdevies par zēna tēvu, gadiem ilgi neprasīdams pierādījumus, un paskaidroja: — Viņam maziņam bija uz kreisā pleca paliela dzimumzīme.

Pane Sčerbinska pastāstīja pazīmi ar zinātājas pārliecību, bet arī pašai sirds nodrebēja aiz pārmetuma, ka nav līdz šim parūpējusies šo zīmi noskaidrot.

Tomēr Modestam Nikolajevicām pietika ir viena vārda, lai viņš kļūtu laimīgais tēvs. Ar atvieglotu sirdi viņš noskūpstīja dēla mātei roku un palūkojās viņai sirsnīgi acīs. Tad viņi viens otram uzsmaidīja un draudzīgi sabučojās.

Šis atgadījums labvēlīgi ietekmēja bēgļu attieksmes. Viņi ceļojuma turpinājumā jautri tērzēja, smēja un jūsmoja par tālo Prūsiju. Pane Sčerbinska lūdza ģimenes galvu, lai nedzen par strauju zirgus, lai var laimīgi nokļūt Tilzītē.

Nākošajā atpūtas vietā Modests Nikolajevičs nākamo sievu vairs nesargāja. Viņi draudzīgi pakavēja vakaru pie konjaka glāzītēm, vijoles un basa dungām skanot, apgriezās pāris riņķus dejā un gāja savā istabā, kur bija trīs balti klātas gultas. Zēnu noguldīja vidējā gultā, un paši likās pa abām malām par sargeņģeļiem. Pane Sčerbinska pat nepiemirsa atgādināt, ka labi jā-uzmanot nauda, šoreiz viņa pati ar diviem pagriezieniem, uz vienu un otru pusi, stingri noslēdza durvis un nolika uz sava galdiņa atslēgu.

Tas Modestam Nikolajevičam ļoti patika. Novēlējis panei saldu dusu, viņš nodzēsa sveci, šņākdams ienira zem pēļu segas kā valzivs ūdenī, un drīz, kopā ar circeņu dziesmu aizkrāsnē, istabas gaisu trīcināja viņa dobjie krācieni.

Pane Sčerbinska ilgi raudzījās pelēkā tumsā uz blakus gultu, kur saldi snauda viņas eņģelis. Uz krūtīm gulās smagums kā akmens, kas spieda sirdi līdz sāpēm, un kaklā sūrstēja rūgtums. Viņa daudzkārt pūlējās uzcelties, bet svina smagums un liels nespēks nospieda atpakaļ gultā. Rokas tiecās uz zēna pusi glaudīt viņam galvu, paturēt viņa roku savējā un just siltumu, ko viņa devusi šai jaunajai spirgtajai dzīvībai. Šis siltums atkausēja apzinīgi cieto sirds stingumu, ar kādu viņa tiecās atrauties šim zēnam, karstā mātes mīlestībā atvēra noslēgtos asaru traukus, un viņa ļāva tām sūkties spilvēnos, kamēr pašai pāri palika tikai dedzinošs rūgtums kaklā. Bet sirds, likās, bija kļuvusi vieglāka un skaidrāka.

Tad viņa klusu uzcēlās, ierāvusies tumšā kaktā, saģērbās un atkal piezagās zēna gultiņai. Noņēma sev no kakla Rožu kroņa krelles, škaplerus, tos viegli uzlika zēnam ap galvu, pārkrustīja, viegli pieskārās ar lūpām viņa pierei un, tad aizturētu elpu, izslīdēja pa durvīm laukā .. .

6.

— Kas tā par ubadzi, kas tik gurdeni pievakarē kāpj Kuļņevas baznīcas kalnā? — nācējā raudzīdamies, jautāja sev mācītājs Sčerbinskis, kam pēdējās dienās sirds juta līdz katram ubagam. Nekad viņš vēl nebija sajutis tik lielu vientulību un dvēseles tukšumu, kā šinīs nemierīgajās dienās, kad nekur nedzirdēja minam Marijas vārda. Ar simtiem jautājumu viņš pūlējās noskaidrot viņas likteni, bet gaismu aprija neziņas tumsa. Nu viņš ar nožēlu apraudāja savu vieglprātību, ka ļāvis sievai vaļu griezties dumpja virpulī un ļāvis tur ieraut arī sevi pašu. Kas kaitēja mierīgi nedzīvot? Vai viens cilvēks spēj sagrozīt lielo tautu un valstu likteņus? Vai nevarēja viņš būt skatītājs no malas pa visu dumpja laiku un tikai tad nosvērties pārspēka pusē, kā to dara visi gudrie politiķi? Nu pazaudēts viss ...

Bet ubadze lēni kāpa augstāk kalnā. Jau labi varēja saskatīt viņas noplēstos zābakus, bet vaigu viņa slēpa biezā zemnieces lakatā. Viņa nevarīgi pienāca klāt mācītājam un ietrīcējās elsās.

— Marija... Marija!... — ģībstošo sievieti saturēja vīrs, viņu skāva un glaudīja, kamēr nomierinājās abi. Tad viņš pieveda sievu pie pareizticīgo baznīcas, nocēla cepuri un teica:

— Marija, šī ir mūsu glābēja. Lūgsim Dievu ...

Atgriezusies bēgle vēl nepaguva izstāstīt vīram savas gaitas, kad pamanīja uz lielceļa krievu jātniekus. Tie jāja augstajā baznīcas kalnā.

Mācītājs bailīgi pārmeta krustu un pameta skatu uz vakariem, saules rietu. To tūdaļ saprata pane Sčerbinska. Viņa lika vīram iet mājās sagaidīt jaunos draugus, bet pati iesteidzās baznīcā. Sargs vai kāds cits, piesmiedams pareizticīgo dievnamu, bija nogriezis garās zvanu auklas. Viņa uztrausās pa kāpnēm augšā tornī, ieķērās zvanu auklu galos un iešūpoja lielo zvanu rietošai vakara saulei.

— Tall-dall! Tall-dall! — zvani svinīgi vēstīja pareizticības uzvaru, un karavīri, jājot garām dievnamam, uz brītiņu nostājās, noņēma cepures un krustījās. Viņi izlasīja pie durvīm piestiprināto plāksni, par piemiņu kritušam ģenerālim Kuļņevam, un virsnieks savam pulciņam teica:

— Šī ir mūsu zeme, pareizticības zeme. Ejam apciemot dziļām bēdām uztraukto savu garīgo tētiņu.

Pretim Krievu zemes sargiem izsteidzās nobēdājies mācītājs.

— Lai slava tam Kungam, ka es atkal šeit dzirdu krievu valodu! — viņš pacēla rokas svētīdams tēvzemes sargus.

Karavīru pulciņš viņam atbildēja, pazemīgi noliecot galvas. Mācītājam piegāja klāt virsnieks ar pulkveža uzplečiem un sašķindināja piešus:

— Ekspedīcijas karaspēka vadītājs Andrejevs!

Pulkvedis stāstīja, ka nu viņi izdarot izmeklēšanu

pa visām muižām un ciemiem, kur vien agrāk atskanējušas dumpinieku balsis. Nu jājot no Zaļmuižas, kur cerējuši saņemt apriņķa muižniecības vecākā norādījumus, bet, diemžēl, neatraduši viņu mājās. Viņš esot aizbraucis uz Karlsbādi ārstēties. Virsnieks nopūtās, cik neizdevīgu laiku atpūtai atradis krievu stiprākais balsts un tad ar humoru piebilda:

— Un, lūk, kamēr kaķa nav mājās, tikmēr pelītes dejo.

— Jā, pelītes dejo, — bažīgi papurināja garās pinkas mācītājs. Zobs niezēja Modestam Nikolajevičam iekost, taču tad nāktu dienas gaismā arī viņa paša darbi, un kaps būtu izrakts. Ko vien varēja noklusēt, bija jāklusē, ko vien varēja griezt par labu, bija jālabo. Viņš laipni lūdza karavīrus pie sevis uz naktsmājām, nododams visu māju viņu rīcībā.

Nu panei Sčerbinskai nācās skriet līdz aizkusuinam. Tālā ceļa braucēji bija izsalkuši un izslāpuši. Augu vakaru šņāca patvāris, un karavīri, ar dvieļiem slaucīdami sviedrus, stāstīja savus varoņdarbus Viļakā.

Pliskavas kara gubernātors ģenerālmajors šuvalovs ar nolūku bijis nogaidījis pavēles izdošanu līdz aizga-vēnim, lai saņemtu poļu nemierniekus aiz ūsām tieši pie siltām aizgavēņa bļinām. Un tā ari noticis. Šie klusītiņām zagdamies pa tumšām muižas alejām, ielenkuši Viļakas pili no visām pusēm un tad — hop! — ar pēkšņu triecienu vaļējās durvīs un tad pa visām istabām. Ap gariem galdiem tur sēdējusi vai vesela talka: visi ieskurbuši un jautri, bet lielmāte jau pielaikojusi kalponēm tumšās sēru krāsas. Pani uzrāvušies augšā, saslējušies uz cīņu. bet šie — blauc! blauc! — brīdinājuma šāvienus pāri viņu galvām. Pani pacēluši uz augšu rokas, toties zemu noslīkušas viņu ūsas. Kad sākuši tos tēviņus pa vienam sasiet, sievietes sacēlušas troksni kā zirgu tirgū, un tām šie ar pātagu — švauks! švauks! — vai līdz kaulam, kamēr nabadzītes kļuvušas mēmas un pašas ļāvušās sevi ieslēgt otrā stāva istabā, kamēr sāksies izmeklēšana.

Izveicīgo virsnieka stāstījumu karavīri pavadīja bramanīgiem smiekliem, bet viesmīlīgā namamāte, ierāvusies aizkrāsnē, slaucīja nevaldāmas asaras.

— Bet lieliski bija tie trīs jaunie puiši, kas pienesa kara gubernātoram ziņojumu, — ar uzsvaru cildināja latviešu puikas pulkvedis Andrejevs. — Viņi visas vietas pārzināja tik sīki, ka mums atlika tikai sekot. Viņu vienīgā pielaistā kļūda bija tā, ka neapķērās pavēlēt aplenkt miestiņa lielo krogu, kur tanī vakarā dzīrojuši otrās šķiras insurģenti. Tad visi vēži būtu maisā.

— Sakam paldies Dievam, ka jums veicies arī tik tālu, — mācītājs centās izbeigt uztraucošos stāstus, lai noraudājusies sieva nenodod viņus pašus, bet atmiņās iekarsušie karavīri stāstīja visdažādākos atgadījumus citās muižās. Pat nepiemirsa pieminēt mucējus, kurus veikli panākuši. Vienīgi no Saļņevas aizbēdzis varens desmitjūgs ar nezināmiem bēgļiem. To vārdus patlaban cenšoties noskaidrot sevišķa ekspedīcijas komisija.

Panei Sčerbinskai uznāca nervu drudzis. Valdīdamās ar visiem spēkiem, viņa arī pienāca klāt galdam ar savu priekšlikumu.

— Pulkveža kungs, jums izmeklēšanas komisijā vajadzēja iecelt to Romeku Bžezinski, kas pienesa ziņojumu Pliskavas kara gubernātoram.

— Vai jūs, cienīgmāt, arī pazīstat to jauno cilvēku?

— Jā. Viņš ir liels po . .. krievu patriots, — apjukusi noteica pane un piesteidzās uzpūst patvāri.

— Pateicos, cienīgmāt, par jūsu labām atsauksmēm! Nu es tam puisim varēšu dāvāt vēl lielāku uzticību. Man jums jāpastāsta, ka Romualds Bžezinskis un viņa draugi, brāļi Stankeviči, iecelti slepenpolicijas dienestā. Viņi kopā ar zemniekiem pie Dagdas miestiņa aizturēja dažu labu bēgošu sazvērnieku. Sevišķi svarīgs viņu pakalpojums bija Viļakas tipogrāfijās vadītāja Mi-chaila Veides aizturēšana. Un kāds blēdis! — ūsas braucīdams smējās pulkvedis. — šis, pārģērbies par ubagu, kāto ar kuli pār pleciem, bet kulē tipogrāfijās piederumi. Tomēr Bžezinskis viņu uzreiz pazinis un — cap! — rokā kā nebijis. Vēlreiz paldies, cienīgmāt, par ieteikumu! Mēs tam puisim uzdosim organizēt zemnieku policiju, kas varēs aizstāt karaspēku.

Mācītāja kundze pateicībā par solījumiem nodibināt kārtību pienesa pilnu istabu ar salmiem kā zemnieku kāzās un klāja baltas guļasvietas. Ekspedīcijas vadītājam nodeva savu guļamistabu, bet pati sev un vīram iekārtoja pārnakšņošanu virtuvē.

Kad karavīri apgūlās, viņa tūdaļ saģērbās un steidzās uz Ilzenbergas muižu pie pana Butvelovska.

7.

Neskatoties uz vēlo stundu, pans Butvelovskis šoreiz negulēja. Viņš bija paklausījis ekspedīcijas karaspēka izsludinātai pavēlei, ka muižniekiem, kas nepiedalās dumpī, ir jāatteicas no visiem izbraukumiem uz kaimiņmuižām, pilsētām, vai ārzemēm. Nu viņš sēdēja pie kamīna, nevarīgi sašļucis kā māla pika, un, apskāvis rokām vēderu, stenēja zem tauku smaguma.

— Ak, pan Butvelovski, palīdziet glābties mums un glābieties pats! — tie bija pirmie vārdi, ar ko pane Sčerbinska apsveica kaimiņu dzimšanas dienā.

— Tas nav vairs iespējams, — sūkdams savas taukainās lūpas, kā miegā atmurmināja pans Butvelov-skis. — Gribēju doties Ričardam Manteifelam līdz uz Dinaburgas rajonu, bet tur ari sagaidāma tā pati ķeza. Naudu esmu paspēlējis un izkaisījis zemniekiem. Muižu patlaban nav kam pārdot. Tā tad — uz ārzemēm netieku. Vajadzēs mirt... Bet labi padzīvoju, un nākamās audzes man uzcels vēl pieminekli.

— Kāpēc, pan, jūs runājat par miršanu, kad mums visa dzīve priekšā? — dedzīgi atsaucās pane Sčerbin-ska. — Mēs vēl cīnīsimies, tikai ar citādiem paņēmieniem. — Viņa stāstīja, ka ekspedīcijas grupa rīt domājot izdarīt kratīšanu Ilzenbergā, bet viņa domājot, ka svētdienas dienā labāk sarīkot pareizticīgo baznīcā svinīgu dievkalpojumu. Bet neesot draudzes. Tāpēc panam Butvelovskim jānākot talkā ar saviem muižas ļaudīm.

Pans Butvelovskis uzreiz salīgojās kā kalns.

— Jums vajadzīga draudze? Lieliski, lieliski! Uz mani vienu pašu tiem maskaļiem būs ko noskatīties. Vai jums ir vēl nauda?

— Ir! — pane Sčerbinska izvīstīja no lakata divus simtsrubļus.

— Par šo naudu rītu jums būs divi simti draudzes locekļu, plus paši Butvelovski, — apņēmīgi noteica kaimiņš.

Drīz muižas kalpi skrēja pa visiem apkārtējiem ciemiem ar lielu dienas algas piedāvājumu darba ļaudīm svētdienā. Rublis dienā klaušu laikos skanēja pat neticami. Nabadzīgie zemnieki nakts laikā rāva no miega augšā pusaudžus bērnus un pulkiem nāca uz muižu riju kult. Bet vēl vairāk tie bija pārsteigti, kad rijas izrādījās gluži tukšas, un spriguļu nepietika pat ceturtai kūlēju daļai.

Tad sāka rīkoties pane Sčerbinska. Viņa lika kūlējiem pazemīgi nostāties pret krāsni, mācīja darīt pareizticīgo krusta zīmi un locīties pēc viņas parauga, līdz zemei. Pans Butvelovskis izdalīja strādniekiem pusi no apsolītās algas un uzaicināja svētdienas rītā ierasties baznīcā, lai nopelnītu otru pusi. Kad ļaudis aizgāja mājās, viņš pats brauca uz Rēzekni angažēt baznīcas psalmotājus un diakonu.

Tanī svētdienā apkārt parasti klusajai pareizticīgo baznīciņai čaloja īsts tirgus troksnis, jo bez algotņiem saradās vēl divreiz vairāk ziņkārīgo. Gaiši mirgoja neskaitāmas baznīcas sveces, svinīgi dziedāja un kūpināja kuplos vīrāka dūmus mācītājs Sčerbinskis, un tikpat svinīgi atsaucās daiļskanīgais psalmotāju koris. Altāra priekšā stāvēja pati mācītāja cienmāte un viņai līdzās pans Butvelovskis. Viņi abi skaļi skaitīja lūgšanas, meta krustus un pēc viņu parauga visi baznīcēni locījās līdz zemei.

To redzot, krievu patriotiem asaras kāpa acīs. Viņi apbrīnoja dedzīgo mācītāju, kas spējis pulcināt pareizticīgo baznīcā vai visu apkārtējo draudžu locekļus.

Pēc dievkalpojuma pulkvedis Andrejevs lūdza mācītāju iepazīstināt viņu ar resno, dievbijīgo muižnieku.

— Tas ir Butvelovskis no Ilzenbergas muižas, kur šodien jums jāizdara kratīšanas, — bārdā smīnēdams paskaidroja mācītājs.

— Tādā gadījumā es pilnvaroju jūs, tētiņ, viņa kratīšanu izdarīt pie bikts, — godbijīgi palocījās pulkvedis un savā grāmatiņā pretim Butvelovska uzvārdam ierakstīja: „uzticams“.

Nu pie pusdienu galda, blakus pulkvedim Andreje-vam sēdēja arī pans Butvelovskis. Ekspedīcijas kornan-dierim likās neticami, ka viens īsts polis var lūgt pareizticīgo baznīcā.

— Pulkveža kungs, es neesmu nekāds pasaules brīnums, — teica pans Butvelovskis. — Es esmu tikai viens mazs ķieģelītis monumentālā brīnumbūvē, ko radījis mūsu cienījāmā tētiņa ģēnijs. Es esmu tikai ticīgs cilvēks un eju tajā dievnamā, kur jūsmīgi skan tīrā Dieva mācība.

Pulkvedis nolieca galvu mācītāja priekšā.

— Jā, jums, kungi, viegli nākas apbrīnot mana vīra darbus un nopelnus, — starpā iejaucās mācītāja cienīgmāte, — bet jums nav ne jausmas, cik daudz šeit pūliņu likts. Kas bija Kuļņeva kopš mana vīra ierašanās? Vistumšākais kaktiņš visā guberņā! Mums bija viens vienīgais draudzes loceklis, apriņķa vecākais, kas arī šeit ir parādījies tikai divas reizes. Un apkārt bija tik mežonīgi cilvēki, ka brauca pāri mežam ar lielu līkumu prom no ceļa, lai tikai neredzētu pareizticīgo dievnamu, jo tas ir atņemts no jezuītiem. Bet paprasiet tagad, pulkveža kungs, jeb kuram zemniekam, un jums katrs nosauks visus ķeizara ģimenes locekļus un skaidri pasacīs, kad kuram svināma dzimšanas diena.

— Es tam pilnīgi ticu, cienīgmāt, — vīna un vēl vairāk daiļās cienīgmātes tuvuma sasildīts, pulkvedis nebeidza slavēt čaklo mācītāja pāri. — Tāpat es ticu, cienīgmāt, ka pareizticības uzvaras darbā ir nenoliedzami arī jūsu pūliņi.

— Pulkveža kungs, ja man būtu augstākā garīgā vara, es cienīgmāti ieceltu par mācītāju, — vēl augstāk kāpināja slavinājumu pans Butvelovskis.

— Ha, ha, ha! Ko mēs abi mācītāji tad vienā draudzē iesāktu? — pane Sčerbinska centās sarunām piešķirt omulību.

— Tad es pašu mācītāju ieceltu par bīskapu, — pacilātā balsī teica pans Butvelovskis. — Nudien, ja viņš šā goda nav cienīgs, tad uz pasaules nav bijis neviena apustuļa, neviena evaņģēlista.

Pulkvedim pietrūka vārdu ar ko Butvelovski pārtrumpot. Viņš, kā valsts varas nesējs, brītiņu padomāja, pieņēma cienīgu izskatu un sāka runāt vēl nedzirdēti svinīgā balsī:

— Augsti godātais mācītāja kungs! Es par saviem vērojumiem mūžam slavenā un neaizmirstamā Kuļņevā rakstīšu izsmeļošu ziņojumu nevien kara gubernāto-ram, bet arī jūsu augstākam virsganam, Vilnas mētro-polītam. šī zeme, par ko mēs cīnāmies, patlaban atrodas vienīgi Dieva un krievu karaspēka rokās. Mūsu karaspēks izmisumā cīnās ar augošu apslēptu ienaidnieku. Taču, kā redzams, Dievs mums palīdz ik uz soļa. Nemiera bangojošā jūrā ir miera un svētlaimības sala, pret kuras cietiem klinšu krastiem sašķīst jūras bangas. Tā sala ir Kuļņeva. Par to es rakstīšu mētropolī-tam un no savas puses lūgšu jums visciešāko atbalstu.

Mācītājs ar cienīgmāti pateicībā nolieca galvas.

— Un tagad uz jūsu jauko runu iedzersim! — pacēla glāzīti pane Sčerbinska. — Prozīt!

— Uz jūsu augšupcelšanos! — pretim cēla savu glāzi ekspedīcijas karaspēka komandieris un piecēlās.

Lai dzīvo pareizticības apustuļi!

Desmitā nodaļa Pavasaris liesmās

1.

Pēc trakojošiem marta sniegputeņiem un negaisiem pēkšņi cauri tumšo mākoņu slāņiem izlauzās saule kā liela un sārti nokaitēta ripa. Tās stariem pieskaroties meža galotnēm, satraukumā notrīcēja koki, tiem pārlaižoties pāri kalniem, sabijušies saplaka sniegi lauki, un krūmājos piedzītās kupenas sarāvās sīkā čokurā.

Satrūkās arī starp kraujiem krastiem dziļi paslēpusies Ičas upīte. Tā strauji atsedza ledus un sniega balto segu, nosprauslājās, nokrācās, izlēca laukā no krastiem un rotaļīgi salocījās pretim saulei kā ziboša sudraba lenta. Viņai atsaukdamies, kalnos līksmi iedziedājās jautrie strauti, guldžiem un kūleņiem tie krākdami metās lejup, un cīrulis, pamanījis šo jautro spēli, kā bulta izšāvās augstu zilgmē un pūta vaļā savas trallinošās stabules:

— Tiru-liru-lirū! Mostieties! Pavasar’s!

Bet panei Sčerbinskai šoreiz netikās klausīties cīruļu trallās. Viņa bija ierakusies draudzes mazmājiņā kā lācis ziemas migā, gulēja dienām un naktīm un sūrojās par galvas sāpēm, lai viņu neviens netraucē. Pat uz pagalma pusi durvis bija noslēgtas un logi aizvērti, lai tikai neredzētu un neklausītos uz lielo bēdu un asaru liekņu, kāda nu viņai šķita seno ilgu un cerību zeme.

Likās, tā ir ūdens plūdiem noskalotā Bābele, sēra ugunīm izpostītā Sodoma un Gomora, un viņa pati bija sāls stabā pārvērtusies Lata sieva, kam acis tiecās noraudzīties šajā postā.

Taču ir noslēgtā istabā viņa nespēja saraut saites ar derdzīgo pagātni. Vīra smagie, gausie soļi kā veca

pulksteņa tinkšķēšana stāstīja, ka ir laiks runāt par visām noklusētām lietām, noslēgt rēķinus par izdotām naudas summām, šis brīdis likās drausmīgāks par karu un tikpat atbaidīgs viņas bārdainais vīrs. Lai nesastap-tos ar viņu aci pret aci, viņa vilka segu sev pāri galvai un atmiņā cēla tos laikus, kad šis vīrs bija mīļāks no mīļākiem, un viņa bārda zaigoja kā saules zelta piekaisītais jasmiņu krūms.

Tik laimīgi viņi jutās pārbraukuši no trimdas, no trokšņainās Vilnas. Apkārt šalkojošie meži apskāva Kuļņevu no visām pusēm kā veco bruņinieku pils mūri, un lejā šalkojošā upīte, mezdama līkumus apkārt baznīcas kalnam, viņus vēl vairāk nošķīra no pasaules, ieslēdza kā klusā pasakainā valstī. Te viņi baroja cūkas, vārīja marmelādes, kaltēja baravikas un dīrāja zaķiem ādas. Sievas vienīgā vēlēšanās bija ik dienas pārsteigt vīru, izdomājot jaunu ēdienu. Tad abi ēda, slavēja labo garšu, sasmaidījās un sabučojās.

— Marija, kura diena šodien? — izretām negribīgi iejautājās mācītājs.

— Es nezinu. Un kāpēc tev jāzina?

— Vajadzētu kādu svētdienu pazvanīt... Paklausītos, kā atbalss nolīgo mežos.

— Nezvanīsim, Juzinka! Kāpēc traucēt mieru sev un citiem? Ļaudīm sāpēs sirds, ka jezuītiem atņemtā baznīcā zvana pareizticīgie.

Un viņi atkal, kavēdami laiku, glauda sunīti, glaud" kaķīti.

Vilnas mētropolīts piesūta vai veselu kuli zelta. Viņi pārskaita un nezina, ko iesākt.

— Juze, sabērsim zeķē un apraksim zem lielās egles saknēm.

— Nē, var pazust, — mācītājam iešāvās galvā māņticība par naudas nozušanu. — Marija, vai atceries, ka tev Drisā palika dāvātās rotas lietas? Pērc nu pati!

Viņa meklē un pērk labāko un dārgāko. Bet kas ir zelts pret spožo saules kvēli? Kas ir dimants, smaragds, safīrs un rubīns pret mēness vizmā čalojošiem Ičas viļņiem? Tie izzūd kā ēna saules gaismā, tie niecīgi kā cilvēka mūžs pretim mūžībai. Likās, visas rotas būtu tik vien vērts, kā nolaist Ičas straumē un izbaudīt vienu gaišu mirkli, kad saskartos mēness staru, upes viļņu un rotu zaigs. Un tomēr nē.

Rēzeknē viņa sastop panu Antoniju Ricku. Tas noliecas skūpstīt roku, un. pamanījis kaut ko sevišķu, brītiņu kavējas. Lūk, tas jau ir kaut kas! Tāpat reaģē arī citi muižnieki.

Pienāk jauns naudas sūtījums, un viņai uz to jau iedzirkstas acis.

— Juze, visdrošāk naudu uzglabāt rotas lietās, — viņa ierunājas pati.

— Pērc, mīļā, pērc! — vīrs līksmi smaida par sievas priekiem.

Klusajā Kuļņevā sāk ierasties lepni muižnieku pajūgi . ..

— Paldies, par lielisku uzņemšanu! Lūdzam panu un pani ciemos pie mums! — laipni aicina dižciltīgie ciemiņi viesos pie sevis.

Pareizticīgo garīgais gans sāk izbraukt viesībās pie poļu muižniekiem. Muižās dzirkstī jautrība un prieks, kas tālu pāršalko Ičas idilliskās žūžas. Daiļajai cienīgmātei vieglā priekā nokut sirds, aizrāvīgā mazurkā saviļņojas asinis. Poļu muižnieki viņiem čukst ausīs: ,.Mēs draugi, mēs brāļi!“ Un beidzot — „mums visiem viena tēvzeme, viena ticība, viens mērķis!“

Sākas drudžains darbs, dumpja sagatavošanai. Nu pietrūkst naudas, nu nav laika izgulēt miegu. Straume rauj līdz ar lielu kaisli, jo radušās cerības atgūt savu zaudēto bērnu.

— Ak, Pēterīt, Pēterīt...

Bet pa straumes krastiem zied sārtsārtas rozes. Tur smaida Antonijs, tur Vaclavs, tur Romeks. Tie visi, visi ap viņu dejo riņķī, saka mīļus vārdus, sirdij tīkamus vārdus: „Ak, nākošā grāfiene pane Sčerbinska!“ Un zemnieku koris sauc: „Urrā! Urrā!“

Un tālāk? Ak, Dievs! Labāk nedomāt, aizmirst, pārvilkt segu pār acīm, aizslēgt durvis ar deviņām atslēgām!...

Bet istabā, vecajam pulkstenim līdz, tikšķ nemierīgi vīra soļi. Liekas, tie skaita pa vienam grašam

vējos izsētos tūkstoš rubļu, par ko nu jādod norēķins Vilnas mētropolītam. šie klusie soļi, likās, spēcīgi trīcina viņas gultu un vārīgi satriec sirdi. Likās, no šiem soļiem nespētu noslēpties pat vistumšākā, dziļākā alā. Nekur vairs nespēs noslēpties no pasaules kauna. Visu viņa spējusi, visu varējusi, tikai nevar pati palikt par zeltu, nevar no sevis izkalt naudu.

Un strazdi, sasēduši aiz loga ceriņu krūmos, runā klusētāja vīra vārdā, ķircina tik nežēlīgi, ka vai šalkas grābj klausoties.

— A-čirr! A-čī! A-čī-čī-čī-čī!

2.

Pie lieveņa durvīm kaut kas grabinājās.

— Ak Dievs, tādu nemieru! — sapīcis norūca bārdā mācītājs. — Kur pazudis agrākais miers? Nu dienām un naktīm apkārt dauzās visādi vazaņķi un spiegi. Marija, vai tu dzirdēji, ka pagājušo nakti grabinājās pie mūsu loga?

— Ej un pasaki, ka viņiem nekas nav meklējams mūsu mājās, — vaidēdama atrunājās sieva.

Mācītājs, īgni rūkdams, atbultēja durvis.

Pie lieveņa stāvēja Miglenieku Andrejs, izmircis līdz kaulam un dubļos nobridies. Drebinājās no aukstuma.

— Es gribu runāt ar pani Sčerbinsku.

— šeit nedzīvo nekādi poļu pani! — dusmīgi atcirta mācītājs.

— Ar mācītāja cienīgmāti, — izlaboja Andrejs.

— Ak, ar mācītāja cienīgmāti? — mācītājs kļuva laipnāks. — Tad to arī atceries, ka pareizticīgo mācītājs nav nekāds poļu pans. Vai saprati? ... Marija, vai tu pieņemsi zemnieku? Esot Miglenieku Andrejs.

— Lai ienāk! — pane Sčerbinska uzcēlās gultā sēdus, jo juta pret šo vīru pienākumu.

— Ak, pane... ak, mācītāja cienīgmāti — turpat pie gultas raudādams sabruka uz zemā ķeblīša Miglenieku Andrejs. — Esmu izmeklējies pa visām malu malām ... Jūs vienīgā varat pasacīt, kur mans dēls Pēterītis . . . Viņš tanī vakarā bija Saļņevas pilī kopā ar jums ...

Pane Sčerbinska brītiņu cīnījās ar savām jūtām. Jaunieņemtais stāvoklis prasīja noliegt katru līdzzināšanu, bet viņa nespēja noraudzīties bēdās sagrauztā vīrā, kam pēkšņi matos iesniguši balta sarma, un izmisušās acis asaro kā dziļi klinšu avoti. Taču viņa pati bija šo vīru ieteikusi panam Antonijam Rickam, ar lielām pūlēm to aizvilinājusi uz Saļņevu, kur viņš, iesaistīts dumpī, pat dabūja ciest, pazaudēja iekrāto naudu un gandrīz nolaida dibenā ciemā atstāto saimniecību. Sarūgtinājumā viņš varētu pievienoties nodevējiem un tad nāktu klāt vēl jaunas noklusētas liecības par mācītāja sievas rosīgo darbu.

Šie apsvērumi spieda viņu stāstīt patiesību par Zaļ-muižas lielkunga bēgšanu. Lai tuvotos savam senlolo-tam mērķim, viņa stāstīja, ka Modests Nikolajevičs aizvedis Pēteri sev līdz uz Prūsiju, atzīdams zēnu par savu dēlu.

Miglenieku Andrejam zemu noslīka galva uz krūtīm. Mācītāja kundzei likās, ka ir uzsākta pēdējā cīņa, no kuras vairs nevarēja atkāpties.

— Tagad, lūdzu, sakiet, Miglenieka kungs, kāds jūsu ģimenei sakars ar Zaļmuižas kungiem? — viņa gausi iesāka, kā meklēdamās pēc vārdiem.

— Nezinu, cienīgmāt, — pavisam svešā balsī ierunājās Andrejs. — Viņš pēc Pēterīša tīko jau no bērna dzimšanas.

— Tomēr nesaprotami, ka svešs cilvēks grib atņemt vecākiem bērnu, — neatlaidās pane Sčerbinska. — Ja Pēteris būtu bijis kaut muižnieka dēls. Jūs taču esat zemnieki.

Andrejs trīcošā balsī sāka stāstīt par nelaimīgo atgadījumu ar Zaļmuižas kalponi Mariju. Viņš stāstīja un cieši raudzījās pēc balss sen pazīstamā sievietē, kas, nometusi krāšņo poļu panes tērpu, nu atkal līdzinājās kalponei Marijai.

— Varbūt, Zaļmuižas lielkungs domā, ka manai sievai atmainītais bērns bija viņa paša? — viņš beidzot piebilda un nobijās no cienīgmātes dedzīgiem skatiem, kura kā pūce, ievīstījusies mīkstā, raibā seģenē, zibsnīja acīm no tumšā kakta. Viņš nojauta šīs pūces lielo varu pār muižniekiem un lūdza viņas palīdzību, lai dabūtu dēlu atpakaļ pie sevis.

— Bet var arī būt, ka Pēteris nav jūsu dēls. Taču jūsu sieva neatceras nekādas sava dēla pazīmes, — cienīgmāte to norunāja tik kāri, it kā plātītu muti pēc garšīga kumosa.

— Mana sirds to saka, — apgalvoja Andrejs.

— Bet Modes tam Nikolajevičam sirds saka arī to pašu! — vēl dedzīgāk acīm pazibsnīja cienīgmāte.

- Jums ir jāuzrāda dēla pazīmes.

Andrejam atkal sāka asarot acis. Likās, viņš apraudāja sen mirušo dēliņu. Bet pane Sčerbinska nu ņēmās enerģiski aizstāvēt Modestu Nikolajeviču. Aizvešana uz Prūsiju Pēterim nākot tikai par svētību. Mājās zēns izaugtu vienīgi par zemes arāju, bet tur viņš tikšot izskolots par augsti mācītu vīru. Tāpēc Andrejam neesot jāskumst, ja arī Pēteris, tiešām, būtu viņa dēls.

Rūgts kamols iespiedās Andrejam kaklā. Nenoklausījies panes runu līdz galam, viņš uzlika galvā ausainu zaķa cepuri un uzcēlās.

— Paldies, pane, par ziņām. Iešu meklēt vēl kaut kur citur pēc palīdzības, — viņš strauji atvēra durvis un tikko nesagrūdās ar mācītāju, kas bija uzmanīgi klausījies sarunu aiz durvīm.

Nu nāca vīra kārta izrunāties ar sievu par gadiem ilgi klusētām lietām. Tas nebija viegli. Vecā lieta bija iesalusi un kļuvusi nekustināma kā stingrās katoļu dogmas, pie kurām turoties, viņš paturēja sevī arī kādreizējā Marijas grēka noslēpumu, bet nu viņam likās bija pienācis pēdējais brīdis atmest šīs dogmas. Stāvoklis prasīja strauju pārorientēšanos, jo citādi jāaiziet spaidu darbos uz Sibiriju vai jāizbeidz elpošana zem cilpas žņaugiem. Taču nabaga kalpa dēlam gribējās dzīvot.

Ar šo dzīvības alku viņš ienāca pie sievas nemiera pilnām acīm un nosēdās uz tā paša soliņa, kur bija sēdējis Andrejs.

— Marija, nu es zinu visu ... — viņš saspieda plaukstās sāpošo galvu. — Marija, kāpēc tu man to agrāk nesacīji?

— Mīļais, es negribēju tevi darīt nelaimīgu, — baiļu pilnām acīm sieva lūdzās piedošanu.

— Bet vai tagad es esmu laimīgs? Es esmu cilpā iekšā! — viņš uzcēlās un ar trīcošu roku izvilka no sava rakstāmgalda papīru vīstokli. — Lūk! „Saņēmu no panes Sčerbinskas tūkstoš rubļu sacelšanās kustības propagandai. Antonijs Ricks..„Saņēmu no panes Sčerbinskas divi tūkstoši rubļu pulvēra iegādei, Ādams Časņickis ...“ „Saņēmu no panes Sčerbinskas pieci tūkstoši rubļu brīvprātīgo vervēšanai. Vaclavs Slucko-Cja-pinskis ...“ Un tā tālāk, un tā tālāk ... Vai šīs kvītis es varu likt pie norēķina pareizticīgo mētropolītam ? Ak, ārprāts, ārprāts! Ko mēs esam izdarījuši!

Sieva sarāvās čokurā un ievaidējās. Vienīgā atbilde uz lielo pieprasījumu bija rūgtās asaras par savu nelaimīgo dzīvi. Viņa raudāja kā pirms četrpadsmit gadiem pie šā vīra biktskrēsla lodziņa, likdama ar to atgādināt kādreiz uzlikto gandarījumu par grēkiem.

To saprata arī mācītājs. Viņš nosēdās uz gultas malas un arī ļāva lielām asarām velties pār iesirmo bārdu. Viņi atkal abi jutās mazi, nevarīgi cilvēciņi lielā likteņa rokās. Atgadījums viņus bija pacēlis no vergu stāvokļa augstākā dzīvē. Bet nu viņi atkal grimst vai pazemē un nav nekāda glābiņa.

šinī liktenīgā brīdī speciāls kurjērs viņiem mājās pienesa vēstuli. Sieva vēl dziļāk ierāvās tumšajā kaktā.

Mācītājs saņēmās un lasīja:

— „Mans dārgais tētiņ! Garā apskaujot un bučojot Tevi ar īsta brāļa un Baznīcas tēva mīlestību, vēlreiz pateicos Dievam par man doto gaišo prātu, kas licis Tevi atgriezt kā Zaulu, lai Tu kļūtu par evaņģēlistu Paulu un sev līdz vestu tūkstošus. Piedodi, tētiņ, ka es Tev nesen biju ierakstījis dažu skarbu vārdu. Man neizprotama likās Tava ilgā klusēšana. Bet nu es redzu Tavas klusēšanas apbrīnojamos augļus. Tavas mācības apgarotie ļaudis ejot garām katoļu baznīcām, Tavi mācekļi nododot poļu sazvērniekus. Man it sevišķi liels prieks, ka Tavus darba augļus prot novērtēt arī laicīgā vara, ar kuru kādreiz man bija jāsaduras Tevis dēļ.

Pulkvedis Andrejevs raksta, ka Tu esot sabeidzis veselību. Ticu un saprotu. Nepārpūlies, tētiņ, par agru, jo mums pats lielākais darba cēliens priekšā. Arī es patlaban esmu spiests bailīgi ierauties savā kaktiņā, jo Viļņā nemieri vārās kā raganu katlā. Bezspēcīga ir kļuvusi mūsu laicīgā vara, kas pārāk saudzīgi un mīksti apietas ar ļaužu musinātājiem. Mūsu ģenerālgubernā-tors Nazimovs šim lielajam uzdevumam neder, tāpēc es lūdzu Viņa Ķeizarisko Majestāti dot mūsu malai īstu saimnieku ar vislielākām tiesībām, jo laiks prasa ātru un strauju rīcību. Man pienāk ziņas, ka Viņa Ķeizariskā Majestāte manam priekšlikumam pievienojies, tikai nevarot pietiekami ātri sameklēt īstu dzelzs vīru. Tā tad arī mēs varam cerēt uz baltākām dienām.

Saprotu, tētiņ, ka Tavs lielais darbs prasījis ne vien pūles, bet arī daudz līdzekļu. Par pūlēm Tev Dievs piešķirs algu debesīs, bet naudas izdevumus centīšos es segt no tiem pašiem trūcīgiem kūrijas līdzekļiem. Mazu summiņu, pāris tūkstošu rubļu, es izsniegšu tūlīt, tikai nekavējies, tētiņ, ierasties Viļņā, ka mēs varam pārrunāt vēl dažu labu lietu. Nepūlies, tētiņ, sīku norēķinu kārtošanā par agrāk saņemtiem pabalstiem. Man uzrakstīsi tikai vienu kvīti par visām summām kopā un motivēsi, ka esi saņēmis pareizticības propagandai Inflantijas apriņķos.

Tavu darbu un ģimeni svētīdams, Vilnas un Lietuvas mētropolīts J. Semaško.“

To dzirdot, pane Sčerbniska izlēca laukā no gultas un apskāvās mācītājam ap kaklu.

— Vīriņ, pavasar’s!

— Tikai pateicoties mūsu vienīgam draugam, — godbijīgi lūgšanā salika rokas mācītājs. — Marija, nu būsim arī mēs viņam uzticīgi. Vai atceries, ka tu prasīji laiku sagatavoties pāriešanai pareizticībā? Mētropolīts par to piemirsis pat apjautāties. Bet nu šis solījums būs jāpilda vistuvākā laikā.

Panei Sčerbinskai uz brītiņu apēnojās seja.

— Bet kā man būs ar Pēterīti?

— To mēs dabūsim pie sevis, — apņēmīgi noteica mācītājs. — Man tikai jānokārto lieta ar mētropolītu,

■

tad sadzīsim visiem bēgļiem pēdas. Valsts vārdā sadzīsim !

3.

Mācītājs posās ceļā uz Viļņu.

— Marija, — viņš teica, — uzmanies un izvairies no krievu spiegiem. Ņe ar vienu cilvēku neielaidies sarunās par poļu dumpi. Un neaizmirsti pateikt kalpam trīs reizes zvanīt baznīcā.

Sieva to svēti apņēmās un vīram par prieku, viņu izvadot ceļā, pati kāpa baznīcas tornī. Viņa to vairs nedarīja aiz bailēm, kā sagaidot ekspedīcijas karavīrus, bet gan aiz tīras apziņas, ka citādi nemaz nav iespējams.

— Ceļa-laimi! Ceļa-laimi! — dziedāja zvani, sviezdami šos vārdus caur lieliem torņa logiem tālumā. Viņa zvanīja par godu jaunai dzīvei, par iejūsmu ticības maiņai.

— Ak, kaut šīs skaņas dzirdētu pats Vilnas mētro-polīts!

Mētropolīts gan nedzirdēja, bet jūsmīgos zvanus bija saklausījusi kāda dižciltīga dāma. Tā karietē piebrauca baznīcai, pazemīgi krustījās un sāka grabināties pie durvīm. Pienākuma apziņā pret dievbijīgu cilvēku zvanītāja atvēra durvis. Dāma bija pati Zaļmui-žas lielmāte. Brītiņu palocījusies altāra priekšā un apskatījusi ģenerāļa Kuļņeva katafalku, viņa izgāja no baznīcas, slaucīdama asaras.

— Ak, Dievs, cik slavena un jauka baznīciņa! Bet neviens mani neveda uz šo pusi. Braucu lūgties uz Rēzekni, braucu uz Ludzu, bet pašiem balta baznīciņa kā putu gabaliņš! — viņa, slaucīdama asaras, vīstīja rokā lietussargu un nemitīgi raudzījās zvanītājā, kas noslēdza durvis.

— Kur, lūdzu, dzīvo mācītājs?

— Viņš dzīvo tur lejā, bet patlaban nav mājās, — pane Sčerbinska izklaidīgi nogrieza galvu sāņus un pavilka zemāk pār acīm lakatiņu.

— Tad viņa cienīgmātei jābūt mājās, — Sofija Kar-lovna enerģiski pasita padusē lietussargu.

— Es pati tā esmu, — negribīgi atzinās zvanītāja.

- Ar ko man gods pakalpot?

— Ak, jūs pati? Ak, mīļā, dārgā! — Sofija Kar-lovna strauji piesteidzās klāt kā mīļai, sen neredzētai māsai, tad uzreiz apstājās. Viņai drebēja acu skropstas un nevarīgi ietrīsējās lūpas.

— Lūdzu, dodiet man nodzerties!

Panei Sčerbinskai kļuva baigi no savādiem lielmātes skatiem, taču mācītāja cienīgmātei bija jārāda laipnība. Pa ceļam viņas nerunāja ne vārda, tikai pazagšus uzmeta viena otrai pētījošus skatus.

„Vai viņa atceras pagātni?“

Mācītāja mājā, atspirdzinājusies ar ogu sulu, lielmāte pati nosēdās goda krēslā, un, nemierīgi laižot skatu pāri istabai, rokās vīstīja lietussargu.

Panei Sčerbinskai kļuva baigi. Viņa pavēra durvis uz kalpa istabu, un pati nosēdās atstatu no viešņas.

— Ar ko man gods jūsu labdzimtībai pakalpot?

— Ak, mācītāja kundze, vai mēs varam vairs runāt par labdzimtībām, kad uz visiem ceļiem stāv zemnieki ar mietiem rokās! — vaimanīgi sūdzējās Sofija Kar-lovna. — Ak, Dievs! Vai to agrāk kāds varēja sapnī saredzēt, ka zemnieki mani nosauc par dumpinieci, par Viņa Ķeizariskās Majestātes gāzēju no troņa!? Un mans vīrs — apriņķa muižniecības vecākais, gubernā-tora labā roka — esot dumpinieks! Sakiet, mācītāja kundze, kas tā par kārtību? Sakiet, kur palicis mans vīrs? Viņš taču nevainīgs. Mana svaine šadurska kundze visu izstāstīja, kā viņš ticis ievilkts šajā ķezā. _Nu raud pati pane šadurska. Viņa zina, ka tās vīru aizsūtīs uz Sibiriju. Bet kur palicis mans Modests Nikolaje-vičs? .. . Atskrien pie manis Miglenieku Andrejs, raud, bučo rokas, saka: „Sofija Karlovna, rakstiet vīram uz Prūsiju, lai pārved mājās manu Pēterīti!“ Nu, sakiet, mācītāja kundze, kā bija? Jūs taču reizē bēgāt...

Pēc straujā vārdu biruma Sofija Karlovna sāka klepot. Trīcošās rokas te sažņaudza lietussargu, te salikās kā lūgšanā. Uz zoda trīcēja mazs spalvu kušķītis, augums tiecās uz priekšu, lai drīzāk dzirdētu atbildi.

Bet pane Sčerbinska samulsumā nespēja pateikt ne vārda.

Tad atkal uztraukumā iegailējās Sofijas Karlovnas acis. un viņa ļāva vaļu tām jūtām, kas sirdī plosījušās daudzas negulētas naktis.

— Es esmu zaudējusi veselību, es esmu zaudējusi nervus un beidzamo pacietības pilienu. Un viss tas noticis kādas dāmas dēļ! Tā plātās gāzt ķeizaru, un prātīgi, veci vīri skrien viņai pakaļ. Viņi gāzīs ķeizaru! Ak, augstās debesis! Zemei jānodreb zem šo bezdievju kājām! Bet viņi skrien pakaļ šai sievietei, skrien paši uz Sibiriju, paši lien cilpā. Un mans vīrs, nevainīgs, aizbēdzis pāri robežai. Nu, cik tad tālu, jūs, kundze, ar viņu kopā braucāt? Ak, rakstiet, kundze, lūdzama rakstiet viņam, lai brauc atpakaļ ievest apriņķī kārtību! Jums viņš vairāk klausīs nekā man. Tad es viņu nelaidīšu laukā no mājām. Jūs atbraucāt, un viņš jums paklausīja. Rakstiet, kundze, citādi es lūgšu savu tēvu, ģenerāli Tipaltu, celšu kājās visu generā-litāti. Bet negribu ģimenei neslavu celt. Negribu ...

Sofija Karlovna atkal sāka klepot un, pielikusi acīm mutautiņu, aizklāja rokām seju.

Nu pane Sčerbinska saprata, cik lielu aplamību pielaidusi, stāstot Miglenieku Andrejam patiesību. Ar to viņa pati bija atklājusi savu noslēpto pagātni. Nu šī sarūgtinātā sieva stāstīs par viņu citiem, izģērbs viņ-:» kailu visas pasaules priekšā. Karstas un auKstas šaltis skrēja pār viņas miesu aiz uztraukuma, kauna un bailēm, bet ausīs kala kā ar karstiem veseriem.

— Kundze, jūs esat pārāk uztraukusies, — viņa sāka mierināt Sofiju Karlovnu, bet pašai balss bija mainījusies līdz nepazīšanai. — Tiešām, cik es zinu, jūsu vīrs nav vainīgs un tāpēc nav vērts celt nekādu brēku. Citādi sāksies izmeklēšana un viņam pašam var sagādāt nepatikšanas par amata atstāšanu svarīgā brīdī. Viņš man teicās aizbraucot tikai uz neilgu laiciņu nokārtot Prūsijā darīšanas.

— Bet man Miglenieku Andrejs stāsta, ka viņš esot aizbraucis uz visiem laikiem, — viņu pārtrauca Sofija Karlovna. — To viņam stāstījusi kāda zinātāja dāma.

Pane Sčerbinska atviegloti uzelpoja. Lai lielmāte arī tur viņu aizdomās, ka tikai nesauc vārdā. Nu vajadzēja pielikt visas pūles, lai atkal kaut uz laiciņu ietītos nevainības plīvurā.

— Neklausieties, kundze, muļķu zemnieku valodās, — viņa centās mierīgi smaidīt. — Zemniekiem jārod kāds uzbrukuma iemesls, taču jūsu vīrs nav dumpinieks, bēglis. Kad Saļņevā sākās apšaudīšanās, mēs kādu gabalu arī tiešām bēgām. Nezinu, kā tanī juceklī pie jūsu vīra bija atskrējis palīgu meklēt Miglenieku Pēteris, un viņš to zēnu glābdams paņēma līdz kamanās. Es pie Ruskulavas izkāpu laukā, bet Modests Ni-kolajevičs teicās gribot atstāt šo jucekli uz pāris nedēļām un pa to laiku nokārtot Prūsijā steidzamas darīšanas. To es tūdaļ pastāstīju kādai Saļņevas kalponei, lai Miglenieks neuztraucas par dēla nozušanu. Bet meita, laikam, ļaunprātīgi ir paķircinājusi Andreju, un viņš savu nelaimi gājis sūdzēt pie jums.

Panes Sčerbinskas veikli izdevies stāstījums Zaļ-muižas lielmāti uz brītiņu nomierināja. Viņa palūdza vēl dzert un ilgi lūkojās mācītāja sievai acīs, kas ar ironisku smīnu nosodīja muļķīgo poļu sacelšanos. Tad lielmāte ķērās pie lielās rokas somas.

— Te jums būs simts rubļu par simtkārtīgu zvanīšanu.

— Kā to, kundze, saprast? — brīnījās pane Sčerbinska.

— Lai svētie zvani aicina manu vīru mājās.

— Ak tā? Tad būs jāzvana simts reizes? Labi, to mēs izdarīsim, — zvanītāja priecājās par atgūto uzticību.

— Jā. Tagad, lūdzu, pasakiet, ap kuru laiku jūs zvanīsit?

— Vai tas, kundze, nav vienalga?

— Nē, nē. Man noteikti jāzina, kad zvani skan, lai es varu domāt savu domu. Tad viss tas piepildoties. Un es gribu ...

— Ak tā? — zvanītājai bija bailes, ka nelaimīgā sieviete nemin bez vīra vēl kādu citu vārdu. — Mēs zva-nlsim rītā tūlīt pēc saules lēkta, pusdienās pēc divpadsmitiem un vakaros pēc saules rieta.

— Bet cik ilgi ? Es lūdzu pa desmit minūtēm ik reizes. Tad jums iznāks pa desmit kapeikām minūtē.

Cik varēja manīt, Sofija Karlovna, palikusi bez vīra, prata vērtēt katru naudas kapeiku. Viņa vēl un vēlreiz pārskaitīja naudu, pielika klāt vienu rubli baznīcas svecēm un posās ceļā.

Kā melns mākonis aizšūpojās lielā Zaļmuižas kariete, atstājot dubļos dziļi iegrieztas sliedes. Tādas pat sliedes šī negaidītā apmeklētāja atstāja panes Sčerbinskas sirdī. Tās bija neatvairāmas bailes no nodevības, kas tūdaļ sagaidāma pēc bēgļu atgriešanās.

Nu pane Sčerbinska ik dienas noteiktā laikā rāva aiz baznīcas zvanu auklām pēc Sofijas Karlovnas vēlēšanās, bet pati zvaniem līdz lūdzās pretējā nolūkā:

— Ak, pa-liec, jel pa-liec, Mo-dest Ni-ko-la-je-vič, Prūsijā, lai mā-cī-tājs pir-mais var ap-sū-dzēt te-vi!

4.

Ar katru zvanu skaņu panes Sčerbinskas sirdī iezagās bažas. Viņa gan saprata mētropolīta draudzības svaru, tomēr galvā spiedās neatvairāma doma, ka nāksies atstāt spiegiem apsēsto Kuļņevu. Un jo vairāk viņa par to domāja, jo mīļāka kļuva sirdij dzimtā puse, kur ceļmalā plūkusi ziedus viņas bezrūpīgā bērnība.

Kas kaitēja tā nezvanīt par desmit kapeikām minūtē, kad atbalss mežu dziļumos vai pašu zvanītāju cēla uz svētlaimes spārniem debesīs? Kas kaitēja vakaros, rokas pūtinot, atspiesties pret torņa logu margām un raudzīties šajā brīnišķīgā Dieva pasaulē?

Pār kalniem un lejām ar vēja spārniem laidās pavasara brīnums. Ik piekalnē sasaucās strauts ar strautu, ik zarā sačivinājās putns ar putnu. Pumpuru briedumā meži šalkoja kairu dvēsmu, un dziļā gravā burbuļoja Iča, runādamās ar krastmalas koku saknēm. Zvaigžņotās debesis šeit klājās viszemāk pār galvu un tās atspulgā lejā mirgoja mazais ezeriņš kā pati Dieva actiņa.

Skatot šo brīnumu, rokas pašas tiecās zvanīt par godu Visvarenajam, lai zvanu lūgšanas līgo pāri mežiem, lai pāršalko Ičas čalas un putnu kņadu, lai visas zemes dziesmu savij vienā lūgšanā Radītājam, kas iededzis mūžīgās gaismas sveces. Un zvanu skaņas līgoja. Tās atbalsojās no kalna kalnā, no birzs birzī, līgoja pāri saules rietā liesmojošiem mežiem.

Vakara purpura apzeltīts, kalnā kāpa kāds vīrs ar resnu nūju rokā. Viņš pienāca klāt baznīcai un lasīja ģenerāļa Kuļņeva piemiņas plāksni.

— Tall-dall! Tall-dall! — zvani svinīgi vēstīja pareizticības uzvaru, pauda krievu panākumus latviešu zelnē.

Bet šim krievu spiegam tas likās par maz. Viņš nosēdās uz baznīcas dārza mūrīša, pašķieba sānis platmali un lūkojās uz zvanītāju augstajā torņa logā.

— Ak, tu pagāns tāds! Pat cepuri noņemt neproti? — pukojās sevī pane Sčerbinska un vēl sparīgāk rāva aiz zvanu auklām. Vējš plivināja uz galvas balto lakatiņu.

Bet lejā jaunais cilvēks pavēra smaidā zobus.

— Tu bezdievis, tu ķēms tāds! — viņa dusmās skandināja zvanus ar beidzamiem spēkiem. — Vai noņemsi beidzot pret svētumu cepuri?

Te — nobrīkšķēja torņa kāpnes un — caur grīdas logu zvanu telpā līda melna platmale! Tā, iznirstot no tumsas, saules rietā krāsojās purpursarkana un lika zvanītājai nodrebināties māņticīgo nostāstu bailēs.

— Atstājies, nešķīstais, atstājies! — viņa uztraukumā čukstēja, pieķeroties zvanu auklām kā pēdējam glābiņam. — Pazudi, elles spoks, kad zvana svētie zvani!

Tomēr spoks uztrausās zvanu telpā visā augumā. Kājas, rokas, galva — viss kā cilvēkam, tikai seja likās bija notraipīta asinīm.

— Dievs palīdz, cienīgmāti — viņš ierunājās cilvēcīgā valodā, bet smīnēja kā pats nešķīstais.

Pane Sčerbinska tikai kustināja lūpas, it kā skaitītu lūgšanas par mirušiem. Cilvēks, spoks, brītiņu viņā palūkojās, un pats ķērās pie zvanu auklām. Zvanītāja norāvās malā pie logu margām. Spoks turpināja zvanīt tādā pašā ritmā un pieņēma arvien cilvēcīgāku veidu. Viņš bija gludi skūts, pajaunu, apaļīgu seju un šķelmīgu smīnu.

— Vai draudzē tik maz pareizticīgo, ka pašai cienīgmātei jāzvana? — viņš līdzjūtīgi jautāja.

Nu pane Sčerbinska saprata, ka viņai darīšana ar īstu krievu spiegu.

— Grūti pie mums klājās pareizticīgiem, — viņa sāka žēlā balsī gausties. — Kamēr vīrs bija mājā, visi likās esam ticīgi un ļoti dievbijīgi, bet, tiklīdz tētiņš aizbrauca pie mētropolīta — vairs neviens nenāk pat pazvanīt.

— Vai tādā gadījumā negribat ņemt mani palīgos? Re’, zvanīt protu!

— Labprāt... — zvanītāja nezināja, kā no svešinieka atkratīties. — Tikai, vispirms sakiet, kas jūs esat?

Puisis atlaida zvanu auklas, pienāca soli tuvāk panei Sčerbinskai un nostājās pret vakarblāzmu, lai mācītāja kundze var saskatīt seju.

— Vai jūs mani nepazīstat?

— Nē, — purināja galvu pane Sčerbinska.

— Ponsets, — puisis stādījās priekšā. — Es brīnos, ka jūs mani neatceraties. Jūsu vīrs mani labi pazīst.

Pane Sčerbinska vēl dziļāk ierāvās torņa stūrī.

— Nav bijusi izdevība dzirdēt jūsu vārdu. Sakiet, kas jūs esat par cilvēku? ... Jūsu profesija? ...

Jaunais cilvēks brītiņu klusēja kā pārdomās.

— Esmu diakons.

— Diakons? Bet kur jūsu bārda?

— Poļu dumpinieki izjokodami nogrieza.

— Dumpinieki? — Pane Sčerbinska atcerējās vīra ieteikumu par dumpiniekiem nerunāt, taču jau pirmās sarunas bija ievirzījušās gluži mīklainā tēmā. — Kāpēc viņi jūs aizskāra? ... Kādos apstākļos?

Diakons sāka stāstīt, ka viņš dzīvojis Lietuvā. Viņa mācītāju poļu dumpinieki pakāruši, bet pašam tikai nogriezuši bārdu. Baznīca esot piesmieta un aizslēgta. Nu viņš, pazaudējis vietu, klīstot pa pasauli meklēdams kādu nodarbošanos. Rēzeknē dabūjis dzirdēt, ka

Kuļņevā neesot diakona, tādēļ ieradies ar pakalpojuma piedāvājumu.

— Es nekā nezinu. Vira nav mājās ... — kratījās nost pane Sčerbinska.

— Tad ļaujiet man kaut pārnakšņot un sagaidīt mājā mācītāju, — neatlaidās diakons, bezdarbnieks.

— Nē, — purināja galvu mācītāja cienīgmāte. Jūs varat apciemot mūs citā laikā, kad vīrs būs mājās. Tagad apkārt klaiņā visvisādi revolūcionārie klaidoņi. Varbūt, jūs pats arī esat kāds poļu dumpinieks?

— Vai tiešām jums tik liela neuzticība pret mani? — piemīlīgi pasmaidīja puisis. — Tad es jums varu pastāstīt savas nelaimes cēloni.

Kad viņi nokāpa lejā, diakons sāka gari izstāstīt bēdīgo notikumu. Dumpinieku dusmas pret viņu vērsušās aiz tā iemesla, ka viņš agrāk bijis Uniatu baznīckungs un labprāt pārgājis pareizticībā. Viņš to darījis aiz tīras pārliecības un, turklāt, viņu krievu valdība iecēlusi dumpja laikos par slepenu izlūkotāju. Izlūko-tāja amats viņam netīkot, tāpēc atkal gribot pelnīt dienišķu maizīti ar garīgu darbu.

Tik tuva personības noskaidrošana panei Sčerbin-skai iedvesa vēl lielākas bailes. Nu krievu spiegu nācās uzņemt aiz tīri valstiska pienākuma, bet bija bail, šausmīgi bail. Viņa ar to negribēja tālāk ielaisties nekādās sarunās. Vienīgi palūdza mājās, klāja vakariņu galdu, ierādīja labākajā istabā guļamvietu un pati ieslēdzās savā istabā.

Jaunais diakons ciemos jutās brīvi kā savās mājās. Paēda, izlasīja līdz atnestās avīzes un mierīgi likās balti klātajā, mīkstajā gultā.

Stundām ilgi klausoties gulētāja mierīgā elpošanā, arī saimniecei rīta pusē uzmācās miegs.

5.

Kad pane Sčerbinska pamodās, krievu spiegs jau sen bija uzcēlies. Caur plato durvju šķirbu varēja novērot, cik rūpīgi viņš izšķir celiņu tumšajos matos, un ar nazīti iztīra melnumus aiz nagiem. Tad viņš ilgi sēja kakla saiti, smalki iztīrīja uzvalku, nospodrināja zā-baķus un ar smaidu sejā laiciņu grozījās lielā spoguļa priekšā.

Pane Sčerbinska saprata, ka no smalkā kunga uzbrukums nebija gaidāms, tomēr kaut kas pretīgs slēpās viņā pašā un visās viņa manierēs.

Pie brokasta galda ciemiņš kavējās neparasti ilgi. Lika cienīgmātei jautājumu pēc jautājuma par šejienes dzīves apstākļiem, par viņas labsajūtu klusajā Kuļņevā un slavēja skaisto apkārtni, ko vakarā nepaguvis labi apskatīt.

Baidīdamās vienatnē ar šo savādnieku jūsmot par Ičas krastiem, saimniece runāja īsi un turpat istabā nodarbināja kalpu. Bet ciemiņam sarunās temati neiz-sīka. Aizritēja stunda pēc stundas, pagāja pusdienas un launaga laiks.

Saimniece kļuva nervoza. Grieza sarunas uz vīru, kas viņai noliedzis uzņemt draudzes mājā jebkuru svešu cilvēku, un piekodināja kalpam, kas klausījās viņu sarunas krievu valodā, lai viņš nesaka mācītājam, ka šeit vienu nakti pārgulējis svešinieks.

Nu diakons, likās, beidzot saprata pieklājību. Pateicās par viesmīlību, solījās par to pastāstīt savai priekšniecībai un posās ceļā.

— Varbūt cienīgmāte neliegs man pakalpojumu — parādīt skaisto apkārtni? — viņš smaidīja ar neliekuļotu laipnību.

Jā, labprāt, — pane Sčerbinska atcerējās, kādu lielu pakalpojumu par viņas laipnību izdarījis pulkvedis An-drejevs. Cenzdamās piešķirt atvadu brīdim tīkamāku raksturu, viņa uzģērba savu glītāko tērpu. Tad abi draudzīgi gāja raudzīties, kā Iča guldžus met.

Viņi izgāja pa taciņu cauri lazdu krūmu tunelim kraujā krastā, kur dziļi lejā starp alkšņiem līčoja straujā upīte. Ceļinieks, kājas pūtinādams, nosēdās uz vēja izgāztās priedes stumbra, ērti atzvēlās pret velēnām klāto sakņu kušķi, lai ar lielu tīksmi izbaudītu dabas ainavas jaukumu. Pane Sčerbinska nosēdās viņam iepretim uz resnā stumbra.

— Nu kā jums patīk mūsu Kuļņeva? Karaspēka ekspedīcijas vadītājs pulkvedis Andrejevs teica, ka nekad viņš neaizmirsīšot šo vietu.

— Skaisti! Skaisti! — ciemiņš vairāk lūkojās j^ašā dabas krāšņuma slavinātājā un tūdaļ meta sarunu cilpu uz citu pusi. — Bet ko jūs, cienīgmāt, sakāt par poļu dumpi?

— To krievu karaspēks aizskalos tāpat kā Iča ziemas salu, — bezbēdīgi atsmaidīja mācītāja cienīgmāte.

— Bet vai jūs nemanāt, ka visur rūgst arvien lielāks nemiers, strādā dumpinieku fabrikas un bruņoti vīri sastāda pat veselus karapulkus?

— Nekas tiem neiznāks, — purināja galvu pane Sčerbinska. — Dumpiniekiem nav vadoņu.

— Vai jūs neesat dzirdējusi par Centrālkomiteju? — dedzīgi atsaucās krievu spiegs. — Lietuva un Polija patlaban Centrālkomitejas varā. Tai paklausa arī Baltkrievija un gandrīz visi Krievijas revolūcionāri.

— Kas tā par Centrālkomiteju, ka neviens nezina tās atrašanās vietu? — zobojās cienīgmāte. — Tāds viens Centrālkomitejas loceklis bija Viļakā, bet pats sagādāja saviem draugiem nodevību.

— Jūs, laikam, domājat Slucko-Cjapinski ? — nicīgi pasmīnēja Ponsets. — Nē, viņš nebija nekāds Centrālkomitejas loceklis. Viņš tikai pats sevi mīlēja celt šinī godā.

— Kā jūs to zināt?

— No izmeklēšanas materiāliem. īsts dumpja vadonis nekad nepieļautu saņemt sevi gūstā līdzīgi tādiem lempīgiem Leitāniem. Re, kādu veiklību pierādīja īstie cīnītāji červinskis, žarnovskis un citi! Tie izkūlās laukā no visām lamatām, laimīgi sasniedza Juhnas mežus un tur paši sastādīja savu trieciena grupu ar vārdu „Pūce“, kas patlaban sekmīgi cīnās červinska vadībā.

Krievu spiegs runāja ar karstu interesi un, lai ievilktu pani Sčerbinsku līdzdalībā, sāka nosaukt vārdā visus ievērojamākos dumpiniekus. Viņš nevien cildināja izmukušos pārdrošniekus, bet arī minēja soda mēru sagūstītiem vaininiekiem. Antonijam Rickam, Michalam Veidem un Kazimiram Leitānam jau esot tāpat kā piespriests nāves sods, bet šadurskim, Ulja-novskim un pārējiem — mūža spaidu darbi Sibirijā. Ne labāk klāšoties ari zem nevainības maskas uz ārzemēm aizbraukušam muižniecības vecākam Rozenšildam-Pau-linam.

Tik tuvu pēdu sadzīšana apēnoja panes Sčerbinskas smaidus. Radās aizdomas, vai šis krievu spiegs patlaban neizdara izmeklēšanu arī viņas lietā?

— Bet es dzirdēju, ka apriņķa vecākais pats gribējis sazvērestību nodot, — viņa centās novērst spiega uzmanību no bēgļa pēdām.

— Nē, nē, man Modesta Nikolajeviča nodevība ir zināma, — stingri noteica spiegs. — Viņu sadzīs rokā, lai arī būtu kaut vistālākā pasaules malā. Krievu izlūkošanas dienests strādā.

Panei Sčerbinskai pārtrūka sarunu pavediens. Pon-sets viņā neatlaidīgi raudzījās kā vanags, lidinoties pāri laupījuma galvai, un acīs viņam mirgoja apslēptas uguntiņas.

— Vai jūs mani gribat hipnotizēt? — uztraukti iesmējās pane Sčerbinska.

— Nē, jūtos hipnotizēts no jums, — Ponsets pievirzīja vēl tuvāk savu glīto seju ar smaidīgām lūpām. Tumšās kuplo matu cirtas tiecās noliekties pār viņas pieri.

— Nē, nē, — aizdomās nodrebinājās pane Sčerbinska un atvairīja galvu.

— Ak, kundze! Nu jūs mani piespiežat atzīties, ka bezpajumtniekam ceļiniekam bijis lemts apstāties tanī mājā, no kuras nespēj šķirt ne rīts, ne vakars.

— Jūs esat liels glaimotājs, — atturīgi atsmaidīja uzslavētā namamāte.

— Nemaz nē, — papurināja kuplās cirtas Ponsets. — Jūs, kundze, esat rets skaistuma zieds, par kuru vienādi var jūsmot ir zemnieki, ir grāfi.

— Nē, nē, Ponseta kungs! Lieciet mani mjerā un turpiniet savu ceļu ... Man var ierasties vīrs ... — Viņa drebēdama kā bailēs, kā tīksmē baidīja uzmācīgo vīrieti ar mācītāju. — Jūs vēl nezināt, cik viņš ir stingrs. Paša Vilnas mētropolīta draugs, šausmīgi neieredz visus apkārtstaigātājus.

— Kundze, es neesmu no bailīgiem, — Ponsetam acīs atkal pavīdēja tā pati noslēpumainā uguntiņa. — Mīlestības dēļ es esmu gatavs cīnīties uz dzīvību un nāvi.

Viņš izvilka no kabatas revolveri.

Pane Sčerbinska nobāla.

— Ponseta kungs, kāpēc jūs tā? Metiet malā to nejauko ieroci!

— Nē, tas ir mans tuvākais draugs. Tas mūs abus apsargās ceļā.

— Kādā ceļā? — izmisumā iesaucās pane Sčerbinska.

— Apsargās ceļā tāpat kā Modestu Nikolajeviču, kas aizbēga ar to skaisto dāmu.

— Ar kādu dāmu? Ak, Dievs, ko jūs runājat! Es nekā nesaprotu ... Es redzu, mēs nekad nevaram but draugi. Brauciet savu ceļu! Jau vakars klāt!

Pane Sčerbinska pēkšņi devās skriešus mājās.

— Nekur es nebraukšu un jūs arī vaļā nelaidīšu. Mēs brauksim reizē! — Ponsets satvēra kundzi pie rokas.

— Kur jūs gribat mani vest?

— Uz Viļņu, pie vīra, — šķelmīgi smējās puisis.

— Jā, bet sakiet vienreiz, kas jūs īsti esat? Kas jums dod tiesības spīdzināt godīga mācītāja sievu? — kā pūce saspurojās pane Sčerbinska. — Vārds arī jums tāds savāds.

— Bet dokumenti man kārtībā.

— Uzrādiet! — pane iesaucās skaļā balsī, lai nāk palīgā kalps.

Ponsets izņēma no kabatas grāmatiņas rakstu, kurā bija lasāms:

,,Ar šo komandējam Polijas Centrālkomitejas locekli Ponsetu uz poļu Inflantijas apriņķiem organizēt sacelšanos uz vietas un piešķiram viņam neierobežotu kustības brīvību.“ Pilnvarai klāt pielikts zīmogs „Tautas brīvība“, bet uz tās nav neviena paraksta.

— Nu, vai jūs tagad mani pazīstat? — Centrālko-mitējas pilnvarotais bija nometis donžuānā masku un stāvēja viņas priekšā kā pavēlnieks ar pistoli rokā.

Pane Sčerbinska sastinga uz vietas. Tagad viņa atcerējās, ka šo viru ir kautkur manījusi Viļņā un tad Dinaburgā, pana čašņicka dzīvoklī, kur viņš zvērināja dažus studentus.

— Jā, es jūs atceros, — viņa uzmeta savādniekam pārmetīgu skatu. — Bet kāpēc jūs mani baidāt un ķircināt ?

— Tāpēc, ka jūs mani negribējāt pazīt, bet mans pienākums glābt jūsu dzīvību.

— Vai man kas draud?

— Ja šodien ne, tad rītu katrā ziņā, tāpēc ka Viļakas lietas izmeklēšanas komisija neatlaidīgi jums tuvojas pa pēdām. Jums nekavējoties jāatstāj Kuļņeva un jābēg meklēt glābiņu Viļņā pie vīra.

Tik skaidrs un noteikts priekšlikums pani Sčerbin-sku pilnīgi pārliecināja par Centrālkomitejas locekļa labo gribu. Nu viņa bīstamā krievu spiegā saskatīja patiesu labdari un paklausīja katram viņa ieteikumam.

Pane Sčerbinska sāka posties ceļā.

6.

Jaunais Centrālkomitejas loceklis bija ļoti uzmanīgs. Lai nekristu ceļu apsargu gūstā, viņš ieteica iet kājām bez ceļa, uzģērbt vecu mēteli un galvā apsiet lielu zemnieces lakatu. Līdz ieteica ņemt tikai naudu, rotas un mētropolīta vēstuli mācītājam, kas aizturēšanas gadījumā var ļoti noderēt.

Tā bija satraukuma pilna nakts. Viņi gāja taisni pār tīrumiem, pļavām un mežiem, bieži iebrienot purvu muklāju ūdeņos. Gāja un maldījās, kamēr rītam austot sasniedza Rēzekni.

Pie stacijas čaloja paliela karavīru grupa. Pane Sčerbinska apsēdās priežu kalniņā un gaidīja, kamēr Ponsets iegādājas biļetes. Nobridušies dubļos, *viņi otrā klasē negribēja rādīties, tāpēc iesēdās trešās klases vagonā starp zemniekiem un žīdu tirgotājiem.

Ponsets atlocīja avīžu vīstokli. Viņi kāri pieķērās „Vilnas Vēstnesim“, kurā bez oficiālām ziņām par ķeizara galma notikumiem plaši tika ziņots arī par valdības karaspēka sadursmēm ar insurģentiem Vilnas, Kaunas, Grodņas un Augustovas guberņā. Ponsets izcilākās vietās pavilka gar rindiņām ar pirkstu, un tos gabalus viņi ar lielu ziņkāri lasīja iegaumēšanai. Visinteresantākais šinī avīzes numurā bija redakcijas joks, ka ziņas no Varšavas un citām Polijas pilsētām bija ievietotas ārzemju notikumu nodaļā.

— Vai jau tik tālu? — pane Sčerbinska pavērsa pavadonī izbrīnās pilnas acis.

— Jā, — pamāja ar galvu Ponsets. — Ja mēs vēl ilgāk gulēsim zem cepures, drīz būsim pilnīgi nošķirti no Polijas. Mums draud palikšana pie krieviem. Lūk, tāpēc arī Lietuva un Baltkrievija nikni cīnās, lai tiktu pievienotas Polijai.

Panei Sčerbinskai tirpas skrēja cauri sirdij. Viņas lolotie mērķi sāk piepildīties, bet pati kļuvusi atkritēja. Ko viņa darīs Krievijā, atšķirta no draugiem, kuri — droši vien — aizbēgs uz Poliju? Cik brīnišķīgs cilvēks ir šis Ponsets, kas tik savādā veidā tomēr pēdējā brīdī atvēris viņai acis. Domas kavējās pie aizbēgušiem Viļakas cīnītājiem. Kaut tos varējis vēlreiz sapulcināt kopā un uzsākt sacelšanos uz vietas, lai ārzemēs varētu atzīmēt nemierus arī Inflantijā!

Viņa nolieca galvu snaudienam pie jaunā cīņas biedra pleca un vienojās ar viņu garā nešķiramai draudzībai.

Bet miegs nenāca. Kaut kas satrauca, kaut kas dzēla viņai sejā. Likās, kāds pazagšus glūnēja uz viņu zaglīgiem skatiem. Viņa vēl un vēlreiz apskatīja pretimsēdētāju žīdu, bet tas mierīgi ēda līdzpaņemtās olas un šķirstīja savus savus norēķinus par sīkām precēm.

Pane Sčerbinska atkal sajuta acīs kairu kutelību. Viņa pagrieza galvu iesānis un tūdaļ pamanīja savu novērotāju, bet iečaukstējās avīze, un tas jau bija paslēpies aiz papīra aizkara. Viņš sēdēja otrā vagona nodalījumā, kur brauca karavīri. Līdz šim neredzētā uniforma atgādināja žandarma uzvalku. Kājās spīdīgi zābaki ar jātnieku piešiem, no svārku piedurknēm rēgojās baltas aproces un uz krūtīm karājās zelta medaļa. Viņš avīzi turēja tik augstu pret acīm, ka pār tās augšmalu varēja redzēt vienīgi kuplos, tumšbrūnos matus. Uz galvas kreisās puses glīti izšķirts celiņš, ieeļļotie mati zaigo rīta saules vizmā.

Šis skats panei Sčerbinskai atgādināja kādu jauku mirkli, kad tādas pat matu cirtas viņai noliecās pie vaigiem, sēžot laiviņā uz Viļakas ezera. Tā bija burvīga nakts. Zvaigžņu mirdzums debesīs rotājās ezera spogulī, un arī viņas sirdī bija ieslīdējis neaizmirstams divu zvaigžņu zaigs. Kad jaunā puiša galva noliecās viņai klēpī, likās, visa pasaule mirgoja kā gaiša Dieva svētnīca, un mute tiecās saldi čukstēt vienu tīkamu vārdu: Romek, Romek ...

Nu, atceroties šo vārdu, viņa nodrebēja baigā satraukumā, un avīzei iečaboties, viņa pati tūdaļ ķērās pie lasīšanas, aizklājot ar „Vilnas Vēstnesi“ sasarkušos vaigus. Skati spiedās cauri lapai saredzēt gludi sasukāto galvu pie loga. Būtu bijis kaut mazs, mazs caurumiņš, pa kuru varētu palūkoties vienu īsu mirkli.

Avīze viņas rokās, pašai nemanot, slīdēja zemāk un zemāk. No aizkara iznira glītā, augstā piere, tumšās, dedzīgās acis, taisns enerģisks deguns, sārtas sulīgas lūpas ... un — Čaks! — avīze izkrita no rokām. Viņa strauji to uzcēla un ēdās ar acīm lēkājošu burtu rindās, kas pamazām izdzisa kā rīta krēsla. Tad viņa skaidri redzēja pāri visai lapai rakstītus lielus burtus: „Romek, tas esi tu!“

Skatoties šajos burtos, viņa centās rokas turēt pēc iespējas augstu. Bet tad atkal redzēja piešotās kājas, ādas revolvera maksti, pie krūtīm uzkārtu zelta medaļu un, beidzot, — ak, Dievs! — viņa ar to saskatījās vaigu vaigā. Puisis māja ar galvu kā sveicinādams, bet viņai likās, tas uzbrūk ar pēkšņi ataugušiem ragiem un izsit no rokām avīzi.

— Pane, kas ar jums? — „Vilnas Vēstnesi“ uzceldams izbrīnās pilnām acīm viņā palūkojās Ponsets.

— Šeit ļoti smacīgs gaiss. .. Iesim otrā klasē, — pane Sčerbinska ietina galvu savā uzkārtā mētelī

Rušonas stacijā viņi pārsēdās otrās klases vagonā. Tur brauca vairāki žandarmērijas virsnieki. Pane Sčer-

r

binska steidzīgi noģērba paveco mēteli un tanī ievīstīja zemnieces lakatu. Lai dižciltīgie kārtības sargi nepievērstu uzmanību, viņa jautri tērzēja ar pavadoni krievu valodā un šad tad aptaustīja zelta aproci.

Atvērās vagona durvis, un tanīs parādījās jaunais cilvēks, no kura viņa bija bēgusi. Viņš stingriem soļiem pienāca klāt jauniekāpušiem pasažieriem un nosēdās taisni pretim.

— Kundze, man liekas, jūs kaut ko pazaudējāt? — viņš pasniedza mācītājam Sčerbinskim adresētu Vilnas mētropolīta vēstuli. — Vai tā ir jūsu?

— Paldies! — ar trīcošu roku satvēra lapu izklaidīgā pasažiere.

— Tādas vēstules ir jāsaudzē, — pēc sāspīlēta klusuma atkal ierunājās nozaudētās mantas atradējs. — Tāda laba protekcija no tik augstas personas kā Vilnas mētropolīta gadījumā var noderēt.

Panei Sčerbinskai likās, ka viņai kaklā iespriedusies žandarma spožā zelta medaļa: ne atklepot, ne parunāt. Viņa noliecās pār avīzi un ilgi skatīja vienu vienīgo rindiņu: „Marienhauzenes atklājumi dod liecību par plašas sacelšanās liekvidēšanu Vitebskas guberņā.“ Tālāk nevarēja izlasīt nevienu rindiņu. Likās, visā garajā gabalā bija rakstīts tikai viens vārds: .,Romeks, Ro-meks!...“

— Vai drīkstu zināt, cik tālu kundze ceļo? — atkal viņu satraucēja pretim sēdošais žandarmērijas virsnieks.

— Vai mēs? ... Tas ir es? ... — pane Sčerbinska

tagad ieraudzīja medaļā iegravētos vārdus: „Par

drosmi“.

Tādas pat medaļas bija arī citiem žandarmiem pie krūtīm.

— Mums, kundze, tūdaļ jākāpj laukā, — viņas vietā atbildēja Ponsets un žigli paķēra pie rokas mēteļus.

— Jā, pareizi, tā jau mūsu stacija! — kā no smaga sapņa atmodās pane Sčerbinska un izsteidzās no vagona kā no dzēlīga skudru pūžņa.

— Ko es redzu? Pane Sčerbinska! Esiet sirsnīgi sveicināta! Ak, kā mēs jūs gaidījām, kā mēs gaidījām! — ar lielu pacilātību viņus sveica pans Bujņickis, un Ponsets turēja gatavībā dāmai mēteli. Bet viņa neredzēja ne vienu, nedz otru. Viņa raudzījās uz vagona logu, no kurienes uz viņu vērās divas kvēlošas acis.

— Ģērbieties, pane ātrāk, sasalsiet! — atgādināja kavalieris.

— Jā, ir gan auksts, — pane Sčerbinska nodrebēja, raugoties pakaļ aizejošam vilcienam.

— Pēc pusstundas mēs varēsim sasildīties pie vīna glāzītēm, — pans Bujņickis aicināja sēsties stacijai piebrauktā pajūgā.

— Jā, bet kur mēs īsti esam? — iejautājās pane Sčerbniska.

— Mēs esam ceļojuma gala stacijā Višķos un nu brauksim uz Dubnas muižu, — paskaidroja Ponsets, un pans Bujņickis atkal atgādināja, ka Dubnā viņus gaidījuši ierodamies jau vakar.

— Kāds blēdis! — nopukojās sevī pane Sčerbinska. — Man stāsta, ka brauks uz Viļņu, bet biļetes pērk tikai līdz Višķiem. — Taču šoreiz Ponseta blēdība, likās, ir labākais, ko viņas labā spēja izdarīt. Pagaidām viņa ir glābta.

7.

— Pan Ponset! Pan Ponset! — apkārt atbraucējiem pils pagalmā līksmi salidoja trīs skaistules, Dubnas īpašnieka Urbāna Beņislavska meitas, kas tālu bija izslavētas ar daiļumu un cēlo patriotismu.

Sevišķu ievērību panes Beņislavskas bija izpelnījušās ar retu līdzību savā starpā. Visas vienādas: brūniem matiem, zilām acīm, taisniem deguniem, smalkām lūpām un smaidu dobītēm vaigos. Tāpēc daudzi viņas dēvēja par skaistulēm, trīnītēm, un aiz muguras labsirdīgi zobojās, ka viņām nākšoties apprecēt vienu vīru par visām, jo kurš kavalieris iepatikās vecākai, ap to tikpat jūsmīgi lakstojās vidējā un jaunākā.

Nu viņas lidinājās apkārt Centrālkomitejas loceklim, metās klāt kā raibi taurenīši ziedam, lēkāja, smaidīja un apbēra ar jautājumiem. Un Ponsets ar rafinēta donžuānā veiklību dalīja smaidus uz visām pusēm.

Pēc kavaliera un skaistuļu savstarpējās saprašanās pane Sčerbinska nojauta, ka Ponsets ir izvēlējies par savu pieturas vietu Dubnu, tāpat kā pans Cjapinskis bija iemīlējis Viļaku. Tomēr viņa nespēja saprast, kā daiļās panes Beņislavskas spēja tik jūsmīgi atsaukties uz šā savādnieka tīri skatuvisko mīlestību. Varbūt šai siržu draudzībai par saiti bija arī Beņislavsku karstais patriotisms? To gribējās izpētīt.

Bet panei Sčerbinskai neatlika laika apskaust Pon-setu, ja arī pašai apkārt salidoja vesels pulks agrāko paziņu un draugu. Tie bija Soltāni, Bujņicki, šumoviči, Stabrovski un Sobanski, muižnieki no Daugavpils, Rēzeknes, Ludzas un pat Drisas apriņķa. Starp viņiem rēgojās pat dažas sejas no Viļakā savervētiem brīvprātīgiem studentiem.

— Bravi, bravo, bravo! — līksmi sita lielās plaukstas barons Ričards Manteifels, par godu centrālā sacelšanās rajona vadītājai, un vīri jūsmīgi godināja pani Sčerbinsku kā nemirstības lauriem vainagoto Orleānas jaunavu.

Šai Orleānas jaunavai kauns bija no saviem veciem, nodriskātiem svārkiem, tomēr vīri saprata viņas stāvokli un skūpstīja roku pa vecam. No visa tā varēja saprast, ka poļu muižnieki joprojām viņu augsti cienīja nevien ieguldīto līdzekļu un pūļu dēļ, bet arī cerēja uz turpmāko palīdzību.

Panes Sčerbinskas palīdzība bija svarīgi taisni tagad, kad krievu valdība cēla kājās pret dumpiniekiem zemniekus, jo viņai kā zemnieku iesaistītājai dumpī nu vajadzēja enerģiski turpināt sekmīgi uzsākto darbu. To muižnieki panei Sčerbinskai atklāti nesacīja, taču izcilā uzmanības parādīšana runāja skaidru valodu.

Muižnieku draudzīgā biedrošanās, pārrunas un strīdi Dubnā pilnīgi atgādināja neseno Viļakas godību, tikai šeit vīri izrādījās daudz enerģiskāki. Varbūt, tam iemesls bija saspīlētais brīdis, kad jāizšķiras par tūlītējas sacelšanās uzsākšanu.

Pievakarē sāka ierasties ar nepacietību gaidītie grāfi. Tie bija Višķu īpašnieki, Staņislavs Mols ar brāļiem Aleksandru un Jāni un savu svaini Komaru. Šie bija grūti izkustināmi kuģi, jo pat Viļakā viņi ciemojās gaužam reti, toties, kad atklātībā parādījās smagās baterijas (kā viņus dēvēja barons Manteifels), tad arī mazkalibra uguns ieročiem cīņas spars vai desmitkāršojās. Arī šoreiz grāfu klātienē muižnieki šķindināja piešus kaujas gatavībā, un jaunās panes Beņi-slavskas tiecās pārkliegt vīrus, pieprasot ātrāk sākt cīņu ar vājo krievu karaspēku.

Pane Sčerbinska, vērojot dedzīgo jaunavu uzstāšanos, saprata vecākās māsas ilgas pēc kāzām ar Centrālkomitejas locekli. Tas likās komiski. Bet viņa atcerējās arī savas ilgas pēc bērna, un tas vairs neizlikās smieklīgi. Vīrs gan solījās ar krievu varas palīdzību sadzīt rokā Modestu Nikolajeviču, bet, ja poļi gūst uzvaru pār krieviem, viņas nākošā laime būs atkarīga no uzvarētājiem. Tāpēc kustība jāatbalsta visiem spēkiem ! Cīņa ir ne vien par idejām, bet arī par personīgo brīvību un laimi.

Šī atjaunotā atziņa atkal ierāva pani Sčerbinsku dumpinieku virpulī. Viņa sekoja Centrālkomitejas locekļa rīkojumiem un slavēja viņu kopā ar panēm Beņi-slavskām, tāpat kā Viļakā jūsmoja par agrāko vadoni panu Cjapinski. Un Ponsets runāja tik dedzīgus vārdus, kādus viņa vēl ne no viena nebija dzirdējusi.

— Ticību, ticību saviem spēkiem, tad uzvara būs mūsu! — viņš aizkusis atkārtoja saukli un pats drebēja līdz savai spēcīgai balsij. — Man nāk pārmetumi no Centrālās komitejas, kāpēc mēs nenoslēdzam Dzīs-nas un Dinaburgas transporta ceļu, kāpēc mēs atļaujam krieviem pievest Dinaburgas cietoksnim ieročus un municiju, ar ko viņi atbalsta savu armiju cīņā pret mūsējo spēkiem Lietuvā? Pani-brāļi, es jūs lūdzu un arī uzdodu pārgriezt šo krievu cietokšņa artēriju, lai mēs varam Dinaburgā rīkoties tik pat brīvi, kā mūsu brāļi Vilnā. Pilsētu ieņemt mums palīgā steigsies no Juhnas mežiem cīnītāju nodaļa ,.Pūce“ un Lietuvas Narbuta partija, kas tik spoži neskaitāmas reizes sakāvusi krievu karaspēku. Mums vajag tikai iesākt, tad palīgi salidos no malu malām un drīz visa Inflantija būs mūsu! Vai esam gatavi dot pirmo triecienu jau rit ap saules lēktu ?

— Gatavi, gatavi! — atsaucās jaunās panes Beņi-slavskas, un tām piebalsoja pane Sčerbinska.

Bet vīru sajūsma uz brītiņu apsīka.

— Šinī lietā pirmais vārds būtu sakāms Plāteriem, — pavisam zemā tonī ieminējās garūsainais grāfs Staņislavs Mols, — Drisas ceļš tieši Plāteru rīcībā.

— Plāteru nav, — sausi atteica Ponsets un ciešāk pievērsās personīgās sarunās Višķu grāfiem.

Nu tikai pane Sčerbinska saprata, kāpēc viņa aiz Dubniešu bravūras jutusi savādu tukšumu. Tādu pat tukšumu viņa arī agrāk dažreiz juta Viļakā, kad trūka Krāslaviešu. Kaut arī Plāteri bieži izrunājās pretim Centrālkomitejas loceklim, taču viņu klātiene daudziem iedvesa lielu drosmi. Likās, pats smaguma punkts atradās šai sanāksmē.

— Interesanti, kāpēc tik svarīgā brīdī Plāteru trūkst? — viņa iejautājās blakus sēdošam Plāteru draugam panam Bujņickim.

— Panam Leonam rīt vārda diena, — Bujņicka vietā atbildēja vecā pane Beņislavska.

— Tādā gadījumā rītdienai jāgatavo nevis ieroči, bet tortes, — sacīja pane Sčerbinska.

— Plāterus mēs dabūsim talkā katrā laikā, — noteica pans Bujņickis un aicināja pani Sčerbinsku uz pārrunām atsevišķā istabā. Jaunās panes Beņislavskas nervozi sakustējās.

— Es, pane, ar jums gribēju aprunāties, kā ar gudru cilvēku, par mūsu jauniešu maziem untumiņiem, — smaidīdams iesāka pans Bujņickis. — Redziet, šīs panes Beņislavskas ir manas īstās krustmeitas. Labas meitenes. Glītas un prātīgas meitenes, un patriotes līdz pašiem nagu galiņiem, šeit agrāk mīlēja ciemoties arī brāļi Plāteri. Panam Leonam patika vecākā, bet, kā liekas, Jevgeņijs un Michals arī nebija vienaldzīgi. Nu ieradās šis Ponsets, uzņēmīgs un enerģisks cilvēks, nav ko sacīt. Mīl stingru disciplīnu un prasa padotību. Bet jūs jau zināt, kādi tie Plāteri ir. Viņi man ļoti labi draugi, bet mīl paturēt spēkā savus uzskatus. Starp

viņiem un Ponsetu radās mazas domstarpības, tāpat kā Viļakā ar Cjapinski. Manas krustmeitas augsti cienī Plāteru cilti, taču viņas vairāk pievērsās Ponseta straujajai rīcībai. Un starp manām krustmeitām un draugiem sākusies maza spēlīte. Pans Leons man uzbruka ar pārmetumiem, ka es savas krustmeitas un arī pats savu ādu esot pārdevis revolucionāram spekulantam.

Par šo jauno ļaužu ķīvēšanos pans Bujņickis sirsnīgi smējās, bet arī neslēpa bažas, ka pašreizējā stāvoklī šīs niecīgās kaprises esot par šķērsli vienotas frontes radīšanai. Bez kareivīgā vīra Leona Plātera līdzdalības arī Višķu grāfiem nepietiekot drosmes uzstāties. Turklāt esot jāievēro Plāteru lielais iespaids plašā, tālā apkārtnē. Tāpēc viņš un Ponsets nolēmuši lūgt piedzīvojušās panes Sčerbinskas starpniecību prātu samierināšanai, jo Plāteri pani Sčerbinsku arvienu uzskatot par autoritāti.

Plāteru atzinība un muižnieku pagodinājums panei Sčerbinskai glaimoja, toties Ponseta mīklainā izturēšanās derdzās. Kāpēc tik nevainojamu lietu viņš nevarēja atklāt Kuļņevā? Taču nebija laika rādīt savu nepatiku, kad viņa tika aicināta jau pastāvošo nesaskaņu novēršanai. Domstarpības jālikvidē, lai tas maksā ko maksādams!

Ar tādu ciešu apņēmību pane Sčerbinska pārrunās ar panu Bujņicki iztirzāja stāvokli un izgudroja atjautīgu saspīlējuma atrisinājumu. Tad viņi jautri ienāca zālē pie citiem viesiem ar slavējamu priekšlikumu: dumpja uzsākšana jāatliek vienu dienu vēlāk, lai var godam nosvinēt pana Leona Plātera vārda dienu.

Šim priekšlikumam pievienojās arī Centrālkomitejas loceklis.

8.

Ilgi gudroja Dubnas un Višķu pavāri, kā pagatavot dzirnavu akmeņa lielumā torti, kas pārsteigtu pat Krāslavas grāfus un, galvenais, kā to aizvest, lai garajā ceļā nesaplaisātu? Tas likās neiespējami. Viņi apņēmās labāk izcept milzu kliņģeri: cept to pa daļām, likt kopā saspraust ar speciāli pagatavotiem klambu-

riem un tad milzeni pēc mākslinieka meta izgreznot zīmējumiem un rakstiem.

Muižnieki piekrita.

Otrā dienā milzenis bija gatavs. To novietoja uz speciāli pagatavotiem ratiem, kurus dekorēja ar skaistām segām un puķu podiem. Tad ratos iejūdza astoņus baltus zirgus un devās ceļā. Pakaļ kliņģera ratiem stiepās gara pajūgu virkne, kā bēru brauciens. Ar šo pasākumu bija domāts sagādāt patīkamu pārsteigumu panam Leonam un visai Plāteru ciltij, kas bus pulcējusies pie iecienītā vārda nesēja.

Pievakarē svinīgā kliņģera procesija sasniedza Ka-zanovas muižu, kur pēdējā laikā meklēja vientulību vārda dienas bērns. Rēja visi muižas suņi, žadzināja tītari un pīles. Pāvi kliedza brīnumu visai pasaulei.

Bet ne vārda dienas bērns, ne piederīgie nevēra pils durvis.

Jautrie apsveicēji devās paši pilī.

Pa priekšu nāca panes Beņislavskas ar ziediem, aiz viņām seši vīri nesa uz nestāvām kliņģeri, pakaļ gāja jautrie sveicēji dziedādami pana Bujnieka speciāli sacerēto kliņģera dziesmu. Viņi izgāja cauri zālei un daudzām istabām, kamēr uzgāja pašu jubilāru. Pans Leons sēdēja savā istabā, kas atgādināja mazu arsenālu, un spodrināja ieročus.

— Lai dzīvo šīs dienas bērns! Lai dzīvo Leons! Urrā! Urrā! — vīri šūpoja jauno grāfu augstu gaisā, daiļās panes Beņislavskas bagātīgi apbēra viņu agrā pavasara ziediem, pans Bujņickis un pans Manteifels spēcīgi dziedāja kliņģera dziesmu.

Bet pans Leons nelikās sveicējus ne redzam, ne dzirdam. Atlaists vaļā no šūpotāju rokām, viņš pavērsa pret Ponsetu īdzīgu skatu un atkal ķērās pie savu ieroču tīrīšanas.

— Pan Leon, pateicieties taču kaut par mūsu jauko dziedāšanu, — nopietno stāvokli saprazdama, bet ar-vienu jautri tērzēdama iznāca no sveicēju pulka kliņģera brauciena izdomātāja.

— Ak, pane Sčerbinska! Es domāju, ka šeit jokdari vien sabraukuši, — Leons Plāters uzsmaidīja tālajai viešņai, nometa malā pistoli un gāja nomazgā^ rokas.

Pēc brītiņa viņš ieradās glīti pārģērbies un smaidošs kā īsts vārda dienas bērns. Sasveicinājās ar apsveicējiem un pateicās par lielo uzmanību, kādu viņš neesot pelnījis. Tad viņš atkal pievērsās panei Sčerbin-skai.

— Man tīri vai brīnums redzēt jūs mūsu pusē. Jūsu nozušana likās tik mīklaina un modināja bažas.

— Esmu sveika un vesela, — jautri smaidīja tālā viešņa. — Redzat, arī es pievienojos lielajam kliņģera braucienam, bet jūs trinat ieročus. Esat gan jūs liels jokdaris.

— Nē, pane, šodien man prāts nenesas uz jokiem. Esmu nolēmis jau rītu doties ceļā. šorīt pie manis bija ieradušies sveikt arī brāļi, un no viņiem es jau atvadījos uz ilgāku neredzēšanos, — nopietni paskaidroja pans Leons.

— Kur jūs gribat doties?

— Uz Lietuvu pie Narbuta partijas.

— Draugs, kāpēc jūs mums neziņojāt? — nopietns kļuva arī pans Bujņickis. — Arī mēs visi gribam pievienoties Narbuta partijai.

— Ar jums neviens galā netiks, — atmeta ar roku pans Leons. — Jau daudzkārt esam lēmuši sākt akciju un nolikuši termiņus, tomēr neesam pakustinājuši ne pirksta. Bet laiks steidzās bez jēgas.Tāpēc es izšķīros aizbraukt ar saviem vīriem uz Lietuvu.

Nu sakustējās arī Centrālkomitejas loceklis.

— Pan Plāter, jūs viens nebrauksit nekur! Es jau vakar devu pavēli šodien uzsākt darbību ar ieročiem, tikai jūsu svinību dēļ rīkojums pagarināts līdz rītdienai.

— Ko jūs varat uzsākt uz vietas, kad nav nekādas gatavības? — pretim atcirta pans Leons. — Dumpis nav medības.

— Draugs, mums viss ir gatavībā. Pans Mols dod šķūtis, municija mums ir un drīz dabūsim no krievu transporta ieroču papildinājumus, — centīgi ņēmās spītnieku pārliecināt pans Bujņickis, bet pans Leons ironiski smīnēja un purināja tumšās matu sprogas.

Leona godinātāji jutās vīlušies. Daiļās panes Beņi-slavskas uzmeta lūpiņas un šo skaistuļu atbalstīts, Centrālkomitejas loceklis sāka vērsties pret panu Leonu ar vārda dienā neiederošiem pārmetumiem. Panu Leonu sevišķi uztrauca viņa izteicieni, ka inflan-tiešiem nepieklājoties bradāt pa Lietuvas mežiem, kad bagāts laupījums karājoties pašu deguna galā. Uz to viņš Ponsetam atcirta kā ar cirvi:

— Karš nav bandītisms! Ja mēs nespējam krievu valdībai pieteikt karu, tad mums jāpievienojas karotājiem Polijā un Lietuvā.

— Bet, draugs! Man šķiet, ka Centrālkomiteja labāk pārredz mūsu uzdevumus, — viņu starpā iejaucās pans Bujņickis. — Taču nevar būt nekāda runa par bandītismu, kad Polija oficiāli karo.

— Ila-ha-ha-ha! Centrālkomiteja! — ironiski iesmējās Leons. — Jau divus gadus mums diktē Centrālkomiteja, bet neviens nezina tās atrašanās vietu. Arī es varētu izgatavot zīmogu un pieņemt uzvārdu „Pon-set“.

Ponsets acumirklī saslējās, it kā gribētu izaicināt panu Leonu uz divkauju, bet savaldījās.

— Kad jūs ieradīsities Lietuvā pie Narbuta, tad viņš jums paskaidros, kas ir Ponsets, un paprasīs no manis izdoto uzticības apliecinājumu, — stingri noteica Centrālkomitejas loceklis un pagrieza spītniekam muguru.

Pane Sčerbinska metās starpā par izlīdzinātāju, paņēma panu Leonu pie rokas, abi uz brītiņu izgāja pastaigāties un tad pārnāca smaidīdami.

— Draugi, es nolēmu šovakar apdomāties. Bet tagad dzīrosim! — jautri sasita plaukstas pans Leons un viesi aplaudēja.

Kā uz burvja mājienu ēdamzālē sāka klāties īsti dzīru galdi, par ko apkalpotāji jau aizlaikus bija rūpējušies, pretēji grāfa garastāvoklim.

Uz galda uzcēla milzu kliņģeri, tā tukšumos salika bļodas un iededza kliņģera dekorējuma svecītes.

Šoreiz viesi pie galda sēdās bez norādītām vietām, un dāmas pašas izvēlējās kungus. Blakus vainagotam krēslam vietu ieņēma pane Sčerbinska, un vārda dienas bērns jutās ne mazāk laimīgs kā kopš gada, kad tanī vietā sēdēja pane Beņislavska. Nu visas trīs māsiņas galda galā bija ielenkušas Ponsetu un ar nenovīdību aizrunāja viena otru, par ko pans Leons bieži pasmīnēja.

Gadiem ilgi nogulējies vīns ar katru glāzi kāpināja viesu priekus un jautrību. Bet tomēr neveicās kā citkārt. Rītdienas lielais uzdevums visus klusībā nomāca, un bieži valodas apsīka, lai arī jautro noskaņu visi centās uzturēt kā mācēdami.

Pēc mielasta zālē iedūcās jautra dejas mūzika. Panes Beņislavskas aizkusušas lidoja no vienām kavaliera rokām otrās, taču ne vieglāk klājās arī panei Sčer-binskai. Ar viņu dejoja pats vārda dienas gaviļnieks katru deju pēc kārtas, un zem mūzikas dūkām viņš ļāva dejas partnerei izjust kaut daļu no savām sirds sāpēm pēdējos mēnešos.

— Pane, es nevaru ciest šos maskētos krievu revo-lūcionāru aģentus, — viņš māja ar galvu uz Ponsetu, tad turpināja: — Es vēlos nākošo Poliju redzēt nacionāli vienotu, daiļu un varenu, bet nevis piesātinātu ar Krievijas revolūcionāru pamesliem, kas laupa un staigā apkārt par klaidoņiem ar svešiem vārdiem. Lūk, tāpēc es nevēlos klausīt šai nezināmai Centrālkomitejai. Ja Ponsets būtu ar tīriem nolūkiem, viņš varētu atklāt savu pagātni. Man derdzas maskas. Es neuzticos !

Panei Sčerbinskai patika pana Leona skaidrā sirds, taču viņa pūlējās izlietāt arī savu starpniecību izlīgšanai uz kopējo cīņu.

— Pan Leon, arī es domāju tāpat kā jūs, bet mums jāpiekāpjas vispārības labā. Lūk, viņam uzticas pans Bujņickis un arī citi.

— Pans Bujņickis iet viņa pavadā aiz radu būšanas, — ironiski pasmīnēja pans Leons.

— Aiz kādas radu būšanas? — jautāja pane Sčerbinska, izlikdamās par nezinātāju.

— Vai jūs nemanāt šo komēdiju? — viņš pamāja ar galvu uz garām valsējošo neieredzamo cilvēku, kam klāt mīlīgi kļāvās pane Beņislavska, un starp uzačiem viņam ievilkās dziļa rieva. Bet tā izzuda, tiklīdz uzsmaidīja pane Sčerbinska. Viņš to piekļāva sev vēl ciešāk klāt un līksmi lūkojās acīs. — Pane, es tiešām esmu laimīgs jūs redzot pēc tik ilga laika. Lūdzu, paciemojieties pie manis kādas pāris dienas. Rīt aizbrauksim uz Krāslavu pie manas māmiņas, satiksimies ar maniem brāļiem, un tad visi brauksim uz Ludviampoli ciemos pie mana krusttēva pana Kazimira. Jocīgs cilvēks tas mans krusttēvs! — smējās pans Leons. — Viņu neinteresē ne dzeja, ne māksla, nedz filozofija, nedz nacionālā kustība. Augām naktīm prāto, kā iekrāt lieku grasi, un pēc tam nezina, ko iesākt ar sakrāto zeltu. Katrā ziņā aizbrauksim. Jums jāredz šis savādnieks. Jā, viņš ir īsts tips. Cilvēkus viņš vērtē pēc viņu ienākumiem. Man gribētos dzirdēt, kā viņš novērtētu jūsu daiļumu. Ha-ha-ha!

— Par mani viņš pasmietos tāpat kā jūs, — jokojās pane Sčerbinska.

— Vai es smejos? Man sāp, ka jūs tā sakāt. Ja jūs redzētu manu sirdi, tā jums skaidri pateiktu manas jūtas. Es agrāk braucu uz Viļaku tikai jūsu dēļ. Bez glaimiem un liekulības. Es mīlu sirds cilvēkus un jūsos esmu saskatījis patiesu sirsnību. Jums tieši asinīs kvēl lielā tieksme pēc brīvības un neatkarības, par ko nu visi runā modes vai garlaicības pēc. Jūsu jūsmīgiem vārdiem līdz brāzmo liels spēks, kas aizrauj klausītāju, liek traukties pēc tāliem mērķiem. Lūk, tas mani tuvina un pievelk.

Pane Sčerbinska pirmo reiz dzirdēja tik jūsmīgu grāfa Plātera valodu, kuras vārdu ritumā pukstēja īsta poļu patriota sirds. Viņš vairs nebija tumši cirtainais kungs, kas Viļakā sēdēja nogrimis mīkstā krēslā un apātiski šķirstīja avīzes. Nē, viņš bija karsta uguns, stingrs kā no tērauda kalts, un viņa acīs mirdzēja patiesa savas nācijas mīlestība.

Poļu patriota centieni iededzināja panes Sčerbinskas sirdī vēl lielāku tieksmi pēc savām tiesībām, pēc sava

bērna nākamās laimes, šīs dažādās tēmas saplūda kopējā siržu draudzībā un radīja to saskanīgo dejas soli, par ko Ponsets zobojās, ka pans Leons precēs mācītāja cienīgmāti. Bet drīz arī viņš pats nosarka no savām zobgalībām, kad, dejai beidzoties, pans Leons sasita plaukstas un, iznācis zāles vidū, svinīgi paziņoja: 1

— Šoreiz Leons paklausīs Centrālkomitejai. Rīt, tas ir šodien, mēs nekā nepagūsim izdarīt, jo esam noguruši, bet parīt, šā gada trīspadsmitā aprīlī ap saules rietu es jūs gaidīšu Baltinavas mežā. Un pane Sčer-binska būs mūsu vadītāja.

Zāli pāršalca skaļi aplausi.

— Bet, — pans Leons turpināja, — man ir tikpat noteikta pretprasība. Pēc lielā trokšņa sacelšanas mēs visi tūdaļ dosimies uz Lietuvu, apvienoties ar lielākiem spēkiem, jo te vieni mēs nespēsim atvairīt tūlītēju krievu karaspēka triecienu stiprā cietokšņa pievārtē.

Vīri sāka nopietni apsvērt priekšlikumu. Arī Centrālkomitejas loceklis šoreiz grāfa Plātera priekšā izrādīja piekāpību.

Dumpinieku samierinātājai sirds ietrīcējās vēl nepiedzīvotā satraukumā.

9.

Trīspadsmitā aprīļa pēcpusdienā pane Sčerbinska ieradās Kazanovā manāmi nobālusi.

— Pane, kas jums kaiš? — līdzjūtīgi apjautājās pans Leons, kas jau bija sagatavojies doties ceļā.

— Nekas. Tas tāpat. Neesmu paradusi piedalīties ar vīriešiem medību gājienos, — viņa centās zem Smaidiem apslēpt nupat Višķos pieredzētās nepatikšanas.

— Pane, ja jums bail, tad, Dieva dēļ, tūdaļ brauciet tieši uz Viļņu, kur jūs varēsit sniegt informāciju par mūsu uzsāktām gaitām. Rītu tā kā tā mēs visi dosimies uz Lietuvu.

— Nē, kad esmu jums solījusi, es vārdu turēšu, — apņēmīgi noteica pane Sčerbinska. gribēdama būt klāt sacelšanās sākumam dzimtenē.

Pans Leons viņai pateicībā noskūpstīja roku.

— Arī man, pane, uzmācas ļauna nojauta, — grāfa sūdzējās par slikto garastāvokli. — Atzīstos, esmu kareivīgs. Ja man mēģinātu kāds uzbrukt, es cīnītos kft pats nelabais. Arī tur Lietuvā esmu gatavs cīnīties par tēviju līdz beidzamam asins pilienam. Bet šinī gadījumā mēs būsim uzbrucēji mierīgiem transporta vedējiem, kas mūs nav aizskāruši. Lūk, tas man bendē garastāvokli. — Viņš lieliem soļiem staigāja pa istabu un sarunās centās smaidīt. — Vai mūsu izceļošanai zirgi Višķos sagatavoti?

Tieši šis bija sāpīgais jautājums, kura dēļ uztraucās pane Sčerbinska. Taču viņa atstāja vīrus vēl strīdā-mies: pans Bujņickis turējās pie norunas ar Plāteri, Ponsets iestājās par cīņas turpināšanu tepat, un grāfs Mols, kam bija uzdots rūpēties par šķūtīm, rāvās malā. Tomēr viņa cerēja uz pārsvaru pana Bujnieka pusē un negribēja sarūgtināt panu Leonu, kas rakstura straujumā varēja pilnīgi atteikties no sadarbošanās ar pārējiem.

— Jā, viņi runāja par zirgiem, — viņa atbildēja nenoteikti, un tomēr uz sirds uzgūlās pašpārmetums.

— Tad lieliski! — uzpurinājās pans Leons un tūdaļ pasauca savus uzticamos piecus vīrus, kas ieradās pilnā apbruņojumā. Tie bija tērpušies mednieku uzvalkos, bet medību kulēs ieliktas lielas patronu kravas. Saimnieks, iepazīstinot viešņu, nosauca Zablocka, Citoviča, Nieciecka, Antona un Baura vārdus.

— Šie ir mani brašākie puiši! — uzslavēja kalpus pans Leons un uzsita Bauram uz pleca, kas runāja kroplā poļu valodā, ar latvisku akcentu.

Nu arī pane Sčerbinska steidzās atsevišķā istabiņā pārģērbties. Krietnais attālums līdz Baltinavas mežam jā veic kājām, tāpēc vislabāk iekāpt vīriešu biksēs. Kas zin, varbūt nāksies arī paskrieties?

Pēc laiciņa viņa iznāca pie karavīriem kā īsts mednieks. Augumā bija gan sīkāka un pēc smalkiem sejas pantiem atgādināja vēl nepieaugušu aristokrātu jaunekli, toties stāja bija braša, par ko nebeidza jūsmot pans Leons.

— Pēc kara pirmais ordenis būs jums. Es par to gādāšu, — smaidīja jaunais grāfs, iedomājoties sevi In-flantijas vojevoda amatā.

Viņi devās ceļā taisni pāri laukiem un mežiem kā īsti mednieki, un, lai nedurtos acīs bārdainiem krieviem, kas tanī dienā dzīvi kustējās pa visiem ceļiem, viņi bija paņēmuši līdz arī medību suņus.

Pārejot Krāslavas un Dinaburgas ceļu. viņi pēkšņi pamanīja atauļojam trīs jātniekus žandarmu tērpos. Pavadoņi paslēpās biezā skutājā, bet grāfs Plāters un pane Sčerbinska, jātnieku pamanīti, palika stāvam netālu ceļmalā. Pans Leons uzmundrināja suņus dzīt zaķiem pēdas.

Jātnieki pieauļoja un apstājās.

— Vai šis ceļš ved uz Krāslavu? — viens no viņiem braši uzprasīja medniekiem krieviski.

— Jā, šis pats, — atbildēja grāfs Plāters, spēlēdamies ar saviem suņiem.

Pane Sčerbinska, pavilkusi cepuri zemāk pār acīm kā klupdama pieķērās grāfa rokai. Policisti pastāvēja pāris mirkļus un lika zirgiem auļot. Viens no viņiem vēlreiz atskatījās uz medniekiem.

— Tas viens man likās tā kā pazīstams. Vai jūs pazināt? — iejautājās pans Leons.

— Man likās, tas bija Romeks Bžezinskis, — tikko dzirdami atbildēja pane Sčerbinska.

— Suns! — norūca pie sevis grāfs Plāters. — Lūk, tas nodevējs jau uzģērbis žandarma uzvalku un sāk izostīt mūsu rajonu! Tāpēc es teicu panam Bujņickim, ka mēs pie šādas dezorganizācijas nevaram būt par sevi droši nevienu dienu. Ja nespējam pieteikt karu uz vietas, atliek vienīgā izeja — aizlaisties uz Lietuvas mežiem.

Pane Sčerbniska klusēja. Arī pārējiem vairs netikās runāt.

Pārcēlušies pāri Daugavai, viņi meta lielu līkumu apkārt krievu ciemam. Bija klusa sestdienas pievakare. Visur kūpēja pirtis, bārdainie vecticībnieki gāja ar spaiņiem un veļas vīstokļiem padusēs mazgāties.

— Lūk, pane, tā bija Polijas vēsturiskā kļūda, — grāfs Plāters norādīja uz krievu kolonistu ciemu. — Kad Krievijā vajāja šos vecticībniekus, Polija tiem atvēra robežas vārtus. Bet nu mums jābaidās no viņu nodevības, jo aiz viņiem tagad stāv krievu valsts vara.

Pane Sčerbniska mēmi pamāja ar galvu. Viņa domāja par Romeku, kura aizmugurē arī stāv valsts vara. Vai viņa kādreiz varēja iedomāties, ka ar šo jauko cilvēku nāksies reiz nostāties pretējās nometnēs? Arī patlaban viņa bija gatava iet atrunāt puisi no turpmākiem nodevības darbiem, bet bija bailes viņam rādīties. Diezin, ko viņš nu domā un jūt? Vai viņš šo jauno mednieku zēnu pazina? Ja pazina, tad šausmīgi ...

10.

Drūmi šalca lielais Baltinavas sils. Sirmās priedes un egles stāstīja, ka vietvietām šim mežam vēl nav pieskārusies cilvēka roka. Starp sūnotiem kokiem kā tunelis vijās slavenais Polockas-Dzīsnas-Dinaburgas transporta ceļš, izlīkumots un grumbuļains, ko straujais pavasaris ielejās apšļācis ar dziļām ūdens peļķēm. Ļaudis runāja, ka mežos klaiņājot daudzi laupītāji un tāpēc neviens zemnieks neiedrošinājās silam cauri braukt pēc saules rieta. Vienīgi karavīri pa to uzturēja rēgulāru satiksmi: veda Dinaburgas cietoksnim ieročus, municiju, pastu, un jutās pietiekoši droši pat tumšajās rudens naktīs.

Grāfs Plāters, aizsniedzis norunāto satikšanās uzkalniņu, izvilka no kabatas svilpīti. Tālu mežā noskanēja signāls kā žēls vālodzes sauciens, bet uz to atsaucās vienīgi putni, kas vakara stundā meklēja naktsdusas zaru.

Kazānovieši bija ieradušies pirmie.

— Pan Leon, ko mēs darīsim, ja citi nepagūs laikā ierasties? — pane Sčerbinska centās atbrīvoties no sirds spiedēja, kas bija smagi uzgūlies, nokļūšot Višķu strīdus.

— Vienalga, mums savs uzdevums jāveic, — stingri noteica grāfs, un pierē viņam iegriezās rieva. — Es neesmu lupata, kas netur vārdu.

Manot sava kunga sašutumu, ari kalpi kļuva nemierīgi.

— Pan Plāter, mums vajadzēja paņemt līdz zāģi un nolaist pāri ceļam kokus, — bažīgi ierunājās Jānis Baurs.

— Nav vajadzīgs, —atrūca pans Leons. — Tur lejā ļoti dziļas grambas. Tikai ar mokām zirgi spēj kustēties uz priekšu.

Atkal ieskanējās grāfa svilpe. Varbūt, no tās sabijās arī putni, jo mežā uz brītiņu iestājās nāves klusums. Sadrūmuši ceļinieki nosēdās sūnās atpūsties. Pans Leons nemitīgi raudzījās caur koku spraugu uz tālo ceļa līkumu. Pane Sčerbinska, atspiedusi muguru pret resnu priedi, sapņaini lūkojās uz koku galotnēm, kas pacēlās no sabiezējušās krēslas kā svētnīcu torņi. Vakara atblāzmā koku galotnes krāsojās sārtas.

Cik tīkami būtu nu Kuļņevā raudzīties no baznīcas torņa, kā nakts klāj pāri mežiem tumšus palagus, un klausīties, kā lejā Ičas straume un strauti dzied, — domāja pane Sčerbinska. — Bet pienākums sauc. Liels pienākums pret pašas un bērna nākotni ... Derdzīgs pienākums ... Brrr! cik drēgns un auksts ... Laikam no ziemas sala pārpalikuma zem koku zaru paslēptuvēm, — viņa mierināja sevi...

Pēkšņi grāfs Plāters satvēra panes Sčerbinskas roku un iespieda saujā revolveri.

— Pane, jūs tepat paej iet tālāk nogāzē un paslēpieties krūmos. Ierocis jums būs gadījumam, ja nāktos aizstāvēties no kāda bēgļa, kas arī turpat meklētu patvērumu. Uz manu svilpienu dodieties lejā pie mums.

Panei Sčerbniskai uzmācās drudzis. Pāri miesai skrēja karstas un aukstas strūklas, un tām saskaroties noklabēja zobs pret zobu.

— Nebaidieties! — čukstoši viņu mierināja grāfs. — Mēs rīkosimies tik strauji, ka jūs pat nepagūsit paslēpties, kad jau atkal skanēs mana svilpe.

— Pan ... jau! — uztraukti izgrūda Jānis Baurs.

Bija dzirdama pajūga graboņa, un ceļa līkumā jau

parādījās kustīgas ēnas.

Pans Leons sažņaudza rokā revolveri.

— Nu, puikas, kā norunāts: jūs divi šinī pusē, un jūs divi viņpus ceļa... sagatavoties un klusītiņām ...

marš!

Vīri, locīdamies starp krūmiem, zagās gar ceļmalu lejup, kur tuvojās smago ratu dunoņa.

Panei Sčerbinskai uzmācās nespēks. Sirds krūtīs drebēja kā ievainots putns, aizrāvās elpa un metās tumšs ap acīm.

— Stāt! — atskanēja sparīga grāfa balss, un sāka atbalsoties šāvieni. Tad lejā iestājās klusums. Pajūgi stāvēja.

— Ķeriet! Stāt! — pēkšņi panei Sčerbinskai aizmugurē ieaurojās šausmīgi kliedzieni, un liels pūlis brikšu-brakšu gāzās no pakalna lejā. Skrējējus tumsā nevarēja pazīt, bet nekārtīgais pūlis atgādināja krievus.

—r Ak, Dievs, apžēlojies par tēvijas varoņu dvēselēm ! — pane Sčerbinska noslīga ceļos skaitīt lūgšanas par panu Leonu, kas kritīs slepeno transporta apsargātāju rokās. Viņa saļima uz sūnām un jau gaidīja, kad lodes urbs cauri arī pašas miesu ...

Ieskanējās pazīstamā svilpe. Varbūt svilpa ar to kāds cits? Pane Sčerbinska, taustīdamās tumsā caur biezokņa zariem, ar lielu līkumu zagās klāt slepkavības vietai.

Uz ceļa stāvēja kopā sagriezti divi pajūgi, un ap tiem čaloja liels pūlis. Vīri jūdza nost zirgus un kravāja laukā vezumus. Tā tad no kalna brīkšķinātāji bija Ponseta vīri, kas arī palīdzēja pievākt laupījumu.

Pane Sčerbinska nevarīgi pienāca vīriem tuvāk. Patlaban pans Leons sirdīgi rājās ar visķeniešiem. Viņš rāja Ponsetu, kas izaicinoši stāvēja ar ieroci rokā.

— Iedomājieties, pane, — grāfs Plāters izmisis piesteidzās viņai klāt, — viņi nav mums pagādājuši zirgus! Kur paliek noruna?

— Mēs šodien vēl nevaram doties uz Lietuvu, jo daži mūsū vīri gaida Višķos uz apbruņojumu, — pretim cirtās Ponsets.

Panes Sčerbinskas smagais pareģojums bija piepildījies.

— Draugs! — panam Leonam klāt piesteidzās pans Bujņickis, — pans Mols tiešām mums apsolīja zirgus turēt gatavībā. Tiklīdz mēs turpu aizvedīsim ieročus, tūdaļ varēsim kāpt seglos.

— Bet kā mēs bez zirgiem nokļūsim līdz Višķiem?

— Te astoņi zirgi mums iegūti no transporta. Pārējie mūsu ļaudis aizies kājām. — Centrālkomitejas loceklis lūkojās pēc vīriem, kas jās uz neapseglotiem zirgiem.

Grāfs Platers nikni sašķieba seju, it kā gribētu gāzties Ponsetam virsū, bet pēkšņi savaldījās, atmeta ar roku, sirdīgi nospļāvās un aizkūpināja cigāru.

— Brauciet jūs paši ar šiem transporta zirgiem. Mēs kājām aiziesim mājās un paņemsim savējos, — viņš sirdīgi norūca un mierināja pani Sčerbinsku, kas nobažījusies stāvēja nomaļus.

— Tādā gadījumā, draugs, jūs brītiņu uzraugiet šo vietu, kamēr sadegs transporta rati, — palicējus lūdza pans Bujņickis.

Grāfs Plāters nervozi pīpoja un kaut ko pārdomāja.

Ponsets ar saviem vīriem apkrāvās lielām nolaupīto ieroču un municijas nastām. Pārpalikušās mantas ieraka zemē. Tad piekrāva transporta ratus ar malku, tos aplēja ar darvu un aizdedzināja.

Tiklīdz liesmas apņēma ratus, dubnieši un višķieši devās ceļā. Pie liesmojošiem vezumiem palika vienīgi grāfs Plāters ar saviem vīriem un pane Sčerbinska.

— Pan Leon, vai nav neviena kritušā? — bažīgi iejautājās pane Sčerbinska, kas visu laiku bija minējusi, kur palikusi transporta apkalpe.

— Trīs krituši un divi smagi ievainoti, — ar nepatiku atbildēja pans Leons.

— Kur viņi ir? — pēkšņi pane Sčerbinska piesteidzās degošiem ratiem un sadzirdēja sāpīgus vaidus. Ratos starp liesmām viņa pamanīja karavīru drēbes.

— Ak, pan Leon, glābiet! — viņa sāpīgi iesaucās, it kā būtu nokļuvusi ugunīs, un paģība uz vietas.

Uztraucies grāfs Plāters lika kalpiem pienest panei ūdeni, un pats ķērās glābt kareivjus, kurus Ponseta ļaudis nolēmuši sadedzināšanai. Izglābtos viņš noguldīja mežā uz mitrām sūnām. Ar ūdeni atspirdzināta, ari pane Sčerbinska steidzās ievainotiem palīgā. Atģērba gruzdošos mēteļus un deva nodzerties.

— Paldies, Dievs jums atmaksās... — pateicīgi čukstēja kāds karavīrs un nevarīgi nolieca galvu sūnās.

— Mēs ņemsim jūs līdz mājās un kopsim. Novietosim pie uzticamiem šejienes cilvēkiem, — ar dziļu līdz-jūtu un grēku nožēlu runāja pane Sčerbinska.

— Jums pašiem tagad jāglābjas, — čukstēja ievainotais. — Bēdziet, kamēr nav par vēlu!

Karavīra līdzjūtība uzbrucējiem morāliski satrieca grāfu Plāteru. Viņš bija gatavs doties mājup pēc zirgiem, lai paņemtu šo lāga vīru savā kopšanā. Viņi steidzās apraudzīt arī otru ievainoto, kas klusēja, it kā būtu miris. Bet bija liels pārsteigums, kad uz sūnām atrada tikai mēteli.

Uztraukušies vīri žigli metās krūmos meklēt nozudušo. Izskrēja mežā pa lielam līkumam, bet ievainoto neuzgāja. Tas bija paguvis aizbēgt, lai ziņotu par uzbrukumu.

Pans Leons aiz dusmām iekoda sev lūpā. Nu vairs nedrīkstēja gaidīt, kamēr vezumi sakritīs pelnu čupā. Viņi uzmeta ratiem virsū pāris klēpjus zaru un steidzīgi devās mājup gar to pašu vecticībnieku ciemu uz pārceltuvi pāri Daugavai.

Pēkšņi nakts klusumu satrauca briesmīgi kliedzieni un rēcieni. No ciema uz viņiem gāzās vesels pūlis gar-bārdainu krievu, ar gariem kokiem, mietiem un akmeņiem rokās.

— Padodieties! Padodieties! — nikni ārdījās uzbrucēji, un akmeņu krusa sāka sīkt pāri bēdzēju galvām.

— Uguni! — savukārt pavēlēja grāfs Leons, un viņi sāka uzbrucējiem šaut.

Sabijušies krievi atkāpās meža biezoknī.

Bēgļi žigli piesteidzās pārceltuvei, laimīgi sasniedza otru Daugavas krastu un lielā steigā devās uz Plātera muižu. Priekšā atkal auroja nikns krievu zemnieku pūlis. Krāslavas tuvumā bail bija ar viņiem cīnīties: tur komandants, tur žandarmērija, tur milicija. Bēgļi atkal ierāvās mežā un nogriezās pa ceļu uz Višķu pusi.

Pane Sčerbinska teicās labāk iet kājām nekā riskēt ar savu dzīvību.

Nemierīgi šalkoja nakts kā vētras sabangota jūra. Visos krievu ciemos mirgoja trauksmes uguntiņas, un bēgļiem nopakaļ atbalsojās dzinēju klaigas. Visdrošāk varēja iet pa tumšiem mežu biezokņiem. Zaru skujas brāza vaigus, pa ciņiem slīdēja kājas, un bieži viņi iestiga muklājos pāri ceļiem. Kad pane Sčerbinska aizkusa, vīri viņu nesa ik pa pāriem uz rokām. Steigdamies klupa un krita.

Viņi bēga no pakaļaurējošās nāves — sarkanbārdai-niem vecticībniekiem, kurus kādreiz poļu muižnieki laipni uzņēma savā zemē, ierādīdami tiem dzīves vietas uz latviešu zemes, jo cerēja uz viņu mūžīgo naidu pret Krieviju. Bet nu agrāk uzticamie kolonisti, kas uz ceļiem bučoja panu svārku stērbeles, bija kļuvuši visniknākie poļu ienaidnieki. Krievijas spēkam pieaugot, viņi lepojās ar savām krieviskām asinīm un, slavofilu aģentu musināti, viņi cerēja pēc poļu muižnieku izkaušanas kļūt par valdošo slāni latviešu zemē.

Nu viņi, iecelti zemnieku milicijas godā, ar cirvjiem, mietiem un akmeņiem rokās dzīrās dzīties pakaļ krievu transporta aplaupītājiem kaut līdz pasaules galam. Laupītāji nakts tumsā nozuda no viņu skata, bet austošais svētdienas rīts atklāja rasā iemītās bēgļu pēdas.

11.

Jau rīta saules zelts mirgoja pāri Višķu rasotiem dārziem, kad grāfs Plāters ar saviem puišiem un pane Sčerbinska iesteidzās muižas pagalmā.

Pils durvīs parādījās drūms un sapīcis saimnieks, grāfs Staņislavs Mols. Garās ūsas viņam bija noslīkušas līdz zoda galam.

— Kur zirgi? — aizkusumā tikko varēja izrunāt grāfs Plāters.

— Ponsets tos aizdzina uz Dubnu, — gausi atbildēja grāfs Mols. Biklais acu skats liecināja viņa pašpārmetumu.

— Bet kur ir mums domātie zirgi? Jūs taču solījuši.

— Pan Plāter, iesim mierīgi aprunāties pie kafijas glāzes, — izvairīgi lūdza saimnieks.

— Kā es varu mierīgi runāt, kad pa mūsu pēdām drīz pienāks dzinēji? — strauji kā uguns uzliesmoja pans Leons.

— Dzinēji? — grāfam Molam ietrīcējās apakšlūpa. Garās ūsas noslīka vēl zemāk. — Pan Plāter, lūdzu, liecieties tūdaļ gulēt. Jūs esat mani viesi un nekādiem dzinējiem grāfa Mola muižā nav vietas, jo es neesmu nekāds noziedznieks.

Grāfam Plāteram dusmas vārījās krūtīs uz izvairīgo dižkaimiņu, bet vēl lielāks sašutums bija par Ponseta nodevību. Viņš nekad nebija cerējis uz Višķu grāfu aktīvu līdzdalību darbos, tāpēc nespēja sev piedot, ka ļāvies pierunāt sākt uzbrukumu bez efektīga atbalsta. Izmisušām acīm nu viņš mīņājās uz vietas, nezinādams ko iesākt.

No pils izsteidzās pana Staņislava Mola brāļi Aleksandrs un Jānis un svainis pans Komara. Viņu pietūkušie acu plakstiņi liecināja par bezmiegā pavadītu nakti.

Grāfi draudzīgi paņēma panu Leonu un pani Sčer-binsku pie rokām un veda pilī, kur bija klāts garš talcinieku galds jau kopš sestdienas vakara. Blakus istabā vaidēja pēkšņi saslimusi pati grāfiene. Ir saimniekiem, ir viesiem garastāvoklis bija nošļucis līdz aizbēgušo Ponseta vīru nomīdītai grīdai.

Vēl ceļinieki nepaguva iebaudīt ne kumosu, kad pilī iesteidzās uztraukts kalps.

— Višķiem tuvojas liels zemnieku pūlis, ar gariem kokiem un rungām rokās! — viņš aizelsies iesaucās un bēgšus aizsteidzās.

Pils iemītnieki sarāvās maziņi un nevarīgi. Pāri miega neizgulētām sejām pārlaidās tumšas baiļu ēnas.

Pēkšņi pans Plāters sasparojās un uzlēca kājās.

— Mani vīri, dodāmies ceļā! — viņš uzsauci saviem kalpiem un maigi noliecās pie panes Sčerbinskas rokas. — Pane, jūs aizbrauksit uz Viļņu ar vilcienu. Laimīgu ceļu!

Pane Sčerbinska apraudājās. Viņa gribēja doties vīriešiem līdz, bet tie kā strauja ugunsdzēsēju komanda izmetās pa durvīm laukā un diedza taisni pāri dārzam, pāri laukiem uz tuvējo mežu.

Vēl grāfs Mols nepaguva aizvērt pils durvis, kad pagalmā sāka atbalsoties sarkanbārdaino krievu klaigas un lāsti. Daži no viņiem bija pievienojušies transporta laupītāju ķērējiem apakškreklos un ūzās, kā izlēkuši no gultas. Visiem izpūruši, pinkaini mati, niknumā ie-gailējušās acis, rokās mieti, akmeņi, un dažiem garās kārtīs ietverti dzelzs kruķi, ko lietāja kā ugunsdzēšanas ieroci.

— Kur ir dumpinieks Plāters? — pūļa priekšā izsteidzās kāds dūšīgs krievs ar garu. pinkainu bārdu.

— Kāds Plāters? — nevainīgi ieplēta rokas grāfs Mols.

— Ak, tu nezini? Puiši, virves! — krievs sagrāba grāfu pie rokām un ierāva saniknotā pūlī, kur viņu grūstīja un sēja gan kājas, gan rokas.

Panam Staņislavam palīgos metās viņa brāļi un svainis.

— Mīļie, dārgie ļautiņi, kāpēc jūs aizskarat nevainīgus cilvēkus? Ko mēs jums esam nodarījuši? — lūdzās lepnie grāfi.

— Par veciem grēkiem, par veciem grēkiem! Ķeriet visus ciet! Sieniet visus kopā! — pūlis iegaudojās kā viesuļvētra, un cietās zemnieku rokas stiepa grāfus gar zemi.

Pane Sčerbinska bailēs sastingusi raudzījās pa logu. Sirds tiecās skriet par starpnieci, taču šoreiz viņa neiedrošinājās tā kā agrāk, jautri ielidot zemnieku pūlī un sasist plaukstas. ,,Bēdziet, vistiņas, vanags ķers!“ Nu zemnieki paši bija vanagi un tik šausmīgi vanagi, ka drebuļi skrēja pa miesām, tos uzskatot.

Pagalmā iejāja pans Bujņickis un barons Manteifels. Viņi nesa prieka vēsti, ka Dubnā uz ātru roku sagādāti zirgi visiem Plātera vīriem. Pamanījuši ļaužu pūli, viņi domāja, ka tos sasaucis pans Mols saziņā ar grāfu Plāteru, lai uzsāktu sacelšanos uz vietas. Pat likās, ka

Višķos ieradušies žandarmi, un tagad tos zemnieki sāk pamatīgi apstrādāt.

Bruņotie viri steigšus drāzās zemnieku pūlim palīgos.

— Sitiet, ļautiņi, krievus, sitiet! — iesaucās pans Bujņickis un meklēja ar acīm uniformētos nodevējus, bet pūlis saslējās jātniekiem pretim. Bārdainie krievi strauji ieķērās zirgiem pavadās, un bailīgākie ar gariem kruķiem tiecās izgrūst no segliem jātniekus.

Pans Bujņickis, neziņā kas notiek, raidīja pāri pūļa galvām šāvienus. Kāds ievaidējās.

Tas vēl vairāk saniknoja krievus. Nu viņi ielenca jātniekus no visām pusēm un izstiepa garos kruķus kā žebērkļus. Viens tāds kruķis apskāva baronam Man-teifelam kaklu, un lielais vīrs nogāzās no zirga kā salmu maiss.

Pans Bujņickis sāka atgaiņāties ar zobenu. Atbrīvojis pavadas no zemnieku rokām, viņš iespieda piešus lielajam bērim sānos, izlauzās cauri garo kruķu žogam un auļiem metās bēgt.

Nu vistrakākais dusmu virums uzgāzās baronam Manteifelam. Ap viņu salidoja sirdīgi vīri kā dunduri. Katram gribējās iedzelt, katram gribējās dabūt kaut pa mazam matu piciņām un žņaugt striķi apkārt resnajam augumam, par ko varēs stāstīt bērniem un bērnu bērniem.

Lielais un spēcīgais barons pretojās visiem spēkiem. Reizē grāba ik pa divi zemnieki pje kakliem, tos satrieca ar galvām kopā un, pārliecībā, ka tiem pietiek, ķērās pie nākošiem. Bet sparīgs dzelzs kruķa trieciens apdullināja ir stiprā vīra galvu, un viņš, zaudējis uz brīdi samaņu, nogāzās gar zemi. Tad zemnieki, baidīdamies, ka lauva var celties, tina garu virvi apkārt viņa augumam kā spolei, kamēr barons bija notīts no pleciem līdz kājām. Lai virves savilktos vēl ciešāk, notītam gūsteknim uzgāza virsū pāris spaiņus ūdens.

Tā atvēsināts, barons Manteifels atmodās īstās mocībās. Virves saraujoties, tik vārīgi spieda locekļus, ka no pirkstgaliem zem nagiem sāka sūlot asinis. Taču neviens viņa vaimanās neklausījās, jo pūlis jau trokšņoja un klaigāja pils istabās, kur meklēja izbēgušo grāfu Plāteru. Saniknotie vīri sasēja pat veco lielmāti un nu meklēja to jauno mednieku zēnu, kas bija glūnējis aiz loga aplodas.

Pane Sčerbinska bija cerējusi, ka sievietes neaizskars. Nu atlika gādāt vienīgi par to, lai nenonāktu tiesas priekšā vīriešu drēbēs. Viņa iesteidzās atsevišķā istabā pārģērbties. Pēkšņi atsprāga vaļā durvis un iekšā sadrāzās vīri, kas viņai bija sekojuši no pašas Krāslavas.

— Ā, bēgle! — viņi nikni iesaucās kā izsalkuši vilki un metās panei Sčerbinskai palīgos nevien izkāpt no mednieku biksēm, bet arī atbrīvoties no beidzamās drēbju lupatas. To viņi darīja ar tādu varmācību, ka pane Sčerbinska paģība.

Kad viņa atjēdzās, jau bija ar sasietām rokām. Krievi viņu izveda laukā un piesēja dārzā pie koka. Cietās auklas vārīgi žņaudza locekļus, taču viņa vēlējās, kaut to būtu notinuši kā spoli, līdzīgi baronam Manteifelam. Lai sulo asinis pa pirkstgaliem, lai nospiež līdz nāvei, ka tikai nebūtu jāstāv kailai visu ļaužu priekšā.

Izbiedēti suņi un citi norāvušies lopi kaukdami un maurodami skraidīja pāri pils pagalmam un centās nozust ārpus nesavaldāmā pūļa.

Klusa, lejup noliektu galvu, kuplajiem matiem cenzdamās aizklāt kaunu, notīta ar striķi pāri jaunavīgām krūtīm un ^visam ķermenim, pane Sčerbinska gandrīz nemaņā klausījās mežonīgajā bārdaino krievu un viņu sievu aurēšanā un postīšanas trakumā. Mirt, mirt — kaut varētu neatmosties un nogrimt nebūtībā! Brīvība — vai tā ir tava cena? ... Pani-brāļi!...

Ar mokām pane Sčerbinska apslāpēja kliedzienus, lai nepievērstu sev mežonīgā pūļa uzmanību.

Bet pūlis uz viņu nemaz neskatījās. Pa izdauzītiem pils logiem vēlās laukā dārgās grāfu mēbeles, spoguļi, trauki un drēbju gabali. Nu ap šīm mantām stīvējās nenovīdībā iekaisušie zemnieki: rāva viens otram no rokām, citi satrakotā niknumā visu lauza, dauzīja un mina kājām.

Brrr! — auksti drebuļi lija panei Sčerbinskai pāri kailām miesām.

Bet drīz arī par aukstumu nevarēja sūdzēties. Caur pils jumta log-u izšāvās gara liesmu mēle, tā dažos mirkļos apvijās apkārt visam jumtam, un skaistā pils sāka krakšķēt liesmu jūras varā. Pūlis uzgavilēja, kā pieguļnieki pie jautra ugunskura.

— Lai deg! Lai kūp! Tie mūsu sviedri! Tās mūsu asinis! — auroja postīšanas kāres satrakotie krievi un traucās izvandīt citas saimniecības ēkas.

12.

Muižā sajāja žandarmi.

— Kas te notiek? Ko jūs trakojat! — cauri ugunsgrēka brīkšķim un pūļa kņadai atbalsojās žandarmu priekšnieka rājieni un viņa priekšā sāka pazemīgi locīties bārdainie krievi.

— Viņi bija noslēpuši laupītāju Plāteri un uzsāka ar mums cīņu. Tāpēc mēs tos sasējām pašus, un kaut kas ir pielicis uguni, — taisnojās vecticībnieku organizētās milicijas priekšnieki.

J— Uzbrucēji kara transportam jau saķerti, — paskaidroja žandarmērijas priekšnieks un atkal sāka nikni rāt pūli, smuikšķinādams pātagu. — Jūs tikāt aicināti miera un kārtības ieturēšanai, bet nevis laupīšanai un dedzināšanai! Vai saprotat?

— Saprotam, jūsu augstība, — atsaucās krieviņi. — Bet viņi uz mums šāva, cirta ar zobeniem.

— Tūlīt viņus aizvest uz Dinaburgu nopratināšanai! — jau piekāpīgāk ierunājās žandarmērijas priekšnieks un steidzās apskatīt sagūstītos dumpiniekus. Viņš uzmeta skatu pie koka piesietai kailai sievietei un sastinga uz vietas.

— Ak, Romek, Romek... — tikko dzirdami izdvesa pane Sčerbinska un zemu nokāra galvu, lai kaut ar iz-pūrušiem matiem aizsegtu savu lielo kaunu.

— Ā! Kas tas? — kā no nejauka sapņa atmodies, iesaucās žandarmērijas priekšnieks. — Kāpēc jūs bez atļaujas spīdzināt cilvēkus? Kas jums atļāva aizskārt sievietes!

— Jūsu augstība, mēs šo sievieti atradām vīrieša drēbēs un, liekas, to redzējām laupītāju pulciņā, kas bēgdami pie Krāslavas uz mums šāva, — taisnojās vecticībnieku ciema sardzes priekšnieks, vīstīdams rokā cepuri.

— Ak tā? Tūdaļ lieciet viņai apģērbties, tad nododiet tieši manā rīcībā un pagādājiet tepat no Višķiem vienu pajūgu, — stingri norīkoja krievus žandarmērijas priekšnieks un skrēja pa muižas ēkām apturēt laupīšanas. Pūlis negribot ķērās pie ugunsgrēka ap-slāpēšanas.

Kad žandarmērijas priekšnieks aizkusis atgriezās no ilgās rīkošanās, pane Sčerbinska bija saģērbusies grāfa Plātera mednieka tērpā un galvu nokārusi sēdēja apsardzībā uz dārza soliņa.

— Nu, tagad jūs ejiet pie ugunsgrēka dzēšanas un turpmāk ievērojiet kārtību! — viņš pavēlēja krievi-ņiem, un pats nevarīgi nosēdās blakus panei Sčerbin-skai.

Viņi nerunāja ne vārda, tikai raudzījās, kā augstu pret mākoņiem stiepjas rijīgās uguns mēles, kā ar lielu troksni sagāžas pils jumts, kā sakrīt čupā greznā slaveno grāfu godība. Ausīs šalkoja pūļa kņada, ugunsgrēka brīkšķi un sirds ar katru pukstu teica: šausmīgi, šausmīgi!

Klāt piebrauca Višķu grāfu pajūgs.

— Brauksim! — stingri noteica Romeks, strauji uzcēlās, deva vēl dažus rīkojumus saviem puišiem un iesēdās ratos līdzās panei Sčerbinskai.

Jau bārdainais kučieris pacēla pātagu, kad atkal klāt piesteidzās viens no žandarmiem ar ziņojumu, ka no Dubnas muižas esot ieradies kāds vīrs ar lūgumu steigties palīgā ievest kārtību. Tur esot sasieti muižnieki Beņislavski un viņa viesi. Pūlis laupot un gribot nodedzināt muižu.

— Tūlīt brauciet un ievediet Dubnā kārtību! — žandarmam pavēlēja priekšnieks un lika šķūtniekiem vest gūstekņus uz Krāslavu nopratināšanai.

Pa ceļam viņš iztaujāja no kučiera Višķu notikumu gaitu un svarīgāko ierakstīja piezīmju grāmatiņā.

— Vai jūs zināt, kā sauc šo sievieti? — viņš iejautājās krievam, kad tas stāstīja par panes Sčerbinskas sasiešanu.

— Velns viņu zina! — nospļāvās krievs. — Dod Dievs man tos sātānus mūžam neredzēt! Jūsu gaišībai visi tie jāsabāž maisā. Nudien! Maisā un noslīcināt, lai pasaulē nav vairs tās riebīgās sērgas, kas saceļas pret mūsu tētiņu caru, pret Krieviju.

— Labi, labi, — krieviņa runas plūdus pārtraukdams. piebilda Romeks. — Es visas šīs personas sīki noskaidrošu un nodošu tiesas rokās.

Pāri laukiem drāzās muižnieku pajūgs ar sieviešu vezumu.

— Ai, Jēzus Marija! Ai, mīļie, dārgie ļautiņi, palīgā ! — sievietes, rokām plātīdamās, devās tieši pretim braucējiem.

Romeks lika kučierim pieturēt.

— Ak, palīgā, ļautiņi, palīgā! Ludviampolē saskrējuši laupītāji, slepkavas un dedzinātāji! Nogalināja panu Kazimiru Plāteri, nolaupīja naudu, visu mantu un pili aizdedzināja, — stāstīja izmisušās sievietes.

Pāri mežam vēlās tumši dūmu mākoņi. Romeks pavēlēja dzīt zirgus lēkšos.

Ludviampolē auroja tāds pat zemnieku troksnis kā Višķos. Liesmas pili patlaban jau gāza čupā, bet ļaudis trokšņoja, stīvēdamies savā starpā ap mēbelēm, traukiem un dažādām mantām. Dīķa malā divi krievi sirdīgi plūcās ap izkaisītu naudu.

— Stājieties, bezprāši, huligāni, laupītāji! — Romeks izķēra kučierim no rokām pātagu un sāka cirst krieviem pa galvu, pa kaklu. Tad nikni kliegdams viņš gāzās trakojošā pūļa virpulī, sita katram, kas pagadījās pie rokas, un sauca klāt atbildīgos ciemu milicijas vecākos.

Dārza nomalē pane Sčerbinska pamanīja netīros darba ratos ieceltu kādu večuku. Ak, Dievs! Tas bija pats grāfs Kazimirs Plāters, par kuru pans Leons viņai ar humoru stāstīja, ka viņam nekas cits neinteresējot kā vienīgi naudas krāšana. Nu viņš gulēja sasiets mēslu ratos, gļēvi pārmetis roku pāri ratu malai. Vēl mirkli pane uzmeta viņam skatu un aiz šausmām aiz vēra acis: pa rokas piedurkni plūda asinis. Likās, roka tikko turas pie pleca.

— Stāsti, kā tas notika! — Romeks sirdīgi rāva kādu krieviņu aiz apkakles pie sava pajūga un šmuik-stināja ar pātagu.

— Es neesmu vainīgs! — izbolītām acīm taisnojās bārdainis. — Mēs ieskrējām prasīt, vai nav paslēpies laupītājs Leons, bet viņš neļāva mums pārmeklēt pili. Paķēra no skapja kādu lādīti, paslēpa aiz sevis gultā un sāka vaidēt kā slimnieks. Mēs domājām, ka viņš slēpj dumpinieku papīrus. Kirils viņam piedraudēja ar cirvi, un nezinu, kā viņam trāpījās plecā.

— Tūdaļ ievainoto vest uz Krāslavu! — pavēlēja Romeks. — Bet kas tie bija par papīriem?

— Tā bija nauda, — atmurmināja krieviņš.

— Ek, jūs bendes, laupītāji, ne kārtības ieturētāji! — rājās uz milicijas vecākiem priekšnieks. Bet šie rājieni nosmaka ugunsgrēka sprakšķēšanā un ļaužu troksnī.

Tomēr priekšnieka klātienē pūlis sāka nomierināties. Zemnieki tūlīt aizgāja mājās, bet milicija ķērās pie ugunsgrēka dzēšanas. Vismaz palika iespaids, ka ļaunprātības nevērsīsies plašumā.

Nu žandarmērijas priekšnieks varēja doties uz Krāslavu pēc papildspēkiem, un pats ķerties pie transporta aplaupītāju pirmās nopratināšanas.

13.

Panei Sčerbinskai par pārsteigumu Romeks nelika viņu vest Krāslavā uz cietumu, bet piestājās viesnīcas priekšā. Ievedis gūstekni ērtā istabiņā, lika milicim viņu apsargāt, un pats skriešus aizsteidzās darīšanās.

Pane Sčerbinska saprata, ka šinī viesnīcā ir nesen iebraukušā žandarmērijas priekšnieka dzīvoklis un, varbūt, arī kanceleja, jo galds bija nokrauts ar darīšanu papīriem. Viņai ļoti gribējās tanīs ieskatīties, bet sardzē noliktais milicis neļāva kustēties ne no vietas. Pat par sažņaugto roku nopurināšanu draudēja piekaut ar pātagu. Tā tad bija sagaidāma stingra nopratināšana un barga tiesa. Drīz priekšnieka lielajā mapē nogulsies arī viņas nopratināšanas protokols.

Ko darīt? Cik tālu atzīties savā zināmā vainā? Viņa gatavojās kā uz grēku sūdzēšanu un izbaiļu pilnām acīm raudzījās pa logu. Viesnīcas priekšā ratos gulēja atvestais Ludviampoles grāfs. Viņš smagi vaidēja. Uz bruģa lāsoja sarkanas asinis, bet apkārt stāvošais bārdaino krievu pulks neļāva žēlsirdīgai māsai ievainotam sniegt palīdzību.

Pēc laiciņa aizelsies atskrēja Romeks. Pateica žēlsirdīgai māsai ņemt ievainoto savā kopšanā, deva krieviem rīkojumu nogādāt grāfu slimnīcā un izklīdināja ļaužu pūli.

Tad viņš atkal iesteidzās viesnīcā pie apcietinātās. Norausis ar piedurkni no vaigiem sviedrus, paķēra papīra lapu, steidzīgi uzrakstīja kādu svarīgu rīkojumu un pasniedza milicim.

— Tūlīt steidzies uz Višķiem un saki manā vārdā miličiem, lai viņi dodas uz Dagdu. Tur patlaban notiekot lielas nekārtības. Neaizmirsti pasacīt, lai baznīckungus atbrīvo, bet muižniekiem uzliek tikai mājas arestu. Tad saki, lai viens ar šo vēstuli nekavējoties auļo uz Dinaburgu pie cietokšņa garnizona priekšnieka un lai lūdz karaspēka izsūtīšanu. Lai izstāsta saviem vārdiem, ka ir izcēlušies lieli nemieri, notiek laupīšanas un slepkavības. Jau trīsdesmit muižas stāv liesmās, bet vietējai žandarmērijai trūkst spēka savaldīt satrauktos zemniekus. Tikai skaties, to man izdari, cik vien drīz iespējams, citādi es tevi pašu likšu ar virvēm uzvilkt priedes virsotnē. Vai saprati?

— Sapratu jūsu gaišība, — bārdainis paklanījās līdz grīdai un aizsteidzās.

Romeks vēlreiz norausa no pieres sviedrus, paķēra no pilsētas līdzatnesto vīstokli un pasvieda to gūsteknei, kas nekustīgi sēdēja uz gultas malas, ar rokām apskāvusi ceļgalus.

— Še, ģērbieties!

— Man cietumā tāpat būs labi, — galvu nepacēlusi, klusi šļupstēja pane Sčerbinska.

— Cietumā mednieka svārki neder! — strupi noteica Romeks.

Gūstekne lēni izraisīja no vīstokļa cietumnieces drēbes. Tur bija ievīstīta gaiša, puķaina zīda kleita, zeķes, kurpes, dāmu vasaras mētelis un cepure.

— Romek, ko tu ar mani gribi darīt? — ar lielu vienaldzību iejautājās gūstekne.

— Man vēl nebija laika izdomāt, — arvienu asi atcirta puisis.

— Tu taču kaut ko domāji, pirkdams šīs drēbes.

— Es domāju, ka pirms ar sievieti runā, jāparūpējas par viņas cilvēcīgu izskatu.

— Vai es izskatos pēc necilvēka?

— Pēc bandīta, kas aplaupījis valsts transportu.

Pane Sčerbinska klusēdama raudzījās grīdas naglās.

Romeks ar pirkstiem stiepa platāku apkakli, kas, likās, žņaudza viņam kaklu.

— Vai mans vārds arī ir ierakstīts pie laupītājiem? — atkal klusu iejautājās aizturētā.

— Protokolā? Nē. Tur ierakstīts grāfs Plāters ar saviem pieciem vīriem. Bet jūsu nopelni man atzīmēti atsevišķā lapā.

Atkal iestājās klusums. Panei Sčerbinskai sirdī dūrās grīdas naglas un Romekam kaklu žņaudza apkakle. Uz krūtīm abiem gūlās vakara mijkrēšļa smagums, bet cauri krēslai pagātne gaišā atmiņā aijāja šūpuļtīklus Viļakas alejā. Vēl kopš pāris mēnešiem tur šūpojās viņu līksmās sirdis un debesis dzirkstīja pilnas gaišām cerību zvaigznēm. Nu likās bijušo cerību zvaigznes krita no debesīm kā skaudras liesmojošas bultas, tiecās aizdedzināt visu grēcīgo pasauli, visu pārvērst kūpošā pelnu kaudzē. Bet — rau! — viena maza zvaigznīte dejodama vieglā mirdzumā, liegi nolaidās pār viņu viesnīcu, ielidoja pa logu un piekaisīja istabu brīnišķīgiem gaismas vizuļiem. Satrūkās pane Sčerbinska, satrūkās Romeks. Gaisma pēkšņi izdzisa, bet viņi uz brītiņu kā apstulboti raudzījās viens otram acīs. Viņiem likās, ka ir labi pazīstami, tikai vārdu vien trūka.

— Romek, — pane Sčerbinska sāka nevarīgi taustīties pēc vārdiem, — vai jūs izmeklēšanas tiesnesim esiet devis ziņas par manu darbību Viļākā un citur?

— To es jums pastāstīšu, kad būsit apģērbusies.

— Tad, lūdzu, izejiet uz brītiņu.

— Nē, es jūs nedrīkstu vienu atstāt, — atteica Ro-meks. — Ja jums no manis viena vairāk kauna, nekā no Višķu pūļa, tad darīsim tā: — viņš paņēma no gultas segu, to izplēta rokās augstāk par savu galvu un turēja kā aizkaru, kamēr pane Sčerbinska ģērbās.

Gūstekne apāvās, nomazgāja ceļa putekļus, sakopa skaistos matus. Spogulī jau grūti bija sevi saredzēt, tomēr likās viņa bija glīta kā parasti. Puķainā kleita piešķīra raiba taurenīša izskatu. „Taurenīt, pasmaidi!“

— viņa pavēlēja sev, un atplauka priekā par savu smaidu. Bet Romeks, nolaidis segu, viņā vairs neskatījās. Viņš sēdēja kaktā, nokāris galvu un aizklājis ar plaukstām seju.

— Paldies, Romek, par tik jauku dāvanu! To es nekad neaizmirsīšu. — Gūstekne nobučoja puisi uz pieres.

Romeks sakustējās. Pārgāja pāris reizes pār istabu un pavēlētāja pozā nostājās gūsteknes priekšā.

— Lūdzu sēdieties un klausieties!

Pane Sčerbinska atkal atjautās aizturētās lomā un nosēdās uz gultas malas.

— Viļakā pie izmeklēšanas es biju pārāk saudzīgs, — kā no pazemes sāka izaugt Romeka dobjais stāstījums.

— Norādīju vienīgi uz tiem, par kuru darbību pierādījumus sniedza muižas kalpi un zemnieki. Tāpēc jums saprotams, ka katrā liecībā figurēja arī panes Marijas Sčerbinskas vārds. Es, būdams klāt pie nopratināšanas, liku lieciniekiem nosaucamo vārdu saīsināt par ,,Marija“. Tad šis vārds sāka sajukt ar otru, retāk piemi-nāmo vārdu „pane Marija de Lipe-Lipska“, tas arī palika galīgā protokolā.

Pane Sčerbinska aizklāja rokām seju.

— Un ko par dubultnieces Marijas darbiem saka izmeklēšanas komisija? — drebošā balsī iejautājās saudzētā Marija.

— Komisijas priekšnieks barons Tranžē saka, ka viņa sapņojusi par vēsturē pazīstamās dumpinieces Emīlijas Plāteres lauriem, kas kritusi poļu dumpī Kost-juško vadībā 1831. gadā.

— Paldies, Romek, par pūlēm! — nopurinājās gūstekne. — Tādā gadījumā man jācieš līdz panei de Lipe-Lipskai uzliktais sods uz pusēm.

— Lai jūs nespertu tādu aplamu soli, es biju parūpējies arī par jūsu uzraudzību Kuļņevā, — turpināja Romeks. — Jūsu māju slepeni sargāja manis nolikti izlūki un pienesa man ziņas par katru jūsu kustību. Dabūjis zināt, ka jūs nakti aizgājāt ar to jauno cilvēku Rēzeknes virzienā, es Kārsavā tūdaļ kāpu vilcienā un priecājos redzot jūs Rēzeknē. Bet jūs no vilciena izkāpāt Višķos. Es sapratu jūsu nolūku. Negribēdams pieļaut, lai jūs kristu kāda cita rokās, es tūdaļ organizēju Dinaburgas rajonā zemnieku miliciju. Karstgalvji, vecticībnieki, tiecās rīkot muižu grautiņus. Es divas dienas viņus stingri turēju grožos, domādams par jums. Vakar mēs redzējāmies pie Krāslavas un Dinaburgas ceļa. Es pat noticēju, ka jūs ejat medību pastaigā. Vakarā taisījos ierasties Kazānovā ar brīdinājumu, lai jūs nekavējoties brauciet atpakaļ uz savām mājām, bet aizelsies atskrēja ievainots karavīrs ar vēsti par uzbrukumu transportam. To viņš jau bija paguvis pastāstīt vecticībniekiem krieviem, kas uz savu roku bija uzsākuši jūsu vajāšanu. Augu nakti esmu dzinies jums pa pēdām un cēlis trauksmi visos ciemos. Višķu tuvumā pamanīju sešus medniekus mūkam uz mežu un laidos ar saviem miličiem viņiem pakaļ. Grūta bija cīņa ar bruņotiem vīriem. Viņi šāva mums tieši virsū, bet es atļāvu šaut tikai pāri viņu galvām, lai neievaino mazāko mednieku. Drīz medniekiem pietrūka patronu. Tad mēs viņus sākām nokausēt skriešanā. Panācis mazo mednieku, es dzīros tūdaļ viņu uzsēdināt zirgam mugurā, bet viņš ar sāpīgu vīrieša dūri iedrāza man galvā. Pagalam nelaimīgs, es liku gūstekņus sasiet un vest uz Dinaburgu, bet pats ar pavadoņiem devos uz Višķiem izkratīt visas pažobeles. Bet tās jau purināja uguns liesmas un tur es ieraudzīju jūs kailu piesietu pie koka ...

Nu mēs sēžam Krāslavas viesnīcā. Plašā apkaimē deg muižas, notiek laupīšanas un slepkavības. Izsīkuši mani spēki. Man, kā žandarmērijas un milicijas priekšniekam, nu vajadzētu pierādīt īstu vīra stāju, bet es pats apsargāju ar lielām pūlēm sagūstīto sievieti, jo es zinu, ka bez viņas nebūtu ne sacelšanās, ne nodevības, ne zemnieku milicijas, ne dedzināšanas, ne laupīšanas. Jūs un es — mēs esam šis grēks.

Nu sakiet, ko man darīt? Vai man jūs nodot tiesāšanai, vai pašam atzīt savu vainu visās nekārtībās? Jeb darīt ir vienu, ir otru?

Gūstekne klusēja, žandarmērijas priekšnieks smagi uzcēlās un tuvojās durvīm.

Tumšajā istabā atbalsojās šņuksti. Tā bija sievietes atbilde uz sūdzētāja jautājumiem. Romeks pastāvēja brītiņu pie durvīm, tad apsēdās uz gultas malas gūsteknei blakām.

Divas tveicīgas rokas pēkšņi apskāva cieti viņa kaklu, pievilka klāt galvu pie sakarsušiem vaigiem un pārklāja puiša acis un seju skūpstiem.

Lielais vīrieša stāvs kļuva nevarīgi lokans un viņš gurdeni nolika galvu savas gūsteknes klēpī.

Noklusa šņuksti, nožuva asaras, un istabā iestājās klusums. Tikai mēness, sašķiebis seju, raudzījās pa logu uz diviem savādniekiem, un meta istabā tikpat sārtu gaismu, kā degošu muižu blāzmas nemiera naktī. Varbūt tas bija nosarcis par izlietām nevainīgām asinīm, vai arī par tām, kas tiks vēl izlietas? ...

Nemiers dūca arī Krāslavas ielās. Tuvu un tālu bija dzirdamas krievu klaigas un lamu vārdi.

— Viņi meklē mani! — pēkšņi Romeks uzrāvās augšā kā no miega. — Pane Sčerbinska, es gaidu jūsu atbildi.

— Kādu atbildi? — viņa atrunājās kā pa sapņiem.

Romeks atkal pastiepa apkakli, lai nežņaudz kaklu.

Pārgāja pāris reizes pa istabu un atkal nosēdās uz gultas.

— Marija, es tev lieku priekšā savu pēdējo padomu,

— viņš pēkšņi pārgāja uz „tu“. — Ja mēs gribam dzīvot, mums abiem jāturas kopā. Krievu zemniekiem nav nekāda daļa gar manu dienesta lietu. Arī visas baumas es apklusināšu, kad tu būsi nogādāta slepenā, drošā vietā. Man ir pietiekoši laba alga, lai varētu sievu uzturēt . .. Vai esi ar mieru ?

— Romek, tu ar mani runā, kā ar jaunu meiteni, — pane Sčerbinska lika bildinātājam saprast viņas stāvokli.

— Pane, jūs esat vēl jauna un skaista, — Romeks atkal nolika galvu viņas klēpī.

— Ak, ja šis vakars būtu kopš četrpadsmit gadiem,

— glaudot puisim galvu, nopūtās pane Sčerbinska,— es ar tevi, Romek, aizlaistos kaut vai uz vistālāko pasaules malu! Bet tagad es nevaru.

— Bet kāpēc jūs mani divus gadus ķircinājāt? Vai es būtu sapinies ar dumpiniekiem, kļuvis nodevējs un pretinieks, ja ne jūsu dēļ? Tad sacījāt: „Romek, tas mums nepieciešams ..Es to sapratu ...

— Jūs pārpratāt. Jūs zinājāt, ka man ir vīrs.

— Vīram vajadzēja atgriezties priesteru kārtā.

— Jā, to viņš gribēja, bet jūs ar savu nodevību izjaucāt dumpi!

Pane Sčerbinska jutās esam pakulās iepinusies vista. Nu tās pakulas svila ar lielu liesmu, sirds aizkususi klauvēja dzīves alkā.

— Ai, ai, ai! — viņa spēcīgu jūtu uzliesmota uzrāvās augšā un gāja pa istabu, lauzīdama rokas. — Tik daudz strādāts, skriets, nauda šķiesta, viss pagalam, viss ir beigts!... Ak, Romek, Romek, ko tu izdarīji, ko tu izdarīji! (viņa pēkšņi pārgāja uz tu). Kāpēc tu iegrūdi postā un nāvē mūsu cilvēkus?

— Vai tie bija mūsu ļaudis, kas man piesprieda nāves sodu ? — pretim cirtās Romeks.

— Es zvēru! — nekad tu nebūtu ne tiesāts, ne sodīts, ja būtu paklausījis mani un nebūtu bēdzis...

— Jā, ja es būtu zemu klanījies kungiem un atvainojies, kad kādam labpatiktos nosaukt mani par bydlo!?

— viņu pārtrauca Romeks. — Paldies! Es pats gribu būt savs kungs!

— Tu šodien nebūtu nekāds kungs, ja es pati nebūtu tevi ieteikusi pulkvedim Andrejevam. Bet vai tu domā, ka krievi tev atļaus ilgi plātīties? šodien tu esi ierocis viņu rokās, bet rītu, varbūt, jau sēdēsi cietumā. Romek, es arī varētu pielabināties krieviem, bet man bail. Tie taču nav mūsu ašņa cilvēki!

— Bet vai poļi ir mūsu ašņa cilvēki?

— Nu kā tad! Mēs taču arī esam katoļi. Tavs tēvs ir polis ...

— Nekāds polis! — atcirta Romeks. — Es vēl atceros, kad viņš neprata poliski runāt. Mēs neesam nekādi

poļi I

Puisis pēkšņi satvēra Mariju aiz pleciem un sāka purināt.

— Marija, mosties! Saki, kas tu esi? Pēc tavas skaidrās latviešu runas es sen jau sapratu, ka tu esi mūsu cilvēks. Es tikai pats vēl nezināju, kas es esmu. Bet Saļņevas pārvaldnieks, Miglenieku Andrejs, man atvēra acis. Viņš bez šaubīšanās pateica, ka mēs neesam ne krievi, ne poļi, ne vācieši, bet — latvieši. Tad es atmodos kā no miega un sapratu, ka man ar poļu dumpiniekiem nav pa ceļam ... Marija, mosties arī tu! Mosties no tā miega, kurā tevi iemidzinājis bijušais poļu baznīckungs, tavs vīrs, un visi poļu muižnieki, kas tev dziedāja slavas dziesmas!

Puiša stingro roku sapurināta, pane Sčerbinska atkrita gultā. Gar acīm lidoja atmiņas kā raibi taureņi.

Lūk, Zaļmuižā viņa pusaudzītes gados danco kadrili ar vēl neprecētu Miglenieku Andreju un dzied līdzās citām meitām:

„Padziedieti jūs, māsiņas, kāpēc jūsi nedziedieti?

Kuras bitītes nonesa jūsu jauko valodiņu ? . ..“

Lieldienu naktī viņu ved jaunais leitnants uz Rēzekni. Sirds krūtīs auļo līdzās bēriem!

— Marija, kas bija tavs tēvs? — jautāja Romeks.

Bil

— Čigāns, — viņa atbild ar vārdu, ko bija dzirdējusi no ļaudīm.

— Un māte?

— Latviete.

Tās bija vienīgās ziņas par viņas cilts rakstiem. Ej nu sazini, vai tēvs patiesi bija čigāns? Tā ļaudis melsa. Bet viņš izskatījās kā visi cilvēki un runāja mātes mēli. Tikai negribēja kungiem kalpot. Gāja līdzi čigāniem muižās zagt un stāstīja, ka kungus apzagt nav grēks. Bet viņu reiz noķēra un nobendēja...

Tālāk acu priekšā pavīdēja Drisas pilsēta. Viņa ienāk kā bēgle katoļu baznīcā un gandrīz sabrūk pie bikts lodziņa aiz noguruma, bailēm un zem lielā grēka nastas. Saka Dieva godinājumu savā mēlē. Vai sapratīs? Saprot! Un, gandarot par grēkiem, viņa dzied baznīcā ar pilnu balsi „Marija, Marija, par sauli spodrāka ...“ Plebānijā pirmās dienās runā ar baznīckungu savā mēlē, bet tad viņš teic: „Marija, tev jāiemācas poliski.“ Viņš cītīgi sēž klāt katru vakaru, un pēc pāris mēnešiem viņa jau labi lasa un runā. Sākas viņu vajāšana, trimdas gadi. Vīrs visur uzdod viņus par poļiem.

Viļņā viņi dzīvo noslēgti. Vienīgais tuvākais cilvēks ir mētropolīts. Bet tiklīdz aizbrauc uz Viļaku, atmostas kā no nelāga sapņa. Mazā pareizticīgo krievu zemnieku kolonija ir visa viņu pasaule. Garām brauc grāfiene, vīrs noceļ cepuri, bet viņa pagriež galvu uz otru pusi. Tad viņi paši iet ciemos pie grāfiem. Bet grāfiene viņus neaicina tālāk par priekšistabu.

— Pane de Lipe-Lipska, mēs esam poļi un mana sieva ir katole.

Skaistā grāfiene brītiņu stāv nesaprašanā. Parunā dažus vārdus poliski un tad — soļi vien aizdip pāri pils istabām. Pēc laiciņa atsteidzas aizkusis dekāns. Vīrs ar viņu apmainās vārdiem latīniski un abi apskaujas, bučojas un raud. Nu dienām viņi ņemas ar krieviņiem, bet vakarā pa tumsu iet pie draugiem. Reiz pie plebā-nijas žoga pretim nāk uradņiks. Vīrs lēc pār sētu un pārplēš sutānu.

Tad viņi brauc uz kluso Kuļņevu. Otrajā dienā apciemo panu Butvelovski. Resnajam vīram acis gāžas no pieres laukā kā sīpoli, kad pasaka „Mēs poļi“. Pie viņiem brauc muižnieki, paši brauc ciemos, mēnešiem ilgi aizmirst pat pazvanīt savā baznīcā. Visi mētropo-līta un valdības līdzekļi pravoslāvijas misijai aiziet uz Kalugu pulvera iepirkšanai. Viņa šaujas ar ātriem zirgiem no muižas uz muižu kā atspole un visur runā mutē kaistošus vārdus: „Pani-brāļi, cīnāmies par savu valsti Poliju!“

Un nu uzreiz tas pats Romeks, kas Viļakas ieroču fabrikā pie iepazīšanās uzdeva sevi par poli, saka — mēs neesam poļi!

Drausmīgs neskaidrības smagums spieda galvu. Likās, nav pasaulē cietāka jautājuma par to — kas es esmu ?

Bet Romeks pa to laiku gāja gariem soļiem pa istabu un runāja kurāžīgus vārdus:

— Tās cilpas, kas bija sagatavotas Viļakā, nebija domātas tikai man un Stankevičiem, bet visiem mūsu cilvēkiem. Protokoli liecina, ka kungi gribēja Polijas valsti, lai atceltu brīvlaišanas manifestu. Tāpēc viņi arī tik daudz strīdējās ar krievu revolucionāriem. To saprata mūsu cilvēki un visi aizgāja prom no muižām. Tavs darbs, Marija, pazuda līdz ar ziemas sniegu. Nu pie pratināšanas katrs mūsu cilvēks pasaka: „Mēs neesam vainīgi. Mēs esam latvieši.“ Tikai tu vēl nespēji atmosties.

Pane Sčerbinska uzrāvās augšā no gultas. Tā likās tāpat kā trimdā, Kurskā, pilna ar kodīgiem kukaiņiem.

— Romek, — viņa karsti teica, — puse taisnības ir tev: mēs esam latvieši, bet otra puse taisnības ir man: mēs esam katoļi! Ar krieviem mums nav nekā kopīga, bet ar poļiem mums ir ticības vienība.

— Ar krieviem mums ir valstiska saistība, — jaunais milicijas priekšnieks nostājās viņas priekšā liels kā pati tā zeme, kuras varu viņš pārstāvēja. Mēneša gaismā iezaigojās zelta medaļa pie krūtīm „Par drosmi“.

Panei Sčerbinskai atkal ausīs skanēja krievu klaigas, gar acīm pavīdēja šausmu darbi Višķos un viņu sāka atkal purināt drebuļi kā Višķu dārzā, kad bija piesieta pie koka.

— Romek, nepazudini mani un sevi! Tie krievi draud ar rungām nevien poļiem, bet katram, kas nav viņu ašņa. Un mēs nekad nevarēsim kļūt viņiem līdzīgi. Atstāj viņus! Nāc man līdz uz Lietuvas mežiem cīnīties par katoļu valsti! Tur cīnās nevien poļi, bet leiši, baltkrievi un ukraiņi — visi, kas negrib padoties uzmācīgai Krievijai! Nāc, Romek, nāc!... — pane Sčerbinska satvēra cieši abām rokām žandarmērijas priekšnieka galvu un pārklāja seju ar karstiem skūpstiem.

— Es nevaru. Es zinu, ka nekas labs neiznāks.

— Iznāks, Romek! Vai nelasīji avīzē, ka Polijai jau steidzās palīgā Francija un Anglija?

— Tas bija rakstīts dumpinieku avīzē ļaužu musināšanai. Ne Francija, ne Anglija nedomā Polijas dēļ karot. To zina krievi un grib dumpiniekus pārmācīt.

— Romek, karos! Tiklīdz mēs sāksim īstu karu, viņi nāks palīgā! — centās pārliecināt puisi pane Sčerbinska.

— Tādām baumām tic tikai karstgalves, kāda esi tu. Tāpēc es nekur neiešu un tevi arī nelaidīšu. Tev jākļūst manai sievai! — stingri noteica Romeks.

Pane Sčerbniska sāka raisīties vaļā no puiša skavām.

— Romek, tu vēl visu nezini. Es nevaru. Man bez vīra ir vēl... dēls.

— Jums dēls? — Romeks satrūkās un pārgāja uz jūs un atlaida vaļā gūsteknes rokas. — To es pirmo reizi dzirdu.

— Jā, man ir dēls, — otrreiz apgalvoja pane Sčerbinska, — un viņa dēļ es vairāk cīnos, nekā sevis dēļ.

— Kāpēc jūs man to agrāk nesacījāt? — iedrebējār Romeka balss.

— Tāpēc, ka viņš nav pie manis. Viņu man vajag izņemt no krievu varas vīra aizbildniecības, — klusi šļupstēja māte.

Romeks sāka nojaust mātes traģēdiju. Viņam vairs nebija no svara, kas ir viņas dēls un kur ir viņas dēls.

Pietika zināt, ka mīlamā sieviete ir bērna māte. Agrāk viņam pat likās liels šķērslis Marijas dzīvošana kopā ar to savādnieku mācītāju, taču zinot viņa nodomu atgriezties priesteru kārtā, viņš uzlūkoja šo piespiedu laulību par neesošu. Mariju viņš bija iedomājies meiteni — mācītāja audžu meitu. Bet nu viņa uzreiz izrādījās esam māte. Savas mātes cienīšana pārsviedās uz šo māti un meitene kļuva neaizskarama sieviete. Viņa mīlamā Marija pēkšņi bija mirusi.

Triju gadu pūliņi pazemē ierīkot ieroču fabrikas, daudzās skriešanas, nakšu negulēšana, mocīšanās greizsirdībā, bēguļošana, sadursmes, nodevība un dumpinieku ķeršana — viss izrādījās veltīgas pūles, veltīgas mocības.

Bet tās vēl tālu nav galā. Viļakas izmeklēšanas materiālos visur figurē Romualda Bžezinska vārds. Kāmēr viņš enerģiski ķer citus dumpiniekus, viņam pakaļ stiepjas tiesas izmeklētāju rokas. Sekmīgi uzsāktā lautas milicijas organizēšana, ar kuras nopelniem cerēja nomazgāties balts, izvērtusies zemes postīšanas akcijā. Kas atbildēs par slepkavībām, laupīšanām un trīsdesmit nodedzinātām muižām?! šausmīgi!

Tikai tagad Romeks sāka saprast, kādus drausmīgus nedarbus viņš pastrādājis, dzīdamies pēc vienas meitenes. Un to viņam atklājusi šī pati meitene-māte! Viņš vairs nezināja ko iesākt. Krūtīs, likās, vārījās asaras, lāsti, vaimanas, asinis un ugunsgrēku pelni — vārījās pati elle. Galvu spieda karsta dzelzs stīpa. Viņš smagi elsodams gāja lieliem soļiem pa istabu bez domām, bez padoma.

Pēkšņi viņš saklausīja sievietes šņukstus. Raudāja viena no daudzām mātēm.

— Tūlīt saģērbties! — viņš uzsauca tāpat kā bārdainiem krieviņiem.

„Vedīs mani uz cietumu!“ satrūkās pane Sčerbin-ska. Ar Zaļmuižas kalpones paklausību viņa uzģērba mēteli un gāja līdzi uniformētam vīram. Gaitenī viņš vēl atgriezās, paņēma Plātera medību svārkus. Viņi gāja klusēdami. Ielās troksnis jau bija rimies, tikai

pāris vietās debess pamalē sārtojās atblāzmas no tāliem ugunsgrēkiem.

Romeks nogriezās pa šauru, nebruģētu sānieliņu lejup. Lejā mēnesgaismā spīguļoja Daugava. Pavasara plūdos straume bija izkāpusi līdz pašām Krāslavas mieškānu mājiņām. Romeks pienāca pie laivas.

— Sēsties! — viņš arvienu izgrūda tikai aprautus pavēles vārdus. Ielēca pats iekšā un sāka strādāt ar airiem. Spēcīgā straume mētāja laivu un strauji rāva lejup. Upes vidū Romeks pārstāja airēt.

— Dievs, sargā no ļauna, sargā no ļauna! No pēkšņas un negaidītas nāves pasargā mūs, Kungs un Dievs! ... — pane Sčerbinska klusu pie sevis lūdza Dievu kā prazdama.

Romeks atkal sāka lērii airēt un laiva piestāja krastā.

Viņi izkāpa no laivas un gāja taisni pāri laukiem uz tumšo meža siluetu. Romeks mežmalā apstājās un palūkojās apkārt.

— Nu jūs variet iet, — viņš drūmi noteica, ieliekot rokas bikšu kabatās.

— Kur man jāiet? — gūsteknei baigs likās žandarma nodoms.

— Kur jums tīk, — kā no pazemes atskanēja dobja balss.

Panei Sčerbinskai likās, ka Romeks viņai šaus. Domādama par savu bērnu, viņa lūdzoši raudzījās puisī un drebēdama kā no aukstuma, kāpās sīkiem solīšiem atmuguriski, kamēr ar muguru atdūrās pret pirmo mežmalas egli.

— Paldies, Romek, paldies! — viņa pacēla rokas pret puisi kā lūgšanā.

— Vai tev būtu sakāms vēl kāds vārds? — pēc laiciņa iejautājās puisis.

— Palīdzi mūsu cilvēkiem ...

Viņi vēl brītiņu mēmi pastāvēja viens pret otru. Gribējās vēl reizi ieskatīties otram acīs. Bet mēness iepinās tumšā mākonī un zvaigznes gurdi mirgoja kā dziestošas sveces. Krievu vecticībnieku ciemā gaiļi dziedāja pusnakti.

Romeks apgriezās un smagiem soļiem nozuda tumsā.

— Paldies, Romek, paldies!... — pane Sčerbinska nespēkā nolaidās uz zemes, glauda ar roku miklo sūnu un asarotām acīm raudzījās cauri tumsai uz pamesto dzimto krastu ...

Romeks atkal šūpojās uz Daugavas viļņiem. Sirds bija tik tukša kā izkulta vārpa un dvēsele tumša kā Daugavas dzelme. Rūgta svelme dedzināja krūtis. Visa miesa likās bija tā izslāpusi, ka gribējās vai izdzert Daugavas straumi...

Upes vidū viņš iecēla laivā airus, uzkāpa uz soliņa un pacēla augšup rokas. Vēl gribējās beidzamo reiz ieskatīties zvaigžņu mirdzumā, kas kā malduguntiņas viņam daudzus gadus bija pildījušas sirdi ar cerībām, lai tad varētu šo malduguntiņu atspulgu ieelpot Daugavas straumē...

Bet šinī beidzamā mirklī zvaigznes viņam atmirdzēja vēl neredzētā gaišumā. Likās, tās laidās arvienu zemāk un zemāk, pār viņa galvu un drīz ļausies aizskart ar mirstīgā cilvēka rokām. Tās iemeta viņa galvā gaišu domu dzirkstis un krūtīs dzīves alkstošus pukstus.

Romeks pārmeta sev krusta zīmi un nosēdās laivā. Tad paņēma grāfa Plātera mednieka tērpu un nolaida straumē.

— Ailā, Daugaviņa, ailā!---

Vienpadsmitā nodaļa Rūgtā vilšanās

1.

— Nu saki, Petruša, kā tev patīk Prūsijā? — glaudīdams un pliķēdams sugas lopu muguras jautāja Mo-dests Nikolajevičs. — Vai nav cita aina kā Krievijā?

— Nevar ne salīdzināt, — jūsmoja Pēteris, kas jau vairākas dienas dzīvoja lielajā Mindorfas muižā. Viņam bija aizmirsušās ir mājas, ir vecāki, ir pane Sčerbin-ska. Acis skatīja vai īstu brīnumzemi.

— Lūk, tāds viens lops ir vairāk vērts nekā poļu muižnieku veseli desmit, — Modests Nikolajevičs rādīja brūn-raibās govis. — Es pieliku daudz pūļu, kamēr Zaļmuižā ievedu šo sugu, bet mani nevīžīgie kalpi neprot ar dārgo mantu apieties. Un tad vēl čīkst, ka es esot bargs. Tiem vajadzētu nodīrāt pār acīm ne vienu, bet desmit ādas, kamēr tie piesavinātos tādu stingrību, disciplīnu un darba prasmi, kāda ir šiem cilvēkiem. Redzi, šeit visi darbi rit kā pēc pulksteņa uzvilkta mašīna! Krietns gan ir šis vīrs Dinhofs.

Modests Nikolajevičs muižas rādīšanu nobeidza ar pārvaldnieka slavēšanu un veda savu mācekli pils lielajā kabinetā iepazīstināt ar grāmatvedību.

Katrai saimniecības nozarei bija sava grāmata un par visām nozarēm viena liela virsgrāmata. Tanī Modests Nikolajevičs bakstīja ar rādītāja pirkstu lielās ienākumu summas un atzinās, ka Mindorfas muižas saimniecība ir desmit reizes ienesīgāka nekā Zaļmuiža, kaut gan pēc zemes platības vajadzēja būt otrādi. Ienākumu kontā izcilu vietu ieņēma lopkopība, kas savukārt ar mēslojumu veicināja graudkopību.

— Lūk, ja tā intensīvi mēslo laukus, tad labība aug kā Ēģiptē, — skaidroja viņš. — Un Nila nemaz nav vajadzīga. šeit Nemuna noder tikai koku pludināšanai, sviesta un gaļas aizvešanai uz Tilzīti.

Pēterim sevišķi patika muižā ierīkotās dzirnavas un gateris. Mindorfas pārvaldnieks tirgū pārdeva labību pārstrādātu miltos un putraimos. Tāpat mežu materiālus sazāģēja dēļos. Tad šīm precēm bija cita cena. Turklāt muižas dzirnavas un gateris apkalpoja plašas apkaimes ļaužu vajadzības. Izrādījās, ka pat tvaika velkonītis, kas nemitīgi kustējās pa Nemunu, piederēja Mindorfai. Arī tas pelnīja skaidru naudu.

Taču vislielāko pārsteigumu Pēterim sagādāja tas, ka visi šie muižas ienākumi savukārt pelnīja naudu. Viņš jau agrāk bija dzirdējis par naudas noguldīšanu uz augļiem. Nu viņš grāmatvedībā redzēja pats savām acīm atzīmētās augļu summas no noguldījumiem bankā.

Kad Pēterim viss bija izrādīts un izstāstīts, Modests Nikolajevičs veda viņu draudzīgā pastaigā uz augstāko pakalnu Nemunas piekrastē, no kurienes atklājās skaista ainava uz Mindorfas apkārtni. Tālu aizlocījās zaļo mežu aplokā skautie lauki, kuplos dārzos nogrimusi snauda lielā muiža ar sarkaniem dakstiņu jumtiem, un pāri tiem no zaļā koku lapokšņa pacēlās augstais pils tornis kā baznīcai. Gabaliņu attālāk upmalā dūca dzirnavas, no garā skursteņa dūmus sprauslādama šņāca dēļu zāģētava, un velkonītis aizvizināja smagi piekrautu liellaivu lejup pa plato vizošo Nemunu, kas aizlocījās uz Kuršu jomu.

Pēteris raudzījās uz šiem sasniegumiem un nogrima atmiņās par savas dzimtenes nabadzīgiem ciemu puduriem, kas tupēja zem sūnotiem jumtiem, bet visapkārt tiem kā noplēstas skrandas stiepās šaurās zemes strēmeles.

— Nu, Petruša, kā tev patīk Prūsijā? — Modests Nikolajevičs, ūsas glaudīdams, atkal jautāja viņam to pašu, ko nedēļas laikā bija atkārtojis vairākas reizes.

— Lieliski! Jūs esat visvarenākais kungs pasaulē! — Pēteris centās runāt labvēlim pa prātam.

— Jā, jā, — mazliet saīdzis norūca lielkungs. — Bet vai zini, kam šī bagātība un jaukumi pieder?

— Taču jums, kungs, kam gan citam, — brīnījās par jautājumu Pēteris.

— Nē, Petruša. — ar nopūtu izdvesa kungs. — Nu aplūko šo ainu labi un pamēģini atcerēties, kur tādu esi redzējis. Re, pa kreisi ir muiža un pils ar torni, pa labi dzirnavas un dēļu zāģētava... Nu, vai atceries?

Pēteris tūdaļ atcerējās kādreizējo spēļu muižu Zaļ-muižas parkā, ko uz lielkunga pavēli galdnieks pagatavoja bērnu laika kavēklim. Šo spēļu vietu sauca par Mindorfu un viņas īpašniece bija Soņka. Līdzās Soņkai par spēļu Mindorfu bija liela teikšana arī Pēterim un tur Zaļmuižas parkā pie dīķa bija pagājusi viņa bērnība.

Kādreiz Pēteris bija vēlējies pārcelt dzirnavas pašā dīķa malā, lai tām klāt varētu piebraukt ar kuģīti, bet Soņka strīdējās, ka tas nav iespējams. Bērni pat saplūcās. Pēteris dabūja no lielkunga rājienu, tomēr nesaprata, kāpēc dzirnavām jāpaliek agrākā vietā. Tad viņam nebija ne jausmas, ka tāda muiža ir īstenībā.

To atceroties, Pēteris nosarka par bērnu dienu nerātnībām, bet Modests Nikolajevičs labvēlīgi lūkojās viņam acīs un teica:

— Nu tu saproti, ka viss, ko redzi savām acīm, pieder Soņkai. — Lielkungs, atbrīvojies no šīm bagātībām, nosēdās uz akmens un aizkūpināja cigāru.

Pēterim šķita, ka viņš un kungs ir grozā dancojošie mātes dzijas kamoli, kuru pavedieni tinās apkārt Soņ-kas tītavai. Maza, sīka tumšacīte, kas bērnībā kopā ar viņu rakņājās smiltīs, bija bagāta un varena muižniece.

— Soņka ir baronese. Viņas tēvs fon Rozens bija Vei-maras galma kambarkungs, — ar nūju bakstīdams veco celmu, Modests Nikolajevičs stāstīja audžu meitas radu rakstus un raudzījās zēnā, kādu iespaidu uz viņu atstās meitenes dižciltība.

Pēteris kambarkungu iedomājās par ķēniņa pils atslēgu glabātāju.

Soņkas audžu tēvs brītiņu pārdomāja un tad paņēma zēnu pie rokas.

— Petruša, — viņš svinīgi iesāka, kā sagatavodamies uz lielu runāšanu, — tu man dzimtenē kādreiz ieminējies, ka pane Sčerbinska solījusies tevi izskolot par baznīckungu. Vai tas tiesa?

— Tā viņa teica. Tēvs arī grib. — Pēteris atbildēja tikai laipnības pēc, jo viņa domu pavedieni jau tinās Soņkas tītavās.

— Bet vai tu pats gribi ?

— Es gribu tikai skolā iet... Nevaru bez izglītības dzīvot, — zēns tikko nepārteicās, ka negrib palikt nopakaļ Soņkai.

— Bet vai tev labāk nepatiktu mācīties kā jāsaimnieko lielā muižā? — Modests Nikolajevičs zēna domu gaitu vadīja citā virzienā.

— Labprāt, bet man nav muižas, — Pēterim gribējās mācīties tanī pat skolā, kur mācījās Soņka.

Abi brītiņu klusēja. Lejā dūca dzirnavas, šalkoja pārplūdušā Nemunas straume. Tad Modests Nikolajevičs uzcēlās un pienāca klāt domīgajam zēnam.

— Petruša, vai atceries, ko es tev un Soņkai kopš trim gadiem teicu? Tas bija tanī dienā, kad lasīja ķeizara manifestu, kad ļaudis trakoja pēc brīvības un mājās palikuši tikai mēs trijatā, es, tu un Soņka.

Pēteris gan atcerējās, bet kauns bija atzīties. Viņš purināja galvu.

— Esi gan tu aizmāršīgs, — nopukojās Modests Nikolajevičs. — Tad es teicu, ka gribu tevi un Soņku saprecināt. Vai nu atceries?

Pēteris nosarka līdz ausu galiem. Acis aizmiglojās asarām.

— Esi gan tu vēl memmiņas dēliņš, — labsirdīgi jokojās lielkungs. — Tāds liels puisis, re, man jau līdz pleciem! Tāpēc runāsim nopietni. Agri vai vēlu tev būs jāprecās. Ja tev pašam būtu muiža, līgavu varētu izvēlēties pēc sava prāta. Bet tu esi nabags. Būs jāiet iegātņos. Tāpēc es gribu tevi saprecināt ar tavu draudzeni Soņku. Manuprāt viņa ir glīta meitene, bet, var-but, tev viņa nepatīk? Varbūt tu ceri izvēlēties labāku no zemnieku kārtas?

Pēterim likās, ka kungs viņu ir ievedis karstā pirti, noguldījis uz lāvas un nežēlīgi per ar kailiem slotas zariem: ja precēsi Soņku, laidīšu vaļā, ja ne, spīdzināšu bez gala. Nebūtu Soņkai muižas, viņš kliegtu pilnā kaklā: „Precēšu, laid tik vaļā!“ Palaistu — papēži vien aizlidotu gaisā. Taču kungs runāja nopietni, viņam meitene patika, muiža sajūsmināja, un labvēlim pretim izrunāties nedrīkstēja. Tikai bija kauns, tāds kauns, ka gribētos vai izkrist cauri zemei!

— Nē, es neprecēšu zemnieka meitu, — Pēterim paspruka vārdi mērķēti Marcei. ar kuru ganos bija nodzēruši kāzas. Nu viņš ganu dienu līgavu atvēlēja Kārklenieku Andrievam un sirds kļuva vieglāka.

Arī Modestam Nikolajevičam kļuva vieglāk. Pēc zēna atteikšanās no zemnieku jaunavām, varēja nojaust viņā muižnieka asinis.

— Dēls, tu nekaunies atzīties, — viņš Pēteri sāka dēvēt par dēlu. — Muižniekiem ir parasts jau aizlaikus domāt par jauniešu saderināšanu. It sevišķi tas nepieciešams šinīs apstākļos, kad man jāzin, kādā skolā tevi sūtīt. Ja tu vēlies saimniekot muižā, jāsūta lauksaimniecības skolā, ja ne, būs jāgudro par citām mācības iestādēm.

— Es gribu mācīties lauksaimniecību, — Pēteris pieņēma padomu, lai tikai kungs beidz viņu kaunināt.

— Tas prātīgi, dēls, — uzsmaidīja arī nākamais sievastēvs. — Kad beigsi skolu, tev piederēs šī muiža un viss, ko tu redzi savām acīm. Tad tu kļūsi mans dēls, jo Soņka man ir tikpat kā īsta meita. Nu saki, Petruša, vai tu gribi kļūt man par dēlu? — Modests Nikolaje-vičs maigi paņēma izstīdzējušo zēnu pie pleciem un pētījot raudzījās acīs.

— Jā, — Pēteris kautrīgi pieglauda seju pie lielkunga pleca.

— Tad tev turpmāk mani vajadzēs saukt par tēvu un būs jāpieņem Soņkas uzvārds. Tu būsi barons fon Rozens un tavs titulis būs Veimaras galma kambarkungs. Vai gribi kļūt par galma kambarkungu?

— Jā, tēt, — klusu noteica Pēteris, un sirds krūtis lēca kā negudra.

Tēvs, pēc četrpadsmit gadiem atradis savu dēlu, apskāva viņu ar trīcošām rokām un bučoja, kamēr ūsās iemetās asaru rasa.

2.

Brīnišķīgi pieredzējumi un piedzīvojumi svešā zemē atņēma zēnam sirds mieru un nakts miegu. Viņam šķita, ka ir iecelts jau baronu kārtā un saderināts ar miljonu īpašnieci. Tikai līgava mājās nerādījās. Pēc Modesta Nikolajeviča apgalvojumiem, Soņkai vajadzēja ierasties ar kuru katru vilcienu.

Pēteris gaidīja. Taču vilcieni skrēja garām bezgala, atstādami viņam tikai dūmus un putekļus, un līdzi tiem aizslīdēja diena pēc dienas, pamezdamas zilos ilgošanās vakarus.

Plauka agrais pavasaris. Vakaros gaiss tvanēja pilns svaiga zaļuma smaržas, pilns līksmām strautu čalām, kas, zibsnīdami mēness gaismā, pie Nemunas krastiem kūla balto putu krēpes.

šajos vakaros strautiem līdzi guldžoja arī zēna sirds un viņa acis meklēja polārzvaigzni, kas šķita esam smaidīgā meitene tur tālajos ziemeļos. Raugoties šīs zvaigznes mirdzumā, viņam gribējās vienatnē klīst un klīst gar Nemunas krastu, domājot visdīvainākās lietas. Brīžiem gribējās raudāt un smiet. Tikai mēness viņā raudzījās tik jocīgi, ka dažkārt kļuva kauns kā no paša Modesta Nikolajeviča. Tad viņš kā zagšus pārnāca mājās, klusītiņām iegāja savā istabā un likās gulēt.

Bet arī šeit viņu vajāja tas pats jocīgais mēness. Tā stari, spiezdamies cauri baltiem logu aizkariem, tēloja uz grīdas brīnišķīgas ainas. Dažkārt viņam šķita, ka pa logu iekāpj pati gaidāmā Soņka un smaidīga nostājas pie viņa gultas. Viņi atkal sabučojas tāpat kā Zaļ-muižā šķiroties, bet tagad ausis svilina kauna karstums, jo Soņka ir liela meita. Tad viņš redz, ka viņus abus Modests Nikolajevičs pa otram lāgam saderina. Mindorfas pilī rīko lielas kāzas. Soņkai pakaļ stiepjas garš balts līgavas plīvurs, un viņš tai pie altāra tuvojas melnā frakā, baltos cimdos kā sienas gleznā redzamais Soņkas tēvs. Tad viņš ir barons un dzīvo Min-dorfā.

Pēteris nevarēja lāga savu laimi pat apjaust. Tā kļuva vēl lielāka domājot, ka viņš pārvedīs uz Mindorfu arī savu tēvu, māti, māsas un brāli. Ak, kā viņi priecāsies! Tāpat gribējās aplaimot jauko pani Sčerbin-sku.

Viņš lūdza Modestam Nikolajevičam atļauju aizsūtīt vecākiem vēstuli, bet jaunais tēvs lika uzgaidīt, kamēr būšot nolikta saderināšanās diena.

Ar nepacietību gaidīdami Soņkas ierašanos, viņi rakstīja uz Pēterburgu jau trešo vēstuli un ik dienas brauca uz Tilzīti. Tur Modests Nikolajevičs sapirkās avīzes, kurās meklēja sīkākas ziņas par poļu dumpi Krievijā.

Kādu dienu viņi dabūja laikrakstus poļu valodā, ko izdeva Vācijā un Austrijā dzīvojošie poļi. Viņi, atbalstot dumpi, rakstīja sensācijas un sūtīja avīzes pāri robežai. Pēc šo laikrakstu ziņām franči un angļi gatavojas pieteikt Krievijai karu un tuvākās dienās varēja sagaidīt Polijas un Krievijas robežu novilkšanu.

— Petruša, nu mēs esam pagalam! — bažīgi vaidēja Modests Nikolajevičs. — Nu mēs vairs nedrīkstam rādīties atpakaļ dzimtenē. Poļi mūs pakārs.

— Par ko viņi mūs kārs? — brīnījās Pēteris.

— Par nodevību, Petruša, par nodevību. Mēs taču esam bēgļi.

Todien viņi negulēja augu nakti. Modests Nikolajevičs, ietinies cigāru dūmu mākonī, domīgs sēdēja pie galda, galvu rokās saņēmis, un sīki iztaujāja zēnam par katru viņa satikšanos ar pani Sčerbinsku. Pat lika atstāstīt vārdu pa vārdam, ko viņam šī sieviete kādreiz bija teikusi. Un, klausoties Pētera stāstos, lielkungs smaidot šūpojās lielā šūpuļkrēslā, pievēris acis kā runcis dzirnaviņas maldams.

— Kā tu domā, Petruša? — viņš centās uzzināt arī zēna domas. — Vai viņa par tavām kāzām ar Soņku priecāsies? Varbūt viņa tevi vēlējās redzēt tikai par garīdznieku?

— Es domāju, ka viņa gribēs tā, kā man patiks, — atbildēja Pēteris. — Viņa priecāsies ne mazāk par jums.

— Tad tu, Petrušiņ, pats paziņosi savu lietu viņai un ielūgsi jūsu kāzās, — pilnvaroja zēnu Modests Ni-kolajevičs un vēl piebilda: — Varbūt, arī viņai iepatiksies Prūsija? Tad es viņai nopirkšu atsevišķu muižu, un mēs visi dzīvosim laimīgi.

— Bet kur paliks viņas vīrs? — Pēteris atcerējās garmataino mācītāju.

— Tas nav vīrs, bet īstais necilvēks! — pukojās Modests Nikolajevičs. Tieši mācītāja sagaidāmās nodevības dēļ viņi nedrīkstot atgriezties dzimtenē. Tāpēc pani Sčerbinsku vajagot dabūt uz Prūsiju.

3.

Kādu rītu Modests Nikolajevičs agri modināja Pēteri.

— Celies, dēliņ, brauksim uz staciju pretim Soņkai!

Zēns kā sprungulis izlēca no gultas. Aiz priekiem pat negaršoja brokastis, jo pagalmā pie pils lieveņa nemierīgi mīņājās seši bēri, kam jāpārved mājās saimniece. Tie nebija Modesta Nikolajeviča, bet pašas Soņkas bēri, un uz karietes buka sēdēja vācietis ar garu pīpi zobos. Pils istabas spodrinot, žigli tecēja sulaiņi un apkalpotājas. Visā muižā bija jūtams garastāvokļa pacilājums. Arī Modests Nikolajevičs bieži skatījās zelta kabatas pulkstenī un, it kā neticēdams, ka tas iet pareizi, bieži piegrūda pie auss.

Pēteris klausījās savas sirds straujos pukstos un nespēja izdomāt, kādu prieku viņš varētu sagādāt meitenei no savas puses. Soņku viņš nebija redzējis kopš trim gadiem. Kad pēdējo reizi viņi rotaļājās Zaļmuižas parkā, viņš ierosināja izbūvēt dzelzceļu no dzirnavām līdz upmalai, lai maisus ātrāki varētu nogādāt uz kuģīti un pludinātos kokus pievest zāģētavai. Tad Soņka cēla iebildumu, ka tāds pievedceļš neatmaksājoties. Nu Pēteris nolēma priekšlikumu atkārtot. Ja Soņka piekristu, viņi varētu rotaļāties ar lielām lietām joprojām kā bērnībā. Viņš pats būtu ir sava vilciena vadītājs, ir sava kuģīša stūrētājs.

Ar tādām domām Pēteris kavējās ceļā uz staciju un nepacietīgi mīņājās uz perona, gaidot vilcienu. Tiklīdz tālumā pablenza lokomotīves dūmu mutuļi, viņš jau dzirdēja ausīs skanam līksmo meitenes balsi ,,Pe-truša!“ un, likās, viņa steidzās klāt, lēkājot no prieka kā kādreiz Zaļmuižā.

Vilciens pienāca. No vagoniem kāpa laukā pasažieri, Soņkas neredzēja. Pēteris paskrēja gan uz vienu, gan otru vilciena galu, bet nebēdnīgās meitenes nebija.

Sirds kāpa kaklā no gaidām.

Pie Modesta Nikolajeviča pienāca kāda dāma un nobučoja viņu uz abiem vaigiem. Pēteris piesteidzās tuvāk. Ak, Dievs, tā bija Soņka! Izaugusi liela, ka ne pazīt. Kājiņas gan tievas kā jaunam kumeliņam un gīmī-tis sīks, bet kuplais balti pūkainais mētelis un cepure ar platiem atlokiem piešķīra viņai pieaugušas jaunavas izskatu.

— Labdien, Soņka! Es tevi meklēju. — Pēteris līksmi viņu uzrunāja ar „tu“ pēc agrākā paraduma.

Pēterburgas aristokrātu institūtā trīs gadi skolotā jaunava pavērsa zēnā svešu skatu.

— Guten Tag, Pēter! — viņa vēsi pasniedza roku un atkal turpināja sarunu ar savu audžu tēvu vāciski.

Pēterim likās it kā krāns, no kura lokomotīve ņēma ūdeni, būtu pagriezts vifs viņa galvas un viņš apšļākts ar auksto strūklu.

Kāpēc Soņka runā vāciski? Zaļmuižā viņa runāja krieviski un bija iemācījusies arī latviski. Vāciski reti viņa izteica tikai atsevišķus vārdus, tāpēc arī viņi nespēja šo valodu iemācīties. Nu viņa runā kā visi vācieši. Vai Vācijā citādi nedrīkst? Taču nē. Lūk, viņa sāk jau runāt franču valodā! Varbūt, lai viņš nesaprastu ne vārda? Jā, franciski gan viņu varētu izlamāt, un nebūtu ņēmis ļaunā.

Disonanci starp zēnu un meiteni uztvēra arī Modests Nikolajevičs. Viņš palūkojās gan vienā, gan otrā, sevī nokrekšķināja un pateica krieviski:

— Brauksim mājās!

Soņka pirmā iekāpa vaļējā karietē un nerunīga raudzījās apkārt. Kad Pēteris nosēdās pretim uz priekšējā soliņa, viņa pacēla skatu pret baltiem pavasarīgiem mākoņiem.

Nu Pēteris varēja apskatīt draudzeni. Bija tas pats bērnišķīgais ģīmītis, tas pats mazais deguntiņš, tikai kalsnos vaidziņos iemeties plaukstošu rožu sārtums, un uz priekšu pastieptās plānās lūpiņas, kā uz svilpošanu, vilinot smaida. Gaiši pūkainais mētelis arī viņai pašai piešķīra pavasarīgu izskatu.

Kam viņa smaida? Augsti trallinošiem cīruļiem? Papelēs čivinošiem strazdiem? — Pēteris minēja jaunavas domas. Vai šī meitene nejūt, ka arī viņa sirdī vēl pirms lapu plaukuma šalko agrais pavasaris, ka sirds pogā draudzības dziesmu pirms lakstīgalām? Kāpēc viņa nerunā, kāpēc smaida mākoņiem? Modestam Nikolajevičam ir kaut cigārs ko kūpināt, ko lai iesāk viņš ?

Pēc brītiņa Soņkas skati nokāpa no sapņu debesīm pie diviem zemes cilvēkiem, un viņa pamanīja abu nospiesto garastāvokli. Atcerējās institūtā gūtās zināšanas, ka dāmām sabiedrībā jābūt sastinguma izkliedētājām, sarunu veicinātājām.

— Es domāju, ka noticis kāds nelaimes gadījums, -viņa sāka taustīties pēc vārdiem. — Raksta vienu vēstuli pēc otras. Man tuvojas eksāmeni, bet jūs prasāt, lai braucu mājās.

— Jūs arī man rakstījāt par saspīlēto stāvokli Pēterburgā, ka varot pat sagaidīt franču un angļu intervenciju. — Modests Nikolajevičs meklēja izskaidrojumu bēgšanai uz Prūsiju.

— Es to vēstuli uzrakstīju vecās krustmātes ietekmē, — taisnojās Soņka. — Šīs baumas izcēlās sakarā ar franču un angļu vēstnieku kopīgo demaršu pie ķeizara, lai pažēlo poļus. Bet jūs taču drebat kara bailēs.

— Tomēr stāvoklis ir nopietns, — Modests Nikolajevičs nervozi grūda no mutes dūmu mutuļus. — Lietuvā plosās īsts karš.

— Kaut būtu ari karš, vai Krievijai Polijas dēļ būtu jāuztraucas? — Soņka likās labi zinām krievu valdības uzskatus. — Dzīvos bez Polijas tikpat labi kā ar Poliju.

— Bet tādā gadījumā arī mēs nonāktu zem Polijas, — Pēteris atrada mazu spraudziņu, pa kuru varēja iesprausties sarunās.

Bet Soņka atkal pavērsa viņā svešu, gandrīz norājošu skatu.

— Kādi mēs? — viņa atvaicāja kā mēdīdamās un atkal pacēla skatu pret mākoņiem.

Pēteris apskauda Modestu Nikolajeviču, kas ar cigāra dūmiem var aizēnot savu saīgumu. Viņš vēlējās, kaut varējis šiem dūmu mutuļiem līdz pacelties virs mākoņiem kā pasakas varonis pelēkais Ješka, pazust no Soņkas skatiem un tad iekrist Nemunā, noslīcināt savu sirds dūrēju!

4.

Jau dažas dienas jaunā saimniece dzīvoja mājās, bet ciemiņš viņu tikpat kā nesatika. Kad Pēteris ieradās ēdamzālē, viņa jau sēdēja galda galā. Mēms rokas mājiens norādīja bērnības draugam uz krēslu, un tikpat nevērīgi tika tuvāk pabīdītas bļodas ar ēdieniem. Ar audžu tēvu viņa runāja vāciski. Kad pieskārās lietām, ko nenācās dzirdēt trešajam, viņi sarunājās franciski. Pēc ēšanas katrs aizgāja savās darīšanās.

Pamestība un izslēgšana no līdzdalības muižas dzīvē Pēteri nospieda līdz grūtsirdībai. Kā labprāt viņš būtu braucis velkonītī, kāpelējis pa dzirnavu trepēm un nodarbojies dēļu zāģētavā, bet Soņka viņu sev līdz neaicināja.

Derdzīgais saimnieces un pils apkalpes vēsums spieda viņu iet projām no muižas uz Nemunas krastiem, kur varēja brīvi izsvilpot ganu dienās no Marces noklausītās dziesmas. Kad sirds dūrējs vēl neatstājās, viņš meta no krasta upē akmeņus, cik vien tālu varēja. Tad, likās, ka akmeņiem līdz viņš noslīcina dzelmē arī savu sirds akmeni.

Kādu dienu gar piekrasti jāja Modests Nikolajevičs un Soņka uz skaistajiem muižas zirgiem. Pamanījis zēnu basām kājām bradājot krastmalā, kungs kliedza un gražlja ar roku.

Pēterim dziļi iesāpējās sirds. Vai no trīsdesmit zirgiem nevarēja apseglot arī priekš viņa trešo? Kungi pat negrib parādīt, cik tālu aizstiepjas muižas meži. Un par laika pakavēšanu vienatnē norāj kā mazu bērnu.

Ieslēdzies savā pils istabā, viņš dienām ilgi negāja laukā. Domas kavējās dzimtenē. Miglenieku ciems ar grumbuļaino ielu, kuras malās kā bezdelīgu perēkļi stāvēja zemas, pelēkas mājiņas ar sūnotiem jumtiem, likās, esam daudz piemīlīgāks par lepno Mindorfu. Tur cita debess un cita zeme, jo vidū kā pērles mirdz skaistās ļaužu sirdis. Tur maija vakaros pie appušķota krusta skan līksmas dziesmas par godu Marijai. Trīc sirmais krusts, trīc augstie bērzi, trīc māju jumti un sirds līdzi trīc. Bet šeitan cilvēki klusē, tikai žadzina tītari, zosis un pīles. Gailis vienīgais muižas dziedātājs par visiem.

Pēterim gribējās kaut dzirdēt, kā pogā vēlā lakstīgala. Viņš atkal zagās laukā.

Parkā smaržoja baltie vizbuļi un ošiem jau raisījās pumpuri. Pāri koku galotnēm mēness izbāza sidrabotos ragus un starp villaino mākoņu spraugām mirgoja zvaigžņu sveces. Tad sirds sarunājās ar dzestro vakara vēsmu, ar kokiem un akmeņiem, kas bija viņam tuvāki nekā dzīvie cilvēki.

No dārza koku ēnas iznira Modesta Nikolajeviča stāvs ar nūju rokā.

— Petruša, tu? Kāpēc neguli?

— Nenāk miegs.

Aizbildnis nopūtās. Uzlika roku zēnam uz pleca, un abi gāja pa taciņu klusēdami.

— Jauki šie vakari, Petruša, — viņš šad tad ierunājās kā sapņodams. — Kad būsi manos gados, arvienu atcerēsies, cik laimīgs biji agrā jaunībā. Tur laiku laikiem papeļu zaros iepinies mēness sirpis ķircina tevi līdz kapa malai...

Pēteris palūkojās mēnesī, bet viņam likās, ka starp tā ragiem ņirdzīgi smīn Soņka.

— Man gribas mājās, — viņš žēli izdvesa un lūdzošām acīm palūkojās vecajā draugā.

— Soņka man arī ik dienas to saka, bet vēl nevar, dēls.

Modests Nikolajevičs sāka stāstīt, ka poļu dumpiniekiem draudot drīza sakāve. Esot jāgaida, kamēr vaininieku sodīšana izbeigšoties.

— Man žēl būtu panes Sčerbinskas, — viņš nopūtās. — Redzi, kā iznāk, kad neklausa gudram padomam. Tad viņa no mums bēgšus aizbēga. Cerēja uz panākumiem. Bet nu var sagaidīt ļaunāko. Tāpēc mums jānogaida.

— Bet man šeit ir bezgala garlaicīgi, — sūrojās Pēteris.

Iestājās klusums. Modests Nikolajevičs apstājās, palūkojās zēnam acīs un gausi noteica:

— Es saprotu tevi, Petruša. Tev vajag sākt mācīties. Jau rītu tev gādāšu mājskolotāju, bet rudenī sūtīšu skolā. Vai gribi?

Pēteris bez vārdiem noliecās pie labvēļa rokas. Nekad vēl viņš nebija juties tik tuvs savam kungam. Abus vienoja vārdos neizteicamas jūtas.

Nākamā dienā Pēteris dzirdēja aiz sienas Modestu Nikolajeviču un Soņku rājamies. Viņu sarunas notika vairāk franciski, bet pēdējos vārdus kungs pateica skaidrā vācu valodā:

— Meitēn, tu esi iemīlējusies.

Pēterim bija gandarījums, ka spītniece dabū dzirdēt biezāku vārdu, bet pēdējos audžu tēva vārdos ieskanējās kaut kas tāds nelāgs, kas arī viņam sirdī iedzēla kā bite.

Todien ne pusdienās, ne vakariņās Soņka nenāca reizē pie galda. Bet nākamā dienā Modests Nikolajevičs aicināja Pēteri pils kabinetā uz pārrunām. Tur priekšā pie rakstāmgalda sēdēja Soņka. Viņa bija uzcirtusies kā pati lielmāte, bet runāja laipni, turklāt krievu valodā.

— Petruša, — iesāka viņas audžu tēvs, — kamēr es sameklēšu mājskolotāju, tevi mācīs Soņa. Būtu labi, ja tu varētu iestāties otrā ģimnāzijās klasē. Vēsture un ģeogrāfijā ir pasakas. Tās tu iemācīsies pats. Galvenais — prast valodas un sagatavoties matēmatikā. Tāpēc mācies no Soņas!

Modests Nikolajevičs aizgāja. Soņka palūkojās skolniekā ar pārākuma apziņu un pavīpsnāja.

— Tu esot jau beidzis trīsklasīgo pamatskolu? — skolotāja sāka iztaujāt skolnieka priekšzināšanas.

— Tur man nebija ko mācīties, — Pēteris ar nožēlu atcerējās Miglenieku ciemā atvērto skolu, kuru nobeidza pusgada laikā.

— Mēs sāksim ar daļskaitļiem, — noteica skolotāja.

— Tos es protu.

— Procentus, proporcijas, dažādu tipu maisījuma rēķinus ?

— Protu.

— Kas tevi mācīja? — brīnījās Soņka.

— Mājskolotāja Saļņevā.

— Ak, jā, pie šadurskiem? — Meitene saprata, kāpēc Pēteris pēdējos gadus Zaļmuižā nerādījās. — Vai valodas arī mācījies?

— Tikai poļu un krievu.

— Bet mēs runāsim vāciski un franciski.

To Soņka noteica ar sevišķu lepnumu un izcēla no kofera savas mācības grāmatas.

— Vai vārdu „alģebra“ esi dzirdējis?

— Jā,— Pēteris paņēma grāmatu un uzšķīra lappusi, līdz kurai paguvis izrēķināt uzdevumus.

Skolotāja neticēja. Uzdeva vienu uzdevumu un brīnījās, cik veikli Pēteris rakstīja skaitļus. Kamēr uzmeklēja grāmatā atbildi, arī skolniekam tāda pat atbilde bija pasvītrota gala iznākumā.

Soņka piesarka. Viņa uzdeva Pēterim mājās visus tos uzdevumus, ko pati pēdējās nedēļās bija rēķinājusi un lika iemācīties no galvas Šillera garo balādi „Der Handschuh“. Tad pati staigāja dārzā garām zēna istabas logam un dziedāja „Komm, lieber Mai!“

Bet Pēteris laukā nenāca. Pat nepaskatījās pa logu. Pie Soņkas istabas durvīm viņš pieklauvēja tikai nākamās dienas rītā, un cēla galdā rēķinu burtnīcas un uzrakstītos pāris simts vācu vārdus, kurus iemācījies līdz ar garo dzejoli.

Tik straujš mācību temps skolotāju kaitināja.

— Petruša, — viņa teica, — gudrība nepastāv tikai zināšanās. Ir gudri cilvēki, kas neprot ne grāmatu lasīt, un ir īsti grāmatu žurkas, kas prasti kā zābaki. Dzīves gudrībai ir jārit cilvēka asinīs.

Soņka ņēmās plaši un gari skaidrot patieso gudrību, bet jo viņa vairāk skaidroja, jo vairāk sapinās savos prātojumos. Skati urbās uz galda uzliktā ģīmetnē kā svētbildē, it kā viņa lūgtos no tās palīdzību.

Pēteris palūkojās Soņkas pielūgtā jaunekļa ģīmetnē, un ausīs viņam ieskanējās Modesta Nikolajeviča teiktie vārdi: „Meitēn, tu esi iemīlējusies!“

— Kas ir šis smaidīgais jauneklis? — iejautājās izklaidīgais skolnieks.

— Tas ir kadetu korpusa audzēknis, kņazs Dolgo-rukijs.

— Šis puika ir pārāk bezkaunīgs! — Pēterim pēkšņi sāka vārīties dusmas uz izstīdzējušo kadetu.

— Bezkaunīgs ? — piesarka Soņka. — Pēc kā to var pazīt ?

— Pēc viņa bezkaunīgām acīm. Re, kā viņš smej par tevi! — Pēteris paņēma ģīmetni un bakstīja ar zīmuli kadeta pogas.

— Kāda tev gar viņu daļa! — sašutumā iesaucās Soņka un tvēra pēc ģīmetnes.

Sākās stīvēšanās, kuras rezultātā Pēterim rokās palika kņaza Dolgorukija galva. Soņka, pamanījusi savās rokās tikai kņaza spīdošos zābakus, ievaidējās un izaicinoši nostājās Pētera priekšā. Asaru pilnās acīs zibsnīja naida uguntiņas.

Tādas pat uguntiņas liesmoja arī Pēterim sirdī. Viņš gatavībā uz visļaunāko paņēma kniepadatu un izdūra smaidošam kņazam acis.

— Barbars! — sāpīgi iesaucās Soņka un, aizklājot seju ar rokām, atkrita dīvānā.

Istabā pie pusaudžiem ienāca Modests Nikolajevičs.

— Jūs risinot uzdevumus ar diviem nezināmiem? — viņš iesāka ar humoru.

Bet ķildīgās puses prasīja atrisinājumu no vecākā vīra. Soņka joprojām elsoja raudās, un Pēteris stāvēja kā uzvarētājs, ar kniepadatu rokā.

Modests Nikolajevičs brītiņu noraudzījās vienā, tad otrā, smagi nopūtās, un tad pēkšņi vaigos iesitās sārtums.

— Punkts! — viņš dusmās iekliedzās un vaininiekam pameta ar roku. — Petruša, ej staigāt!

Pēteris gāja.. . pāri visām pils istabām .. . pagalmu .. . dārzu . . . parku .. . pāri laukiem un pļavām, kamēr bija mežā un apsēdās uz celma.

6.

Arī Modests Nikolajevičs tikpat nemierīgs gāja pa visām pils istabām. Vēlreiz ienāca pie Soņkas un pē-tīgi palūkojās meitenē.

— Ko viņš nodarīja?

— Izdūra kņazam Dolgorukijam acis. — Meitene raudāja tik žēli, it kā jaunais kadets tiešām būtu zaudējis acu gaismu.

— Es jau domāju ... Muļķības! — nopukojās sevī vecis un smagi aizvēra niķīgās audžumeitas istabas durvis.

— Petruša, Petruša! — viņš sauca zēnu mierināt.

Pētera vietā pie lieveņa kāpnēm parādījās pastnieks,

un pasniedza krievu laikrakstu žūksni, ko Modests Nikolajevičs bija pasūtinājis uz Soņkas vārda.

Valdības vēstneša pēdējā numurā pār visu lappusi stāvēja virsraksts: ,»Ģenerālis M. N. Muravjevs iecelts par Vilnas ģenerālgubernātoru, lai glābtu Rietumu apgabalu.“ Lappuses vidū ievietota Muravjeva ģīmetne un klāt sekojoša biogrāfijā:

,,M. N. Muravjevs atbildīgus posteņus valsts dienestā sācis ieņemt kopš 1826. gada kā vicegubernātors Vitebskā. Pēc diviem gadiem viņš jau bija gubernātors Mogiļevā un parādīja izcilas spējas. Kad 1880. gadā izcēlās Kostjuško organizētais dumpis Polijā, M. N. Muravjevs tika iecelts par gubernātoru Grodņā, kur pierādīja sevišķas spējas dumpja apspiešanā. Tanī pašā gadā viņš ierosināja jautājumu par Lietuviešu statūta atcelšanu un iesniedza viņa majestātei ķeizaram Nikolajam I. priekšlikumu ievest Rietumu apgabala daļās krievu valodu un atstādināt no skolotāju amatiem katoļu garīdzniekus. Tikpat dedzīgi viņš uzstājās, lai tiktu slēgta Vilnas universitāte, kas jau tad bija īsts dumpinieku perēklis. Kopš tā laika M. N. Muravjevs ir ieguvis autoritāru vārdu cara galmā un valdības aprindās, bijis valsts saimniecības ministrs un veicis dažādus speciāluzdevumus. Stiprā dzelzs rakstura vīrs ne reizi vien ir ticis galā ar visgrūtāk atrisināmiem jautājumiem. Krievijas ienaidniekus viņš spēja sadzīt vistālākās pasaules malās ...“

Modestam Nikolajevičam mazliet iedrebējās roka. Viņš nolika avīzi, nemierīgs gāja pa pils istabām un sevī murmināja:

— Jā, lielā spēle ir sākusies . .. Mobilizēti labākie Krievijas spēki .. . Krievijas ienaidniekus viņš sadzina vistālākās pasaules malās ... Tā bija. Jā ... Nu Muravjevs Viļņā ...

Apriņķa muižniecības vecākam dejoja gar acīm daudzie atgadījumi, kad viņš arī bija poļu dumpinieku vidū. Uzmācās nervu drudzis. Viņš iedzēra groku un ielīda gultā zem segas. Bet tiklīdz pievēra acis, viņš bija te Saļņevā, te Viļakā, un visur viņam apkārt dumpinieki.

— Kā tas varēja atgadīties? — viņš brīnījās pats par savām gaitām. Taču viņam ar dumpi nav bijis nekā kopīga, meklējis vienīgi izdevību sastapties ar pani Sčerbinsku. Viņš atcerējās savu lielo sašutumu, kad nācās dot uzticības solījumu dumpiniekiem. Tas notika tikai panes Sčerbinskas dēļ. Zvērests palīdzēja nodibināt ar šo sievieti sakarus.

Beidzot Modestam Nikolajevičam uzmācās ļoti derdzīgs jautājums. Kāpēc šī sieviete viņu ceļā atstāja vienu? Viņu un savu dēlu? Vai tā bija patiesa mīlestība? Vai to varēja pieļaut īstas mātes sirds?... Varbūt šī sieviete viņu izmantojusi vienīgi kā līdzekli dumpja organizēšanai un poļu uzvaras gadījumā būtu pat atriebusies par seniem nodarījumiem?

Modestam Nikolajevičam bailes no soda radīja kādreiz pārciestās sirds lēkmes. Viņš aizmirsa pasauli un mocījās vienīgi ar šaubām un tumšām nojautām par savu lielo vilšanos.

Aizspriedumi pret aizdomās turāmo māti pēkšņi pārsviedās uz dēlu. Kas viņam ielicis galvā pārliecību, ka Petruša ir viņa dēls? Pane Sčerbinska! Jau vienreiz viņš bija pārdzīvojis šaubas, kad zēns, ganot lopus muižas tīrumā, visā augumā saslējās tēvam pretī. Tad viņš tika atzīts par Miglenieka dēlu un bija piemirsts. Tikai šī sieviete pacēla zēnu no jauna dienas gaismā.

Bet kā māte varēja pieķerties svešam bērnam, to Modests Nikolajevičs nespēja saprast.

Pēkšņi atmiņā pavīdēja nemierīgā svētdiena, kad baznīcā lasīja 19. februāra manifestu un viņš kopš 11 gadiem atkal ieraudzīja nozudušo Mariju. Vakarā viņa slepeni bija ieradusies arī Zaļmuižā un sarunājās ar veco aukli, kas apgalvoja: „Viņš dzīvs!“

Tā tad, ziņu avots par Pētera piederību bija muižā. Taču kalpi nevarētu neko liecināt, ja viņš pats nebūtu pieķēries zēnam. Varbūt pats ir maldinājis ne vien sevi, bet arī pani Sčerbinsku? Vēl vairāk! šinīs maldos viņš grib ievilināt arī savu tiešo radinieci Soņku. Varbūt meitenes sirds nojauš netīru lietu, ka viņa tik noteikti novēršas no zēna?

Viņš atcerējās jauniešu nesaskaņas. Plēst ģīmetni un izdurt kņazam acis — tas taču ir prasts darbs. Varbūt zēns tāpēc dūra acis, ka tas ir kņazs?

Jo vairāk Modests Nikolajevičs domāja, jo lielākas šaubas pārņēma viņa prātu. Gribējās tūdaļ aizraidīt zēnu visos četros vējos, tikai Soņkas pēc bija jāsavaldās. Meitene nedrīkstēja zināt audžu tēva dēku. Arī pirms galīgas zēna aizraidīšanas vēl reiz jānoprasa panei Sčerbinskai, pēc kā viņa Pēterī pazīst savu dēlu ?

Pēkšņi Modestam Nikolajevičam atmiņā ienāca panes Sčerbinskas teiktie vārdi. Viņam uz kreisā pleca ir paliela dzimumzīme.

— Ak, Dievs! Kāpēc biju tik stulbs, ka līdz šim to nepārbaudīju? — pārmeta sev Modests Nikolajevičs un tūdaļ steidzās sameklēt sulaini. — Pirti, pirti! — viņš aizelsies kliedza. — Tūdaļ man izkuriniet pirti!

Kamēr kalpi kurināja pirti, lielkungs meklēja nozudušo zēnu.

To uzgāja Nemunas krastā bradājot. Pie svārkiem bija atlocīta Prūsijas karte, un tanī atzīmēta vieta, kur upe nošķir Prūsiju no Lietuvas. „Vai viņš gatavojas bez manas ziņas pāriet robežu?“ — nodomāja sevī Modests Nikolajevičs, un viņam atmiņā ienāca daudzie nesekmīgie mēģinājumi pierunāt meža zvērus palikt uzticīgiem mājai.

Viņš sabāra zēnu par pāragro sportu. Nu bradājot būšot saaukstējies un slimošot. Tūlīt vajagot iet karstā pirtī.

Pēterim pirtī iet gan negribējās. Bet lielkungs neatlaidās. Arī viņš pats iešot līdz sutināties. Kalpiem esot daudz darba, tāpēc muguras nomazgāšot viens otram paši.

Lielkungs pie rokas aizveda zēnu uz pirti.

Vēl Pēteris nepaguva ne iemērkt ūdenī pirkstus, kad lielkungs viņam lika pagriezt muguru mazgāšanai. Ziepju putas vien šļakstījās zēnam ap ausīm un tad gāja pa muguru skribu-skrabu. Tie bija īsti kunga nagi.

— Pietiek, kungs! Tagad es jums. — Pēteris satvēra ziepes.

— Esi mierā, kad es tev saku! — nikni norūca Modests Nikolajevičs un gāza ūdens spaini zēnam uz mū-guras. Pārglauda plaukstām visu muguru un tad sāka taustīt kreiso plecu. Taustīja un sevī rūca, pētot zēna plecus.

Pēkšņi rokas apstājās. Kungs ievaidējās, satvēra rokām galvu un nespēkā atsēdās uz grīdas.

— Kas jums kaiš? — bažīgi iejautājās Pēteris.

— Ziepes acīs! — nikni iesaucās kungs un grūda galvu aukstā ūdens kublā.

Pēteris steidzās palīgā.

— Pie velna tādu pirti! — kungs viņu nikni atgrūda kā vaininieku, apgāza ūdens kublu, sasita pret krāsni koka spaini, iedrāza ziepju gabalu logā un lādēdamies izskrēja priekšnamā.

Kamēr sulainis kungu ģērba, viņš strauji iztukšoja stipra vīna pudeli un, nesagaidījis kamēr apauj otru kāju, aizskrēja lādēdamies mājās.

Muižā cēlās satraukums. Kalpi pārbaudīja pirti — tvana nebija. Bet kungs pāris stundas gulēja gultā un nesakarīgi murgoja kā bezsamaņā.

Vēlā vakarā viņš lika pasaukt Soņku.

Audžu tēvs žēli lūkojās meitenē un no acīm viņam vēlās lielas asaras kā rieksti. Neteica, kas kaiš. Apkampa meitenes plecus, pieglauda viņu sev klāt un pačukstēja:

— Rītu agri mēs dosimies ceļā. Es braukšu caur Viļņu uz mājām, bet tu — uz Pēterburgu.

Divpadsmitā nodaļa. Saules aptumšošanās pirms lēkta

1.

Zaļmuižas rikšotāji, kas šurpu atveda bēgļus lielajās kamanās, nu bija iejūgti Mindorfas karietē, kas viegli šūpojās uz līdzeniem Prūsijas ceļiem kā melna Venēcijas gondola.

Sagumis kungs ar īgni izpūrušām ūsām bija tālu izstiepis uz priekšu savas garās kājas, it kā ar nolūku tiekdamies viens pats ieņemt pusi no lielās karietes. Viņš brīžiem pie sevis kaut ko pazemīgi murmināja kā grēku sūdzētājs, brīžiem saspurojās, nopurinājās un norūca kā sakaitināts lauva, un brīžiem pievēra acis snaušanai.

Vecākā kunga sliktā oma ietekmēja arī līdzbraucējus. Jaunā baronese sēdēja vai gluži nekustīga. Izskatījās, it kā viņa pozētu māksliniekam, bet tā kā trešais ceļa biedrs nelikās par viņu ne zinis, viņa nicīgi šad tad pastiepa uz priekšu lūpiņas.

Uz ko viņa bija īgna? Vai uz matēmatikas skolotāju, kas nedod cerības pāriet nākošā institūta klasē, vai uz trešo līdzbraucēju, kas sēž uz priekšējā soliņa, ierāvies karietes stūrī? Viņa pati nebija skaidrībā.

Pēteris Soņkas dusmas saprata mērķētas uz viņu. Lai neredzētu kungu saīgušās sejas, viņš spiedās klāt karietes lodziņam. Raudzījās kā garām slīd izmirkušie ceļmalas krūmāji un tikpat izmirkusi no apvaldītām asarām bija viņa paša sirds. Pie Soņkas īgnuma un niķošanās viņš bija pieradis, bet nespēja nekādi saprast, kas noticis ar viņam labvēlīgo kungu, ka viņš kopš va-

kardienas ir krasi pārmainījies. Pirtī tvana nebija, un ja ari būtu, taču to bija kurinājuši kalpi. Kāpēc kungs izgāž dusmas tieši uz viņu? Tas viņam dziļi sāpēja.

Ar garām slīdošām prūšu zemes ainavām Pēterim gar acīm zibēja atmiņas par jauko ceļojumu uz šejieni. Kungs bija bezgala laipns un draudzīgs. Tad gribējās viņam sekot vai līdz pasaules malai. Viņš rādīja skaisto Prūsiju, rādīja bagāto Mindorfas muižu, solīja piešķirt barona tituli un milzu bagātības. Bet vakar uzreiz — punkts! — visam beigas, šorīt agri izrauj no gultas, bargi pavēl ātri saģērbties un ierāda vietu uz priekšējā karietes soliņa. Ak, būtu labāk pavēlējis sēdēt blakus kučierim uz bukas! Pār muguru šļakstinātu lietus lāses, bet nebūtu jāredz šīs bezgala saīgušās sejas, šie nicīgie skati viņam likās ir neasu nažu dūrieni. Tie viņu kāva, bet nenokāva, tikai šausmīgi mocīja. Un tāpat mocīs visu tālo ceļu līdz Vilnai, līdz mājām.

Kas pie visa tā vainīgs? Taču Soņka. Tikai Soņka! Viņa pierunāja kungu. Nu viņa sēž pretim kā sabozusies pūce, un sapņo par savu kņazu Dolgorukiju. Par visu to, ko viņa nodarījusi, gribētos ieskriet ar nagiem platajās acīs, sist un kost tik sāpīgi, ka visu mūžu atcerētos. Tad izlēkt laukā no karietes un nozust krūmos. Tāls būtu ceļš iet kājām, taču labāk nekā mocīties ar sirdēstiem un raudzīties šinīs derdzīgajās sejās.

Izbeidzās Prūsijas šoseja. Kaut kur vajadzēja būt arī robežas stabam, jo Modests Nikolajevičs lika kučierim pieturēt un pats lieliem soļiem aizlīgoja uz robežsargu komandantūru dabūt caurbraukšanas atļauju.

Pēteris izkāpa no karietes. Lietus bija nostājies, un saule vēl krietnu gabalu no koku galotnēm. Līdz tumsai varēja aizsoļot tuvu pie divdesmit verstīm. Turpat tuvumā, pāri robežai, aizstiepās liels mežs, un uz turieni veda šaura, krūmiem aizsegta taciņa. Viņš izšķīrās.

— Soņka, panāc šurp! Es gribu tev ko parādīt, — Pēteris ar uzsvaru izrunāja „tu“, liekot manīt savu pašcieņu.

Soņka pastiepa lūpiņas, acīs pazibēja spītības dzirkstis, bet tik stingrai pavēlei bija jāklausa. Viņa tūļīgi izkāpa no karietes un gāja Pēterim pakaļ pa taciņu krūmājos. Tur vajadzēja būt kaut kam sevišķi interesantam.

Pēteris, sagaidījis lēno nācēju, nostājās pret to aci pret aci un ievilka dziļu elpu. Gribējās Soņku sakaitināt un izprovocēt uz rupjībām, kas atvieglotu viņu šķiršanos. Labi būtu, ka viņa pati sāktu skrāpēties ar nagiem. Tad viņš arī iekristu ar nagiem pūcītei cekulā.

— Vai zini, Soņka, kas tur aiz robežas sākās? — viņš iesāka ķircinātāja tonī.

— Fi! kāds muļķīgs ģeogrāfisks jautājums! — sabozās Soņka.

Tāds sākums solīja Pēterim labas izredzes. Nu tikai dūšu.

— Muļķības tiem, kam muļķības prātā! — viņš pēkšņi sāka uzliesmot niknumā. — Es tevi pievedu parādīt mūsu robežu. Lūk, tā ir tava, bet šī ir mana valsts. Tu domā, ka cilvēks sākas tikai ar barona vārdu, un, kam nav muižas, tas nav nekas? To tu vari ķircināt, spīdzināt un mocīt bez gala? — Pēterim sāka straumēm velties asaras, un viņš arvienu vairāk pieņēmās niknumā.

— Tu esi dulla avs un vairāk nekas! Tāpēc tev skolā liek vieniniekus kā stabus. Un tici man, ka tik aušīgs cilvēks kā tu dzīvē nekur tālu netiksi. To es tev varu pasacīt pie robežas, jo drīz es tev parādīšu muguru. Tad atceries, ka tu esi dulla aitiņa!

Pēteris drebēja aiz uztraukuma un raudām. Acis šķīla zibeņus, rokas žņaudzās dūrēs, bet pretiniece stāvēja kā sastingusi izbolītām acīm un nerādīja ne mazākās pretestības.

Tas Pēteri pārsteidza. Uzliesmojis niknums kā klintī uzšļācis jūras vilnis nu atplūda atpakaļ, atstājot aiz sevis asarotas lāses.

Pēterim gribējās raudāt par savu nespēku un lūgt piedošanu par izteiktām rupjībām, bet viņš negribēja savu vājumu rādīt.

— Dzīvo vesela! — viņš izgrūda ar pārpalikušām dusmām un žēlām un, strauji pagriezies, skriešus nozuda pa līčloču taciņu krūmājos.

Soņka jutās ir apvainota, ir piesmieta, taču šķita vēl lielāks kauns sagaidāms, kad ļaudis dabūs zināt, ka Pēteris no viņas bēdzis. Kāds neredzams spēks viņai sasprindzināja kājas un grūda dzīties pakaļ. Rasotie krūmi vien švīkstēja gar acīm, zari norāva no galvas cepuri, kājas saļodzījās pa ciņiem, bet viņa skrēja kā dzinējs suns, kas saož siltas zaķa pēdas.

Te — bacs! — viņa apvēlās kūlenī pāri lielam celmam un sāka raudāt. Atskatījās atpakaļ — celms arī raudāja. Tas bija Pēteris. Viņš, pieplacis zemei, izmisušām acīm raudzījās uz meža pusi. No turienes ar šauteni pār pleciem tuvojās robežsargs.

Bēgļi ievilkās krūmos atpakaļ, bet robežsargs lēnā gaitā viņiem sekoja. Tā, nezināma cilvēka dzīti, viņi abi klusēdami atgriezās pie robežpunkta, kur viņus .sapīcis gaidīja Modests Nikolajevičs. Tad visi iekāpa karietē un turpināja ceļu klusēdami.

Pienāca vakars. Pretim blenza māju ugunis. Tas, laikam, bija Jurbarkas ciems, kur viņi apmetās uz naktsmāju. Pēc vakariņām Modests Nikolajevičs atsēdās pie krogus bufetes, jo vislabāk informētie cilvēki par stāvokli Krievijā bija žīdi.

Pēteris klusībā uzģērba mēteli.

— Petruša, kur tu iesi? — līdzjūtīgi ierunājās Soņka.

— Iešu pastaigāties, — negribīgi atbildēja Pēteris.

— Es arī iešu līdz, — meitene ātri uzģērba mēteli.

Bet Pēteris jau sparīgi soļoja pa ciemata ielu. Soņka

devās pakaļ. Pēteris, pamanījis dzinēju, spēra vēl garāku soli. Drīz viņi bija cauri visam ciematam, kur sākās tumšais mežs.

— Petruša, pagaidi! — nopakaļ sauca aizkususī Soņka. — Ja tu bēgsi, es celšu trauksmi. Celšu kājās policiju, un tā tev sadzīs pēdas, lai būtu kur būdams.

— Neesmu nekāds noziedznieks, — atsaucās Pēteris.

— Ja esi goda vīrs, tad uzklausi, kad cilvēks grib ar tevi runāt, — neatlaidās Soņka.

Pēteris nostājās tumšā koku ēnā. Soņka pienāca Rlāt tik gurdena, ka turpat stenēdama nosēdās miklajās sūnās.

— Petruša, kur tu gribi iet?

— To es pie robežas teicu.

— Kājām uz mājām? — Soņkai līdzjūtībā iedrebējās balss.

— Labāk kājām iet un ubagot, nekā sēdēt ar necilvēkiem vienā karietē, — atkal pēkšņi uzliesmoja Pēteris. — Nedomā, ka tikai baroniem ir sirds un gods. Tu pierunāji tētiņu, lai mani neskolo. Es pats atradīšu ceļu uz skolu bez jums. Un tālāk tikšu par tevi. Man tagad nieks ir izrēķināt tos uzdevumus, ar kuriem tu lauzi savu galvu un sēdēsi otru gadu tanī pat klasē. Tas tev godu nedara, bet tu vēl nekaunies man pāri darīt.

— Petruša, ko es esmu nodarījusi, ka tu man tā nikni pārmet? — Soņka sāka šņukstēt.

— Tava izturēšanās vainīga pie mūsu nesaskaņām, — Pēteris kļuva mazliet savaldīgāks.

— Bet kāda bija tava uzvešanās? — raudādama pārmeta Soņka. — Krīt kā barbars uz nevainīgu ģīmetni.

Soņkas asaras Pēteri samulsināja. Ja viņš raud par savu taisnību, taču meitenes raudas arī nevar būt bez pamata.

— Es atvainojos par ģīmetnes sabojāšanu! — viņš pirms šķiršanās gribēja būt pieklājīgs. — Bet tev arī jāsaprot mani. Atved tālā pasaulē un neviens pat nerunā. — Pēterim sāka velties lielas asaras.

— Tu jau pats šeit atbrauci, — iebilda Soņka.

— Nekad es nebūtu pats braucis, ja būtu zinājis, ka ar mani tā apiesies!

Pēteris dziļā sarūgtinājumā izstāstīja kļūmīgo atgadījumu Saļņevā, kā viņš nokļuva Modesta Nikolaje-viča rīcībā, kā viņi bēguši, un ar kādu nepacietību viņš gaidījis ierodamies Soņku.

Soņka klusēja kā aizsnaudusies. Pētera stāstījums viņai izklausījās pēc pasakas, bet zēna sāpīgās elsas liecināja par viņa pārdzīvojumu.

Pār koku galotnēm pakāpies mēness tiecās apgaismot tumšo pasauli. Soņka pievērsa skatu Pēterim.

Viņš bija dūšīgs zēns, gandrīz jauneklis. Augstā piere viņam piešķīra cienīgu izskatu, un tumšās acis kvēloja kā divas ogles.

Acu priekšā iznira arī Pēterburgas draugs, jaunais kņazs Dolgorukijs. Tas izstīdzējis, tievs kā asns. Valoda mīksta kā samts, bet vārdos trūkst spēka. Tievie, baltie zobi vienmēr atklājušies smaidā. Viņš griež caur tiem nemitīgus smieklus kā pele salmus. Ar viņu nekad nebija garlaicīgi. Ja cita nebija ko darīt, varēja kaut izsmieties.

Turpretim Pēterim piemita spēks. Viņa tuvumā varēja just, kā elpo zeme un visa dzīvā radība, kā smaržo zāle un ziedi. Likās, arī debesis gaišāk mirdzēja zvaigznēs un nolaidās zemu pār galvu.

— Petruša, — viņa iesāka gluži maigā balsī, — es nezināju, ka tu mani gaidīji. Man pret tevi vienmēr bijis labs prāts. Es nezinu, kas bija ar mani atgadījies... Tad negribējās atstāt Pēterburgu, bet nu žēl aizbraukt no mājām. Parunāsim ar papiņu, lai viņš griež zirgus atpakaļ. Tad dzīvosim pie manis visu vasaru.

— Paldies Soņka! — smagu atmiņu nopūtu izdvesa Pēteris. — Tev jābrauc uz Pēterburgu.

— Es domāju, ka tagad braukt ir jau par vēlu. Jūsu dēļ man paliek nenoslēgts mācību gads. — Soņka uzrādīja iemeslu, kāpēc bijusi tik nelaipna.

„Tu melo, meitenīt. Tā kadeta pēc tu nenobeidzi klasi,“ gribējās sacīt Pēterim. Taču, ja izlīgšana uzsākta, vajadzēja pie tās turēties.

Ejot uz apmešanās vietu. Soņka solījās aizvest draugu ekskursijā. Viņa pati arī neesot ne reizes bijusi tēva dzimtenē Veimārā. Tur esot brīnišķīgi.

Pēterim atkal sirds lēca kā precinieku ratu ilksij piesiets zvans. Viņš klusi sevī piedeva draudzenei visus pāri nodarījumus un cerēja, ka Soņkai līdzi mainīsies arī lielkungs.

Tomēr viņš bija vīlies. Lielkungs bārgi norāja abus pusaudžus par ilgo prombūtni vakara laikā un lika tūdaļ iet gulēt. Soņka mēģināja viņu apvārdot gan vāciski, gan franciski, bet viņš atgrūda krieviski:

— Ejiet gulēt, velns velnu lai parauj! Rīt agri jādodas tālāk.

Sadrūma Pēteris, uzmeta lūpiņu Soņka. Taču vecajam vīram bija jāklausa.

Aizejot savā istabiņā, meitene laipni pateica zēnam labu nakti un rītā viņam uzsmaidīja kā lēcošā saulīte.

2.

Miglainā dienā ceļinieki aizsniedza Viļņu un tāda pat migla apmāca Modesta Nikolajeviča prātus. Viņš neticēja baumām par insurģentu veiksmēm, tomēr Vilnas ārējais izskats liecināja par labu dumpiniekiem. Pilsētā nemanīja ne mazāko aplenkuma pēdu. Ielās līksmi čaloja poļu valoda, un aristokrātu dāmas bez izņēmuma staigāja tumšos sēru apģērbos. Viņu bija tik daudz, ka likās visa Viļņa esam vienīgi poļu apdzīvota.

— Varbūt tas ir tiesa, ko rakstīja krievu avīzēs, — nodomāia Modests Nikolajevičs, — ka dumpinieki uzspiež Vilnas iedzīvotājiem nēsāt sēru tērpus un ka tos. kas šim rīkojumam neklausa, aplej ar sērskābi. Apstākļi katrā ziņā prasīja būt piesardzīgam. Vispirms bija jāiegūst pilnīga skaidrība par stāvokli.

Izlikdamies par nezinātāju Modests Nikolajevičs apjautājās garāmgājējiem, kur apmeties ģenerālguber-nātors Muravjevs.

— Nezinām, — plecus paraujot, ironiski pavīpsnīja poļu patrioti. — Tāds kungs pie mums Viļņā vēl nav redzēts.

Rezignētais grēku nožēlotājs tūdaļ ķērās šķirstīt „Vilnas Vēstnesi“. Arī laikraksts nerādījā nekādas pārmaiņas. Krievu valodā bija tikai oficiāli atreferēti valdības rīkojumi un ziņojumi par sakautām insur-ģentu nodaļām, bet poļu valodā plaši aprakstītas Francijas, Anglijas un Austrijas lietas, kur ievietotas ziņas arī no Varšavas, Krakovas un citām Polijas pilsētām. Izcilā vietā un ar jūtamu gandarījumu starp rindiņām bija lasāms, ka dumpinieki pakāruši pareizticīgo mācītājus, Prokopoviču un Ropacki.

Tās bija pazīmes, ka Vilnā un provincē dzīve ritēja dumpinieku garā. Vēl neviens nenojauta, ka tur ieradies vīrs, kam krievu tauta par nopelniem cels pieminekli, bet poļu studenti to slepeni apziedīs ar vilka taukiem, lai šī pieminekļa iesvētīšanas dienā gaudo pilsētas suņi.

Modests Nikolajevičs sāka pat šaubīties, vai ir vērts iet pie generālgubernātora. Likās, būtu prātīgāk doties mājās un vērot notikumu norisi. Taču gribējās paskatīties, ko dara slavenais Muravjevs, kas nav attaisnojis uz viņu liktās cerības.

Pie generālgubernātora pils viņš uzmanīgi palūkojās apkārt, vai neredz kāds paziņa, kas varētu apvainot nodevībā. Tādu nebija. Pie ieejas durvīm stāvēja divi nevarīgi krievu kareivji. Kā likās, tie bija vēl nesen ievainoti cīņā ar dumpiniekiem.

Plašajās priekštelpās neviens negaidīja uz pieņemšanu pie jaunā pavēlnieka, tikai ziņneši skrēja ar lielām rīkojumu somām, ko fabricēja paliels ierēdņu stats. Tā tad generālgubernātors ar papīriem cerēja aizsargāties pret dumpinieku ieročiem.

— Nekas jums, draudziņi, neiznāks, — nodomāja Modests Nikolajevičs un ar apriņķa priekšnieka pašlepnumu ienāca sekretāra kabinetā pieteikt audienci pie generālgubernātora.

— Jūs laikam sekojāt aicinājumam atgriezties no dumpja? — viņā pavērsa pētīgu skatu kalsns sekretārs.

— Nē. Ko jūs iedomājaties! — lepni izgāza uniformētās krūtis štāba rotmistrs.

— Tad, laikam, ar kādām sūdzībām, vai ziņojumiem?

— Nē, es tikai personīgi.. .

— Personīgās lietās viņa augstībai nav laika pieņemt, — strupi noraidīja sekretārs un ierakās ar acīm lielajā papīru kaudzē.

— Man būtu jārunā par dažiem politiskiem jautājumiem, — piebilda Modests Nikolajevičs.

— Lūdzu, griežieties politiskajā nodaļā pie rotmistra šachovska.

„Ak, tu sušķis tāds! — īgni nopukojās sevī apriņķa muižniecības vecākais. — īsts papīru žurka! Ticis pie mazas ierēdņa aldziņas, tu jau iedomājies liels vīrs esam. Pat neproti parādīt cieņu atbildīgiem darbiniekiem uz vietām, no kā atkarājas, cik ilgi šeit jums būs atļauts sēdēt. Būtu es ļāvis vaļu saviem padotajiem, jūsu vilciens jau būtu apturēts pie Viļakas!“

— Ja nepieņem, nav arī vajadzīgs. — sev par gandarījumu noteica Modests Nikolajevičs un piešus šķindinādams izgāja uz ielas.

Viņam klātu pienāca divas sērās tērpušās dāmas ar sudraba šķīvīšiem rokās.

— Lūdzam labdarīgiem mērķiem! — viņas paskandināja šķīvīšus, un apriņķa vecākais iemeta desmit zelta rubļus.

— Ļoti pateicamies! Par to Dievs jums atmaksās, — uzsmaidīja glītās dāmas.

— Es domāju otrādi: pareizticīgo Dievs man uzliks sodu, — viņam gribējās pajokoties, lai izkliedētu slikto garastāvokli.

— Tādā gadījumā Polijas valdība jums gandarīs, — paklusu ieminējās dāmas.

— Tādas valdības nemaz nav.

— Būs. Jau drīz būs! — pārliecinātas noteica dāmas.

— Bet kādēļ ir šis nams? — Modests Nikolajevičs ironiski pamāja ar īkšķi uz generālgubernātora pili.

— Iīa-ha-ha! — pārgalvīgi iesmējās dāmas. — Tur spēlē kumēdiņus. Tanī pilī reiz ierīkos mūzeju, kur būs skatāmi krievu barbarisma darbi Polijā.

Tik pārdroša valoda bija skaidra liecība par jaunā generālgubernātora nespēku. Inflantu muižniecības vecākais pielika ziedojumam klāt vēl desmit rubļus un lūdza sevi ierakstīt Polijas atbalstītāju sarakstā.

Dāmas uzprasīja ziedotāja adresi Viļņā. Modests Nikolajevičs minēja „Eiropas“ viesnīcu. Dāmas neticīgi saskatījās.

— Tur jums ļoti jāuzmanās, jo viesnīcu okupējuši krievu spiegi. — tā viņas sauca no Pēterburgas iebraukušos ģenerālgubernātora uzticamos darbiniekus un vēl piebilda: — Jums būtu ieteicams apmeklēt slaveno labdarības ziedojumu vācēju pani Bučinsku, pie kuras apmetusies arī jūsu aktīvākā darbiniece pane Sčerbin-ska. Nabadzīte pēc vajāšanām ieradās Vilnā gluži sagurusi, tomēr cenšas mums palīdzēt visiem spēkiem.

Panes Sčerbinskas vārds kādreizējo pielūdzēju samulsināja. Lūk, viņa jau paguvusi kļūt populāra Vilnā! Un ja dumpinieki uzvar? Atcerējās teicienu: vislabāk jāapietas ar presi, policiju un suņiem, jo tie visbiežāk var izdarīt nepatikšanas, un atzina, ka tikpat uzmanīgi jāapietas ar uzņēmīgām sievietēm. Taču pane Sčer-binska nebija no tām, kurām, uzmanību parādot, būtu sevi jāpiespiež. Kaut arī viņu bērns vairs nebija starp dzīvajiem, mīlas atbalss šalkoja līdz gadu straumei. Atceroties sen pagājušo Lieldienu nakti, kad pie pirmās iepazīšanās bija iemīlējis Mariju, viņš atkal jutās nonācis vecā burvju aplī, kurā bez viņiem ieslēgts arī svešs bērns. Vai viņa pienākums būtu šo bērnu atdalīt, darīt nelaimīgu māti? Katram jāuzmin sava dzīves mīkla pašam.

Atgriezies viesnīcā, Modests Nikolajevičs Pēterim rādīja atkal draudzīgu seju.

— Es nedomāju, ka Viļņa ir tik skaista pilsēta, — jūsmīgi stāstīja viņš saviem jaunajiem ceļa biedriem un ieteica audžumeitai braucienu uz Pēterburgu pāris dienu atlikt.

3.

Poļu labdarības nams, kurā dzīvoja slavenā pane Bu-činska, likās, bija kā izmiris. Tikai pēc trīskārtīgas zvanīšanas durvis pavēra kāda veca dāma, gluži aizplīvurojusies kā arābiete.

— Ai, Jēzus Marija! — viņa izbijusies iesaucās, pamanījusi ordeņoto krievu virsnieku, un pārmeta krusta zīmi.

— Nebaidieties, pane, es esmu dumpinieks, — Modests Nikolajevičs sāka apjautāties pēc panes Sčerbinskas.

— Viņai šeit ieradās vīrs . .. Drošības labā pārgāja abi uz atsevišķu dzīvokli, — plīvuru atsegusi pār galvu, stāstīja vecenīte.

— Kas par nedrošību? — bravurīgi iejautājās rot-mistrs.

— Klīst sliktas baumas, — murmināja vecenīte.

— Blēņas! — Modests Nikolajevičs pierakstīja adresi un gāja uzmeklēt Sčerbinskus. Ja viņi paši stāv sakaros ar dumpiniekiem, taču nedrīkst būt naidīgi. Vismaz dabūs no tiem informāciju.

Pēkšņi bija dzirdama bungu rīboņa. Nogriežoties pa šauro Dominikāņu ielu, Modests Nikolajevičs pamanīja lielu ļaužu pūli.

— Ved. ved! — sauca ziņkārie un, kaklus izstiepuši, raudzījās drūzmainā masu gājienā.

— Ko ved? — tiem piebiedrojās arī Modests Nikolajevičs.

— Ved sodīt priesteri Išoru.

— Par ko sodīt?

— Par tautas valdības uzsaukuma nolasīšanu baznīcā.

Sēru procesijas priekšgalā, bungas rībinādami, jāja žandarmi un kazaki, pēc tiem, kareivju sardzes ielenkts, braši soļoja gara auguma, glīta izskata jauns priesteris tumšām, domīgām acīm. Aiz viņa sekoja baltā komžā otrs katoļu priesteris un milzīgs ļaužu pūlis. Dāmas, ietinušās sēru plīvuros, raudāja balsī.

Starp raudātājām Modests Nikolajevičs pazina arī pani Sčerbinsku. Viņš spraucās pūlī tuvāk izredzētajai, bet cilvēki, ar fanātisku naidu pret krievu karavīra uniformu, grūdās viņam virsū un lamājās. Tomēr ar vīra spēku virsniekam izdevās nokļūt mīlamai sievietei blakām. Viņš novilka cimdu un gribēja sniegt roku, bet pane Sčerbinska pavērsa viņā piktu skatu. Vēl ar lielāku sašutumu virsnieku dzēla skatiem panes Sčer-binskas draudzenes, kas soļoja ar viņu slēgtā rindā, cieši turēdamās viena otrai pie rokām.

— Taču priesteri nesodīs, — dāmām labinājās klāt Modests Nikolajevičs. — Viņi grib tikai pabaidīt.

— Citādi nemaz nevar būt, — niknumā iekaisa dāmas. — Bet kā viņi drīkst garīdznieku aizskart! Tas ir izsmiekls baznīcai! Tā ir konkordāta laušana ar Svēto krēslu! Tādi barbari jāaiztriec pie Āzijas mežoņiem !

Krievu virsnieks jutās iekļuvis karstā pirtī. Viņš saprata, ka krieviem līdz poļi lamāja arī viņu pašu, taču baidījās iebilst pretim, baidījās no aizsūtīšanas uz Āziju. Viņš šūpojās līdz ļaužu straumei uz Luķišķu laukumu, kur varēja sagaidīt sakaitinātā pūļa uzbrukumu žandarmērijai un kareivjiem. Varbūt, tur sāksies asiņainas cīņas, un šodien pat generālgubernātoram Muravjevam nāksies bēgt no Vilnas pa galvu pa kaklu? Arī Modests Nikolajevičs apņēmās tādā gadījumā cīnīties panes Sčerbinskas pusē. Roka aptaustīja kabatā pielādēto revolveri.

Uz lielā Luķišķu laukuma saplūda vairāk desmits tūkstoš ļaužu. Kā tumšs palags pār viņu galvām plivinājās dāmu sēru plīvuri.

Priesteri Išoru nostādīja pie nāves staba.

Lasīja spriedumu.

Vēl neticīgie smaidā atvēra zobus par jaunā ģene-rālgubernātora sarīkoto pirmo komēdiju, bet pēkšņi gaisā uzspurdza sarkans signāla karodziņš.

— Trrrak!!! — norībēja spēcīga zalve, un priesteris lšors saļima ...

■5— Ai, Jēzus Marija!!! — nošalca histēriski sieviešu saucieni.

— Nerons, Nerons! Vilnā valda Nerons! — iesaucās daži vīrieši un likās, nupat divdesmit tūkstošu ļaužu lielais pūlis gāzīsies virsū nelielai kareivju grupai.

Bet pūlis, saslējies pirkstgalos, nekustīgi sastinga.

Krievu kareivju durkļi un šauteņu stobri auksti un mēmi vērās pretī ļaudīm, gatavi ik mirkli spļaut nāvi.

Drebuļi noklusināja arī sievu vaimanas. Tās tikai klusu šņukstot, nolaida zemāk tumšo plīvuru mākoni par godu kritušajam traģiskā nāvē.

Viszemāk nolieca galvu pane Sčerbinska. Likās, viņa gribēja nolaisties uz ceļiem, bet pieplaka klāt zemei un sabruka nespēkā.

Viņai klāt piesteidzās Modests Nikolajevičs. Kaut būtu bijis tuvumā ūdens! Kad viņš noliecās uzcelt paģībušo, cauri pūlim lauza sev atpakaļ ceļu žandarmi un kareivji. Pamanījuši virsnieku līdzjūtīgi ņemoties ap paģībušu dumpinieci, viņi pavērsa tanī naidīgus skatus.

Modes tam Nikolajevičam notrīcēja rokas.

Pie paģībušās piesteidzās klāt citi vīrieši un aiznesa viņu līdz tuvākam važonim.

Priestera Išoras līķis jau bija aizvests, un sērojošā publika sāka izklīst, bet Modests Nikolajevičs vēl ar-vienu stāvēja tanī pašā vietā kā nosodīts. Raugoties uz nāves stabu, pa kauliem skrēja drebuļi un galva džinkstēja kā sadauzīta.

Krievu avīzes vakara izdevumā ģenerāļa M. N. Mūra vjeva attēls parādījās gandrīz pāri visai pirmajai lappusei. Stiprā vīra personības raksturojumā bija lasāmas arī sekošas rindas:

„...Kad viņam jautāja: „Vai jūs neesat tas Mūra vjevs, kas piedalījās 1825. gada dumpī?“ Uz to viņš lepni un stingri atbildēja: „Es neesmu no tiem Mūra vjeviem, kupus kar, bet no tiem, kas pats kar.“

4.

Klusa tovakar bija Viļņa. Pa izmirušām ielām patrulēja karavīru grupas, bet no namu logiem uz tiem griezās naidīgi skati kā nažu asmeņi.

Modests Nikolajevičs, ierāvies restorāna stūrī, klusi sačukstējās ar garzābakainiem poļiem, kas bija atgriezušies no cīņām mežos iestiprināt dūšu.

— Par vienu nošauto mums nav daudz jāskumst, jo mēs šos zeņķus desmitiem izņemam no ierindas diendienā, — dižojās dumpinieki, bet acis viņiem bija tumšas un drūmas kā satrauktās Vilnas ielas.

Nākošās dienas rītā uz Luķišķu laukumu ar bungām izvadīja slavenus muižniekus Koliško un Serakovski, un visa Viļņa sāka drebēt nāves bailēs.

Pilsētā tika izplatītas skrejlapiņas, kurās ģenerāl-gubernātors atkārtoti aicināja dumpiniekus atgriezties no mežiem mājās. Kas klausīs pavēlei, tos atzīs par drošiem pilsoņiem, bet pretējā gadījumā draud nāves sods.

Ilgi vīstīja rokās skrejlapiņu Modests Nikolajevičs. Kas noticēs, ka viņš mežā nav bijis, kad plašā apgabalā dumpis vārās kā katlā? Nevienam nebija pierē zīmes, kurā pusē tas stāvējis. Visdrošākā nevainības ķīla bija draudzība generālgubernātora namā.

Viņš devās izlūkot amnestijas namu.

Nu generālgubernātora mītni apsargāja vai vesela rota karavīru un žandarmi spožās uniformās dežurēja pie katrām pils istabas durvīm. Aizkusuši skrēja ziņneši.

Pils garajos gaiteņos pazemīgi stāvēja gar sienmalām grēku nožēlotāji, it kā gatavodamies iet pie bikts. Pieņemšanai izraudzītie dižkungi sēdēja uzgaidāmā telpā ar gari izslīkušiem deguniem. Kavējās atmiņās un izdomāja attaisnojuma motīvus. Starp pēdējiem bija ierādīta vieta arī Modestam Nikolajevičam.

Patvaldnieks spēja pieņemt tikai pāris desmit cilvēkus dienā, bet šo skaitu samazināja ģenerāļi, pulkveži, gubernātori un mācītāji, kas tika pieņemti ārpus kārtas. Viņi nāca un nāca viens pēc otra, izgāzuši ordeņo-tās krūtis, vai nesot svēto pravoslavijas krustu važiņās ap kaklu.

Modestam Nikolajevičam likās, ka viss plašās Krievijas smaguma centrs pārvietojas uz Viļņu. Zobi griezās uz svešiem nācējiem no Krievijas malu malām, kas, izlasījuši Muravjeva aicinājumu, steidzās palīgā glābt Impēriju. Kur tad viņi bija pirms dumpja? Vai tagad tikai uzzināja, ka Krievijas rietumu provinces vairāk pievērš skatu Romai, Berlīnei, Parīzei un Londonai, nekā Pēterburgai un Maskavai? Nu tie nāk kā melns siseņu mākonis nolaisties rietumu provinču labajās ganībās — atsēsties mīkstajos krēslos.

„Pie velna tos siseņus! Mēs paši protam valdīt,“ — nolēma Modests Nikolajevičs un, piešus skandinādams, izgāzis krūtis, gāja pie sekretāra.

Bet kalsnais sekretārs viņam parādīja garu gaidītāju sarakstu. Viņš bija pieteikts starp nežēlastībā kritušiem. Protams, tā bija tikai sekretāra nežēlastība, kas bija saskaities kopš pirmās iepazīšanās, taču tāds sekretārs var mocīt cilvēku bez gala. var slikti ietekmēt arī pašu ģenerāli. Tad viņš kritīs īstā nežēlastībā.

Apstākļi spieda aizlaikus meklēt draugus un paziņas starp citiem īstajiem ierēdņiem. Viņš atcerējās ziedojumu vācēju brīdinājumu būt uzmanīgam krievu okupētā viesnīcā un nolēma pārcelties turp pie krieviem.

Modests Nikolajevičs devās uz „Eiropas“ viesnīcu. Viesmīļi purināja galvas: šeit esot rezervētas istabas tikai generālgubernātora ierēdņiem.

— Apžēlojieties! Vai tad es neesmu īsts krievu patriots? — ar ordeņiem dižojās vecais rotmistrs, tomēr pūles bija veltas.

— Ja vēlaties sastapties ar Pēterburgas viesiem, jūs varat atnākt vakarā pasēdēt restorānā, — piedāvāja viesnīcas pārvaldnieks.

Nu Modestam Nikolajevičam arī šī mazā pretimnākšana jau likās solis uz priekšu. Viņš sniedza par sevi ziņas dežūrvirsniekam un izņēma viesnīcas apmeklēšanas karti. Viņš bija gatavs, ja naudas nepietiktu, ieķīlāt kaut Zaļmuižu, tomēr nešķirties no Vilnas, kā-mēr būs nomazgājies balts no visiem dumpja putekļiem.

Audžutēvs pavēlēja Soņkai glīti saposties kā uz svinībām.

— Bet kur paliks Petruša? — meitene negribēja šķirties no drauga.

— Nu, lai nāk līdz, velns ar’ ārā! — viņš rupji nolamājās. un pats sāka spodrināt sev zābakus.

5.

„Eiropas“ viesnīcas restorānā pie kopā sabīdītiem galdiem sēdēja generālgubernātora ierēdņi, bet atstatāk pie citiem galdiņiem krievu patrioti no malu malām, un krieviem līdzjūtīgā vietējā sabiedrība. Tā kā

restorāns pārējai publikai bija slēgts, tad intīmā sabiedrībā mīlēja ierasties dažas izcilas vadītājas personas.

Tanī vakarā pie garā galda cienīgi sēdēja kāds briļļains kungs ar garu bārdu. Viņš bija paņēmis līdz vai veselu nastu ar vecām grāmatām. Muravjeva līdzstrādnieki ēda, dzēra un klausījās šā vīra norādījumos.

Modests Nikolajevičs ar saviem pusaudžiem bija ieņēmis vietu tuvu garajam galdam. Flegmātiski kavēdamies pie vīna glāzes, viņš runāja nesakarīgus vārdus saviem jauniešiem, bolīja acis uz nākamiem konkurentiem un centās uzzināt personu vārdus pie garā galda. Tur viņā dzēlīgi nolūkojās paša ģenerālgubernā-tora sekretārs, bet otrs kungs, rotmistra uniformā, smaidīdams raudzījās uz viņu galdiņu. Viņam pazagšus šad tad uzsmaidīja arī Soņka, kas bija viena no nedaudzām sievietēm starp lielā pagrieziena veidotājiem Krievijas rietumu provincē.

Modests Nikolajevičs pirmo reizi jutās lepns uz savu audžu meitu. Kaut tieviņa kā smildziņa, tomēr sieviete.

Briļļainais vīrs ar garo bārdu cēla grāmatu kaudzi uz galda. Grāmatās bija ielocītas lapiņas. Viņš, uzrādījis attiecīgu gabalu, ļāva ierēdņiem laist grāmatu apkārt no rokas rokā. Krievi purināja galvas. Tas nozīmēja, ka grāmatas rakstītas nesaprotamā valodā. Tad briļļainais vīrs sāka šķirstīt aprakstītās lapiņas un lasīja izvilkumus no grāmatām, tulkodams krievu valodā.

Pirmais izvilkums skanēja tā:

„Visžēlīgais Dievs, Visvarenais Dievs,

Tu poļu, leišu un žemaišu Dievs.

Nu mēs jau saredzam Tavējās dusmas,

Ko tu grēciniekiem solījis esi.

Sen jau ir zudusi mīlestība,

Kristīgā ticība samīta kājām;

Nav vairs taisnības, nav vairs kārtības,

Pazūd nu mūsējā varenā valsts ...“

Zāli pāršalca skaļi smiekli. Ierēdņi spiedās tuvāk jautrības sagādātājam. Ierēdņiem līdz ziņkārīgi izstiepa kaklu arī Modests Nikolajevičs.

— Ko viņš tur lasa? — pikti iejautājās Pēteris, kam nepatika smaidošā virsnieka uzmanība Soņkai.

— Krogus dziesmas lasa, — atrūca kungs, lai zēns netraucē gudro ļaužu kritiku, un pats, noliecies pie blakus galdiņa sēdētājiem, uzprasīja, kas ir tas briļļainais kungs.

— Tas ir jaunais Vilnas apgabala skolu kurātors Korņilovs, — atbildēja vecīgs kungs.

Modests Nikolajevičs pievērsa augstajam skolu vadītājam vēl lielāku vērību. Korņilovs citēja nākošo lietuviešu garīgo dziesmu:

„Taisnības Dievs, žēlīgais Dievs,

Tu zini un redzi šos bēdīgos laikus,

Kad ar asarām karstām un žēlām Ikviens no mūsējiem gauži raud.

Kad ir jaunie valdnieki mūsu Bieži aplaupa ciemus un muižas.

Taisnības Dievs, sajauc valsti,

Kas ir pretīga ticībai mūsu!“

Atkal zāli pāršalca skaļi smiekli.

— Nē, tās nav vis dzīru, bet garīgas dziesmas, — Pēteris sirdīgi palūkojās Soņkā, kas smējās krieviem līdz.

— Jā, garīgās, tad ieklausies, puisīt, kā tās skan, — viņu norāja Modests Nikolajevičs.

— Dziesma uz svētu Kazimiru, — pieteica Korņilovs un ieinteresētiem klausītājiem atkal ziņkārē iedzirkstī-jās acis.

„Ak, jau mēs redzam to briesmīgo sodu.

Kas uzlikts par grēkiem un visādām vainām; Izklīda tauta, nogura kungi,

Sabruka mūsu varenā valsts.

Tūkstošiem ļaužu, saņemtus gūstā,

Aizdzina verdzībā maskaļi, zviedri,

Svētās baznīcas, pilsētas, ciemus,

Muižas un sādžas dedzina naidnieks ...

Lietuvas zeme tad gāja jau bojā,

Septiņus gadus kad verdzībā krita,

Dievs no lielas mīlības savas Sūtīja aizstāvi, palīgu lielu.

Kazimirs svētais no debesīm nāca,

Kareivjiem bija starp mākoņiem redzams,

Kas viņam sekoja, sakāva krievus,

Raudošu tautu no verdzības glāba.“

Tad nāca izvilkumi no Litānijas par Svēto Kazimiru, kuras nobeigas nosmaka smieklu čalās.

— Svētais Kazimirs, mūsu naidnieku uzvarētājs, — lasīja Korņilovs, bet vietā, „lūdz Dievu par mums!“, atskanēja sparīgs ,,IIa-ha-ha-ha!“

— Svētais Kazimirs, gaisma un Lietuvas-žemaitijas aizstāvis.

— Ilu-hu-hu-hu! — guldzināja smieklus arī Modests Nikolajevičs.

— Svētais Kazimirs, Jageloņu dzimtas skaistums.

— Hi-hi-hi-hi! — jautri iesmējās Soņka un cēla pretim krievu ierēdņiem savu glāzīti.

— Soņka, nezaimo svētumus! — Pēteris sapīcis gandrīz vai iesaucās.

— Bet. Petrušiņ, Jageloņu dzimta taču nepieder pie svētajiem, — viņam apvaldīti atteica Soņka, un atkal viņas skati Smaidiem līdz slīdēja uz garā galda pusi, kur Korņilovs, noņēmis no deguna acenes, uzcēlās teikt runu.

— Mani kungi! — viņš omulīgi pārbrauca ar plaukstu pār garo bārdu. — No šiem nedaudziem piemēriem mēs redzam, ar kādiem līdzekļiem polisms saindē ticīgo ļaužu sirdis un sēj tanīs naida jūtas pret krievu tautu. Kamēr vien no tādām grāmatām ļaužu masas lūgsies, mēs tās nespēsim pievilkt savā pusē. Ticiet, ka ne karaspēks, ne policija neiznīcinās polismu. šai tautai jādod izglītība, jo krievu izglītība ir stiprāka par krievu

durkli. Tāpēc skola ir svarīgāka par karaspēku. Labāk ieturēt taupību karaspēka uzturēšanas līdzekļos nekā skolu lietās. Uz skolu jāskatās tā, kā pāvests skatās uz katoļu mācītājiem, kā uz morālisku ieroci. Tāpēc, kungi, mums jāpanāk visu kaitīgu grāmatu konfiskācija, un to vietā skolās jādod citas, kas izraus šo tautu no polonisma žņaugiem un pavērs tai durvis uz saprašanos ar krievu tautu un pareizticību.

— Pareizi, pareizi! — visskaļāk piekrišanu izrādīja Modests Nikolajevičs un sparīgi sita spēcīgās roku plaukstas. — Tikai skolas, tikai skolas!

Līdzi skolu kurātoram uz sirsnīgo aplaudētāju pavērsa skatus arī citi ģenerālgubernātora līdzstrādnieki. No savas vietas uzcēlās kāds rotmistrs un tuvojās savrup sēdošiem.

— Lai man ir atļauts iepazīties ar saviem tautiešiem, — viņš nosauca šachovska vārdu.

Modests Nikolajevičs atcerējās, ka ģenerālgubernātora sekretārs informācijas nolūkā lika viņam griezties pie politiskās nodaļas vadītāja rotmistra šachovska. Nu viņš pats bija klāt un sasveicinājās ar Modestu Niko-lajeviču kā ar vecu paziņu.

— Liekas, mēs arī esam pazīstami, fon Rozena jaunkundze, — politiskās nodaļas vadītājs pat zināja viņas vārdu. — Jūs steigā aizbraucāt no Pēterburgas uz Prūsiju.

— Jā, bēgdams no dumpja tur bija apmeties mans papiņš un pieprasīja man steidzīgi atstāt Pēterburgu, — Soņka, izdabādama glītajam paziņam, savā naivumā stāstīja patiesību.

Modestam Nikolajevičam pieri aprasoja baiļu sviedri. Viņam atkal draudēja krišana nelaimē sievietes dēļ.

— Nevis bēgot no dumpja, bet no slimības, ko man iedzina šie dumpinieki, — viņš centās labot audžumeitas izteicienus. — Varat iedomāties nemitīgo apkārt-braukāšanu, lai izlūkotu saspīlēto stāvokli. Nudien, tie dumpinieki iedzina kājās reumatismu! Negribot bija jādodas uz Karlsbādi.

— Tā tad jūs bijāt Karlsbādē? — atkal lūkojās Soņ-kai acīs glītais rotmistrs.

— Jā, Karlsbādē! — gandrīz iekliedzās Soņka, kad tai audžutēvs pastipri uzmina uz kājas.

Jaunais virsnieks neatlaidīgi sāka iztaujāt jaunkundzei Karlsbādes iespaidus. Audžutēvs metās starpā par atbildētāju. Tik nejauku pilsētu viņš savā mūžā neesot redzējis. Dūņu vannas smirdot pēc paša nelabā, un lai Dievs nevienam nedodot mazgāties tik šausmīgās pirtīs. Tiklīdz dabūjuši dzirdēt par viņa augstības ģenerāļa Muravjeva ierašanos, steigušies uz Viļņu, kā uz īstas pestīšanas vietu.

— Jā, tiešām Viļņa kļūst tīkamāka, — apliecināja politiskās nodaļas vadītājs. — Un vēl tīkamāka tā kļūs, kad nozudīs ielās šīs tumšās drapērijas, — tā viņš nosauca dāmu sēru tērpus un ar gandarījumu piebilda: — Jau šodien par to parakstīts rīkojums.

— Vai sēru tērpi būs noliegti arī bēru gadījumos? — bažīgi ieminējās Soņka.

— Kas jauniem cilvēkiem ko runāt par bērēm? — norādams atcirta audžutēvs.

Šachovskis pameta skatu uz garo galdu un viņiem klāt pienāca kalsnais ģenerālgubernātora sekretārs.

— Jūs vēl arvienu uzturaties Vilnā? — sekretārs uzsāka sarunu ar tēvu, lai politiskās nodaļas vadītājs dabū aprunāties ar meitu.

— Jā. Ceru sagaidīt brītiņu, kad viņa augstība būs vaļīgāks. — Modests Nikolajevičs, nemierīgi mīņādamies, šad tad piebalsoja Soņkai, lai sarunās ir uzmanīga.

— Nē, uz to viņš pats arī necer, — sekretārs pastāstīja, ka ģenerālgubernātors strādājot astoņpadsmit darba stundas dienā. Viņa istabā uguns spīdot augām naktīm. Kad ierēdņi nākot darbā, viņam jau esot sagatavoti pāris desmit rīkojumi, kas nekavējoties jāizsūtot gubernātoriem. Bet dažādām pieņemšanām, apspriedēm un projektiem neesot gala.

— Tomēr es viņam gribēju atgādināt, lai pievelk stingrāk grožus dumpiniekiem, — apriņķa muižniecības vecākais labinājās klāt sekretāram, — citādi mums, atbildīgiem darbiniekiem uz vietām, ik dienas jādreb bailēs no uzbrukumiem.

— Par to viņa augstība jau parūpējās pirms izbraukšanas no Pēterburgas, — lielīgi skaidroja sekretārs. — Vai jūs domājat, ka mēs pus mēnesi kravājām tikai ceļa somas? Nē, nē, tāpat ražojām augām naktīm un atvedām līdz sagatavotu veselu kaudzi rīkojumu, ko nevar atsaukt ir viņa ķeizariskā majestāte. Vai dzirdējāt, kā grāfu Plāteru pēc mātes lūguma aizstāvēja pati ķeizariene? Bet Muravjevs pateica, nejaukties viņa darīšanās, un tanī pašā dienā Plāteru nošāva. Muravjevs nav no tiem, kurus var ietekmēt.

Modestam Nikolajevičam kļuva neciešami karsts.

— Ja jūs domājat, ka es nedabūšu pie viņa augstības audienci, tad man laiks doties uz staciju. — Modests Nikolajevičs skatoties pulkstenī, pašķielēja uz Soņku, kas jautri tērzēja ar šachovsku. — Nu, bērni, dosimies ceļā. Atvainojiet, mani kungi!

Pēteris uzcēlās līdz Modestam Nikolajevičam.

— Iesim, Soņka!

— Kāpēc tik ātri?

šachovskis jautājot sarāva uzacis.

— Tagad visiem atbildīgiem darbiniekiem jābūt nomodā, — ar gandarījumu noteica daiļās audžumeitas aizbildnis. — Ja nav iespējama audience pie viņa augstības, man jābrauc.

Polītiskās nodaļas vadītājs jautādams palūkojās sekretārā.

— Es jau teicu, ka jums ir iespēja dažas minūtes runāt kā dumpiniekam, — paskaidroja sekretārs. — Tā ir vienīgā iespēja piekļūt klāt ģenerālim.

— Apžēlojieties! — lielīgi izgāza krūtis atvaļinātais štāba rotmistrs. — Es, ģenerāļa Kuļņeva testāmenta glabātājs, lai ietu pie viņa drauga ģenerāļa Muravjeva kā grēku nožēlotājs! Vai jūs zināt, kas bija ģenerālis Kuļņevs? Viņš pirmais cīnījās un krita par šo zemi!

Atzīšanās radniecībā ar nelaiķi krievu patriotu sekretāram tūdaļ iedvesa cieņu pret aizdomās turēto apriņķa vecāko. Viņš apsolījās ģenerāļa Kuļņeva radinieku pieteikt ārpus kārtas. Bet tēvoča audienci pie

Muravjeva audžumeitai nācās kompensēt ar solijumu otrā dienā satikties ar politiskās nodaļas vadītāju.

Meitenes vieglprātīgais solījums Modestu Nikolaje-viču ļoti apbēdināja.

— Ja jūs pļāpāsit ar šo spiegu un strādāsit man pretī, nudien, es jūs vairs necietīšu kā savu meitu! — mājās braucot, rājās audžutēvs.

— Vai es vainīga, ka viņš mani uzmana? — taisnojās meitene.

— Jūs vēl esat par mazu, lai saietos ar kavalieriem, — aizrādīja Modests Nikolajevičs. — Jūsu gados jūsu kavalieris ir Petruša. Un rītu jūs visu dienu neatstāsities viens no otra ne soli. Vai dzirdi, Petruša?

Pēteris Soņkas seju tumsā neredzēja, bet viņam sirdī lija liels gandarījums. „Eiropas“ viesnīca viņa atmiņā nogulās uz visiem laikiem, un Modests Nikolajevičs atkal likās labs cilvēks.

6.

Pateicoties amizantai audžumeitai un cīņā pret Napoleonu kritušajam Kuļņevam, Modests Nikolajevičs sēdēja uzgaidāmā zālē, dziļi nogrimis mīkstā krēslā; kūpināja cigāru un sarunājās ar ģenerāļiem, gubernā-toriem un apgabala skolu kurātoru Korņilovu.

Šinīs sarunās viņš guva jēgu par jauniem strāvojumiem Krievijas iekšpolītikā. Agrākais krievu impē-riālisms balstījās vienīgi uz durkļiem. Pētera Lielā un Katrīnas II. iekarotās provinces gluži mākslīgi bija ietvertas impērijas robežās. Un kamēr pastāvēja dzimt-niecība, pietika piegriezt vērību tikai šo provinču muižniecībai, kas privilēģiju dēļ ātri pārorientējās uz krievu valdības pusi.

Bet pēc dzimtniecības atcelšanas sāka prasīt tiesības pašas apspiestās tautas. Krievu tauta vēl snauda garīgā miegā, turpretī vairāk attīstītās rietumu provincēs radās strauja tautiskās atmodas kustība un sāka parādīties bīstami nacionālās pašnoteikšanās iedīgļi.

Visnemierīgākā bija palielā poļu tauta, kas saņēma uzmudinājumu no tautiešiem Austrijā un Prūsijā un

morālu atbalstu no ārvalstīm, kas negribēja samierināties ar Polijas valsts sadalīšanu. Līdz ar poļiem turējās Lietuva, un šīs dumpīgās zemes sēja nemierus savās agrākās provincēs, Baltkrievijā un Ukrainā. Baltija bija otra vāciskas orientācijas grupa ar spilgtām pašnoteikšanās tendencēm. Ziemeļrietumos bija mūžīgā separātiste Somija.

Tādēji visa rietumu nomale bija nedroša impērijas sastāvdaļa.

Daudzus miljonus ļaužu siet klāt krievu tautai vienīgi ar okupācijas līdzekļiem turpmāk nebija iespējams. Bija jārod jauni ceļi. Jādod šīm tautām izglītība krievu garā un jāpievērš tās pareizticībai, lai jūt garīgu saistību ar lielo krievu tautu.

Par šo jauno ideju reālizētāju bija izraudzīts Krievijas stiprais vīrs Muravjevs. Viņš nebrauca uz dumpīgo Poliju, jo tai pastāvēja savs statūts. Muravjeva uzdevums bija atšķelt poļus no lietuviešiem, baltkrieviem un ukraiņiem. Viļņa bija senās lielās Lietuvas galvas pilsēta. No šejienes viņš varēja pārredzēt ne vien zemaišus un leišus, bet arī baltiešus, baltkrievus un ukraiņus. No septiņām dumpīgām guberņām viņš izveidoja, tā saukto, Rietumu apgabalu, kurā apņēmās izravēt poļu ietekmi un sakausēt to ar Krieviju. Tāpēc arī Muravjeva pilnvaras sniedzās tālu pāri ķeizariskā nama locekļu un ministru kabineta funkcijām. Viņš bija nekronēts ķeizars Vitauta Dižā valstī un tālā tās apkaimē. Viņa dūres piesitiens lika nodrebēt katram, un tāpēc katrs valsts vīrs centās izdabāt neaprobežotam diktātoram.

Modests Nikolajevičs bija mazs cilvēciņš šinī lielajā spēlē. Viņš labinājās klāt tiem, kas jau ieguvuši ģene-rālgubernātora uzticību. Tāds vīrs ar lielu nākotni viņam likās Vilnas apgabala skolu kurātors Ivans Kor-ņilovs.

— Es esmu aizkustināts par jūsu gaišības vakarējo runu „Eiropas“ viesnīcā, — viņš glaimoja bārdainam vecim kā meitenei. — Jūsu projekts — panākt ar skolām apgabala rusificēšanu, tiešām ir ģeniāla izdoma.

— ŠI ir jau veca ideja, — centās savu nozīmi mazināt Korņilovs. — Līdz šim nebija iespējams zemniekus piegriezt skolām, jo viņi kā vergi atradās vienīgi poļu muižnieku aizbildnībā. Bet ko jūs, kungi, vēl teiksit par tādu manu projektu? — Skolu kurātors izcēla no grāmatām pārpildītā portfeļa kādu manuskriptu krievu burtiem. — Lūk, viens lietuviešu mācītājs man pārcēlis dažus gabaliņus no lietuviešu grāmatām krievu alfabētā. Viņš apgalvo, ka lietuviešu valodai vispiemē-rotāki esot nevis latīņu, bet krievu burti. Bet vai jūs saprotat, kungi, ko tas nozīmē? Tā būtu vesela apgabala izņemšana no poļu aizbildnības, jo tad arī mēs vieglāk varētu iemācīties šo valodu un izdarīt grāmatu cenzūru.

— Tiešām ģeniāla izdoma. Ģeniāla! — glaimoja Mo-dests Nikolajevičs.

— Bet sakiet, lūdzu, — Korņilovs griezās pie Inflan-tijas atbildīgā darbinieka, — kādu īsti valodu runā Vi-tebskas guberņas rietumu daļā? Man apgalvo, ka tur dzīvo leiši. Bet viens no mūsu mācītājiem sakot, ka latvieši. Sakiet, kas tur īsti ir par tautību?

— A, velns viņus zina! — nopukojās Modests Nikolajevičs. — Viņi paši teicas esam poļi. Tā katoļu garīdznieki viņiem skaidrojot.

— Nē, poļi tur nevar būt. Poļi tur ir muižnieki un garīdznieki, bet zemniekiem jābūt leišiem.

— Tad leiši vien būs, jūsu gaišība. — pievienojās Ludzas apriņķa vecākais.

— Lieliski, lieliski, — līksmi glauda bārdu apgabala skolu kurātors. — Tādā gadījumā nāks viens izglītības un kultūras nolikums visam apgabalam.

Šinī laikā pie ģenerālgubernātora izbeidzās triju stundu garā audience vistuvākam Muravjeva padomdevējam un līdzstrādniekam, Vilnas un Lietuvas mē-tropolītam Semaško. šim vīram izejot no Muravjeva kabineta, ierēdņi godbijīgi uzcēlās no saviem krēsliem, un sirmgalvis, iedams cauri lielajai zālei, ar kreiso roku pieturēja pie krūtīm uzkārto paša ķeizara dāvāto krustu un ar paceltu labo roku it kā svētīja, it kā mierināja jaunā laikmeta iezvanītājus. Pienācis durvīm,

viņš atgriezās un gribēja atkal iet pie ģenerālguber-nātora, bet tur jau bija paguvis iemanīties skolu kurā-tors ar ģeniālo projektu mapi. Tad mētropolīts pienāca klāt sekretāram.

— Man piemirsās vēl dažas lietiņas. Es tās atsūtīšu ar vienu mācītāju.

— Prieks pakalpot jūsu ekselencei! — pazemīgi noliecās sekretārs.

Modests Nikolajevičs. gaidot savu kārtu, gatavojās kā uz grēku sūdzēšanu.

— Ko tad jūs guļat zem cepures! — no Muravjeva kabineta atbalsojās stingrā ģenerāļa balss. — Tūdaļ sastādiet rīkojumu par aģitācijas grāmatu noliegumu un dodiet man parakstīt. Tad gādājiet par stingras cenzūras noorganizēšanu. Bet par krievu burtu ievešanu mēs apspriedīsimies vēlāk.

Ilgi apspriedās generālgubernātors ar skolu kurā-toru.

Inflantu muižniecības pārstāvim arī gribējās uzsākt sūdzību par grāmatām un garīdzniekiem. Gribējās katrā ziņā iespraust kaut pāris vārdu, ka poļu grāmatas tik ļoti samaitā garīdzniekus, ka viņi paši nezina, kur dievlūgšana beidzas un polītika sākas. Un tad par to, ka poļu garīdznieki ietekmē arī dažu nestabīlu pareizticīgo mācītāju. Par piemēru viņš gribēja minēt —

Te — atvērās ārdurvis un pa tām ienāca mācītājs Sčerbinskis!

— Ar ko varu pakalpot ? — sekretārs ļoti laipni izturējās pret mācītāju.

— Es nāku viņa ekselences mētropolīta uzdevumā, — viņš rādīja vēstuli.

— Jā, ekselence man teica. Varat atstāt. Es nodošu viņa augstībai.

Sekretārs pieņēma vēstuli.

Mācītājs Sčerbinskis pašķielēja uz Modestu Nikola-jeviču un piebilda:

— Man pie vēstules būtu sakāms arī kāds vārds.

— Tad, lūdzu, mazliet uzgaidiet! Tur iekšā Korm-lova kungs. Bet jums, — sekretārs pamāia ar galvu Modestam Nikolajevičam, — būs vēl par vienu personu jāuzgaida. Mētropollts Semaško ar ģenerālgubernātora tuvākais draugs un padomdevējs.

Modestam Nikolajevičam apkakle sāka žņaugt kaklu.

— Pie jums ir karsts, — viņš ierunājās zemā, nospiestā balsi un izgāja gaitenī smēķēt.

Garajā priekštelpā starp drūmajiem grēku nožēlo-tājiem sēdēja ari kāda dāma gaišā, baltā tērpā.

„Re, kādi eņģeļi parādās pēc sēru tērpu noliegšanas!“ — Modests Nikolajevičs atcerējās sekretāra pareģojumu par „tumšo drapēriju“ nozušanu. Viņš pienāca dāmai tuvāk. Tā bija pane Sčerbinska! Plīvurs nomests, galvā gaiša platmale un pati balta kā ziedoša ieva! Tomēr pa šiem pāris mēnešiem, likās, katra diena viņai bija iegriezusi sejā pa mazai krunciņai un kopā ņemtas tās padarīja skaistās panes izskatu vecāku par vairākiem gadiem. Tumšas ēnas viņai bija izdzēsušas no vaigiem rožu sārtumu, un kairi smaidošās lūpas nobālušas kā rudens lapas. Parasti viņa no sevis izstaroja siltu dzīves prieku kā saulīte un vienmēr lakstojās apkārt draugiem sirsnībā mirdzošiem skatiem, bet nu viņa pavērsa bijušā līgavainī neskaidras acis, kā līdz dibenam izsmeltas akas.

Ja priekšroka audiencē nebūtu mācītājam, Modests Nikolajevičs būtu licies nepazīstam šo sievieti. Apgrieztos un aizsoļotu uz gaiteņa otru galu. Bet dienas bija tikpat tumšas kā panes Sčerbinskas drūmie skati. Neviens nevarēja zināt, kādi materiāli krājās Murav-jeva mapēs.

Viņš pienāca klāt mācītāja kundzei un pasniedza roku. Vēl nepaguva pateikt ne vārdu, kad durvīs parādījās mācītājs. Varēja manīt, ka viņš arī mocās ar iekšēju nemieru, ko nespēja noslēpt pat garie mati un bārda.

— Vai jau galā? — vīram iejautājās sieva.

— Vēl nē. Patlaban pie ģenerāļa notiek apspriede par cenzūras komisijas iecelšanu, — mācītājs pievērsa pē-

tošu skatu savas agrākās draudzes loceklim. — Mēs arī laikam esam pazīstami?

— Jā, iepazināmies. Jūs mani zvērinājāt, — ironiski pavīpsnāja Modests Nikolajevičs.

— Vai jūs to gribat sacīt ģenerālim? — mācītāja kundzei iedrebējās balss.

— Nebaidies, Marija, es arī iešu pie ģenerālguber-nātora, — paglauda augšup ūsas mācītājs.

„Ja tu teiksi par mani kaut vienu sliktu vārdu, visa pasaule zinās, kā tu piesmēji ģenerāļa Kuļņeva atdusas vietu!“ — tā zibsnīja Modesta Nikolajeviča skats.

„Bet ja arī tu visiem līdzekļiem censtos izprovocēt savu bijušo tētiņu, tomēr mētropolīts Semaško būs manā pusē un līdz ar pareizticīgo baznīcu tevi vajās valsts vara! — pretī blenza kā starmeši mācītāja acis.

Uztraukta apkārt vīriem luncinājās pane Sčerbinska.

— Cik jauks šodien laiciņš! — viņa smaidīja kā no gultas uzcēlies slimnieks un centās atdarināt savas agrākās manieres.

„Viltniece!“ nodomāja sevī Modests Nikolajevičs.

„Nu tava luncināšanās ir atmaskota. Mans sams uz

tavas makšķeres zelta zivtiņas vairs neķersies!“

» » »

Tomēr klātesošo ļaužu acu dēļ vajadzēja runāt un gribējās pateikt arī kādu dzēlīgu vārdu.

— Jā, laiks tieši piemērots gaišiem tērpiem, — viņš ironiski smīnēja. — Saka, ka tumšās drānas izejot no modes. Laime sievietēm, kas var tērpus mainīt pēc sezonām.

— Es domāju, ka atvaļinātie virsnieki arī drīz valkās privāttērpus, — sievai par aizstāvi metās mācītājs.

— Kāpēc nē? — piesarka Modests Nikolajevičs. — Es paredzu, ka pat dažs garīdznieks vairs nestaigās suitānā. Re, priesterim Išoram jau diezgan prieku šai zemē!

Klusi sākto sarunu tonis ar katru vārdu pieņēmās sparā. Varbūt pēc dažām minūtēm šo saistošo dialogu būtu padzirdis pats ģenerālgubernātors, ja durvīs neparādītos sekretārs.

— Laipni lūdzu godāto tētiņu uz audienci! — viņš pamāja ar galvu mācītājam.

Pane Sčerbinska ar lūdzošu skatu pieķērās vīram pie rokas.

— Juziņka, par bijušo tu nedrīksti teikt ne vārda!

Tad viņa pagriezās pret naidnieku.

— Modest Nikolajevič, arī jūs es lūdzu no visas sirds pilnīgi noklusēt bijušo. Ja jūs sāksit, mēs cīnīsimies! — un kad mācītājs bija projām, viņa pacēla pret bijušo līgavaini asaru pilnas acis. — Es lūdzu, klusējiet mūsu pašu un mūsu bērna dēļ.

Modestam Nikolajevičam gribējās pēdējo reiz palūkoties tukšajās acu akās, kur pirms četrpadsmit gadiem Lieldienu nakts skurbumā bija iekritis jaunais virsnieks Rozenšilds-Paulins, un pabrīnīties, kā viņš līdz šim nespēja izķepuroties laukā? Tomēr viņš atkal apstulba no brīnumiem. Tukšās acu akas dažos mirkļos bija piepildījušās ar dzirkstošu saturu, kas mirgoja skaistāk par dārgiem briljantiem. Tādas acis viņš atcerējās bija redzējis tikai savai kalponei Marijai Zaļ-muižas dārzā pie ērkšķogu krūma, kad pats aizkusušu sirdi viņu glauda sev klāt un mierināja: „Nebēdā,

mīļā, viss būs labi!“

Bet viņa solījums nepiepildījās.

Nu tām pašām acīm bija jāsaka briesmīgus vārdus: „Mums nav vairs bērna. Petrušam uz kreisā pleca nav dzimumzīmes.“ Taču to pateikt mātei, kas sava bērna dēļ (kā to tagad saprata Modests Nikolajevičs) gadiem ilgi ielaidušies bīstamās dēkās — to nespēja pat stingrībā un cinismā rūdītais karavīrs.

„Labi. ka to zinu es pats, un gan vēl nākotnē būs izdevība tikties,“ domāja viņš, un atceroties savu nelaimi, ka viņa pareģojumi nepiepildās, vēl piedomāja klāt: „Diezin, ko viņa zem dzimumzīmes ir sapratusi? Galvenās pazīmes ir bērna līdzība vecākiem iskatā un raksturā. To rādīs laiks.“

Tēva klusēšana uztrauca pani Sčerbinsku.

— Modest Nikolajevič, vai jūs domājiet, ka Petruša nav mūsu dēls? — viņa iejautājās drebošā balsī.

— Es domāju, ka var ari nebūt, — tēvs savilka uzacis.

Pane Sčerbinska aizklāja acis ar baltu mutautiņu. Modests Nikolajevičs aizveda viņu pie rokas krēslainā stūri, nosēdināja uz sola un pats arī nosēdās līdzi. Bija tāda izjūta, it kā viņi brauktu pēc dēla apbedīšanas no kapsētas.

Atnāca mācītājs Sčerbinskis.

— Es par jums neminēju ne vārda. Turpmākais atkarājas no jums.

— Ja nejautās, klusēšu, — dobji atbildēja pretinieks un steidzās uz kabinetu stādīties priekšā Rietumu apgabala nekronētam karalim.

— Marij, neuztraucies, — mierināja sievu mācītājs. — Ģenerālim pret mētropolītu ir dziļas padevības jūtas. Arī mani viņš par balto tētiņu vien sauca. Piedāvāja gan algu, gan pabalstus, lai tikai palīdzot sadzīt pēdas īstiem dumpiniekiem, šinī stāvoklī man būtu iespēja šādus vīriņus izlaist vējā kā pelavas, — viņš norādīja ar īkšķi pakaļ aizejošam Modestam Nikolaje-vičam. — Bet kāpēc, Marija, tu raudi? Vai viņš ko nodari j a ?

— Juziņka, es tev to pateikšu mājās, — pane Sčerbinska nespēja savaldīt asaras.

— Nē, saki tūlīt, — mācītājs neatlaidās. — Tad es iešu atkal pie ģenerāļa.

— Iesim mājās, — kundze gāja pa priekšu un nožēloja, cik slikti, ka nav vairs plīvura, aiz kura agrāk varēja noslēpties kā aktieris aiz priekškara, kad drāma vai komēdija beidzās.

— Nu, saki, kas tev kaiš? — vīrs viņu paķēra pie rokas uz ielas.

Pane Sčerbinska apstājās un asarainām acīm lūkojās savā dzīves draugā.

— Saki, Juziņka, kas tu tagad esi: katoļu priesteris vai pareizticīgo mācītājs?

— Mīļā sieviņ, nepļāpā uz ielas, — vīrs pameta skatu apkārt. — Nu es esmu tikai pareizticīgo mācītājs un lūdzu Dievu, lai viņš mūs pasargā no grēkā krišanas.

— Vai mani vairs nesaista pienākums, ko tu man uzliki kā priesteris? — sieva pirmo reizi pieminēja vīram ģimenes noslēpumu.

Mācītājs pēkšņi atcerējās Drisas draudzi, žēlo grēku sūdzētāju, izbēgušo muižas kalponi un acu priekšā pavīdēja pagājušā dzīve kā vējiem izlocīts mazs kropls kociņš. Sirdī iesmeldzās asas sāpes iedomājoties, ka šo kroplumu bija jāpiedzīvo klausot sirds balsij, kas karsti pukstēja savai tautai, šīs pašas domas un jūtas viņš lasīja arī sievas acīs.

— Kas pienākas Dievam, to atdod Dievam, kas cē-zara — cēzaram, — mācītājs atbildēja sievai ar Svēto Rakstu vārdiem un vēl piebilda: — Kamēr esi katole, neviens tevi nevar atbrīvot no katoļu dogmām, bet, mīļā, tev šodien pat būs jāpāriet pravoslāvijā, lai pildītu pienākumu pret cēzaru un lai mūsu dzīve kļūtu viengabalaina.

Pane Sčerbinska satrūkās. Jau otru reizi vīrs viņai atgādināja šo pienākumu — mainīt reliģisku pārliecību. Bet tas nebija tik viegli. Viņa atcerējās, kā vīrs pats gadus mocījās trimdā, kamēr viņu mētropolīts Se-maško uzveica. Atcerējās, cik viņš noguris un saīdzis ikreiz pārnāca pēc pratināšanām un draudzīgām pārrunām ar mētropolītu. Bet nu viņš pasaka sievai tikai pāris vārdus. Kalt un kalt ausīs pravoslavijas priekšrocības, viņš tos pašus pāris vārdus izsaka bez iekšēja spēka. Likās, pats netic saviem vārdiem. Likās, viņš arvienu vēl bija abinieks, kas var dzīvot virszemē un ūdenī — no trenkātājiem dīķī iedzīta varde, kas paslēpusies ūdenī ceļ purniņu augšup pēc gaisa.

Tomēr pastiprinātā generālgubernātora nama sardze, kareivju kustīgo vienību ieroču žvadzēšana un bruņoto žandarmu steiga pilsētas ielās piedeva nedrošajiem vīra vārdiem to spēku, kas salauza arī spītnieci.

— Jā, vajadzēs, — viņa ar nopūtu izdvesa, raugoties uz generālgubernātūras namu.

— Bet kādēļ mēs te stāvam? — pēkšņi atģidās mācītājs.

— Es domāju, gaidam Modestu Nikolajeviču.

žandarmi dzina pa ielas vidu trīs katoļu priesterus un desmit muižniekus, kas izteikuši vēlēšanos sadarboties ar krieviem, bet pietrūcis drosmes pašiem iet pie Muravjeva.

— Es domāju, ka mēs Modestu Nikolajeviču tik ātri nesagaidīsim, — mācītājs, savilcis drūmi uzacis, raudzījās pazīstamās grēku nožēlotāju sejās. Starp tiem bija arī divi apriņķu muižniecības vecākie.

Pane Sčerbinska lēni spēra soli uz mājas pusi.

7.

Jā. tur viņš sēdēja, šis neierobežotais patvaldnieks, lielā, brūnu ādu apliktā krēslā, pārliecis masīvo augumu pār instrukcijām un rīkojumiem apkrauto galdu. Sidrabotiem, bārkstainiem ģenerāļa uzplečiem, sudrabojās līdz arī viņa retie, gludi atpakaļ saglaustie mati. Druknā seja ar lielo degunu, zemu noslīkušie lūpu kaktiņi un sarauktās kuplās uzacis viņam piešķīra stingru, drūmu izskatu. Pēc neizgulētām naktīm uz acīm smagi gūlās taukainie plakstiņi, bet tumši pelēkās ačeles caur garām, retām skropstām enerģiski urbās gan apmeklētājā, gan papīru kaudzē.

— Sēdieties! — viņš pamāja Modestam Nikolajevi-čam ar smagu roku un turpināja balsī lasīt uzrakstīto pavēli.

— Tā kā pēc pienākušām ziņām daudz dumpinieki atgriežas un lūdz apžēlošanu, bet mežos klaiņo tikai spītīgie, nelabojami dumpinieki, kuru darbība izpaužas visāda veida mežonībās, patvarībās un slepkavībās, tad tādi ļaundari nepelna žēlastību. Tāpēc uzdodu tādus dumpiniekus noķert — sevišķi muižniekus un baznīckungus — divdesmit četru stundu laikā nodot lauku tiesai un izpildīt spriedumu.

— Tā! — norūca vīrs ar ārkārtējām pilnvarām, parakstīja ,,M. N. Muravjevs“, un pacēla pētījošu skatu pret apmeklētāju. — Ko jūs uz to sakāt?

— Jūsu augstība rīkojas viņa ķeizariskās majestātes vārdā, — atvaļinātais virsnieks uzcēlies sašķindi-nāja piešus, bet cauri miesām skrēja šaušalīgas tirpas, un sirds sitās kā aizkususi.

— Arī krievu tautas un pareizticības vārdā, — piebilda Muravjevs, urbdamies ar seska acīm atvaļinātajā virsniekā. — Bet jūs, laikam, neesat krievs?

— Krievs, jūsu augstība, īsts krievs! — piesarka Modests Nikolajevičs.

— Bet uzvārds jums vairāk vācisks. — Ģenerālis meklēja starp papīriem kādu nozudušu zīmīti un, to atradis, ilgi bakstīja ar zīmuli.

Grēku nožēlotājam sāka tumšoties acis. Ja šis sasodītais mācītājs ir teicis kaut vienu vārdu, tad sekas nepārprotamas. Bet tad arī mācītājs kritīs!

— Pie manis nupat bija jūsu mācītājs Sčerbinskis, — ieminējās ģenerālgubernātors. — Viņš no slavenā ģenerāļa Kuļņeva draudzes. Lāga vīrs. Vai jūs ar viņu satiekat labi?

— Kā ar mācītāju ... — prātīgāku atbildi draudzes loceklis nespēja rast.

— Jūs tur sagadījušies tik slaveni vīri, varat tēvijai sagādāt lielu pakalpojumu, — Muravjevs zīmēja uz sekretāra pieteikuma šķēpu.

Nu Modests Nikolajevičs varēja atgūt elpu. Mācītājs, likās, nebija nodevējs.

— Prieks censties, jūsu augstība! — viņš jūtami sāka kāpināt balsi. — Tāpēc arī braucu šurp saņemt jūsu norādījumus, ka varu veikt sava radinieka, nelaiķa ģenerāļa Kuļņeva, testāmentu.

— Vai viņš jums atstājis kādu testāmentu? — Muravjevs paslēja augšup kuplās uzacis kā ragus.

— Viņš tādu atstājis visai krievu tautai: Zemei par ko viņš cīnījies un kritis, jāpieder Krievijai mūžu mūžos, — ar rokas žestu uzsvēra katru vārdu grēku no-žēlotājs. — Saprotams, man kā radiniekam viņš uzliek par to rūpēties pirmā kārtā.

— Ak tā? Tā, tā, — čāpstināja biezās lūpas vecais ģenerālis. Ar lietpratīgu skatu aplūkoja atvaļinātā rot-mistra nopelnu krustus un medaļas un atkal pievēra smagos, taukainos plakstiņus.

— Kāda jums radniecība?

— Mana māte bija cienījamā nelaiķa māsa, un mana tēva māsa bija viņa sieva.

— Ak, tā? Tā ir liela radniecība, — čāpstināja uz priekšu pastiepis biezās, taukainās lūpas Muravjevs. Tad pēkšņi viņa acis iegailējās un smagā dūre satricināja galdu. — Ko jūs guļat zem cepures! Jums sen jau vajadzēja pacelt balsi slavofilu aprindās, bet jūs ļaujat poļu šļachtai un baznīckungiem vazāt sevi aiz deguna! Kauns! Tur Marienhauzenē Ricks taisa mēslus, Plāters uzbrūk transportam, bet jūs nekā nedarāt! Pat nepiesūtat nevienu ziņojumu. Tāpēc nebrīnieties, ko par jums raksta Vitebskas gubernātors Ogolins. Lūk, aizbēdzis uz ārzemēm! Neuzticams! — viņš pagrūda priekšā apriņķa vecākam gubernātora ziņojumu par stāvokli Ludzas apriņķī.

Modests Nikolajevičs nespēja salasīt ne vārda. Redzēja tikai pāri visai lapai ar sarkanu zīmuli trekni uzrakstītu vārdu: ,,Ņ e b 1 a g o n a d e ž n i j !“

— Jūsu augstība!... jūsu augstība... — viņš kā aizkusumā stomījās, slaucīdams sviedrus. — Kamēr es rīkojos uz vietas, bija kārtība, bet tie dumpinieki iedzina man kājās reumatismu. Biju spiests izbraukt uz Karlsbādi. Nupat atgriezos ...

— Ak, tā, tā? — dusmas izgāzis, pētījoši slimniekā noraudzījās Muravjevs. — Vai tagad jūs esat vesels?

— Kā redzat, jūsu augstība, — vaininieks centās uzpurināties, lai slimības dēļ neatbrīvo no ienesīgā amata.

— Un lielam darbam spējīgs?

— Ar jūsu augstības pavēli. Centīšos... Centīšos!

Ģenerālgubernātors pabakstīja ar zīmuli sev aiz

auss un parāva zvaniņa rokturi.

Durvīs parādījās sekretārs.

— Atnes apgabala karti!

Uz lielās kartes ar zilu svītru bija atdalīta no Vitebskas guberņas Ludzas, Rēzeknes, Dinaburgas un Drisas apriņķis. Bet apkārt šim novadam bija ar resnu sarkanu zīmuli vilkta robežu paplašinājuma līnija. Tā atdalīja no Pļeskavas guberņas latviešu apdzīvoto dienviddaļu ar Ostrovas pilsētu, meta loku uz austrumiem apkārt Opočkai, Sebežai un aizvijās līdz Polockai. Dienvidos no Daugavas svītra liecās apkārt Dzīsnai, Braslavai, Turmmontai, Novoaleksandrovskai (Zarosai) un aizlocījās garām Rakišķiem un Neretai uz Jakobštatu.

— Lūk, — sāka skaidrot ģenerālgubernātors, — te ir jaunās Dvinskas guberņas projekts. Ar sarkano svītru apvilktā apgabala iedzīvotāji spilgti atšķiras no Pļeskavas un Vitebskas guberņas austrumu daļas, kā arī no Mitavas un Rīgas guberņām. Man šķiet, tur ir liels tautību mistrs, bet Korņilovs apgalvo, ka turienes zemnieki esot lietuvieši. Vai ne tā?

— Taisni tā, jūsu augstība, — māja ar galvu Ludzas apriņķa vecākais.

— Tad labi, — turpināja Muravjevs. — Šo poliskās orientācijas apgabalu mēs izveidosim par atsevišķu guberņu, kurai jāpievērš tādu pat uzmanību kā Kauņas, Vilnas, Grodņas un citiem nemieru centriem. Jau kopš Plātera nelietībām Dvinskā es iecēlu atsevišķu kara gubernātoru Dlotovsku. Nu tur atliek vienīgi iecelt ci-vīlgubernātoru un izdarīt administrātīvo robežu grozīšanu.

Muravjevs atkal pētījoši lūkojās ar ordeņiem apbalvotajā virsniekā. Modests Nikolajevičs izgāza krūtis uz priekšu.

— Vai jums ir nelaiķa ģenerāļa Kuļņeva gars? Vai varēsit šo zemi izslaucīt no poļu paniem un baznīckungiem?

— Ar jūsu augstības pavēli!

— Labi, — noteica Muravjevs. — Jaunā guberņa būs gatava, tiklīdz zemnieki būs atbrīvoti no saistībām pie muižām, šinī Kurzemes daļā zemnieku brīvlaišana notikusi kopš četrdesmit pieciem gadiem un tur paguvuši izveidoties īpaši likumi. Tāpēc šo daļu varēs pievienot Dvinskas guberņai pēc dažiem pārkārtojumiem. Pa šo laiku pastrādājiet, pastrādājiet! Pierādiet, ka esat šā amata cienīgs. Galvu augstāk! Tā! Krievu tauta, galvu augstāk!... Bet es redzu, esat tikai rotmistrs?

— Štāba rotmistrs, jūsu augstība, — virsnieks pielika sev mazu godu.

— Man dienesta pakāpe nav svarīga, — atmeta ar roku ģenerālgubernātors. — Man šeit ir apgrozījušies desmitiem ģenerāļu no visām Krievijas provincēm, bet lielāko tiesu no viņiem es aiztriecu pie velna. Neder! Es meklēju cilvēkus, kas ir no dzelzs kalti un strādā pēc mana saukļa: šeit ir krievu zeme! — ar dūres piesitienu uz galda Muravjevs uzsvēra katru vārdu: — Tai jākļūst krieviskai un pareizticīgai uz visiem laikiem! Un jūs, poļu ksendzi, muižnieki un šļachta, ieraujieties kaktā! Lūk, tā vajag! Vai jūs to spējat?

— Jā gan, jūsu augstība, — dzīvi atsaucās kandidāts gubernātora amatam. — Manu stingrību pazīst visi, un tieši šīs stingrības pēc man arī šodien jāpiedzīvo nepatikšanas.

— Kādas nepatikšanas? — viņā asi palūkojās dik-tātors.

— Es esot neuzticams! — Modests Nikolajevičs centās mazgāties balts. — Dievs vien to zina, kādā izmisumā esmu cīnījies ar dumpiniekiem. Un, re, tāpēc es neuzticams! Skaidrs kā diena, ka šeit ir viltīga provokācija no tiem pašiem dumpiniekiem.

— Viss ir iespējams, — pagrozīja galvu generālgu-

bernātors. — Un ja tas izrādīsies nepareizība, ko Vi-tebskas gubernātors rakstā, tad es jūs pilnvarošu dot atsauksmi par gubernātoru. Pie manis tā: šodien

amatā, rītu cietumā. Tāpat no cietuma es varu iecelt amatā. Bet jūs es neaizmirsīšu. Nudien neaizmirsīšu!

— Vai jūsu augstībai būtu man kāds speciāluzde-vums? — Modests Nikolajevičs centās izspiest mazu i’īcības avansu uz augstā amata rēķina.

— Speciāluzdevums? — pievēra acu plakstiņus ģenerālis. — Tādu es jums došu vēlāk. Pagaidām jūs būsit mans uzticamais apriņķa vecākais. Turiet stingri aiz ūsām poļu panus un uzmaniet tos pārējos Inflantu apriņķos. Ja kaut kur, kaut kas nav kārtībā, tūdaļ ziņojiet ar rakstu vai personīgi. Es jūs pieņemšu katrā laikā.

— Es pateicos par jūsu uzticību! Nu es zinu, ka Krievijai ir vīri, — ar glaimiem atvadoties Modests Nikolajevičs lielā gara pacilātībā šķindināja papēžus un viegli iznesās laukā no kabineta.

— Re, cik labi izārstējies Karlsbādē! — pakaļ nosmīnēja Rietumu apgabala diktātors un parāva zvana auklu.

— Nākošais!

8.

Klausot audžutēva rīkojumam, Soņka pastaigājās kopā ar Pēteri pa Vilnas ielām, apbrīnoja skaistās celtnes un veikalu bagātības.

Visilgāk viņi kavējās pie grāmatu veikaliem. Redzot skatlogos jaunas, glīti iesietas grāmatas kā ķieģeļus, Pēteris pieplaka ar degunu pie stikla un aizmirsa pasauli. Atcerējās, cik varens jutās Kārklenieku And-rievs, nopircis Manteifeļa kalendāru, un viņu pārņēma neizsakāma kāre dabūt sev kaut vienu no šīm grāmatām.

— Ko nu skaties vai stundu grāmatu vākos, — pukojās draudzene. — Labāk pērc un lasi!

Pēterim gribējās teikt: „Tu velti plāti muti kā kalēja plēšas,“ tomēr viņam acis iegailējās kā ogles.

— Naudas nav? — minēja draudzene. — Kāpēc tu man nesaki? Grāmatām tev naudas nekad netrūks. Iesim!

Jaunā baronese veda draugu veikalā.

Svaiga papīra smarža un pārpilnie plaukti ar iesietām un brošētām grāmatām Pēteri samulsināja. Tik daudz grāmatu viņš savā mūžā vēl nebija redzējis. Svētlaimes izjūtā viņš stiepa kaklu uz katru plauktu. Tumšās acis spīguļoja kā kaķim, ķerot peli, un sirds lēca aizsmakumā. Gribējās nopirkt vai visu grāmatu veikalu.

— šoreiz pirksim tikai skolas grāmatas, — Soņka gribēja pasargāt draugu no lieliem saiņiem.

Nu nākamais ģimnāzists prasīja visu, kas vien noder vidusskolām. Uz letes pacēlās vesela grāmatu kaudze. Bet viņš vēl arvienu apbrīnoja glītos sējumus.

Draudzenei iežēlojās sirds.

— Nu ņem arī literātūru, tikai par nogādāšanu mājās būs jārūpējas pašam, — noteica Soņka.

— Gan jau aiznesīšu. — Pēteris lūdza vienu grāmatu pēc otras un palūdza arī kasti iesaiņošanai.

— Labāk nopirksim koferi, — iebilda draudzene, baidīdamās, ka par kastes līdzvešanu dabūs no audžu tēva rājienu.

Drošības dēļ viņi nopirka divus lielus koferus, un to-mēr Pēterim no dažām grāmatām nācās atteikties, jo abi koferi bija pilni.

— Nu, rādi savu spēku! — smējās baronese, maksādama par iepirkumu. Bet, kamēr Pēteris gudroja, kā labāk smagās nastas aiznest, pie veikala durvīm pieturēja važonis. Arī to bija pasūtinājusi Soņka.

Pēteris brauca uz viesnīcu gluži noreibis no laimes. Nespēja saprast, kas viņu vairāk reibina, grāmatas, vai sirsnīgās meitenes tuvums. Nu, tāpat kā senāk, Soņka viņam bija labākais draugs, kuras dēļ labprāt skrietu gan ūdenī, gan ugunī.

Pēcpusdienā viņi gāja apskatīt skaistās Vilnas baznīcas. Kādā katoļu baznīcā dūca ērģeles. Viņi iegriezās tanī un brīnījās par ļaužu daudzumu darba dienā.

Izrādījās, ka tauta aizlūdz par nošauto priesteri Išoru. Sprediķa laikā simtiem dievlūdzēju raudāja, un dāmas tumšos plīvuros apstaigāja baznīcēnus, vācot ziedojumus labdarīgiem mērķiem.

— Soņka, ziedo! —. Pēteris pačukstēja ausī draudzenei, kad viņu priekšā nostājās kāda glīta dāma ar saulainu smaidu. Caur plīvuru seju labi saskatīt nevarēja, bet Pēterim sirds juta tuvu cilvēku. Arī dāma viņā lūkojās draudzīgām acīm.

Kamēr Soņka meklēja sīku naudu, viņš paklusu iejautājās:

— Vai jūs neesat pane Sčerbinska?

Dāma nopūtās un atbildēja:

— Ja jūs viņu pazīstat, tad lūdzat Dievu par viņas katolisko dvēseli. Viņu piespiež pāriet pareizticībā.

— Kas piespiež? — mazliet satraukts iejautājās Pēteris, bet atbildi nesaņēma, jo baznīcēni pēkšņi sakustējās un ziedojumu vācēja paslēpa naudas šķīvīti zem tumšā pelerīna.

Baznīcā bija ieradusies žandarmērija. Valsts drošības sargi pavēlēja baznīcēniem nodot lūgšanu grāmatas. šo ziņu pavēstīja uz altāra kāpnēm draudzes prāvests un, nolaidies ceļos, uzsāka dziesmu: „Dievs mūsu glābējs un stiprums“.

Dziesmas skaņas vareni sāka atbalsoties baznīcas mūru velvēs. Dievlūdzēji, nometušies ceļos, cieši turēja rokās lūgšanu grāmatas un dziedāja visā sparā. Tā bija pasīva pretestība.

Brītiņu nogaidījuši, žandarmi sāka noņemt grāmatas paši. Ar visu spēku viņi rāva vecenītēm reliģijas svētumu no rokām un kā nederīgas drazas meta baznīcas vidū noliktā kastē. Dažs stingrāks vīrs neļāva sevi aplaupīt svētā vietā. Tad cietēja bija grāmata. Lapas vien švirkstēja vīru rokās un drīz baznīcas grīda noklājās ar saplosītām dziesmu un lūgšanu grāmatām.

Redzot šīs vaimanas, asaras un rupjības, Soņka rāvās no baznīcas laukā, bet pie durvīm sardze viņu pratināja, vai ir nodevusi grāmatu. Viņa skaidroja, ka šī esot luterticīga un tikai aiz ziņkāres ienākusi katoļu baznīcā, bet Pēteris raudāja sodītiem katoļiem līdz. Viņš lāga vēl nesaprata, kas īsti notiek, tikai dziļi sirdī juta augam riebumu pret šiem cilvēkiem žandarmu uniformās, un, likās, ka nu būtu īstā vietā Soņkas lietotais vārds: barbari!

žandarmi iestūma baznīcā netīru riču un sāka tanī mest katoļu svētumu kā malku.

Nu arī Pēteris nespēja ilgāk noskatīties šajās rupjībās. Sardzes pārmeklēts, vai nav grāmatu noslēpis zem svārkiem, viņš sašutumā atstāja svēto vietu. Bet Soņka par šo atgadījumu smējās kā par tīkamu piedzīvojumu.

— Droši vien tas notiek pēc Korņilova cenzu komisijas pieprasījuma, — viņa brīnījās, cik ātri rīkojas krievu drošības iestādes.

— Tādā gadījumā būs kratīšanas arī dzīvokļos, — Pēterim uzmācās bažas, ka nenoņem arī viņa nopirktās grāmatas.

— Tu kļūsti smieklīgs, — smējās Soņka. — Mēs taču nopirkām krievu grāmatas. Un ar krievu grāmatu rokā tu vari iet kā liels vīrs cauri visai Krievijai.

Pēteris pievienojās Soņkas domām, bet sirdī sūrstēja. Likās, žandarmi ielaužas arī viņa tēva mājā un paņem no plauktiņa svētajā istabas kaktiņā starp svētbildēm glabāto veco lūgšanu grāmatu — vienīgo grāmatu, no kuras tēvs ar saimi svētdienās dzied dziesmas, skaita lūgšanas, kurā māsiņas ar salmiņu bakstījušas katru burtu, kad māte, vērpjot ar vārpsti vilnu vai linus, mācīja viņu rakstu lasīšanas gudrībā. Viņš tad vēl nespēja ne iedomāties, ka nāks policējiskie rīkojumi „ķert papīru“, kas Lietuvu un viņa Dzimteni pusgadu-simtu noturēs garīgā tumsā. Tomēr sirds sāpēja. Pats liktenis sāpēja.

Šīs smagās domas Pēteris neslēpa arī Soņkai. Bet jaunā baronese tikai jautri smējās. Viļņa esot provinces pilsēta, kur varot atgadīties visādi joki. Un viņa, izklaidēdama drauga drūmo garastāvokli, stāstīja par skaisto galvas pilsētu Pēterburgu. Tur esot tik laba kārtība, ka Ņevas prospektā neļaujot parādīties nevienam slikta izskata gājējam. Meiteņu institūts atrodoties Ņevas prospektā, un netālu esot arī licējs zēniem. Kad Pēteris iestāšoties tanī licējā, viņi varēšot kopā soļot uz mācībām un mājās, jo tantiņa arī dzīvojot Ņevas prospektā. Tantiņai esot desmit istabu dzīvoklis, bet viņa lietojot tikai divas. Arī viņa garlaikojoties tik reti apdzīvotās telpās. Neesot nevienas vīrieša dvēseles. Ja Pēterim patiktos tur dzīvot, būtu daudz jautrāk.

Pēteris klusēja. Starp krastiem čaloja straujās Vilijas straume, un zēnam šķita, ka šai straumei līdz arī viņa sirds traucas uz skolu un Pēterburgu; traucas Soņkai līdz ...

9.

Nogriežoties klusākā ieliņā, aizmugurē viņi padzirda stingrus, kareiviskus soļus. Atskatījušies ieraudzīja Modestu Nikolajeviču. Viņš soļoja brašs un cēls kā varonis, kas atgriežas no uzvarām kara laukā.

— Ko jūs arvienu klīstat pa ielām! — viņš parupji uzsauca, mērķējot skatiem Pēteri. — Vai nebija teikts sakārtoties braukšanai mājās?

— Bet, papuclt, — jutās pārsteigta audžumeita, — jūs teicāt, ka vēl nedomājat mājās braukt.

— Es jums saku, tūdaļ mājās! Bet vispirms iegriezīsimies šinī baznīcā, lai par saņemtām dāvanām noliektu galvas pareizticības Dieva priekšā.

Ne Pēteris, ne Soņka vairs neiedrošinājās prasīt pavēlniekam, kādas dāvanas viņš saņēmis, tikai saprata sava aizbildņa lielo pārmaiņu.

Tukšā baznīcā uz altāra svinīgi dega sveces un tur kustējās vairāki mācītāji kā gatavojoties dievkalpojumam.

Modests Nikolajevičs, šķita, pirmo reizi pirms bērnības dienām pārdzīvoja reliģiskas jūtas. Viņš locījās līdz jostas vietai un, resno apakšlūpu atkāris, bubināja kā izsalcis zirgs, tuvumā pamanot vēlīgu saimnieku.

Plaši atvērās baznīcas durvis. Iedams ar krustu pa priekšu, diakons veda baznīcā kādu sievieti baltā tērpā, un viņai līdz soļoja mācītājs Sčerbinskis.

— Pane Sčerbinska! — paklusu iesaucās Pēteris, bet lielkungs viņam tik stipri saspieda roku, ka zēns vai ievaidējās.

Tumšā plīvura nēsātāja, poļu dumpja aktīvā līdzdalībniece nu svētsvinīgi ienāca pareizticīgo baznīcā, lai tiktu pārkrustīta, pārsvētīta un ievesta pareizticīgo draudzes sarakstā. Šī ceremonija nenozīmēja vienīgi ticības maiņu, bet pilnīgu apvērsumu visā dzīvē. Bija jāpārvelk svītra nevien katolismam, kā vārdā uzstājās dumpinieki, bet arī visiem agrākiem draugiem, sabiedrībai un tās ideāliem. Karstajai katoļticīgajai poļu patriotei bija jākļūst tikpat dedzīgai pareizticīgo baznīcas kalponei un jāiesaistās polisma apkarotājos. Panei Sčerbinskai bija jātop pareizticīgo mācītāja kundzei.

Dvēseles cīņā par garīgu pārvērtību pane Sčerbinska izskatījās gluži bāla. Viņa raudzījās uz altāra svecēm, bet skati neviļus šķielēja pa malām, vai kāds no draugiem nenoskatās viņas lielajā kaunā.

Pamanījusi Modestu Nikolajeviču, viņa satrūkās kā bikla stirna no mednieka, kas neapstājas dzīt viņai pēdas, meklējot mieru pat visdrošākā slēptuvē. Atcerējās, kā šis vīrs viņai sekojis gadu gadiem, pildot viņas sirdi ar vilšanās asarām, viņa novērsās no mūža vajātāja kā no noziedznieka.

Bet nākošā mirklī panes Sčerbinskas skati apstājās pie Pētera, un kājas vairs necēlās solī. šis glītais zēns gudrām, līdzjūtīgām acīm ir bijis viņas dvēseles klusā, skaistā pasaule, kurā kavējās domas un sirds, kad apkārt rima dzīves kņada. Tam piederējuši viņas soļi pie saules un zvaigznēm, viņa dēļ pukstējusi sirds gan dvēseles pazemojumā, gan tumšās negaisa naktīs. Gara acu priekšā pavīdēja garie, līkumotie ceļi no muižas uz muižu, no miesta uz miesta, cauri ļaužu čalām un šāvienu trokšņiem līdz Višķiem, kur viņu izģērba kailu un piesēja pie koka... Un tomēr, kāds gaišs prieka stars arī šinī mirklī no skaidrām zēna acīm ielija nelaimīgās mātes sirdī un viņa atkal juta dvēseles siltumu. Šis zēns viņai pāris reizes bija pateicis lielo, cildeno vārdu „māt“, pēc kura gadu gadiem bija izslāpusi mātes dvēsele. Nn viņai gribējās apvīt zēnam rokas ap kaklu un no sirds dziļumiem raudāt par lielo dzīves netaisnību, kas spiež viņu mest jaunu dzīves līkumu, lai atgūtu bērnu, uz kuru jutās morāli pilnvarota.

Bet krusta nesējs viņu negaidīja, un vīrs, jūtot sievas vājumu, paņēma viņu pie rokas. Viņa pielika pie acīm mutautiņu, kā neredzīgā pienāca pie altāra un nolieca galvu pareizticīgo Dieva priekšā ...

Redzot šo ainavu, Pēterim dziļi iesāpējās sirds. Panes Sčerbinskas tumšais tērps un sēru plīvurs viņam bija tik parasts un mīļš, ka likās tas bija sastāvdaļa no viņas pašas. Vajadzēja tikai pievērt acis, un viņš redzēja, kā šis plīvurs aizplīvoja vējos, no Saļņevas uz Viļaku, no Viļakas uz Rēzekni. Zem šī plīvura siltā, pašaizliedzīgā sirds pukstēja arī viņam.

Tā pacēla viņu no ciema dubļiem muižas pilī, sagādāja iespēju mācīties kopā ar kungu bērniem, un nu viņš dosies Soņkai līdz uz Pēterburgu. Tas bija tumšais plīvurs. Pēdējo reizi šis plīvurs viņu pavadīja ceļā uz Prūsiju un pusceļā nozuda bez pēdām marta mēneša sniega puteņa naktī...

Nu pane Sčerbinska stāvēja pie altāra svešā baznīcā balta kā līgava, bet bija skumja, skumja. Pēterim likās, viņa skuma pēc sava sēru plīvura, kas, nozaudēts, kaut kur dzimtenē, vārtās ceļmalas dubļos. Acu priekšā iznira arī lūgšanas grāmatu kaudze, turpat samīta lielceļa grāvī, un viņam arī kļuva tik skumji, ka acīs kāpa nevaldāmas asaras. Sirds paredzēja tumšas dienas dzimtenei...

Ko pārdzīvoja Modests Nikolajevičs, raugoties panes Sčerbinskas kristīšanā, grūti atminēt, jo straujie notikumi viņu apdullināja. Taču ticīgāks viņš gan nekļuva. Vēl nenogaidījis ceremonijas nobeigumu, viņš, stingri piešus šķindinādams, atstāja dievnamu un no-šņaucās kā rijas kūlējs, izgājis no kūla. Pavēlēja Soņ-kai sakārtoties tūliņ aizceļošanai, un pats devās pirmajā krogū, no kurienes pārnāca īsi pirms vilciena atiešanas.

10.

Manot audžu tēva slikto omu, Soņka neteica ne vārda par nopirktām grāmatām. Jaunā baronese enerģiski rīkoja Pēteri iekraut viņas mantas gan važoņa droškā, gan ienest stacijā, gan paņemt līdz vilcienā. Pēteris klausīja jaunai pavēlniecei, smīnēdams dziļā priekā.

Stacijā lielkungs nopirka divas biļetes braucienam pirmajā klasē. Tad, mirkli padomājis, piepirka vēl vienu klāt.

Soņka pasmaidīja.

Uztvēris šo smaidu, audžu tēvs saboza ūsas un ar jauniešiem nerunāja. Vakara krēslu izmantodams, viņš likās gulēt.

Bet jauniem draugiem miegs nenāca. Viņi sēdēja 'deši kopā plecu pie pleca, klausījās vagonu riteņu klabēšanā un brīžiem izdvesa pa klusai nopūtai.

— Ko tu domā, Soņka? — ierunājās Pēteris.

— Es domāju, ka Zaļmuižā būs garlaicīgi.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tu nevarēsi vienmēr pie manis būt. Bet tu nāksi pie manis ik dienas. Tiklīdz saulīte lēks, tu jau būsi klāt. — Soņka piekodināja draugam, tāpat kā bērnībā, it kā viņa būtu nopirkusi zēnu līdz ar grāmatām.

— Nesolos. — Pēteris papurināja galvu, jo viņš ari domāja par grāmatām.

— Kāpēc? — brīnījās draudzene.

— Tāpēc, ka man būs jāstrādā.

— Jāstrādā? Kas tad? — meitene vilka laukā zēna slepenos nodomus.

— Būs jāar zeme, — Pēteris negribēja draudzeni sarūgtināt, stāstot patiesos nolūkus.

— Ha-ha-ha! Vai tu proti?

— Būs jāmācās.

— Nē, Petrušiņ, tev būs jāmācās skolā, — meitene ierunājās pavisam silti un draudzīgi. Viņa paņēma zēna roku savējā un noglauda maigi kā māte bērnu.

— Es nezinu ... — nopūtās zēns, tāpat kā stāvot pie vilinātāja grāmatu veikala.

— Un tomēr tev, Petrušiņ, būs jāmācās, — ar baroneses iegribu noteica Soņka. — Ja līdzekļi būs man, pietiks arī tev. Man ir muiža.

Soņkas uzsvērtais vārds „muiža“ Pēterim iemeta krūtīs daļu tā sūruma, ko viņš bija piedzīvojis Prūsijā. Vēlākā Soņkas laipnībā viņš saskatīja tieši to iemeslu, ka jaunā baronese bija attālinājusies no muižas. Bet nu atkal šis vārds meitenei nāca pār lūpām, turklāt ļoti pašapzinīgi. Pēteris labi saprata, ār ko muižnieki ir lepni, taču viņa apziņā muiža bija tikai kungu dzīves vieta, kas kalpo viņu ērtībai un izpriecām. Pieticīgie zemnieki apmierinājās ar šaurākiem dzīves apstākļiem, tāpēc tie varēja iztikt arī bez muižas. Un viņam pati muiža bija tikai traucēklis labām attieksmēm ar Soņku.

Bet nu uzreiz muiža kļuva par ceļa rādītāju uz skolu. Tā varēja noteikt cilvēka zināšanas un izglītību! Lūk, tāpēc Soņka var dzīvot Pēterburgā, ka viņai ir muiža. Arī viņš nekur citur nespēja piekļūt mācībām, kā vie-

nīgi muižā. Pat šis grāmatas, kas viņu silti iepriecina, ir muižas dāvana. Soņkas muižas svētība!

Pētera apziņā muiža izauga par lielu, varenu iestādījumu, kas izšķir cilvēku likteņus kopš viņu dzimšanas. Nu viņš pirmo reizi saprata un izjuta, ka baronese ir dzimusi laimē — viņš nelaimē.

— Es priecājos, Soņka, ka tev ir muiža, — viņš vēlēja meitenei šo laimi no visas sirds, jo pašam ari gribējās kaut no tālienes pasildīties svešā laimē.

— Bet es priecājos, ka varēšu ari tev palīdzēt, — jaunā baronese pašapzinīgi solījās atbalstīt savu bērnības draugu.

Pēteris sajūsmā satvēra meitenes roku savējā un pielika sev pie sasarkušiem vaigiem, šis roku pieskāriens atdzīvināja Soņkas vecās atmiņas, un viņa juta uz lūpām atvadu skūpstu, ko šis zēns kādreiz bija sniedzis. Nu viņi kaunējās atcerēties to brīdi. Mīļš pieskāriens un glāsts šķita daudz vairāk izteica nekā nerātnais skūpsts. Viens otram noglaudot rokas, viņi saspiedās vēl ciešāk ar pleciem kopā un gaidīja, kamēr vagona logā iespīdēs lēcošā saule. Gaidīja, kad pārbrauks muižā, kad bērnības nerātnību vietā sāksies mācības, sāksies gatavošanās lielai dzīvei...

11.

Gausi ausa rīts, un tikpat negribīgi modās Modests Nikolajevičs. Viņš brīžiem pavēra miegā pietūkušos acu plakstiņus, pašķielēja kā vecs lauva caur skropstām uz Soņku un atkal ar šņācienu ienira miega atvarā.

Aiz vagona loga gaisma cīnījās ar tumsu. Austrumu pamale bija kā asinīm krāsota un pāri mežiem jau viļņoja saules gaisma, bet zili pelēkām rīta debesīm priekšā cēlās tumšu mākoņu sega un draudēja apslāpēt saules gaismu. Pēteris un Soņka ar kāpinātu interesi lūkojās pa logu dabas drāmā un minēja, vai pagūs redzēt lēcošu sauli.

— Mēs sauli redzēsim! — sauca Pēteris.

— Neredzēsim!

— Redzēsim gan!

— Deram!

Pēterim šķita, ka saules stari jau skar koku galotnes.

— Deram! — viņš sita savu plaukstu Soņkai saujā un tūdaļ sadrūma.

Tumšais priekškars aizsedza zelta gaismas svītru.

— Bravo! Es vinnēju! — saules vietā smaidīja meitene, bet Pēterim kļuva skumji un smagi, žēl bija aiz-tumšotās saules, kas nepaguva ne ar stariņu ieskatīties dzimtenes ļaužu zemajās istabiņās.

Tuvojās gala stacija. Modests Nikolajevičs notrausās no savas guļas vietas, un ceļinieki steidzās ģērbties. Tie paši Zaļmuižas zirgi, kas bēgļus veda tālo ceļu, nu atkal stāvēja pie stacijas, purinādami krēpes. Tie jau bija paguvuši pāris naktis atpūsties Zaļmuižas staļļos un nomierināt uztraukto lielmāti, liekot gaidīt uz bēgļu ierašanos.

Laikam šī priecīgā ziņa bija aizsniegusi arī Migle-niekus, ka Pēteris pamanīja sava tēva pajūgu un klāt pie tā Mārci. Meitene smaidot māja draugam ar roku, bet Pēteris nevarēja šķirties no grāmatām. Pēc Soņkas pavēles kučieris stiepa smagos koferus Zaļmuižas karietē, un viņam pakaļ soļoja abi jaunieši. Marce palika pie ratiem tukšā un drūmi grieza zirgu apkārt.

Modestam Nikolajevičam atkal labpatika ieņemt pusi no lielās karietes. Viņam blakus cienīgi atsēdās jaunā baronese. Bet Pēteris laimīgs jutās uz priekšējā soliņa pie saviem koferiem. Ledains aukstums dvesa no lielkunga skatiem, bet grāmatas viņu sildīja kā siltais mūrītis ziemas salā. Kungs brauca uz savu muižu, bet arī Pēteris jutās kā muižu vinnējis. Ar šo grāmatu zināšanām viņš ies kā liels vīrs cauri visai pasaulei! Tas nekas, ka kungs ar viņu nerunā, gan jau muižā runās. Ja nerunās kungs, runās Soņka, un kopā ar šo meiteni viņš jau šoruden brauks uz Pēterburgu.

Aiz meža stūra iznira Zaļmuižas koku kuplums. Lielkungs ziņkāri pastiepa uz priekšu ūsas un acis izbozās kā sīpoli, raugoties, vai visi māju skursteņi ir savā vietā. Muižas nevainojamais izskats viņu apmierināja. Bet, metot skatu uz plašajiem tīrumiem, kur lieli zemes gabali vēl gaidīja arājus, viņš kļuva vecais ērglis, kam nagi tiecas ieķerties kādam cekulā. Viņš palūkojās zēnā tik niknu skatu it kā būtu atradis īsto vaininieku. Piesarka. Paķēra no kučiera rokas pātagu un sāka ar to šmuidzināt zirgiem pāri zēna galvai.

Jaunā baronese gribēja papiņam kaut ko iebilst, bet aprāvās. Viņa zināja, ka audžu tēvs ar pātagu rokā jutās varenāks par visas pasaules gudrajiem.

Piebraucis muižas vārtiem, virs kuriem karājās uzraksts: „Nepiederošiem muižas saimniecībā ieeja aizliegta“, lielkungs strauji apturēja zirgus, pavērsa cieto ērgļa skatu trešajā ceļa biedrā un stingri noteica:

— Nu tu vari iet mājās pie tēva. Saki paldies baron-jaunkundzei par laipnību un turpmāk kļūsti čakls zemes arājs. Esmu tik daudz tevi mācījis un rādījis pasauli, lai tev tā pietiktu visam mūžam.

Šos vārdus lielkungs norunāja kā no grāmatas un piedevām pasniedza nobučot roku ar visu cimdu un ceļa putekļiem.

— Paldies, Soņka!... — zēns apjukumā centās ievērot stingrā pavēlnieka piesacījumu un, līdzjūtību meklēdams, pievērsa lūdzošu skatu vēlīgi smaidošajai draudzenei. Bet lielkunga pātagas cirtiens zirgiem pārcirta jauniešu atvadu vārdus, un bēri, saslienoties pakaļkājās, tikko nepagrūda zēnu zem karietes riteņiem.

— Piedošanu! Lūdzu pagaidiet!... Manas grāmatas! ... — zēns žēlās aizkusis sauca pakaļ aizripojošam pajūgam. Bet kungi neatskatījās.

Melnā, spīdošā kariete kā Soņkas liellaiva pa vārtiem ieslīdēja muižas pagalmā kā ostā ...

Zēns palika uz ceļa stāvam bez draudzenes atvadu vārdiem un grāmatām ... Viņš pirmo reizi dzīvē jutās tik nežēlīgi atstumts, apkaunots, pazemots un piekrāpts. Nu viņš rūgti nožēloja, ka ceļā nebija aizbēdzis no kungiem. Viņš ticēja meitenes draudzībai... pirka grāmatas ... Ak, grāmatas, grāmatas, skaistās grāmatas, ar kuru gudrībām var iet cauri pasaulei!.. ! Šo grāmatu dēļ viņš bija noraidījis tēva šķūti stacijā. Šo grāmatu dēļ ir vērts uzņemties vēl lielāku kaunu. Ja viņš ieradīsies mājās bez šām dārgajām veltēm, varbūt viņam vecāki nekad vairs neļaus paiet uz muižas pusi...

Pēteris apņēmās pārvarēt kaunu un iet klauvēt pie pils durvīm.

Viņš jau gāja. Bet pēkšņi viņa priekšā aizvērās smagie muižas vārti un noskanēja slēdzamais. Divkārt atraidītais stāvēja uz ceļa aiz augstiem muižas vārtiem. Apmākušās debesis sāka smidzināt pār viņu pirmās lietus lāses.

— Lūdzu ielaidiet! — trešo reizi zemojoties, Pēteris grabinājās pie vārtu lodziņa. — Man piemirsās paņemt grāmatas. Ielaidiet!...

— Ej vien mājās! — īgni atrūca vārtu sargs. — Lielkungs pieteica nevienu nelaist iekšā.

— Viņiem ir muiža! — šī doma kā skaudra bulta izšāvās cauri zēna galvai un karsta asiņu šalts iesitās vaigos. Likās, vārtu sargs pa lodziņu viņu aplēja ar vērdošu ūdeni. Ausīs ieskanējās lielkunga teiktie atvadu vārdi, un derdzīgs rūgtums sāka dedzināt lūpas, kas bija pieskārušās kunga putekļainiem cimdiem. Šis rūgtums ielija zēna sirdī, un viņa galvā sāka šalkot. Tur dunēja kāda balss kā no pazemes, kas brīdināja un draudēja: „Ko nu klauvē pie vārtiem, kur tūkstoši tavas kārtas cilvēku pazemojumā un sāpēs ir smilkstējuši kā suņi? Ko tu meklē draudzību un līdzjūtību tur, kur neviens to nav atradis? Vai maz briesmu lietu esi dzirdējis par muižu? Vai neesi diezgan brīdināts no vecākiem? Tāda žēlastības ubagošana jau šodien var beigties ar sodu.“

Aukstas tirpas pārskrēja pa zēna miesu. Sāpes galvu saspieda kā karsta dzelzs stīpa, nemiera piešalkotās krūtīs aizrāvās elpa, locekļi saspringa. Kā vajāts meža zvērs viņš metās bēgšus prom no muižas, no tās vietas, kur bija laimīgi pavadīta bērnība, kur lielkungs viņu audzinājis un lutinājis kopā ar muižnieku bērniem. Nu viņš aizkusis bēga no savām bērnības atmiņām, pāri laukiem un pļavām, klupdams uz akmeņiem un ciņiem, uz to pusi, kur cauri lietus dūmākām rēgojās Migle-nieku ciema ēku silueti. Aizsniedzis pirmo tēva zemes šņori, viņš paklupa pie zemes un ieķērās nagiem ežas

vecās, sausās zāles pinkās, šī eža šķita esam patvērums no izsmiekla, kauna un lielkunga pātagas.

Negants Viesulis drāzās pāri laukiem un līdz ar lietu sāka zemi kapāt lieli krusas graudi, bet zēns savā sirdī juta plosāmies vēl lielāku negaisu. Pacēlis mazo dūri pret muižu, viņš zvērēja vējiem un negaisa mākoņiem nekad vairs nespert tur savu soli, nekad vairs nesaieties ar kungiem. Pie tēva zemes ežas turēdamies, viņš svēti solījās: kaut arī būtu jāar zeme, kaut dienām un naktīm būtu jāceļ akmens uz akmens, un sviedros mirktu krekls, asiņotu rokas un kājas, bet par spīti kungiem un ļaunam liktenim izlaust sev ceļu uz augstāku skolu, kļūt par mācītu vīru un sev līdz celt tautiešus, kas smok apspiestībā, trūkumā un tumsā. Un viņam likās, ka skarbajā negaisa brāzmā sāk pašam augt spārni: viņš drāžas kā viesulis pāri tautas apspiedēju galvām un kapā tos ar asu taisnības rīksti...

Negaisa brāzmā uz tēva zemes ežas muižas luteklītis Petruša, šķīstījies rūgtās vilšanās asarās, kļuva dižais Pēteris Miglenieks, kam pats liktenis bija lēmis teikt nemirstīgus vārdus un par savas tautas godu un tiesībām iet cīņā un mirt.

Pirmās grāmatas beigas

Content

Rupainis Antons Māra mostas-1. Poļu Dumpis

Pirmā nodaļa Manifests

Otrā nodaļa Divi Pēteri

Trešā nodaļa Maldugunis

Ceturtā nodaļa Jaunā draudzene

Piektā nodaļa Čigānu laiki

Sestā nodaļa. Mīlestība trimdā

Septītā nodaļa Priekškars paveras

Astotā nodaļa Greizā sirds

Devītā nodaļa Skriešanās ar vēju un laiku

Desmitā nodaļa Pavasaris liesmās

Vienpadsmitā nodaļa Rūgtā vilšanās

Divpadsmitā nodaļa. Saules aptumšošanās pirms lēkta