Bengtsons Franss G.

Sarkanā odze

Franss G. Bengtsons

Sarkanā odze

IEVADS

Kā karaļa Haralda Zilzobja laikā Skonē klājās skūtajiem.

ieaudz nemierīgu vīru no Skones aizbrauca Buem un Vagnam līdz, bet cieta neveiksmi Jērunga līcī; citi sekoja Stīrbjernam uz Upsalu un krita tur. Kad mājās kļuva zināms, ka maz bija to, kas gaidāmi atpakaļ, tika sacerētas sēru vārsmas un uzcelti piemiņas akmeņi, pēc kam visi prātīgi cilvēki bija vienās domās, ka labi vien bija tā, kā bija noticis, jo nu varēja cerēt, ka turpmāk vairāk valdīs miers un retāk dalīs mantu ar asiem ieročiem. Nu nāca raženi gadi, bagāti kā ar rudziem, tā ar siļķēm; un lielākā daļa jutās apmierināti; bet tie, kuriem šķita, ka uz ražu jāgaida pārāk ilgi, brauca uz Angliju un Īriju sekmīgos sirojumos; un daudzi turpat arī apmetās uz dzīvi.

Bet tad braukt uz Skoni bija pasākuši skūti vīri, kā no sakšu zemes, tā no Anglijas, lai sludinātu kristīgo mācību. Viņiem daudz bija ko stāstīt, un ļaudis sākumā bija ziņkārīgi un klausījās labprāt; tāpat arī sievietēm sākumā gluži labi patika ļaut svešiniekiem sevi kristīt, saņemot baltu kreklu kā dāvanu. Bet drīz vien svešiniekiem kreklu sāka pietrūkt; un ļaudis vairs neklausījās viņu sludināšanā, kas likās apnicīga un maz ticama; turklāt skūtie vīri runāja stostīgā valodā, kādu bija ieklausījušies Hēdebijā vai rietumu salās, un tādēļ likās esam bērna prātā.

Ar kristīšanu tādēļ diezko neveicās; un skūtos, kuri daudz runāja par mieru, bet galvenā kārtā bija iedegušies niknumā pret dieviem, reizēm sagrāba ticīgi pagānu vīri, tos uzkārdami svētajos oša kokos, apšaudīdami bultām un atdodami Ūdina putniem. Bet citi, kas bija aizkļuvuši uz ziemeļiem līdz Jēinges mežiem, kur ticības bija maz, tika apsveikti ar prieku: tos saistītus aizveda uz tirgiem Smo-landē un izmainīja pret vēršiem un bebru ādām. Kā smo-landiešu vergi daži ataudzēja matus un, juzdamies neapmierināti ar Jehovu, darīja, ko viņiem lika; bet lielākā daļa joprojām labāk gribēja gāzt dievus un kristīt sievas un bērnus, nekā lauzt akmeņus un malt labību, tā saviem maizes tēviem sagādādami tādus sirdēstus, ka jēingieši par pilnvērtīgu priesteri bez sāls vai vadmalas piedevām drīz vien nevarēja dabūt pat pāri trīsgadīgu Smolandcs vēršu. Tādēļ robežu novados skūtie lāga netika ieredzēti.

Vienā vasarā pa visu dāņu zemi bija izgājusi ziņa, ka karalis Haralds Zilzobis pieņēmis jauno mācību. Savās jaunības dienās viņš jau reiz bija izdarījis šādu mēģinājumu, to drīz vien nožēlodams; bet nu karalis Haralds nopietni bija pārgājis jaunajā ticībā; jo bija jau vecs un ilgi bija mocījies ar niknām sāpēm mugurā, no sava alus un savām sievām gūdams maz prieka; tad nu gudri bīskapi, ķeizara sūtīti, bija iezieduši viņu ar lāča taukiem, tos apustuļu vārdiem iespēcinādami. Viņu ietinuši jērādās, tie viņam bija devuši uz saknēm nostādinātu svētītu ūdeni alus vietā; bija metuši krusta zīmi viņam starp pleciem un izvārdojuši daudz velnu no viņa, līdz sāpes bija pārgājušas un karalis bija kļuvis kristīgs.

Pie tam Dieva vīri viņam bija galvojuši, ka viņu piemeklēs vēl lielāka nelaime, ja viņš atkal nesīs asinsupurus vai izrādīsies remdens ticībā. Tādēļ tad nu, kļuvis atkal kustīgs un spējīgs ņemt sev klāt jauno arabu verdzeni, kuru Kor-kas karalis Ūlofs ar Dārgakmeņiem viņam bija atsūtījis kā drauga dāvanu, Haralds pavēlēja, ka visiem ļaudīm jākristījas. Lai gan tāda valoda šķita savāda no tā, kurš pats bija cēlies no Ūdina, daudzi paklausīja viņa aicinājumam, jo viņš bija valdījis ilgi un laimīgi un viņam zemē bija liels vārds. Viņš uzlika visbargākos sodus tiem, kas pacēla roku pret priesteriem, un nu Skonē viņu skaits pieņēmās; līdzenumā tika uzceltas baznīcas, un vecie dievi sāka iziet no apgrozības, izņemot briesmas uz jūras un lopu sērgu gadījumos.

Jēingē tomēr ļaudis par to tikai smējās. Jo ļaudīm robežu mežos vieglāk bija smieties nekā prātīgajiem cilvēkiem uz māla zemes; bet visvairāk smieklu viņiem sagādāja karaļa pavēles. Šais novados maz bija to vīru, kā vara sniegtos tālāk kā viņu labā roka, un ceļš no Jelinges līdz Jēingei bija tāls pat vislielākajiem karaļiem. Vecos laikos, Haralda Hil-detanda un īvara Vīdfamnes dienās un pirms tam, karaļi Jēingē bija ieradušies uz meža vēršu medībām lielajos mežos, bet reti kad citā nolūkā. Tad meža vērši bija izbeigušies un karaļu apciemojumi līdz ar tiem; un ja tagad kāds karalis dusmojās par nepaklausību un trūcīgām nodevām, draudēdams ar savu ierašanos, viņš mēdza saņemt atbildi, ka meža vērši novadā nav manīti, bet, ja tā notiktu, tad laidīs ziņu un laipni saņems viņu. Tā robežnovados jau sen bija radies sakāmvārds, ka neviens karalis tur nerādīsies, kamēr nebūs atgriezušies meža vērši.

Tā Jēingē viss palika, kā bijis, un nekāda kristietība tur neieviesās. Tos priesterus, kas tur mēģināja rādīties, joprojām pārdeva pierobežā; dažiem jēingiešiem pat likās, ka viņus vajadzētu nosist turpat uz vietas, bet pret mantkārīgajiem Sunnerbuas un Albuas ļaudīm iesākt karu, jo smolan-diešu cenas esot tādas, ka no tirgošanās neatlecot ne mazākā peļņa.

PIRMĀ DAĻA GARAIS CEĻOJUMS

PIRMĀ NODAĻA

Par zemnieku Tosti un viņa saimniecību.

Piekrastē ļaudis dzīvoja ciematos, kā savas nodarbības, tā lielākas drošības labad; jo no kuģiem, kas brauca apkārt Skonei, bieži izdarīja uzbrukumus, pavasaros vīri, kas devās projām un gribēja lēti apgādāties ar svaigu barību, gan rudeņos tie no viņiem, kas tukšām rokām atgriezās mājās no neveiksmīga sirojuma. Naktīs atskanēja raga pūtieni, aicinot kaimiņus palīgā, kad bija dzirdamas malā izkāpušas bandas; un mājinieki labā ciemā reizēm paši varēja iegūt vienu vai pāra kuģu no svešiniekiem, kas bija neuzmanīgi, un tad parādīt krietno laupījumu pārbraucējiem ciema vīriem, kad garās laivas atgriezās mājās uz ziemas atpūtu.

Bet bagāti un lepni vīri, kam bija pašiem savi kuģi, lāga necieta kaimiņu savā tuvumā un labāk dzīvoja paši par sevi, jo, pat atrazdamies uz jūras, savu māju apsargāšanai mēdza turēt krietnus vīrus, kurus atstāja mājās. Kūliena novadā bija daudz tādu lielmaņu; turienes bagātos zemniekus daudzināja esam augstprātīgākus nekā jebkur citur.

Mājās būdami, viņi labprāt mēdza naidoties viens ar otru, lai gan mājas vienu no otras šķīra prāvi attālumi; bet viņi bieži bija projām, jo no pašas bērnības raudzījās uz jūru it kā uz savu āra lauku, kur visi tie, kurus viņi tur sastapa, varēja vainot paši sevi.

Tur dzīvoja zemnieks vārdā Toste, cienīts vīrs un liels jūrasbraucējs; lai gan jau labi gados, viņš vēl aizvien vadīja pats savu kuģi un ik vasaras brauca uz ārzemēm. Viņam bija radi Limerikā, Īrijā, tais vikingos, kas tur bija apmetušies uz dzīvi, un turp viņš mēdza braukt tirgoties un palīdzēt virsaitim, kurš bija no Lūdbrūka pēcnācējiem, ņemt nodevas no īriem un no viņu klosteriem un baznīcām. Bet tad vikingiem labie laiki Īrijā bija sākuši noziedēt, kamēr Konotas karalis Muirkjartačs ar Ādas Vamžiem bija apgājis salai apkārt ar vairogu uz jūras pusi; jo iedzimtie nu aizstāvējās labāk nekā agrāk un labprātāk sekoja saviem karaļiem, kādēļ meslu piedzīšana no viņiem prasīja lielas pūles; un pat agrāk tik viegli izlaupāmie klosteri un baznīcas nu bija uzcēluši augstus akmens torņus, kur priesteri paglābās ar visu savu mantu un ne ar uguni, ne ar ieročiem nebija sasniedzami. Tādēļ daudzi no Tostes vīriem domāja, ka labāk būtu virzīt braucienus uz Angliju vai Franciju, kur laiki bija labi un kur ar mazāk pūlēm varēja iegūt vairāk; bet Tostem patika labāk tas, pie kā viņš bija pieradis; viņam likās, ka viņš ir par vecu, lai izmēģinātu roku zemēs, kas viņam bija svešas.

Viņa sieva, kurai bija Āsa vārdā, bija cēlusies no mežu novada. Viņai bija veikla mēle un mazliet iecirtīga daba, un Toste reizēm mēdza teikt, ka nemaz nevarot manīt, ka viņa ar gadiem kļūtu lēnāka, kā tas esot ar vīriem. Bet viņa bija krietna saimniece un labi valdīja mājas, kamēr Toste bija projām. Viņa Tostem bija dzemdējusi piecus dēlus un trīs meitas; tik ar dēliem viņiem diezkā nebija laimējies. Vecākais, vēl jauneklis būdams, bija ņēmis galu kādās kāzās, kad, no alus iesilis, bija gribējis parādīt, ka var jāt uz vērša; otru jau pirmajā braucienā vētra bija pārskalojusi pār kuģa malu. Bet visnelaimīgāk bija izgājis ceturtajam, kuram bija Āre vārdā; jo kādā vasarā, kad viņam bija deviņpadsmit gadu, viņš divām kaimiņu sievām bija pagādājis bērnus, kamēr vīri atradās ārzemēs, tā kļūdams par cēloni lielam sajukumam un izsmieklam, kā arī lieliem izdevumiem no Tos-tes puses, kad vīri atgriezās mājās. Kļuvis no tā grūtsirdīgs un bīdamies no cilvēkiem, viņš bija nositis kādu vīru, kurš par daudz bija izsmējis viņu par viņa steidzību, un pēc tam bija aizbēdzis no savas zemes. Runāja, ka viņš piebiedrojies zviedru tirgotājiem un devies viņiem līdz uz austrumiem, lai izbēgtu cilvēkiem, kam bija zināmas viņa neveiksmes; bet pēc tam neviens vairāk nekā par viņu nebija dzirdējis. Asai sapnī bija parādījies melns zirgs ar asiņainiem gurniem, un tā domājās zinām, ka viņš ir miris.

Asai un Tostem nu vēl bija palikuši divi dēli. Vecākais, Uds vārdā, bija neliela auguma drukns vīrs, kleinām kājām, stiprs, cietas dabas un apdomīgs valodā; viņš jau agri bija sācis pavadīt Tosti‘braucienos un prata rīkoties ar kuģi un ieročiem. Mājās viņš drīz vien kļuva iecirtīgs, jo viņam grūti nācās aizvadīt ziemas; un tad viņam bieži iznāca saskrieties ar Asu. Viņš mēdza teikt, ka tāds viņš nu reiz esot, ka viņam sasūrējušā sālītā barība uz kuģa garšojot labāk nekā Ziemsvētku cepeši uz sauszemes; bet Asa atbildēja, ka nekad neesot manījusi, ka viņš mazāk nekā citi ņemtu no labā ēdiena, ko viņa ceļot galdā. Viņš dienu gulēja tik daudz, ka bieži žēlojās, ka viņam nakti nenākot miegs; pat ja viņš kādu meitu noguldot sev blakus gultas salmos, tas nekā daudz nelīdzot. Asai nepatika, ka viņš gulēja ar viņas meitām: tās viegli varēja tapt iedomīgas un savai maizes mātei nepaklausīgas, labāk būtu, ja Uds apprecētos. Bet

Uds atrunājās, ka ar to neesot ko steigties: sievietes, kas viņam vislabāk patikušas, viņš esot sastapis Īrijā, bet no tās sugas viņš nevienas lāga nevarot mājās vest; jo tad, tā viņam šķietot, viņas abas ar Āsu drīz vien kristu kopā plēsties ar zobiem un nagiem. Āsa saskaitās un jautāja, vai tad viņš sēdot un gaidot, kad viņa mirs? Uds tādās reizēs mēdza atbildēt, lai viņa darot, kā viņai labāk tīkot: šinī ziņā viņš viņai nekādus padomus dot negribot, bet, ja tā notiktu, viņš jau gan to jaudātu panest.

Lai gan valoda viņam bija lēna, Āsai ne ik reizes nācās viegli paturēt pēdējo vārdu sarunā ar Udu; viņa tad mēdza teikt, ka tiešām esot grūti, ka viņai nācies pazaudēt trīs krietnus dēlus un paturēt to, bez kura viņa vislabāk varētu iztikt.

Ar Tosti Uds iztika labāk; un tiklīdz atnāca pavasaris un ap laivu pajumtēm un kuģu steķiem sāka smaržot darva, prāts viņam kļuva vieglāks. Tad viņš reizēm mēģināja sacerēt vārsmas, kas viņam tomēr negribēja veikties: par to, kā jūras gaigalas lauks nu jau ir arams, vai kā jūras zirgi viņu drīz nu nesīs uz vasaras zemi.

Bet liela skalda vārdu viņš nekad neieguva, vismazāk gan pie sava novada zemnieku meitām precību gados. Viņu reti kad redzēja atskatāmies atpakaļ, kad viņš burāja projām.

Viņa brālis bija jaunākais no visiem Tostes bērniem un savas mātes acu raugs; viņam bija Odze vārdā. Viņš auga ātri un kļuva garš un izstīdzējis. Āsa vaimanāja par viņa vājo miesu; tikko viņš neēda krietni vairāk nekā jebkurš no pieaugušajiem, viņai aizvien šķita, ka tā viņu pazaudēs; tā teica, ka viņa vājā ēstgriba novedīšot viņu postā. Odzēm garšoja ēdiens, un viņš reti kad sūdzējās par to, ka māte tā rūpējās par viņa barību; tikai Toste un Uds reizēm kurnēja labo kumosu dēļ, kuri tika glabāti viņam. Kā bērns viņš pāris reižu bija slimojis, un pēc tam Āsa nekad vairs neticēja viņa labajai veselībai, pastāvīgi nelikdama viņam mieru ar savām bailēm un aizrādījumiem un reizēm novezdama viņu tik tālu, ka viņš sev šķita pilns grūtu vainu un juta lielu vajadzību pēc svētītiem sīpoliem, dziedīgām zālēm un siltiem māla traukiem, kad īstenībā viņa vienīgā grūtā kaite bija tā, ka viņš bija pārēdies miežu biezputru ar speķi.

Kad viņš sāka pieaugt, Asas rūpes vairojās. Viņas cerība bija, ka viņš taps ievērojams vīrs un virsaitis. Viņa bieži apmierināta aizrādīja Tostem, ka Odze taisās izaugt liels un stiprs un valodā ir tik gudrs, ka pilnīgi šķiet atsities savā mātē; bet viņai iedvesa bailes visas tās briesmas, kas viņu gaidīja vīru gaitās. Tā bieži runāja ar viņu par viņa brāļu nelaimēm un lika viņam solīties, ka viņš sargāsies no vēršiem, būs uzmanīgs uz kuģa un nekad negulēs ar citu vīru sievām; bet, atskaitot visu to, bija vēl tik daudz kā cita, kas viņam varēja draudēt, ka viņa nesaprata ko iesākt. Kad Odzēm palika sešpadsmit gadu un viņam būtu jābrauc citiem līdz, Asa to aizliedza, jo viņš vēl esot daudz par jaunu un ar vāju veselību. Un kad Toste tad jautāja, vai viņa joprojām domājot audzināt viņu par virtuves virsaiti un sieviešu varoni, Asa tā sāka plosīties, ka Tostem sametās bail un viņš atļāva viņai darīties, kā viņa grib, pats būdams priecīgs, ka, jo ātrāk jo labāk, var taisīties projām.

Tai rudenī Toste un Uds atgriezās vēlu, pazaudējuši tik daudz vīru, ka viņiem tikko bija pieticis airētāju; tomēr viņi bija apmierināti un viņiem bija daudz ko stāstīt. Lime-rikā ieguvums bija bijis mazs, jo īru karaļi Munsterā nu bija kļuvuši tik vareni, ka turienes vikingi bija aizņemti gandrīz vai tikai ar aizstāvēšanos vien; bet Tostes draugi, kuri tur bijuši ieradušies ar saviem kuģiem, viņam jautājuši, vai viņš gribot piedalīties uzbrukumā kādam lielam Jāņu tirgum, kurš notiekot Merionetā Velsā, kur vikingi vēl nekad neesot bijuši, bet nu varot nokļūt ar pāris drošu, Tostes

draugiem zināmu ceļa vadoņu palīdzību. Uds bija pierunājis Tosti, lai viņš piedalās, ko vēlējušies arī viņu kuģu ļaudis; un ar septiņiem kuģiem visi viņi bija piestājušies Me-rionetā, kur pēc tam pa grūtu ceļu devušies zemes iekšienē, nepamanīti nonākdami līdz tirgum. Cīņa bijusi sīva, un daļa vīru bija krituši, bet vikingi uzvarējuši un ieguvuši lielu laupījumu kā mantās, tā gūstekņos. Pēc tam viņi burājuši pāri uz Korķu, kur pārdevuši savus gūstekņus, jo Korkā jau no laika gala sapulcējoties vergu tirgotāji no visām pasaules malām izdarīt izvēli no lomiem, ko vikingi novedot turp. Bet turienes karalis Ūlofs ar Dārgakmeņiem, kurš esot kristīgs un ļoti vecs un gudrs, pats nopērkot tos, par kuriem domājot, ka vēlāk, ar labu peļņu sev, varētu likt tos izpirkt viņu piederīgiem. No Korkas viņi burājuši mājup lielā pūlī, lai viņiem neuzbruktu jūras laupītāji tādā reizē, kad viņiem nebija ne mazākās patikšanas kauties, jo klājā bija maz kuģa ļaužu un liela bagātība; un tā viņi laimīgi apbraukuši apkārt Skagenam, kur līču ļaudis un vestfoldingieši mēdzot uzglūnēt kuģiem, kas ar laupījumu atgriežas mājās.

Kad visiem kuģa ļaudīm bija izdota viņu daļa no laupījuma, Tostem daudz palika pāri; un, nosvēris sidrabu savā kambarī, viņš sev teica, ka šis varētu būt labs nobeigums braucieniem un ka turpmāk viņš varētu palikt mājās, jo vairāk tādēļ, ka augums sāka tapt stīvs un ka Uds nu varēja visu izrīkot tikpat labi kā viņš pats, kad turklāt vēl Odze būs viņam par palīgu. Uds piekrita, ka, viņa prātam tas esot gudri runāts. Bet Āsa tūliņ pretojās, ka tas nebū*. nebūtu gudri darīts; jo sidraba jau gan esot daudz iegūts, bet ilgi tā nepietikšot, kur viņiem ziemā tik daudz ļaužu esot maizē; un kas to varot galvot, ka Uds visu peļņu neizšķiedīšot ar savām īru meitām, ja viņš vispār domāšot atgriezties mājās. Tostem vajadzētu saprast, ka stīvums mu-16 gurā viņam rodas no tā, ka viņš pa ziemām bezdarbīgi sēd pie uguns, nevis no atrašanās uz jūras. Viņa nevarot saprast, kas tas esot ar šā laika dēliešiem, jo viņas pašas mātestēva brālis Svens Žurkdegunis, liels jēingiešu varonis, esot kritis kā vīrs ķildā ar smolandiešiem trīs gadus pēc tam, kad nodzēris zem galda visus citus sava vecākā dēladēla kāzās. Un tagad esot jādzird pasakas par visādām vainām no vīriem, kas esot pašos labākajos gados un kam neesot kauna gribēt nobeigties uz salmiem kā govīm. Bet tagad nu Toste un Uds un visi pārbraucēji uz atgriešanos varēšot iebaudīt krietnu alu no darījuma, kas viņiem labi garšošot. Tomēr Toste lai metot muļķības no galvas ārā un lai uzdzerot tādam pašam veiksmīgam ceļojumam nākošajā gadā; pēc kam viņi tad kopīgi pavadīšot labu ziemu, ja vien neviens nekaitināšot viņu ar tādām blēņu valodām.

Kad viņa bija aizgājusi parūpēties par alu, Uds teica, ka Svens Žurkdegunis laikam būšot izvēlējies smolandiešus kā labāko daļu, ja varbūt visas sievas šai ciltī tā ārdoties kā šī; lai gan Toste gluži tam nepiekrist nevarēja, viņš tomēr atrunājās, ka Āsa daudzējādā ziņā tomēr esot braša sieva, un vairāk kā nepieciešams viņš viņu kaitināt negribot, ko lai nedarot arī Uds.

Tai ziemā visi ievēroja, ka Āsa savās gaitās bieži staigāja bāla un nomākta un ka viņas mēle nedarbojās tik veikli k^i parasti. Par Odzi viņa rūpējās vairāk kā jebkad, reizēm apstādamās un viņā it kā kādā parādībā noraudzīdamās. Odze nu bija izaudzis liels un spēkā varēja sacensties ar visiem vecumā līdzīgiem, kā arī daudziem par sevi vecākiem. Viris bija sarkanmatains, gaišu plutu, platu atstarpi starp acīm* deguns viņam bija strups, mute liela, rokas garas un mugu ra mazliet uzlīkusi; viņš bija kustīgs un žigls un ar loku un metamo šķēpu rīkojās izveicīgāk nekā lielākā daļa citu. Būdams ātras dabas, viņš aklās dusmās metās virsū tam, kurš viņu bija sakaitinājis; un pat Uds, kuram agrāk bija bijis prieks redzēt viņu bālu un satracinātu, tagad izturējās uzmanīgi, kopš Odzes spēks padarīja viņu bīstamu. Citādi viņš bija mierīgs un padevīgs, vēl aizvien visās lietās radis paklausīt Āsai, ja arī reizēm šķendējās ar viņu, kad viņas rūpība tam šķita netīkama.

Toste nu deva viņam vīru ieročus, zobenu, plato cirvi un labu bruņcepuri, un Odze pats pataisīja sev vairogu; bet ar bruņu kreklu tā lieta bija grūtāka, jo neviens visā mājā viņam nederēja, bet pašreiz visā zemē bija liels trūkums labu bruņu kreklu kalēju, jo lielākā daļa bija aizbraukuši uz ārzemēm, uz Angliju vai pie Ruānas jārla, kur tiem labāk tika samaksāts. Tostem šķita, ka Odze pagaidām varētu apmierināties ar ādas vamzi, līdz viņš varēs iegādāties sev labu kreklu Īrijā: tur aizvien visās ostās par lētu maksu esot dabūjami kritušu vīru bruņu tērpi.

Kad viņi vienā dienā, pie ēdiena sēdēdami, par to runāja, Āsa, seju uz rokām noliekusi, sāka raudāt. Visi apklusa un skatījās uz viņu, jo tas negadījās bieži, ka viņai ritētu asaras. Uds jautāja, vai viņai sāpot zobi. Āsa, seju noslaucījusi, griezās pie Tostes, teikdama, ka valodas par kritušu vīru bruņu tērpiem viņai šķietot ļauna zīme; viņa esot droši pārliecināta, ka Odze aiziešot bojā, tiklīdz došoties citiem līdz jūrā, jo viņa nu jau trīs raizes sapnī esot redzējusi, kā viņš asiņains gulējis pie kāda kuģa sola; un visi zinot, ka uz viņas sapņiem varēja palaisties. Tādēļ viņa nu gribot lūgt Tosti, lai viņš ir tik labs un nevajadzīgā kārtā nelaupa Odzēm dzīvību, bet lai ļauj viņam palikt mājās šovasar; jo viņai šķietot, ka briesmas viņam draudot visā drīzumā, un, ja viņš pārdzīvotu šīs, viņš varbūt mazāk būtu apdraudēts turpmāk.

Odze jautāja, vai viņa sapnī varējusi redzēt, kur viņš bijis ievainots. Āsa atbildēja, ka viņa bailēs no parādības ik reizes tūliņ atkal uztrūkusies; bet to gan viņa redzējusi, ka mati viņam bijuši asiņaini un seja bāla; šis sapnis viņu ļoti nospiedis, pie tam ar katru reizi vairāk, kad tas atkārtojies, kaut gan viņa neko nav gribējusi teikt, kamēr tikai nulc.

Toste domīgs sēdēja un tad teica, ka viņš no sapņiem nekā daudz nezinot un nekad no tiem neesot baidījies.

— Jo veci ļaudis mēdza sacīt, kā Vērpējas vērpj, tā arī notiek. Bet ja nu tu, Āsa, trīs reizes esi sapņojusi vienu un to pašu sapni, tad varbūt tas tomēr ir biedinājums, un mēs jau vairākus dēlus esam zaudējuši. Tādēļ tev šai lietā nepretošos, un Odze šovasar var palikt mājās, ja viņš pats tā ir ar mieru. Man ir tāda sajūta, ka es gluži labi varu vēl vienreiz braukt; un tā varbūt visiem būs labāk.

Uds piekrita Tostem, jo vairākkārt bija ievērojis, ka Asas sapņi mēdza piepildīties. Odze ar lēmumu nebija apmierināts, bet bija radis svarīgās lietās padoties Asai; un pēc tam vairāk par to netika runāts.

Kad bija atnācis pavasaris un diezgan daudz vīru no tālākiem novadiem zemes iekšienē bija vienojušies ar Tosti par vietām viņa kuģa ļaužu pulkā, viņi ar Udu, kā parasts, devās projām, bet Odze palika mājās. Viņš dusmoja Asai un lāgiem izlikās slims, lai viņu sabiedētu; bet kad tad viņa steidzīgi sāka viņu kopt un ārstēt, viņš pats sāka ticēt tam, ko bija gribējis tēlot, un viņam no spēles bija maz prieka. Āsa nevarēja aizmirst sava sapņa un, neskatoties uz visām rūpēm, ko viņš tai sagādāja, bija priecīga, ka viņš bija pie tās mājā.

Bet tanī vasarā viņam tomēr iznāca doties savā pirmajā ceļojumā, Asai pie tam atļaujas neprasot.

OTRA NODAĻA

Par Krūka izbraukumu, un kā sākās Odzes pirmais ceļojums.

IVaraļa Haralda Zilzobja četrdesmitā valdīšanas gadā, sešas vasaras pirms jomsvikingu brauciena uz Norvēģiju karot, trīs kuģi atstāja Listeres novadu ar jaunām burām un prāvu skaitu vīru, virzīdamies uz dienvidiem laupīt vendu zemē. Viņu vadonim bija Krūks vārdā; tas bija vīrs tumšu sejas krāsu, garš, kalsens un ļoti stiprs. Novadā viņš bija cienīts, jo viņam viegli nācās izdomāt pārdrošus pasākumus, un viņš mēdza ķircināt ļaudis, kas bija cietuši neveiksmi, pie tam paskaidrodams, kā viņš pats viņu vietā būtu izdarījis labāk. Pats viņš nekad neko daudz nebija paveicis, vislabprātāk stāstīdams, ko drīzumā domāja darīt; bet nu viņš tik ilgi bija kūdījis novada jauniešus ar valodām par laupījumu, kāds veikliem vīriem iegūstams īsā braucienā pie vendiem, ka bija salasījušies vīri, izrīkoti kuģi, un viņš pats ievēlēts par brauciena vadoni. Pie vendiem daudz ko varot mantot, viņš bija teicis; galvenā kārtā, droši bija iegūstams, sidrabs, dzintars un vergi.

Krūks un viņa vīri tuvojās vendu krastam un, sasnieguši kādu upes grīvu, airēja augšup pret stipro straumi, līdz nonāca pie koka pils ar pāļu aizsprostu pāri upei. Še viņi izkāpa malā vienā rītausmā un devās pret vendiem, apiedami viņu pāļu aizsprostu. Bet vendu bija prāvs skaits, viņi čakli raidīja bultas, un Krūka vīri bija noguruši no smagās airēšanas; cīņa bija sīva, pirms vendi bēga. Krūks tad bija pazaudējis brašus vīrus, un kad saskaitīja laupījumu, tas izrādījās sastāvam no dažiem dzelzs katliem un vairākiem aitādas kažokiem. Viņi īrās atpakaļ lejup pa upi un izmēģinājās kādā citā vietā vairāk uz rietumiem; bet arī šis ciems bija labi aizsargāts; un pēc niknas cīņas, kur viņiem atkal bija zaudējumi, Krūka vīri ieguva pāra žāvētus cūkas sānus, saplēstu bruņu kreklu un kakla rotu no mazām, nodilušām sidraba naudiņām.

Viņi apraka savus mirušos krastmalā un noturēja padomi. Krūkām grūti nācās izskaidrot, kādēļ brauciens nebija izdevies tā, kā viņš teicis. Viņam tomēr laimējās apmierināt savus vīrus gudriem vārdiem. Nejaušības un neveiksmes aizvien varot gadīties; īsts vikings viena otra sīkuma dēļ roku nenolaižot; vendi sākot kļūt sīkstāki nekā agrāk; un viņš nu tagad gribot nākt ar izdevīgu priekšlikumu, no kā visiem celšoties labums. Vajagot pamēģināt uz Bornholmas salas, jo, ka tā esot bagāta, tas visiem esot zināms, turklāt salā trūkstot cīņas spējīgu vīru, jo pēdējā laikā daudzi no turienes aizbraukuši uz Angliju. Uzbrukums turienes piekrastei ar pavisam mazu piepūli ienestu bagātu zelta, sienas segu un skaistu ieroču ieguvumu.

Visiem šķita, ka runāts bija labi; viņi atguva atkal paļāvību. Uzcēluši buras, viņi virzījās uz Bornholmu un, piebraukuši tur agri vienā rītā, īrās gar austrumu krastu bezvēja laikā, miglai uz augšu kāpjot, lai uzmeklētu labu piestāšanās vietu. Airējot viņi turējās cieši kopā un bija labā omā, bet izturējās klusu, lai lūkotu nepamanīti izkāpt malā. Te viņi izdzirda sev priekšā airu dullu klaudzēšanu un vienmērīgi iemērcamu airu šļakstus un pamanīja miglā kādu vientuļu garo kuģi, kurš patlaban apbrauca apkārt zemes ragam un nāca taisni viņiem pretim, airēšanas ātruma nesamazinādams. Visi, acis ieplētuši, raudzījās kuģī, kurš bija liels un skaists, ar sarkanu pūķa galvu un divdesmit pāriem airu, priecādamies, ka tas bija viens pats. Krūks pavēlēja, lai visi vīri, kas nesēdēja pie airiem, paņemtu savus ieročus un turētos gatavi, jo še ieguvums varēja būt liels.

Bet vientuļais kuģis tuvojās, it kā nekā nebūtu manījis; un kāds drukns vīrs tā priekšgalā, ar platu bārdu zem apaļīgās bruņcepures, kad viņi bija pienākuši viens otram tuvumā, roku pie mutes pielicis, sauca rupjā balsī:

— Grieziet ceļu, vai kaujieties!

Krūks smējās, un viņa vīri līdz ar viņu; viņš sauca atpakaļ:

— Vai tu esi redzējis trīs kuģus vienam griežam ceļu?

— Esmu redzējis vairāk nekā to vien, — resnais vīrs nepacietīgi kliedza, —jo lielais vairums griež ceļu Stīrbjer-nam. Bet nu izvēlies ātri, ko tu gribi!

Tad Krūks nesacīja vairāk nekā, bet turējās nostāk, ievilktiem airiem, kamēr svešais kuģis aizīrās garām; un neviens zobens netika izvilkts ne uz viena no Krūka kuģiem. Viņi redzēja, ka uz svešā kuģa slaida auguma jauns vīrs, zilā apmetnī, gaišām pūkām ap zodu, piecēlies no savas atpūtas vietas līdzās stūrmanim, stāvēja ar metamo šķēpu rokā, piemiegtām acīm vērodams viņus un tad, plati nožāvādamies, atkal nolika šķēpu un nolikās atpūtas vietā. Krūka vīri saprata, ka tas bija Bjerns Ūlofsons, saukts Stīrbjerns, Upsalas karaļa padzītais brāļa dēls, kas reti baidījās vētras, bet nekad cīņas, un kuru tikai reti vīri labprāt sastapa uz jūras. Viņa kuģis turpināja savu gaitu un pazuda miglā dienvidu virzienā. Bet Krūkām un viņa vīriem labā oma tik ātri neatgriezās.

Viņi aizīrās līdz austrumu šērām, kur nebija cilvēku. Izkāpuši tur malā, viņi izvārīja sev ēdienu un ilgi apspriedās. Daudziem tagad šķita, ka labāk būtu burāt atkal uz māju, ja jau neveiksme viņus pavadījusi līdz pat Bornholmai. Jo ja Stīrbjerns bija šais ūdeņos, tad sala droši vien bija pilna jomsvikingu, un citiem tad tur nekas vairs nebija darāms. Daži teica, ka uz jūras varbūt daudz nekas neesot meklējams, ja neesot vadoņa no tās pašas sugas kā Stīrbjerns, kas bez vajadzības neraujoties pie malas.

Krūks no sākuma bija mazrunīgāks kā parasti, bet lika iznest malā alu visiem un, kad vīri bija dzēruši, sāka tos uzmundrināt. Savā ziņā tas esot negadījums, ka viņi satikuši Stīrbjernu, tas viņam jāatzīstot; bet no otras puses tā esot liela laime, ka tie sastapušies ar viņu tā, kā tas noticis; ja viņi pagūtu izkāpt malā un sastaptu viņa ļaudis vai citus jomsvikingus, viņiem no tā nāktos smagi ciest. Visi joms-vikingi, bet jo sevišķi Stīrbjerna paša vīri kaujoties kā neprātīgi; reizēm dzelzs viņiem nekaitējot, un cirst viņi cērtot ar abām rokām tikpat labi kā vislabākie Listeres cīnītāji. Ka viņš negribējis uzbrukt Stīrbjerna kuģim, varot izlikties savādi tiem, kas nekā neapdomājot; bet viņam šķietot, ka viņam bijis pilnīgs iemesls atturēties, un tā bijusi laime, ka viņš pie laika apķēries. Jo jūras laupītājam bez savas zemes nevarot būt diezkas sakrāts, kas būtu sīvas cīnās vērts; paši viņi neesot devušies jūrā gūt tukšu slavu, bet gan laupījumu. Tādēļ viņš ieskatījis par labāku vairāk domāt par viņu visu kopējo labumu nekā par savu godu, un pārdomājot viņiem visiem būšot jāatzīst, ka viņš šai ziņā darījis, kā vadonim klājas.

Kad Krūks tādā kārtā bija sācis izklaidēt savu vīru īgnumu, viņš arī pats jutās savu vārdu stiprināts un joprojām deva viņiem padomu negriezties tagad atpakaļ mājās. Jo pašu ļaudīm Listerē, tā viņš teica, esot asas mēles; bet jo grūta būšot atkalredzēšanās ar sievām ar visiem viņu jautājumiem attiecībā uz padarītiem darbiem, ieguvumiem un ātro mājās atgriešanos. Neviens godājams vīrs nevarot vēlēties dzirdēt tādu kladzināšanu, tādēļ atpakaļ braukšana jā-atliekot, kamēr būs iegūts kaut kas, ko būtu vērts pārvest mājās. Tagad atliekot tikai vienoties par turpmāko ceļa mērķi; un, pirms pašam vēl ko teikt, viņš labprāt vēlētos dzirdēt prātīgu vīru ieskatus šai lietā.

Viens lika priekšā braukt uz kūru un līvu zemi, kur esot rodams vērtīgs laupījums, bet nerada piekrišanas; jo vīri, kam šī lieta labāk bija zināma, stāstīja, ka zviedri ik vasaras lielos pūļos laupot šais zemēs un ne labprāt redzot svešiniekus ierodamies tādā pašā nolūkā. Kāds cits bija dzirdējis, ka visvairāk sidraba kā jebkur citur pasaulē esot Gotlandē, un domāja, ka derētu pamēģināt tur; bet citi, labāki zinātāji, teica, ka gūti, kamēr bagāti kļuvuši, dzīvojot stipros ciemos, kurus varot ieņemt tikai ar lielu karaspēku.

Pēc tam, kā trešais, vārdu ņēma vīrs vārdā Berse, kurš mēdza runāt apdomīgi un vispār tika uzskatīts par gudru. Viņš teica, ka Baltijas jūra sākot kļūt par šauru un par skopu, tagad, kad pārāk daudzi tur nodarbojoties ar sirošanu un pat vendi sākuši turēties pretim. Tā kā lāga nevarot braukt mājās — jo šai ziņā viņš domājot tāpat kā Krūks,— būtu jāpārliek, vai nevajadzētu burāt uz rietumiem. Pats viņš nekad tai pusē neesot bijis; bet vīri no Skones, ar kuriem viņš runājis kādā tirgū pagājušā vasarā, bija bijuši Anglijā un Bretlandē ar Tūki Gormsonu un Sigvaldu Jārlu, un tie par šo braucienu stāstījuši daudz laba. Viņi dižojušies dārgās drānās, ar zelta gredzeniem pirkstos, un pēc viņu izteicieniem tiem vikingiem, kas uz ilgāku laiku apmetušies pie franču upju grīvām, lai laupītu zemes iekšienē, grāfu meitas esot par klātgulētājām izpriecai gultā un pilskungi un abati par apkalpotājiem. Cik tālu skonieši savos apgalvojumos turējušies pie patiesības, to viņš zināt nevarot, bet ņemot vērā to, cik patiesi skonieši vispār mēdzot būt, tad gudrāk būtu pusi atlaist nost. Drošs turpretim esot tas, ka šie pārbraucēji atstājuši vislielākās pārticības iespaidu, tā ka tie viņu, svešu blēkingieti, pat ļoti devīgi pacienājuši ar stipralu, nenozagdami neviena viņa piederuma, kad viņš bijis iemidzis; un tādēļ viss nevarot būt meli, kā tas arī jau no citas puses esot zināms. Kur skoniešiem klājies tik labi, varētu veikties arī blēkingiešiem; un tādēļ, tā Berse nobeidza, pats viņš labprāt gribētu piedalīties mēģinājuma braucienā uz rietumiem, ja vairākums domātu tāpat kā viņš.

Daudzi ar saucieniem izteica piekrišanu, bet citi cēla iebildumus, ka pārtikas krājumi esot par maziem, lai to pietiktu, līdz viņi nonāks treknajās rietumu zemēs.

Tad Krūks no jauna ņēma vārdu teikdams, ka arī viņš pats gribējis nākt tieši ar to pašu priekšlikumu kā Berse. Pie tā, ko Berse teicis par grāfu meitām un bagātiem abatiem, par kuriem varot dabūt lielas izpirkšanas naudas, viņš gribot piebilst vienu lietu, labi zināmu daudz ceļojušiem vīriem, proti, ka Īrijā pavisam kopā esot ne mazāk par simtu sešdesmit mazāku un lielāku karaļu, kuriem esot dārgumi un skaistas sievas un kuru karavīri cīnoties, tērpušies vienīgi linu drānās, kādēļ nevarētu būt grūti tikt ar viņiem galā. Vienīgā grūtība būtu izbraukt cauri Ēresundam, kur bieži varot uzdurties uzbāzīgiem ļaudīm. Bet trīs labi apbruņoti kuģi, kuriem uzbrukt neuzdrošinājies pat Stīr-bjerns, gan atstāšot iespaidu arī tur; turklāt lielākā daļa vietējo vikingu šinī gada laikā jau esot projām rietumos; tad vēl, nule iestāšoties tumšas naktis bez mēness. Barības iztrūkums būšot viegli sagādājams, tiklīdz viņi laimīgi būšot izkļuvuši cauri šaurumam.

Visi nu atkal bija labā omā, nodoms visiem šķita labs un Krūks tas pārākais kā prātā, tā zināšanās; turklāt visi bija lepni, ka viņiem netrūkst drosmes braucienam uz rietumiem, jo no viņu novada, cik tie, kas tagad bija dzīvi, varēja atcerēties, neviens kuģis nebija mēģinājis izdarīt tādu braucienu.

Paceltām burām viņi nokļuva līdz Mēenai, kur palika vienu diennakti, izlūkodami un izdevīga vēja gaidīdami. Pēc tam viņi vētrainā laikā laidās cauri šaurumam un vakarā izbrauca caur tā kaklu, ienaidnieka nesatikuši. Nokļuvuši nakti aizvējā zem Kūliena, viņi nolēma apskatīties pēc pārtikas. Trīs pūļos viņi, katrs uz savu pusi, devās augšup zemes iekšienē. Krūka pulciņam laimējās uziet aitu aploku kādu lielu māju tuvumā un nogalināt aitu sargu un viņa suni, iekām tie paguva sacelt troksni. Tad viņi saķēra un pārgrieza kaklus tik daudzām aitām, cik paši spēja panest; bet pie tam sacēlās liela blēšana, un Krūks lika saviem vīriem pasteigties. Pa teku, pa kuru bija atnākuši, viņi, cik vien ātri varēdami, devās lejup atpakaļ uz kuģiem katrs ar savu aitu pār plecu. Aiz muguras viņi dzirdēja saucam ļaudis, kas bija pamodušies, un drīz atskanēja rupjas suņu rejas, kuri bija palaisti viņiem uz pēdām. Tad kaut kur tālāk bija dzirdama sievietes balss griezīgi kliedzam suņu un vīru balsu jūklī „Pagaidi! Paliec!” un vairāk reižu saucam „Odze!”, bet pēc tam spalgi un izmisīgi iekliedzamies „Neej!” Krūka vīri ar savām nastām nevarēja ātri paiet, jo akmeņainā tekā nu stāvu veda lejup, bet nakts bija mākoņaina un vēl gandrīz pilnīgi tumša. Krūks kā pats pēdējais gāja ailē, nesdams savu aitu pār pleciem, otrā rokā turēdams cirvi. Viņš labprāt negribēja kauties aitas dēļ, jo neatmaksājās tādas mazvērtīgas lietas dēļ likt dzīvību un locekļus uz spēles; cietiem vārdiem viņš skubināja savus vīrus, kad tie klupa vai gāja pārāk lēnām.

Kuģi stāvēja pie dažām akmens plaknēm, airiem no tām atturami; tie bija gatavi doties projām, kad Krūks būs atgriezies, jo citi pulciņi jau bija pārnākuši, nekā neatraduši; daži vīri stāvēja malā, gatavi palīdzēt Krūkām, ja tas izrādītos nepieciešams. Līdz kuģiem bija vairs tikai nedaudz soļu, kad trīs lieli suņi drāzās lejā pa teku. Viens lēca Krūkām klāt, bet viņš atrāvās sāņš un iecirta sunim ar cirvi; otrs lielā lēcienā aizdrāzās viņam garām, tam vīram virsū, kurš gāja priekšpēdējais, un iekodās viņam kaklā. Daži no gaidītājiem piesteigušies nogalināja suni, bet kad viņi un Krūks noliecās pār sakosto, tie redzēja, ka viņš bija stipri saplosīts un ātri noasiņoja.

Tai pašā acumirklī kāds šķēps aizlidoja Krūkām garām, un divi vīri pa stāvumu nosteidzās lejā uz akmens plaknēm; viņi bija skrējuši tik ātri, ka visus savus pavadoņus bija atstājuši aiz sevis. Pirmais, kailu galvu un bez vairoga, īsu zobenu rokā, klupa un uz mutes nogāzās uz akmens plaknes; divi šķēpi sastapās virs viņa, ķerdami to, kurš viņam sekoja, un tas krita un palika guļam. Bet kailgalvis tūliņ atkal uzlēca kājās; kaukdams kā vilks, viņš metās virsū vīram, kurš ar paceltu zobenu bija piesteidzies, kad viņš krita, un, tam pa deniņiem iezvēlis, nogāza viņu. Tad viņš metās virsū Krūkām, kurš stāvēja tuvāk; viss tas norisinājās ļoti ātri. Ātri un spēcīgi viņš cirta Krūkām; bet Krūks vēl turēja savu aitu un to pagrieza pretim; tad viņš pats sita ar cirvja pietu un ķēra pretinieku pierē, tā ka tas apdullis nogāzās. Krūks noliecās pār viņu un redzēja, ka tas bija jauneklis, sarkanmatains strupdegunis, bālu plutu; pataustījis pirkstiem vietu, ko bija ķēris cirvja piets, viņš atrada, ka kauls bija vesels.

— Ņemšu līdz kā aitu, tā teļu,— Krūks teica, —lai viņš airē tā vietā, ko nosita.

Pie tam viņš uzcēla viņu un uznesa uz klāja, kur noguldīja zem viena no airētāju soliem; un ar visiem klājā, izņemot divus vīrus, kas bija atstāti miruši, kuģis aizpeldēja tai pašā brīdī, kad liels pulks vajātāju sasniedza krastu. Jau bija sākusi aust gaisma, un daži šķēpi aizlidoja pret kuģi, nekā ļauna tomēr nenodarīdami. Airētāji spēcīgi vilka airus, priecīgi, ka klājā bija svaiga barība; bet, atrazdamies jau labu gabalu no zemes, viņi starp vīriem krastā ieraudzīja sievu garā, zilā kreklā, vaļējiem matiem, kura, pieskrējusi pie gludās akmens malas, izstiepa rokas un sauca. Viņas sauciens aizsniedza viņus pār ūdeni tikai kā vāja skaņa, bet viņa ilgi stāvēja vēl pēc tam, kad vairs nekā nevarēja dzirdēt.

Tā Odze Tostes dēls, kurš ar laiku kļuva pazīstams ar Sarkanās Odzes vai Odzes Tālbraucēja vārdu, uzsāka savu pirmo ceļojumu.

TREŠĀ NODAĻA

Kā viņi burāja uz dienvidiem un atrada labu ceļvedi.

jfCrūka vīri izsalkuši sasniedza Vēdera salu, pēc tam kad visu ceļu līdz turienei bija airējuši. Tur viņi piestājās un izkāpa malā salasīt kurināmo un izvārīt sev labu mielastu. Tur dzīvoja tikai daži veci zvejnieki, kuriem savas nabadzības dēļ nebija jābaidās no sirotājiem. Sadalīdami aitu, viņi slavēja tās treknumu un labās pavasara ganības, kādām vajadzēja būt Kūlienā; uzsprauduši gabalus uz šķēpiem, viņi turēja tos ugunī, smakšķinādami lūpām, kad tauki sāka čurkstēt, jo jau sen kamēr nebija jutuši tik labu smaržu. Daudzi stāstīja viens otram, kad viņi pēdējo reizi baudījuši tik gardus kumosus; visi bija tais domās, ka brauciens uz rietumiem sācies labi. Tad sākās ēšana, tā ka tauki pilēja no bārdām.

Odze nu jau bija atguvis samaņu, bet diezkas no viņa nebija; kad viņš līdz ar citiem bija izkāpis malā, viņam grūti nācās nostāvēt uz kājām. Zemē nosēdies, viņš turēja galvu rokās, neatbildēdams uz citu uzrunām. Bet pēc kāda laiciņa, kad bija vēmis un dzēris ūdeni, viņam kļuva labāk;

un kad sāka izplatīties cepeša smarža, viņš, it kā tikko būtu pamodies, pacēla galvu un noraudzījās uz vīriem sev apkārt. Tas, kurš sēdēja viņam tuvāk, draudzīgi atņirdza zobus pret viņu un, nogriezis gabalu no savas gaļas, sniedza to viņam.

— Ņem un ēd, — viņš teica. — Labāka cepeša tu nebūsi baudījis.

— To es zinu, — Odze atbildēja. —Tas jau esmu es pats, no kā tas nāk.

Viņš paņēma gabalu un turēja to pirkstos, bet neēda; vērīgi noskatījis visus apkārtsēdētājus, vīru pakaļ vīram, viņš teica:

— Kur ir tas, kam es iecirtu? Vai viņš ir miris?

— Viņš ir miris, — viņa kaimiņš atbildēja, — bet nevienam še nav atriebības pienākuma viņa dēļ, un tu airēsi viņa vietā. Viņa airis ir pirmais man priekšā, un tādēļ labāk būs, ja mēs abi topam draugi. Mani sauc Tūki, bet kā sauc tevi?

Odze pateica savu vārdu un pēc tam jautāja:

— Vai tas, ko es nogalināju, bija krietns vīrs?

— Viņš bija mazliet gauss, kā tu jau manīji,— Tūke teica, — un ar ieročiem viņš neprata tik labi rīkoties kā es, jo es še esmu viens no pārākajiem. Bet viņš bija stiprs un apzinīgs vīrs un tika labi ieredzēts. Viņam bija Ole vārdā; viņa tēvs izsēj divpadsmit mucu rudzu, un jau divas reizes viņš bija piedalījies jūras braucienos. Ja tu airēsi tikpat labi kā viņš, tas nebūs slikti airēts.

To dzirdot, Odze acīm redzot jutās labāk un sāka ēst. Bet pēc brīža viņš jautāja:

— Kurš bija tas, kurš nogāza mani?

Krūks, pa gabaliņu sēdēdams, dzirdēja jautājumu. Viņš smiedamies pacēla cirvi un, kumosu sagremojis, teica:

— Šī te cirvja piets noskūpstīja tevi, būtu tas iekodis, tad tu vairs nejautātu.

Odze platām acīm, nepamirkšķinājis, noraudzījās Krūkā un nopūzdamies teica:

— Man nebija bruņcepures, un es biju aizkusis; ja tā nebūtu, iznākums varbūt būtu citāds.

— Tu, skonieti, esi iedomīgs,— Krūks teica, —tu domā, ka tu jau esi varens cīnītājs. Bet tu vēl esi par jaunu, un tev nav karavīra saprašanas. Jo neviens prātīgs vīrs neskries bez bruņcepures nieka aitas dēļ; nē, pat ne tad, ja nozagta būtu viņa paša sieva. Bet manas domas ir tās, ka tevi pavada laime un tavas laimes varbūt pietiks mums visiem. Tavu laimi mēs jau esam redzējuši trejādā ziņā. Tu paklupi uz akmeņiem, kad divi šķēpi bija izmesti pret tevi; bet pēc Oles, kuru tu nogalināji, nevienam no mums nav atriebības pienākuma; un es tev necirtu, jo man vajadzēja airētāja viņa vietā. Tādēļ es domāju, ka tava laime ir liela un var mums būt noderīga, un tagad es tev solu mieru no mums visiem, kamēr tu valdīsi Oles airi.

Visiem vīriem šķita, ka to Krūks bija labi teicis. Odze ēda apdomādamies un tad teica:

— Pieņemu tavu mieru. Domāju, ka man tādēļ nav ko kaunēties, lai gan jūs man esat nozaguši aitas. Bet kā vergs es negribu airēt, jo esmu no labas cilts; un lai gan esmu jauns, es uzskatu sevi par krietnu vīru, pēc tam kad esmu uzveicis tādu brašu vīru kā Oli. Tādēļ es gribu savu zobenu atpakaļ.

Par to nu bija liela runāšana. Dažiem šķita, ka Odzes prasībā bija maz jēgas un ka viņš varētu apmierināties ar to, ka viņam dāvāta dzīvība; citi turpretim teica, ka lepnums jaunam cilvēkam neesot nekāda vājība un ka vajadzētu parādīt ievērību vīram, kuru pavadīja laime; bet Tūke smiedamies jautāja, cik tad esot tādu vīru starp treju kuģu ļaudīm, kas baidoties jauna cilvēka ar zobenu. Kāds vīrs, vārdā Teļš, kurš bija pretojies Odzes prasībai, gribēja kauties ar

Tūki par šiem vārdiem; un Tūke teicās esam gatavs to darīt, tiklīdz būs nobeidzis labo nieres gabaliņu, ko patlaban esot iesācis. Bet Krūks aizliedza jebkādu kaušanos tādas lietas dēļ. Viss beidzās ar to, ka Odze dabūja atpakaļ savu zobenu ar to norunu, ka viņa turpmākā izturēšanās rādīs, vai viņu uzskatīs kā gūstekni vai kā biedru. Bet samaksa par zobenu Odzēm jādodot Krūkām, kolīdz tāda ceļā būs gūta.

Nu sāka pūst mazs vējiņš, un Krūks teica, ka laiks esot ar to doties projām. Visi sakāpa klājā, un kuģi pilnām burām peldēja augšup pa Kategatu. Noraudzījies atpakaļ pār jūru, Odze teica, ka tā esot Krūka laime, ka novadā šinī gada laikā esot tik maz kuģu mājā; jo, tā kā viņš pazīstot savu māti, tad pretējā gadījumā viņa tagad dzītos viņiem pakaļ ar pus Kūliena klājā.

Pēc tam viņš izmazgāja savu vāti pierē un izskaloja sarecējušās asinis no matiem; bet Krūks teica, ka rēta pierē būšot laba, ko rādīt sieviešiem. Tad pienāca Tūke ar vecu, dzelzs stīpām sastīpotu bruņcepuri, teikdams, ka diezin kāda bruņcepure tā neesot šinīs laikos, bet ka viņš to atradis pie vendiem un ka labākas ko dot viņam neesot. Pret cirvi tā diezko noderēt nevarot, bet esot labāka nekā itin nekas.

Odze to uzlaikoja, un izrādījās, ka tā derēs, kad būs atslābis uztūkums. Viņš pateicās Tūkem, un viņi zināja nu abi, ka būs draugi.

Viņi apbrauca apkārt Skāgenam ar labu vēju un pēc vecas paražas upurēja Egīram un visai viņa ciltij kā aitas, tā cūkas gaļu un dzērienu. Viņus ilgi brēkdamas pavadīja kaijas, kas tika uzskatīts par labu zīmi. Braukdami viņi turējās gar Jitlandes krastu, kur zeme bija neauglīga un smiltī daudzreiz bija redzami bojā gājušu kuģu kauli. Tālāk uz dienvidiem viņi piestāja pie pāris mazākām salām, kur atrada ūdeni un barību, bet citā nekā. Viņi turpināja braukt gar krastu; vējš pa lielākai daļai viņiem bija labvēlīgs, un vīri joprojām bija pie laba prāta, ka nebija jānomokās ar airēšanu. Tūke teica, ka Odzēm bez visa cita esot arī laba laika laime; bet laika laime esot tas labākais, kas kādam vīram varot būt, un Odze tādā gadījumā tiešām varot cerēt uz laimīgu nākotni. Odzēm šķita, ka Tūkem tiešām varēja būt taisnība, bet Krūks tam negribēja piekrist.

— Laika laime ir mana, — viņš sacīja, — jo laika un vēja ziņā mums jau no paša sākuma ir bijusi vislabākā laime, jau ilgi pirms Odze atnāca pie mums; ja es neticētu savai laika laimei, es nemaz neuzdrošinātos iesākt šo braucienu. Bet arī Odzēm ir laba laime, ja arī ne tik laba kā mana; un jo vairāk laimīgu vīru mums uz kuģa, jo labāk tas mums visiem.

Gudrais Berse tam piekrita, teikdams, ka visgrūtāk esot vīriem, kam neesot nekādas laimes:

— Jo pret vīriem var stāvēt vīri un pret ieročiem ieroči; pret dieviem palīdz upuri un pret burvību burvība, bet nav nekā tāda, ko varētu stādīt pretim laimes trūkumam.

Tūke teica, ka viņš tiešām nezinot, vai viņam esot kāda sevišķi liela laime, izņemot to, ka viņam aizvien bijusi laba zivju laime. Ar vīriem, ar kuriem viņam iznākusi kāda nesaprašanās, viņš aizvien labi esot ticis galā, bet par to viņš varbūt vairāk varot pateikties spēkam un izveicībai nekā laimei.

— Bet nu es esmu ziņkārīgs, — viņš teica, — vai man šai ceļojumā būs laba zelta laime un sievu laime; jo esmu dzirdējis daudz runājam, cik daudz skaistuma varot atrast še rietumos, bet nu jau ir pagājis ilgs laiks, kamēr es savās rokās esmu turējis zelta gredzenu vai sievieti. Ja arī lielum-lielā daļa zelta vietā izrādītos par sidrabu un es nekādas grāfa meitas neatrastu, kā Berse domā darīt, bet tikai tās pašas jaunās franku meitas, es nekurnēšu, jo neesmu nekāds augstprātis.

Krūks teica, ka Tūkem jāpaciešoties kādu laiku, lai cik kārs viņš arī būtu, kā pēc viena, tā pēc otra; un Tūkem tas šķita ticams, jo, kā varot redzēt, tā viņš teica, tad zeltu un sievietes šais novados nemaz tā visur nevarēja atrast.

Viņi brauca gar zemām piekrastēm, kur cita nekā neredzēja kā smiltis, purvus un vienu otru zvejas būdu; viņi brauca apkārt zemes ragiem, kur stāvēja uzcelti augsti krusti, un saprata, ka ir nu sasnieguši kristiešu zemi un franku piekrasti. Jo gudrie vīri uz klāja zināja stāstīt, ka pirmoreiz šos krustus uzcēlis lielais ķeizars Kārlis, visu ķeizaru ciltstēvs, lai atturētu ziemeļu jūrasbraucējus no savas zemes; ziemeļnieku dievi tomēr izrādījušies stiprāki nekā viņa. Viņi iegriezās šaurumos un līčos, vētras grūdieniem draudot, vai lai pārnakšņotu; redzēja ūdeņus, sāļākus un zaļākus nekā līdz šim redzētie, ceļamies un plokam paisuma un bēguma laikā. Neredzēja ne kuģu, ne cilvēku, tikai reizēm agrāk apdzīvotu vietu pēdas; jo agrāk še ciemu bija bijis diezgan, pirms ziemeļnieku ierašanās. Bet viss jau sen bija izlaupīts un stāvēja pamests; tikai daudz tālāk projām dienvidos jūrasbraucēji tagad varēja cerēt uz ieguvumu.

Nonākot tur, kur jūra sašaurinās starp Angliju un cietzemi, sākās sarunas, vai nelaisties pāri uz Angliju. Jo bija zināms, ka karalis Edgars nesen miris un viņa vietā nākuši viņa mazgadīgie dēli; tas zemei bija sagādājis labu slavu vikingos. Bet Krūks, Berse un citi gudrākie turējās pie tā, ka franku zeme tomēr esot tā labākā, ja vien nonākot pietiekami tālu uz dienvidiem; jo starp Francijas karali un Vācijas ķeizaru pastāvot nesaprašanās robežu apgabalu dēļ, un tādos gadījumos jau no veciem laikiem piekrastes esot brīnišķīga zeme ziemeļniekiem.

Tā viņi palika franku pusē, bet turējās tagad tālāk ārj> jūrā nekā agrāk, vērīgi paturēdami acīs visas puses, jo nu viņi bija nonākuši līdz zemei, kuru ziemeļnieki bija atkaro-

juši no Francijas karaļa; un tiešām, vēl gan aizvien te bija redzams viens otrs vecs krusts pie zemes ragiem un upju grīvām, bet biežāk gan mieti, kuros bija uzdurtas bārdainas galvas par zīmi, ka zemes kungi ne labprāt redzēja jūrasbraucējus no dzimtās zemes pie šiem krastiem. Krūks un viņa vīri domāja, ka tāda nenovīdība pret cilts radiniekiem esot par lielu kaunu vīriem, kam tagad piederot šīs zemes bagātības; bet nekā cita jau arī nevarot gaidīt, tā viņi teica, no ļaudīm, kas nākuši no Skones un no Šēlandes; bet Odzēm viņi jautāja, vai šim esot radi šai zemē. Odze teica, ka to viņš nedomājot, jo viņa cilts ļaudis aizvien burājuši uz Īriju; bet galvas uzduršana uz mieta esot lieta, ko viņš atcerēšoties, mājās atgriezies, jo tā varct izrādīties izdevīga aitkopības veicināšanai. Par to visi smējās un domāja, ka viņš prot labi atbildēt.

Viņi noslēpās kādā upes grīvā un saņēma dažas zvejnieku laivas, bet nekas vērtīgs tās nebija; un no vīriem laivās viņi nevarēja izdabūt nekādu atbildi uz saviem jautājumiem, kur apkārtnē atrodami bagāti ciemi. Kad viņi dažus no vīriem bija nogalinājuši, bet pārējie tomēr nevarēja saprotami atbildēt, viņi palaida tos, lai iet, jo tie izskatījās nonīkuši un nederēja ne kā airētāji, ne pārdošanai. Vairāk nekā vienreiz viņi nakti izkāpa malā, bet nekā daudz neieguva, jo ļaudis dzīvoja pārāk lielos un labi aizsargātos ciematos, un vīriem vajadzēja steigties atpakaļ uz kuģiem, lai ar pārspēku viņus neielenktu. Viņi cerēja, ka ziemeļnieku apdzīvotā zeme drīz beigsies.

Vienā vakarā viņi sastapa četrus garos kuģus, kuri īrās augšup no dienvidiem. Tie izskatījās tā, it kā tiem būtu smaga krava, un Krūks laida savus kuģus tiem tuvu garām, lai redzētu, kā tie apbruņoti. Vakars bija mierīgs; viņi lēnām tuvojās viens otram; svešinieki uzkāra garo vairogu priekšējā kuģa mastā ar smaili uz augšu par zīmi, ka tuvojas kā draugi; un Krūka vīri sarunājās ar viņiem šķēpa sviediena attālumā, pie kam viņi mēģināja aplēst viens otra spēku. Svešinieki teicās esam no Jitlandes, atpakaļceļā no tāla brauciena. Ar septiņiem kuģiem viņi pagājušā vasarā bija laupījuši pirms Bretaņā, tad tālu dienvidos; pēc tam viņi bija pārziemojuši kādā salā netālu no Luāras grīvas un braukuši augšup pa upi; bet tad viņu vidū bija izcēlusies nikna sērga, un nu viņi brauca uz māju ar tiem kuģiem, kuriem bija pieticis vīru. Zīmējoties uz laupījumu, viņi atbildēja, ka gudrs jūrasbraucējs nekad nelieloties ar savu laupījumu, iekām neesot nogādājis to savā zemē drošībā, bet tādā sastapšanās brīdī kā šis, juzdamies spējīgi aizstāvēt savu ieguvumu, viņi varot teikt, ka nevarot par to žēloties. Aplēsēs aizvien esot jāņem vērā neizdevīgie laiki, lai cik tālu projām arī aizbrauktu; bet, kam laimējoties uziet neiz-laupītu novadu Bretaņā vai tālāk uz dienvidiem, tas aizvien varot iegūt algu par savām pūlēm.

Krūks nu jautāja, vai viņiem neesot vīns vai labs alus, ko iemainīt pret cūkgaļu un kaltētām zivīm; pie tās pašas reizes viņš mēģināja tikt viņiem tuvāk, jo stipri jutās kārdināts izdarīt mēģinājumu pret viņiem un tā uz reizes saņemt labu algu par visu ceļojumu. Bet jitu virsaitis tūliņ sagrieza savus kuģus ar priekšgaliem pret Krūku un atbildēja, ka savu vīnu un savu alu viņi domājot paturēt pašu vajadzībai.

— Bet lūdzu, nāc vien tuvāk, ja gribi nogaršot ko citu.

Krūks svārstīja metamo šķēpu rokā, acīm redzot būdams neziņā, ko darīt; bet te pēkšņi uz viena no svešajiem kuģiem izcēlās troksnis. Varēja redzēt divus vīrus cīnāmies pie kuģa malas un pēc tam kopā saķērušos iekrītam ūdenī. Viņi abi nogrima, un viens vairs neparādījās, bet otrs uzpeldēja pa gabaliņu no kuģiem un atkal ienira, kad uz viņu sāka raidīt šķēpus tie, kurus viņš bija atstājis. Uz jitu kuģiem atskanēja saucieni, bet, kad Krūka vīri jautāja, kas noticis, viņi nesaņēma atbildes. Sāka mesties krēsla, un pēc vārdu maiņas, kas laiciņu turpinājās, svešinieki sāka irties tālāk, iekāms Krūks bija varējis izšķirties par cīņu. Tūke, kurš sēdēja pie sava kreisā sānu aira tūliņ līdzās Odzēm uz Krūka paša kuģa, sauca Krūkām:

— Nāc šurp skaties, mana zvejas laime kļūst jo dienas jo labāka.

Pie Tūkes aira turējās viena roka un pie Odzes otra, bet starp rokām uz ūdens virsmas kāda galva raudzījās augšup uz kuģi. Tā bija ļoti bāla, platām acīm, melniem matiem un melnu bārdu.

— Tam vajag būt izveicīgam vīram un labam peldētājam, — viens no vīriem teica, — viņš ir paniris zem kuģa, lai izbēgtu jitiem.

— Viņš, kā redzams, ir arī gudrs vīrs, ja griežas pie mums, domādams mūs esam labākus vīrus nekā viņi.

— Viņš ir melns kā trollis un dzeltenbāls kā mironis, — teica kāds trešais, —viņš neizskatās pēc tāda, kam ir laime; tādu uzņemt var izrādīties bīstami.

Nu tika runāts par un pret to, un daži sauca jautājumus vīram ūdenī; bet viņš nekustīgi gulēja, turēdamies pie airiem un, acis mirkšķinādams, cilājās līdz jūrai. Beidzot Krūks pavēlēja uzņemt viņu klājā; viņu jau varot nogalināt vēlāk, viņš teica neapmierinātajiem, ja izrādītos, ka tā ir labāk.

Tūke un Odze ievilka savus airus un uzvilka vīru klājā; viņam bija dzeltena āda un spēcīga miesas būve; viņš bija kails līdz vidum, un viņa apsegs bija tikai dažas skrandas. Viņš grīļojās un tikko varēja nostāvēt uz kājām, bet, sažņaudzis dūri un pacēlis to pret aizbraucošajiem jitu kuģiem, spļāva uz to pusi, zobus griezdams un kaut ko kliegdams, līdz nogāzās, kādam vilnim izliecoties, bet tūliņ atkal bija uz kājām un, sev pie krūtīm sizdams un rokas pret debesīm izstiepdams, sauca pārvērstā balsī, bet tādiem vārdiem, kuru neviens nesaprata.

Viņš likās savāds viņiem visiem; vīri daudz izjautāja viņu, kas viņš tāds esot un kas viņam noticis. Dažu ko no tā, ko viņam jautāja, viņš saprata un varēja atbildēt lauzītiem vārdiem ziemeļnieku valodā; to viņi domājās saprotam, ka viņš, būdams jits, nav gribējis airēt pa sestdienām, kas devis iemeslu viņa niknumam pret tiem, no kuriem viņš nule bija aizbēdzis; bet tur nevarēja saskatīt nekādas jēgas, un dažiem šķita, ka viņu pārņēmis neprāts. Kad viņam deva ēst un dzert, viņš rijīgi ēda pupas un zivis, bet no sālītas cūkgaļas ar bailēm atteicās. Krūks domāja, ka viņš varētu būt derīgs kā airētājs, un ceļojuma beigās viņu varētu pārdot par labu naudu. Berse, tā Krūks turpināja, ar savu gudrību varbūt varot mēģināt viņu saprast un izvilkt no viņa, ja viņam kaut kas noderīgs būtu zināms, par novadiem, no kuriem viņš bija.

Nākošajās dienās Berse bieži sēdēja kopā ar svešinieku, viņiem sarunājoties, cik nu labi tas bija iespējams. Berse bija mierīgs un pacietīgs vīrs, liels izēdājs un spējīgs skalds, kurš bija devies citiem līdz uz jūras, lai izbēgtu savai ķildīgajai sievai; viņam bija laba saprašana un daudz zināšanu, un pamazām viņam izdevās nojēgt aizvien vairāk no tā, kas svešiniekam bija sakāms. To viņš pastāstīja Krūkām un citiem.

— Viņš nav traks, lai gan tā varētu likties, — Berse teica; — viņš nav arī jits, kas jau arī ir skaidri redzams. Viņš turpretim teicas esam jūds. Tā ir kāda tauta no austru-miem, kas nogalinājusi to vīru, ko kristieši tur par dievu. Šī slepkavība notikusi jau sen, bet kristīgie šīs lietas dēļ vēl aizvien nāvīgi ienīst jūdus, kurus labprāt nogalina, neielaizdamies ne uz kādu izlīgšanu vai soda naudām. Lielākā daļa jūdu tādēļ dzīvojot pie Kordovas kalifa, jo tur nokautais vīrs netiekot uzskatīts par dievu.

Berse piebilda, ka viņš pats jau agrāk dzirdējis kaut ko līdzīgu stāstām; arī vairāki citi vīri teicās esam dzirdējuši tādas valodas; Odze teicās dzirdējis, ka mirušais vīrs pienaglots pie koka, tāpat kā Lūdbrūka dēli vecos laikos izdarījuši ar augsto priesteri Anglijā. Bet kā viņu varējuši turēt par dievu pēc tam, kad jūdi viņu nogalinājuši, to neviens nevarēja saprast, jo īstu dievu cilvēki nogalināt nevarēja. Tad Berse stāstīja tālāk, ko bija sapratis no svešinieka valodām:

— Viņš vienu gadu jitiem bijis par vergu, kurā laikā viņam daudz nācies ciest, tādēļ ka viņš pa sestdienām nav gribējis airēt; jo jūdu dievs dusmo katram jūdam, kas šai dienā kaut ko dara. Bet to jiti nav gribējuši saprast, lai gan viņš daudzreiz gribējis viņiem to izskaidrot: tie situši viņu un likuši viņam badoties, kad viņš negribējis airēt. Pie viņiem viņš iemācījies to mazumu, ko viņš zina no mūsu valodas; bet, par viņiem stāstīdams, viņš lād viņus pats savā valodā, jo nezina pietiekami daudz vārdu mūsu valodā. Viņš saka, ka daudz raudājis pie viņiem, piesaukdams savu Dievu, lai tas viņam palīdz; viņš sapratis, ka viņa saucieni ir uzklausīti, kad ieraudzījis mūsu kuģus tuvojamies. Sev līdz pār kuģa malu viņš norāvis kādu vīru, kas viņu daudz sitis. Viņš lūdzis savu dievu, lai tas ir viņa vairogs un liek tam otram aiziet bojā; tādēļ neķēris neviens šķēps un viņam radies spēks panirt zem mūsu kuģa. Viņa dieva vārdam esot tāds spēks, ka viņš negrib man to nosaukt, lai kā arī es viņu lūdzu. Tas nu būtu tas, ko viņš stāsta par jitiem un savu aizbēgšanu no viņiem; bet viņš zina stāstīt arī daudz ko citu, kas, pēc viņa domām, mums varētu noderēt. Bet tur tomēr ir daudz kā tāda, ko es skaidri nesaprotu.

Krūks iebilda, ka šis gan nevarot ticēt, ka kāds dievs gribētu uzņemties pūles palīdzēt tādam skrandainim, lai kā arī šis viņu piesauktu; jūdu vīrs tikai esot bijis ātrs un izveicīgs. Bet vīri gribēja zināt, kāpēc šis savādais vīrs ar riebumu atteicoties no cūkgaļas, rīšus norīdams daudz vājāku barību. Berse atbildēja, ka ar cūkgaļu laikam esot tas pats, kas ar airēšanu pa sestdienām: jūdu dievs dusmojot, redzēdams jūdu ēdam cūkgaļu. Bet kādēļ viņš par šādu lietu iedegoties dusmās, to Berse neesot varējis izprast. Varētu domāt, tā viņš teica, ka dievam pašam tik labi patīk tāda barība, ka viņš to nenovēl savai tautai. Šis vīriem šķita esam ticams izskaidrojums, un viņi teicās esam laimīgi, ka viņu dievi tādās lietās iekšā nejaucas.

Visi nu gribēja zināt, kas jūdam vēl esot ko sacīt tāds, kas viņiem varētu noderēt; un beidzot Berse bija ticis tik tālu, ka lielāko daļu saprata.

— Viņš sakās esam bagāts vīrs pats savā zemē, pie Kor-dovas ķeizara. Viņu sauc Zālamanu, un viņš ir sidrabkalis; viņš sakās arī esam liels skalds. Viņu saņēmis gūstā kāds kristīgs lielmanis no ziemeļiem, kas atnācis sirot viņa zemē. Tas viņam licis sagādāt lielu izpirkšanas naudu, bet pēc tam tomēr pārdevis viņu vergu tirgotājam; jo krustā sistā dieva dēļ kristīgie nemēdzot turēt jūdiem doto vārdu. Vergu tirgotājs pārdevis viņu jūrasbraucējiem tirgotājiem, un tiem viņu atņēmuši jiti, un, kā par nelaimi, viņš tūliņ sestdienā pielikts pie aira. Viņš nu gan ienīstot jitus ar lielu naidu, bet tas vēl neesot nekas, salīdzinot ar to ienaidu, kādu viņš jūtot pret kristīgo kungu, kas viņu pievīlis. Šis lielkungs esot ļoti bagāts un dzīvojot vienas dienas gājumu no jūras. Viņš sakās labprāt aizvest mūs turp, lai mēs nolaupām šim kungam visu viņa īpašumu, nodedzinām viņa māju, izduram viņam acis un pašu viņu kailu stiepjam pār krūmiem un akmeņiem. Viņš saka, ka tur esot tik daudz bagātību, ka pietikšot mums visiem.

Visiem šķita, ka tādas labas ziņas viņi sen nebija dzirdējuši. Bet Zālamans, kurš Bersem stāstot bija sēdējis viņam līdzās, uzmanīgi sekodams visam, ko viņš varēja saprast, kliegdams uzlēca kājās. Viņš izskatījās ļoti priecīgs; plau-deniski nometies Krūkām priekšā zemē, viņš iebāza bārdas vīkšķi mutē un gremoja to; tad, sagrābis vienu no Krūka kājām, viņš uzlika to sev uz pakauša, dedzīgi kaut ko runādams, ko neviens nevarēja saprast. Kaut cik nomierinājies, viņš sāka meklēt vārdus, ko zināja; viņš teica, ka uzticīgi gribot kalpot Krūkām un viņa vīriem, līdz viņi būs ieguvuši šīs bagātības, bet viņš pats būs atriebies; viņš prasot tikai to, lai viņam droši apsola, ka viņš pats varēs izdurt acis šim kristīgajam kungam. Kā Krūks, tā Berse piekrita šai taisnīgajai prasībai.

Uz visiem trim kuģiem nu daudz par to tika runāts, un vīri bija vislabākajā omā. Viņi teica, ka svešiniekam varbūt neesot daudz paša laimes, spriežot pēc tā, ko visu viņš bija piedzīvojis, bet ka viņš varbūt jo vairāk laimes atnesīšot viņiem; Tūkem šķita, ka šis bija labākais loms, kāds viņam jebkad bija ķēries. Viņi bija laipni pret jūdu, sameklēja viņam dažus drānu gabalus un deva viņam dzert alu, lai gan viņiem tā vairs necik daudz nebija atlicies. Zemi, kurp viņš tos gribēja vest, sauca par Leonu, un tās atrašanās vieta apmēram bija zināma: pa labi roki starp franku un Kordovas kalifa zemi; varbūt savas piecas labas burājamās dienas no Bretaņas raga, kuru viņi tagad redzēja. Viņi upurēja atkal jūras saimei, sacēlās viņiem labvēlīgs vējš, un viņi stūrēja projām pāri atklātai jūrai.

CETURTĀ NODAĻA

Kā Krūka viri aizsniedza Ramiro valsti un apciemoja kādu ienesīgu vietu.

J^ecuma dienās, stāstīdams par savām gaitām, Odze mēdza teikt, ka nevarot daudz sūdzēties par laiku, ko pavadījis pie Krūka, lai cik arī nelabprāt šis ceļojums bijis sākts. Sitiens pa galvu viņam bija sāpējis tikai īsu laiku; un ar vīriem viņš satika tik labi, ka drīz vien neviens par to nedomāja, ka patiesībā viņš bija viņu gūsteknis. Viņi ar labpatiku atcerējās treknās pie viņa dabūtās aitas, un arī citādā ziņā viņiem sakrita ar viņu. Viņš zināja tikpat daudz skaldu vārsmu kā Berse un no savas mātes bija iemācījies noskaitīt tās ar skaldu uzsvaru; viņš prata arī paticami stāstīt melu stāstus, kaut gan pats atzina, ka Tūke šai mākslā pārspēja viņu. Viņu tādēļ uzskatīja par labu un izveicīgu biedru, kurš prata atrast tīkamu laika kavēkli garajās vienmērīga vēja dienās, kad visi bija brīvi no airēšanas.

Daži uz kuģiem žēlojās, ka Krūks devies projām no Bre-taņas, nemēģinādams pirms sagādāt svaigu barību; jo tā barība, kas atradās klājā, sāka jau mudēt. Speķis bija sasūrējis, kaltētās zivis sapelējušas, milti rūgti, maize tārpaina un ūdens sasmacis; bet Krūkām un vairāk piedzīvojušiem vīriem tā šķita tā labākā barība, par kuru neviens jūrasbraucējs nevarēja sūdzēties. Odze ēda savus gabalus ar labu garšu, tomēr bieži pie tam pieminēdams gardos kumosus, pie kādiem lija pieradis mājās. Berse teica, ka, pēc viņa domām, tā esot gudra un dievišķīga kārtība, ka uz jūras ar labu garšu un ar baudu varēja ēst tādu barību, ko mājā uz sauszemes nevarētu celt priekšā ne vergiem, ne suņiem, tikai cūkām; jo, ja tā nebūtu iekārtots, tad gari braucieni uz jūras izrādītos pārāk grūti.

Tūke atzinās, ka viņš vissmagāk sajūtot to, ka tagad esot izbeidzies alus. Viņš neesot nekāds izlepis vīrs, tā viņš teica, tomēr viņam šķietot, ka daudz tādu lietu nebūtu, ko viņš vajadzības gadījumā nevarētu ēst, pat savus roņādas apavus neizņemot, ja tikai viņam būtu labs alus, ko uzdzert. Dzīvi bez alus viņš nevarētu iedomāties ne uz ūdens, ne uz sauszemes; viņš nelika mieru jūdam ar mūžīgiem jautājumiem par alu tai zemē, kurp viņi nonāks, bet nekādu skaidrību nevarēja izdabūt. Viņš stāstīja par lieliem mielastiem un dzeršanām, kādās bija piedalījies, sērodams, ka toreiz nebija pamanījis sadzerties vēl vairāk.

Otrā naktī uz jūras sacēlās stiprs vējš un augsti viļņi, bet viņi priecājās, ka debesis palika skaidras, jo stūrēja tagad pēc zvaigznēm. Krūkām sāka mesties bail, ka viņi nenokļūst vaļējā jūrā; bet lielākie lietpratēji jūrniecībā apgalvoja, ka, turot dienvidu kursu, varot burāt kā grib, aizvien kreisā pusē atradīšoties zeme, izņemot pie Njervas šauruma, kur burājamais ceļš nogriežas uz Romu, kas atrodas pasaules vidū. Tiem vīriem, tā Berse teica, kas burājot no Norvēģijas uz Islandi, stāvoklis esot daudz grūtāks, jo, ja gadoties aizbraukt garām Islandei, tad citu zemi vairs nevarot gaidīt, tikai tukšo jūru bez gala.

Jūds pazina zvaigznes un teicās varam ieturēt pareizo kursu; bet daudz nekas no viņa palīdzības neiznāca, jo viņa zvaigznēm bija sveši vārdi, un viņam pašam uznāca jūras slimība. Tā uznāca arī Odzēm; un viņi abi ar Zālamanu viens otram līdzās karājās pār kuģa malu un, galīgā postā būdami, domāja, ka viņiem gals klāt. Jūds daudz kliedza pats savā valodā, kad nevēma, un Odze sauca viņam, lai viņš cieš klusu, ja arī nejūtas labi; bet viņš aizbildinājās, ka piesauc savu dievu, kurš atrodoties vētrā. Odze nu sagrāba viņu aiz skausta un teica, lai arī cik slims viņš pats būtu, tik daudz vīra spēka viņam tomēr vēl būšot, lai jūdu pārmestu pār malu, ja viņš vēl vienreiz saukšot; jo viņam šķietot, ka jau tagad pūšot pietiekami stipri, un aicināt dievu vēl tuvāk neesot vajadzīgs.

Zālamans apklusa; un pret rītu laiks norima, un viņiem abiem kļuva vieglāk. Zālamans bija gluži zaļš sejā, bet laipni uzsmaidīja Odzēm un, it kā pret viņu nekādu dusmu nejuzdams, norādīja pār jūru uz saules lēktu. Meklēdams vārdus, ko zināja, viņš teica, ka tie tur tālu jūrā esot sārtie rīta spārni un ka tur esot viņa dievs. Odze atteica, ka pēc viņa domām labi esot zināt dievu tādā atstatumā.

Tai pašā rītā vēlāk viņi tālumā ieraudzīja kalnus sev priekšā. Pie krasta piebraukušiem, viņiem grūti nācās atrast aizsargātu līci kuģiem; jūds teica, ka šis novads viņam ir svešs. Malā izkāpušiem viņiem tūliņ iznāca cīņa ar vietējiem iedzīvotājiem, kuri še'dzīvoja diezgan biezi viens otram līdzās; tie drīz aizbēga, un Krūka vīri, pārmeklējuši viņu būdas, drīz vien atgriezās ar kazām un citu barību, kā arī ar dažiem gūstekņiem. Tika iekurtas ugunis; visi bija priecīgi, ka atkal atrodas uz drošas zemes un var nogaršot ceptu gaļu. Tūke visur izmeklējās alus, bet atrada tikai dažus ādas maisiņus ar vīnu, kurš bija tik skābs, ka viņš, kā pats teica, juta vēderu saraujoties, jau to norijot. Tādēļ viņš nejaudāja pats visu izdzert, bet atdeva citiem to, kas bija palicis pāri* pēc kam viņš visu vakaru viens pats sēdēja un skumīgi dziedāja, asarām bārdā ritot. Berse ieteica neaiztikt viņu, jo viņš esot bīstams vīrs, kad bija dzēris tik daudz, ka raudāja.

Zālamans runāja ar gūstekņiem un pēc tam teica, ka viņi atrodoties Kastīlijas grāfa zemē un ka tā zeme, kurp viņš gribot viņus vest, esot tālu rietumos. Krūks teica, ka viņiem jāgaidot cits vējš, lai nokļūtu tai pusē, un ka pa to laiku viņi varot labi paēst un atpūsties; bet viņiem varot grūti klāties, tā viņš domāja, ja viņiem še uzbruktu lielāki bari iedzimto, kamēr vējš pūta uz krastu, vai ja ienaidnieka kuģi ieslēgtu viņus līcī, kur viņi atradās. Zālamans nu, cik labi prazdams, paskaidroja, ka tādas briesmas maz esot iespējamas; jo Kastīlijas grāfam nezin vai pavisam esot kāds kuģis jūrā, un sapulcēt tik daudz ļaužu, kas viņiem varētu kaitēt, prasītu laiku. Agrāk, tā viņš teica, Kastīlijas grāfs esot bijis varens, bet tagad viņu stipri apspiežot kalifs, kuram viņam jāmaksājot nodokļi; jo, atskaitot Vācijas ķeizaru Oto un ķeizaru Basiliju Konstantinopolē, neviens valdnieks pasaulē neesot tik varens kā Kordovas kalifs. Par to vīri daudz smējās un teica, ka jūds runājot, kā jau nu viņš saprotot, kaut gan neliekoties, ka viņš būtu liels zinātājs šinīs lietās.

Vai tad viņš nekā neesot dzirdējis par Dānijas karali Haraldu? viņi jautāja. Un vai tad viņš nezinot, ka par visiem varenāks esot karalis Haralds?

Odze vēl jutās nespēcīgs pēc jūras slimības; viņam nebija nekādas lāga ēstgribas; un viņam šķita, ka viņš nopietni paliks slims, jo parasti bieži bija norūpējies par savu veselību. Viņš drīz vien iemiga pie kāda no ugunskuriem un gulēja labi; bet vēlāk naktī, kad nometnē viss bija apklusis, pie viņa pienāca Tūke un pamodināja viņu. Viņš raudāja un teica, ka Odze ir viņa vienīgais draugs un ka viņš viņam padziedās dziesmiņu, kas viņam nule ienākusi prātā. Tanī esot runa par diviem lācēniem, tā viņš teica, un viņš to kā mazs bērns iemācījies no savas mātes; tā esot skaistākā dziesmiņa, kādu viņš zinot. To teicis, viņš apsēdās Odzēm līdzās un, asaras noslaucījis, sāka dziedāt. Odzēm bija tāds netikums, ka viņam grūti nācās būt laipnam, kad bija izmodi-nāts no salda miega; viņš tomēr nekā neteica, bet, uz otriem sāniem pagriezies, no jauna mēģināja aizmigt.

Tūke no savas dziesmiņas daudz nekā neatcerējās un atkal kļuva bēdīgs; viņš sūdzējās, ka visu vakaru viens pats sēdējis un ka neviens nenācis viņam biedros. Ka Odze nepienācis pie viņa viņa bēdās, sāpējis viņam visvairāk, jo viņš aizvien domājis, ka Odze viņam esot draugs, jau no pirmās stundas, bet nu viņš saprotot, ka viņš esot balbaks un kaslis tāpat kā visi citi skonieši; bet ja tāds kucēns kā viņš neprotot uzvesties, tad vienīgais pareizais līdzeklis esot krietns pēriens.

To teicis, viņš piecēlās apskatīties pēc kāda sitamā; bet Odze nu bija pilnīgi pamodies un piecēlās sēdus. To redzēdams, Tūke taisījās spert viņam ar kāju, bet tai pašā acumirklī Odze paķēra pagali no ugunskura un iesvieda viņam sejā. Tūke atrāvās, kāju spērienam pacēlis, un nokrita uz muguras, bet tūliņ atkal uzlēca kājās, nu jau gluži balts sejā un galīgi kā bez prāta. Arī Odze ātri uzšāvās kājās. Mēness gaiši spīdēja; bet Odzēm trakumā sarkans vien ņirbēja priekš acīm, kad viņš gāzās virsū Tūkem, kurš pūlējās izvilkt zobenu. Odze savu bija nolicis un nebija paspējis paķert. Tūke bija liels, stiprs vīrs, platām krūtīm, varenām rokām. Odze vēl nebija nebriedis pilnā spēkā, bet bija jau spēcīgs diezgan, salīdzinot ar citiem. Viņam izdevās vienu roku apķert Tūkem ap skaustu, ar otru tas satvēra viņa labās rokas plaukstu tā, lai šis nevarētu izvilkt zobenu. Bet Tūke cieši ieķērās viņam drānās un, spēji izslējies, ar vienu rāvienu pārmeta viņu ar kājām gaisā sev pār plecu. Odze tomēr neatlaidās no tvēriena, lai gan sajūta bija tāda, ka viņu salauzīs; apsviedies apkārt un, vienu celi Tūkem mugurā iespiedis, viņš nogāzās atmuguriski, viņu sev virsū uzraudams. Tad, visus spēkus saņēmis, viņš vēlās apkārt, līdz Tūke palika apakšā, seju zemē iespiedis. Daudzi tagad bija pamodušies. Piesteidzies ar virvi, Berse teica, ka tas jau bijis gaidāms pēc tam, kad Tūke tik daudz bijis dzēris. Viņu nu kārtīgi sasēja pie rokām un kājām, lai gan viņš nikni pretojās. Viņš drīz apmierinājās un pēc brīža sauca Odzēm, ka nu atceroties visu dziesmiņu. Viņš sāka dziedāt, bet Berse uzlēja viņam ūdeni, un viņš beidzot aizmiga.

Otrā rītā pamodies, viņš žēlojās, ka ir sasiets, un nekā vairs neatcerējās. Dabūjis dzirdēt, kas bija noticis, viņš jutās vainīgs Odzes priekšā un teica, ka tā esot viņa nelaime — sacelt traci, kad viņš esot dzēris, jo alus viņu pārvēršot par gluži citu cilvēku un tāpat arī varbūt vīns. Viņš gribēja zināt, vai Odze esot uz viņu dusmīgs notikušā dēļ. Odze atteica, ka viņš neesot dusmīgs un ka arī turpmāk labprāt esot ar mieru izcīnīt mazu kautiņu, ja Tūkem prāts uz to nestos; bet viena lieta Tūkem jāapsolot, proti, nedziedāt, jo lēļa dziesma vai vecas vārnas ķērkšana uz kūts jumta esot daudz skaistāka nekā viņa naktsdziesmas. Tūke par to smējās un apsolījās šai ziņā laboties, jo bija labsirdīgs vīrs, ja vien alus vai vīns viņu nepārvērta.

Visiem šķita, ka Odze šai lietā necerēti labi bija ticis cauri, tik jauns kā viņš bija. Parasti tie, kas bija tikuši Tūkem rokās, pēc tam kad viņš bija nonācis tik tālu kā līdz asarām, iemantoja pamatīgas zīmes. Odze tādēļ stipri bija cēlies kā pats savās, tā citu acīs. Viņu sāka saukt par Sarkano Odzi pēc šī gadījuma, ne tikai viņa sarkano matu dēļ, bet arī tādēļ, ka bija izrādījies, ka viņš kā vīrs var stādīt asumu pret asumu un ka nav ieteicams viņu tīši kaitināt.

Pēc dažām dienām pūta izdevīgs vējš, un kuģi izbrauca no līča ārā. Viņi turējās tālu no malas, lai izvairītos no bīstamām straumēm, un stūrēja uz rietumiem gar Ramīro valsti, apbraukdami apkārt vistālākajam ragam rietumos. Tad viņi īrās uz dienvidiem gar stāvu, izrobotu krastu, bet pēc tam caur daudzām salām, kas vīriem atgādināja tādu pašu salu dārzu Blēkingē, līdz sasniedza upes grīvu, kuru jūds visu laiku bija gaidījis. Tur viņi līdz ar paisumu iebrauca iekšā un īrās augšup pa upi, līdz viņus aizturēja ūdens kritumi. Izkāpuši malā, viņi apspriedās, un Zālamanam vajadzēja aprakstīt ceļu, kas viņiem vēl bija atlicis. Viņš teica, ka žigli vīri ātrāk nekā vienā dienā varot aizkļūt no šejienes līdz vīram, kuram viņš gribēja atriebties, karaļa Ramīro markgrāfam, vārdā Ordono: lielākajam laupītājam un nelietim gar visu kristīgo robežu, tā viņš teica.

Krūks un Berse viņu sīki izjautāja par cietoksni, tā stiprumu, atrašanās vietu, kā arī cik daudz vīru markgrāfs tur pie sevis mēdza turēt. Tas atrodoties tik klinšainā un grūti pieejamā vietā, tā Zālamans teica, ka kalifa karaspēks, kurš pa lielākajai daļai sastāvot no jātniekiem, vēl nekad tam tuvumā neesot nonācis. Tādēļ tur esot laba uzturas vieta laupītājiem un tur slēpjoties lielas bagātības. Tas esot celts no ozola baļķiem, un to sargājot zemes valnis ar pāļu sētu, bet sargu tur varot būt augstākais divi simti vīru. Tā kā tas atrodoties tik nomaļus, tad Zālamans domāja, ka apsargāšana nevarot būt sevišķi rūpīga, turklāt sardzes vīru lielākā daļa bieži vien atrodoties sirojumos uz dienvidiem.

Krūks teica, ka sardzes vīru skaits viņam darot mazāk raižu nekā valnis un pāļu sēta, kas ātru iekšā iekļūšanu varot diezgan traucēt. Daži no vīriem sprieda, ka pielikt uguni pāļu sētai nevarētu būt grūti, bet Berse iebilda, ka, ja viss sāktu degt, no bagātībām liela prieka nebūtu. Beidzot tika nolemts paļauties uz laimi un par labāko rīcības veidu izšķirties, galā nonākot; četrdesmit vīriem vajadzēja palikt pie kuģiem un pārējiem doties projām, vakara vēsumam iestājoties. Tika laimēts, kuriem jāpaliek, jo visi labāk gribēja būt tur, kur iegūstamas bagātības.

Apskatījuši ieročus, viņi karstākās stundas nogulēja ozolu mežiņā; tad viņi iestiprinājās ar barību un, uznākot vakaram, bars devās projām. Pavisam viņu bija simt trīsdesmit seši vīri. Krūks ar jūdu un Berse gāja pirmie; viņiem sekoja vīrs aiz vīra; dažiem bija bruņas, citiem ādas vamži, lielākajai daļai bija zobeni un šķēpi, bet dažiem cirvji; un visi nesa vairogus un bruņcepures. Odze gāja kopā ar Tūki, kurš teica, ka esot labi izlocīt stilbus pēc lielās sēdēšanas uz airu sola.

Viņi gāja pa neapdzīvotu vidu, kur neviens cilvēku mājoklis nebija redzams; jo robežu novadi starp kristīgajiem un andalūziešiem jau sen gulēja atstāti. Viņi gāja gar upes ziemeļu krastu, daudziem strautiem pāri pārbrizdami. Tumsai aizvien vairāk sabiezējot, viņi apmetās atpūsties un sagaidīt mēnesi uzlecam. Tad viņi nogriezās uz ziemeļiem caur kādu ieleju un pa līdzenu vietu ātri tika uz priekšu. Izrādījās, ka Zālamans bija labs ceļvedis, jo pirms rītausmas viņi atradās cietokšņa tuvumā. Tur viņi atpūzdamies laiciņu gulēja krūmos un, uz priekšu raudzīdamies, mēģināja kaut ko saskatīt bālajā mēnessgaismā. Pāļu sētas aplūkojot, viņiem saplaka drosme, jo tās bija no resniem stumbriem vairāk nekā divu vīru augstumā; bet uz vārtiem bija virsbūve, un tie izskatījās visai izturīgi.

Krūks teica, ka tādus baļķus aizdedzināt nevarot būt viegli un ka viņš labāk gribētu ieņemt cietoksni bez uguns, bet laikam jau citas izejas neesot: jānesot un jākraujot žagaru klēpji pie pāļu sētas un jāaizdedzinot cerībā, ka viss nesadegs. Viņš jautāja Bersem, vai šim esot kas labāks ko likt priekšā; bet Berse kasīja galvu un nopūzdamies teica, ka nekā labāka šis izdomāt nevarot, lai arī uguns viņam nepatīkot. Ari Zālamans nezināja nekāda labāka padoma, tikai teica, ka viņam jāapmierinoties ar to, ka viltnieku redzēs degam, kaut arī viņš cerējis uz labāku atriebību.

Tūke nu pierāpoja Krūkām un Bersem klāt, brīnīdamies, ko tad vēl gaidot: viņš jūtoties izslāpis, un jo ātrāk ieņemšot cietoksni, jo ātrāk tikšot pie dzeramā. Krūks domāja, ka grūtības būšot ar iekšā tikšanu. Tūke atbildēja, ja viņam dotu piecus šķēpus, viņš domājot, ka tad viņš varētu parādīt, ka viņš var arī ko citu un ne tikai airēt un dzert alu. Vīri gribēja zināt, ko viņš domājot darīt; viņš tikai atteica, ka domājot iztaisīt viņiem ceļu cietoksnī tikšanai, ja viss labi izdošoties; lai tikai šķēpu īpašnieki sagatavojoties saviem aizdotajiem šķēpiem ielikt jaunus kātus, kad saņemšot tos atpakaļ. Berse, kurš viņu pazina jau no agrākiem laikiem, teica, ka vajagot dot viņam šķēpus. Tā notika; Tūke nu nocirta kātus augšpus dzelzs iekavām, tā ka līdz smailei palika olekti gari turekļi. Tad viņš teicās esam gatavs; viņi abi ar Krūku nu uzmanīgi sāka rāpties valnim klāt krūmu un akmeņu aizsegā, izvēlētiem vīriem viņiem sekojot. Cietoksnī varēja dzirdēt pāris gaiļu nodziedam, bet citādi viss bija kluss un mierīgs.

Kādā vietā vārtu tuvumā viņi uzlīda uz vaļņa. Tūke piecēlās kājās pie pāļu sētas; labu olekti no zemes viņš iesprauda vienu šķēpa asmeni starp diviem baļķiem, ar visu spēku piespiezdams, lai tas labi turētos. Augstāk, otrā tuvākajā spraugā, viņš iestiprināja otru asmeni; un, kad viņš beidzot bez trokšņa tos tā bija iespiedis, ka tie cieši turējās, viņš uzmanīgi uzkāpa uz kātiem un iebīdīja trešo asmeni nākošajā spraugā. Bet iestiprināt trešo cieši, tā kā viņš tagad stāvēja, un pie tam bez trokšņa, viņam nebija iespējams. Un Krūks, kurš nu redzēja, kāds bija viņa nodoms, meta viņam ar roku, lai viņš nāk zemē, teikdams, ka bez āmura tālāk tā lieta vairs neejot, pat ja ļaudis tiktu iztraucēti no miega. Dabūjis atlikušos šķēpu galus, viņš ieņēma Tūkes vietu uz abiem pakāpieniem, kas jau cieši turējās, un iedzina trešo ar pāris sava cirvja pietas sitieniem, tādā pašā kārtā iestiprinādams ceturto un piekto ieslīpi augstāk augšā. Smailes iestiprinādams, viņš pamazām kāpa uz augšu, un tā viņam izdevās nokļūt sētas virsotnē.

Tai pašā acumirklī cietoksnī atskanēja kliedzieni, troksnis un skaļi taures pūtieni, bet citi vīri sekoja Krūkām pa Tūkes kāpnēm tik ātri, cik vien ātri bija iespējams rāpties, un pārkļuva viņam līdz otrā pusē. Iekšpusē gar pāļu sētu veda laipas loka šāvējiem. Krūks un tie, kas viņam sekoja, nokļuva uz tām un nogalināja dažus apmiegojušos vīrus, kas skrēja šurp ar šķēpiem un lokiem. Nu uz viņiem no lejas sāka raidīt bultas, kas ķēra kādus pāris vīrus; bet Krūks un citi skrēja pa laipām projām uz vārtiem, kur nolēca zemē, lai tos ātrāk atvērtu un viss pūlis varētu iekļūt iekšā. Še nu norisinājās nikna cīņa, jo daudzi no aizstāvjiem jau bija atsteigušies šurp, un vēl citi steidzās klāt ik acumirkļa. Viens no tiem divdesmit vīriem, kas bija sekojuši Krūkām, bija palicis karājamies uz sētas ar bultu acī, un trīs citi bija krituši no bultām, skriedami pa laipām, bet tie, kas bija nolēkuši zemē, cieši kopā sastājušies, kara saucienu izkliegdami, ar šķēpiem un zobeniem rokā devās iekšā vārtu gaitenī, kur bija tumšs un liela spaidīšanās; un nu ienaidnieki viņiem jau bija priekšā un aiz muguras.

Uz saviem kara saucieniem viņi saņēma atbildi no ārienes, jo vīri, redzēdami, ka mēģinājums izdevies, bija pieskrējuši pie vaļņa. Daudzi sāka lauzties vārtos ar cirvjiem, kamēr citi rāpās iekšā pa Tūkes kāpnēm, dodamies palīgā tiem, kas atradās vārtu gaitenī. Cīņa tur bija neizšķirta, draugi un ienaidnieki jaucās cits caur citu. Krūks nogāza vairāk vīru ar cirvi, bet viņam pašam ar vāli pa skaustu iesita kāds liels vīrs, kuram bija melna, pīta bārda un kurš izskatījās pēc virsaiša; sitiens ķēra bruņcepuri, un Krūks grīļodamies nokrita ceļos. Vairogu un vīru jūklī, kur šķēpus vairs nevarēja cilāt un kur kājas slīdēja asinīs, Tūke un Odze un pāris citu beidzot nokļuva līdz vārtiem un dabūja atgrūst aizbīdņus, bet tie ienaidnieki gaitenī, kas nepaguva aizbēgt, tūliņ tika nobeigti.

Nu kristīgos pārņēma lielas izbailes, un viņi bēga, bet nāve dzinās viņiem pakaļ. Zālamans, kurš kā viens no pirmajiem bija ienācis pa vārtiem, kā negudrs metās uz priekšu, klupdams pār kritušajiem. Pacēlis no zemes kādu zobe* nu, viņš, to sev virs galvas vicinādams, kliedza, lai visi steidzas uz pili. Arī Krūks, kurš vēl aizvien bija apdullis no sitiena un nevarēja kājās nostāvēt, kliedza to pašu, vārtu gaitenī gulēdams. Daudzi no vīriem skrēja iekšā būdās, kas atradās iekšpusē pie vaļņa, lai dzēstu slāpes un meklētu sievietes, bet lielākā daļa dzinās pakaļ bēdzējiem uz lielo pili sētas vidū, kuras durvis bija pilnas bēgļu. Vajātāji iekļuva tur kopā ar bēgļiem, pirms tās varēja pagūt noslēgt; un nu arī ēkas iekšienē norisinājās cīņa, kad bēgļi atģidās, ka ir spiesti pretoties. Lielais vīrs ar pīto bārdu cīnījās drošsirdīgi un nogāza divus vīrus, kas viņam uzmācās; bet viņu iespieda kādā stūrī un uz viņu krita cirtieni, līdz viņš, smagi ievainots, pakrita.

Zālamans, kurš bija piesteidzies, viņam krītot, metās viņam virsū, sagrāba viņu aiz bārdas, spļāva viņam virsū un dedzīgi kliedza; bet otrs, kā varēja redzēt, daudz nekā vairs nesaprata, tikai notrīsēja un, acis pavirājis, nomira.

Zālamans sāka vaimanāt, ka nav varējis pilnā mērā atriebties un pats ar savu roku nogalināt savu ienaidnieku. Bet vēl atlikušie kristīgie beidza aizstāvēties, redzēdami, ka viņu vadonis kritis. Dažiem tika dāvāta dzīvība, tādēļ ka no tiem vēl varēja būt kāds labums. Bet uzvarētāji bagātīgi baudīja ēdienus un dzērienus, kā alu, tā vīnu. Tad cietoksnis tika pārmeklēts pēc laupījuma; izcēlās ķildas to sieviešu dēļ, kas tika atrastas paslēptuvēs nobēgušas, jo vīri nu jau ilgu laiku bija dzīvojuši bez sievām. Viss laupījums tika sanests kopā — nauda, rotas, ieroči, drānas, sienu segas, bruņas, mājsaimniecības rīki, zirgu lietas, sidraba bļodas un daudz kas cits; un kad viss tas bija savākts, izrādījās, ka visa bija vairāk nekā jebkāds būtu varējis iedomāties; jo še, kā Zālamans teica, bija viss pa ilgiem gadiem no andalūzie-šiem iegūtais laupījums. Krūks, kurš nu jau atkal varēja stāvēt uz kājām un kuram ap galvu bija apsiets vīnā samērcēts auts, priecājās to redzēt, bet baidījās, ka būs grūti aizvākt visu to uz kuģiem; bet Bersem šķita, ka visu varēs paņemt līdz.

— Jo, — tā viņš teica, — neviens nesūdzas par kravas smagumu, ja klājā ir laupījums.

Todien viņi, ļoti apmierināti, izpriecājās ap ieguvumu un pēc tam gulēja. Nakti viņi devās atpakaļ uz kuģiem. Visi gūstekņi bija smagi apkrauti, un arī vīriem pašiem bija daudz ko nest. Daži andalūziešu gūstekņi bija atrasti cietokšņa pagrabā; tie raudāja no laimes par savu atsvabināšanu, bet izskatījās nožēlojami un daudz nekā nespēja panest. Tiem dāvāja brīvību, un viņi pavadīja vīrus atpakaļceļā, lai tālāk kopā ar Zālamanu turpinātu ceļu uz dienvidiem līdz saviem novadiem. Bija paņemti daži ēzeļi, un Krūks, uzsēdināts uz viena no tiem, jāja gājiena priekšgalā, kājas gar zemi vilkdams. Aiz viņa veda pārējos ar barības un alus nastām; to kravas ātri kļuva vieglākas, jo vīri bieži gribēja atpūsties un spirdzināties.

Berse mēģināja viņus paskubināt, lai ātrāk tiktu uz kuģiem. Viņš baidījās no pakaļdzīšanās, jo daži no cietokšņa ļaudīm bija aizbēguši; viņi varēja būt aizkļuvuši tik tālu, ka varēja pieaicināt palīgus; bet lielākā daļa vīru, priecīgi un ieskurbuši, maz bēdāja par to, ko viņš teica. Odze nesa gabalu zīda drānas, bronzas spoguli un lielu stikla kausu, ar kuru viņam bija lielas grūtības. Tūke nesa uz pleca lielu koka lādi ar skaistiem apkalumiem, pilnu dažādām lietām, un veda pie rokas jaunu meitu, kura viņam bija iepatikusies un kuru viņš gribēja paturēt sev, cik ilgi vien iespējams. Viņš daudz smējās un teica Odzēm, viņš cerot, ka jaunā meita esot paša markgrāfa meita; bet tad kļuva sērīgs iedomājoties, ka viņai neatradīsies vieta uz kuģa. Viņš nebija gluži drošs uz kājām no visa tā, ko bija dzēris, bet, acīm redzot, meita jau par viņu bija norūpējusies un atbalstīja viņu, kad viņš klupa. Viņa bija slaidi noaugusi un vēl ļoti jauna; un Odze teica, ka viņš reti kad esot redzējis tik skaistu meitu kā šo un ka tādu sievu laimi, kāda esot Tūkem, ikviens sev varētu vēlēties. Bet Tūke atbildēja, lai kādi labi draugi viņi arī esot, viņš nevarot dalīties viņā ar Odzi, jo viņa tik ļoti viņam patīkot, ka viņš gribētu paturēt viņu sev, ja tas būtu iespējams.

Kad viņi atgriezās pie kuģiem, liels prieks par bagāto laupījumu bija tiem, kas tur bija palikuši, jo tas bija dalāms starp visiem. Zālamans saņēma daudz pateicību un bagātas dāvanas un devās tad tālāk kopā ar atsvabinātajiem gūstekņiem; viņš, jo ātrāk, jo labāk vēlējās tikt projām no kristīgo robežām. Tūke, kurš dzēra visu laiku, sāka raudāt, kad dabūja dzirdēt, ka Zālamans aizgājis, jo viņam neesot neviena, kas viņam varētu palīdzēt sarunāties ar jauno meitu; zobenu izvilcis, viņš taisījās mesties viņam pakaļ. Bet Odzēm un pārējiem laimējās viņu apmierināt tāpat bez kādām var-mācībām; un viņš aizmiga pie meitas, piesējis viņu sev klāt, lai viņa neaizbēgtu vai netiktu nozagta, viņam guļot.

Nākošā rītā sākās laupījuma dalīšana, kas nebija viegla lieta. Visiem vajadzēja saņemt līdzīgas daļas; bet Krūkām, Bersem, stūrmaņiem un dažiem citiem pienācās trīskārtīgas devas, salīdzinot ar pārējiem; un lai gan tie saprātīgākie tika iecelti visu pēc taisnības sadalīt, tomēr nācās grūti visus apmierināt. Berse teica, ka tā kā tas pa lielākajai daļai esot Tūkes nopelns, ka cietoksnis ieņemts, tad arī viņam pienāktos trīskārtīga daļa, kas arī citiem šķita taisnīgi. Bet Tūkc pats teicās apmierināties ar vienkāršu daļu, ja viņam tā vietā ļautu ņemt klājā līdz jauno meitu un viņu mierīgi paturēt sev.

— Es labprāt gribētu ņemt viņu uz māju līdz, lai gan neesmu drošs, ka viņa ir grāfa meita. Es jau tagad labi iztieku ar viņu, un vēl labāk būs, kad mēs viens otru varēsim saprast un viņa būs iemācījusies, runāt mūsu valodā.

Berse teica, ka pēdējais no šiem apstākļiem Tūkem varbūt nemaz tāda prieka nedarīšot, kā viņš tagad domājot; bet Krūks uz to atteica, ka kuģi jau tā būšot pārslogoti ar lielo laupījumu, lai gan atskaitīt varot vienpadsmit kritušus vīrus, ka viņš maz ticot, ka meitai atradīšoties vieta uz klāja: drīzāk nākšoties atstāt kādu daļu no mazāk vērtīgā laupījuma.

Tūke nu piecēlās kājās un, uzcēlis meitu sev uz pleca, lūdza visus tuvāk apskatīties, cik viņa skaista un labi noaugusi.

— Viņa, tā man šķiet, var modināt iekāri kurā katrā, — viņš teica. — Ja nu še ir kāds, kas iekāro viņu diezgan stipri, ar to es tūliņ uz vietas esmu gatavs kauties, kā viņam pašam labāk patīk, ar zobenu vai ar cirvi. Tam, kurš uzvarēs, paliek meita; bet ar to, kurš tiks nogalināts, kuģa smagums atvieglosies vairāk nekā par viņas svaru; un tādā kārtā es varbūt tomēr varētu paņemt viņu sev līdz uz māju.

Jaunā meita ar vienu roku cieši turējās Tūkes vaiga bārdā; pietvīkusi viņa ķepurojās kājām, otru roku aizlikusi acīm priekšā, bet tūliņ atņēma to atkal nost, acīm redzot priecādamās, ka tik daudz tiek apbrīnota. Visiem šķita, ka Tūkes priekšlikums bija labi izdomāts. Bet neviens negribēja ar viņu kauties, jo visi viņu labi ieredzēja un turklāt baidījās no viņa spēka un ieroču veiklības.

Kad viss laupījums bija izdalīts un sakrauts kuģos, tika nolemts, ka Tūke var ņemt līdz savu meitu uz Krūka kuģa, lai gan tas bija smagi piekrauts; jo tādas algas vērts viņš gan esot pēc visa tā, ko bija pastrādājis pie cietokšņa. Nu noturēja apspriedi par mājās braukšanu; nolēma doties augšup gar piekrasti, ja to darīt spiestu laiks, bet labāk gan, ja iespējams, lūkot nokļūt uz Īriju, lai ceļā uz mājām apbrauktu apkārt skotu salām; jo būtu visai pārdroši ar tik bagātu kravu burāt mājup caur šauriem ūdeņiem, kur varēja būt gaidāmas sastapšanās.

Visi nu ēda un dzēra, cik jaudāja, jo ēdiena un dzēriena tagad bija bagātīgi, un kādu mazu daļu pārtikas pat vajadzēja atstāt. Pilni prieka un jautrības, vīri cits citam stāstīja, ko mājās par savām bagātībām sev nopirkšot. Tad viņi īrās lejup pa upi. Krūks jau bija labi atspirdzis, bet kāda cita kuģa vadonis bija kritis pie cietokšņa, un Berse uzņēmās vadību uz šī kuģa. Tūke un Odze sēdēja pie airiem uz Krūka kuģa, tāpat kā agrāk; un lejup pa straumi gāja viegli. Tūke jauno meitu, kura pa lielākajai daļai sēdēja viņam pie ceļiem, neizlaida no acīm, raudzīdamies uz to, lai neviens bez vajadzības nenāktu viņai par tuvu.

PIEKTĀ NODAĻA

Kā Krūka laime divreiz mainījās un kā Odze kļuva kreilis.

nonāca līcī pie upes grīvas paisuma un bēguma maiņā un upurēja maisu vīna un katlu gaļas laimīgai mājās pārbraukšanai. Tad, buras pacēluši un airus ievilkuši, viņi lēnā vējā virzījās gar garo līci. Smagi piekrautie kuģi dziļi gulēja ūdenī un tikai lēnām slīdēja uz priekšu; Krūks teica, ka laikam gan nākšoties airēt tā, ka lai rokas mana, pirms viņi atkal ieraudzīšot dzimtenes krastus. Šie, tā Odze mēdza teikt vecuma dienās, bijuši tie nelaimīgākie vārdi, kādus viņš jebkad no kāda dzirdējis, jo līdz ar tiem zudusi Krūka laime, kas līdz šim bijusi tā labākā, kādu vien var vēlēties; itin kā kāds dievs tos būtu dzirdējis un gribējis darīt tā, lai tie piepildītos.

Septiņi sveši kuģi, nule kā apbraukuši apkārt dienvidu ragam, virzījās uz ziemeļiem, bet, tikko ieraudzīja Krūka kuģus, iegriezās līcī un steidzīgi tuvojās ātriem airu vēzieniem. Tie bija citāda veida kuģi, nekā Krūks un viņa vīri līdz šim bija redzējuši: gari, zemi, viegli uz ūdens. Tie bija pilni bruņotu vīru, melnām bārdām, autiem un pakariem ap bruņcepurēm. Vīri pie airiem, pa divi pie katra, bija kaili; viņu melnbrūnā āda spīdēja. Viņi īrās tuvāk, izgrūzdami aizsmakušus kliedzienus un ar mazām bundžiņām saceldami asu troksni.

Krūka kuģi tūliņ sastājās sāniski viens otram līdzās un turējās pie viena krasta, cik vien tuvu bija iespējams, lai viņus pilnīgi neielenktu. Bet buras noņemt Krūks negribēja, jo, ja vējš pieņemtos, tā viņš teica, tas viņiem varētu būt par palīgu. Tūke savu sievišķi steidzās nobāzt starp laupījuma vīstokļiem un labi apsegt, lai viņa droši būtu pasargāta no bultām un šķēpiem. Odze viņam palīdzēja, pēc kam viņi ieņēma vietas pie kuģa malas līdzās visiem citiem. Odze tagad bija labi apbruņots; cietoksnī viņš bija apgādājies ar važu bruņu kreklu, vairogu un labu bruņcepuri. Kāds vīrs viņiem līdzās brīnījās, vai šie svešinieki esot kristīgie, kas nākot atriebties; Odzēm tomēr šķita, ka tie drīzāk bija kalifa ļaudis, tādēļ ka uz viņu vairogiem un vēlavām neredzēja krusta. Tūke teicās priecājamies, ka cīņa nebūs jāiesāk izslāpušam, jo rādījās, ka tā būs karsta.

— Tiem, kas to pārdzīvos, — tā viņš teica, — būs ko stāstīt, jo šie vīri liekas būt dedzīgi un viņu ir daudz pret mums.

Svešinieki ātri tuvojās, raidīdami bultas veselām strūklām; izveicīgi irdamies, viņi nokļuva aiz kuģiem un uzbruka nu no visām pusēm, kur vien varēja pietikt. Kuģis, kuru vadīja Berse, turējās krastam vistuvāk, tam tikt garām viņi nevarēja; bet Krūka paša kuģis atradās vistālāk pa labi, un tur tūliņ iedegās sīva cīņa. Divi no svešinieku kuģiem piestājās pie tā āra malas, viens aiz otra; tie sasaistījās ķēdēm un dzelzs āķiem, un to vīri brēkdami lēca pāri no tālākā uz tuvāko un visi kopā devās uzbrukumā. Viņi gāzās virsū ar lielu pārspēku un niknumu, veikli lietodami ieročus; bet

Krūka kuģis, kurš nu bija stipri pārslogots, netika diviem pārējiem līdz. Kāds trešais ienaidnieka kuģis piestājās tā iekšmalā un arī paguva pieāķēties. Cīņa nu izkārtojās tā, ka Berses un arī trešais kuģis peldēja ārā no līča, četru ienaidnieka kuģu pavadīti, kuriem viņi tikko spēja pretoties, kamēr Krūka palika uz vietas, viens pats cīnīdamies pret trim. Vējš pieņēmās, un abi Berses kuģi izkļuva aizvien tālāk ārā ar lielu cīņas troksni klājā, atstādami platas asins svītras aiz sevis ūdenī.

Vīriem uz Krūka kuģa maz atlika laika domāt par Berses kuģiem un skatīties, kā tiem klājas, jo katram pašam bija diezgan ko noņemties ar ienaidniekiem, kas tam stājās pretim. Pār vienu no kuģa malām pēkšņi pārlēca pāri tik daudz ienaidnieku, ka kuģis nozvēlās uz sāniem un gandrīz būtu nogrimis; un lai gan daudzus nokāva ar zobeniem un citi sakrita ūdenī vai atpakaļ savā kuģī, vēl aizvien palika daudzi, kuriem sekoja jauni no abām malām. Krūks cīnījās varonīgi, un tiem, kuriem viņš iezvēla, vairāk nekā nebija ko sacīt; bet viņš drīz ieskatīja, ka ienaidnieka pārspēks bija pārāk liels. Viņš tad, vairogu nometis, skrēja gar kuģa margām; abām rokām cirvi vicinādams, viņš pārcirta divas no važām, kas kuģus turēja vienu pie otra; bet kāds pakritis ienaidnieks sagrāba viņu aiz kājas; tai pašā acumirklī kāds šķēps iedūrās viņam starp pleciem, un viņš uz mutes nokrita zemē ienaidnieku kuģī, kur daudzi sakrita viņam virsū un viņu sagūstīja un sasēja.

Nu krita daudz Krūka vīru, kad bija pretojušies visā spēkā. Beidzot viss kuģis bija notīrīts, izņemot dažus, kas bija atspiesti atpakaļ priekšgalā; Tūke un Odze bija starp tiem. Tūki bija ķērusi bulta gūžā, bet viņš vēl varēja nostāvēt kājās. Odze bija saņēmis cirtienu pierē un lāga neredzēja, jo asinis tecēja viņam acīs. Abi bija ļoti noguruši. Tūkes zobens salūza pret kādu vairoga saktu; atpakaļ raudamies, viņš uzgrūdās enkurītim ar alu, kurš bija paņemts cietoksnī un novietots kuģa priekšgalā. Nometis zobena galu, viņš abām rokām satvēra enkurīti un pacēla to sev pār galvu.

— No tā vēl var būt labums, — viņš teica un meta to tuvākajiem ienaidniekiem virsū, dažus ievainodams un daudzus zemē nogāzdams.

Uzsaucis Odzēm un pārējiem, ka še vairs nekas nav darāms, viņš uz galvas ielēca jūrā, lai mēģinātu izpeldēt malā. Odze un citi pārējie lēca pakaļ, kur vien varēja atbrīvoties no ienaidniekiem. Viņiem raidīja pakaļ šķēpus un bultas, un dažus ievainoja. Odze ienira un atkal iznira un peldēja kā spēdams. Vecuma dienās viņš mēdza teikt, ka maz esot tādu lietu, kas esot tik grūtas, kā peldēt važu bruņu kreklā, ja esi ļoti piekusis un krekls ir par šauru. Drīz vien kā Tū-ke, tā Odze bija gluži bez spēka un jau sāka grimt; viens no ienaidnieku kuģiem īrās viņiem pakaļ; un viņi nekā tur nevarēja darīt, ka viņus uzvilka augšā un sasēja.

Svešinieki nu bija uzvarētāji un īrās uz malu apskatīt savu ieguvumu un apbedīt savus kritušos. Viņi sakopa iegūto kuģi, pārmeta kritušos pār malu un sāka pārmeklēt tā kravu. Gūstekņus noveda malā, kur viņiem ļāva apsēsties, sasietām rokām, ciešā apsardzībā. Pavisam viņu bija deviņi, un visi viņi bija ievainoti. Viņi gaidīja, ka viņus nogalinās, un klusu sēdēja, raudzīdamies pār jūru; ne no Berses, ne no tiem ienaidnieku kuģiem, kas līdz ar viņiem bija pazuduši, nekā nemanīja.

Tūke nopūtās un sāka murmināt pie sevis; tad viņš teica:

Izslāpis ļāvu es alum mudēt; drīz lidina miestu galdā man liks.

Odze gulēja uz muguras un, padebešos raudzīdamies, teica:

Tēva sētā,

kur piedzimis esmu, rūgušpiens gards bij un maizes riks.

Krūks bija visvairāk noskumis, jo visu ceļu bija juties kā laimes luteklis un varonis, un nu viņa laime pilnīgi bija satriekta; noraudzīdamies, kā kritušos pārmet pār kuģa malu, viņš teica:

Jūras arāja pūlēm par algu neveiksmes ceļš un agra nāve tiks.

Tūke teica, ka gandrīz nevarot ticēt, ka še trīs skaldi saradušies kopā.

— Un ja arī tā būtu,— viņš teica Odzēm un Krūkām, — ka jums abiem vārsmu sacerēšanā nav tik lielu spēju kā man, jums tomēr paliek apmierinājums, ka dievu mielastā skaldi dzer no lielākajiem ragiem.

Nu atskanēja kliedzieni, un uz kuģa sacēlās liela brēka, jo svešie bija uzgājuši jauno meitu viņas paslēptuvē. Viņi noveda viņu malā, un rādījās, ka izcelsies cīņa par to, kuram viņai piederēt, jo vairāki vīri viņas dēļ plēsās, skaļi ķērkdami un melnās bārdas skurinādami. Tūke teica:

— Nu vārnas plūcas vistas dēļ, kamēr vanags tup ar salauztu spārnu.

Jauno meitu aizveda pie svešinieku virsaiša. Tas bija tukls vīrs, iesirmu bārdu, zelta gredzeniem ausīs. Viņš valkāja sarkanu mēteli, un rokā viņam bija sidraba āmurs ar garu baltu kātu. Šis nolūkojās viņā, bārdu braucīdams, tad sāka ar viņu runāt, un varēja redzēt, ka viņi viens otru saprata. Jaunajai meitai bija daudz ko sacīt, pie kam viņa vairākas reizes norādīja uz gūstekņiem; bet uz dažiem virsnieka jautājumiem, kad arī viņš norādīja uz viņiem, viņa tikai ieplēta rokas un purināja galvu. Svešinieku virsnieks palocīja galvu, pēc tam dodams viņai pavēli, kurai tā, kā varēja redzēt, ne labprāt gribēja paklausīt, jo iesaukdamās izstiepa rokas pret debesīm. Bet kad viņš asā balsī no jauna viņai kaut ko teica, viņa padevās un, noģērbusies, kaila nostājās viņam priekšā. Visi viņa vīri, bārdas plucinādami, nopūtās un sajūsmināti murmināja, tik ļoti skaista viņa bija no galvas līdz pat kājām. Virsnieks lika viņai apgriezties, rūpīgi viņu apskatīdams; aptaustījis viņas matus, kas bija gari un brūni, un aplūkojis ādu, viņš piecēlās un uzspieda zīmoggredzenu, ko valkāja vienas rokas garajā pirkstā, viņai uz vēdera, krūtīm un lūpām un, kaut ko saviem vīriem teikdams, noņēma savu sarkano mēteli un aplika to viņai. Viņa vārdus dzirdot, visi viņa vīri pielika rokas pie pieres un, padevīgi murminādami, palocījās. Jaunā meita nu no jauna apģērbās, bet paturēja sarkano mēteli; viņai pasniedza ēdienu un dzērienu, un visi rādījās noraugāmies uz viņu ar cienību.

Gūstekņi klusu sēdēja, visā noskatīdamies, bet kad nonāca tik tālu, ka meitenei aplika mēteli un pasniedza ēdienu un dzērienu, Odze teica, ka viņai, acīm redzot, esot labāka laime nekā jebkuram, kas bijuši uz Krūka kuģa. Tūke tam piekrita, piebilzdams, ka tas viņam esot smags pārbaudījums redzēt viņu visā viņas skaistumā tikai tagad, kad tā jau cita varā, jo viņam laika bijis par maz un daudz kas cits bijis steidzams; bet tagad, tā viņš teica, viņam gandrīz vai esot jāraud, iedomājoties, ka viņš nekad nevarēs pāršķelt galvu šim resnvēderainajam sirmbārdim, kurš viņu aptaustījis.

— Mana cerība tomēr ir tā, — viņš teica, — ka vecim būs maz prieka no viņas; jo no paša pirmā brīža redzēju, ka viņai ir laba daba, lai gan sarunāties viens ar otru nevarējām; tādēļ viņa gan zinās iegrūst nazi ribās tādam vecam āzim.

Krūks, sava likteņa nomākts, bija klusu sēdējis, pret jūru pagriezies, nelikdamies zinis par to, kas notika uz sauszemes. Te viņš iesaucās, un līdz ar to svešinieki sacēla skaļu troksni, jo līcī parādījās četri kuģi, kas īrās iekšup; tie bija tie, kas bija uzbrukuši Berses kuģiem. Viņi īrās lēni, un drīz varēja redzēt, ka viens no tiem dziļi gulēja ūdenī un bija cietis: viena no kuģa malām bija iespiesta uz iekšu un daudz airu salauzti.

Savas nelaimes nomāktie, vāšu novājinātie un slāpju nomocītie gūstekņi visi tomēr sāka skaļi smieties pie šī skata. Jo tūliņ saprata, ka vienam no Berses kuģiem bija izdevies šo satriekt, vējam vaļējā jūrā pieņemoties, un ka ienaidnieki bija bijuši spiesti atteikties no tālākas cīņas, pēc tam kad viņiem bija atlikuši tikai trīs vērtīgi kuģi, un ka tādēļ viņi ar bojāto kuģi bija griezušies atpakaļ. Daži nu izteica cerības, ka Berse griezīsies atpakaļ un izglābs viņus.

Bet Krūks teica:

— Viņš ir zaudējis daudz vīru, jo uz viņa kuģa bija ienaidnieki un viņam bija gana ko darīt, kad viņu pēdējo reiz redzēju. Un to viņš gan saprot, ka tagad tikai nedaudzi no mums vēl var būt pie dzīvības, ja jau viņš neredzēja mūsu kuģi iznākam no līča. Tādēļ viņš drīzāk mēģinās aizkļūt uz mājām ar to, kas viņam ir, vai nu ar abiem, vai tikai ar vienu kuģi, ja viņam abiem nepietiks vīru. Un ja arī viņš pārbrauks mājās tikai ar vienu, par Krūka sirojumu stāstīs, un tas Listerē paliks labā piemiņā. Bet mūs nu viņi droši vien nogalinās dusmās par to, ka divi mūsu kuģi izglābušies.

Šis pēdējais Krūka pareģojums tomēr nepiepildījās, jo beidzot viņiem pasniedza ūdeni un barību, un kāds vīrs pienāca un apskatījās viņu vātis. Tad viņi saprata, ka viņus padarīs par vergiem; dažiem tas šķita labāk nekā mirt, kamēr citi šaubījās par to, kas būtu labāk. Svešinieku virsnieks lika airu vergiem izkāpt malā un runāt ar viņiem. Tie rādījās esam no visādām tautām un izmēģinājās visādās valodās, bet neviens nerunāja tādu valodu, ko gūstekņi saprastu. Svešinieki šai vietā uzturējās dažas dienas, savezdami atkal kārtībā bojāto kuģi.

Uz šī kuģa daudz airētāju bija nogalināti, kad tam virsū bija uztriecies Berses kuģis, un viņu vietā nu lika gūstekņus. Airēt radušiem, viņiem šis darbs no sākuma nelikās grūts, jo katru airi še vilka divi airētāji. Bet viņiem bija jāairē gandrīz kailiem, kas viņiem no sākuma likās esam liels kauns; turklāt viena kāja visiem bija piesaistīta ar važu. Salīdzinot ar citiem, sākumā āda viņiem bija ļoti balta; saule viņiem nosvilināja muguras, un katru saules lēktu viņi gaidīja kā savu moku pavairotāju. Bet pēc kāda laika āda viņiem kļuva raupja; viņi aizmirsa skaitīt dienas un cita nekā nezināja kā airēt, gulēt, just badu un slāpes, dzert un apmierināt ēstgribu, un tad atkal no jauna airēt. Beidzot viņi nonāca tik tālu, kad bija nopūlējušies vairāk nekā parasti, ka uz brīdi varēja iegrimt miegā pie aira un tomēr airēt tāpat kā citi, nejaucot raksta, uzrauga pātagas nemodināti. Tad viņi bija kļuvuši pilnvērtīgi airu vergi.

Viņi airēja tveicē un lietus gāzēs, reizēm patīkamā vēsumā, bet nekad aukstumā. Viņi bija kalifa vergi, bet maz ko zināja par to, kurp airēja un kam viņu pūles bija vajadzīgas. Viņi brauca gan gar stāviem krastiem, gan gar auglīgiem līdzenumiem un ar mokām īrās augšup pa platām, straujām upēm. Redzēja piekrastēs brūnus un melnus vīrus, un reizēm notālēm aizplīvurotas sievietes. Brauca Njervas šaurumam cauri, nonākdami līdz robežai, kur beidzās kalifa vara; skatīja bagātas salas un skaistas pilsētas, kurām nezināja vārda. Piestājās lielās ostās, kur viņus ieslēdza vergu namos, līdz pienāca laiks atkal irties projām. Svešiem kuģiem pakaļ dzīdamies, viņi īrās ar tādu sparu, ka sirdis viņiem vai pušu plīsa; un elsdami gulēja uz vēdera uzbrukumos, kuros neuzdrošinājās noraudzīties.

Ne viņi juta kādas bēdas, ne cerību, ne. piesauca kādus dievus; viņiem pietika cilāt airus un paturēt acīs vīru ar pātagu, kas uzmanīja airēšanu. To viņi nikni ienīda, kad viņš tos mudināja ar savu pātagu; bet vēl jo vairāk, kad viņš, viņiem spēcīgi airējot, gāja apkārt ar lieliem vīnā samērcētiem maizes kumosiem, bāzdams tos viņiem mutē; jo tad viņi zināja, ka viņiem bez atpūtas būs jāairē, kamēr vien viņi jaudās. Viņa vārdus viņi nesaprata, bet drīz vien mācījās saprast no viņa balss skaņas, cik daudz sitienu viņš vainīgajam domā dot; un laimīgi viņi bija, kad varēja izdomāt grūtu nāvi, kādā viņam mirt, vai nu ar pārgrieztu rīkli vai pātagas sakapātu muguru, tā ka skriemeļus varēs redzēt caur asinīm.

Odze vecuma dienās mēdza teikt par šo laiku, ka tas gan bijis garš dzīvojot, bet esot īsi izstāstāms, jo viena diena bijusi līdzīga otrai; savā ziņā laiks it kā stāvējis uz vietas. Dažas zīmes viņam tomēr rādīja, ka laiks aiziet; tā viena bija viņa bārda. Viņš vienīgais pie aira bija pielikts kā jauneklis bez bārdas, bet drīz viņam sāka augt bārda, kļūdama vēl sarkanāka nekā viņa mati, un drīz tā bija tik gara, ka slaucīja airi, kad viņš sēdēja, pār to noliecies. Pēc tam tā vairs garāka nekļuva, jo aira vēziens turēja to šinī garumā noberztu; šis bārdas kopšanas līdzeklis, tā viņš mēdza teikt, tomēr esot tas nelāgākais no visiem.

Otra zīme bija viņa spēku pieaugums. Viņš bija spēcīgs, kad viņu pielika pie airiem, un jau uz Krūka kuģa radis airēt; bet vergu darbs bija grūtāks nekā brīvu vīru darbs, un sākumā no ilgas airēšanas, kas stipri nokausēja, viņš juta reiboni un nespēku. Viņam gadījās redzēt vīrus, kam sirds bija pārplīsusi, asiņainām putām bārdā atmuguriski nogāžamies un, miesām raustoties, nomirstam, pēc kam tos pārmeta pār malu. Bet viņš zināja, ka ir tikai divas, lietas, ko izvēlēties: vai nu airēt tik ilgi kā visi pārējie, ja arī no tā var dabūt galu, vai baudīt uzrauga pātagu. Viņš mēdza teikt, ka aizvien izvēlējies pirmo, lai gan nekas ievērojams tas nebijis; jo kad viņš vienreiz sākumā dabūjis baudīt pātagu, tad zinājis, ka, ja tas atgadītos vēlreiz, viņu pārņemtu trakums, un tad gals viņam būtu neizbēgams.

Tādēļ viņš airēja, cik spēdams, ja arī uznāca reibonis un rokas un mugura sāpēja, bet pēc kāda laika viņš nekāda liela noguruma vairs nemanīja. Aizvien vairāk viņš pieņēmās spēkā; un viņam vajadzēja uzmanīties, lai neņemtu pārāk spēcīgi un nesalauztu aira, ko tagad rokās sajuta kā skalu, jo aira salaušana bija savienota ar bargu pātagas pārmācību. Visu laiku kā kalifa airu vergs viņš airēja vienu no kreisās puses airiem; sekas bija tā savādība, ka pie aira viņš bija pielikts kā labiķis, bet to atstāja kā kreilis. Visā sava mūža pārējā laikā viņš tāpat karoti kā zobenu labāk cilāja ar kreiso roku; tikai metamo šķēpu viņš arī turpmāk vadīja ar labo roku.

Tas spēks, ko viņš še ieguva un kas bija lielāks nekā citiem vīriem, viņam palika arī vēlāk, un vēl vecumā viņam bija saglabājusies lielākā daļa no tā.

Bet bija arī vēl kāda trešā zīme bez bārdas un spēka pieauguma, kas viņam lika manīt laika ritumu, pūloties pie aira; tas, ka viņš pamazām sāka saprast svešinieku valodu, pirms vienu otru vārdu, pēc tam aizvien vairāk. Daži vergi bija no tālām zemēm dienvidos un austrumos un runāja valodas, kas bija līdzīgas suņu rejām un kuras neviens nesaprata, izņemot viņus pašus; citi bija kristīgi gūstekņi no ziemeļiem un runāja savu īpašu valodu; bet daudz bija arī

andalūziešu, kas bija pielikti pie airiem kā laupītāji un dumpinieki, vai arī tādēļ, ka kalifu bija apkaitinājuši ar jaunām mācībām par dievu un viņa pravieti; tie runāja arabis-ki, tāpat kā viņu kungi. Arī uzraugs ar pātagu runāja to pašu valodu; un tā kā katram airētājam aizvien bija izdevīgi mēģināt saprast, ko šis vīrs vēlējās, tad viņš Odzēm kļuva labs valodas skolotājs, nemaz par to nedomādams.

Tā bija grūti saprotama valoda, vēl grūtāk izrunājama, ar dziļām kakla skaņām, vairāk līdzīga kraukļa ķērkšanai un varžu kurkstēšanai. Odzēm un viņa biedriem likās savādi, ka šie svešinieki varēja vēlēties ar tādām pūlēm izgrūst tik grūtas skaņas, nevis runāt kā cilvēki, kā to darīja ziemeļnieki. Izrādījās, ka Odze šo valodu varēja iemācīties vieglāk nekā citi, varbūt tādēļ, ka bija jaunākais no viņiem, vai arī tādēļ, ka viņam aizvien viegli bija nācies iemācīties tos grūtos vārdus, kas atradās vecās skaldu vārsmās, ja arī viņš nesaprata to nozīmi.

Tā iznāca, ka Odze pirmais sāka saprast vārdus, kas viņiem tika teikti, un viņš vienīgais spēja atbildēt ar vienu vai otru vārdu. Tā viņš kļuva par savu biedru tulku un domu izteicēju, un pavēles tika teiktas viņam. Viņam arī bija jānoskaidro dažādas lietas citu uzdevumā, griežoties ar jautājumiem, cik nu labi tas viņam bija iespējams, pie tiem airētājiem, kas runāja arabiski un zināja atbildēt. Lai gan viņš bija jaunākais no ziemeļniekiem un vergs tāpat kā citi, tas viņam piešķīra it kā vadoņa paskatu, jo ne Krūks, ne Tūke nekā no svešās valodas nevarēja iemācīties. Odze tādēļ vēlāk aizvien mēdza sacīt, ka, atskaitot laimi, spēku un ieroču veiklību, vīram svešos ļaudīs nekas neesot tik noderīgs kā zināšanas.

Kuģis bija apbruņots ar piecdesmit karavīriem, un airētāju pavisam kopā bija septiņdesmit divi pie astoņpadsmit pāriem airu. No sola uz solu daudz tika murmināts par iespējām atsvabināties no važām, pārvarēt karavīrus un iegūt brīvību; bet kāju važas bija stipras un rūpīgi tika pārbaudītas un, kad kuģis bija noenkurojies, aizvien bija izlikta sardze. Pat norisinoties cīņai ar ienaidnieku, aizvien daži karavīri bija nodalīti uzraudzīt vergus un nogalināt katru, kas kļūtu nemierīgs. Kad viņus veda malā kādā no kalifa lielajām kara ostām un ieslodzīja vergu namā, līdz kuģim atkal būs jādodas projām, viņus turēja ciešā uzraudzībā, un nekad viņi nedrīkstēja sapulcēties barā. Visu šo iemeslu pēc viņiem šķita, ka cits nekas viņiem neatlika kā tikai airēt visu mūžu, vai arī tik ilgi, līdz viņus sagūstīs kāds ienaidnieka kuģis un varbūt atsvabinās. Bet kalifam kuģu bija daudz un tiem aizvien bija pārsvars, kādēļ arī uz šo iespēju daudz nebija ko cerēt. Tos, kuri mēģināja šķendēties un runāt pretim, nopātagoja līdz nāvei, vai arī dzīvus pārmeta pār kuģa malu, bet reizēm, ja airētāji bija spēcīgi, viņus iz-rāmīja un viņiem joprojām bija jāairē. Un lai gan vergus nekad nepielaida pie sievietēm, šis sods viņiem šķita ļaunāks par visiem.

Vēl vecumā, kad Odze stāstīja par savu airu verga laiku, viņš atcerējās visu savu tautiešu vietas uz kuģa, kā arī, pa lielākajai daļai, visu citu vietas. Savā stāstā viņš varēja iet no aira uz airi un stāstīt, kādi vīri tur sēdējuši un kuri visvairāk dabūjuši baudīt pātagu. Viņš teica, ka viņam nenākoties grūti visu to atcerēties, jo sapņos viņš bieži atrodoties atkal uz šī kuģa, redzot sev priekšā nolīkušas muguras ar pātagas rētām un dzirdot vīru nopūtas, smagi airējot, tāpat aizvien arī uzrauga tuvojošos soļus aiz sevis. Viņa gultai vajagot būt taisītai no stipra koka, lai tā neizjuktu, kad viņš šinī sapnī atsperoties airu vilcienam; neesot lielākas laimes kā no tā atmostoties atrast, ka tas tikai sapnis.

Trīs airi Odzēm priekšā, kreisajā pusē, tāpat kā viņš, sēdēja Krūks, kurš tā bija pārvērties, ka bija tagad gluži cits vīrs. Odze un pārējie skaidri redzēja, ka viņam airu verga liktenis bija vēl grūtāk panesams nekā viņiem, jo viņš bija vīrs, kurš bija radis pavēlēt un ilgi bija ticējis savai laimei. Viņš tagad sēdēja klusēdams un tikai reti atbildēja tuvāk sēdošajiem tautiešiem, kas viņu uzrunāja; un lai gan viņš ar savu lielo spēku viegli varēja cilāt airi, viņš airēja it kā miegā un, kā likās, aizvien bija nogrimis kādās citās domās. Reizēm viņš kļuva tik gauss, ka viņa airis izgāja no raksta, tad viņš saņēma asus pātagas cirtienus. Neviens pie tam nedzirdēja viņu žēlojamies vai pat tikai lāstus murminām: cieši airi sagrābis, viņš atkal iekļāvās rakstā; bet viņa skats domīgi pavadīja uzraugu, kad šis devās tālāk, kā cits vīrs noraudzītos uz uzbāzīgu lapseni, no kuras nevar atkratīties.

Krūka aira biedrs bija vīrs vārdā Gunne. Tas žēlojās, ka Krūka dēļ arī viņu daudzreiz ķerot cirtieni, bet no Krūka uz savām žēlabām viņš tikpat kā nesaņēma atbildes; līdz beidzot kādreiz, kad uzraugs nežēlīgi bija sasitis viņus abus un Gunnes niknums un žēlabas bija stiprāki nekā parasti, Krūks paskatījās viņā, it kā tikai nule pamanījis viņu, un teica:

— Pacieties, Gunne, ilgi tev vairs nebūs jācieš pārestības manis dēļ. Esmu virsaitis un neesmu radīts tādai dzīvei, man tikai vēl stāv priekšā viena lieta, ja vien man tai pietiks laimes.

Vairāk nekā viņš neteica, un kas tā bija par lietu, ko viņš domāja izdarīt, to Gunne nevarēja no viņa izdabūt.

Vistuvāk Odzēm sēdēja divi vīri, vārdā Halle un Eg-munds. Tie daudz runāja, kādas labas dienas viņiem bijušas agrāk, kā arī par ēdienu, alu un meitām savā dzimtajā novadā, pie tam izdomādami dažādus nāves veidus uzraugam; tikai, kā viņam piekļūt, to viņi nekad nevarēja izgudrot. Odze sēdēja līdzās kādam tumšbrūnam svešiniekam, kuram kaut kāda pārkāpuma pēc bija izgriezta mēle; viņš bija veikls airētājs, un viņu reti kad skāra pātaga, bet Odze lab-bāk būtu vēlējies kādu savu tautieti sev līdzās vai vismaz cilvēku, kurš varēja runāt. Jo ļaunāk Odzēm šķita tas, ka mēmais, kurš nevarēja runāt, toties jo labāk varēja kāsēt, pie tam tā, kā Odze vēl nekad agrāk nebija dzirdējis kāsējam; seja viņam tādās reizēs kļuva gluži pelēka, un viņš plātīja muti kā no ūdens izvilkta zivs, pie tam izskats viņam bija tik nožēlojams, it kā dzīvotājs no viņa nebūtu. Odzēm tādēļ uzmācās bailes pašam par savu veselību. Airu verga dzīve viņam nelikās daudz vērta, bet no kāsa mirt viņš negribēja, to viņš zināja pēc tam, kad bija dzirdējis mēmo. Šīs domas viņu nomāca, un viņš vēlējās, kaut Tūke būtu viņam tuvāk.

Tūke sēdēja vairāk airu aiz Odzes, un viņi reti varēja sarunāties, tikai kad viņus veda malā vai atpakaļ uz kuģa; jo vergu namā visi saistīti sēdēja pa četri un četri mazās cellēs pēc savām vietām pie airiem. Tūkem vēl bija viņa agrākā oma, un vēl aizvien atradās lietas, par kurām viņš varēja smieties. Viņam bieži iznāca nesaskaņas ar savu sola biedru, vīru Tumi vārdā, kurš pēc Tūkes domām pie aira pildīja mazāk nekā savu daļu, bet no ēdiena devas piesavinājās vairāk nekā viņam pienācās. Viņš sacerēja zobgalīgas vārsmas gan par Tumi, gan par uzraugu un dziedāja tās kā airējamās dziesmiņas, lai Odze un citi viņu dzirdētu.

Bet visvairāk viņu nodarbināja domas, kā atrast iespēju atsvabināties, un kad viņš ar Odzi pirmoreiz varēja sarunāties, viņš teica, ka viņam labs plāns gandrīz esot gatavs; viss, kā viņam vajagot, esot pienācīgs dzelzs gabals. Ar to tad varētu izlauzt ārā vienu locekli kāju važā. Tas varētu notikt kādā tumšā naktī, kuģim ostā stāvot, kad visi gulēja, izņemot naktssargus. Dzelzi tad varētu padot vīrs vīram un visi varētu atbrīvoties no važām. Kad visi ziemeļnieki būtu brīvi, viņiem atliktu vēl vienīgi nožņaugt naktssargus, nesaceļot trokšņa, un paņemt viņu ieročus. Izkāpuši malā, viņi gan atrastu kādu izeju.

Odze piekrita, ka plāns būtu labs, ja vien to varētu veikt; un pie sargu nožņaugšanas, ja viņi gluži necerot tik tālu tiktu, viņš gan varētu būt noderīgs, tā viņam šķita. Bet kur lai viņi nem dzelzi? Un kā lai kaili vīri, kuri aizvien tika uzmanīti, varētu nepamanīti uznest to klājā. Tūke atbildēja, ka tās esot tādas grūtības, par kurām vēl laiks esot padomāt. Bet nekāds labāks pasākums neesot iedomājams, atliekot tikai nogaidīt laiku un cerēt uz laimīgu gadījumu.

Viņam iznāca arī sarunāties ar Krūku un pastāstīt viņam par savu nodomu, bet Krūks klausījās izklaidīgi un daudz nekā neatbildēja.

Kādu laiku vēlāk kuģi uzvilka krastā pie kalifa kuģu būvētavas to noskrāpēt un nodarvot; daudz vergu, pa divi kopā saķēdēti, tika pielikti pie šī darba; un ziemeļnieki, labi lietpratēji kuģu būvēšanā, arī bija starp tiem. Apbruņoti sargi stāvēja viņiem apkārt, un uzraugs gāja apkārt ar pātagu, mudinādams strādāt; apsargādami viņu visur pavadīja apbruņoti vīri. Kuģa tuvumā lielā katlā karsējās piķis, bet tam līdzās stāvēja muca ar dzeramo ūdeni vergiem.

Krūks un Gunne, pie mucas stāvēdami, dzēra, kad viens no vergiem pienāca, nesdams savu biedru, kas strādājot bija paslīdējis, savainodams vienu kāju tā, ka uz tās nevarēja atspiesties. Viņu nolika zemē un deva viņam dzert; un uzraugs piegāja apskatīties, kas bija noticis. Savainotais vaimanāja, uz zemes gulēdams, un uzraugs, kurš, kā parasts, bija neuzticīgs, iepēra viņu, lai redzētu, vai viņš nevar lekt kājās. Bet ievainotais tomēr palika guļam, un visi tuvumā esošie noraudzījās uz viņu.

Krūks stāvēja dažus soļus iepakaļ; viņš virzījās tuvāk, vilkdams Gunni sev līdz, viņa vienaldzība pēkšņi bija zudusi. Kad viņš atradās pietiekami tuvu un redzēja, ka važas garuma pietiks, viņš palēcās un, uzraugu aiz jostas un skausta sagrābis, pacēla viņu gaisā. Tas skaļi iebaurojās, un tuvāk stāvošais sargs iedūra zobenu Krūkā. Krūks tomēr to it kā nemaz nemanīja, bet pāris soļus sāņš paspēris, iebāza uzraugu ar galvu uz leju vārošajā piķī; tai pašā acumirklī otrs sargs iecirta viņam pa galvu. Krūks sagrīļojās, tomēr, nenovērsdams acu no tā, kas no uzrauga bija redzams, viņš smiedamies teica:

— Nu mana laime ir atgriezusies.

To teicis, viņš pakrita un bija beigts; bet visi vergi, kas to redzēja, skaļi iekliedzās no prieka par to, ka uzraugs ņēmis tādu galu. Krūka vīri juta tomēr arī skumjas; vēlāk viņi bieži savā starpā runāja par Krūka darbu un viņa pēdējiem vārdiem. Viņi bija vienis prātis, ka viņa rīcība bijusi virsaiša cienīga; turklāt viņi izteica cerības, ka uzraugs, katlā mirkdams, vēl pietiekami ilgi bijis dzīvs, lai labi sajustu piķi. Tūke sacerēja vārsmas Krūkām par godu:

Asāk par pīckātu pērējam cirta, kad galvu tam iemērca jūras kumeļu pika verdošā baļļā.

Krūks, kuru nelaimīgs liktens bij licis par vergu pie irkļa, atriebi guva un brīvi: nu viņam labāka laime.

Kad viņi atkal īrās ārā, viņiem bija jauns uzraugs. Bet visiem šķita, ka viņš no notikušā smēlies mācību un ar pātagu rīkojas uzmanīgāk.

SESTa nodaļa

Par jūdu Zālamanu un valdnieci Subajidu un kā Odzēm tika zobens Zilmēle

Bezmēlis, kurš airēja to pašu airi kā Odze, sanīka aizvien vairāk un pēdīgi vispār maz vairs ko iespēja; kad kuģis reiz atradās vienā no kalifa kara ostām dienvidos, sauktā par Malagu, viņu noveda malā un viņa vietā vajadzēja nākt kādam citam. Odzēm pēdējā laikā pie sava aira bija vajadzējis veikt lielāko daļu darba, un nu viņš bija ziņkārīgs, vai dabūs labāku biedru; nākošā rītā tas uznāca klājā. Viņu atvilka līdz kuģim četri karavīri, kuriem bija diezgan ko darīt, lai dabūtu viņu augšā pa uzejamo tiltiņu, un jau pa lielu gabalu varēja manīt, ka mēles viņam netrūka. Tas bija jauns, skaists vīrs, bez bārdas, smalkiem locekļiem; viņš kliedza un lamājās tā, kā vēl nekad uz kuģa nebija dzirdēts.

Viņu iecēla viņa vietā un turēja ciet, kamēr viņam aplika kājas važu. Dažas asaras tad noritēja viņam pār vaigiem, kā likās, vairāk gan no dusmām. Kā kuģa kapteinis, tā uzraugs atnāca viņu apskatīties; viņš tūliņ apbēra viņus ar drau-

diem un izsmieklu, saukdams viņus daudzos tādos vārdos, kādus Odze nekad vēl nebija dzirdējis; visi airētāji gaidīja, ka viņu tūliņ bargi sodīs ar pātagu. Bet kapteinis un uzraugs tikai dorfiīgi braucīja bārdas, kā arī rūpīgi izlasīja rakstu, kas karavīriem bija iedots līdz, dažās vietās pamādami, dažās galvu papurinādami, kamēr atvestais svešinieks kliedza uz viņiem, saukdams viņus par maukas dēliem, cūkgaļas ēdējiem un par tādiem, kas kopojas ar ēzeļu mātēm. Beidzot, kad uzraugs viņam bija piedraudējis ar pātagu un piekodinājis būt mierīgam, viņš aizgāja kopā ar kapteini, un svešais tad patiesi sāka raudāt, pie visas miesas kratīdamies.

Odzēm viss tas likās savādi; viņam šķita, ka no šī viņam gan nebūs diezin kāds palīgs pie aira, ja tam neliks baudīt pātagu; tomēr viņš bija priecīgs, ka bezmēļa vietā viņam tagad būs biedrs, kurš varēja runāt. Sākumā tomēr jaunajam pienācējam daudz nekā nebija ko Odzēm sacīt, neskatoties uz šā laipno uzrunu; tāpat arī ar viņa airēšanu bija diezgan bēdīgi. Ar visu viņam nācās grūti samierināties; un sākumā viņš daudz šķendējās par pasniegto barību, kaut arī pēc Odzes domām tā tiešām bija laba, tikai pārāk skopi iedalīta. Bet Odze bija pacietīgs ar viņu, cilāja airi par abiem; runāja, viņu uzmundrinādams, cik vien pats zināja, vairāk nekā vienreiz jautādams viņam, kas viņš tāds un kā nokļuvis še. Otrs, augstprātīgi uz viņu noraudzīdamies, raustīja plecus; bet beidzot atbildēja, ka viņš esot no ievērojamas cilts un neesot radis, ka viņu izjautā vergi, kuri pat neprotot runāt. Tad Odze teica:

— Par to, ko tu nupat teici, es tevi varētu saņemt aiz skausta tā, lai tu jūti; labāk tomēr būs, ja savā starpā satiksim un viens ar otru iepazīsimies. Vergi mēs še esam visi, tāpat tu, kā mēs citi. Še uz kuģa ir vairāk tādu, kas ir no labas dzimtas, un pie tādiem piederu arī es. Man ir Odze vārdā,

un esmu virsaiša dēls. Tas tiesa, ka neprotu tavu valodu, bet tu vēl mazāk proti manu, no kuras tu nezini ne vārda. Tādēļ man šķiet, mēs abi esam vienlīdz labi, bet ja kāds no mums ir pārāks, tad, droši vien, tas neesi tu.

— Runāt tu neproti, — jaunpienākušais teica, — bet prāta tev, kā liekas, netrūkst. Var būt, ka tu esi no labas dzimtas savā ciltī, bet ar mani tu nevari sacensties, jo no mātes puses esmu no tās pašas cilts kā Pravietis, lai viņam miers. Un tev jāzina, ka mana valoda ir paša Allah valoda, kamēr citas ir izgudrojuši velni, lai aizkavētu īstās mācības izplatīšanos. Tādēļ mēs ar tevi neesam līdzīgi. Esmu Kalīds, Jazīda dēls, mans tēvs bija augstā dienestā pie kalifa; man pieder lielas bagātības, un es nodarbojos vienīgi ar savu košuma dārzu, ar viesu uzņemšanu, mūziku un dzejas mākslu. Tas tiesa, ka tagad esmu pielikts pie cita darba, bet tas nevilksies ilgi, lai tārpi izēd acis tam, kas mani šurp atsūtījis! Esmu sacerējis dziesmas, kuras dzied visa Malaga, un starp tiem, kas tagad dzīvo, maz ir tādu skaldu kā es.

Odze teica, ka kalifa zemē laikam esot daudz skaldu, jo vienu tādu viņš esot saticis jau agrāk. Kalīds teica, ka savā ziņā tādu tiešām esot daudz, jo daudzi mēģinoties skaldu mākslā, tomēr īsto skaldu esot maz.

Viņi nu sāka saprasties, lai gan Kalīds joprojām bija vājš airētājs; bet lāgiem no viņa nebija tikpat kā nekāda labuma, jo airis viņam noberza ādu rokām. Drīz vien viņš Odzēm izstāstīja, kādēļ bija pielikts pie airiem. Daudz kas viņam bija jāsaka divas reizes un jāizskaidro citiem vārdiem, jo grūti bija viņu saprast, bet beidzot Odze lielāko daļu tomēr noģida.

Kalīds teica, viņa nelaime nākot no tā, ka skaistākā meitene visā Malagā esot šīs kalifa pilsētas pārvaldnieka meita, bet pārvaldnieks esot ļaunprātīgs, zema dzimuma vīrs. Bet viņa meitas skaistums esot tik liels, ka pat dzejnieks nevarot izsapņot neko skaistāku; viņu tad nu Kalīdam reiz kādos pļaujas svētkos laimējies ieraudzīt neaizplīvurotu. Pēc tam viņš viņu mīlējis vairāk par visām citām sievietēm, viņai par godu sacerēdams dziesmas, kas mutē izkusa. Un, uzturoties uz kāda nama jumta viņas nama tuvumā, viņš varējis redzēt viņu, kad viņa pati atradusies uz sava nama jumta. Viņš tad dedzīgi viņu sveicinājis, izstiepdams rokas pret viņu, un panācis to, ka viņa atkal pacēlusi šķidrautu. Tā bija zīme, ka ari viņa mīlēja viņu, un viņas lielā skaistuma dēļ viņš juties sajūsmināts.

Kad viņš tā bijis pārliecinājies, ka meitene vēl viņam labu, viņš devis bagātas dāvanas viņas kalponei un tā saņēmis vēstis caur viņu. Tad pārvaldnieks aizceļojis pie kalifa nodot aplēsi par savu darbību, bet meitene Kalīdam atsūtījusi sarkanu ziedu. Kalīds tad, pārģērbies par vecu sievu, ar verdzenes palīdzību iekļuvis pie meitenes un vairāk reižu baudījis mīlestības saldumu ar viņu. Te vienā dienā pilsētā viņas brālis meties viņam virsū ar zobenu, bet Kalīds, pateicoties savai prasmei apieties ar ieročiem, viņu ievainojis.

Pēc tam, kad pārvaldnieks atgriezies mājās, Kalīds sagūstīts un vests viņam priekšā.

Te Kalīds tapa gluži melns aiz trakuma; viņš nikni spļaudījās, izkliegdams lāstus par pārvaldnieku. Tad viņš turpināja:

— Pēc likuma viņš neko pret mani iesākt nevarēja. Es gan biju mīlējis viņa meitu, bet par to es viņu biju apdziedājis skaistās dziesmās; un ka vīrs no tādas cilts kā es nevarēja precēt zema dzimuma berbera meitu, to pat viņas tēvs ieskatīja. Viņa dēlu es biju ievainojis, bet viņš bija uzbrucis man, un tikai manai lēnībai viņš varēja pateikties, ka bija palicis pie dzīvības. Par to pārvaldniekam būtu vajadzējis man pateikties, ja viņš būtu taisns cilvēks, bet tā vietā viņš paklausīja savai ļaunprātībai, kas ir pati lielākā visā Mala-gā, un nu nāks tas, ko viņš izdomāja. Klausies un brīnies, pagān!

Odze labprāt klausījās, lai gan daudzi vārdi viņam bija nesaprotami. Klausījās arī vīri tuvākajos solos, jo Kalīds savu stāstu stāstīja skaļā balsī.

— Viņš lika nolasīt vienu no maniem skaistākajiem dzejoļiem un jautāja, vai es to esmu sacerējis. Atbildēju, ka katrs cilvēks Malagā zina šo dzeju, tāpat arī, ka to sacerējis esmu es, jo šī dzeja ir labākā, kāda jebkad rakstīta par godu Malagai. Bet šai dzejā bija šādas vārsmas:

Un vienu gan noteikti zinu: ja pravietis būtu reiz garšojis ražu, ko vācam vīnaudzētavā, tas nebūtu laikam nemūžam akli kā tagad vīnogu sulu dzert aizliedzis grāmatā savā.

Nē, laimīgs, ar sulā pilošu bārdu un pildītu kausu, tas savā mācībā vīnu paceltu godā un slavā.

To noskaitījis, Kalīds sāka raudāt un teica, ka šo vārsmu dēļ viņš notiesāts airēt. Jo kalifs, kurš esot īstās mācības aizstāvis un pravieša vietnieks zemes virsū, esot noteicis, ka ikviens, kas zaimo pravieti vai nopeļ viņa mācību, ir bargi sodāms. Bet atriebības kārais pārvaldnieks bija atradis šo veidu par labāko, kā zem taisnības iemesla piekļūt viņam.

— Mans apmierinājums ir vienīgi tas, ka tas nevilksies ilgi, jo mana cilts ir varenāka nekā viņa un ir godā pie kalifa, un tādēļ drīz nāks atsvabināšana. Tādēļ arī neviens še uz kuģa neuzdrošinās man pieskarties ar pātagu, jo zina, ka nesodīts nevar pacelt roku pret dzimtu, kas rada pravietim.

Odze jautāja, kad pravietis dzīvojis, un Kalīds atbildēja, ka tas bijis vairāk nekā priekš trīs simti piecdesmit gadiem. Odze piekrita, ka šis pravietis tiešām esot bijis varens vīrs, ja vēl tagad varot aizsargāt savus piederīgos un vēl tagad noteikt, kas viņa tautai dzerams. Nevienam vīram viņa zemē Skonē neesot bijis tādas varas, pat ne pašam karalim Ivaram Vīdfamnem, kurš esot bijis tas varenākais no visiem tur dzīvojušiem.

— Kaut gan, ir jau tiesa, pie mums mājā neviens nenodarbojas ar to, ko otrs dzer, ne karalis, ne citi.

Odzes arabu valodas zināšanas ātri uzlabojās, pēc tam kad Kalīdu bija dabūjis par biedru, jo šis runāja pastāvīgi, un viņam aizvien bija ko stāstīt. Bet pēc kāda laika viņš gribēja zināt, kur atradās Odzes zeme un kā viņš še bija atkļuvis. Odze tad viņam pastāstīja par Krūka braucienu sirojumā un par to, kas pēc tam bija noticis. Izstāstījis visu, cik nu labi bija varējis, viņš teica:

— Daudz kas no tā izskaidrojams ar mūsu sastapšanos ar šo jūdu Zālamanu. Varbūt šo vīru pavadīja laime, jo viņš izkļuva no gūsta un, kamēr viņš bija pie mums, mums klājās labi. Viņš teicās esam liels vīrs kādā Toledo pilsētā, kur viņš esot sidrabkalis un pats lielākais skalds.

Kalīds teicās viņu labi zinām, jo viņa sidraba kalumi esot tālu pazīstami, un, ja aprobežojoties ar Toledo, arī skalds viņš esot diezgan labs.

— Vēl nesen, — tā Kalīds teica, — dzirdēju, kā kāds apkārtceļojošs dziedātājs dziedāja vienu no viņa dziesmām, kurā viņš apraksta, kā viņš kritis rokās kādam Astūrijas markgrāfam, kurš viņu visādi mocījis; kā viņš beidzot atbrīvojies un aizvedis mežonīgus laupītājus uz viņa cietoksni, iebrucis tanī, nogalinājis markgrāifu, uzdūris viņa galvu uz mieta vārnām par barību un ar viņa dārgumiem devies uz mājām. Savā ziņā tas ir diezgan labi sacerēts gabals, kaut gan bez tās mīkstās pieskaņas, kāda parasta pie labākajiem dzejniekiem Malagā.

— Viņš neskopojas ar saviem varoņdarbiem,— Odze teica. — Bet ja viņš tik daudz ir spējis paveikt, lai atriebtos ienaidniekam, viņam vajadzētu ari iespēt kaut ko darīt, lai atmaksātu draugiem, kas viņam bijuši palīdzīgi. Mēs atsvabinājām viņu no gūsta, ieņēmām cietoksni un līdzējām viņam atriebties; un ja viņš savā zemē ir varens vīrs, viņš varētu izdarīt pretpakalpojumu mums, kas še sēdām. Jo, kā lai citādi atgūstam brīvību, to nezinu.

Kalīds teica, ka Zālamanam piederot lielas bagātības un ka kalifs viņu labi ieredzot, kaut gan viņš nepiederot pie īstenticīgajiem. Odzēm nu sāka rasties cerība, bet saviem tautas brāļiem viņš nekā par to neminēja, ko no Kalīda bija dzirdējis. Beigās Kalīds apsolījās nosūtīt ziņu un sveicienus Zālamanam Tolcdo pilsētā, tiklīdz pats būs atbrīvots.

Kad dienas pagāja un par kādu Kalīda atsvabināšanu nekas nebija dzirdams, šis kļuva aizvien nemierīgāks un daudz sodījās par saviem vienaldzīgajiem piederīgiem. Viņš uzsāka arī lielu poēmu par vīna kaitīgumu, kuru cerēja norakstīt kādā ostā un pēc tam nosūtīt kalifam, lai kļūtu zināmas viņa patiesās domas šai lietā; bet kad viņam bija jāapdzied ūdens un citrona sula un jācildina tie pārāk par vīnu, viņam nevedās vārsmas sacerēt. Lai gan viņš savos tumšajos brīžos joprojām lamāja un lādēja kuģa pavēlniecību, viņu nekad neķēra neviens pātagas cirtiens, kas Odzēm šķita esam zīme, ka viņam ilgi še nebūs jāpaliek.

Kādā rītā, vienā no austrumu ostām, pēc tam kad kuģis reizē ar daudziem citiem bija atgriezies no straujas pakaļdzīšanās jūras laupītājiem, uz klāja uznāca četri vīri, kurus ieraudzījis, Kalīds kļuva kā bez prāta no prieka un neklausījās uz Odzes jautājumiem. Tas viens bija ierēdnis lielā galvsegā un garā mētelī. Viņš nodeva kuģa kapteinim vēstuli, kuru šis aizskāra ar pieri un pēc tam godbijīgi izlasīja. Otrs rādījās esam Kalīda radinieks, jo tikko šis bija atsvabināts no savas kājas važas, viņi metās viens otram rokās, raudāja, skūpstījās un daudz runāja viens caur otru. Abi pārējie vīri bija kalpotāji, kas nesa drānas un grozus; tie ieģērba Kalīdu skaistā tērpā un deva viņam ēst un dzert. Odze sauca viņu, lai atgādinātu viņam solījumu, bet Kalīds jau rājās ar savu radinieku, ka šis aizmirsis atvest bārddzini, un nekā nedzirdēja. Kalīds ar pavadoņiem izkāpa malā, un kapteinis un kuģa ļaudis viņu godbijīgi sveicināja, viņam aizejot. Viņš māja ar galvu, nevienam vērības nepiegriezdams, un pazuda roku rokā ar savu radinieku.

Odze kļuva skumīgs, to redzot, jo Kalīds bija bijis viņa vienīgā sabiedrība; varēja arī notikt, ka, ticis brīvībā, viņš jutīsies pārāk dižens, lai atcerētos, ko solījies. Odzēm piesēdināja klāt kādu citu vīru, tuklu tirgotāju, kurš bija lietojis viltotus svarus. Tas ātri nogura un maz bija derīgs un, kad reizēm dabūja baudīt pātagu, daudz vaimanāja un skaitīja svētus pantiņus pie sevis. No viņa Odzēm bija maz prieka; vispār, šis laiks uz kuģa bija viņam tas smagākais. Laikam aizejot, viņš aizvien mazāk cerēja uz Kalīdu un Zālamanu.

Bet beidzot Kadisā viņiem pienāca laimes diena. Klājā uzkāpa kāds virsnieks ar pulciņu karavīru, un visi ziemeļnieki tika atsvabināti no kāju važām. Viņi dabūja drānas un kurpes un tika aizvesti uz citu kuģi, kurš devās augšup pa lielo upi uz Kordovu. Viņiem bija jāpalīdz irties augšup pa upi, bet bez dzelžiem un pātagas un kārtīgās maiņās. Pirmoreiz pēc ilga laika viņi netraucēti varēja sēdēt kopā un sarunāties. Airu vergi viņi bija bijuši nu jau divi gadi un lielāko daļu no trešā. Tūke, kurš daudz dziedāja un smējās, teica, ka to, kas tagad ar viņiem notikšot, viņš nezinot, bet vienu lietu viņš zinot, ka nu viņam esot pēdējais laiks dzert tā, ka vairs neslāpst. Bet Odze ieteica viņam labāk pagaidīt izdevīgāku gadījumu, jo nebūtu labi, ja tagad notiktu varmācības, kādas, ja viņš atceroties, mēdzot notikt, kad viņš dzēsis slāpes. Arī Tūke atzina, ka viņam jāgaida, bet teica, ka gaidīt nākšoties grūti. Viņi visi prātoja, kas nu tagad notikšot, un

Odze nu izstāstīja, kā viņš ar Kalīdu runājis par jūdu. Tad viņi visi cildināja jūdu un Odzi, un lai gan Odze bija jaunākais no viņiem, visi viņā redzēja virsaiti.

Odze jautāja virsniekam, kas ar viņiem notiks un vai viņš pazīst jūdu Zālamanu. Bet viss, ko virsnieks zināja, bija tas, ka viņam pavēlēts aizvest viņus uz Kordovu; un jūdu viņš nepazina.

Kad viņi nonāca kalifa pilsētā, viņi redzēja, kā tā izplētās gar abiem upes krastiem, māja pie mājas, ar baltām pilīm, palmu dārziem un torņiem. Viņi brīnījās par tās lielumu un skaistumu, kas pārspēja visu, ko viņi varētu iedomāties. Tās bagātības viņiem likās diezgan lielas, lai to pietiktu bagātam laupījumam visiem jūrasbraucējiem no dāņu valsts.

Viņus veda augšā caur pilsētu, viņiem ziņkārīgi noraugoties uz cilvēku drūzmu. Vīri žēlojās, ka neesot necik sieviešu, un ka arī no tām, kas kaut kur parādoties, maz kas esot redzams, jo tās aizvien esot apsegušās un aizplīvurojušās.

— Tur tiešām vajadzētu daudz kā,— tā Tūke teica, — lai man neliktos skaista katra sieviete, kurai es varētu tikt klāt, jo nu jau būs trīs gadi, ko pavadām pie šīs tautas, kamēr nevienai neesam bijuši tuvumā.

— Ja atgūsim brīvību,— teica Egmunds, —gan jau tad, tāpat kā jebkurš cits, varēsim dabūt sievietes, cik patīk, jo viņu vīrus, acīm redzot, nevar salīdzināt ar mums.

— Katram vīram šai zemē, — tā Odze stāstīja, — var būt četras sievas, kad tas atzinis Pravieti un viņa mācības. Bet to darījis, viņš nekad nedrīkst dzert vīnu.

— Izvēle nav viegla,— Tūke teica, —jo viņu alus manai mēlei ir par plānu. Bet varbūt mēs no viņu labākā darījuma vēl neesam dabūjuši baudīt. Bet četras sievas man tā vien būtu.

Viņi pienāca pie lielas sētas, kur atradās daudz kareivju; tur viņi pārgulēja nakti. Nākošā rītā atnāca kāds svešinieks, kurš viņus aizveda uz kādu namu turpat tuvumā. Tur viņus labi apkopa mazgātāji un bārddziņi, un viņiem pasniedza vēsu dzērienu mazos, skaistos kausiņos. Tad viņiem iedeva mīkstākas drānas, kas tā negrauza; jo pēc tam, kad viņi tik ilgu laiku bija bijuši kaili, drānas uz ādas likās asas. Noraudzīdamies viens otrā, viņi smējās, ka izskatījās pilnīgi pārvērtušies. Un, brīnumu pilnus par to visu, viņus ieveda ēdamā telpā, kur kāds vīrs nāca viņiem pretim, apsveikdams viņus. Viņi tūliņ pazina Zālamanu, lai gan viņš tagad izskatījās citāds nekā tad, kad tie viņu pēdējo reizi bija redzējuši; tagad viss rādīja, ka viņš bija bagāts un varens vīrs.

Viņš bija laipns pret viņiem, skubināja viņus ēst un dzert un justies kā savās mājās, bet bija aizmirsis gandrīz visu, ko bija zinājis no ziemeļnieku valodas, un tādēļ sarunāties varēja tikai viņi abi ar Odzi. Viņš stāstīja, ka darījis viņu labā visu, ko iespējis, kad dabūjis zināt, cik grūti viņiem klājas; jo par to, ka viņi reiz bija izdarījuši viņam vislielāko pakalpojumu, viņam nu bijis prieks viņiem to atlīdzināt. Odze pateicās viņam, cik spēdams; bet visvairāk, tā viņš teica, viņi gribētu zināt, vai viņi nu bija brīvi vīri vai vēl aizvien vergi.

Zālamans teica, ka kalifa vergi viņi paliekot joprojām, tur viņš nekā nevarot grozīt; bet tagad viņi kalpošot miesas sardzē, kas sastāvot no kalifa labākajiem kara gūstekņiem un svešās zemēs pirktiem vergiem. Tāda miesas sardze, tā viņš teica, Kordovas kalifiem aizvien esot bijusi; jo tā viņi savā namā jūtoties drošāki nekā ar apbruņotiem pašu pavalstniekiem, kurus radi un draugi vieglāk varot pamudināt pacelt pret viņiem roku, kad zemē valdīja nemiers.

Bet pirms kā iestāties miesas sardzē, viņi tagad būšot viņa viesi, kamēr mazliet atspirgšot no visām pūlēm. Tā viņi piecas dienas palika pie viņa, un viņiem klājās tikpat labi kā varoņiem pie Ūdina galda. Viņi ēda daudz gardu lietu; dzē-ricnus viņiem pienesa, kad vien viņi vēlējās; spēlmaņi spēlēja viņiem, un ik vakara viņi bija jautri no vīna, jo Zālamanam neviens pravietis šo dzērienu nebija aizliedzis. Odze un visi pārējie tomēr aizvien paturēja acīs Tūki, lai viņš nedzertu par daudz, nesāktu raudāt un nekļūtu bīstams. Viņu saimnieks katram no viņiem deva jaunu verdzeni klātgulēšanai, kas viņiem darīja visvairāk prieka. Viņi visi cildināja viņu kā augstsirdīgu vīru un lielu virsaiti, tikpat labu, kā kad viņš būtu no ziemeļnieku cilts. Un Tūke teica, ka maz zivju lomi viņam bijuši tik labi kā toreiz, kad viņš no ūdens izvilcis šo veco, cildeno jūdu. Rītos viņi ilgi gulēja uz mīkstākiem pēļiem nekā jebkad agrāk, un pie galda viņi parasti ķildojās par to, kurš no viņiem dabūjis labāko verdzeni, un neviens negribēja mainīt savu pret otra.

Trešā vakarā Zālamans lika Odzēm un Tūkem nākt viņam līdz, jo vēl esot kāds cilvēks, kuram viņiem jāpateico-ties par atbrīvošanu un kurš viņu labā varbūt esot darījis vairāk nekā viņš. Viņš veda viņus pa daudzām šaurām ieliņām; un Odze jautāja, vai lielais skalds Kalīds no Malagas ieradies Kordovā un vai viņi tagad sastapšot viņu; bet Zālamans atteica, ka tas, ko viņi sastaps, būs augstākas kārtas nekā Kalīds.

— Un tikai svešinieks,— tā viņš noteikti piebilda, —var ticēt, ka šis Kalīds ir liels skalds, kaut arī viņš pats par tādu uzdodas. Ja es tagad saskaitu visus tiešām lielos skaldus, kas dzīvo zem kalifa varas, tad mēs esam pavisam pieci, un Kalīds nekad nekļūs viens no mums, lai cik veikli viņš arī ro-taļātos ar atskaņām. Bet tas no tevis, Odze, ir pareizi, ka esi draudzīgās domās par viņu, jo, ja es nesaņemtu vēsti no viņa, es nekā nezinātu par tevi un taviem vīriem; tādēļ, ja tu viņu satiec un viņš sevi dēvē par skaldu, tev nevajag runāt viņam pretim.

Odze atteica, ka tik daudz prāta viņam gan esot, lai nerunātu pretim skaldiem, zīmējoties uz viņu lielumu. Bet Tūke nu gribēja zināt, kādēļ viņš ņemts līdz šai gājienā, reiz viņš nevarēja saprast, kas tika runāts, un viņš mājās jutās tik labi. Zālamans teica, ka viņam nepieciešams nākt līdz, jo tā esot pavēlēts.

Viņi pienāca pie maziem vārtiņiem kādā dārza sētā, kurus viņiem atvēra. Iekšā iegājuši, viņi caur skaistiem kokiem, gar raibām puķēm nonāca līdz kādai vietai, kur strāvoja strūklaka un dzidrs ūdens mazos strautiņos aizplūda pa ziedainu zāli. No pretējās puses, četru vergu nests, tuvojās nesamais krēsls; bet aiz tā nāca divas verdzenes un divi melni viri ar zobeniem.

Zālamans apstājās; Odze un Tūke līdz ar viņu. Nesamo krēslu nolika zemē, un verdzenes piesteidzās, godbijīgi nostādamās līdzās, kad kāda aizplīvurojusies sieviete izkāpa ārā. Zālamans trīs reizes viņu dziļi sveicināja, rokas pie pieres pielikdams, un Odze un Tūke saprata, ka viņai vajadzēja būt no karaļa cilts, bet viņi stāvēja taisni, jo viņiem likās vīra necienīgi liekt muguru sievietes priekšā.

Viņa cienīgi pamāja Zālamanam un, uz Odzi un Tūki noraudzīdamās, kaut ko nomurmināja zem šķidrauta; acis viņai bija laipnas. No jauna viņas priekšā palocījies, Zālamans teica:

— Karavīri no ziemeļiem, pateicieties viņas augstībai Subajīdai: viņas vara ir tā, kas jūs atsvabinājusi.

Odze tad viņai teica:

— Ja tu esi līdzējusi mūs atsvabināt, esam tev vislielāko pateicību parādā. Bet mēs nezinām, kas tu esi un kādēļ tu mums tādu labvēlību esi parādījusi.

— Un tomēr mēs jau agrāk esam sastapušies, — viņa teica, — un varbūt jūs abi pēc tam mani gluži nebūsit aizmirsuši.

To teikusi, viņa pavilka šķidrautu nost, un Zālamans no jauna palocījās. Bet Tūke, bārdu saņēmis, teica Odzēm:

— Tā jau ir mana cietoksnī iegūtā meitene, un vēl skaistāka kā toreiz. Viņai tiešām ir bijusi laime, ja viņa vēlāk ir kļuvusi karaliene. Nekaitētu zināt, vai viņa mani vēl atceras.

Viņa teica, uz Tūki raudzīdamās:

— Kādēļ tu runā ar savu draugu un ne ar mani?

Odze atbildēja, ka Tūke neprotot arabiski, bet viņu viņš atceroties un viņa tam liekoties vēl skaistāka nekā tad, kad viņš pirmoreiz viņu redzējis.

— Mēs abi priecājamies,— Odze teica, —ka tev ir laime un vara, jo mums šķiet, ka tu to esi vērta.

Smaidot uz Odzi noraudzīdamās, viņa teica:

— Bet tu, sarkanais vīrs, esi iemācījies šo valodu tāpat kā es. Kurš no jums ir pārāks karavīrs, tu vai tavs draugs, kurš bija mans kungs?

— Mūs abus domā esam krietnus vīrus, — Odze atbildēja, — bet es vēl esmu jauns un neesmu tik piedzīvojis kā viņš. Lielu slavu viņš ieguva toreiz, kad ieņēmām cietoksni, kurā tu atradies. Manas domas tādēļ ir tās, ka viņš tomēr ir pārākais no mums abiem, lai gan nevar pats tev to pateikt šīs zemes valodā. Bet pārāks par mums bija Krūks, mūsu virsaitis, kurš tagad ir miris.

Viņa teica, ka atceroties Krūku un ka labi virsaiši reti kad dzīvojot ilgi. Odze izstāstīja, kā viņš bija miris un, galvu palocījusi, viņa teicā:

— Mani ar jums liktenis ir sasaistījis savādiem audiem. Jūs ieņēmāt mana tēva cietoksni un nogalinājāt viņu un lielāko daļu no tiem, kas tur atradās, un tādēļ man vajadzētu tīkot pēc jūsu dzīvībām. Bet mans tēvs bija nežēlīgs vīrs, visnežēlīgāks pret manu māti; es viņu ienīdu un no viņa baidījos, it kā viņš būtu spalvains velns. Ka viņš bija pagalam, man šķita labi; es nebaidījos nonākt starp svešiniekiem, ne arī no tā, ka tavs draugs mani mīlēs, kaut gan man žēl bija, ka nevarējām runāt viens ar otru. Man ne visai patika viņa bārdas smaka, bet viņam bija dzīvas acis un laipni smiekli, kas man patika. Viņš man pieskārās saudzīgām rokām, arī kad bija iereibis un pilns iekāres. Nevienas zilas zīmes nepalika uz manas miesas, kamēr atrados pie viņa, un viņš man uzlika vieglu nastu ceļā uz kuģiem. Tādēļ es labprāt būtu devusies viņam līdz uz jūsu zemi. Saki viņam to!

Odze atkārtoja Tūkem, ko viņa bija teikusi. Viņš apmierināts noklausījās un tad teica:

— Nu tu redzi, kāda man ir laime pie sievietēm. Bet tādas kā viņa otras vairs nav, saki to viņai no manis. Vai tev šķiet, ka viņa domā iecelt mani par lielmani šai zemē?

Odze atbildēja, ka nekā tāda viņa neesot teikusi; un, nodevis viņai Tūkes sveicienu, viņš lūdza viņu izstāstīt, kas ar viņu bija noticis pēc tam, kad viņi bija šķīrušies.

— Kuģa virspavēlnieks atveda mani še uz Kordovu,— viņa teica, — pats viņš mani neaizskāra, lai gan man kailai bija vajadzējis stāvēt viņam priekšā. Viņš bija redzējis, ka būšu laba dāvana viņa kungam vezīram. Tagad es piederu Almansuram, kalifa vezīram, varenākajam vīram visā zemē, kurš, licis mani iepazīstināt ar pravieša mācībām, padarīja mani no verdzenes par pirmo no savām sievām, jo es viņam šķitu skaistāka par visām citām. Lai Allah par to slavēts! Tā man, pateicoties jums, ir klājies labi, jo ja jūs neatnāktu uz mana tēva cietoksni, es vēl tagad tur sēdētu, bīdamās sava tēva, un dabūtu nelāga vīru, neskatoties uz visu savu skaistumu. Tādēļ gribēju jums palīdzēt, cik tas man bija iespējams, kad Zālamans, kurš kaļ manas skaistākās rotas, man pastāstīja, ka jūs vēl esat pie dzīvības.

— Trijiem mēs esam pateicību parādā,— Odze teica, — par to, ka viņi mums palīdzējuši atstāt kuģa solu: tev, Zālamanam un kādam vīram no Malagas, vārdā Kalīds. Bet tagad mēs zinām, ka tava vara ir tā lielākā, tādēļ visvairāk pateicamies tev. Tā mūsu laime, ka esam satikuši tādus kā tevi un tie abi, jo citādi mēs vēl tagad sēdētu pie airiem, un cits nekas mums nebūtu gaidāms kā nāve. Nu mēs labprāt gribam stāties tava kunga kalpībā un palīdzēt viņam pret viņa ienaidniekiem. Bet, neskatoties uz visu tavu varu, tomēr savādi tas ir, ka tu varēji viņu pierunāt mūs atbrīvot, jo mūs, jūras braucējus no ziemeļiem, taču še uzskata par ienaidniekiem, kamēr no Lūdbrūka dēlu laikiem.

— Manam kungam Almansuram jūs esat izdarījuši pakalpojumu, ieņemdami mana tēva cietoksni un atgādādami mani viņa rokās. Un tas pie mums ir zināms, ka jūs ziemeļnieki turat vārdu un esat krietni karavīri. Jo tikpat kalifam Abderachmanam Lielajam, kā viņa tēvam emīram Abdalla-ham miesas sardzē ir bijuši daudz ziemeļnieku. Toreiz viņi bija arī lieli spāņu krastu postītāji, bet pēc tam nav daudz tādu, kas līdz šejienei būtu atkļuvuši, un pirms jums miesas sardzē nu vairs nav bijis neviena. Ja jūs uzticīgi kalposit manam kungam Almansuram, jūsu alga būs laba; jūs un jūsu vīri saņemsit no miesas sardzes virsnieka pilnu apbruņojumu un labus ieročus. Bet jums abiem man ir kāda dāvana.

Viņa piesauca vienu no vergiem pie nesamā krēsla; tas pienāca ar diviem zobeniem. Tiem bija skaisti izgreznotas makstis un turklāt jostas ar smagiem sidraba apkalumiem Vienu viņa pasniedza Tūkem, otru Odzēm, kas tos saņēma ar lielu prieku; jo viņiem bija licies tik tukši iet bez ieroča, kā tas viņiem līdz šim bija bijis jādara. Zobenus izvilkuši, viņi rūpīgi apskatīja asmeņus un izmēģināja, kā rokturi iekļaujas plaukstā. Apskatījis zobenus, Zālamans teica:

— Šie ir kalti Toledo pilsētā, kur ir vislabākie kā sidraba, tā ieroču kalēji. Tur zobenus vēl kaļ taisnus, kā to darīja

gotu karaļu laikā, pirms pravieša kalpi atnāca šai zemē. Labākus zobenus kā šos mūsu dienās nekaļ vairs neviens.

Tūke skaļi iesmējās aiz labpatikas un murmināja pats pie sevis, teikdams:

Ilgi kareivja rokas taustīja aira koku: tīkami atkal kādreiz zibošu asmeni celt.

Odze labprāt negribēja palikt viņam pakaļ vārsmu sacerēšanā; padomājis, viņš, zobenu sev priekšā izstiepis, teica:

Daiļavas zobenu sniegto ceļu ar kreiso roku tāpat kā Tīrs starp dieviem: atkal spēj Odze dzelt.

Subajīda smiedamās teica:

— Iedod vīram zobenu vai sievietei spoguli, viņi tad cita nekā vairs neredz. Bet ir jauki redzēt dāvanas tik labi sa-

• ņemtas; lietojiet tos laimīgi.

Odze teica viņai:

— Nu mēs ar Tūki jūtamies kā virsaiši; tik labus zobenus kā šos vēl nekad neesam redzējuši. Un ja tavs kungs Al-mansurs ir līdzīgs tev, tad ir vērts viņam kalpot.

Tad šī satikšanās izbeidzās, jo Subajīda teica, ka viņai laiks atvadīties no viņiem un ka viņi varbūt vēl kādreiz redzēšot viņu; to teikusi, viņa iekāpa nestuvēs, un viņu aiznesa projām.

Kopā ar Zālamanu tie atgriezās viņa mājā. Visiem viņiem daudz bija ko teikt, cildinot Subajīdu un viņas skaistās dāvanas. Zālamans teicās viņu pazīstam jau vairāk kā gadu, jo

viņš jau vairākkārt bija pārdevis viņai rotas; viņš tūliņ redzējis, ka tā ir tā pati meitene, kuru Tūke bija ieguvis ļaunā markgrafa cietoksnī, lai gan viņa no tā laika bija kļuvusi daudz skaistāka. Tūke teica:

— Viņa ir skaista un laba; viņa atceras tos, kuri viņai patikuši. Man tagad, kad viņu atkal esmu redzējis, būs grūti, zinot, ka viņa ir augstmaņa sieva. Tomēr labi, ka viņa nepieder tam resnvēderim vecim ar sidraba āmuru, kurš mūs saņēma gūstā, to zināt būtu grūtāk.

Odze nu apjautājās par Almansuru, Subajīdas kungu, kā viņš varēja būt tas varenākais vīrs zemē, jo tādam taču vajadzēja būt kalifam; Zālamans izskaidroja, kā tas bija. Agrākais Kordovas kalifs, Hachams Gudrais, Abderachmana Lielā dēls, bijis varens valdnieks, lai gan lielāko tiesu laika pavadījis, lasīdams grāmatas un sarunādamies ar mācītiem vīriem; nomirstot viņš atstājis mazu dēliņu vārdā Hišamu, tagadējo kalifu. Bet valdīt valsti, kamēr viņš vēl bija bērns, Hachams novēlējis spējīgākajam no saviem valstsvīriem un savai mīļākajai sievai, bērna mātei. Tiem nu vara bija likusies tik jauka, ka viņi jauno kalifu bija atstājuši ieslodzītu kādā pilī, izskaidrodami to tā, ka viņš ir tik dievbijīgs, ka nevar nodarboties ar zemes lietām. Bet šis valstsvīrs, būdams valsts galva, bija ieguvis daudz uzvaru pār kristīgajiem ziemeļos, iemantodams pavārdu Almansurs, „uzvarām bagātais”. Karaliene, kalifa māte, ilgi bija mīlējusi Almansuru vairāk par visu virs zemes, bet bija Almansuram apnikusi, jo bija vecāka nekā viņš un reizēm nesaticīga varas dēļ; tādēļ arī viņa tagad sēdēja ieslodzīta, tāpat kā viņas dēls kalifs, un Almansurs viens pats valdīja zemi kā pavaldnieks kalifa vārdā. Bet par to, ko viņš bija darījis kalifam un viņa mātei, daudzi viņu ienīda; bet daudzi viņu mīlēja viņa uzvaru dēļ pār kristīgajiem; un savai sveštautiešu miesas sardzei viņš bija labs kungs, jo paļāvās uz tās aizsardzību pret

visiem, kam bija naids un greizsirdība uz viņu. Tādēļ Odzēm un viņa vīriem bija gaidāmas labas dienas Alman-sura pilī, kamēr valdīs miers, kā arī savs cīņas kāres apmierinājums; jo Almansurs ik pavasari ar lielu karaspēku mēdza doties uzbrukumā vai nu Astūrijas karalim un Kastīli-jas grāfam, vai arī Navaras karalim un Aragonijas grāfam tālu augšā uz ziemeļiem pie franku robežām. Visiem tiem viņš iedvesa lielas bailes, un daudzreiz viņi labāk bija ar mieru maksāt nodevas, lai tikai izbēgtu viņa apciemojumam.

— Bet grūti viņiem nākas atpirkties no viņa, — Zālamans turpināja. —Tas nāk no tā, ka viņš ir nelaimīgs vīrs. Viņš ir varens un uzvarām vainagots, un visi viņa pasākumi viņam izdodas; tomēr visi zina, ka viņu pastāvīgi moka lielas bailes. Viņš ir pacēlis roku pret kalifu, kurš ir pravieša ēna, un nolaupījis viņa varu, tādēļ, lūk, viņš baidās Allaha dusmu un viņam nav miera dvēselē. Ik gadu viņš mēģina Alla-hu apmierināt ar jaunu kara gājienu pret kristīgajiem; tāpēc viņš nekad neņem nodevas no visiem kristīgajiem valdniekiem vienā reizē un tikai īsu laiku no katra, jo grib, lai viņam aizvien būtu kāds, ko centības brīdī piemeklēt ar zobenu. No visiem karotājiem, kas šai zemē dzimuši, viņš ir tas varenākais. Viņš arī ir zvērējis mirt kara laukā ar seju pret daudzdievības piekritējiem, kas tic, ka Jāzepa dēls ir bijis dievs. No dzejas un mūzikas viņš netur lielas lietas, un skaldiem nu ir skumīgas dienas, salīdzinot ar to, kā tas bija Hachama Gudrā laikā; bet atpūtas brīžos viņam prieku sagādā zelta un sidraba kalumi un dārgi akmeņi, kādēļ es nepiederu pie viņa aprējējiem. Šo namu še Kordovā esmu nopircis, lai labāk ar viņu varētu tirgoties; tādēļ lai viņam ziedu laiki un lai viņš ilgi bauda visus dzīves labumus, jo sid-rabkalim viņš tiešām ir labs kungs.

Tādas un tamlīdzīgas lietas Zālamans pastāstīja Odzēm, bet Odze pastāstīja tās tālāk Tūkem un pārējiem. Visi viņi

bija vienās domās, ka šim Almansuram vajadzēja būt ievērojamam valdniekam. Tomēr viņa bailes no Allaha viņiem grūti nācās saprast, jo, just bailes no dieviem, tā ziemeļniekiem bija sveša lieta.

Pirms viņiem pienāca laiks atstāt jūda namu, viņš deva viņiem labus padomus daudzās lietās; tā Tūkem viņš ieteica turpmāk nelikt manīt, ka viņam reiz piederējusi Subajīda.

— Jo valdniekiem tāpat netīk redzēt tos, kam piederējušas viņu sievas, kā mums citiem,— viņš teica. —Tā no viņas bija liela drosme sastapties ar jums, kaut arī liecinieku klātbūtnē, kas redzēja, ka viss notika, kā pienākas. Alman-surs ir gudrs kungs šinī lietā tāpat kā citās; tādēļ Tūkem šai ziņā jābūt uzmanīgam.

Tūke atbildēja, ka neesot ko bīties; patlaban viņu visvairāk nodarbinot domas, kādu vārdu dot savam zobenam. Jo viņa zobens, droši vien, esot tikpat labs kā Sigurda zobens Grāms, vai Didrika Mimmings, vai Skofnungs, kuru nesis Rolfs Krāke; tādēļ arī šā zobenam vajagot sava vārda tāpat kā tiem. Tomēr nekā tāda, kas viņam liktos diezgan labs, viņš nevarēja atrast, lai gan bieži par to domāja. Odze gan savu tūliņ nosauca par Zilmēli.

Viņi aizgāja no Zālamana ar lielām pateicībām; viņus aizveda uz Almansura pili, kur viņus saņēma kāds virsnieks. Viņus ietērpa kara drānās un pilnā apbruņojumā, un viņi iesāka savu kalpību miesas sardzē. Bet Odze kļuva savu septiņu tautiešu virsaitis.

septītā nodaļa

Par Odzes kalpību pie Almansura un kā viņš burāja, vezdams Svētā Jēkaba zvanu.

Odze savu kalpību miesassardzē Kordovā sāka tai gadā, kurš skaitījās astoņpadsmitais kalifam Hišamam; tas bija trīs gadus pirms Bues Digra un Vagna Okesona kara brauciena uz Norvēģiju. Šai kalpībā viņš palika četrus gadus.

Miesas sardzes vīri baudīja vispārēju cieņu un bija krāšņāk apģērbti nekā citi. Viņu važu bruņu krekli bija viegli un plāni, bet smalkāk izstrādāti un labāk rūdīti nekā jebkurš bruņu kalums, ko Odze un viņa vīri agrāk bija redzējuši. Viņu bruņcepures bija spožas kā sidrabs, un virs bruņām viņi reizēm nēsāja šarlaka sarkanus mēteļus; bet viņu vairogu malas bija izrotātas ar skaistu rakstu zīmju viju. Tās pašas zīmes bija izrakstītas Almansura lielajā karogā, kuru kara gājienos aizvien nesa viņam pa priekšu, bet to nozīme bija šāda: Uzvar vienīgi Allah.

Kad Odzi un viņa vīrus miesas sardzes virsnieks pirmoreiz stādīja Almansuram priekšā, viņus pārsteidza viņa iz-

skats, jo viņi Almansuru bija iedomājušies varoņu apmērā. Viņš bija neizskatīgs vīrs, kalsens, gandrīz plikgalvis, zaļ-ganīgi dzeltenu seju, smagiem acu plakstieniem. Viņš sēdēja starp spilveniem uz platas gultas un, laiski bārdu kasīdams, kaut ko ātri teica diviem ierēdņiem, kuri, uz grīdas viņam priekšā sēdēdami, pierakstīja viņa pavēles. Uz galda pie gultas atradās vara lādīte un tai līdzās trauks ar augļiem un liels pīts būris, kurā daži mazi mērkaķīši rotājās un lēkāja pa ratu. Kamēr ierēdņi pierakstīja, ko viņš nupat kā bija teicis, viņš ņēma augļus un bāza tos būrī caur spraišļiem, noraudzīdamies, kā pērtiķi plēsās dāvanas dēļ un izstiepj savas mazās rociņas, lai viņiem dod vēl. Bet viņš nesmējās par viņu izdarībām, tikai skumīgi noraudzījās viņos un, iebāzis vēl vairāk augļu būrī, no jauna sāka runāt ar rakstvežiem.

Pēc brīža, novērsies no rakstvežiem, viņš savam virsniekam lika, lai tas ar saviem vīriem nāk tuvāk; pacēlis acis no būra, viņš noraudzījās uz Odzi un pārējiem. Acis viņam bija melnas un skumīgas, bet kaut kur dziļumā tanīs kaut kas dega un dzirkstīja, kādēļ visiem nācās grūti izturēt viņa skatienu ilgāk nekā tikai īsu brīdi. Apskatījis vīrus tuvāk, vienu pēc otra, viņš palocīja galvu.

— Tiem ir karavīru izskats,— viņš teica savam virsnie-kam. — Vai viņi saprot mūsu valodu?

Virsnieks norādīja uz Odzi un teica, ka viņš saprotot ara-biski, bet pārējie ļoti maz jeb tikpat kā nekā, un ka viņi uzskatot Odzi par savu virsaiti.

Almansurs teica Odzēm:

— Kāds ir tavs vārds?

Odze pateica savu vārdu un ko tas nozīmē. Almansurs jautāja: —Kurš ir tavs karalis?

— Haralds Gormsons, kurš ir karalis pār visu dāņu valsti.

— Viņa vārda es nekad neesmu dzirdējis, — Almansurs teica.

— Par to tu, kungs, vari būt priecīgs, — Odze atteica, — jo cik vien tālu brauc viņa kuģi, karaļi nobāl pie šī vārda.

Almansurs paskatījās uz Odzi, tad viņš teica:

— Tev, man šķiet, ir žigla mēle, un tu varbūt ar pilnu tiesību valkā savu vārdu. Vai tavs karalis ir franku draugs?

Odze pasmiedamies atteica:

— Viņu draugs viņš bija, kamēr viņam klājās grūti pašam savā zemē. Bet, ja viņam ir laime, viņš dedzina viņu pilsētas, kā franku, tā sakšu zemē. Un viņš ir karalis, kuram netrūkst laimes.

— Varbūt viņš ir labs karalis,— Almansurs teica. — Kurš ir tavs dievs?

— Šis jautājums ir grūtāks, kungs,— Odze atbildēja. — Mani dievi ir manas tautas dievi, un tos domā esam spēcīgus, tāpat kā mēs paši. Viņu ir daudz, bet daži no viņiem ir veci, un maz ir to, kas par viņiem liekas zinis, izņemot skal-dus. Tas spēcīgākais ir Tūrs; viņš ir sarkans kā es, un par viņu domā, ka viņš ir draugs visiem cilvēkiem. Bet gudrākajam ir Ūdins vārdā, viņš ir karavīru dievs; viņam mēs ziemeļnieki varot pateikties par to, ka esam labākie karotāji. Vai kāds no viņiem kaut ko ir darījis manis labā, to nezinu, bet ka es viņu labā maz ko esmu darījis, tas gan tiesa. Man viņi šķiet esam tālu projām no šīs zemes.

— Uzklausies nu, pagān, uzmanīgi, ko teikšu,— Almansurs teica. —Nav cita dieva kā vien Allah. Nesaki, ka to ir daudz; nesaki arī, ka viņu ir trīs; tev klāsies labi tiesas dienā, ja tā neteiksi. Allah ir viens, viņš ir mūžīgs un stāv pāri visam, un Muhameds ir viņa pravietis. Tā ir patiesība, kurai tev jātic. Kad es eju karā pret kristīgajiem, es to daru Allah un pravieša dēļ; un tas nedrīkst būt, ka vīri manos kara pulkos viņiem neparādītu godu. Tādēļ tu un tavi vīri no šī

brīža nedrīkstat piesaukt nevienu citu kā vien patieso dievu.

Odze atbildēja:

— Mēs ziemeļnieki bez vajadzības nemēdzam piesaukt savus dievus, jo negribam tiem apnikt ar kliedzieniem. Šinī zemē mēs neviena neesam piesaukuši kamēr toreiz, kad upurējām jūras dievam, izlūgdamies laimīgu mājās atgriešanos; un toreiz tas nekā nepalīdzēja, jo drīz pēc tam nāca tavi kuģi un mēs, kas še stāvam, kļuvām sagūstīti. Varbūt mūsu dieviem ir maz varas šai zemē, un tādēļ, kungs, es labprāt gribu pildīt tavu gribu un turēties pie tava dieva še tavā zemē. Tiem citiem, ja tā gribi, es jautāšu, kādas ir viņu domas šai lietā.

Almansurs palocīja galvu, un Odze teica saviem vīriem:

— Viņš saka, ka mums jāturoties pie viņa dieva. Viņam ir tikai viens, un to sauc Allah, bet citi viņam netīk. Manas domas tās, ka viņa dievs ir stiprs šai zemē, bet mūsu vāji tik tālu projām no tēvzemes. Mūs labāk ieredzēs, ja šai ziņā darīsim tā, kā še parasts; nebūtu gudri pretoties Almansura gribai.

Vīriem šķita, ka diezko izvēlēties viņi nevarot, jo muļķīgi būtu sakaitināt tādu kungu kā Almansuru. Un gala iznākums bija tāds, ka Odze no jauna griezās pie Almansura, teikdams, ka visi viņi esot ar mieru turēties pie Allah un nevienu citu nepiesaukt.

Almansurs nu lika iesaukt divus priesterus un vienu tiesnesi, un šo klātbūtnē Odzēm un viņa vīriem vajadzēja norunāt Muhameda piekritēju svētos vārdus, tos pašus, ko Almansurs bija teicis Odzēm, ka ir tikai viens dievs Allah un ka Muhameds ir viņa pravietis. Visiem viņiem, izņemot Odzi, bija grūti izrunāt vārdus, lai gan tie ļoti rūpīgi tika priekšā sacīti.

Kad tas bija galā, Almansurs izskatījās apmierināts. Saviem priesteriem viņš teica, viņam šķietot, ka ar šo viņš izdarījis lielu pakalpojumu Allaham, kam viņi visi piekrita. Iebāzis roku vara lādē, kas stāvēja uz viņa galda, viņš izņēma no tās zelta naudu un iedeva ikvienam no vīriem piecpadsmit naudas gabalu, bet Odzēm divreiz vairāk. Kad viņi bija pateikušies, virsnieks aizveda viņus atpakaļ uz mītni.

Tūke teica:

— Nu mēs esam atteikušies no tiem dieviem, kas bija mūsu, un svešā zemē tā varbūt arī ir pareizi. Bet kad es atkal reiz nokļūšu mājās, man viņi būs tuvāki nekā šis Allah. Bet še man viņš šķiet esam tas labākais; viņa dēļ mēs jau arī esam dabūjuši zeltu. Bet vēl augstāk es viņu stādīšu, ja viņš mums dos arī sievietes.

Drīz pēc tam Almansurs izsludināja kara gājienu pret kristīgajiem un ar savu miesas sardzi un lielu karaspēku devās uz ziemeļiem. Trīs mēnešus viņš laupīja Navarā un Aragonas grāfistēs. Odze un viņa vīri guva tur laupījumu un sievietes un jutās visai apmierināti ar savu kalpību. Turpmāk pavasaros un rudeņos viņi kopā ar Almansuru aizvien atradās kara laukā, bet Kordovā mita pašā karstākajā vasaras laikā un tai gada laikā, kuru dienvidnieki dēvēja par ziemu. Viņi centās pielāgoties tās zemes paražām un nevarēja daudz sūdzēties par Almansuru, kurš bieži deva viņiem bagātas dāvanas, lai viņu padevība neatslābtu; bet to, ko viņi ieguva uzbrukumos un citos laupīšanas gadījumos, viņi varēja paturēt sev, pēc tam kad piektā daļa bija atskaitīta viņam.

Bet kalpot Allaham un pildīt pravieša likumus viņiem reizēm nācās grūti. Kad viņi karagājienos pie kristīgajiem atrada vīnu un cūkgaļu, viņiem bija aizliegts baudīt no šīm lietām, lai gan viņu ilgas pēc abām bija lielas. Šo aizliegumu, kurš viņiem šķita vientiesīgāks par visu, kas jebkad dzirdēts, viņi reti kad uzdrošinājās pārkāpt, jo Almansura bardzība šais lietās bija liela. Allaha pielūgšana un klanīšanās pravietim, pēc viņu domām, atkārtojās pārāk bieži, jo rītos un vakaros, kad Almansurs atradās karalaukā, viss viņa karaspēks metās ceļos ar seju uz to pusi, kur, kā tika teikts, atradās pravieša pilsēta, un ikvienam vairākkārt vajadzēja nolocīties, ar pieri gandrīz zemi skarot. Tas, pēc viņu domām, nebija viru cienīgi, par to varēja tikai pasmieties; un pilnīgi pie tā pierast viņi gandrīz nekad nevarēja; bet visi viņi atzina, ka ar to pēc iespējas vajadzēja samierināties un darīt, kā visi citi darīja.

Kā karavīri viņi izpelnījās ievērību un lielu atzinību visā miesas sardzē. Paši viņi uzskatīja sevi par krietnākajiem vīriem tanī, un, kad laupījums bija jādala, neviens viņu tiesības neapstrīdēja. Pavisam viņu bija astoņi: Odze un Tūke, Halle un Egmunds; Tume, kurš bija airējis kopā ar Tūki; Gunne, kurš bija airējis kopā ar Krūku; vienacis Raps un Ulfs, vecākais no viņiem, kuram senāk, kādās Ziemsvētku svinībās, bija ieplēsts mutes kaktiņš un kuru tādēļ sauca par Ņirgas Ulfu, jo mute viņam bija greiza un platāka nekā citiem. Viņu laime tagad bija tik liela, ka tikai viens no viņiem zaudēja dzīvību, kamēr viņi atradās pie Almansura.

Viņi daudz dabūja klaiņāt apkārt šai laikā, jo, kad Al-mansuram bārda sāka nosirmot, viņš kļuva aizvien nerimtāks pret kristīgajiem un aizvien īsāku laiku mierīgi mita Kordovā. Līdz ar viņu viņi nokļuva līdz Pamplonai Nava-ras valstī, tālākajai vietai ziemeļos, kādu Almansurs jebkad sasniedza. Divas reizes viņi veltīgi centās ieņemt šo pilsētu, trešajā reizē tanī ielauzdamies un to nopostīdami. Še Tumi, kurš bija airējis kopā ar Tūki, nogalināja no metamās mašīnas izsviests akmens. Uz Almansura paša kuģa viņi bija aiz-burājuši līdz Majorkai, kad pārvaldnieks turienes salās bija kļuvis dumpīgs; un bija stāvējuši sardzē, kad uz Almansura pavēli pārvaldniekam un trīsdesmit tā dzimtas piederīgiem tika nocirstas galvas. Putekļos un briesmīgā karstumā viņi bija piedalījušies lielā kaujā pie Hanaresas, kur Kastīlijas grāfa ļaudis mācās virsū, bet tika ielenkti un nogalināti, un kur kritušie kristīgie vakarā tika sanesti kopā lielā kaudzē, no kuras virsotnes viens no Almansura priesteriem aicināja pravieša kalpus uz lūgšanu.

Pēc tam viņi piedalījās lielos kara gājienos uz Leona valsti, kur karalis Sančo Resnais tā tika spaidīts, ka beidzot viņa paša vīri, atzīdami viņu par nederīgu, kad viņš sava lielā tukluma dēļ vairs nevarēja sēdēt zirgā, atcēla viņu un ieradās pie Almansura ar nodevām.

Visos šinīs karagājienos Odze un viņa vīri apbrīnoja Almansura gudrību, viņa lielo varu, kā arī viņa lielo laimi visos pasākumos; bet visvairāk viņus pārsteidza bailes, kādas viņam bija no Allaha, kā arī veids, kādā viņš domāja iegūt sava dieva labvēlību. Tos putekļus, kas apklāja viņa drānas un kurpes, kad viņš atradās karalaukā, ik vakara viņa kalpotāji savāca zīda drānas maisiņā, un no katra karagājiena šie putekļi tika pārnesti mājās uz Kordovu. Almansurs bija pavēlējis, ka viņš aprokams kopā ar visiem putekļiem no viņa kara gājieniem pret kristīgajiem; jo pravietis bija teicis: Svētīgi ir tie, kas minuši putekļainus ceļus karā ar kristīgajiem.

Tomēr, neskatoties uz visiem šiem putekļiem, Almansura bailes no Allaha negribēja rimties. Beidzot viņš nolēma pastrādāt lielāku varoņdarbu nekā visus līdzšinējos un izpostīt kristīgo svēto pilsētu Astūrijā, kur gulēja apbedīts apustulis Jēkabs, lielais brīnumdaris. Kalifa Hišama valdīšanas divpadsmitajā gadā, kas bija Odzes un viņa vīru ceturtais kalpības gads pie Almansura, viņš rudenī sapulcēja lielāku karaspēku nekā jebkad un devās uz ziemeļrietumiem caur Tukšo zemi, kas bija veca robežu zeme starp andalūziešiem un Astūrijas kristīgajiem.

Viņš sasniedza kristīgo novadus otrpus tuksnesim, kurp

vēl nekad neviens andalūziešu karaspēks nebija nonācis, cik cilvēki varēja atcerēties. Un katru dienu norisinājās cīņas, jo kristīgie aizstāvējās labi starp kalniem un ceļu spraugās. Vienā vakarā, kad karaspēks bija apmeties nometnē un Al-mansurs pēc vakara lūgšanas atpūtās savā lielajā teltī, kristīgie izdarīja uzbrukumu, kas sākumā bija sekmīgs; viens bars ielauzās nometnē, un kara saucieni un kliedzieni pēc palīdzības saplūda skaļā kņadā. Almansurs, ar bruņcepuri un zobenu, bet bez bruņām, steidzīgi iznāca no telts, lai redzētu, kas notiek. Tovakar sardzē pie telts stāvēja Odze un divi no viņa vīriem, Halle un Raps Vienacis. Tai pašā brīdī teltij pilnā sparā tuvojās daži ienaidnieka jātnieki. Ieraudzījuši Almansuru, tic pazina viņu no viņa zaļā bruņcepures šķidrauta (jo viņš vienīgais visā karaspēkā nesa šo krāsu) un, no satraukuma rēkdami, meta šķēpus uz viņu. Pustumsā Almansurs, kurš bija jau vecs, nevarēja izvairīties no šķēpiem; bet Odze, kurš stāvēja vistuvāk, palēcās uz priekšu un, nogrūdis viņu zemē, uztvēra divus šķēpus ar savu vairogu, bet viens viņam iedūrās plecā. Ceturtais tā ieskrambāja Almansuru sānos, viņam uz zemes guļot, ka sāka tecēt asinis. Halle un Raps metās ienaidniekam pretim un, šķēpus mezdami, nogāza kādu vīru, bet nu no visām pusēm sāka plūst kopā ļaudis, un kristīgie tika nogalināti vai aizdzīti.

Odze izvilka šķēpu, kas viņu bija ķēris, un palīdzēja piecelties Almansuram; viņš nebija drošs par to, kā Almansurs uzņems to, ka bija nogāzts pie zemes. Bet Almansurs bija apmierināts ar savu vāti, pirmo, ko jebkad bija guvis, jo uzskatīja par lielu laimi izliet asinis par Allahu, ja nelaime nebija lielāka. Viņš lika ataicināt trīs no saviem jātnieku virsniekiem un visu sapulcēto virsnieku priekšā pārmeta viņiem, ka viņi vāji apsargājuši nometni. Viņa priekšā plaude-niski zemē nometušies, viņi raudādami atzina savu vainu. Un Almansurs, kā tas bija viņa paradums, kad viņam bija labs prāts, deva viņiem laiku noskaitīt lūgšanas un atsiet uz augšu bārdas, iekām viņiem nocirta galvas.

Hallēm un Rapam viņš iedeva katram pa saujai zelta; bet pēc tam, kamēr visi virsnieki vēl bija kopā, viņš pasauca Odzi priekšā un, uz viņu noraudzīdamies, teica:

— Tu, sarkanbārdi, esi pacēlis roku pret savu kungu, ko neviens karavīrs nedrīkst darīt. Un manam godam tu esi kaitējis, mani pie zemes nogāzdams. Ko tu par to vari teikt?

— Daudz šķēpu nāca pa gaisu, un cits nekas nebija darāms, — Odze teica. — Bet tavs gods, mans kungs, man domāt, ir tik liels, ka tam šī lieta nevar kaitēt. Turklāt tu nogāzies kņūpus ienaidniekam pretim, tā ka neviens nevar teikt, ka tu būtu bēdzis.

Almansurs klusu sēdēja, bārdu braucīdams, un tad, galvu palocījis, teica:

— Manuprāt, tava aizstāvēšanās ir laba. Un manu dzīvību tu esi izglābis, bet tai varbūt vēl ir sava vērtība.

Viņš nu no savas dārgumu lādes lika atnest smagu zelta kakla rotu:

— Redzu, ka tev plecu ir ķēris šķēps, kas droši vien ir jūtams. Bet še būs sāpju alga.

Viņš aplika Odzēm kakla rotu, kas bija sevišķs gods. Pēc tam Odze un viņa vīri baudīja Almansura labvēlību vēl lielākā mērā nekā agrāk. Tūke, rotu apskatījis, priecājās, ka Odze ieguvis tādu dārgumu.

— Ir tiesa, — viņš teica, — ka Almansurs ir varenākais no valdniekiem, kam kalpot. Tomēr, Odze, man domāt, tā ir liela laime, kā tev, tā mums citiem, ka tu nenogāzi viņu uz muguras.

Nu karaspēks devās tālāk, līdz beidzot viņi nonāca līdz kristīgo svētajai pilsētai, kur bija apbedīts apustulis Jēkabs un kur virs viņa kapa bija uzcelta liela svētnīca. Tur norisinājās cīņa, jo kristīgie domāja, ka viņu apustulis viņiem palīdzēs, un pretojās, cik ilgi vien spēja, bet beidzot Alman-surs viņus uzveica, un pilsēta tika ieņemta un nodedzināta.

Še kristīgie bija savākuši lielas bagātības no visas zemes, jo pilsētu nekad nebija apdraudējis neviens ienaidnieks, un še tika iegūts liels laupījums un daudz gūstekņu. Ko Alman-surs vairāk par visu būtu vēlējies izpostīt, bija lielā baznīca virs pravieša kapa, bet tā bija no akmens un to nevarēja nodedzināt. Viņš tādēļ norīkoja gūstekņus un pats savus vīrus to nojaukt. Tās tornī karājās divpadsmit lieli apustuļu vārdos nosaukti zvani; tiem bija skaista skaņa, un kristīgajiem tie šķita brīnišķīgi, sevišķi pats lielākais, kuru sauca par Jēkabu.

Almansurs pavēlēja, ka zvani kristīgajiem gūstekņiem jāpārnes mājās uz Kordovu, kur tie lielajā mošejā uzstādāmi ar mutēm uz augšu un piepildāmi ar smaržīgu eļļu, lai tie kā lielas spuldzes degtu Allaham un Pravietim par godu. Tie bija smagi nest, un tiem tika izgatavotas lielas nestuves; sešdesmit gūstekņiem vajadzēja mainīties katra zvana nešanai. Bet Jēkaba zvans bija tik smags, ka tam nekādas nestuves izgatavot nebija iespējams, ne arī to varēja vēršu iejūgā aizvest pa kalnu tekām. Tomēr Almansurs nekādā ziņā negribēja atstāt šo zvanu, ko uzskatīja par savu skaistāko laupījumu.

Viņš lika uztaisīt grīdu, uz kuras zvans bija jāuzliek; tad to uz bomjiem vajadzēja nolaist turpat lejā līdz upei, lai to ar kuģiem aizvestu uz Kordovu. Kad grīda ar bomjiem zem tās bija gatava, caur zvana līksti izmauca kārtis, un daudzi izmēģinājās uzcelt zvanu uz grīdas; bet dienvidniekiem nebija ne pietiekama auguma, ne spēka, un kad viņi ņēma garākas kārtis, lai cēlāju būtu vairāk, tās salūza, un zvans palika uz zemes. Odze un viņa vīri pienāca un, noraudzījušies, sāka smieties. Tūkc teica:

— Sešiem pieaugušiem vīriem to pacelt nenāktos grūti.

— Manas domas ir tās,— Odze teica, — ka pietiktu četru.

Tad viņš ar Tūki, Egmundu un Rapu Vienaci piegāja pie

zvana un, iebāzuši zvana acī īsu kārti, viņi uzcēla zvanu uz grīdas.

Almansurs, kurš piejādams to bija redzējis, piesauca Odzi un teica:

— Tev un taviem vīriem Allah ir dāvinājis lielu spēku, lai slavēts viņa vārds! Man šķiet, jūs esat kā radīti, lai zvanu nogādātu uz viena no kuģiem un to aizvestu uz Kordovu, jo neviens cits nespēja to kustināt.

Odze palocījās viņa priekšā un teica, ka šis uzdevums viņam neliekoties grūts.

Tad Almansurs lika viņam izraudzīties no gūstekņiem pulciņu brašu vergu, kuriem vajadzēja aizvilkt zvanu lejā līdz upei, uzcelt to uz kāda kuģa, kurš tur stāvēja un bija atņemts astūriešiem, un to aizairēt uz Kordovu. Divi ierēdni no Almansura kancelejas tika sūtīti līdz uzraudzīt braucienu.

Nu pie grīdiņas piestiprināja virves, un ar visu zvanu un vilcējiem Odze un viņa vīri devās projām; daži no vergiem vilka, citi uzraudzīja paliekamos bomjus. Brauciens bija grūts, jo ceļš visu laiku gāja lejup un zvans reizēm slīdēja nost, tā ka sākumā daži vergi, kuri pārmainīja bomjus, tika nosisti. Tad Odze lika piestiprināt virves arī grīdiņas pakaļgalā, lai to stāvās vietās varētu saturēt; tā gāja labāk, un viņi nonāca pie upes, kur gaidīja kuģis.

Tas bija tirdzniecības kuģis, ne liels, bet labi būvēts un ar virsklāju; tam bija desmit pāru airu un arī masts un buras. Odze un viņa vīri uzcēla zvanu uz kuģa un to cieši nostiprināja ar virvēm un sprūdiem. Tad, vergus nosēdinājuši katru savā vietā pie airiem, viņi sāka braukt pa upi uz leju. Tā tecēja uz rietumiem, ziemeļos no tās upes, pa kuru reiz

Krūka ļaudis bija īrušies uz markgrāfa cietoksni; ziemeļniekiem ļoti patika atkal reiz būt kungiem uz kuģa.

Odze un viņa vīri mainījās, uzraugot airētājus, kuri izrādījās spītīgi un nevarīgi. Viņi noskuma, neatraduši kāju važu, jo caurām naktīm nācās uzmanīt airētājus; un tomēr dažiem no tiem, kas bija sodīti ar rīkstēm, izdevās izbēgt. Visi bija vienis prātis, ka tik nemākulīgi airētāji nekad nebija redzēti un ka tādā kārtā braukt līdz Kordovai viņi nevarēja.

Kad viņi nonāca līdz upes grīvai, tur stāvēja daudzi no Almansura lielajiem kara kuģiem, kas nebija varējuši uzbraukt augšā pa upi; tie lielāko daļu savu kuģa ļaužu bija izsūtījuši malā palīdzēt izlaupīt astūriešus. Odzes vīri priecājās, kuģus ieraugot; Odze tūliņ aizsūtīja abus rakstvežus lūkot aizņemties kāju važas no kapteiņiem, līdz bija dabūjis, kā viņam vajadzēja. Vergus nu pieslēdza ar važām; un še Odze dabūja arī pārtiku savam braucienam, jo ceļš līdz Kordovai bija tāls. Pēc tam viņš labi aizsargātajā līcī palika pie kara kuģiem stāvam, nogaidot labāku ceļa vēju.

Vakarā Odze izkāpa malā, kopā ar Tūki un Gunni, atstādams savus citus vīrus sargāt kuģi. Gar krastu viņi nogāja uz leju līdz dažām zvejas būdām, kur bija apmetušies tirgotāji, kas uzpirka laupījumu un pārdeva kuģa ļaudīm, ko viņiem vajadzēja. Atrazdamies vienas tādas būdas tuvumā, viņi ieraudzīja sešus kāda kuģa vīrus tanī ieejam, un Gunne pēkšņi apstājās.

— Tur iegāja vīri, ar kuriem mums ir kas runājams,— viņš teica. —Vai redzējāt abus pirmos?

Ne Odze, ne Tūke viņus nebija ievērojuši.

— Tie bija tie vīri, kas nogalināja Krūku,— Gunne teica.

Odze nobāla, un viņu pārņēma trīsas.

— Tad viņu dienas ir skaitītas, — viņš teica.

Viņi izvilka zobenus. Odze un Tūke nesa valdnieces Su-bajīdas dāvātos ieročus. Tūke savam zobenam nebija atradis tik laba vārda, kāds bija Zilmēlis.

— Krūks stāv pirmā vietā, Almansurs nāk pēc tam, — Odze teica; —Krūks mums visiem ir atriebjams, bet visvairāk man, kas esmu virsaitis pēc viņa. Steidzieties aiz būdas jūs abi, lai neviens nevar izbēgt pa to ceļu.

Būdai bija durvis abos galos. Odze devās iekšā pa tuvāko un atrada tur priekšā šos sešus vīrus un tirgotāju. Šis nolīda starp dažiem maisiem, ieraudzījis Odzi ar kailu zobenu, bet seši kuģinieki izvilka ieročus, izkliegdami jautājumus. Būda bija šaura un tumša, bet Odze tūliņ ieraudzīja vienu no tiem, kas bija nogalinājuši Krūku.

— Vai tu esi noskaitījis vakara lūgšanu?— viņš jautāja un cirta viņam pa kaklu tā, ka galva atdalījās nost.

Divi no vīriem nu cirta Odzēm, tā ka viņam diezgan bija ko darīt. Trīs pārējie metās uz pakaļdurvīm, bet tur nāca Tūke un Gunne. Tūke tūliņ nogāza vienu un, kliegdams Krūka vārdu, ātri cirta nākošajam. Nu būdā starp precēm izcēlās liela kņada. Viens no vīriem uzlēca uz sola un cirta Odzēm, bet zobens iestrēga jumta baļķī, un Odze savu vairogu iegrūda viņam sejā; vairoga smaile iedūrās acīs, vīrs nokrita un palika guļot. Nu cīņa bija īsa. Otru Krūka slepkavu nogāza Gunne. Bet tirgotājs, no kura vienā no kaktiem pavisam maz kas bija redzams, palika neaizskarts, jo viņam ar šo lietu nebija nekāda sakara.

Viņiem ar asiņainiem ieročiem no būdas izejot, daži vīri nāca viņiem pretim, bet, viņus ieraugot, metās bēgt. Tūke turēja sev priekšā savu zobenu, no kura biezas asinis tecēja gar asmeni, lielām lāsēm pilēdamas no smailes.

— Nu es tev došu vārdu, Zilmēļa brāli, — viņš teica. — Turpmāk tavs vārds būs Sarkanknābis.

Odze noraudzījās aizbēgošajiem vīriem pakaļ.

— Labāk būs, ka arī mēs pasteidzamies, — viņš teica, — jo nu mēs šai zemē būsim vajāti bēgļi. Bet atriebība to bija vērta.

Viņi steidzās uz kuģi un pastāstīja citiem, kas bija noticis; kuģis tūliņ atstāja līci, lai gan nu jau bija tumšs. Visi bija priecīgi, ka Krūks atriebts, un saprata, ka nu viņiem steidzīgi bija jālūko atstāt šī zeme; cits par citu viņi mudināja airētājus. Odze pats vadīja stūres airi, vērīgi lūkodamies tumsā. Abi Almansura rakstveži, nezinādami, kas bija noticis, uzmācās viņam ar jautājumiem, bet nekādas īstas atbildes nesaņēma. Beidzot kuģis laimīgi izkļuva ārā no līča, un vējš iegriezās no dienvidiem, tā ka nu varēja uzcelt buru. Viņi turējās ziemeļu virzienā, atstatu no zemes, līdz atausa rīts un nebija redzams neviens kuģis dzenamies pakaļ.

Viņi ieraudzīja pāris salu pa labai rokai; pie vienas no tām Odze piestājās. Viņš izcēla malā abus rakstvežus, likdams nonest viņiem sveicienu Almansuram.

— No tāda kunga kā viņš negribas bēgt, neko nepaskaidrojušiem. Tādēļ sakiet viņam no mums visiem, ka liktenis mums bija lēmis nogalināt sešus no viņa vīriem, jo mums bija jāatriebj mūsu virsaitis Krūks, bet sešu vīru dzīvības par viņu nebija par daudz. Paņemam kuģi un tā vergus; šo zaudējumu jau gan Almansurs daudz nemanīs; arī zvanu paņemam līdz, jo tas neļauj kuģim svārstīties, un mums priekšā ir bīstamas jūras. Mēs visi atrodam, ka viņš mums ir bijis labs kungs, un ja nenāktu šis gadījums, mēs labprāt kalpotu viņam vēl ilgāk. Bet nu šis ir vienīgais ceļš kā sveikiem atstāt viņu.

Rakstveži apsolījās vārdu pa vārdam atkārtot, ko Odze bija teicis, un viņš piebilda:

— Būtu arī labi, ja jūs abi, kad nonāksit atpakaļ Kordo-vā, nodotu sveicienus no mums kādam jūdam Zālamanam vārdā, skaldam un sidraba kalējam, izteikdami viņam mūsu pateicību par to, ka viņš mums bijis labs draugs, jo viņu, kā rādās, mēs nu nekad vairs neredzēsim.

— Un valdniecei Subajīdai sakiet,— tā Tūke teica, —ka divi ziemeļnieki, kurus viņa pazīst, liek viņai pateikties un sūta sveicienus. Sakiet viņai arī, ka viņas dotie zobeni mums ir bijuši visai noderīgi un ka asmeņos nav neviena roba, lai gan tie daudz ir lietoti. Bet tas jāsaka tā, lai Almansurs to nedzirdētu.

Rakstveži izņēma savus rakstāmos piederumus un to visu atzīmēja; pēc tam viņi tika izlikti uz salas, atstājot viņiem tik daudz pārtikas, cik varēja būt vajadzīgs, līdz viņus atradīs kāds kuģis vai viņi paši kaut kā varēs aizkļūt uz sauszemes.

Visi airu vergi nu kļuva nemierīgi un skaļi vaimanāja, kad kuģis devās atklātā jūrā un izrādījās, ka viņi netiks izlikti malā tāpat kā rakstveži. Odzes vīriem nācās iet apkārt ar rīkstēm un virves galiem, lai tos nomierinātu un piespiestu airēt, jo valdīja klusums un viņiem steigšus bija jālūko izkļūt no šiem braucamiem ūdeņiem.

— Labi, ka mums viņi ir kāju važās, — Gunne teica, — jo citādi tie visi pārlektu pār malu, neskatoties uz mūsu zobeniem. Bet labi nav tas, ka neaizņēmāmies pātagu toreiz, kad dabūjām dzelžus, jo rīkstes un virves gali, kā es redzu, nekož diezgan tik spītīgiem vīriem.

— Savādi, ka tev tomēr ir taisnība,— Tūke teica, —jo kad paši sēdējām uz airējamā sola, mēs nezin vai ticētu, ka reiz cildināsim vergu pātagas derīgumu.

— Paša mugura ir visjūtīgākā, tas tiesa, — Gunne teica, — bet šo vīru mugurām jādod just pātaga vairāk nekā tagad, ja gribam izbēgt.

Tūke tam piekrita, un viņi gāja apkārt un, kā vien prazdami, dauzīja airētājus, lai paātrinātu kuģa gaitu. Tomēr airēšana negribēja veikties, jo airētāji nevarēja ieturēt rakstu airu vilcienos. Odze, to redzēdams, teica:

— Tikai ar dauzīšanu mēs viņus neiemācīsim airēt, ja viņi pie tā nav raduši; bet varbūt zvans pie tam varēs palīdzēt.

Ar cirvi pie zvana nostājies, viņš sita pa to airu rakstā; zvans tad izdeva stipru skaņu, kurā airētāji klausījās, līdz ar airu vēzieniem sāka veikties labāk. Odze lika saviem vīriem mainīties takts sišanā; tie atrada, ka, sitot ar koka vāli, kura bija aptīta ar ādu, no zvana varēja izdabūt vislabāko skaņu, kas viņiem darīja lielu prieku.

Bet drīz atkal sacēlās vējš un vairs nevajadzēja airēt. Vējš pieauga aizvien vairāk un pārvērtās vētrā; stāvoklis jau sāka likties draudīgs. Grīnulfs teica, ka cits nekas nebijis gaidāms, pēc tam kad viņi uzsākuši ceļojumu, neupurējuši jūras gariem. Daži tomēr runāja viņam pretim, atgādādamies reiz nesto upuri, pēc kura Almansura kuģi tūliņ atnesuši viņiem nelaimi. Gunne atrada, ka drošāk būtu upurēt Alla-ham, un daži viņam piekrita; bet Tūke teicās neticam, ka Allaham būtu kāda liela noteikšana uz jūras. Odze tad teica:

— Manas domas ir tās, ka neviens tik skaidri nevar zināt, cik varens katrs dievs ir un kādu labumu viņš mums var darīt, labāk tādēļ būs neaizmirst neviena no viņiem. Bet ir viens, no kura mums nenoliedzami jau ir bijis labums šinī braucienā, tas ir Svētais Jēkabs, kura zvans neļauj kuģim zvalstīties un arī airējot mums ir bijis par palīgu. Viņu mēs tādēļ nedrīkstam aizmirst.

Vīriem tas šķita labi runāts, un viņi nu upurēja gaļu un dzērienu Egīram, Allaham un Svētajam Jēkabam, pēc tam juzdamies drošāki.

Kur viņi tagad atradās, to viņi tā īsti nezināja, izņemot to, ka atradās pa labu gabalu no Astūrijas. Bet to viņi zināja, ka, turoties ziemeļu virzienā, kurp vētra viņus tagad dzina, ja viņi nenogriezīsies par tālu uz rietumiem, viņi beidzot aizvien uzies vai nu Īriju, vai Angliju, vai arī Bretaņu. Viņi tādēļ centās nezaudēt drosmi un, vētru pārcietuši un pāris reizes ieraudzījuši zvaigznes, domāja, ka nokļūs pareizā vietā.

Visgrūtāk viņiem klājās ar vergiem, jo, lai gan tiem nu nebija nekāda darba pie airiem, viņi panīka no bailēm, no jūras slimības un no slapjuma un aukstuma; visi viņi bija gluži zaļi un klabināja zobus, bet kādi pāris no viņiem nomira. Siltu drānu uz kuģa bija maz, un ar katru dienu kļuva aukstāks, jo bija jau vēls rudens. Odze un viņa vīri bija norūpējušies par vergu bēdīgo stāvokli un kopa tos, kā varēdami, un ja tie varēja ēst, deva viņiem no labākās barības; jo, ja vien izdotos šos vergus laimīgi aizvest uz savu zemi, viņu vērtība būtu liela.

Beidzot vētra norima, un vienu dienu atkal bija labs laiks. Viņi turējās uz ziemeļaustrumiem; un vergi atžirga saules gaismā. Bet vakarā vējš norima pilnīgi, un pār viņiem klājās migla, kas kļuva aizvien biezāka. Tā bija auksta un piloša; visi sala, bet visvairāk vergi. Nebija ne mazākās vēja pūsmas; kuģis stāvēja uz vietas, garajās bangās cilādamies. Odze teica:

— Nu mūsu stāvoklis ir grūts, jo, ja paliksim uz vietas, vēja gaidīdami, vergi nomirs no aukstuma, bet ja liksim viņiem airēt, viņi droši vien tāpat nomirs, tik nonīkuši, kā viņi ir. Nav mums arī tikpat kā nekāda virziena, kādā turēties, kamēr neredz ne saules, ne zvaigžņu.

— Man šķiet, ka labāk būs, ja liksim viņiem airēt, — Raps teica, —no tā viņiem būs siltāk. Un stūrēsim tā, kā veļas bangas, jo vētra nāca no dienvidiem; nekā cita, pie kā turēties, mums nav, kamēr pastāv migla.

Rapa padoms atrada piekrišanu, un vergiem vajadzēja ķerties pie airiem, lai gan viņi stipri žēlojās un spēka viņiem bija maz. Vīri atkal mainījās takts sišanā pa zvanu, un nu viņiem šķita, ka tas skanēja vēl skaistāk nekā agrāk, gari dunēdams pēc katra piesitiena, tā miglā aizstādams viņiem sabiedrību. Reizēm viņi vergiem ļāva laiciņu atpūsties un gulēt, bet pa lielākajai daļai airēja cauru nakti, turēdami virzienu pēc bangām; bet migla gulēja tikpat bieza.

Otrā rītā Egmunds stāvēja pie stūres aira, bet Raps sita pa zvanu; pārējie vīri gulēja. Pēkšņi viņi abi sāka klausīties, viens otrā raudzīdamies, un tad atkal no jauna klausīdamies: no tālienes nāca vāja skaņa. Izbrīnījušies viņi pamodināja pārējos, un nu klausījās visi. Zvaņas vēl aizvien bija dzirdamas un likās nākam kaut kur no priekšas.

— Izklausās, it kā bez mums vēl kāds vestu zvanu, — Tūke teica.

— Mums tagad jābrauc uzmanīgi,— Grīnulfs teica, — jo varbūt tur Rāna ar savām meitām vilina jūrniekus ar dziesmām un spēli.

— Man tas drīzāk izklausās pēc rūķu kalšanas, — teica Halle, —bet arī tiem tuvoties var būt bīstami. Varbūt mēs atrodamies pie kādas šēras, kur mīt troļļi.

Klusās skaņas tālumā joprojām nenorima, un visi viņi nu bija izbijušies un gaidīja, ko Odze sacīs. Arī vergi klausījās, sākdami dedzīgi runāt, bet viņu valoda Odzēm un viņa vīriem bija sveša.

— Kas tas ir, to neviens nevar zināt,— Odze teica; — bet nebūtu labi no mums tādu nieku dēļ izbīties. Airēsim tādēļ tālāk, kā līdz šim esam darījuši, un būsim cik vien iespējams uzmanīgi. Bet es nu gan nekad neesmu dzirdējis, ka mānekļi rādītos arī no rītiem.

Tam visi piekrita, un airēšana turpinājās; svešās skaņas nu kļuva stiprākas. Lēnas vēja pūsmas vēda viņiem pretim; migla sāka izklīst; un pēkšņi visi sāka saukt, ka redz zemi. Tas bija akmeņains krasts, kurš izskatījās pēc salas vai zemes raga; skaņas visādā ziņā nāca no turienes, bet nu tās apklusa. Viņi redzēja zaļu zāli, kurā ganījās dažas kazas. Tālāk varēja redzēt dažas būdas, pie kurām stāvēja vīri, raudzīdamies uz kuģi.

— Tie, kā man šķiet, nelīdzinās ne troļļiem, ne Rānas meitām, — Odze teica. — Še mēs izkāpsim malā, lai redzētu, kur esam nonākuši.

Tā viņi darīja. Vīri uz salas neizrādīja nekādu baiļu, kad ieraudzīja kara drānās tērptus vīrus izkāpjam krastā, bet nāca draudzīgi pretim, tos apsveikdami. To bija seši gabali, visi veci, baltām bārdām, garos brūnos mēteļos; bet ko viņi teica, to neviens nevarēja saprast.

— Kādā zemē mēs esam nonākuši,— Odze jautāja, —un kā vīri jūs esat?

Viens no vecajiem vīriem saprata viņa vārdus un sauca pārējiem: Lochlannach, Lochlannach! un tad atbildēja viņam viņa valodā:

— Tu atrodies pie Īrijas, un mēs esam Svētā Finniana kalpi.

To izdzirduši, Odze un viņa vīri juta lielu prieku, it kā viņi jau būtu mājās. Nu viņi redzēja, ka bija piestājušies pie mazas saliņas, aiz kuras tie varēja noģist Īrijas krastu. Uz saliņas atradās vienīgi vecie vīri un viņu kazas.

Veči dedzīgi sarunājās savā starpā; varēja redzēt, ka viņi bija izbrīnījušies. Tas, kurš saprata ziemeļnieku valodu, teica Odzēm:

— Tu runā ziemeļnieku valodu, un to valodu es saprotu, jo ar ziemeļniekiem daudz esmu sastapies savās jaunības dienās, iekām ierados uz šīs salas. Bet nekad gan es vīrus no Lochlannas neesmu redzējis tā tērptus kā tu un tavi vīri. No kurienes jūs nākat? Vai esat baltie vai melnie lochlanna-chi? Un kā tas nākas, ka burājat pie zvana skaņām? Šodien ir svētā Brandāna diena; mēs zvanījām savu zvanu, viņa piemiņu godinādami, kad izdzirdām jūsu zvanu atbildam no jūras. Mums šķita, ka varbūt pats svētais Brandāns atbild mums, jo viņš bija liels jūrasbraucējs. Bet, Jēzus Kristus vārdā, jūs taču visi būsit kristīti, ja tuvojāties, burādami pie svētām skaņām?

— Vecais ir liels runātājs,— Tūke teica, —te tev, Odze, būs daudz ko atbildēt.

Odze vecajam vīram atbildēja:

— Esam melnie lochlannachi, vīri no karaļa Haralda valsts, kaut gan to, vai karalis Haralds vēl ir dzīvs, es nezinu, jo ilgi esam bijuši projām no mājām. Bet mūsu apmetņi un drānas ir spāņu, jo nākam no Andalūzijas, kur kalpojām kādam lielam kungam Almansuram. Mūsu zvanu sauc Jēkabu; tas ir no tās baznīcas Astūrijā, kur svētais Jēkabs guļ apbedīts, un ir tas lielākais no visiem turienes zvaniem, bet kā tas nokļuvis ceļojumā kopā ar mums, būtu par garu tagad stāstīt. Kristus mums ir zināms, bet tur, no kurienes mēs nākam, viņš netiek turēts lielā godā, un kristīti mēs neesam. Bet tā kā paši jūs esat kristīti, varbūt jums derēs dzirdēt, ka mums kristīti vīri ir pie airiem. Viņi ir mūsu vergi un nāk no tās pašas vietas kā zvans, bet nu viņi ceļā ir nomocījušies un daudz nekam neder. Tādēļ būtu labi izcelt viņus še malā, lai viņi dabū atpūsties, iekām turpinām ceļojumu. Bet no mums jums nevajag baidīties, jo jūs liekaties būt labi vīri; un mēs neesam nekādi varmākas pret tiem, kas mums nestājas pretim. Dažas no jūsu kazām jums gan būs jāzaudē, bet tas arī būs tas ļaunākais, kas jums no mums būs jāpanes, jo ilgi palikt mēs nedomājam.

Kad veči to bija sapratuši, viņi, galvas mādami, laipni smaidīja; bet viņu runātājs teica, ka viņi nereti savā salā uzņēmuši jūrasbraucējus un ka gandrīz nekad neviens no tiem viņiem nekā ļauna neesot darījis.

— Jo arī mēs paši nevienam nekādu netaisnību nedarām, •— tā viņš teica, — arī citas nekādas mantas mums nav kā mūsu kazas, mūsu rāceņu tīrums un mūsu būdas. Turklāt arī visa sala ir Svētā Finniana sala, kurš ir varens Dieva priekšā un tur savu roku pār mums. Mūsu kazas viņš šogad ir bagātīgi svētījis, tā ka pārtikas nebūs trūkums. Lūdzam tādēļ ņemt par labu to mazumu, ko spējam dot. Mums, večiem, kas pa lielākai daļai vientuļi mītam šeit, būs prieks dzirdēt tālbraucējus vīrus.

Vergus nu izveda malā un kuģi uzvilka krastā. Odze un viņa vīri baudīja atpūtu Svētā Finniana salā, labi satikdami ar mūkiem. Viņi zvejoja kopā ar viņiem, gūdami bagātus lomus, un ēdināja vergus, līdz tie vairs neizskatījās tik panīkuši. Odzēm un visiem pārējiem bija daudz jāstāsta mūkiem par saviem piedzīvojumiem, jo, lai gan pārtulkošana sagādāja grūtības, vecie vīri labprāt gribēja dzirdēt jaunas vēstis no svešām zemēm. Bet visvairāk viņi apbrīnoja zvanu, kurš izrādījās lielāks par jebkuru Īrijā, par ko bija dzirdēts. Viņi teica, ka tas esot varens brīnumdarbs, ka Svētais Jēkabs un Svētais Finnians sasaukušies saviem zvaniem no tālienes. Un reizēm savos dievkalpojumos viņi sita pa Jēkaba zvanu, sava vietā, priecādamies, kad tā varenās skaņas izplūda pār jūru.

ASTOTĀ NODAĻA

Par Odzes viesošanos pie Svētā Finniana mūkiem un kā Jelingē notika brīnums.

xVamēr viņi atradās pie Svētā Finniana mūkiem, Odze ar saviem vīriem daudz apspriedās par to, kā labāk darīt, kad vergi tik tālu būs atspirguši, ka būs iespējams turpināt ceļojumu. Visi gribēja uz mājām, kā Odze, tā visi citi, un lielu briesmu no jūras laupītājiem šai gada laikā nebija, jo jūrā bija maz kuģu. Bet ziemas laika dēļ brauciens varēja izvērsties tik grūts, ka vergi viņiem varēja nonīkt, un tādēļ gudrāk būtu bijis mēģināt tos pārdot pēc iespējas ātrāk. Šai nolūkā viņi varēja braukt vai nu uz Limeriku, kur Odzes tēvu labi pazina, vai arī burāt uz Korķu, kur Ūlofs ar Dārgakmeņiem jau no veciem laikiem bija pasācis visplašāko tirdzniecību ar vergiem. Viņi apjautājās mūkiem, kā būtu labāk.

Kad mūki bija sapratuši, ko viņi gribēja zināt, viņi smaidīdami sarunājās savā starpā, pēc kam viņu runātājs teica:

— Var redzēt, ka nākat no tālienes un daudz par to nezināt, kā tagad ir Īrijā. Ne Limerikā, ne Korkā jums nebūs

viegli tirgoties. Briānam Borhumham tagad pieder vara Īrijā; un lai gan jūs esat sveši tāla ceļa braucēji, varbūt jūs tomēr būsit dzirdējuši runājam par viņu.

Odze teicās bieži dzirdējis savu tēvu stāstām par kādu karali Briānu, kurš karojot pret vikingiem Limerikā.

— Viņš vairs nekaro pret viņiem, — mūks teica. — Sākumā viņš bija dalkasiešu virsaitis, toreiz vikingi karoja pret viņu. Tad viņš kļuva par Tomondas karali, bet pēc tam par visas Munsteras karali. Nu viņš uzbruka Limerikai un nogalināja tur gandrīz visus vikingus, bet dzīvi palikušie aizbēga. Un nu viņš ir lielākais varonis Īrijā, Munsteras karalis, Leinsteras kungs, kungs pār nodevām no visiem svešiniekiem, kas mīt piekrastes pilsētās, bet tagad viņš ved karu pret Īrijas virskarali Malachu, lai iegūtu viņa sievu un viņa valsti. Ūlofs ar Dārgakmeņiem maksā viņam nodevas un ir spiests sūtīt karavīrus viņa karagājienos pret karali Malachu; pat Sigtrigs Zīdabārdis no Dublinas, varenākais no svešiniekiem Īrijā, divas reizes ir maksājis viņam nodevas.

— Tās ir svarīgas jaunas ziņas, — Odze teica, — šis karalis Briāns liekas esam varens kungs, kaut gan mēs varbūt esam redzējuši varenākus. Bet, ja nu arī viss, ko tu stāsti, ir taisnība, kādēļ gan lai mēs nevarētu pārdot viņam savus vergus?

— Karalis Briāns nekad nepērk vergus, — mūks teica, — viņš paņem pats, cik viņam vajaga, kā no kaimiņiem, tā no Lochlannas vīriem. Turklāt visi zina, ka ir trīs lietas, ko viņš mīl par visu vairāk, un trīs, ko viņš ienīst, bet šīs pēdējās nerunā jums par labu. Trīs lietas, ko viņš mīl, ir šīs: vislielākā vara, kas viņam jau ir; visvairāk zelta, kas viņam arī jau ir; un visskaistākā sieviete, bet visa pasaule zina, ka tā ir Gormlaita, Leinsteras karaļa Maelmora māsa, kuru viņš vēl nav ieguvis. Tā vispirms bija precējusies ar karali Ūlofu

Kvaranu no Dublinas, kurš viņu atstāja viņas asās mēles dēļ. Nu viņa ir precējusies ar virskarali Malachu, un viņš nu tagad plukšķ pa viņas kambari un gandrīz vairs nejaudā iet cīņā. Bet kad Briāns būs uzvarējis Malachu, viņš iegūs Gorm-laitu, jo, ko viņš reiz apņēmies, to izdara. Bet trīs lietas, ko viņš ienīst, ir šīs: nekristīgie, vīri no Lochlannas un dzejnieki, kas cildina citus karaļus. Viņa naids ir tikpat liels kā viņa mīlestība, un nekas nevar padarīt viņu piekāpīgu šais lietās; bet tā kā jūs esat nevien nekristīgi, bet arī nākat no Lochlannas, mēs jums neieteiktu viņam tuvoties, jo nevēlamies jūsu bojā eju.

Vīri noklausījās visu uzmanīgi un atrada, ka tirgošanās ar karali Briānu neatmaksātos. Odze teica:

— Man šķiet, ka zvans Jēkabs mūs ir vadījis pareizi, atvezdams mūs uz šo salu, nevis uz karaļa Briāna valsti.

— Palīdzīgs bija arī Svētā Finniana zvans, — mūks teica, — un kad nu jūs esat redzējuši, ko svētie spēj izdarīt pat nekristīgu vīru labā, vai tad nebūtu gudri darīts, ja jūs sāktu ticēt Dievam un kļūtu kristīgie?

Odze atteica, ka daudz nekā par šo lietu neesot domājis un ka tā viņam neliekoties steidzama.

— Tā varbūt ir steidzamāka nekā tev šķiet, — mūks teica, — jo atlikuši ir vairs tikai vienpadsmit gadu līdz tam laikam, kad pasaule ies bojā un Kristus parādīsies mākoņos un tiesās visus cilvēkus. Līdz tam laikam visiem pagāniem ir jātop kristītiem, un nebūtu gudri atrasties starp tiem. Nekristīgie nu pāriet pie Dieva biežāk, nekā tie agrāk mēdza darīt, tā ka drīz maz vairs būs to, kas sēdēs tumsā; tas tiešām tiesa, ka Kristus atnākšana ir tuvu klāt, kamēr pats niknākais no visiem pagāniem, Dānijas karalis Haralds, pieņēmis kristību. Tādēļ arī jums vajadzētu atteikties no saviem viltus dieviem un pāriet patiesajā ticībā.

Visi vīri pārsteigti noraudzījās viņā, un kādi pāris sāka smieties, sizdami sev pa ceļiem.

— Tikpat labi tu varētu sacīt, ka viņš kļuvis par mūku kā tu pats,— Tūke teica, —un nodzinis sev matus.

— Mēs esam bijuši tālu pasaulē, — Odze teica, — un tu ar saviem brāļiem sēdi še uz vientuļas salas, un tomēr tev ir tās jaunākās vēstis ko stāstīt. Bet viegli tev nenāksies mūs pārliecināt, ka karalis Haralds kļuvis kristīgais, man drīzāk liekas ticams, ka kāds jūrasbraucējs tev to iestāstījis, lai papriecātos par tavu lētticību.

Bet mūks palika pie tā, ka stāstījis taisnību, nevis kādus kuģinieku melus. Jo šo svarīgo jauno ziņu viņi bija dzirdējuši paši no sava bīskapa, kad tas pirms diviem gadiem viņus apmeklējis. Un septiņas svētdienas viņi Dievam bija izteikuši pateicību par šo ieguvumu, visu ziemeļnieku piemeklēto kristīgo labā.

Pēc šī apstiprinājuma vīri ticēja mūka vārdiem, kaut arī viņiem grūti nācās saprast šo svarīgo jauno vēsti.

— Viņš taču pats ir cēlies no Ūdina, — viņi teica, viens otrā raudzīdamies, — kā tad viņš var pāriet pie kāda cita?

— Un visu mūžu viņam ir bijusi laime,— viņi teica, — ko viņam ir devuši āsi; un viņa flotes ir braukušas pret kristīgajiem, atgriezdamās mājās bagātas. Kāda tad viņam ir vajadzība pēc kristīgo dieva?

Galvas purinādami, viņi sēdēja un brīnījās.

— Viņš tagad ir vecs,— Grīnulfs teica, —un var jau būt, ka viņš no jauna ir kļuvis bērnišķīgs, tāpat kā vecos laikos karalis Āne Upsalā. Karaļi jau dzer stiprāku alu nekā citi vīri, un viņiem ir daudz sievu; tas ar laiku var viņus novājināt, tā ka prāts viņiem aptumšojas un viņi vairs nezina, ko dara. Bet tā kā viņi ir karaļi, viņi tomēr dara kā paši grib arī tad, kad prāts viņus ir atstājis. Var jau būt, ka karalis Haralds tādā kārtā ir sapinies kristīgo mācībās.

Vīri, ar galvu mādami, sāka stāstīt stāstus par veciem cilvēkiem viņu mājās uz laukiem, kas uz mūža galu kļuvuši savādi un ar visādiem muļķīgiem izdomājumiem apgrūtinājuši savas saimes. Visi viņi atrada, ka nebija nekāda labuma dzīvot, kamēr izkrīt zobi un prāts sāk izplēnēt. Mūks teica, ka viņus gaidot ļaunākas lietas, jo pastarā dienā pēc vienpadsmit gadiem viņi pēkšņi tikšot aizrauti no zemes. Bet vīri atbildēja, ka viņiem šis laiks būšot gluži piemērots un ka tādēļ viņi nedomājot pāriet pie Kristus.

Odzēm nu daudz bija ko domāt, jo vajadzēja izlemt, ko tagad darīt, ja viņi nevarēja uzdrošināties doties uz tirgu Īrijā. Beidzot viņš teica saviem vīriem:

— Ir labi būt virsaitim, kad ir dalāms laupījums un kad sniedz apkārt alu, ļaunāk ir tad, kad kas jāizplāno; es tagad nekā daudz nevaru izdomāt. Bet burāt mums nu ir jāburā, jo vergi nu ir tik spirgti, cik vien spirgti tie no atpūtas un no ēdiena var kļūt. Jo ilgāk mēs vilcināsimies, jo grūtāks kļūs ceļojums. Tas labākais būs, tā man šķiet, ja burāsim pie karaļa Haralda; pie viņa ir daudz bagātu lielmaņu, kuri varbūt dos labu cenu par vergiem, un ja nu viņš pats tagad ir kļuvis kristīgais, tad, man šķiet, mums ir laba dāvana viņam, ar kuru mēs tūliņ varam iegūt viņa labvēlību. Es labāk gribētu kļūt viņa vīrs, nekā sēdēt sava tēva mājās kā jaunākais, ja vēl dzīvs ir vecais un Uds, mans brālis. Otrkārt, ja jūs gribat uz mājām, būs viegli nokļūt uz Blēkingi, pēc tam kad veikals būs noslēgts un peļņa izdalīta. Bet visgrūtāk mums nāksies pasargāt vergus, lai viņi mums nenobeidzas, kad nokļūsim aukstumā.

Mūkiem viņš tad teica, ka gribot ar viņiem noslēgt veikalu. Lai šie atdodot viņam visas kazādas, cik viņiem to esot, tāpat visas drānas, bez kurām viņi varot pietikt. Par to viņš viņiem došot divus no nespēcīgākajiem vergiem, jo tie citādi ceļā nobeigšoties, bet varot būt noderīgi mūkiem, kad atspirgšot, un turklāt dažus andalūziešu sudraba naudas gabalus. Mūki smaidīdami teica, ka šis būšot labāks veikals, nekā īriem parasti bijis ar Lochlannacha vīriem, bet ka vislabāk viņi gribētu zvanu Jēkabu. Odze teica, ka bez zvana viņš nevarot pietikt. Bet ar veikalu palika tā, kā viņš bija teicis, tā ka vergus nu varēja apģērbt kaut cik ziemai piemēroti.

Tad viņi sažāvēja zivis un kazas gaļu ceļa pārtikai, kā arī no mūkiem dabūja līdz rāceņus. Mūki viņiem palīdzēja visās lietās, bija aizvien laipni un nežēlojās, ka viņu kazu pulciņš bija sarucis pa apciemojuma laiku. Viņu vienīgās bēdas bija tās, ka svētais zvans nu paliks pagānu rokās un ka Odze un viņa vīri nesaprata, kāds labums viņiem celtos, ja viņi kļūtu kristīgie. Šķiroties viņi vēl pēdējo reizi runāja par Kristu, Svēto Finnianu, pastardienu un visu to, kas notiks ar aizbraucējiem, ja viņi vilcināsies pāriet īstajā ticībā. Odze viņiem atbildēja, ka patlaban viņiem esot maz laika klausīties uz tādām lietām, bet pēc tam piebilda, ka viņš nebūtu nekāds virsaitis, ja izrādītos skops pret tādiem saimniekiem, kādi šie bijuši viņam un viņa vīriem. Pie šiem vārdiem viņš iebāza roku jostā un, izvilcis trīs zelta gabalus, iedeva tos viņiem.

Kad Tūke to redzēja, viņš smējās par tādu pārmērību, bet pēc tam teica, ka viņam tāpat netrūkstot mantas kā Odzēm; jo ar laiku viņš domājot ieprecēties kādās no lielākajām mājām Listerē un kļūt par lielmani uz laukiem. Pie tam arī viņš iedeva trīs zelta gabalus mūkiem, kuri stāvēja pārsteigti par tādu devību. Citiem vīriem, kā varēja redzēt, tas ne visai patika, tomēr, izskata dēļ, arī viņi deva kaut ko; visi, izņemot Grīnulfu. Šo nu tagad visi citi izzoboja par viņa skopumu, bet viņš tikai šķobīja savu greizo muti, zoda bārdu kasīdams, pats ar sevi ļoti apmierināts.

— Neesmu nekāds virsaitis, turklāt sāku tapt vecs. Manis neprecēs neviena meita, kam uz laukiem mājas, pat neviena veca vecene. Man ir pilnīgas tiesības būt skopam.

Kad nu vergi atkal bija uzvesti klājā un pievažoti, Odze burāja projām no Svētā Finniana salas, dodamies lejup apkārt Īrijai labā ceļa vējā. Visi cieta no rudens aukstuma, kaut arī tinās kazādās, jo Odze un viņa vīri nu jau tik ilgi bija mituši dienvidos, ka aukstu gaisu uz savas ādas sajuta stiprāk nekā agrāk. Tomēr visi bija pie labas omas, dzimteni tik tuvu zinot. Baidīja viņus vienīgi jūrasbraucēji tautieši, kurus viņi aizvien centās saskatīt. Jo mūki bija teikuši, ka dāņu vikingi tagad vairāk kā jebkad drūzmējoties gar Anglijas krastiem, pēc tam kad karaļa Briāna vara lielāko daļu no Īrijas padarījusi viņiem nepieejamu un tās vietā Anglija iedaudzināta kā labākā zeme laupīšanai. Aiz bailēm tikt tautiešu vajātam, Odze turēja kuģi pa labu gabalu no zemes, viņiem caur angļu šaurumu augšup stūrējot. Viņiem bija laime, un nekādas sastapšanās ne ar vienu viņiem neiznāca. Izbraukuši atklātā jūrā, viņi juta ūdens šļakstus kļūstam aukstākus un burāja, līdz ieraudzīja Jitlandes krastus. Visi viņi smējās no prieka, tik labi bija atkal ieraudzīt zemi, kas piederēja pie dāņu valsts. Viņi rādīja uz zīmēm krastā, kuras bija redzējuši pirms ilga laika, kad ar Krūku burāja projām.

Apbraukuši apkārt Skāgenam un uz dienvidiem turēdamies, viņi iekļuva krastu aizvējā; un nu vergiem atkal vajadzēja airēt, cik vien tie spēja, zvanam Jēkabam rakstā dziedot. Še viņi sarunājās ar vīriem zveju laivās, ko sastapa, tā dabūdami zināt, cik tālu vēl viņiem bija līdz Jelingei, kur mita karalis Haralds. Nu viņi nospodrināja savus ieročus un apskatījās savas drānas, lai kā izskatīgi vīri varētu stāties karalim Haraldam priekšā.

Vienā rītā agri, pieīrušies pie Jelinges, viņi piestājās pie kādiem steķiem. Viņi varēja redzēt karaļa pili, kas atradās pakalnā, gabaliņu tālāk zemē iekšā, ar zemes valni un pāļu sētu apkārt. No dažām būdām, kas atradās pie steķiem, iznāca ļaudis un, acis ieplētuši, noraudzījās uz Odzi un viņa vīriem, kuri izskatījās kā svešinieki. Tad viņi izcēla zvanu krastā ar visu grīdiņu un bomjiem, ko bija lietojuši Astūri-jā. No tuvākajām būdām salasījās vēl vairāk ziņkārīgo, lai redzētu savādo lietu un dzirdētu, no kurienes nāca svešinieki. Odzēm un viņa vīriem likās savādi dzirdēt atkal visus runājam viņu pašu valodā, pēc tam kad tik ilgs laiks bija pavadīts starp svešiniekiem. Atraisījuši vergus, viņi piejūdza tos zvanam priekšā, lai uzvilktu to augšā pie karaļa.

Te pēkšņi augšā karaļa pilī atskanēja kliedzieni un kņada, un viņi ieraudzīja resnu vīru garā mētelī skrienot sev pretim pa kalnu. Viņš bija noskūts, uz krūtīm bija sidraba krusts un seja pilna izbaiļu. Bez elpas pieskrējis pie būdām, viņš plātīja rokas.

— Dēles! Dēles! — viņš sauca. —Vai nav neviena žēlsirdīga cilvēka, kam būtu dēles. Man tūliņ ir vajadzīgas dēles, svaigas un spēcīgas!

Varēja dzirdēt, ka viņš bija ārzemnieks, bet viņš veikli runāja dāņu mēlē, lai gan kampa gaisu.

— Mūsu dēlēm tur augšā ir piesitusies kāda slimība, tās vairs negrib piezīsties. Un dēles ir tas vienīgais, kas palīdz, kad viņam ir zobu sāpes. Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā, vai tad nav neviena cilvēka, kam ir dēles?

Nevienam no būdelniekiem nebija mājā dēļu. Resnais mācītājs vaidēja, izskatīdamies nelaimīgs. Viņš nu bija nonācis pie steķiem, kur stāvēja Odzes kuģis, un ieraudzīja zvanu un vīrus tam apkārt. Pārsteigts viņš skatījās un tad steigšus piegāja tuvāk.

— Kas tas ir?— viņš sauca. —Zvans, svēts zvans! Vai man tas rādās sapnī? Vai tas ir sātana acu māns vai patiess zvans? Kā tas ir atkļuvis šurp uz šo tumsas un velnu zemi?

Nekad savā mūžā es vēl neesmu redzējis tik lielu zvanu, pat ne ķeizara paša baznīcā Vormsā.

— To sauc par Jēkabu, pēc kāda apustuļa, — Odze teica, — un mēs to atvedām šurp no šī apustuļa baznīcas Astūrijā. Mēs dzirdējām, ka karalis Haralds licis kristīties, un domājām, ka tāda dāvana viņu iepriecinās.

— Brīnums, brīnums!— priesteris kliedza šņukstēdams, rokas pret debesīm izstiepis. —Dieva eņģeļi ir ieraudzījuši, kādā mēs nu esam postā, kad mūsu dēles ir saslimušas. Tas ir labāks līdzeklis nekā dēles. Bet steidzieties nu, steidzieties, steidzieties! Kavēties ir bīstami, jo viņam ir stipras sāpes.

Vergi nu vilka zvanu augšā uz karaļa pili, priesterim mudinot vīrus, cik vien iespējams pasteigties. Viņš runāja vienā laidā, it kā prātu pazaudējis un, acis slaucīdams, grieza seju pret debesīm, tās piesaukdams priesteru valodā. Odze un visi pārējie saprata, ka karalim bija zobu sāpes, bet to viņi nevarēja apjēgt, ko viņu zvans varēja līdzēt šai lietā. Bet mācītājs muldēja no laimes, dēvēdams viņus par debess vēstnešiem un teikdams, ka viss nu būšot labi.

— Daudz zobu viņam vairs nav mutē, lai slavēts Visuvarenais, — viņš teica, — bet tie, kas viņam vēl ir, sagādā mums tikpat daudz rūpju kā visas citas velnišķības visā šai zemē. Jo, neskatoties uz viņa vecumu, tie viņam vēl bieži sāp, izņemot abus zilos. Bet, kad sāpe iemetas, ir bīstami viņam tuvoties, un viņš lād bez mitas. Reiz vakarā, kad viņam kāds acu zobs bija sācis sāpēt, viņš brāli Vilibaldu tikko nepadarīja par mocekli, jo toreiz iesita brālim Vilibaldam pa galvu ar mūsu lielo krucifiksu, kam bija jālīdz remdēt sāpes. Brālis Vilibalds nu ir atkal vesels, paldies Dievam, bet dabūja nogulēt sāpēs un smagā reibonī. Mēs ar brāli Vilibaldu abi savu dzīvi novēlējām Dievam, kad sekojām bīskapam Popo še uz tumsības zemi ar evaņģēliju un mūsu ārstniecības mākslu, tomēr neglīti liekas esam mocekļa nāves draudi dažu vecu zobu dēļ. Arī ārā raut mēs nedrīkstam neviena zoba; to viņš mums ir aizliedzis, piedraudēdams ar nāves sodu, jo saka, ka negribot tapt tāds kā kāds vecs zviedru karalis, kurš uz vecumu zīdis pienu no radziņa. Tādās grūtībās un apspiestībā mēs dzīvojam pie šī karaļa, lai līdzētu Dieva valstībai izplatīties: brālis Vilibalds, kurš ir vislabākais ārsts visā Brēmcnes arķibīskapijā, un es, kas esmu kan-tors un ārsts un saucos brālis Matējs.

Ievilcis elpu un noslaucījis sviedrus no pieres, viņš uzkliedza vergiem, lai viņi pasteidzas. Tad viņš turpināja:

— Tā lielākā nelaime mums, ārstiem, šai zemē ir tā, ka mums nav relikviju, kas mums palīdzētu un kuru ir tik daudz dažādās kristīgās zemēs; nav mums pat neviena vienīga Svētā Lācara zoba, kas tik labi palīdz pret zobu sāpēm. Jo mums, kas aizejam pie pagāniem, nekādas relikvijas netiek dotas līdz, lai tās nenokļūtu pagānu rokās un netiktu apgānītas. Mums ir jāpaļaujas uz savām lūgšanām, uz krustu un uz laicīgiem ārstniecības līdzekļiem, bet reizēm ar to vien nepietiek. Neviens tādēļ nevar dziedināt ar brīnumdarītājiem līdzekļiem še dāņu zemē, līdz šai zemē nebūs dabūjamas relikvijas, bet uz to vēl kādu laiku būs jāgaida. Trīs bīskapus un trīs parastos sprediķotājus ļaudis šai zemē jau gan ir nosituši, un daži šo mocekļu līķi ir izglābti un kristīgi apbedīti, tā ka mēs zinām, kur tie atrodas. Bet svētā Baznīca ir pavēlējusi, ka nekādus bīskapu un mocekļu kaulus nevar izrakt lietošanai ārstniecībā, kamēr nav pagājuši trīsdesmit seši gadi no viņu nāves. Bet līdz tam mums, ārstiem, klājas grūti šai zemē.

Galvu purinādams, viņš skumīgi purpināja pats pie sevis; bet tad viņš no jauna atplauka.

— Bet kamēr Dievs nu ir licis notikt šim lielajam brīnumam, brālim Vilibaldam un man būs labāk. Es gan nekad agrāk mācīto vīru rakstos nekur neesmu atradis, ka Svētais

Jēkabs būtu minēts kā brīnumdaris zobu sāpju gadījumos. Bet viņa zvanā, kurš tikko nāk no viņa svētā kapa, taču vajag mājot lielam spēkam pret visu ļauno, tātad arī pret nelāga zobiem. Tādēļ tu, virsaiti, visādā ziņā esi paša Dieva sūtīts pie manis un pie brāļa Vilibalda, kā arī visādu kristīgu darbu veikšanai.

— Gudrais meistar, — Odze teica, — kā tu vari dziedēt zobu sāpes ar zvanu? Es un mani vīri esam bijuši tālās zemēs un redzējuši visādus brīnumus, bet tas man liekas pārspējam visu citu.

— Mums, priesteriem, ir pazīstami divi dažādi veidi, — brālis Matējs atbildēja, — abi tie ir labi. Bet manas domas ir — un brālis Vilibalds droši vien būs ar mani vienis prātis šai ziņā — ka vecais Svētā Gregorija priekšraksts ir tas labākais. To tu drīz dabūsi redzēt.

Pa to laiku viņi bija nokļuvuši līdz valnim un pāļu sētai, un vecs vārtu sargs atvēra viņiem lielos āra vārtus, kamēr otrs, taurē pūzdams, vēstīja, ka tuvojas svešinieki. Brālis Matējs nu stājās gājiena priekšgalā, spēcīgā balsī uzņemdams kādu svētu dziesmu: Vexilla regis prodeunt; aiz viņa gāja Odze un Tūke, bet pēc tam nāca vergi ar zvanu, kurus dzina pārējie vīri.

Aiz pāļu sētas atradās daudz koka ēku, kas visas bija karaļa saimniecības ēkas, jo karaļa Haralda bagātība un vara bija daudz lielāka nekā viņa senčiem. Karaļa Gorma dižo viesistabu viņš bija licis izbūvēt lielāku un krāšņāku, un saviem vīriem un kalpotājiem viņš bija licis uzcelt garas ēkas. Viņa vārāmo namu un alus darītavu bija apdziedājuši skaldi, kad tie tikko kā bija uzcelti, un no zinīgiem vīriem tie tika uzskatīti par lielākiem nekā Upsalas karalim. Brālis Matējs veda viņus projām pa ceļu uz to namu, kurš bija paša karaļa guļamais nams, kur karalis Haralds tagad savās vecuma dienās pa lielākai daļai aizvien uzturējās pie savām sievām un savām naudas lādēm.

Tā bija augsta baļķu ēka ar plašām telpām, bet parasti tur vairs nebija tik daudz iemītnieku kā agrāk. Jo kamēr bīskaps Popo karalim Haraldam aizvien bija atgādinājis, ka viņam visādā ziņā jācenšas dzīvot kristīga dzīve, karalis bija atteicies no daudzām savām sievām, paturēdams tikai dažas no jaunākajām; tās no vecākajām, kas viņam bija dzemdējušas bērnus, dzīvoja tagad otrā mājā. Bet šorīt ap namu bija liela rosība. Daudz ļaužu skraidīja tur apkārt bailēs un steigā, gan vīri, gan sievas. Daudzi apstājās un, uz pienācējiem noraudzīdamies, jautāja, kas tie varētu būt. Bet brālis Matējs pārtrauca savu dziedāšanu un steidzīgi visiem garām metās iekšā karaļa kambarī. Odze un Tūke sekoja viņam.

— Brāli Vilibald, brāli Vilibald,— viņš sauca, —vēl balzams ir atrodams Gileadā! Kungs karali, priecājies un slavē Dievu, jo tevis dēļ ir noticis brīnums, un drīz tavas sāpes tiks remdētas. Es esmu kā Zauls, Kīsa dēls, jo biju izgājis meklēt dēles un atradu svētu lietu.

Un kad Odzes vīri ar lielām grūtībām bija ienesuši zvanu kambarī, brālis Matējs sāka stāstīt, kā viss bija.

Odze un viņa vīri sveicināja karali Haraldu ar lielu cieņu, noraudzīdamies uz viņu ar lielu ziņkārību, jo par viņu bija dzirdējuši stāstām, cik vien tālu atpakaļ sniedzās viņu atmiņa, un viņiem likās savādi redzēt viņu nožēlojamu, ar sāpēm mokāmies.

Viņa gulta stāvēja pie gala sienas iepretim durvīm. Tā bija taisīta no resniem baļķiem un pilna pēļiem un ādas segām. Tā bija tik plata, ka tanī gluži ērti trīs vai četri varēja gulēt viens otram līdzās. Karalis Haralds sēdēja uz gultas malas ar spilveniem sev visapkārt. Galvā viņam bija dzeltena adīta vilnas mice, pats viņš bija ietinies garā bebrādas kažokā. Uz grīdas viņam pie kājām tupēja divas jaunas sievas ar kvēlošu ogļu pannu sev vidū, katra sev uz ceļiem turēdama vienu no viņa kājām un to berzēdamas, lai turētu siltu.

Ikviens varēja redzēt, ka karalis Haralds bija liels karalis, tā kā viņš tur sēdēja, lai gan viņam nebija karaļa tērpa un acis bija lasāmas bailes. Ar vēsu, skumīgu jautājumu lielajās apaļajās acīs viņš noraudzījās uz ļaudīm kambarī un uz zvanu, kuru ienesa iekšā, kā likās, ne visai nodarbodamies ar to, ko redzēja. Viņš elpoja īsiem grūdieniem, it kā viņam trūktu elpas, jo sāpes uz brīdi patlaban bija pārgājušas, un viņš sēdēja un gaidīja, kad tās no jauna sāks dzelt. Viņš bija liela auguma, spēcīgs, platām krūtīm un resnu vēderu. Seja bija liela un sarkana, gludu ādu un bez grumbām. Mati viņam bija balti, bet bārda, kas bija plata un bieza un nokarājās uz krūtīm strēlēs, dzeltenīgi sirma. Tikai priekšā, pašā vidū, no apakšlūpas uz leju nokarājās šaura strēle, kas bija gaiši dzeltena, bez sirmuma. Mute visapkārt bija slapja no visa, ko viņš bija ieņēmis pret sāpēm, tā ka abi zilie acu zobi, kas tika daudzināti nevien savas krāsas, bet arī sava garuma dēļ, bija labāk redzami nekā parasti, kā veca kuiļa ilkņi. Acis viņam bija izspiedušās, sarkanām dzīsliņām svītrotas; tanīs varēja noģist varas apziņu un draudus, tāpat kā viņa platajā pierē un kuplajās, sirmajās uzacīs.

Tāds izskatījās karalis Haralds Zilzobis, kad Odze un viņa vīri redzēja viņu pirmoreiz. Tūke vēlāk teica, ka pēc viņa domām maz vecu karaļu ar zobu sāpēm būtu izskatījušies tikpat karaliski kā viņš.

Bīskaps Popo nebija istabā, jo viņš visu nakti bija nomodā pavadījis pie karaļa, aizlūgdams par viņu un noklausīdamies lamās un draudu vārdos, kad sāpes bija lielas. Bet brālis Vi-libalds, kurš kopā ar brāli Matēju cauru nakti bija izmēģinājis dažādu ārstniecības līdzekļu iedarbību, vēl aizvien bija kustīgs un garā mundrs. Tas bija vecs, izkaltis vīriņš, pilnīgi kailu galvas virsu, lielu degunu, sakniebtām lūpām; pār galvvidu viņam stiepās sarkana rēta. Brāļa Matēja stāstā viņš noklausījās, dzīvi ar galvu mādams, izstiepdams rokas gaisā, kad ienesa zvanu.

— Tas patiesi ir brīnums,— viņš teica skarbā, dedzīgā balsī. — Tā, kā kraukļi ņo debesīm atnesa barību vientulim pravietim Elijam tuksnesī, tā šie jūrasbraucēji ir atveduši svētu spēku mums par palīgu. Ar pasaulīgiem līdzekļiem mēs sāpes esam varējuši apturēt tikai uz īsu brīdi, jo kolīdz mūsu kungs un karalis nepacietībā atdarīja muti, sāpes tūliņ atgriezās: tā tas ir gājis cauru nakti. Bet tagad izdziedē-šana būs droša. Nu tev, brāli Matēj, jānomazgā zvans ar svētīto ūdeni; pie tam, man šķiet, tas labākais būs, ja to pagāzīsi uz sāniem un izmazgāsi tā iekšpusi, jo ārpusē es neredzu nekā no putekļiem, kādi mums vajadzīgi. Pa to laiku es samaisīšu pārējo.

Zvanu nu apgāza, un brālis Matējs izmazgāja to ar lupatu, kuru pirms samērcēja svētītā ūdenī, pēc tam to izgriezdams kādā traukā. Zvanā bija tik daudz vecu putekļu, ka izgrieztais ūdens kļuva melns, par ko brālis Matējs ļoti priecājās. Pa to laiku brālis Vilibalds sāka darboties ap saviem ārstniecības līdzekļiem, kas viņam stāvēja lielā ādas lādē, kamēr viņš pamācīdams runāja uz visiem kambarī, kas gribēja klausīties.

— Vecais Gregorija priekšraksts ir labākais tādos gadījū-mos kā šis, un zobu sāpēm tas ir vienkāršs un bez kāda noslēpuma. Meža plūmju sula, cūkas žults, salpetris un vērša asinis, pirksta gals mārrutku un daži pilieni kadiķu eļļas: viss sajaucams ar tikpat lielu daļu svētīta ūdens, kurā nomazgāta svēta relikvija. Viss tas jātur mutē, kamēr noskaitīti trīs dziesmu pantiņi, kas trīsreiz atkārtojami. Tas ir drošākais līdzeklis, kādu ārstniecības māksla pazīst pret zobu sāpēm; ja vien relikvija ir pietiekami spēcīga, tas katrreiz palīdz. Vecā ķeizara Otona apustuliskie doktori labprāt ņēma varžu asinis vērša asiņu vietā, bet tagad viņu domas šinī lietā ir atmestas; un tas ir labi, ka tas tā ir noticis.

Viņš izņēma no savas lādes pāris mazas pudelītes un, aizbāžņus izvilcis, paostīja tās; pēc tam, galvu papurinājis, viņš aizsūtīja uz virtuvi pēc svaigām vērša asinīm un svaigas žults.

— Jo tikai pats labākais ir labs diezgan tādā gadījumā kā šis,— viņš teica, —lai arī cik stipra būtu relikvija, tomēr arī piedevām ir jāpievērš liela uzmanība.

Pēc kāda laiciņa karalis Haralds izskatījās tā, it kā viņa bailes no zobu sāpēm būtu mazinājušās. Viņš pievērsa skatienu Odzēm un Tūkcm, un, kā rādījās, viņam likās savādi redzēt svešiniekus svešos karatērpos, jo viņi nesa sarkanos apmetņus un izrotātos Almansura vairogus, bet bruņcepu-rēm bija deguna sliede un tās zemu apsedza vaigus un skaustu. Viņš ar rokas mājienu pieaicināja viņus tuvāk:

— Kā vīri jūs esat, — viņš jautāja.

— Mēs esam tavi vīri, kungs karali,— Odze atbildēja. — Bet še esam ieradušies no Andalūzijas. Tur kalpojām Kordo-vas Almansuram, varenam kungam, līdz viņu un mūs šķīra asinis. Vispirms mūsu virsaitis bija Krūks no Listeres, ar viņu mēs bijām devušies izbraukumā ar trīs kuģiem. Bet viņš ir miris, un līdz ar viņu daudz citu. Es esmu Odze, Tostes dēls, no Kūliena Skonē, virsaitis vēl atlikušajiem. Bet pie tevis mēs nākam ar šo zvanu. Domājām, ka tā būs laba dāvana tev, kungs karali, kad dabūjām dzirdēt, ka tu esot pieņēmis kristīgo ticību. Par to, ka tas ko iespētu pret zobu sāpēm, man nekas nav zināms, bet uz jūras tas mums bija par lielu palīgu. Šis bija arī tas lielākais zvans pie Svētā Jēkaba kapa Astūrijā, kur bija daudz ievērojamu lietu. Tur mēs nonācām kopā ar mūsu kungu Almansuru; un viņš to uzskatīja par lielu dārgumu.

Karalis palocīja galvu, nekā neteikdams. Bet viena no abām jaunajām sievietēm, kas tupēja viņam pie kājām, pagrieza galvu un, uz Odzi un Tūki paskatījusies, ļoti ātri teica pa arabiski:

— Allah, tā Visžēlīgā, vārdā! Vai jūs esat Almansura vīri?

Viņi abi noraudzījās uz jauno sievieti, pārsteigti, ka dzird šo valodu pie karaļa Haralda galma. Viņa izskatījās skaista, lielām, brūnām, platām acīm bālajā sejā. Melnie mati divās garās bizēs nokarājās viņai no deniņiem. Tūke nekad nebija varējis lāga iemācīties arabiski; bet nu viņš jau tik sen nebija runājis ne ar vienu sievieti, ka viņam atbilde drīz bija gatava.

— Tu laikam esi no Andalūzijas. Tur esmu redzējis tev līdzīgas sievietes, lai gan maz tik skaistu kā tu.

Tā ātri pasmējās pret viņu, baltos zobus blisinādama, bet tūliņ atkal izskats viņai kļuva skumīgs.

— Tu redzi, svešiniek, kas tu runā manu valodu, ko mans skaistums man ir devis,— viņa teica savā mīkstajā balsī. — Es, andalūziete no kelbitu cilts, sēdu še kā verdzene galējā tumsībā pie pagāniem, nekautrīgi atplīvurota, un berzēju šī Zilzobja vecos, satrupējušos kāju pirkstus. Šai zemē nav nekā cita, kā vienīgi tumsa un aukstums, ādas segas, utis un tāda barība, ko izvemtu Seviļas suņi. Tiešām, še mans vienīgais patvērums no tā, ko man devis mans skaistums, ir Allah.

— Tam darbam, ko tu tagad dari, tu man liecies daudz par labu,— Tūke laipni teica; —tu nu gan varētu atrast vīru, kam ir vēl kas vairāk nekā tikai kāju pirksti.

Viņa atkal saulaini uzsmaidīja viņam, lai gan tikko viņai acīs bija saskrējušas asaras. Bet nu karalis Elaralds sakustējās un dusmīgi teica:

— Kas tu tāds esi, ka tu sāc pļāpāt ar manām sievām kraukļu valodā?

— Esmu Tūke, Pelēkā Gulies dēls, no Listeres,— viņš atbildēja, — un mans zobens un mana veiklā mēle ir viss, kas man pieder. Nekādas necienības pret tevi, kungs karali, nebija manā runā ar tavu sievu. Viņa jautāja man par zvanu, un es viņai atbildēju. Viņa teica, ka zvans tai šķietot esam tikpat laba dāvana kā viņa pati, un ka tas tev būšot tikpat labs kā viņa.

Karalis Haralds nu atkal atvēra muti, lai atbildētu, bet tai pašā acumirklī viņa seja aptumšojās; viņš iesaucās un atgāzās atpakaļ spilvenos, bet abas jaunās sievietes viņam pie kājām pakrita uz grīdas; jo nu no jauna asi bija iesāpējies viņa slimais zobs.

Kambarī izcēlās nemiers. Tie, kas stāvēja karaļa gultai tuvāk, atkāpās, viņa varmācības bīdamies.

Bet brālis Vilibalds nu bija pabeidzis savu maisījumu un droši nāca klāt, dedzīgu seju un mundriem vārdiem.

— Nu, kungs karali! Nu, kungs karali! — viņš drošinādams teica, pārmezdams krusta zīmi vispirms pār karali, pēc tam pār trauku ar maisījumu, ko turēja vienā rokā. Otrā rokā paņēmis mazu kaula karotīti, viņš svinīgi turpināja:

Mokas, ko juti dedzinām muti, dziedinot veldze dzēsīs un raisīs, sāpju smeldze zudīs un gaisīs.

Karalis noraudzījās uz viņu un viņa trauku; nikni nosēcies, viņš papurināja galvu un ievaidējās. Tad viņš sāpēs sita ar roku un sauca varenā balsī:

— Nost, mācītāj! Pazudi ar visu savu viru un savu karoti! Halbjern, staļļmeistar, Arnkel, Grim! Šurp ar cirvi, nobeidziet šo uti mācītāju!

Bet viņa viri, kas bieži viņu tādu bija dzirdējuši, nebēdāja par viņa saucieniem, un brālis Vilibalds neļāvās iebiedēties, bet skaļā balsī turpināja:

— Esi pacietīgs, kungs karali; piecelies sēdus un ieņem šo mutē. Še ir daudz svēta spēka un viss, kas tur klāt piederas. Tikai trīs karotes, kungs, un tev tās nav jānorij. Dziedi, brāli Matēj!

Brālis Matējs, kurš ar lielo krucifiksu rokās turējās aiz brāļa Vilibalda, uzņēma kādu svētu dziesmu:

Solve vinda reis,

Profer lumen caecis,

Mala nostra pelle,

Bona cuncta posce!

Karali šī dziesma, kā rādījās, savaldīja, jo viņš nu pacietīgi ļāva sevi piecelt. Brālis Vilibalds veicīgi iebāza karoti ar maisījumu viņam mutē, tūliņ arī pats sākdams dziedāt līdz brālim Matējam, kamēr visi citi kambarī nogaidot noraudzījās. Karalis metās zils sejā no stiprajām zālēm, bet tomēr turēja muti ciet. Un kad trīs pantiņi bija nodziedāti, viņš paklausīgi izspļāva to, kas viņam bija iedots, pēc kam brālis Vilibalds, turpinot dziedāt, ielēja viņam mutē jaunu devu.

Visi, kas noskatījās, vēlāk bija vienis prātis, ka tikai īsu brīdi pēc tam, kad karalim mutē bija ielieta otra karote, pirms kā vēl bija varēts izdziedāt veselu pantiņu, karalis pēkšņi aizvēra acis un sastinga. Tad viņš atkal atvēra acis un izspļāva to, kas viņam bija mutē. Dziļi nopūties, viņš sauca pēc alus. Brālis Vilibalds pārtrauca dziedāšanu un steidzīgi noliecās pār viņu.

— Vai ir labāk, kungs? Vai sāpes ir atlaidušās?

— Ir atlaidušās, — karalis teica, no jauna nospļaudamies. — Tava dzira bija sūra, bet palīdzēja.

Brālis Vilibalds pacēla rokas aiz laimes:

— Oziannā!— viņš sauca. —Tas ir piepildīts! Svētais Jēkabs no Hispānijas mums ir palīdzējis! Teic Dievu, kungs karali, jo nu sāksies gaišāki laiki. Zobu sāpes nu vairs neaptumšos tavu garu, ne arī sacels bailes tava kalpa krūtīs.

Karalis Haralds palocīja galvu un atbraucīja savas ūsas sāņš. Abām rokām viņš satvēra prāvu kannu, ko kāds galma kalpotājs bija pienesis klāt, un pacēla to pie mutes. Varēja redzēt, ka no sākuma viņš malkus ieņēma uzmanīgi, bailēs, ka sāpes no jauna varētu atgriezties; bet pēc tam viņš dzēra droši, līdz kanna bija iztukšota. Licis to tūliņ no jauna piepildīt, viņš sniedza to Odzēm.

— Esi sveicināts!— viņš teica. —Un paldies par palīdzību!

Odze paņēma kannu un dzēra. Tas bija labākais alus, kādu viņš jebkad bija baudījis, stiprs un labi norūdzis; viņš dzēra, slāpes dzesēdams. Tūke tikai noskatījās un, nopūties, beidzot teica:

Izkaltis kakls un mēle ir tālīnam viesim: ai, viedo un vareno valdniek, jel vēli vienu kannu Tūkem lai ziedo!

— Ja tu esi skalds, tad varēsi dzert, — karalis Haralds teica; —bet tev ir jādzejo, kad būsi dzēris.

Kannu nu piepildīja Tūkem; to pie mutes pielicis, viņš dzēra, galvu tālu atpakaļ atgāzis. Karaļa kambarī visi bija tais domās, ka nebija daudz tādu kannu, kas būtu iztukšotas ātrāk par šo. Tad viņš apdomājās, putas no bārdas slaucīdams, un pēc tam teica stiprākā balsī nekā pirms tam:

Sviagi esmu rāvies bez alus,

Iries un kāvies bez alus:

sveiks, Gorma varenais dēls, kas laipnīgs

man neļāvi kvernēt bez alu-s.

Vīriem kambarī Tūkes vārsmas likās esam teicami sacerētas, un karalis Haralds teica:

— Maz vairs sāk palikt skaldu; vismazāk šos laikus redz tādus, kas var sacerēt vārsmas, ilgi negudrojot. Pie manis daudzi ir nākuši ar dziesmām, un dusmas bija redzēt tos, cauru ziemu sēdot ar degunu alū, bez kā no viņiem būtu bijis kāds labums, pēc tam kad noskaitītas bija tās vārsmas, kas viņiem bija atnestas līdz. Man labāk patīk tie, kam viegli rit vārsmas un kas ik dienas dižajā istabā var gādāt prieku. Var jau būt, ka tu, Tūke no Listeres, esi izveicīgāks nekā citi, ko esmu dzirdējis, pēc tam kad Einars Skolaglams un Vigfūss Viga-Glumssons bija viesojušies pie manis. Jūs abi nu tagad palieciet pie manis pa Ziemas svētkiem, un līdz ar jums jūsu vīri. Alu jums dos to labāko, jo jūsu dāvana man šķiet esam to vērta.

Tad karalis Haralds plati nožāvājās, jo bija noguris pēc grūtās nakts. Ietinies kažokā, viņš dziļāk ierāpās gultā un apgulās atpūsties ar abām jaunajām sievām sev līdzās; tika pārsegtas ādas, un brālis Matējs un brālis Vilibalds pārmeta viņam krustu un nomurmināja lūgšanu. Visi nu izgāja ārā no kambara, un karaļa staļļmeistars, nostājies pagalmā ar zobenu rokā, trīs reizes nosaucās skaļā balsī: „Dāņu karalis guļ! — lai nekāda kņada netraucētu karaļa Haralda mieru.”

devītā nodaļa

Kā svētīja Ziemsvētkus pie karaļa Haralda Zilzobja.

JLrficlmaņi brauca no visām pusēm uz Jelingi svinēt Ziemsvētkus pie karaļa Haralda; un kā guļamkambaros, tā pie galda valdīja liela šaurība. Taču Odze un viņa vīri nesūrojās par jūkli, jo nu viņu vergiem bija labs noiets un tos varēja pārdot visus, pirms vēl svētku laiks bija pāri. Kad Odze bija izdalījis ieņemto naudu, viņa vīri šķita sev bagāti un apmierināti; taču viņi ilgojās kļūt mājās uz Listeri, lai rādītu, ko guvuši, un dabūtu zināt, vai arī abi Berses kuģi jebkad atgriezušies mājās. Tomēr svētku laiku viņi labprāt gribēja pavadīt Jelingē, jo bija liels gods un uz visiem laikiem baudīja lielāku cieņu, ja kas bija dzēris Ziemsvētkus pie dāņu karaļa.

Diženākais starp viesiem bija karaļa Haralda dēls, karalis Svens Divbārdis, kas bija uzbraucis augšā no Hēdebijas ar lielu pavadoņu pulku. Viņš bija draugaļas bērns, kā visi karaļa Haralda pēcteči, un saticības viņiem ar tēvu nebija, tā ka abiem šķita labāk vienam otra neredzēt. Taču pa Ziemsvētkiem karalis Svens aizvien mēdza ierasties Jelingē, pie kam visiem bija zināms, kādēļ viņš nāca. Jo pa Ziemsvētkiem, kad ēdiens un dzēriens bija bagātīgāks un stiprāks, bieži gadījās, ka veci vīri pēkšņi mira gultā vai uz dzeramā sola; tā tas bija noticis ar veco karali Gormu, kurš, krietni iebaudījis cūkgaļu, divas dienas bija gulējis bez valodas un pēc tam nomiris; un karalis Svens gribēja būt tur, kur bija mantu lādes, kad tēvs būs nogāzies. Daudz Ziemsvētku viņš nu bija nācis veltīgi, un viņa nepacietība kļuva ar katru gadu lielāka. Viņa vīri bija vareni karavīri, dzedri un neiecietīgi, un viņiem grūti nācās sadzīvot mierā ar karaļa Haralda ļaudīm; turklāt tagad šai ziņā bija vēl ļaunāk nekā agrāk, kamēr karalis Haralds bija licies kristīties un daudzi no viņa vīriem līdz ar viņu. Jo karalis Svens turējās pie vecās ticības un sīvi smējās par sava tēva atgriešanos; viņš teica, ka dāņi būtu pasargāti no tādiem ērmiem, ja vecais būtu praties agrāk nomirt.

Bet to viņš neteica skaļi, kamēr viņš bija Jelingē, jo karalis Haralds bija ātrs dusmās un tādās reizēs bīstams visiem. Nevienam no viņiem nebija ko otram teikt pēc apsveicināšanās; un no savām goda vietām lielajā istabā viņi neuzdzēra viens otram vairāk, kā bija nepieciešams. Dienu pirms Ziemsvētkiem sacēlās sniegputenis, bet pēc tam pārstāja un iestājās sals. Bet Ziemsvētku rītā, kad mācītāji noturēja svētku dievkalpojumu un visa karaļa sēta bija pilna gardas smaržas no gatavošanās namā, pienāca no dienvidiem un piestāja pie steķiem garš kuģis vētras saplosītām burām un noledoju-šiem airiem. Karalis Haralds sēdēja dievnamā, kur viņu pamodināja ziņnesis; viņš nevarēja saprast, kas tie tādi viesi varēja būt un uzkāpa lievenī paraudzīties uz kuģi. Kuģis bija augstām malām, un sarkanā pūķa galva priekšgalā slējās augšup uz līkā kakla, bet žokļi bija pilni ledus pēc pārciestās vētras. Vīrus apledojušās drānās redzēja kāpjam malā un starp tiem virsaiti zilā apmetnī un vēl otru sarkanā; sarkanais šķita tāda paša garuma kā zilais. Karalis Haralds noskatījās visā, cik vien notālēm varēja saredzēt, un teica:

— Tas šķiet jomsvikingu kuģis, vai arī no Sveas puses; lepni ļaudis tur ir uz klāja, ja nāk pie dāņu karaļa ar vienu pašu kuģi, nepacēluši miera vairogu. Zinu tikai trīs vīrus, kam nepietrūktu drosmes to darīt: Skuglaru Tosti, Vagnu Okesonu un Stīrbjernu. Turklāt, kuģis ir ieairējis, nenoņēmis pūķa galvas, kaut gan katram vīram ir zināms, ka saus-zcmnickiem tāds skats derdzas, bet es zinu tikai divus, kam maz bēdas par to, kas tīk sauszemniekiem: tie ir Vagns un Stīrbjerns. Cik no kuģa var redzēt, tas nav meklējis patvēruma vētras laikā, taču zinu tikai vienu, kas nevairās tāda laika, kāds bija šonakt. Tādēļ domāju, ka tas ir Stīrbjerns, mans znots, kura neesmu redzējis četrus gadus. To rāda zilais apmetnis, jo zilu apmetni viņš nēsā no tā laika, kamēr ir ieguvis sava tēva mantojumu atpakaļ no karaļa Ērika. Kas tas otrs, kurš rādās tikpat slaidi noaudzis kā viņš, nevaru droši pateikt, bet visi trīs Strutharalda dēli ir garāka auguma nekā citi un ir Stīrbjerna draugi. Sigvalds Jārls tas nevar būt, jo tam nu vairs netīk Ziemsvētku dzīres tā kauna dēļ, ko tas sev uzkrāvis, atkāpdamies no Jērungavogas, un He-mings, viņa brālis, mīt Anglijā. Bet tas būs trešais no viņiem, Torkels Hēge.

Tā teica karalis Haralds, kura gudrība bija liela. Un kad svešie uznāca karaļa sētā un izrādījās, ka viņam bija taisnība, viņš kļuva mundrāks nekā visu laiku pēc karaļa Svena ierašanās. Apsveicis Torkelu un Stīrbjernu, viņš tūliņ lika izkurināt pirti un atnest siltalu viņiem visiem.

— Tas var noderēt pēc tāda brauciena pat visbrašākajiem karavīriem; un ir tiesa, kā vecie mēdza teikt:

Siltalus vīriem salušiem, siltalus tiem, kas gura; jo alus silts ir miesas draugs un stipru dūšu tura.

Daži no Stīrbjerna vīriem tā bija pārņemti no brauciena, ka drebēja, uz vietas stāvēdami; bet kad viņiem pasniedza kannas ar siltalu, rokas viņiem tūliņ kļuva drošas, un neviens piliens neizlaistījās.

— Un nu, kad būsit bijuši pirtī un atpūtušies, sāksies Ziemsvētku dzīres; uz to man tagad ir lielāks prieks, nekā ja man tikai uz manu dēlu būtu jālūkojas pār galdu.

— Vai tad Divbārdis ir še pie tevis?— Stīrbjerns vaicāja, aplaizdams acis apkārt. — Ar viņu es labprāt gribētu runāt.

— Viņš cer redzēt mani nomirstam alus nāvē, — karalis Haralds teica, — un tādēļ ir še. Man šķiet, ja jau reiz miršu Ziemsvētku dzīrēs, tad galvenokārt tādēļ, ka būšu par daudz atskatījies viņa greizajā sejā. Gan jau tev būs laiks ar viņu izrunāties, bet vienu lietu es gribētu zināt: vai starp tevi un viņu ir asinis?

— Nē, asiņu nav,— Stīrbjerns teica, —bet tādas varētu rasties. Viņš man bija apsolījis kuģus un ļaudis palīgā pret manu radu Upsalā, bet es nekā nesagaidīju.

— Tagad,— karalis Haralds teica, —pie manis ir tāda kārtība, ka pa svētku laiku nedrīkst celt nekādu ķildu, tas bija tas, ko gribēju, lai tu tūliņ zinātu, ja arī tev tādu klusumu grūti nāktos panest. Jo es tagad turos pie Kristus, kas man daudzējādā ziņā ir palīdzējis; un Kristus necieš nekāda nemiera Ziemsvētku dienā, kas ir viņa dzimšanas diena, ne arī svētku dienās pēc tam.

— Esmu trimdinieks,— Stīrbjerns teica, —un nevaru piekopt miera, jo ar mani ir tā, ka labāk gribu būt krauklis, nekā tas, ko krauklis knābā. Bet ja esmu viesos pie tevis, domājos varam turēt mieru tikpat labi kā jebkurš cits, lai kādiem dieviem būtu veltīti svētki, jo tu man esi bijis labs sievas tēvs, un ar tevi man nekad nav bijis ķildu. Bet tiesa kas tiesa, man tev nu jāvēstī, ka tava meita Tīra ir mirusi, lai gan man labāk būtu paticies atvest tīkamākas ziņas.

— Tā ir sēru vēsts,— karalis Haralds teica. —No kā viņa mira?

— Viņa pārskaitās, kad paņēmu sev vendu draugaļu, un dusmās sāka spļaut asinis; tad tā sāka dēdēt un nomira. Citādi viņa bija laba sieva.

— To es jau esmu ievērojis, — karalis Haralds teica, —ka jauni ļaudis mirst ātrāk nekā veci. Bet nu neļausim tam pārāk nomākt mūsu prātus, kur mums svinami Ziemsvētki; vēl jau man ir vairāk meitu, ar kurām nezinu ko iesākt. Visas viņas ir stūrgalves un grib precēt tikai augstas kārtas vīrus, kam liela slava; un tev nebūs ilgi jāsēd atraitņos, ja kāda tiks prātam. Tu redzēsi viņas visas; un var notikt, ka tādēļ nekāda lāga Ziemsvētku miera viņu starpā nebūs.

— Man nu gan tagad cits kas vairāk stāv prātā nekā precības, bet par to mēs varam runāt vēlāk.

Pa durvīm un no bēniņu lieveņiem daudz acu lūkojās uz Stīrbjernu, kad viņš ar saviem vīriem gāja uz pirti; jo viņš bija rets viesis un lielākais no visiem karavīriem Ziemeļos pēc Lūdbrūka dēliem. Viņam bija gaiša bārda, kas bija īsi apcirpta, un bāli zilas acis; un tie, kas viņu nekad agrāk nebija redzējuši, izbrīnījušies murmināja, redzēdami viņu esam tievu un slaidi noaugušu vīru. Jo visi zināja esam viņu tik spēcīgu, ka viņš ar savu zobenu, sauktu Šūpuļdziesma, šķēla vairogus kā plāceņus un apbruņotus vīrus no pleca līdz šekumam. Gudri vīri zināja teikt, ka viņam esot vecās Upsalas cilts laime un ka tā dod viņam spēku un sekmes visos viņa pārdrošajos pasākumos. Taču labi zināms bija arī tas, ka daļa no cilts vecā lāsta un nelaimīgā likteņa bija pārgājusi uz viņu; tādēļ viņš bija no savas zemes izdzīts virsaitis; ar to arī izskaidrojams, ka nogurums un liela grūtsirdība reizēm uzmācās viņam. Tādās reizēs viņš mēdza viens pats noslēgties un gulēt dienu dienā, nopūzdamies un tumši murminādams, neciezdams neviena cilvēka savā tuvumā, izņemot sievu, kas sukāja viņa matus, un vecu koklētāju, kas viņam ielēja alu un spēlēja skumjas meldijas. Bet tikko grūtsirdība viņam bija pārgājusi, viņš steigšus devās sirojumos pa jūru, un savus norūdītākos vīrus viņš tad varēja novest līdz nogurumam un bailēm ar savu pārdrošību un nelāgo braucamo laimi.

Tā ap viņu valdīja bailes, kas bija lielākas kā ap citiem virsaišiem, it kā kaut kas no pašu dievu spēka un bīstamības mājotu viņā; un dažiem šķita, ka viņš tiešām kādreiz savā spēka pārpilnībā aizbrauks uz Miklagordu un tur paliks par ķeizaru un apbrauks pasaulei apkārt ar varenām flotēm.

Bet citi teicās redzam viņam no acīm, ka viņš mirs jauns un nelaimē.

Nu viss bija sagatavots Ziemsvētku svinībām karaļa Haralda dižajā istabā, un visus vīriešus nosēdināja tur. Neviena sieviete nesēdēja līdz tādā lielā dzeršanā, jo bija grūti diezgan, tā šķita karalim Haraldam, uzturēt mieru starp vīriem, kas bija paši vien savā starpā, un daudz grūtāk tas nāktos, ja reibumā pie viņiem būtu sievietes, kam rādīt savu brašu-mu. Kad visi bija ieņēmuši vietas, karaļa ziņnesis pasludināja, ka dižajā istabā valda Kristus un karaļa Haralda miers, un ka neviens asmenis nav lietojams nekam citam kā tikai barības sagriešanai: cirstas un durtas brūces, kā arī katru asiņojošu brūci, ko kāds vīrs nodarīs otram vai nu ar alus stopu vai gaļas kaulu, koka šķīvi, pavārnīcu vai dūri, uzskatīs kā pilnu slepkavību, necienību pret Kristu un par neizpērkamu vainu, un vainīgajam uzsies akmeni kaklā un noslīcinās dziļā ūdenī. Visi ieroči, izņemot ēdamos nažus bija atstāti priekštelpās, un tikai tiem godājamiem vīriem, kas sēdēja pie karaļa Haralda paša galda, bija zobeni līdz; jo par viņiem domāja, ka tie spēs savaldīties arī dzēruši.

Lielā istaba bija celta, lai tanī ērti varētu ietilpināt sešus lielsimtus, un tās vidū bija karaļa Haralda paša galds, pie kura sēdēja trīsdesmit visvairāk godājamo vīru. Citu galdi atradās šķērsu istabai, tās abos galos. Pa labi no karaļa Haralda sēdēja Stīrbjerns un pa kreisi bīskaps Popo; tieši iepretim karalim Svenam, labajā pusē, atradās Torkels Hēge un kreisajā kāds vecs sarkans plikgalvis jārls no Mazajām salām, Sibe vārdā; tālāk sēdēja pārējie pēc savas cieņas, pie šī galda karalis Haralds pats bija noteicis katram viņa vietu. Odzi nevarēja skaitīt pie lielajiem virsaišiem, bet viņš bija dabūjis labāku vietu nekā varēja gaidīt, un Tūkc līdz ar viņu, jo karalis Haralds bija viņiem pateicīgs par lielo zvanu, un viņam tika Tūkes dziesminieka dāvanas. Odze sēdēja trešais no bīskapa un Tūke ceturtais, jo Odze bija teicis karalim Haraldam, ka labprāt negribētu šķirties no Tūkes, kurš no alus varot kļūt grūti savaldāms. Viņiem iepretim, galda otrā pusē, sēdēja virsaiši no karaļa Svena pavadonības. Bīskaps nu noskaitīja lūgšanu, uz karaļa Svena vēlēšanos pēc iespējas īsu, un tad tika trīs reizes sadzerts: Kristum par godu, uz karaļa Haralda laimi un uz saules atgriešanos. Arī nekristītie dzēra Kristum par godu, jo tā bija pirmā sadzeršana un viņiem slāpa alus; bet daži no viņiem uzmeta āmura zīmi uz kannas un nomurmināja Tūra vārdu pirms dzeršanas. Kad uzdzēra karaļa Haralda laimei, karalim Svenam alus ieskrēja nepareizā rīklē, un viņš tā kāsēja, ka Stīrbjerns viņam jautāja, vai malks bijis viņam par stipru.

Nu ienesa cūkgaļu; karavīri un virsaiši apklusa, ieraudzījuši to nesam, un dziļi ievilka elpu, priecīgi viebdamies; daudzi atlaida jostas vaļīgāk, lai jau sākumā būtu gatavi. Jo lai gan bija ļaudis, kas apgalvoja, ka pie karaļa Haralda tagad uz vecuma dienām varot manīt zināmu skopumu attiecībā uz sidrabu un zeltu, tomēr neviens nekā tamlīdzīga nebija teicis par viņu, zīmējoties uz ēdienu un dzērienu, bet vismazāk gan tie, kas pie viņa bija baudījuši Ziemsvētku mielastu.

Četrdesmit astoņas labi barotas cūkas karalis Haralds parasti lika kaut uz Ziemsvētkiem; pie tam viņš mēdza teikt, ja ar to arī nepietiekot visiem Ziemsvētkiem, tomēr pa gardam kumosam iznākot katram, un pēc tam esot jābūt mierā ar aitām un vēršiem. Virtuves ļaudis nāca pa divi, cits aiz cita, garā virtenē, ar kūpošiem katliem vidū, citi nesa muldas ar asiņu desām. Virtuves puiši ar garām dakšām nāca līdz; un kad katli bija nolikti zemē pie galdiem, viņi, iegrūduši dakšas virumā, izzvejoja lielus gabalus, tos pēc kārtas nolikdami viesiem priekšā, lai nevienam nenotiktu pārestība; katram tika dota laba olekts asiņu desas, vai vēl vairāk, ja kāds vēlējās. Plāceņi un cepti rāceņi māla bļodās stāvēja uz galda, un galdu galos toveri ar alu, lai ragus un kannas aizvien no jauna varētu piepildīt.

Kad cūkgaļu pienesa pie Odzes un Tūkes, viņi sēdēja nekustīgi, pagriezušies pret katlu, un vērīgi lūkojās, kā puisis zvejoja ar iesmu. Viņi no prieka nopūtās, kad viņš izcēla viņiem labus sāna gabalus. Atgādinādami viens otram, cik sen viņi nebija sēdējuši pie tāda mielasta, viņi brīnījās, kā tik daudz gadu bija varējuši izturēt zemē, kur nebija cūkgaļas. Bet kad nāca asiņu desa, abiem saskrēja asaras acīs, jo viņiem šķita, ka nebija dabūjuši lāga paēst, kamēr bija izbraukuši no mājas kopā ar Krūku.

— Labākas smaržas vairs nav, — Odze klusu teica.

— Tur ir ķimenes klāt,— Tūke teica lauztā balsī.

Viņš iebāza desu mutē, cik tālu tā gāja iekšā, un nokodis jāka gremot; tad, atkal ātri atpakaļ pagriezies, viņš tvēra pēc apkalpotāja, kurš gribēja iet tālāk ar muldu; nogrābis viņu aiz svārkiem, Tūke teica:

— Dod man tūliņ pie viena vairāk desas, ja tas nav pret karaļa Haralda rīkojumu; jo man ilgi ir klājies grūti anda-lūziešu zemē, kur nav vīru ēdiena; esmu noilgojies pēc septiņu Ziemsvētku asiņu desām, ko līdz šim neesmu dabūjis baudīt.

— Ar mani ir gluži tas pats, — Odze iesaucās.

Kalps smējās un teica, ka karalim Haraldam esot desu diezgan visiem. Viņš uzlika viņiem katram pa luņģim no pašām resnākajām, un viņi nu jutās mierīgi un sāka visā nopietnībā ēst.

Nu labu laiku netika runāts, ne pie karaļa galda, ne pie citiem, izņemot ja vīri prasīja vēl alus vai starp kumosiem slavēja karaļa Haralda ēdienu.

Pa labi no Odzes sēdēja jauns vīrs, kurš grieza ēdienu ar nazi, kā spals bij sidrabu izrotāts; viņam bija gaiša āda un gari, skaisti mati, kas bija rūpīgi izsukāti. Viņš piederēja’ pie Torkela Hēges pavadonības un, acīm redzot, bija no labas cilts, jo sēdēja tik augstā vietā pie karaļa galda, lai gan viņam vēl nebija bārdas; to varēja redzēt arī no viņa smalkajām drānām un viņa sidraba šķēpa jostas. Kad pirmā ēstgriba bija apmierināta, viņš griezās pie Odzes un teica:

— Dzīrēs ir labi sēdēt līdzās tālu braukušiem vīriem; un es šķitos dzirdējis, ka tu un tavs kaimiņš esat bijuši tālāk par dažu labu.

Odze atteica, ka tas esot taisnība un ka viņi ar Tūki septiņus gadus bijuši spāņu zemē.

— Jo daudzu iemeslu pēc, — tā viņš teica, — mūsu ceļojums iznāca garāks, nekā bijām domājuši; un daudzi, kas tanī bija ņēmuši dalību, vairs nekad neatgriezās atpakaļ.

— Tad jums ir daudz kas ko stāstīt, — otrs teica, — bet, lai gan neesmu bijis tik tālu kā jūs abi, arī es esmu ņēmis dalību ceļojumā, no kura daudzi nav atgriezušies atpakaļ.

Odze jautāja viņam, kas viņš esot un kāds bijis viņa ceļojums.

— Esmu no Bornholmas, — otrs atbildēja, — un mani sauc Sigurdu; mans tēvs bija Bue Digrc. Par viņu tu varbūt būsi dzirdējis runājam, lai gan ilgi esi bijis ārzemēs. Es biju līdz Jērungavogā, kur viņš krita, un tur mani sagūstīja kopā ar Vagnu un citiem. Es tagad nesēdētu še un ar tevi nerunātu, ja man nebūtu manu garo matu; jo mani izglāba mani garie mati, kad gūstekņi bija nogalināmi.

Nu pie galda jau vairāki bija apmierinājuši izsalkumu un kļuvuši runīgi; arī Tūke iejaucās sarunā, teikdams, ka born-holmieša vārdi izklausoties savādi un ka viņa stāstu būtu vērts dzirdēt; jo pašam viņam aizvien esot licies, ka gari mati karavīram drīzāk var kaitēt nekā nākt par labu. Torkels Hēge sēdēja un badīja zobus tai smalkajā veidā, kāds bija sācis ieviesties starp lielmaņiem, sānis pagriezies, plaukstu mutei priekšā aizlicis. Viņš dzirdēja šo sarunu un teica, ka gari mati vairāk nekā vienreiz ieveduši karavīrus nelaimē un ka gudri vīri tāpēc aizvien uzsienot matus uz augšu zem bruņcepures. Taču no Sigurda Buesdēla stāsta, tā viņš teica, varot mācīties, ka arī gari mati gudram vīram varot noderēt, un viņš cerot, ka visi lielajā istabā sapulcētie dabūšot stāstu dzirdēt.

Karalis Svens patlaban bija labā omā, lai gan sākumā, Stīrbjernu ieraudzījis, bija bijis drūms. Viņš sēdēja atpakaļ atzvēlies savā goda vietā un grauza cūkas kāju, spļaudams kaulus grīdas salmos un ar patikšanu noraudzīdamies, kā karalis Haralds, kurš sarunājās ar Stīrbjernu par sievām, vēl aizvien ēda un dzēra vairāk nekā jebkurš cits. Noklausījies, kas tika teikts par gariem matiem, arī viņš izteica savas domas, ka gudram karavīram vajagot domāt arī par savu bārdu, jo cīņā vētras laikā paša bārda varot aizsegt acis taisni tad, kad jānotēmējot cirtiens vai metiens; tādēļ, tā viņš teica, viņš jau agri piesavinājies paradumu kara gājienos valkāt bārdu pīnēs. Taču nu viņš labprāt gribētu dzirdēt, kāds Si-gurdam Buesonam bijis labums no paša matiem; jo vīriem, kas bijuši līdz Jērungavogā, parasti mēdzot būt stāstāmas labas lietas.

Bīskaps Popo nebija jaudājis ņemt pretim visu, kas viņam bija celts priekšā, un nu sēdēja žegodamics no alus, bet tomēr ari gribēja runāt. Viņš teica, ka labprāt gribētu pastāstīt viņiem visiem par ķēniņa dēlu Absalomu, kas kritis nelaimē savu garo matu dēļ; šis, tā viņš teica, esot labs un pa-māclgs stāsts, kas stāvot rakstīts Dieva paša svētajā grāmatā. Bet karalis Svens tūliņ atsaucās, ka tādas lietas, viņš varot stāstīt sieviešiem un bērniem, ja tie gribot dzirdēt; tā starp viņiem abiem ar bīskapu nu izcēlās vārdu maiņa par to. Tad karalis Haralds teica:

— Laika stāstīt pietiks gana visiem tādās svinībās kā šīs, kas ilgst sešas dienas; un kas gan var būt labāks par krietniem nostāstiem, kad cilvēks ir paēdis un tam vēl ir alus kannā. Jo tā laiks starp ēdienu reizēm paiet ātri un ir mazāk ķildu pie galdiem. Bet tas man ir jāsaka bīskapam par godu, ka viņš zina labus stāstus; jo es pats ar patikšanu esmu noklausījies daudzus no tiem, kā par svētajiem, tā par apustuļiem un par vecajiem Austrumzemes ķēniņiem. Viņš man daudz ir stāstījis par Zālamanu, ko Dievs mīlējis un kurš bijis līdzīgs man, lai gan, tiesa kas tiesa, viņam bijušas vairākas sievas. Un nu manas domas ir tās, ka bīskapam jāstāsta pirmajam, iekām viņš sāk pagurt no ēdiena un alus; iedzeršana Ziemsvētkos viņam nesokas tā kā mums, jo viņš pie tās nav laikus pieradis. Bet pēc viņa stāstīs citi savus stāstus, piemēram tie, kas ir bijuši Jērungavogā, kopā ar Stīr-bjernu pie vendiem, vai kaut kur citur. Un še sēd arī vīri, kas ir bijuši pat Spānijā un ar kuģi atveduši man svētu zvanu, kas man bijis ļoti noderīgs; arī viņus mēs labprāt gribam dzirdēt šo svinību laikā.

Visiem šķita, ka karalis Haralds ir runājis gudri, un tā notika, kā viņš bija teicis; tanī vakarā, pēc tam kad bija ienestas lāpas, bīskaps stāstīja par ķēniņu Dāvidu un viņa dēlu Absalomu. Viņš runāja stiprā balsī, tā ka visi varēja viņu dzirdēt, un ar lielu gudrību; visiem, izņemot karali Svenu, patika viņa stāsts. Kad bīskaps bija beidzis stāstīt, karalis Haralds teica, ka šo stāstu tiešām esot vērts paturēt prātā dažā labā ziņā, bet Stīrbjerns smējās un, uzdzerdams karalim Svenam, teica:

— Tas būtu labs padoms tev, lai tu turpmāk nocērp tik īsus matus kā bīskapam.

Karalim Haraldam patika šis teiciens un, sizdams sev pa gūžām, viņš tā smējās, ka viņa augstais sēdamais sols drebēja; bet kad viņa un Stīrbjerna vīri redzēja savus kungus smejamies, viņi sekoja piemēram, arī ja nekā nebija dzirdējuši. Tikai karaļa Svena vīriem tas nepatika; pats viņš no-bāla no dusmām un kaut ko murminādams kodīja ūsas, draudīgā skatā, it kā gatavodamies lēkt augšā un lietot varu. Stīrbjerns sēdēja atpakaļ atgāzies, raudzīdamies viņā savām izbalējušām acīm, un smaidīja, ir acu nepamirkšķinājis; svētku telpā nu jau bija liels satraukums, un tā vien rādījās, ka Ziemsvētku mieram būs pienācis gals. Bīskaps, rokas izstiepis, kliedza kaut ko, ko neviens nedzirdēja; vīri raudzījās viens otrā pāri galdam, ar roku taustīdami pēc tuvākā ‘metamā. Bet abi karaļa Haralda nerri, divi mazi īru vīriņi, kuru veiklība bija tālu izdaudzināta, uzlēca nu uz karaļa galda, raibos kamzoļos, ar spalvām matos. Platās piedurknes vicinādami, viņi, krūtis izgāzuši, lēca uz augšu un dziedāja viens pret otru kā gaiļi tik labi, kā neviens neatcerējās dzirdējis gaili dziedam; drīz vien visi bija aizmirsuši dusmas un sēdēja gluži bez spēka no smiekliem par viņu mākslām. Ar to beidzās pirmā svētku diena.

Nākošā dienā, kad mielasts bija pāri un lāpas ienestas, Si-gurds Buesons stāstīja, ko bija piedzīvojis Jērungavogā un kāds labums viņam bija bijis no viņa garajiem matiem. Vi-šiem šis kara brauciens bija labi zināms: kā jomsvikingi un vīri no Bornholmas un Skones bija izbraukuši ar lielu floti, Strutharalda dēlu, Bues Digra un Vagna Okesona vadībā, lai atgūtu Norvēģiju no Hokona Jārla, un kā tikai nedaudzi bija atgriezušies atpakaļ no šī mēģinājuma; nekā daudz par to Sigurds neteica, ne arī par to, kā Sigvalds ar saviem kuģiem bija atstājis kauju. Jo nebūtu labi runāt ļaunu par Sig-valdu, kad Torkels Hēge sēdēja starp klausītājiem, lai gan visi zināja, ka Torkels ir drošsirdīgs vīrs un ka viņš cīņā ar lielu akmeni bija dabūjis pa galvu, kad abas flotes piestājās viena pie otras, un nebija bijis pie samaņas, kad viņa brālis airēja projām.

Sigurds bija atradies uz sava tēva kuģa un turējās pie tā, ko pats bija piedzīvojis. Viņš stāstīja par sava tēva nāvi: kā Bue pēc niknas cīņas, kad norvēģu drūzmēšanās uz viņa kuģa kļuvusi liela, bija dabūjis zobena cirtienu sejā, kas nošķēlis degunu un lielāko daļu no zoda, un kā viņš tad bija pacēlis savu lielo mantas lādi un pārlēcis pār kuģa malu ar to; un kā Bues rads Aslaks Holmskalle neprātā kā berserks bija devies cīņā bez bruņcepures un vairoga, ko tagad vairs tikai reti dabū redzēt, cirzdams ar abām rokām un pats būdams dzelzij neievainojams, līdz kamēr kāds skalds no Islandes, kas pavadīja Hokona Jārla dēlu Ēriku, bija pacēlis laktu no klāja un ielauzis viņam galvas kausu.

— Mēs, kas vēl bijām palikušies dzīvi uz mana tēva kuģa, — Sigurds teica, —daudz nekā vairs nespējām darīt; jo mūsu bija maz un bijām pārguruši; un visi mūsu kuģi nu jau bija novākti, izņemot vienīgi paša Vagna, uz kura vēl notika cīņa. Mūs saspieda kopā priekšgalā, un drīz mēs vairs nevarējām pakustināt ne roku, ne kāju; beidzot mūsu bija atlicis deviņi, visi ievainoti; tad mūs iespieda starp vairogiem un sagūstīja. Mūs atbruņotus noveda krastā; bet drīz pienāca arī pēdējie no Vagna kuģa, un līdz ar tiem arī Vagns pats. Viņu nesa divi vīri, viņam bija zobena un metamā šķēpa vātis, viņš bija bāls un pārguris un neteica nekā. Mums atļāva apsēsties uz kāda baļķa krastmalā, kājas mums sasēja ar garu virvi, bet rokas atstāja brīvas; un tā nu mēs sēdējām un gaidījām, kamēr ļaudis jautāja par mums Hoko-nam Jārlam, ko ar mums lai dara. Viņa lēmums bija, ka mēs tūliņ nogalināmi; Ēriks Jārls, viņa dēls, pienāca skatīties un līdz ar viņu daudz citu; jo norvēģi gribēja redzēt, kā turēsies jomsvikingi, kad tiem jāmirst. Bijām trīsdesmit vīru uz baļķa, deviņi no Bues kuģa, astoņi no Vagna, pārējie no citiem; Vagns pats sēdēja pēdējais pa labi. Tos, kurus es pazinu no tiem, kas tur sēdēja, es tagad minēšu.

Tad viņš uzskaitīja visus, kuru vārdus viņš zināja, tādā kārtībā, kādā viņi bija sēdējuši uz baļķa, un visi lielajā istabā vērīgi klausījās, jo daudzi no tiem, kurus viņš minēja, bija pazīstami vīri, kam bija radinieki starp klausītājiem.

— Nu pienāca kāds vīrs ar cirvi, — Sigurds Bucsons turpināja, — un, Vagnam priekšā nostājies, teica: „Vai tu zini, kas es esmu?” Vagns paskatījās uz viņu, bet nelikās par viņu zinis un nekā neatbildēja, jo bija gluži pārguris. Otrs teica: „Esmu Torkels Leira, bet tu varbūt atcerēsies savu solījumu, ka nogalināsi mani un gulēsi ar manu meitu Ingeborgu.” Tas bija taisnība, ko viņš teica; tā Vagns bija solījies, pirms devās sirojumā, jo bija dzirdējis, ka Torkela meita esot skaistākā meitene Norvēģijā un bagātākā arī. „Bet nu,” Torkels Leira teica, plati atņirdzis zobus, „drīzāk liekas, ka es nogalināšu tevi.” Vagns savieba lūpas un teica: „Vēl visi Jomsvikingi nav miruši.” — „Bet tādi viņi drīz būs,” Torkels atsaucās, „un par to parūpēšos es pats, lai nebūtu nekāda niekošanās; tu redzēsi visus savus vīrus mirstam no manas rokas, un pēc tam pats drīz sekosi viņiem.” To teicis, Torkels aizgāja uz otru baļķa galu un sāka cirst nost galvas gūstekņiem, vienam pēc otra, tā kā viņi sēdēja; viņam bija labs cirvis, un viņš dedzīgi ķērās pie lietas, nekad viņam nevajadzēja cirst divreiz vienam un tam pašam vīram. Man šķiet, ka tie, kas to redzēja, citu nevarēja teikt, kā vien to, ka Vag-na un Bues vīri zināja turēties varonīgi nāves priekšā. Divi, kas sēdēja netālu no manis, runāja par to, vai var vēl ko just, kad galva jau nost, un bija vienis prātis tai ziņā, ka tā kaut ko iepriekš zināt esot grūti. Viens teica: ,,Te man rokā ir sprādze, un ja ko jutīšu vēl pēc tam, kad man būs noņemta galva, iespraudīšu to zemē.” Torkels pienāca pie viņa, un pēc viņa cirtiena sprādze tūliņ izkrita no rokas. Tad vairs bija atlikuši tikai divi, līdz Torkels pienāca pie manis.

Sigurds Buesons smējās, raudzīdamies uz dzīrotājiem, kas sēdēja klusu un vērīgi klausījās, un, pacēlis savu alus kannu, dziļi ievilka malku. Karalis Haralds teica:

— Redzu, ka tev vēl ir tava galva, un no klunkšķēšanas varu dzirdēt, ka tavam kaklam nav nekādas vainas; bet tā kā jums bijis tur uz baļķa, tad ir grūti saprast, kā tu esi varējis paglābt šīs lietas, lai tavi mati būtu cik gari būdami. Tas, man jāsaka, ir labs stāsts, tikai neliec nu mums ilgi gaidīt beigu.

Visi domāja tāpat kā karalis Haralds, un Sigurds Buesons turpināja:

— Kamēr sēdēju tur uz baļķa, nejutu baiļu vairāk par citiem; tikai man šķita nožēlojami mirt nepaveikušam nekā, par ko būtu vērts stāstīt. Tādēļ teicu Torkelam, kad viņš pienāca: ,,Baidos savu matu dēļ, man negribētos tos nošķiest ar asinīm.” Pie tam atglaudu tos pār galvu uz priekšu; un kāds vīrs, kurš sekoja Torkelam — man vēlāk tika teikts, tas esot bijis viņa svainis — panācās uz priekšu un, aptinis manus matus sev ap rokām, teica Torkelam: „Cērt nu!” To viņš arī darīja, bet es atrāvu galvu atpakaļ, cik ātri spēdams, tā ka cirvis krita starp mani un viņa svaini un nogrieza abas viņa rokas. Tā viena palika karājamies manos matos.

Visi lielajā istabā sāka skaļi smieties, arī Sigurds pats smējās un turpināja:

— Smejieties vien, bet tas vēl nav nekas pret to, kā norvēģi smējās, kad redzēja Torkela svaini noveļamies zemē un Torkelu stāvam un blenžam uz viņu; daži apvēlās no smiekliem. Jārls Ēriks pienāca pie manis un teica: ,,Kas tu esi?” Es teicu: „Mani sauc Sigurdu, mans tēvs bija Bue; bet vēl visi Jomsvikingi nav miruši.” Jārls teica: „Var redzēt, ka tu esi Buem rada; vai gribi pieņemt dzīvību no manis?”—„No tāda vīra kā tu pieņemu to,” atteicu. Un mani atraisīja no virves. Bet Torkelam tas nepatika un viņš kliedza: „Vai tagad sākas tādas lietas? Tad labāk nekavēšos ar Vagnu.” To teicis, viņš, cirvi pacēlis, skriešus devās pie viņa uz baļķa galu, kur šis sēdēja. Bet vienam no Vagna vīriem, Skardem, kurš sēdēja ceturtais no Vagna, šķita netaisni, ka Vagnam cirtīs, iekām vēl būs bijusi viņa kārta. Tādēļ viņš metās uz priekšu pāri kāju virvei, kad Torkels skriešus tuvojās, un Torkels nogāzās pār viņu, taisni Vagnam priekšā. Vagns noliecās un paguva paķert cirvi; nekāds nogurums viņā nebija manāms, kad viņš to iemēja Torkelam galvā. „Tā bija puse no solījuma, bet vēl visi Jomsvikingi nav miruši.” Norvēģi smējās nu vēl vairāk kā nupat, un Ēriks Jārls teica: „Vai gribi pieņemt dzīvību, Vagn?” — „To gribu,” Vagns atteica, „ja to dod visiem.” — „Lai tā notiek,” jārls teica; un tā visus atraisīja. Tā mēs divpadsmit no tiem, kas sēdēja uz baļķa, palikām dzīvi.

Sigurdu Buesonu ļoti cildināja par viņa stāstu, un visi uzteica viņa prasmi gūt labumu no saviem matiem. Nu daudz tika runāts pie galda par to, ko viņš bija stāstījis, par viņa paša lielo laimi un par Vagnu; bet Odze teica Sigurdam:

— Daudz no tā, ko visi citi zina, nav zināms ne man, ne Tūkem, tādēļ ka tik ilgi esam bijuši projām no savas zemes. Kur tagad ir Vagns un kā viņam klājies no tā laika, kamēr viņš dzīvs tika projām no baļķa? No tava stāsta man liekas, it kā viņa laime būtu lielāka, nekā es jebkad par kādu cilvēku esmu dzirdējis.

— Pareizi domāts, — Sigurds atbildēja, — un viņa laime nav palikusi pusceļā. Viņš lielā mērā ieguva Ērika Jārla labvēlību, un pēc kāda laiciņa, uzmeklējis Torkela Leira meitu, atrada viņu vēl daiļāku, nekā bija domājis. Viņai nekas nebija pretim palīdzēt viņam turēt otru solījuma pusi, un nu viņi ir precējušies, un viņiem klājas labi. Viņš domā braukt ar viņu mājās uz Bornholmu, kolīdz būs pienācis laiks, bet, cik pēdējo reizi par viņu dzirdēts, tad viņš vēl esot Norvēģijā un esot sūdzējies, ka viņš tik ātri netiekot projām no turienes. Jo meitai līdz nākot tik daudz māju un kustamas mantas, ka nav tik ātri iespējams pārdot visu par labu naudu; bet Vagns nav paradis pārdot nelaikā par lētu maksu.

— Tavā stāstā ir kāda lieta, kas man neliek miera,— Tū-ke teica Sigurdam, — un tā ir tava tēva mantas lāde, ko tas paņēma sev līdz, nolēkdams no kuģa. Vai tu izcēli to pirms savas aizbraukšanas no Norvēģijas, jeb vai to ir izcēlis kāds cits? Ja tā vēl guļ jūras dibenā, zinu, ko es darītu, ja nokļūtu Norvēģijā, es mēģinātu izcelt lādi, jo Bues sidrabs ir to vērts.

— Pēc tās lādes ir daudz zvejots, — Sigurds teica, — to ir darījuši kā norvēģi, tā mēs, kas bijām palikuši pāri no Bues vīriem. Daudzi zvejoja ar dzelzs grābekļiem, bet nekas neķērās; kāds vīrs no Vikas ienira ar virvi, bet vairs augšā neuznāca. Pēc tam visiem šķita, ka Bue ir vīrs, kas pratīs savu lādi noturēt lejā un cieši saņemt tos, kas mēģinās tai ķerties klāt, jo viņš bija spēcīgs vīrs un ļoti pieķēries savam sidrabam, bet gudri vīri ir vienis prātis, ka augšējo spēks ir lielāks nekā dzīvo; un tā tas būs arī ar Bui, lai gan viņš nesēd augšā, bet gan jūras dibenā blakām savai lādei.

— Žēl sidraba,— Tūke teica, —bet tiesa kas tiesa, pats brašākais virs vēlētos sev drīzāk visu ko citu, nekā atrasties Bues Digra skāvienos zem ūdens.

Ar to šis vakars bija galā; un nākošā vakarā karalis Haralds gribēja zināt par Stīrbjerna dēkām pie vendiem un kūriem. Stīrbjerns teica, ka viņš pats neesot diezin kāds stāstītājs, bet kāds islandietis viņa pavadoņu pulkā ņēma vārdu.

Viņu sauca Bjernu Osbrandsonu, viņš bija labs karavīrs un arī slavens skalds, kā visi ceļojošie islandieši; un lai gan tagad bija drusku iereibis, viņš ar ārkārtīgu veiklību noskaitīja vārsmas karalim Haraldam, pantmērā, kas islandiešu skaldiem patlaban bija jaunākais un grūtākais, un vārsmas bija tik mākslīgi darinātas, ka tikai retais spēja saprast to saturu. Visi klausījās gudriem ģīmjiem, jo tas ne pēc kā neizskatījās, ja nesaprata dzeju; bet karalis Haralds slavēja vārsmas un pasniedza skaldam zelta gredzenu. Tūke sēdēja, galvu rokās atspiedis, un nopūtās; viņš noskumis murmināja, ka tā tiešām esot īsta dzejas māka, tikai tagad viņš saprotot, tā viņš teica, ka pats viņš nekad nespēšot darināt tādas vārsmas, par kurām pasniedzot zelta gredzenus.

Vīrs no Islandes, kuru daži dēvēja par Bjernu Brēdvikin-gakapu un kurš divas vasaras bija bijis pie Stīrbjerna, stāstīja nu tālāk par Stīrbjerna sirojumiem un ievērojamām lietām, kas pie tam bija notikušas; viņš runāja veikli un gari, un neviens nenogura klausīties. Visi zināja, ka tas, ko viņš teica, bija patiesība, jo Stīrbjerns pats sēdēja un klausījās. Viņam bija daudz ko stāstīt par pārdrošiem pasākumiem un par Stīrbjerna lielo laimi, kā arī par bagātību, ko bija ieguvuši viņa vīri. Beigās viņš noskaitīja vecu dzeju par Stīrbjerna senčiem, no dieviem sākot līdz viņa tēva brālim Ērikam, kas tagad mita Upsalā; bet pēdējo pantu viņš pats bija piedzejojis klāt:

Uz ziemeļu pusi mantojumu prasīt Stīrbjerns airē ar simtu kuģiem; veikli vīri un uzvarā droši vēlāk Ērika kambaros dzīro.

Tas tika apsveikts ar skaļām gavilēm; un daudzi, uzlēkuši no soliem augšā, uzdzēra uz Stīrbjerna laimi.

— Tā nav pilna dzejnieka alga tev; tu dabūsi vairāk, kad sēdēšu Upsalā. Tur atradīsies labs atalgojums ikvienam manā pavadoņu pulkā; jo mans tēvocis Ēriks ir taupīgs vīrs un ir sakrājis daudz ko, kas var noderēt. Pavasarī braukšu turp un atvēršu viņa lādes, lai brauc līdz visi, kas vēlas.

Tas satrauca daudzus kā starp karaļa Haralda, tā starp karaļa Svena vīriem, un tie tūliņ sauca, ka grib doties līdz jo karaļa Ērika bagātība visur tika daudzināta, bet Upsala nebija tikusi izlaupīta kā no Ivara Vīdfamnes laikiem. Jārls Sibe no Mazajām salām bija sadzēries, un viņam nācās grūti valdīt savu galvu un alus kannu; bet viņš tomēr sauca skaļā balsī, ka viņš brauks līdz Stīrbjernam ar pieciem kuģiem; jo viņš tagad sākot justies sanīcis un noguris, un labāk esot mirt kā karavīram un nevis kā govij uz salmiem. Karalis Haralds teica, ka viņš jau esot par vecu, lai dotos kara gai-tās, un paša vīri viņam esot vajadzīgi mājās nemierīgu ļaužu savaldīšanai; bet viņam nekas neesot ko iebilst, tā viņš teica, ja Svens ar vīriem un kuģiem gribētu iet Stīrbjernam palīgā.

Karalis Svens domīgi nospļāvās un, ieņēmis malku, bārdu glaudīdams teica, ka viņam grūti nākoties dot ļaudis, kuri viņam esot vajadzīgi pret sakšiem un obotrītiem.

— Un man šķiet pareizāk,— tā viņš teica, — ka šo palīdzību sniedz mans tēvs; jo tagad viņa vecuma dienās viņa vīriem cits nekas vairāk nav jādara, kā jāievēro ēdiena reizes un jāklausās priesteru pļāpāšanā.

Karalis Haralds sašuta par to; mielasta telpās izcēlās satraukums, un karalis teica, varot skaidri redzēt, ka Svens labprāt būtu gribējis, lai viņš neapbruņots paliek sēdām savā zemē.

— Bet tagad būs tā, kā es teicu, — viņš kliedza gluži sarkans sejā, — jo es esmu dāņu karalis un neviens cits; un tu, Sven, dosi Stīrbjernam kuģus un vīrus.

Karalis Svens pa tam sēdēja un klusēja, jo viņam bija bail no tēva dusmām; turklāt varēja redzēt, ka daudzi no viņa vīriem labprāt būtu gribējuši braukt līdz uz Upsalu. Tad Stīrbjerns teica:

— Man prieks redzēt, cik dedzīgi jūs abi man cenšaties sagādāt palīgus; un man būtu labāk, ja tu, Harald, nolem, kas Svenam jāsūta, bet tu, Sven, pasaki, kādai ir jābūt tava tēva palīdzībai.

Pie šiem vārdiem daudzi sāka smieties, un saskaņa atka! kļuva labāka; beidzot tika nolemts, ka Haralds un Svens ies palīgā Stīrbjernam katrs ar divpadsmit kuģiem ar prāvu vīru skaitu, vēl bez tiem kuģiem un kuģa ļaudīm, kuruj viņš varēs dabūt no skoniešiem; bet par to Haralds un Svens gūs daļu no karaļa Ērika mantas. Un tā beidzās šis vakars.

Nākošā dienā Ziemsvētku cūkgaļai bija beigas; tās vietā galdā nāca kāpostu vira ar aitas gaļu, kas visiem šķita laba pārmaiņa. Tai vakarā kāds vīrs no Halandes stāstīja par lielām kāzām, kurās viņš bija bijis Finvēdē pie mežonīgajiem smolandiešiem. Tur bija izcēlies naids, zirgu pērkot, un tūliņ bija laisti naži darbā; bet līgava un līgavas māsas, smiedamās un rokas plaukšķinādamas, bija uzmudinājušas ķildniekus. Taču kad līgava, kura bijusi no cienījamas dzimtas, redzējusi, ka viņas tēva brālim izdur vienu aci kāds no līgavaiņa radiniekiem, viņa paķērusi lāpu no sienas un situsi ar to līgavainim pa galvu, līdz viņam mati sākuši uzliesmot, taču kāda apķērīga meita uzmetusi viņam savus brunčus uz galvas un tā, uguni nodzēsdama, glābusi viņam dzīvību, lai gan viņš stipri kliedzis un bijis gluži melns apdedzis un pilnīgi nosvilis. No tā uguns iekļuvusi grīdas salmos; un piecpadsmit piedzērušu un ievainotu bija sadeguši līdz. Bet ļaudīm Finvēdē licies, ka tās bijušas īsti lielas kāzas, vērtas, lai par tām runā. Līgava vēl tagad dzīvojot laimīgi ar savu līgavaini, lai gan viņam vairs nekad neesot atauguši jauni mati nosvilušo vietā.

Kad šis stāsts bija galā, karalis Haralds teica, ka viņam tīkot dzirdēt tādas jautras lietas kā par smolandiešu dzīvi, kas pēc savas dabas esot šķelmji un nedarbji. Bet bīskaps Popo, kad vien viņam atliekot laika, lai pateicoties Dievam, ka viņš nokļuvis pie godīgiem cilvēkiem Dānijā un nevis pie ļaunajiem laupītājiem Finvēdē vai Vērendē.

— Bet nu, — karalis Haralds turpināja, — rīt es gribu dzirdēt par andalūziešu zemi un visām tām vērā liekamajām lietām, ko Odze Tostesons un Tūke Grogullesons piedzīvojuši savā ceļojumā. — Ar to nobeidzās šis vakars; bet nākošā rītā Odze un Tūke pārlika, kurš no viņiem lai stāsta.

— Tu esi mūsu virsaitis, — Tūke teica, — un tādēļ tev ir jārunā.

— Tu biji ceļā jau pirms manis,— Odze teica, —un tev ir veiklāka valoda nekā man. Turklāt ir laiks, ka tu apmierini savu runāšanas kāri; jo šķietos esam manījis, ka tev grūti nācās klusēt šinīs vakaros, kad citi stāstīja.

— No runāšanas es nebaidos,— Tūke teica, —un mēle, tā man liekas, man ir tikpat izturīga kā dažam labam. Tomēr ir savs grūtums visā šai lietā. Nevaru runāt bez lielāka daudzuma alus, jo man kakls paliek sauss. Četrus vakarus nu es laimīgā kārtā esmu varējis aiziet no karaļa galda nepiedzēries un mierīgs, tomēr viegli tas nav nācies, lai gan man daudz nekas nebija sakāms. Taču nebūtu labi, ja man uznāktu mana nelabā oma un par mani tiktu teikts, ka esmu bijis izlaidīgs, sēdēdams pie karaļa galda.

Tanī vakarā nu Tūke stāstīja par Krūka sirojumu un kā tas viss bijis: kā Odze bija aizvests līdz ceļā; kā viņi bija izzvejojuši žīdu no jūras, un par lielo cietokšņa izlaupīšanu Ramiro valstī; bet pēc tam par cīņām ar andalūziešiem, un kā viņiem bija klājies kā airētājiem vergiem, un par žīda draudzību, un kā viņi no Subajidas bija dabūjuši zobenus.

Kad viņš bija ticis tik tālu, kā karalis Haralds, tā Stīr-bjerns labprāt gribēja redzēt zobenus; un Odze un Tūke laida Zilmēli un Sarkanknābi apkārt galdam. Karalis Haralds un Stīrbjerns izvilka tos no makstīm, svārstīja tos rokā un apskatīja tos rūpīgi; un abi viņi bija tais domās, ka labāku zobenu par šiem viņi vēl nekad neesot redzējuši. Pēc tam zobeni gāja visam galdam apkārt, jo daudzi gribēja redzēt tādus ieročus kā šos; un Odze uztraukts sēdēja un gaidīja, kad tie atnāks atpakaļ, jo jutās vientulis un puskails bez Zilmēļa.

Šķērsu iepretim Odzēm un Tūkem sēdēja divi brāļi, vārdā Sigtrigs un Dīre, kas bija karaļa Svena vīri; Sigtrigs bija no karaļa Svena paša kuģa. Viņš bija liels vīrs, rupjiem locekļiem un pinkainu bārdu, kas auga viņam līdz pašām acīm. Dīre, viņa brālis, bija jaunāks un arī skaitījās pie karaļa Svena labākajiem vīriem. Odze bija ievērojis, ka Sigtrigs nu jau labu brīdi drūmi raudzījās uz viņiem ar Tūki, un pāris reizes bija licies tā, it kā viņš gribētu kaut ko teikt; kad nu zobeni pienāca pie viņa, viņš tos rūpīgi apskatīja, galvu klanīdams, pie kam izskatījās tā, it kā viņam būtu grūti no tiem šķirties.

Karalis Svens, kuram tika klausīties stāstos par svešām zemēm, mudināja nu Tūki, lai viņš stāsta tālāk. Un Tūke, kurš čakli bija baudījis alu pa atpūtas laiku, teicās esam gatavs turpināt, kolīdz vīri iepretim būs beiguši blenzt uz viņa un Odzes zobeniem. Sigtrigs un Dīre tad atdeva zobenus, nekā neteikdami, un Tūke sāka atkal stāstīt.

Viņš stāstīja nu par Almansuru un viņa varu un bagātību; kā viņi kalpojuši viņa miesas sardzē; kā viņiem vajadzējis pielūgt viņa pravieti, klanīties un gavēt; kā arī par kara gājieniem, kuros viņi bija ņēmuši dalību, un par laupījumu, kādu bija guvuši. Viņš bija ticis līdz gājienam caur Tukšo Zemi uz Svētā Jēkaba kapu un stāstīja, kā Odze izglābis Almansuram dzīvību un dabūjis lielo zelta kaklarotu par pateicību. Tad karalis Haralds teica:

— Ja tev vēl tā rota ir, Odze, tad es labprāt gribētu, lai tu to parādi; jo, ja tā ir tikpat laba rotas lieta, cik jūsu zobeni ir labi ieroči, tad ir vērts to redzēt.

— Man tā vēl ir, — Odze teica, — domāju to arī aizvien paturēt; tikai man aizvien ir licies gudrāk pēc iespējas mazāk rādīt to; jo tā ir tik skaista, ka var modināt iekārošanu visos, izņemot karaļus un pašus varenākos lielmaņus. Taču nebūtu labi, ja es liegtos to rādīt tev, kungs karali, un karalim Svenam, un Stīrbjernam un jārliem; bet labāk būtu nelaist to apkārt pie visiem citiem.

To teicis, Odze attaisīja kamzoli un, noņēmis rotu, kas viņam bija ap kaklu apkārt, sniedza to Sigurdam Buesonam. Sigurds sniedza to Halbjernam, kurš sēdēja pa labi no viņa; un Halbjerns, bīskapa Popo vietai garām, karalim Haraldam. Bīskapa vieta stāvēja tukša, jo viņš nu no Ziemsvētku dzērieniem bija kļuvis gurds un gulēja gultā, bet brālis Vili-balds viņu kopa.

Karalis Haralds pētīja rotu, to pret gaismu turēdams, lai labāk redzētu tās skaistumu. Viņš teicās krājis rotas un dārglietas visu savu mūžu, tomēr neapzinoties redzējis skaistāku lietu par šo. Rota bija taisīta no biezām tīra zelta plāksnēm; katra plāksne bija iegarena, laba sprīža garumā; visplatākā tā bija pa vidu, kur tā bija īkšķa naga platumā, un kļuva šaurāka uz galiem; tur mazi gredzeni to saistīja ar nākošo plāksni. Pavisam kakla rota sastāvēja no trīsdesmit sešām plāksnēm, kurām vidū atradās pārmaiņus te sarkans dārgakmcnis, te zaļš.

Kad kaklarota nāca Stīrbjernam rokās, šis teica, ka tas tiešām esot īsts Volunda kalums, bet viņš domājot, ka tikpat skaistas rotas atrodoties viņa tēvoča lādēs; un karalim Sve-nam šķita, kad tā bija nonākusi līdz viņam, ka tā esot tāda manta, par kuru karavīri labprāt atdodot savas asinis un karaļa meitas savu jaunavību.

Kad Torkels Hēge bija apskatījis kaklarotu un to uzteicis tāpat kā citi, viņš šķērsu pāri galdam sniedza to Odzēm. Taču Sigtrigs paliecās uz priekšu un tvēra pēc tās, bet Odze bija veiklāks un paņēma to.

— Ko tu ķersties?— viņš Sigtrigam teica. —Cik zinu, tu neesi ne karalis, ne jārls, un citiem tā nav aiztiekama.

— Gribu ar tevi kauties rotas dēļ, — Sigtrigs teica.

— Var jau būt, ka tu to gribi,— Odze atteica, —jo tu man liecies gribīgs vīrs, kuram nav daudz prāta. Mans padoms tev būtu, lai tu savaldi pirkstus un liec mieru prātīgiem cilvēkiem.

— Tev ir bail ar mani kauties,— Sigtrigs kliedza, —bet tev tomēr būs jākaujas vai jāatdod rota; man ar tevi ir veca lieta, un es prasu rotu par atlīdzību.

— Tu varbūt lāga nepanes alus un runā reibumā, — Odze teica, — jo neesmu tevis nekad agrāk redzējis kā vien šais dzīrēs, un tādēļ tev ar mani nevar būt nekāda veca lieta. Bet tagad, — viņš turpināja, kļūdams nepacietīgs, — tu darītu gudrāk, ja tu paliktu mierā un sēdētu klusu, lai man nav jālūdz karalim Haraldam atļauja apgriezt tev degunu, turpat kur tu sēdi. Esmu miermīlīgs cilvēks un nelabprāt ķeros tādā purnā kā tavā; bet tu, man šķiet, spēj izpelnīties pārmācību pat no vispacietīgākā.

Sigtrigs bija varens cīnītājs, no kura baidījās viņa spēka un viņa nesavaldības dēļ, un pie tādas valodas viņš nebija pieradis. No sola uzlēcis, viņš kā vērsis baurodams izkliedza lamu vārdus; bet vēl varenāk skanēja karaļa Haralda balss, kad viņš dusmīgi pavēlēja klusēt un jautāja pēc nemiera cēloņa.

— Šis vīrs te, kungs karali, — Odze teica, — ir kļuvis traks no tava labā alus un pats no savas mantkārības, jo brēc pēc manas kaklarotas, apgalvodams, ka viņam ir lieta pret mani, lai gan neesmu viņa nekad agrāk redzējis.

Karalis Haralds nogaudās, ka Svena vīri aizvien ceļot nekārtības, un cietā balsī jautāja Sigtrigam, kādēļ viņš nevaldoties, jo taču esot dzirdējis, ka dižajā istabā izsludināts Kristus un karaļa Haralda miers.

— Kungs karali, — Sigtrigs teica, — teikšu, kā viss ir, un tu redzēsi, ka man ir taisnība. Pirms septiņiem gadiem cietu zaudējumu un tagad dzirdēju, ka abi šie vīri ir bijuši vainīgi pie tā. Tai vasarā mēs ar četriem kuģiem braucām uz mājām no dienvidu zemēm. Borks Venskis, Silverpalle un Fara-vīds Svensons un es; toreiz mēs sastapām trīs prombraucējus kuģus, bet no šī Tūkes stāsta es tagad zinu, kas tie ir bijuši par kuģiem. Uz mana kuģa bija kāds vergs no spāņu zemes, melnmatains, ar dzeltenu ādu; viņš pa sarunas laiku pārlēca pār kuģa malu un norāva sev līdz manu svaini Oskelu, krietnu vīru, kura neviens pēc tam vairs nav redzējis. Taču tagad mēs visi dzirdējām, ka šo vergu uzņēmis viņu kuģis un ka tas, kuru viņi dēvē par jūdu Zālamanu, ir viņš un ka viņiem ir bijis liels labums no viņa. Šie abi vīri, kas tagad sēd še, Odze un Tūke, ir tie, kas izvilka viņu no ūdens, to viens no viņiem apliecināja ar savu paša muti. No tāda verga man būtu liela peļņa; bet Odze ir tagad virsaitis tiem, kas vēl palikuši no Krūka kuģa, un tādēļ viņam pēc taisnības ir jāatlīdzina zaudējums, kādu esmu cietis. Es tagad prasu no tevis, Odze, lai tu man atdod kaklarotu kā atlīdzību par vergu un par manu svaini, vai nu tu dod man to labprātīgi, vai nāc tagad tūliņ ar mani divcīņā ārā, uz nomīdīta lauka, ar vairogu un šķēpu. Nogalināt man tevi tā vai tā būs jānogalina, pēc tam kad tu esi teicies apgriezt apkārt man degunu; jo neviens vēl nav sagaidījis vakaru, kas mani, Sig-trigu Stiganda dēlu, karaļa Svena kuģinieku, ir nonievājis.

— Divas lietas man ir par apmierinājumu, kad dzirdu tevi runājam,— Odze teica. —Viena ir tā, ka rota ir un paliks mana, lai kas arī būtu nolēcis no tava kuģa pirms septiņiem gadiem. Un otra ir tā, ka arī man un Zilmēlim ir sakāms kaut kas par to, kurš no mums abiem dzīvos ilgāk. Bet nu vispirms paklausīsimies, ko karalis Haralds saka par to.

Visi dižajā istabā bija priecīgi, ka gatavojās divkauja, jo bija gaidāms, ka cīņu starp diviem tādiem vīriem kā Odze un Sigtrigs būs vērts noskatīties. Arī karalim Svenam un Stīrbjernam šķita, ka tā varētu būt visai vēlama pārmaiņa Ziemsvētku dzeršanā; bet karalis Haralds domīgi sēdēja un glaudīja bārdu, izskatīdamies šaubīgs. Beidzot viņš teica:

— Tā ir grūta lieta, lai to varētu pareizi izspriest; un es tiešām nezinu, vai Sigtrigs pēc taisnības var prasīt atlīdzību no Odzes par zaudējumu, ko viņš cietis bez Odzes gribas. Bet tiesa gan, ka neviens labprāt neies zaudēt labu vergu un svaini, nevēlēdamies saņemt atlīdzību par tādu zaudējumu. Un tā kā jau notikusi nonievāšanās, starp abiem tomēr aizvien izcelsies ķilda, kolīdz viņi būs nost no manām acīm. Kaklarota, ko Odze nēsā, droši vien jau būs bijusi par cēloni daudzām slepkavībām un būs vēl. Tādēļ lai viņi labāk cīnās divkaujā še, mums visiem par patikšanu; bet tu, Halbjern, pieraugi, ka cīņas lauks tiek nomīdīts un nozīmēts šepat ārā, kur zeme ir līdzenāka. Noliec lāpas visapkārt un nāc pateikt, kad viss būs gatavs.

— Kungs karali,— Odze teica bēdīgā balsī, —negribu ņemt dalību tādā divkaujā.

Visi skatījās uz viņu, un daudzi no karaļa Svena vīriem smējās. Karalis Haralds purināja galvu un teica:

— Ja tev bail ar viņu kauties, neredzu citas izejas, kā tev jāatdod viņam kaklarota. Man vēl nesen no tavas valodas tu šķities esam brašāks vīrs.

— Nedomāju par divkauju, — Odze teica, — bet par aukstumu. Man aizvien ir bijusi vārga veselība, bet vismazāk es varu panest aukstumu; un nekas man nav bīstamāks kā no alus un siltuma iet ārā vakara vēsumā, sevišķi tagad, kad ilgi esmu bijis projām siltās zemēs un neesmu pieradis pie ziemas saltuma. Es tur neredzu nekādas jēgas, ka Sigtri-ga dēļ man būs jākāsē visu atlikušo ziemas daļu, jo tādas lietas man tik ātri nemēdz pāriet, un mana māte bieži mēdza sacīt, ka kāss un slimība būs mana nāve, ja labi neuzmanīšos. Ja nu es drīkstētu dot padomu, kungs karali, labāk būtu, ja cīņa notiktu še iekšā, tava galda priekšā, kur vietas ir diezgan. Un tad tu varētu noskatīties cīņā bez kādām neērtībām.

Daudzi smējās par Odzes bailēm; taču Sigtrigs vairs nesmējās, bet pārskaities kliedza, ka viņš aiztaupīšot Odzēm jebkādas rūpes kāsa dēļ. Odze tomēr nelikās par viņu ne zinis, bet, pagriezies pret karali Haraldu, gaidīja viņa lēmumu. Karalis Haralds teica:

— Nav labi, ka jaunie kļūst- mīkstčaulīgi un nav vairs tādi kā agrāk. Lūdbrūka dēli nedomāja par veselību un laiku, ne arī es pats savās jaunības dienās; bet starp jaunajiem es nu nezinu vairs neviena, izņemot Stīrbjcrnu, kas būtu no mūsu sugas. Taču tas tiesa, ka man manos gados tas labākais būtu noskatīties cīņā no vietas, kur es sēdu. Labi arī tas, ka bīskaps guļ gultā, jo viņš būtu tam pretim. Manas domas tomēr ir tādas, ka miers, ko pasludinājām dižajā telpā, netiek pārkāpts ar to, ko tagad atļauju; man šķiet, ka Kristum nevar nepatikt divkauja, ja viss notiek pēc likuma un paražām. Lai tad Odze un Sigtrigs kaujas brīvajā telpā mana galda priekšā, ar zobenu un vairogu, bruņās un bruņcepurē; taču neviens nedrīkst palīdzēt viņiem citādi kā pie ietērpšanās kara tērpā. Un ja viens būtu beigts, tad viss ir labi; bet ja viens ilgāk nevar nostāvēt uz kājām vai nomet zobenu, vai pabēg zem galdiem, otrs nedrīkst vairs viņam cirst; tikai cīņu viņš tad ir pazaudējis un līdz ar to kaklarotu. Bet mēs ar Stīrbjernu un Halbjcrnu skatīsimies, lai viss notiek pareizi.

Nu vīri aizgāja atnest kaujas tērpu Odzēm un Sigtrigam; un dižajā telpā nu valdīja liela kņada, un daudzi sauca viens caur otru. Karaļa Haralda vīri uzskatīja Odzi par labāko no abiem, bet karaļa Svena vīri uzteica Sigtrigu un stāstīja, ka viņš nogāzis deviņus vīrus divkaujā, pata nedabūdams nevienas brūces, kas būtu jāpārsien Valodīgākais no visiem bija Dīre; viņš jautāja Odzēm, vai šis baidoties kāsēt kapā, bet pēc tam griezās pie brāļa, lūgdams viņu apmierināties ar kaklarotu un atstāt viņam, Dīrem, Oāzes zobenu.

Tūke bija sēdējis skumīgs, kamēr bija pārtraukts viņa stāsts, un dzēris, pie sevis murminādams; bet kad viņš izdzirda, ko Dīre teica, viņā radās dzīvība. Viņš iecirta savu ēdamo nazi galda virsū, Dīrem priekšā, tā ka tas palika dziļi kokā iedūries, un nometa savu zobenu neizvilktu nazim līdzās; tad, pārliecies galdam pāri tik ātri, ka Dīre nepaguva no viņa izvairīties, Tūke sagrāba viņu aiz ausīm un vaigu bārdas un, noliecis viņa seju uz zemi pie ieročiem, teica:

— Te tu redzi tikpat labus ieročus; bet tev pašam tie jāiegūst cīņā, ja tos vēlies, nevis jānabago no citiem.

Dīre bija spēcīgs vīrs un, sagrābis Tūkes plaukstas, cieši spieda tās, bet no tā sāpēja bārda un ausis, viņš vaidēja, bet vaļā netika.

— Še es ar tevi draudzīgi sarunājos,— Tūke teica, —jo karaļa miera še iekšā es negribu traucēt. Bet es tevis nepalaidīšu, kamēr tu nesolīsies ar mani kauties, jo Sarkanknābis bezdarbībā nejūtas labi, ja viņa brālis ir laukā.

— Laid mani vaļā,— Dīre teica ar muti pret galdu, — tad es tevi nokaušu, kolīdz tev piekļūšu.

— Nu tu esi solījies,— Tūke teica, pie tam palaizdams viņu vaļā un izpūzdams no plaukstām daļu bārdas, kas bija izplēsta.

Dīre bija sarkans ap ausīm, bet citādi pilnīgi bāls no dusmām un no sākuma tādā skatā, it kā viņš vairs nespētu parunāt. Piecēlies viņš teica:

— Pai to es ar tevi tūliņ izdarīšos; tā arī būs labāk, jo tad mē* ar brāli dabūsim katrs savu spāņu zobenu. Bet nu iesim abi reizē ārā ūdeni nolaist, pie kam neaizmirsīsim zobenus paņemt līdz.

— Pareizi runāts,— Tūke teica, —jo mūsu starpā nav vajadzīgi nekādi augsti vārdi. Par to es tev būšu pateicīgs, kamēr tu dzīvosi, bet cik ilgi tas būs, to mēs tūliņ redzēsim.

Viņi aizgāja katrs gar savu pusi karaļa galdam, bet pēc tam abi līdzās pa eju aiz šķērsgaldiem un ārā pa vienām no durvīm gala sienā. Karalis Svens smaidīdams noraudzījās viņiem pakaļ, jo viņam šķita, ka viņa vīri turas priekšzīmīgi un vairo savu slavu un bailes, kādas tie ap sevi izplatīja.

Nu Odze un Sigtrigs sāka ietērpties cīņai; bet tur, kul viņiem vajadzēja cīnīties, izslaucīja grīdu, lai viņi nekluptn salmos vai uz kauliem, kas bija nomesti karaļa Haralda suņiem. Vīri no abiem telpas galiem spiedās uz priekšu un sastājās cits pie cita uz šķērsgaldiem un soliem abpus brīvajai vietai, kā arī aiz karaļa Haralda galda un gar sienu ceturtajā pusē. Karalis Haralds nu bija vismožākā omā un dedzīg gribēja redzēt cīņu; un kad viņam gadījās pagriezties atpakaļ un viņš ieraudzīja dažas no savām sievām stāvam pie durvju spraugas un ziņkārīgi raugāmies iekšā, viņš savām sievām un meitām pavēlēja nākt iekšā noskatīties; jo būtu nežēlīgi, tā viņš teica, liegt viņām tādu skatu. Viņš atbrīvoja vietu dažām no viņām goda vietā sev līdzās un bīskapa tukšajā vietā. Bet divām no skaistākajām meitām tika ļauts nosēsties Stīrbjernam līdzās, viņas tomēr nežēlojās par šauro sēžu, bet smējās glaimīgi, kad viņš tām piedāvāja alu, uu dzēra braši. Tām sievām, kurām neiznāca vietas goda sēdeklī, nolika solu aiz galda, kur goda sēdeklis nestāvēja priekšā

Halbjerns lika pūst taurē un, pavēlējis klusēt, pavēstīja, ka visiem jāizturas klusu cīņas laikā, un neviens nedrīkstot saukt padomus cīnītājiem vai mest priekšmetus cīņas vietā Abi nu bija gatavi un devās vietā viens otram pretim, un kad kļuva redzams, ka Odze cilā zobenu ar kreiso roku, bija dzirdama dedzīga murmināšana, jo cīņa starp labroci un kreili bija grūta abiem, tādēļ ka cirtieni tad nāca no nepareizās puses un vairogs nesedza tik labi.

Varēja redzēt, ka abi viņi bija cīnītāji, kādus rets kāds būtu vēlējies sastapt brīvprātīgi, un ne pie viena nebija manāmas ne mazākās bailes par iznākumu. Odze bija pusgalvas garāks par Sigtrigu, un rokas viņam bija garākas, bet Sig-trigs bija rupjākiem locekļiem un rādījās esam stiprāks. Viņi turēja vairogus krūtīm priekšā tik augstu, lai ātri varētu aizsegt kaklu. Neizlaizdami no acīm viens otra zobenu, viņi bija gatavi uztvert katru sitienu. Tiklīdz viņi piegāja viens otram tuvāk, Odze cirta Sigtrigam pa kājām, bet tas ātri atlēca atpakaļ un deva pretim spēcīgu cirtienu, kas ķēra bruņcepuri, tā ka tā nošķindēja. Pēc tam abi kļuva uzmanīgāki un uzķēra visus cirtienus ar vairogiem. Bet karalis Haralds paskaidroja savām sievām, ka tā ir pavisam cita lieta

ar piedzīvojušiem cīnītājiem, kas nepārsteidzas un neatklāj savas vājās puses, jo tā baudījuma pietiek ilgākam laikam.

Karalis Svens, kas tāpat kā abi jārli bija uzmeties uz savas galda malas, lai sēdētu pagriezies pret cīņu, nicīgi smaidīja un teica, ka nevienam, kas pazīstot Sigtrigu, neesot ko baidīties tādā ziņā.

— Un lai gan mani vīri nebīstas no divkaujas, — viņš teica, — tas tomēr negadās bieži, ka man tādā kārtā būtu jāzaudē kāds no viņiem, izņemot, ja viņi cīnās savā starpā.

Tūke nu ienāca atpakaļ. Viņš kliboja, un varēja dzirdēt viņu murminām kādu vārsmu; un kad viņš kāpa pār solu savā vietā, varēja redzēt, ka viņam sūcās asinis no gūžas u2 leju.

— Kas bija ar Dīri? — Sigurds Buesons jautāja.

— Tas prasīja laiku,— Tūke teica, —bet nu viņš jau ii nolaidis ūdeni.

Visi nu lūkojās tikai uz cīņu, kur Sigtrigs, kā rādījā? gribēja panākt ātru galu. Viņš strauji uzbruka, mēģinādami piekļūt Odzes kājām, sejai un pirkstiem uz zobena roktura Odze labi aizsargājās pret cirtieniem, bet pats rādījās neko lielu nevaram izdarīt, un varēja redzēt, ka viņam darīja grūtības Sigtriga vairogs. Tas bija lielāks nekā viņa paša un no sīksta koka, biezu ādu apvilkts, vienīgi tikai sakta vidū bija dzelzs. Būtu bīstami, ja zobens iestrēgtu vairoga malā, jo tad tas varētu pārlūzt, vai to varētu izgriezt no rokas. Odzes vairogs viss bija no dzelzs ar asu vairoga smaili.

Sigtrigs ņirdzīgi jautāja Odzēm, vai viņam esot silti diezgan. Odzēm pa vaigu tecēja asinis pēc pirmā cirtiena pa bruņcepuri, kājā viņš bija dabūjis dūrienu un rokā skrambu; Sigtrigs vēl bija neievainots. Odze nekā neatbildēja, bet atkāpās pēdu pa pēdai atpakaļ gar vienu no šķērsgaldiem. Sigtrigs saliecās aiz sava vairoga un mācās virsū no priekšas un no sāniem aizvien niknāk, un lielākai daļai jau šķita, ka viņa uzvara vairs nav tālu.

Pēkšņi Odze metās uz priekšu un, uztvēris Sigtriga cirtienu ar zobenu, grūda ar visu spēku savu vairogu pret viņa, tā ka vairoga smaile izdūrās cauri ādai un kokam un palika cieti iestrēgusi. Viņš spieda vairogus tik cieši uz zemi, ka abu vairogu turamie pārlūza un abi nu atrāvās atpakaļ un, atsvabinājuši zobenus, cirta uz reizes. Sigtriga cirtiens ķēra sānus un, izdūries Odzes bruņām cauri, atstāja dziļu vāti, bet Odzes cirtiens ķēra kaklu, un telpā atskanēja kliedziens, kad galva nolidoja nost un, atsitusies pret galda malu, iekrita alus toverī galda galā.

Odze grīļojās un atspiedās pret galdu; noslaucījis zobenu pret celi, viņš iebāza to makstī un, noraudzīdamies uz bez-galvaino augumu pie savām kājām, teica:

— Nu tu redzi, kam pieder kaklarota.

DESMITĀ NODAĻA

Kā Odze pazaudēja savu kaklarotu.

u ivkauja par kaklarotu sacēla daudz pārrunu karaļa pilī, kā dižajā istabā, tā virtuvē un sievu kambaros. Kas cīņā bija noskatījušies, pūlējās atcerēties visu, kas bija teikts un noticis, lai būtu kas labs, ko turpmāk pastāstīt citiem. Odzes vairoga grūdiens daudz tika cildināts; un Stīrbjerna islandietis nākošā vakarā noskaitīja jūdhatra vārsmas par to, cik nelaimīgi ir pazaudēt galvu alus kublā. Visi bija tais domās, ka ne ik gadus pat pie karaļa Haralda varēja piedzīvot tik labus Ziemsvētkus.

Bet Odze un Tūke dabūja nogulēt gultā ar savām vātīm, un kādu laiku viņiem nemaz neklājās labi, lai gan brālis Vi-libalds ārstēja viņus ar savām labākajām ziedēm. Tūkes vāts sāka strutot. Viņš lāgiem murgoja un kļuva bīstams, tā ka četriem vīriem vajadzēja viņu turēt, kad vāts bija apkopjama. Odze, kuram bija pārcirstas divas ribas un kurš bija zaudējis daudz asiņu, jutās vārgs un pilns gurdenuma; viņam nebija ēstgribas kā parasti.

Karalis Haralds bija licis ierādīt viņiem labu kambari, kur gulēt, ar mūrētu siltuma pavardu un sienu gultās salmu vietā. Daudzi karaļa un Stīrbjerna vīri pirmajā dienā nāca uz turieni runāt par cīņu un zoboties par karaļa Svena dusmām. Kambaris bija pilns vīru un trokšņa, līdz brālis Vili-balds bargā balsī izdzina visus ārā; bet Odze un Tūke nevarēja saprast, vai viņiem klājās grūtāk sabiedrībā, vai kad viņi bija vieni paši. Nu viņus atstāja arī viņu pašu vīri, vēlēdamies atgriezties mājās tagad, kad Ziemsvētki bija nosvinēti; visi, izņemot Rapu, kurš savā dzimtajā novadā tika vajāts un tādēļ palikās. Jo pēc nedaudzām dienām, kad sacēlusies vētra bija izdzenājusi ledu un karalis Svens drūms bija devies jūrā, daudz nekā ne ar vienu nerunājis, arī Stīr-bjerns atvadījās no karaļa Haralda, tādēļ ka steidzās braukāt apkārt un līgt cilvēkus savam sirojumam; un Odzes vīri varēja aizbraukt ar viņa kuģiem, ja bija a * mieru airēt. Stīr-bjerns labprāt būtu gribējis redzēt Odzi un Tūki starp saviem ļaudīm. Pats uzmeklējis viņus viņu kambarī, viņš teica viņiem, ka viņi stipri palīdzējuši vairot svētku sajūtu, un /ai viņiem tagad neesot ilgi jāmokās ar savām skrambām.

— Parādieties nu Bornholmā, kad dzērves sāks pārnākt, — viņš teica. —Jo tādiem brašiem vīriem man ir vieta mana paša kuģa priekšgalā.

Viņš aizgāja, atbildes nenogaidījis, aizņemts ar steidzamām lietām; tāda bija viņu saruna ar Stīrbjernu. Viņi klusēja brīdi, pēc kam Tūke teica:

Sveikta tā diena, kad es no klāja skatisos, kur zoss, dzērve un svētelis balts lido uz ziemeļu pusi.

Bet Odze skumīgi atteica, brīdi apdomājies:

Klusē par dzērvēm; jo es pirms tam būšu aizgājis tur, pele un kurmis kur salts mirušo apošņā klusi.

Kad lielākā daļa viesu bija aizbraukuši un virtuvē nebija tādas steigas, brālis Vilibalds divreiz dienā lika vārīt gaļas viru abiem ievainotajiem, lai stiprinātu viņu spēkus, un aiz ziņkārības tad dažas no karaļa sievām atrada izdevību ierasties kambarī ar viru. To viņas netraucētas varēja darīt, jo karalis Haralds tagad gulēja uz gultas no svētku ēdieniem un brālim Vilibaldam un brālim Matējam nu pa lielākajai daļai vajadzēja uzturēties pie viņa kopā ar bīskapu, lai skaitītu lūgšanas un dotu viņam iekšā tīrītājus līdzekļus asinīm un zarnām.

Pirmā galvu pabāza iekšā mauru sieva, kuru viņi bija redzējuši, pirmoreiz stādamies karalim Haraldam priekšā. Tū-ke skaļi iekliedzās, viņu ieraudzījis, un lūdza viņu nākt tuvāk. Viņa ienāca ar krūzi un karoti un, pie Tūkes apsēdusies, sāka viņu barot; bet kopā ar viņu ienāca vēl viena, kura apsēdās pie Odzes. Tā bija jauna meitene, slaidi noaugusi, bālu plutu, pelēkām acīm, skaistu muti. Viņai bija tumši mati, kuros bija dzintara mataukla. Odze viņu agrāk nebija redzējis, bet pie kalpotājiem viņa, kā rādījās, nepiederēja.

Odzēm bija grūti ieņemt viru, jo ievainojums neļāva viņam piecelties sēdus; no vienas karotes viņš aizrijās un sāka kāsēt. Tad vāts iesūrkstējās; viņam kļuva nelabi, un viņš ievaidējās. Meitene savieba muti, Odze drūmi paskatījās viņā. Kad kāss bija pārgājis, viņš teica:

— Negulu še, lai par mani smietos. Kas tu tāda esi?

— Mani sauc Ilvu,— viņa atbildēja, —bet ka par tevi var smieties, to dabūju zināt tikai nule. Kā tu vari vaidēt par karoti siltas zupas, tu, kas nogāzi mana brāļa Svena labāko cīnītāju?

— Tas nebija viras dēļ,— Odze teica, —pat sievietei vajadzētu varēt saprast, ka tāds ievainojums dara sāpes. Bet ja tu esi karaļa Svena māsa, tad varbūt esi atnesusi nelabu viru, jo man netīk tās garša. Vai tu esi atnākusi atriebt zaudējumu, ko nodarīju tavam brālim?

Meitene piecēlās un aizsvieda projām krūzi un karoti uz pavarda pusi, tā ka vira iztašķījās visapkārt. Viņa stāvēja, dusmīgi noraudzīdamās uz Odzi, bet pēc tam atmaiga un smiedamās apsēdās atkal uz gultas malas.

— Tu nebaidies izrādīt bailes, — viņa teica, — to uzslavu nevaru tev liegt; bet kuram no mums mazāk prāta, to grūti būs pateikt. Redzēju, kā tu cīnījies ar Sigtrigu, tā bija laba cīņa. Turklāt tas tev ir jāzina, neviens nekļūst mans ienaidnieks tādēļ, ka kaitē manam brālim Svenam. Sigtrigs jau par ilgu bija dzīvojis nenokauts. No viņa mutes jau pa gabalu nāca nelaba smaka, un viņi ar Svenu bija runājuši, ka viņš dabūs mani par sievu. Ja notiktos tik ļauni, daudz nakšu viņš šais laulībās nepiedzīvotu, jo kurš katrs man nav labs diezgan. Bet tagad esmu tev daudz pateicības parādā par palīdzību šai lietā.

— Tu esi ietiepīga un nekaunīga un varbūt vairāk uz plēšanos nekā lielākā daļa citu, —Odze teica, — bet tādas jau karaļmeitas laikam mēdz būt. Negribu liegt, ka tu man liecies par labu tādam kā Sigtrigs. Bet pats es šai cīņā esmu stipri cietis un nu nezinu, kādu galu viss tas ņems.

Ilva iekoda mēli zobos un, galvu klanīdama, domīgi skatījās.

— Tādu, kas šai cīņā cietuši, varbūt ir vairāk nekā tu, Sigtrigs un Svens, — viņa teica. — Esmu dzirdējusi par tavu kaklarotu, ko Sigtrigs gribēja dabūt. Stāsta, ka to tev devis Dienvidzemes karalis un ka tā ir skaistāka par visām rotām. Gribu nu, lai tu man to parādi, nebaidies, ka to paņemšu un aizskriešu, kaut arī tā kļūtu mana, ja Sigtrigs uzvarētu.

— Nelaimīgs, kam pieder tāda lieta, ko visi grib aptaustīt, — Odze sērīgi teica.

— Kādēļ tad tu to neatdevi Sigtrigam? — Ilva jautāja.— Tad tu no tām rūpēm būtu brīvs.

— Vienu lietu es jau zinu, — Odze teica, — kaut arī nav ilgi kamēr tevi pazīstu: tas, kurš tevi apprecēs, nevarēs vis bieži paturēt pēdējo vārdu.

— Nedomāju, ka tevi kāds lūgs izmēģināt, vai tavs minējums ir pareizs,— Ilva teica. —Tāds tu neizskaties, kaut arī tev būtu piecas kaklarotas. Kādēļ neesi kādam lūdzis izmazgāt sev matus un bārdu? Tu jau izskaties slimāk nekā kāds smolandietis. Bet saki nu, kā tad īsti būs, vai rādīsi man kaklarotu vai nē?

— Nav labi slimu vīru pielīdzināt smolandietim,— Odze teica. — Esmu no labas cilts kā no tēva, tā no mātes puses. Svens Žurkdeguns Jēingē bija manas mātesmātes tēva pusbrālis, bet no mātesmātes puses viņš bija no Vīdfamnes cilts. Tikai manai slimībai tu vari pateikties, ka paciešos un nedzenu tevi projām. Bet tas tiesa, ka gribu, lai mani nomazgā, lai gan jūtos nožēlojami. Ja tu izdarītu man šo pakalpojumu, es redzētu, vai to tu vari labāk nekā pasniegt man viru. Bet var jau būt, ka karaļmeitas neprot tik derīgas lietas.

— Tu uzdod man kalpones darbu,— Ilva teica, —bet vēl neviens pirms tevis nav uzdrošinājies to darīt; tas laikam ir tādēļ, ka tu esi no Vīdfamnes cilts. Bet es tiešām gribētu redzēt, kāds tu izskaties nomazgāts. Nākšu rīt agri, tad redzēsi, ka šim darbam deru tikpat labi kā jebkurš cits.

— Gribu arī, lai mani sasukā, — Odze teica, — un ja viss būs padarīts tā, ka būšu apmierināts, parādīšu tev kaklarotu.

Tūkes pusē varēja just nemieru. Viņš varēja sēdēt gultā sēdus un no viras un sievietes tuvuma bija pie labas omas. Viņi sarunājās viņas valodā, kaut gan Tūkem gāja kā pa celmiem, toties izveicīgākas bija viņa rokas, ar kurām viņš mēģināja pievilkt viņu sev klāt. Tā vairījās no viņa un sita viņam ar karoti pa pirkstiem, bet vairāk, kā bija nepieciešams, viņa nepretojās un neizskatījās dusmīga; bet Tūke slavēja viņas skaistumu kā vien spēdams, nolādēdams savu slimo kāju, kas viņu saistīja uz vietas.

Odze un Ilva pagriezās pret viņiem, kad viņu rotaļa kļuva pārāk skaļa. Ilva savilka muti, bet Odze sapīka un kliedza Tūkem, lai viņš ir prātīgs un liek sievietei mieru.

— Ko, pēc tavām domām, teiks karalis Haralds, — viņš teica, — dabūjis dzirdēt, ka esi glaudījis viņa sievu augšpus ceļiem?

— Viņš varbūt teiks, tāpat kā tu, Odze,— Ilva iejaucās, — nelaimīgs, kam pieder tāda lieta, ko visi grib aptaustīt. Bet no manis viņš nekā nedabūs dzirdēt, jo viņam ir vairāk sievu, nekā viņam vajag viņa vecumā; bet viņai, nabadzītei, vis diez kā neklājas še starp mums. Viņa bieži raud un ir grūti apmierināma, jo neko daudz nesaprot no tā, ko viņai saka. Ļauj viņai pajokoties ar cilvēku, ar kuru viņa var runāt un kas rādās esam veikls vīrs.

Bet Odze palika pie sava, ka Tūkem jābūt apdomīgam tādās lietās, kamēr viņi ir karaļa Haralda viesi.

Tūke jau bija apmierinājies un nu tikai turēja sievieti ciet aiz vienas bizes. Viņam šķita, ka Odze uztraucās bez vajadzības.

— Jo kamēr man kāja ir tāda kā tagad, tikmēr nekas liels nevar būt ko stāstīt, — viņš teica. — Tu, Odze, taču pats esi dzirdējis mazo priesteri sakām, ka karalis Haralds pavēlējis darīt visu, lai jūtamies labi, par tiem sirdēstiem, ko sagādājām karalim Svenam. Bet ar mani, kā to visi zina, ir tā, ka bez sievietēm nejūtos labi; un šī te man šķiet brīnišķīga, neskatoties uz manu slimību; vislabākais palīgs, lai es atdabūtu veselību, tā ka jau tagad jūtos labāk. Teicu viņai, lai viņa nāk šurp, cik vien bieži iespējams, un palīdz man tikt uz kājām. Nedomāju arī, ka viņai bail no manis, tādēļ ka viņu paplikšķināju.

Odze rūca saīdzis, bet galu galā abas sievietes apsolījās nākt otrā rītā izmazgāt viņiem matus un bārdu. Tad ļoti steidzīgi atnāca brālis Vilibalds apkopt viņu vātis; bargi izkliedzies par izlaistīto viru, viņš abas sievietes izdzina ārā, un pat Ilva neuzdrošinājās runāt viņam pretim, jo visiem bija bail no tā, kam bija vara par dzīvību un veselību.

Kad Odze un Tūke bija palikuši vieni, viņi klusu gulēja, šo to pārdomādami. Tad Tūke teica:

— Tā mūsu laime, ka sievietes ir sākušas nākt pie mums. Sajūta ir labāka.

Bet Odze teica:

— Drīz mums nelaime būs uz kakla, ja tu, Tūke, nesavaldīsi savu kaislību. Būtu tiešām labi, ja es varētu ticēt, ka tu to iespēj.

Tūke teicās ceram to labāko šai lietā, pie nopietnas centības.

— Bet tiesa kas tiesa, — viņš teica, — viņai nezin vai būtu liela patikšana pretoties, ja es būtu vesels un neatlaidīgs. Vecs karalis nav nekas liels tādai sievietei kā viņa; viņa arī ir turēta ciešā uzraudzībā, kamēr viņa ir še. Viņai ir Mīra vārdā; viņa ir no Rondas un no labas dzimtas. Viņu nozaguši ziemeļnieki, atnākdami nakti un aizraudami viņu un daudzas citas projām, pēc kam viņa pārdota Korkas karalim. Bet tas viņu viņas skaistuma dēļ atdevis karalim Haraldam kā drauga dāvanu. Viņa saka, ka gods būtu lielāks, ja viņa būtu iedāvināta kādam jaunākam un tādam, ar kuru viņa varētu runāt. Neesmu redzējis daudz tādas tik krāšņas sievietes kā viņa, tik skaisti noaugušu, ar tik maigu ādu. Bet par to, kura bija pie tevis apsēdusies, arī var teikt tikai visu labu, kaut gan tev varbūt liekas, ka viņa ir drusku par daudz izstīdzējusi un miesās nepiebriedusi. Tu viņai, kā var redzēt, patici. Arī tas rāda, kas mēs esam par vīriem, ja varam iegūt tādu sieviešu labvēlību, slimi gulēdami.

Odze turpretim teica, ka viņš par sieviešu mīlestību nemaz nedomājot, jo jūtoties aizvien noguris un slims, un viņam varbūt necik ilgi neesot atlicis ko dzīvot.

Nākošā rītā, tiklīdz bija kļuvis gaišs, ieradās sievietes, kā bija solījušās, atnesdamas līdz siltu sārmu, ūdeni un dvieļus. Odzēm un Tūkem nu mati un bārda tika izmazgāti ar lielu rūpību. Ar Odzi bija grūti, jo viņš nevarēja celties sēdus. Bet Ilva uzstutēja viņu un apgājās ar viņu saudzīgi, godam veikdama savu uzdevumu, tā ka sārms viņam neiekļuva ne acīs, ne mutē, un viņš tomēr tapa tīrs un glīts; pēc tam viņa nosēdās galvgalī un, viņa galvu uz ceļiem nolikusi, sāka viņam sukāt matus. Ilva jautāja, vai viņam neesot neērta gulēšana, bet Odze apgalvoja, ka viņam esot labi. Ilvai bija grūti izvilkt skāti viņam caur matiem, kas bija biezi un pēc mazgāšanas pinkaini, bet viņa veica to ar pacietību, tā ka Odzēm šķita, ka labāk izsukāti mati viņam nekad nav bijuši. Viņa tagad draudzīgi runāja ar viņu, it kā viņi jau sen būtu pazīstami, un Odze juta, ka tam viņas klātiene bija tīkama.

— Gan jau jums vēlreiz slapēs galvas, iekām jūs tiksit uz kājām, — viņa teica, — jo bīskapam un viņa vīriem tīk kristīt tos, kas guļ slimi, brīnums, ka viņi jau nav bijuši še.

Tā viņi darīja ar manu tēvu, kad viņš gulēja grūti slims un gandrīz necerēja celties. Lielākā daļa cilvēku jau arī atrod, ka ir labāk tikt kristītam ziemu slimības gultā, kad priesteri lej ūdeni tikai uz galvas, kamēr citādi kristāmo iemērcē jūrā galīgi visu, un nav daudz tādu, kam tas patiktos, kad ūdens ir ledaini auksts. Arī priesteriem tad nav viegli; tie top zili sejā, ūdenī līdz ceļiem stāvēdami, un zobi viņiem tā klab, ka viņi tikko var izteikt svētīšanas vārdus. Tādēļ ziemas laikā viņi labāk kristī tos, kas gul uz gultas; mani gan bīskaps kristīja vasaras vidus dienā, viņu tā saucamajā Jāņa Kristītāja dienā; tad tas nebija grūti. Es un manas māsas kreklos tupējām viņam apkārt, kamēr viņš skaitīja savas lūgšanas; un, kad viņš pacēla roku, mēs, degunus aizturējušas, ienirām; bet es zem ūdens paliku visilgāk no mums visām, tādēļ manas kristības tiek pieskaitītas pie labākajām. Pēc tam dabūjām apsvētītas drānas un katra mazu krustiņu, ko nēsāt ap kaklu; un nekas ļauns nevienai no mums no tā necēlās.

Odze atbildēja, ka labi pazīstot dažādus svešādus paradumus, jo esot bijis Dienvidzemē, kur nevienam nav atļauts ēst cūkgaļu, un pie mūkiem Īrijā, kas viņam uzmākušies, lai viņš ļaujas kristīties.

— Man tomēr grūti nākas saprast, — viņš teica, — kāds labums no tā var būt cilvēkiem vai prieks dieviem. Es gribētu redzēt to bīskapu vai citu kādu Dieva vīru, kas mani piedabūs tupties aukstā ūdenī pāri ausīm, lai tā būtu vasara vai ziema. Nav man arī ne mazākā prieka ļaut viņiem liet ūdeni man uz galvas, viņiem lūgsnas skaitot. Jo mana pārliecība ir tā, ka ļoti jāsargās no visādām apvārdošanām un burvestībām.

Ilva teica, ka daži no karaļa Haralda vīriem sūdzējušies par kriku mugurā pēc kristībām un šīs lietas dēļ gribējuši no bīskapa dabūt sāpju naudu; bet ka citādi nekas kaitīgs nebija manīts un ka tagad, gluži otrādi, daudzi atrodot, ka kristība esot veselībai derīga. Pret cūkgaļu šejienes bīskapiem nekas neesot pretim, kā jau Odze pats pa Ziemsvētkiem droši vien būšot ievērojis; vispār par to, ko cilvēki ēdot, viņi daudz neko neliekoties zinis. Vienīgi ja viņiem solot zirga gaļu, viņi spļaudoties un metot krustus, tāpat arī reizēm varot dzirdēt viņus murminām, ka būtu labāk, ja ļaudis piektdienās neēstu gaļu; bet viņas tēvs teicis, ka tādas valodas viņš vairs ilgāk negribot dzirdēt. Pati viņa nevarot teikties manījusi jebkādu nelādzību no jaunās mācības. Daži tomēr pastāvot, ka ražas vairs neesot tādas kā agrāk un ka govīm piens kļuvis plānāks, kamēr sākuši aizmirst vecos dievus.

Viņa lēnām vilka skāti caur kādu matu šķipsnu, ko bija atšķīrusi, un to, pret dienas gaismu turēdama, uzmanīgi apskatīja.

— Nesaprotu, kā tas var nākties, — viņa teica, — bet neliekas, ka tev matos būtu kaut vai viena uts.

— Tas nevar būt,— Odze teica, —tad skāte nav laba. Velc ciešāk.

Viņa atbildēja, ka skāte esot laba utu skāte, un vilka nu tik cieši, ka āda sūrstēja. Bet neviena uts nebija atrodama.

— Tad ar mani vairs nav labi,— Odze teica, —patiesība ir ļaunāka, nekā biju domājis. Jo tad slimība ir pārgājusi asinīs.

Ilvai šķita, ka tik bīstami varbūt neesot, bet Odzēm tas stipri ķērās klāt. Viņš klusu gulēja pa visu atlikušo sukāšanas laiku, kaut ko sērīgi atrūkdams uz viņas runu. Bet Tū-kcm un Mīrai totiesu bija jo vairāk, ko vienam otram sacīt, un, kā varēja redzēt, viņiem jo ilgāk, jo labāk sakrita vienam ar otru.

Beidzot Odzēm bija sasukāti ir mati ir bārda, un Ilva apmierināta noraudzījās uz savu darbu.

— Nu tu vairs tā neizskaties pēc tīrumu budēļa, bet vairāk pēc virsaiša, — viņa teica. — Maz būs tādu sieviešu, kas tagad bēgtu no tevis, un par to tu vari pateikties man.

Pacēlusi viņa vairogu, Ilva paberzēja to tur, kur tas bija mazāk cirtienu sakapāts, un turēja to viņam priekšā. Apskatījis tanī sevi, Odze palocīja galvu.

— Sasukāts ir labi, labāk nekā es no karaļmeitas būtu sagaidījis. Bet var jau būt, ka tu esi pārāka nekā lielākā daļa no viņām. Nu tu esi nopelnījusi, ka rotas lietā daru tev pa prātam.

Attaisījis kamzoli pie kakla, viņš izvilka rotu un sniedza to viņai. Ilva iesaucās, to savās rokās svārstīdama un tās skaistumu redzēdama. Arī Mīra pameta Tūki un ātri piesteidzās, tāpat iesaukdamās, kad bija apskatījusi rotu. Odze teica Ilvai:

— Apliec to sev ap kaklu.

Ilva darīja, kā viņš bija teicis. Kakla rota bija gara un nokarājās uz leju viņai pār ņiebura krūšu rotu; steidzīgi uzstutējusi vairogu uz sienassola, viņa spoguļojās tanī.

— Tā ir tik gara, ka apies divreiz ap kaklu,— viņa teica, nevarēdama atraut no tās acu un pirkstu. — Kā tā ir nēsājama?

— Almansuram tā stāvēja lādē, kur neviens to nedabūja redzēt,— Odze teica. —Un, kamēr tā ir mana, nēsāju to zem kamzoļa, līdz tā man noberza ādu; neesmu to bez vajadzības nevienam rādījis, kamēr nule pa Ziemsvētkiem. Un tā man tūliņ atnesa nelaimi. Neviens cita nekā nevar teikt kā tikai to, ka patlaban tā atrodas vislabākajā vietā. Un tagad, Ilva, tā ir tava, un tu vari to nēsāt, kā tev pašai labāk tīk.

Viņa turēja kakla rotu abām rokām un lielām acīm noraudzījās viņā.

— Vai tu esi bez prāta: — viņa teica — Ko es esmu darījusi, lai tu man dotu tādu dāvanu? Vbdiženākā karaliene gulētu ar berserku par nevērtīgāku rotu kā šī.

— Tu mani labi sasukāji,— Odze pasmiedamies teica. — Mēs, kas esam no Vīdfamnes cilts, dodam labas drauga dāvanas vai nemaz.

Arī Mīra gribēja uzlaikot kakla rotu, bet Tūke pavēlēja viņai nākt atpakaļ pie viņa un atstāt rotu. Viņam jau bija tāda vara pār viņu, ka Mīra paklausīja. Il\a teica:

— Varbūt man tā ir jāpaslēpj zem tērpa tāpat kā tev, jo manas māsas un citas sievietes pilī gribēs tās dēļ man izskrāpēt acis. Bet kādēļ tu man to dod, to es nejaprotu, lai tu arī būtu no Vīdfamnes cilts.

Odze, nopūties, atteica:

— Kam gan man tā, kad zāle augs pār mani? Es tagad zinu, ka man ir jāmirst, kad jau pat ne utij nav labi pie manis; tāda nojauta man bija arī jau agrāk. Var jau būt, ka tu to dabūtu, arī ja nāve mani nebūtu apzīmējusi, bet tad es no tevis par to prasītu kaut ko pretim. Tu liecies tādas rotas vērta; manas domas ir tās, ka tu gan pratīsi aizstāvēties, ja arī kāds ar tevi tās dēļ gribēs plēsties. Labāk jau es gan būtu gribējis dzīvot un redzēt tevi to valkājam.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Par brāļa Vilibalda dusmām un kā Odzēm veicās bildinājums.

Nepagāja necik ilgi, kad, kā jau Ilva bija teikusi, pie viņiem sāka ierasties bīskaps ar vēlējumos kristīt abus ievainotos; bet ne pie viena viņam nebija nekādu panākumu. Odze ātri kļuva nepacietīgs un teica, ka par tādām lietām negribot dzirdēt, jo viņam tā vai tā drīz būšot jāmirst; un Tūke atrunājās, ka viņam nekas tamlīdzīgs neesot vajadzīgs, jo viņš tā vai tā drīz būšot vesels. Bīskaps uzdeva brālim Matējam ar pacietību pierunāt viņus un iepazīstināt viņus ar mācību. Un kad šis kādas reizes bija centies iemācīt viņiem ticības apliecinājumu, neklausīdamies uz viņu ierunām, lai liek viņus mierā, Tūke lika ienest krietnu šķēpu ar šauru un asu smaili un, uz elkoņa atspiedies, svārstīja to rokā nākošajā reizē, kad brālis Matējs ieradās viņus mācīt.

— Nav labi karaļa pilī lauzt mieru, — Tūke teica, —bet neviens nejķā nevar sacīt, ja to dara slimnieki aizsargādamies. Nav arī labi pietašķīt kambari ar tādu tauku vīru, kāds esi tu, kuram acīm redzot vajag būt daudz asiņu. Manas domas nu ir tādas, ja tevi ar šo šķēpu pienaglošu pie sienas, tad asinis varbūt neplūdis tik pārmērīgi. Tā nav viegla lieta gultā gulošam vīram, bet darīšu, kas manos spēkos stāvēs, un pie tam tūliņ, tiklīdz tu atvērsi muti un sāksi muldēt blēņas, ar kurām lūdzu tevi likt mani mierā.

Brālis Matējs nobālis stāvēja, plaukstas sev priekšā pacēlis, izskatīdamies tā, it kā gribētu ko sacīt. Tad viņš nodrebēja un, atmuguriski atkāpdamies, atstāja kambari, aiztaisīdams durvis aiz sevis. Pēc tam viņš viņus vairs netraucēja. Bet brālis Vilibalds, kurš nekad neizrādīja nekādas baiļu zīmes, kā parasts nāca apkopt viņu vātis, bargi pārmezdams viņiem, ka viņi pārbiedējuši brāli Matēju.

— Tu esi īsts vīrs, kaut arī mazs no auguma,— 1 ūke teica, —ir tiešām savādi, ka tu man patīci labāk nekā tic citi no tavas sugas, lai gan tu esi nepieklājīgs un nikns. Bet tas varbūt ir tādēļ, ka tu nemēģini mūs pārrunāt, lai pieņemam kristīgo ticību, bet apmierinies ar to, ka apkop mūsu vātis.

Brālis Vilibalds atteica, ka ilgāk nekā tie citi jau esot mitis šai tumsības zemē, tā atsvabinādamies no bērnišķībām.

— Sākumā, — tā viņš teica, — es tikpat dedzīgi kā jebkurš no svētā Benedikta brālības centos kristīt visus pagānus. Bet tagad es zinu, kas ir derīgs un kas ir tikai tukšas iedomas. Bērni šai zemē ir jākristī, tāpat arī sievietes, kas nav pārāk nodevušās grēkam, ja tādas ir atrodamas; bet pieaugušie vīrieši šai zemē pieder velnam, un Dieva taisnības labad viņiem ir jādeg elles ugunīs, lai cik viņus arī kristītu, jo nekāda atpestīšana viņiem nevar būt pietiekama. Tādas ir manas domas, jo es tagad viņus pazīstu. Un tādēļ es velti nešķiežu laiku, mēģinādams jūs abus pārrunāt.

Viņš runāja aizvien dedzīgāk, nikni noraudzīdamies no viena uz otru, līdz beidzot, rokām mētādamies, sāka kliegt:

— Jūs asinskārīgie vilki, cilvēku slepkavas un noziedznieki, maucinieki un velna apsēstās cūkas, Belcebula acuraugi, sātana nezāles, odžu un bazilisku izdzimums, jūs lai kris-tība nomazgātu tīrus, tā ka jūs balti kā sniegs stāvētu starp Dieva svētajiem? Nē, es saku: nekad. Esmu vecs kļuvis še pilī, esmu pārāk daudz redzējis, es pazīstu jūs; neviens bīskaps, neviens baznīcas tēvs man to neiestāstīs. Kas tad notiktu, ja jūs, ziemeļniekus, ielaistu debesu valstībā? Jūs ar neķītriem vārdiem sagrābtu svētās jaunavas, izkliegtu kara saucienus pret zēraviem un ercenģeļiem un brēktu pēc alus paša Dieva vaiga priekšā. Nē, nē, es zinu, ko es runāju: elle ir vienīgā vieta jums, vai jūs kristī, vai nē, lai slavēts Visvarenais mūžīgi mūžos, āmen.

Viņš sarūgtināts rāva vaļā savas cibas un saites un gāja uzlikt ziedi Tūkes vātij.

— Kādēļ tu, cik spēdams, dari visu, lai mūs izdziedētu, — Odze teica, —ja tavs niknums pret mums ir tik liels?

— To daru tādēļ, ka esmu kristīgais un protu ļaunu atmaksāt ar labu, — viņš atbildēja. — Bet tas ir kaut kas tāds, ko jūs nekad neiemācīsities. Vai man uz galvas vēl nav zīme, kur karalis Haralds man iesita ar svēto krucifiksu; un tomēr es ik dienas kopju viņa veco, samaitāto miesu ar vislielāko rūpību. Turklāt varbūt ir labi, ka tādi lieli cīnītāji kā jūs tiek uzturēti pie dzīvības šai zemē; jo jūs daudzus no savas sugas aizraidīsit uz elli, iekām paši noiesit turp, kā jau redzēju jūs darām nupat Ziemsvētku svinībās. Lai vilks saplosa vilku, tad Dieva jēriem būs vieglāk.

Kad viņš viņus bija atstājis vienus, Tūke teica, ka pēc viņa domām mazais vīriņš bija jucis prātā no sitiena pa galvas kausu, toreiz kad karalis viņam bija iezvēlis ar krustu, jo lielāko daļu no viņa kliedzieniem neesot iespējams saprast; un Odze viņam piekrita. Bet abi atzina viņa centību dziedniecības mākslā un rūpību, ar kādu viņš viņus kopa.

Tūke tagad sāka atlaboties un drīz vien varēja klibot apkārt pa kambari un pat ārpus tā. Un Odze tad gulēja garlaikodamies, izņemot, kad atnāca Ilva. Kamēr Ilva sēdēja pie viņa gultas, viņš mazāk domāja par miršanu, jo viņa aizvien bija valodīga, dedzīga un mundra, un Odzēm patika viņā klausīties. Bet viņš saīga, ja viņa teica, ka viņš izskatoties labāk un drīz būs vesels. To viņš pats zinot labāk, tā viņš teica. Bet drīz viņš jau gultā varēja piecelties sēdus bez kādām lielām sāpēm. Un kad Ilva nākošā reizē, viņu sukādama, atrada uti, kas bija liela, veselīga un pilna asiņu, viņš kļuva domīgs un teica, ka nu viņš vairs nezinot, kam ticēt.

— Nebēdājies tagad kakla rotas dēļ,— Ilva teica. —To tu man devi, kad domāji, ka mirsi, un tas tagad nospiež tevi, kad tu sāc manīt, ka būsi dzīvotājs. Es labprāt atdošu to tev atpakaļ, ja arī tā ir skaistāka kā viss, kas šai zemē ir redzēts. Negribu, lai ļaudis runā, ka esmu izvīlusi tev tavu zeltu, kamēr gulēji no vātīm vārgs, ko jau tā vai tā vairākkārt esmu dabūjusi dzirdēt.

— Tiesa gan, labi būtu paturēt tādu rotu dzimtā,— Odze teica. — Bet visizdevīgākais darījums man būtu paturēt kā tevi, tā rotu; citādā kārtā negribu saņemt to atpakaļ. Bet pirms man runāt ar tavu tēvu par šo lietu, es labprāt gribētu zināt, ko tu pati saki. Jo kad pirmo reizi runājāmies, tu teicies, ka līgavas gultā Sigtrigu būtu nodūrusi ar nazi, ja tevi atdotu viņam; tādēļ es labprāt gribētu zināt, vai uz mani tu turētu labāku prātu.

Ilva stipri smējās un teica, ka pārāk drošs lai viņš neesot.

— Jo no dabas esmu niknāka, nekā tu domā, un man pa prātam izdarīt nav viegli. Un uz karaļmeitām jau mazāk varot palaisties kā uz citām, kad tās izprecinot, jo pat karaļiem tās laupot dzīvību, ja pie tiem nejūtoties labi. Vai esi dzirdējis, kā izgājis zviedru karalim Agnēm vecuma dienās, kad viņš ieguvis negribīgu karaļmeitu austrumos aiz jūras? Viņš gulējis ar viņu pirmajā naktī zem koka, un kad viņš cieši aizmidzis, viņa piesējusi virvi viņam pie kakla gredzena, kurš bijis ļoti stiprs, un pakārusi viņu kokā, lai gan viņš bijis liels karalis, un tikai viena kalpone viņai palīdzējusi vilkt virvi. Tādēļ apdomājies labi, pirms iesākt ar mani.

Noliekusies pār viņu, tā noglauda viņam pieri un, iekniebusi viņam ausī, smiedamās raudzījās viņam acīs. Odze pie tam jutās tik labi, kā sen nebija juties.

Bet pēc tam viņa kļuva nopietna un domīgi teica, ka tā esot tukša valoda, pirms viņas tēvs neesot teicis savu vārdu šai lietā; viņai liekoties, ka grūti būšot dabūt viņa piekrišanu, ja Odzes īpašumi nebūtu lielāki un viņam mājlopu un zelta nebūtu vairāk kā lielākajai daļai citu.

— Viņš bieži sūrojas par savām daudzajām neprecētajām meitām, — viņa teica, — bet viņam neveicas atrast mums vīrus, kas pēc viņa domām būtu pietiekami bagāti un ievērojami. Nav nemaz tik labi būt karaļmeitai, kā ļaudis domā; jo daudz ir brašu, jaunu vīru, kas slepeni sasmaidās ar mums un tvarsta mūs aiz svārku jostas, bet maz ir to, kas uzdrošinās runāt ar tēvu, bet kas to dara, pēc sarunas iznāk nolaidušies. Nelaime, ka viņš visādā ziņā grib mūs tik bagāti izprecināt, kaut gan nabaga vīrs man tiešām nederētu. Bet tu, Odze, kas vari atdāvināt tādu kakla rotu un kas esi no Vīdfamncs cilts, tu laikam gan piederi pie bagātākajiem lielmaņiem Skonē?

Odze atbildēja, ka cerot panākt vienošanos ar karali Haraldu, jo stāvot cieņā pie viņa kā zvana Jēkaba, tā divkaujas dēļ.

— Bet cik man ir mantas mājā Skonē, — viņš teica, — to es pats nezinu, jo nu jau ir septītais gads, kamēr esmu no mājas projām; tā es arī nekā nezinu par saviem radiem. Varbūt tagad viņu ir mazāk pie dzīvības nekā tad, kad tos pēdējo reizi redzēju, un mana mantojuma daļa pēc tam ir palielinājusies. Bet no Dienvidzemes man līdz ir vairāk zelta nekā tikai kakla rota; pat ja man piederētu tas vien, kas man ir no turienes, es nebūtu nekāds nabaga vīrs. Un kā ir iegūts tas, tā var iegūt vēl vairāk.

Ilva skumīgi papurināja galvu un teica, ka diezin cik labi tas neizklausoties, ņemot vērā viņas tēva prasības. Arī Tū-kem, kurš viņu sarunas laikā bija ienācis iekšā, šķita tāpat, un viņš izteicās, ka še būtu vajadzīgs labs padoms.

— Par laimi,— tā viņš teica, —izrādās, ka varu jums pastāstīt, kā vislabāk iegūt bagātu augstas kārtas līgavu, kad tēvs nepiekrīt, bet viņa pati gan. Manu mātes tēvu sauca Tenni no Nēses, un viņa nodarbība bija tirgošanās ar smolandiešiem; viņam piederēja nelielas lauku mājas ar divpadsmit govīm, un viņš bija gudrs vīrs. Un kad viņš reiz kādā tirdzniecības braucienā uz Vērendu tur bija ieraudzījis jaunu meiteni, vārdā Jīdu, kāda lielmaņa meitu, viņš apņēmās viņu iegūt, lai viņam būtu lielāks gods, kā arī tādēļ, ka viņam patika viņas raženais augums un resnās, sarkanās bizes. Bet viņas tēvs, kuram bija Glums vārdā, bija augstprātīgs vīrs, kurš teica, ka Tenne nav diezgan labs znots viņam, lai gan meiča pati domāja citādi. Jīda un Tenne tomēr daudz vis nesēroja par veča neprātību, bet drīz atrada padomu, kā sastapties mežā, kad viņa ar kalponēm bija riekstu lasīt. No tā viņa palika ar bērnu, bet Tenne divas reizes sitās ar viņas brāli, no kā viņiem abiem palika zīmes uz visu mūžu. Kad viņai piedzima dvīnīši, vecis ieskatīja, ka nav nozīmes vēl ilgāk pretoties. Viņi apprecējās, aizvien labi satika un piedzīvoja vēl septiņus bērnus. Visi turienes lauku ļaudis daudzināja viņa laimi un gudrību, viņa cieņa pieauga, sevišķi kad viņš pēc vecā Gluma nāves saņēma prāvu mantojumu. Ja mans mātes tēvs neatrastu tādu gudru izeju savā precību lietā, tad es vis tagad te nesēdētu un nedotu jums derīgus padomus, jo mana māte bija viens no dvīņu bērniem, kas bija radušies zem lazdu krūma.

— Ja tiem visādā ziņā ir jābūt dvīnīšiem, lai no tā celtos kāds labums, — Ilva teica, — tad šim padomam vieglāk ir piekrist, nekā to paveikt. Turklāt ir starpība starp Vēren-das zemnieku un dāņu karali, un tādēļ nav teikts, ka tāds mēģinājums mums izdotos tikpat labi.

Odzēm šķita, ka var daudz ko teikt kā par, tā pret Tūkes padomu, kaut gan slims un nespēcīgs virs daudz uz to klausīties nevarot. Viņš nu vispirms gribot mēģināt tikt uz kājām un runāt ar karali Haraldu.

Uz to vēl kādu laiku bija jāgaida. Beidzot viņš bija atveseļojies; vāts bija aizaugusi, un spēki viņam sāka atgriezties. Ziema tad jau gāja uz beigām. Karalis Haralds nu bija mundrs un pie labas omas, un viņam bija daudz ko darīt, kuģus sagatavojot, jo viņš taisījās doties uz Skanēru piedzīt siļķu nodevas, kā arī sūtīt Stīrbjernam viņam apsolītos kuģus. Odze aizgāja pie viņa un izstāstīja viņam savu lietu. Karalis Haralds nelikās nelaipns, izdzirdis viņa prasību, tikai tūliņ jautāja, kāds ir viņa stāvoklis, ja viņš uzdrošinās domāt par tik dižām precībām. Odze izstāstīja, kāda bija viņa dzimta un izcelšanās, kādi viņa tēva īpašumi un kas viņam pašam bija līdz no ārzemēm.

— Turklāt arī Jēingē bija zeme, ko mana māte cefēja mantot,— viņš teica, —bet par to es maz ko zinu. Tāpat arī nezinu, kā manai dzimtai tagad klājas un kuri no viņiem ir vēl pie dzīvības. Jo pa septiņiem gadiem mājā daudz kas var būt noticis.

— Rota, ko tu meitenei esi iedevis, ir lielmaņa dāvana, — karalis Haralds teica, — un man tu esi izdarījis krietnus pakalpojumus, ko tev neaizmirsīšu. Bet precības ar dāņu karaļa meitu ir augstākais, pēc kā kāds vīrs var censties, un tādā nolūkā pie manis vēl nav nācis neviens, kam nepiederētu vairāk, nekā tu te uzskaitīji. Turklāt starp tevi un tavām tēva mājām stāv tavs brālis. Ja viņš vēl dzīvo un viņam ir dēli, kā tad tu apgādāsi manu meitu? Es pamazām sāku palikt vecs, kaut gan to no manis daudz nevar redzēt, un es labprāt savas meitas gribu redzēt apprecētas, kamēr vēl spēju par viņām parūpēties. Jo Svens nekā liela viņu labā nedarīs, kad mans laiks būs beidzies.

Odzem vajadzēja atzīt, ka viņam nebija nekā daudz, ar ko nākt klajā tādā bildinājumā kā šis.

— Ļoti var būt, ka viss mantojums piekritīs man, kad atgriezīšos mājās,— viņš teica. —Mans tēvs sāka novecot jau pirms septiņiem gadiem; un mans brālis Uds ik vasaras mita Īrijā, un viņam nebija nekādas patikšanas palikt mājā uz dzīvi. Turklāt esmu dzirdējis, ka mūsu tautas brāļiem Īrijā pēdējos gados bijušas grūtas dienas, kamēr tur sācis valdīt karalis Briāns.

Karalis Haralds māja ar galvu, teikdams, ka karalis Briāns nobeidzis daudz dāņu Īrijā, kā arī daudz jūrasbraucēju visgarām tās krastiem, pie tam reizēm izrādīdamies gluži noderīgs, jo starp tiem bijis diezgan daudz vīru, kas savās mājās Dānijā bijuši tikai par nelaimi.

— Bet šim Briānam, Munsteras karalim, nu no lieliem panākumiem tā ir izaugusi sekste, — karalis Haralds teica, — ka viņš sāk prasīt nodevas nevien no Korkas karaļa Ūlofa, kurš ir mans draugs, bet arī no Dublinas karaļa Sigtriga, mana radinieka. Tāda uzpūtība nepieklājas īru karalim, un, kad būs pienācis laiks, es sūtīšu flotes uz salu, lai tādu pārdrošību savaldītu. Būtu labs darbs sagūstītu atvest viņu šurp un saistītu nostādīt viņu pie durvīm dižajā istabā, nevien par izpriecu maniem vīriem pie alus, bet arī par mācību viņam pašam kristīgā pazemībā un par biedinājumu pārējiem karaļiem. Jo manas domas aizvien ir bijušas tās, ka dāņu karalis turams augstākā godā par visiem karaļiem.

— Manas domas ir tās, ka tu esi lielākais no karaļiem, — Odze teica, —un pat starp andalūziešiem un melnajiem ir vīri, kuriem ir zināms tavs vārds un tavi darbi.

— Šoreiz tavi vārdi bija labi izvēlēti, — karalis Haralds teica, — bet vispār tu man parādi maz cieņas, ja nāc un izlūdzies man vienu no manām skaistākajām meitām, nemaz vēl nezinādams, kā stāv ar tavu mantojumu un taviem īpašumiem. To es tev tomēr neņemšu ļaunā tavas jaunības un neapdomības dēļ. Bet uz to, ko tu man tagad lūdzi, es tev neatbildēšu ne jā, ne nē. Mans lēmums ir šis: Atgriezies atkal rudeni, kad arī es būšu še un tu labāk zināsi, kā ar tevi ir. Un ja es tad atradīšu, ka tava bagātība ir pietiekama, tu dabūsi meitu tās draudzības dēļ, kādu pret tevi jūtu; vispār tu katrā laikā vari iestāties labā dienestā starp maniem vīriem. Bet līdz tam laikam tev ir jāpaciešas.

Ilva tapa bēdīga, kad Odze izstāstīja, kā saruna bija norisinājusies; asarām acīs viņa kliedza, ka izplūkšot vecim bārdu viņa skopuma un stūrgalvības dēļ un tad tūliņ sekošot Tūkes padomam. Bet, apmierinājusies, viņa atrada par labāku atteikties no šī nodoma.

— Man nav bail no viņa dusmām, — viņa teica, — arī tad nē, kad viņš bauro kā vērsis un sviež ar alus kannu man pakaļ, jo esmu žiglāka nekā viņš, un vēl nekad viņš man nav ķēris, turklāt tādas dusmas ātri pāriet. Bet viņš ir tāds, ka, ja viņam nopietni pretojas kādā lietā, ko viņš reiz izlēmis, viņš to ilgi atceras un nekad neaizmirst atriebties. Tādēļ labāk ir nekaitināt viņu šai ziņā, jo tad viņš varētu noskaisties uz mums abiem un izprecināt mani pirmajam labākajam no saviem vīriem, tikai lai sariebtu un parādītu, kurš ir tas noteicējs. Bet tas tev ir jāzina, Odze, ka neviena cita es negribu kā tikai tevi; man tu esi to vērts, lai es gaidītu līdz rudenim, kaut arī laiks liksies garš. Bet ja viņš arī tad nebūs ar mieru, tad vairs ilgāk negaidīšu, bet sekošu tev, kurp tu gribēsi.

— Nu, kad tu esi man to pateikusi, es jūtos labāk, — Odze teica.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Kā Odze atgriezās mājās no sava garā ceļojuma

jfCaral is Haralds apbruņoja divdesmit kuģu savam ceļojumam. No tiem divpadsmit bija domāti Stīrbjernam, un ar pārējiem viņš taisījās doties uz Skanēru, kur bija vajadzīga krietna pavadonība siļķu nodevu piedzīšanai. Ar lielu rūpību viņš izraudzījās kuģa ļaudis. Visi labāk gribēja tikt uz tiem kuģiem, kas burās pie Stīrbjerna, jo tur varēja cerēt uz lielu laupījumu.

Jelingē saradās daudz vīru, kas visi gribēja iestāties karaļa Haralda flotē. Odze un Tūke raudzīja, vai starp tiem, kas palika pāri, nevarēs salīgt airētājus braucienam uz māju pašiem ar savu kuģi; bet airētāji bija dārgi, un viņiem maksa likās pārāk augsta, jo tik tuvu mājai viņiem nebija nekādas vēlēšanās uzņemties liekus ceļa izdevumus. Lai viņiem vispār nekas nebūtu jāizdod, viņi beidzot sarunāja kādu vīru no Fīnes vārdā Oki, ka viņš nopirks no viņiem kuģi un par atlīdzību sagādās kuģa ļaudis un aizvedīs viņus abus, Odzi līdz Kūlienam un Tūki līdz Listerei, kā arī gādās par pārtiku ceļojuma laikā. Par to tika vestas garas sarunas, kas gandrīz nobeidzās ar kautiņu starp Tūki un Oki, jo Tūke turklāt vēl gribēja dabūt maksu naudā, tādēļ ka kuģis pēc viņa domām bija tikpat kā gluži jauns, līdzsvarots un labi burājams, kaut arī mazs; Oke turpretim nekā negribēja dot, jo tas esot ārzemju kuģis, nolaidīgi salaists un mazvērtīgs, tā ka viņš pat baidījās, vai tikai viņam šis darījums nebūs neizdevīgs. Beidzot viņi par šķīrēju pieaicināja staļļmeistaru Halbjernu, un darījums tika noslēgts bez ķildas, kaut arī nekādas peļņas Odzēm un Tūkem no tā nebija.

Nevienam no viņiem nebija vēlēšanās doties pie Stīrbjer-na, jo abiem prātā stāvēja kaut kas cits. Odzēm spēki atgriezās tikai pamazām, tā ka viņam šķita, ka viņam uz visu mūžu būs jāpaliek vārgulim. Viņu nospieda arī šķiršanās no Ilvas; karalis Haralds tagad bija pielicis pāris vecas sievas viņu uzraudzīt, lai viņi priekšlaicīgi pārāk bieži nesastaptos. Bet, lai gan veiklas, vecenes tomēr žēlojās, ka karalis uzdevis viņām darbu, kas viņu vecām kājām esot par grūtu.

Kad flote bija gatava burāšanai, karalis Haralds lika visus kuģus nosvētīt bīskapam, bet ceļojumā ņemt viņu līdz negribēja, jo priesteriem, kā zināms, nav laba laika laimes. Bīskaps gribēja braukt uz Skoni apraudzīt tur savus mācītājus un baznīcas un izskaitīt atgrieztos, bet karalis Haralds teica, ka tas jāatliek līdz nākamajai reizei, kad kuģi dosies turp: pats viņš nekādā gadījumā neviena bīskapa nedomājot ņemt līdz uz kuģa, pat ne vienkāršu priesteri.

— Esmu jau par vecu rotaļāties ar nelaimi, — viņš teica, — bet to zina visi jūrasbraucēji, ka ūdens meitām, jūras troļļiem un visām jūras varām ne pret vienu nav tik liela naida kā pret skūtajiem; tos tie cenšas noslīcināt, tiklīdz viņi ir uz jūras. Zelta Haralds, mans brāļa dēls, reiz burāja mājup no Bretaņas ar daudz sagūstītiem vergiem pie airiem; sacēlās vētra un putenis un tāda jūra kā vēl nekad, kaut gan vēl bija agrs rudens; un kad jau viņa kuģis taisījās nogrimt, viņš apskatījās un atrada divus skūtus vīrus starp airētājiem; pēc tam, kad tie bija pārmesti pār malu, pārējā ceļojumā viņam bijis tik labs laiks, ka labāku nevar vēlēties. Tā varēja rīkoties viņš, kurš bija pagāns, bet man tas nepieklātos mest bīskapu pār malu, lai apklusinātu jūru, un tādēļ viņam ir jāpaliek še.

Tai rītā, kad flotei vajadzēja sākt burāt, un Odzēm un Tūkem reizē ar to, karalis Haralds baltā apmetnī ar sidraba bruņcepuri galvā nāca lejup gar kuģu steķiem ceļā uz savu kuģi, ar lielu pavadonību un savu karogu, kuru viņam nesa pa priekšu. Pienācis tur, kur atradās Odze, viņš apstājās un, savu pavadonību atstājis gaidot, viens pats uzkāpa pie viņa uz kuģa pateikt dažus vārdus.

— Šo godu gribēju tev parādīt,— viņš teica, —lai neviens neiedomātos, ka starp mums ir kas ļauns, tādēļ ka vēl neesmu tev devis savu meitu Ilvu. Viņa sēd tagad ieslēgta pie sievām un šņāc uz viņām; jo tāda, kāda viņa ir, viņai viegli varētu ienākt prātā skriet šurp še uz kuģi, tiklīdz es būšu pagriezis muguru, un pavedināt tevi, lai tu ņem viņu līdz; bet tas ne tev, ne viņai nenāktu par labu. Nu mēs šķiramies uz kādu laiku, un man nav nevienas dāvanas, ar ko tev atlīdzināt par zvanu; bet rudens tai ziņā atnesīs ko labāku.

Bija skaists pavasara rīts; debesis bija skaidras un vējš lēns, un karalim Haraldam bija mundrs prāts. Tuvāk apskatījis kuģi, viņš ievēroja tā svešzemniecisko būvi. Viņš visu saprata un planku salaišanu un airu dullus pārzināja tikpat labi kā jebkurš kuģu būvētājs; viņš atrada dažas lietas, kuras bija vērts pieminēt. Pa tam Tūke ieradās uz kuģa, zem lielas lādes salīcis. Viņš bija pārsteigts, ieraudzījis karali Haraldu un, lādi nolicis, sveicināja viņu.

— Ko tu tur tik daudz nes?— karalis teica. —Kas tev tur ir?

— Šis un tas, ko esmu iemainījis, lai pārvestu savai vecajai mātei mājās, ja viņa vēl ir pie dzīvības,— Tūke teica.

— Ir taču jāpārved viņai kaut kas, kad tik ilgi ir būts projām, kā es esmu bijis.

Karalis Haralds palocīja galvu, piekrizdams, ka tā tiešām ir laba lieta, ja jauni vīrieši draudzīgi iedomā savus vecākus; pats par sevi viņš nevarot teikt, ka daudz ko no tā pie sevis būtu manījis.

— Bet nu, — tā viņš teica, uz lādes apsēzdamies, — esmu izslāpis un vēlos iedzert malku, pirms šķiramies.

Lāde krakšķēja no viņa smaguma, un Tūke, izskatīdamies nemierīgs, piegāja soli tuvāk; bet lāde tomēr turēja. Odze ielaida alu no enkura un pasniedza karalim, kurš uzdzēra labam ceļojumam. Izslaucījis putas no bārdas, viņš teica, ka alus, savādā kārtā, labāk garšojot uz jūras; tādēļ viņš gribot, lai viņam vēlreiz piepilda kausu. Tas notika, un viņš to lēnām iztukšoja; pēc tam viņš atvadīdamies pameta ar galvu un, krastā izkāpis, aizgāja uz savu lielo karaļa kuģi, kur nu tika uzcelts viņa karogs, kas bija sarkana zīda ar diviem melniem, izrakstītiem kraukļiem ar izplēstiem spārniem.

Odze noraudzījās uz Tūki.

— Kādēļ tu esi tik bāls? — viņš teica.

— Man, tāpat kā citiem, ir savas rūpes,— Tūke teica.

— Tu jau arī pats neizskaties visai ziedošs.

— Es zinu, no kā es aizbraucu, — Odze teica, — bet nekāda gudrība man nevar pateikt, kas mani sagaidīs, kad atgriezīšos atpakaļ, vai tā būs, kā esmu domājis.

Nu visi kuģi devās jūrā dažādos virzienos. Karalis Haralds ar savu floti stūrēja lejup starp salām, bet Odzes kuģis īrās augšup gar krastu, lai ziemeļos apbrauktu Šēlandei apkārt. Vējš karaļa kuģiem bija labs; tie drīz bija tālu projām. Tūke stāvēja, noraudzīdamies tiem pakaļ, līdz buru bija kļuvušas mazas; tad viņš teica:

Smagi likās, kad dāņu ķēniņš sēdēja plats uz trauslā lādes vāka.

Ticēt man grūti, ka vedamais iekšā nebija cietis no Zilzobja svara.

Viņš piegāja pie lādes un, atvēris to, izcēla no tās savu saini, kas sastāvēja no mauru sievas. Viņa bija vārga un nespēcīga, jo lādē bija šaurs un smacīgs un viņa tanī bija gulējusi labu laiku. Kad Tūke viņu nolika zemē, viņa nespēkā sabruka; elsdama un trīsēdama viņa gulēja, izskatīdamās mirusi, līdz viņš tai atkal palīdzēja piecelties. Apkārt skatīdamās, viņa sāka raudāt.

— Tev vairs nav jābaidās, — Tūke teica, — viņš tagad ir tālu projām.

Viņa sēdēja bāla, lielām acīm noraudzīdamās uz kuģi un uz vīriem, nekā neteicot; arī vīri pie airiem lielām acīm skatījās, viens otram jautādami, ko tas varēja nozīmēt. Bet tas, kurš bija visbālāks un noraudzījās vislielākām acīm, bija Odze, it kā lielu nelaimi piedzīvojis.

Kuģinieks Oke domīgi stāvēja, bārdu plucinādams.

— Par to tu nekā netiki minējis, kad slēdzām mūsu darījumu, — viņš teica, — ka arī kāda sieviete tiks ņemta līdz. Vismaz to es tagad no tevis prasu, lai tu saki, kas viņa tāda ir un kādēļ tā uz kuģa uznesta lādē.

— Gar to tev nav nekādas daļas, — Odze drūmi atbildēja. — Valdi tu savu kuģi un ļauj mums pašiem zināt par mūsu lietām.

— Tam, kas negrib atbildēt, varbūt ir slēpjamas bīstamas lietas, — Oke teica. — Esmu Jelingē svešinieks un daudz nekā par turienes lietām nezinu. Bet to jau kurš katrs var redzēt, ka te kaut kas nav kārtībā un ka tas man var kaitēt. Kam viņa ir nozagta?

Odze sēdēja uz virves rituļa, plaukstas ap ceļiem apžņaudzis, ar muguru pret Oki. Viņš atbildēja mierīgā balsī, galvas nepagriezdams.

— Tu vari izvēlēties vienu no diviem. Vai nu tu klusēsi, vai arī es tevi ar galvu pa priekšu iesviedīšu jūrā. Izvēlies, ko gribi, un pie tam tūliņ, jo tu jau rej kā suns un traucē mani.

Oke novērsās, kaut ko murminādams, un nospļāvās pār malu. Varēja redzēt, kā, pie stūres aira stāvot, viņš nomocījās ar drūmām domām un bija saīdzis. Bet Odze sēdēja kā sēdējis un, kaut ko domādams, noraudzījās sev priekšā.

Tikko Tūkes sieviete mazliet bija atguvusies no sava noguruma un kaut ko iebaudījusi, lai iestiprinātos, kad jau viņai uznāca jūras slimība un viņa vaimanādama karājās pāri malai, nepiegriezdama nekādas vērības Tūkes mierinošajiem vārdiem, ar kādiem viņš griezās pie viņas. Beidzot viņš lika viņai mieru un, viņu ar virvi piesējis, aizgāja un apsēdās pie Odzes.

— Nu pats ļaunākais ir pāri; bet katrā ziņā sievas iegūšana tādā kārtā sagādā bailes un grūtības. Nav daudz tādu, kas tādu lietu uzdrošinātos. Bet var būt, ka man ir labāka laime nekā dažam labam citam.

— Labāka nekā man, tur es tev piekrītu, — Odze teica.

— Tas nav zināms,— Tūke atteica, —jo tev aizvien ir bijusi laba laime. Un iegūt karaļmeitu ir kaut kas vairāk nekā tas, ko esmu ieguvis es. Neskumsti, ka šai lietā neesi varējis izdarīt tā kā es, tas nāktos pārāk grūti, ievērojot to, ka meiča tik labi bija apsargāta.

Odze pasmējās caur zobiem. Klusu pasēdējis, viņš pavēlēja Rapam pārņemt stūres airi no Okes, lai šim pārāk nesaceltos sekste.

— Biju domājis,— viņš tad Tūkem teica, — ka draudzība mūsu starpā ir cieša, pēc tam kad tik ilgi bijām turējušies kopā. Bet ir taisnība veciem ļaudīm, kas mēdz teikt, ka vīrs ilgi ir jāpārbauda; un, šo trako lietu pastrādādams, tu esi rīkojies tā, it kā manis nemaz nebūtu, vai arī, ka es nebūtu piedomāšanas vērts.

— Viena lieta ir pie tevis, kas virsaitim nepiederas,— Tūke teica, —un tā ir tava jūtelība. Daudzi mani uzteiktu, ka esmu nozadzis sievu pats uz savu roku, neviena cita šai lietā neiejaukdams, bet tu iedomājies, ka tev parādīta necienība, tādēļ ka tu no paša sākuma neesi visu zinājis. Es tādu draudzību uzskatu par labāku, kas par tādām lietām velti nedusmo.

Odze noraudzījās viņā, no dusmām balts.

— Ir grūti saprasties ar tādu vientiesi kā tu, — viņš teica. — Kāda man tur daļa, kā tu esi rīkojies, lai nozagtu sev sievu, vai cik slepenu tu esi turējis šo lietu? Bet viena lieta gan man rūp, tas ir, ka tu karali Haraldu esi padarījis par mūsu niknāko ienaidnieku un mūs par vajātiem bēgļiem viņa valstī. Nolaupīdams sev sievu, tu man esi ņēmis iespēju iegūt manu. Nav vajadzīga nekāda jūtelība, lai tādā draudzībā atrastu vainu.

Tūke daudz nekā nevarēja aizstāvēties, jo viņam bija jāatzīst, ka par to viņš nebija domājis. Viņš mēģināja Odzi mierināt ar to, ka karalis Haralds ir vājulīgs un ilgi vairs nedzīvos. Bet tas Odzēm bija vājš mierinājums, un jo ilgāk, jo vairāk nošķirts no Ilvas viņš jutās un jo niknākas kļuva viņa dusmas.

Kad viņi nakts pavadīšanai bija izkāpuši malā kādā nomaļā līcī, tika aizdedzināti ugunskuri. Pie viena no tiem sēdēja Odze un viņa sabiedrība, pie otra Oke ar saviem kuģa ļaudīm. Neviens nebija runīgs pie Odzes ugunskura, bet pie otra Okem un viņa vīriem bija daudz kas cits citam ko sacīt. Viņi klusu sarunājās savā starpā, lai to pie Odzes ugunskura nevarētu dzirdēt.

Kad viņi bija paēduši, sieviete aizmiga pie ugunskura, ar apmetni apsegusies. Odze un Tūke klusu sēdēja pa gabaliņu viens no otra, kamēr iestājās tumsa. Jūru vērta pelēku auksts vējš, un rietumos cēlās augšā lieli mākoņi. Odze vairākkārt nopūtās, cieši saņēmis savu bārdu; Tūke badīja zobus. Abi bija pilni dusmu.

— Būtu labi izbeigt to, — Odze teica.

— Saki tikai, kā tu to gribi darīt,— Tūke atsaucās.

Raps bija bijis lasīt kurināmo ugunskuram; atgriezies atpakaļ, viņš izdzirda viņu vārdus. Viņš bija kluss vīrs, kurš reti kad iejaucās citu darīšanās. Bet šoreiz viņš teica:

— Būtu labi, ja jūs abi kaušanos atliktu, jo še cits kas būs darāms. Kuģinieku ir četrpadsmit, un mēs esam trīs, tā ir diezgan liela starpība.

Viņam jautāja, kādas jaunas ziņas viņš atnesis.

— Viņi domā mums uzbrukt šīs sievietes dēļ, — Raps atbildēja, — no tā viņi sagaida sev lielas lietas. Dzirdēju to, kad, starp kokiem staigādams, lasīju malku.

Odze iesmējās.

— Tas, ko tu esi pastrādājis, kļūst aizvien labāks un labāks,— viņš Tūkem teica.

Tūke, galvu purinādams, norūpējies noraudzījās uz gulošo sievieti.

— Tas nu ir tā, kā tas nu reiz ir, — viņš teica. —Nepieciešams tagad ir atrast labu padomu. Man tas gudrākais šķiet iet viņiem tūliņ virsū, kamēr viņi mierīgi sēd un prāto, kā mūs pieveikt. Viņu ir daudz, bet viņi ne tuvu nav tādi vīri kā mēs.

— Liekas, ka būs nelāga laiks, — Raps teica, — nogalināt daudzus no viņiem mēs tādēļ nevaram atļauties, jo mums viņu vajag uz kuģa, ja negribam palikt še sēdām. Bet tas labākais ir tūliņ izdarīt to, kas darāms, jo citādi mums nekāda naktsmiera nebūs.

—Tie ir vientiesīgi ļaudis no Fīnes,— Tūke teica, —un kad vien būsim nobeiguši Oki un vēl dažus citus, tad gan tie pārējie būs ar mieru paklausīt. Bet tu, Odze, esi tas, kam tagad jāsaka, kas darāms; jo varbūt labāk būtu pārsteigt viņus miegā.

Odzem prāts nu bija vieglāks, kad kaut kas bija darāms. Viņš piecēlās un nostājās nolaist ūdeni, lai neievērots varētu apskatīt otru ugunskuru.

— Pie uguns viņu ir divpadsmit, — viņš teica, atkal apsēdies. — Tas droši vien nozīmē to, ka divi, mums nemanot, ir aizsūtīti tālāk zemē iekšā pēc palīdzības. Tad jau mums drīz vien uzmāksies lielāks pūlis, un tādēļ labākais būs tūliņ izdarīties ar šiem te. Tie ir vīri, kuriem ir maz apdoma un uzņēmības, jo citādi jau viņi būtu mēģinājuši nogādāt pie malas tevi, Rap, kad tu nupat viens pats staigāji apkārt. Bet tagad mēs viņiem mācīsim uzmanīties, kad viņiem ar mums ir darīšana. Gribu, lai jūs klusām atnākat man pakaļ, kad, pie viņiem piegājis, ar viņiem runāšu un viņi uz mani skatīsies. Bet cērtiet ātri un spēcīgi, lai viss labi beigtos. Man ir jāiet bez vairoga, bet tur nekā nevar darīt.

Viņš paņēma rokā kausu, kurā bija bijis vakariņu alus, un devās pie Okes ugunskura to piepildīt no enkurīša, kas tur bija izcelts krastā. Daži no vīriem pie ugunskura jau bija nolikušies gulēt, bet lielākā daļa sēdēja nomodā un noraudzījās uz Odzi. Piepildījis kausu, viņš aizpūta putas un ieņēma malku.

— Tavs enkurītis nav no laba koka,— viņš teica Okem. — Tavam alum ir jau koka garša.

— Tas alus, kas bija labs diezgan karalim Haraldam, būs diezgan labs arī tev,— Oke dusmīgi atbildēja. —Bet varu tev solīt, ka no šī darījuma tev vairs nebūs jādzer.

Vīri pie šiem vārdiem sāka smieties, bet Odze sniedza vi ņam kausu, nelikdamies par to zinis.

— Palūko pats, vai man nav taisnība, — viņš teica.

Oke saņēma kausu turpat no vietas, kur sēdēja. Kad viņš

to bija pielicis pie mutes, Odze ar kāju iespēra tam pa dibe nu, tā ka Okem žokļi pāršķīrās un zods atkrita uz krūtīm.

— Vai jūti koka garšu? — Odze teica. Tai pašā acumirklī viņš izrāva zobenu un cirta kādam vīram, kurš bija sē dējis vistuvāk un nu bija uzlēcis kājās.

Vīrus pie ugunskura tas tā pārsteidza, ka viņi tikko pa guva izvilkt ieročus, kad jau Tūke un Raps viņiem uzbruka no muguras. Pēc tam viņiem nebija vairs ilgi laika rādīt, kc viņi spēj. Četri tika nogalināti, neskaitot Oki; divi aizbēga mežā, bet pārējos piecus uzdzina uz kuģa, kur tie gatavojās aizstāvēties. Odze sauca viņiem, lai viņi nomet ieročus, j? grib, lai žēlo viņu dzīvības. Viņi stāvēja šaubīdamies.

— Mēs nevaram zināt, vai tu turēsi vārdu, — viņi teica.

— Var jau būt, — viņš teica, — bet jūs varat cerēt, ka es neesmu tikpat nodevīgs kā jūs paši.

Savā starpā aprunājušies, viņi atrada, ka tas nedod viņiem nekādu lielu drošību; viņi labāk gribot iet savu ceļu ar visiem saviem ieročiem, tā viņi teica, un atstāt Odzēm kuģi un visu citu.

— Tādā gadījumā es jums došu tādu drošību,— Odze teica, — ka jūs visus nokaus turpat uz vietas, ja tūliņ nepaklausīsit. Varbūt tas jums labāk patiks.

To teicis, viņš uzkāpa uz kuģa un devās viņiem virsū, uz Tūki un Rapu negaidīdams. Galva viņam bija kaila no kāda akmens sviediena, acis dusmu pilnas un rokā asiņainais Zil-mēlis; tā viņš gāja viņiem virsū, lai viņus pārmācītu kā suņus; un nu viņi paklausīja viņam un nometa ieročus, sodīdamies par Oki; jo bija kļuvuši mazdūšīgi, tādēļ ka viss bija iznācis citādi, nekā viņš bija viņiem teicis.

Nu jau bija tumšs un pūta diezgan stiprs vējš. Odze tomēr atrada par prātīgāku nekavēties šai vietā. Jo citādi viņiem drīz vien uzbrukšot pus karaspēka šēlandiešu, lai atņemtu karaļa Haralda piederumu. Tādēļ viņiem nu jāizmē-ģinot sava laime uz jūras, tumsā un vētrainā laikā kaut arī ar maz airētājiem, tās lietas dēļ, kuras sekas viņi vēl ilgi manīšot.

Steidzīgi viņi nu uznesa uz kuģa ēdiena lādi un alus mucu. Sieviete klusu raudāja, zobus klabinādama aiz bailēm par tādu ceļojumu, bet gāja nežēlodamās. Odze ar zobenu rokā uzraudzīja gūstekņus, kas bija pielikti pie airiem, kamēr Tūke un Raps iecēla alu. Tūke neizveicīgi meimuroja, un Odze sauca viņiem, lai viņi pasteidzas.

— Lai kur es arī pieķertos, paliek glums un pirksti slīd, — Tūke teica, —jo man roka ir pušu.

Tik mazdūšīgu Odze vēl nekad viņu nebija redzējis. Viņam bija pāršķelta zobena roka pie garā pirksta, tā ka pirksti pa divi šķīrās nost vieni no otriem.

— Asiņu man netrūkst,— Tūke teica, —bet airēšanai šī roka šovakar lāga nederēs; un tā ir nelaime, jo še būtu jāķeras klāt, lai tiekam ārā no līča.

Viņš noskaloja roku ūdenī un griezās pie sievietes.

— Tu, nabadzīte, man jau daudz ko esi palīdzējusi ievārīt, kaut gan tava vaina varbūt ir mazāka nekā mana; tad nu rādi, vai tu arī še man ko varēsi palīdzēt.

Noslaucījusi asaras, sieviete piegāja viņam klāt. Viņa klusu vaimanāja, ieraudzījusi, cik liela bija vaina, bet to sakopt viņa tomēr zināja. Vislabāk viņa būtu gribējusi vīnu apmazgāšanai un zirnekļa tīklus uzlikšanai uz vāts, bet šīm lietām trūkstot, viņa iztika ar ūdeni, zāli un sakodītu maizi, pēc kam viņa roku cieti notina ar saitēm, ko noplēsa no sava krekla.

— Pat tas nederīgākais var būt derīgs, — Odze teica, — un nu mēs abi esam kreiļi.

No viņa balss varēja dzirdēt, ka viņa dusmas uz Tūki bija mazinājušās.

Viņi nu īrās projām ar septiņiem airētājiem un Tūki pie stūres aira. Brauciens ārā no līča un apkārt ragam, lai izkļūtu no aizvēja, prasīja grūtāko piepūli, kādu Odzēm jebkad bija nācies piedzīvot pēc tam, kad viņš kā vergs bija sēdējis pie aira. Viņam bija nolikts šķēps, ar ko apzīmēt pirmo no gūstekņiem, kas nedarīs savu pienākumu; un tādēļ, kad kāds airis no bangas robā izslīdēja un tā īpašnieks atkrita atpakaļ uz muguras, viņš tūliņ atkal rāvās augšā un steidzīgi no jauna ķērās pie aira. Sieviete sarāvusies sēdēja Tūkem pie kājām, no briesmām un bailēm acis ar roku aizsegusi. Tūke piegrūda viņai ar kāju un pavēlēja ņemt laišķi un kaut ko palīdzēt. Bet, lai gan tā mēģināja viņam paklausīt, viņa nekā neiespēja; un kuģis bija līdz pusei pilns ūdens, kad viņi beidzot apbrauca apkārt ragam un, buru uzcēluši, varēja sākt liet ārā ūdeni.

Nu viņus cauru nakti dzina vētra, Odzēm pašam pie stūres aira stāvot. Viss, ko viņš varēja darīt, bija turēties ziemeļaustrumu virzienā un cerēt, ka kuģi neizmetīs krastā, iekām nebūs kļuvis gaišs. Neviens daudz necerēja pārdzīvot negaisu, kas bija briesmīgāks par to, kuru viņi bija pārdzīvojuši ceļā uz Īriju. Un Raps teica:

— Mums te klājā ir pieci gūstekņi, bez ieročiem un pilnīgi mūsu varā. Vai mums pie airiem no viņiem būs kāds lielāks labums, tas nav zināms, bet viņi mums varētu noderēt vētras noklusināšanai, ja tos atdosim jūras gariem.

Tūke atbildēja, ka viņam šis nodoms liekoties labs un pareizs, bet ka varbūt varētu pamēģināt pirms iemest ūdenī vienu vai divus, lai redzētu, vai tas palīdzēs.

Odze atbildēja, ka neko tamlīdzīgu ar šiem pieciem gūstekņiem nevarot darīt, tādēļ ka viņš tiem apsolījis dzīvību.

— Bet ja tu, Tūke, gribi kādu upurēt jūras gariem,— viņš teica, — tad varu tev tikai ieteikt darīt to ar savu sic-višķi. Tas mums visiem varētu nākt tikai par labu, ja mēs atsvabinātos no kāda, kas atnesis tik daudz nelaimes.

Bet Tūke atbildēja, ka tas nekad nenotikšot, kamēr viņš būšot pie dzīvības un viņam zobena cilāšanai būšot vēl viena derīga roka.

Par to nu vairāk nekas netika runāts. Gaismai austot, uznāca liels lietus, kas kā dūmi apņēma viņus, un vētra sāka norimt. Kad sāka noskaidroties, viņi ieraudzīja Halandes piekrasti un pārguruši iebrauca kādā upes grīvā savu kuģi, kurš bija pilns ūdens un ar saplēstu buru.

— Šīs plankas nu ir atnesušas mani no Svētā Jēkaba kapa līdz šejienei,— Odze teica, —un līdz mājai nu vairs nav visai tālu. Bet es atgriežos mājā bez kakla rotas un bez Jēkaba zvana; un nekā liela es neesmu ieguvis, pa ceļam aizdodams tos projām.

— Zobenu un kuģi tu pārved mājā no sava ceļojuma, — Tūke teica, —un man ir zobens un sieva. Tik labi nav klājies daudziem no tiem, kas aizbrauca kopā ar Krūku.

— Arī karaļa dusmas mēs pārvedam līdz mājās, — Odze teica, — bet nekā ļaunāka neviens līdz paņemt nevar.

Nu ceļa grūtības bija pārciestas. Savus piecus gūstekņus viņi izlika malā un ļāva, lai tie skrien. Un kad bija atpūtušies un saveduši kārtībā kuģi un buru, viņi skaistā laikā, pie lēna vēja burāja gar krastu uz leju. Pat sieviete tagad jutās labi un varēja šur tur palīdzēt, tā ka Odze viņu jau varēja labāk paciest nekā līdz šim.

Bija vakars, kad viņi piestājās pie akmens plāksnēm lejpus

Tostēm, kur bija stāvējuši Krūka kuģi, kad viņi šo vietu pēdējo reizi bija redzējuši; pa teku viņi uzkāpa augšā līdz mājām. Odze gāja pirmais. Gabalu augstāk tekā veda pār strauju strautu; tur bija laipa no trim kārtīm. Odze teica:

— Uzmanieties, tā, kas ir kreisajā pusē, ir satrupējusi un slidena.

Tad viņš, uz kārti noraudzīdamies, teica:

— Tā bija satrupējusi jau ilgi pirms manas aizbraukšanas, un katrreiz, kad mans tēvs še gāja, viņš teica, ka tā uz ātrāko jāsalabo. Vēl nekas še tomēr nav salabots, bet arī zemē nokritusi tā vēl nav, lai gan man šķiet, ka ilgi esmu bijis projām. Tad jau varbūt arī vecais ir vēl dzīvs.

Gabaliņu tālāk augstā kokā varēja redzēt stārka lizdu. Odze apstājās un sāka svilpot, un stārks, spārnus plivinādams, ar knābi atparkšķināja pretim.

— Viņš mani pazīst, — Odze teica, — tas ir tas pats stārks. Un man nu šķiet, it kā mēs vēl nule vakar būtu runājuši viens ar otru.

Tad viņi izgāja caur kādiem vārtiņiem. Odze teica:

— Aiztaisiet vārtiņus labi. Mana māte dusmojas, ja aitas pa tiem iztiek ārā; bet ja viņa dusmojas, tad vakariņas nav tik labas.

Sāka riet suņi un, viņiem tuvojoties, durvīs stāvēja mājas ļaudis un skatījās. Vīriem cauri izspiedās kāda sieviete, kura nāca viņiem pretim. Tā bija Asa. Viņa bija bāla, bet citādi izskatījās tikpat žirgta kā agrāk.

— Nu es atkal esmu še, — Odze teica.

— Odze!— viņa iesaucās, un balss viņai drebēja. Tad viņa piebilda: —Dievs mani ir paklausījis, kaut gan tas prasīja ilgu laiku.

— Nu jau sāk rasties daudz tādu, uz kuriem viņam ir jāklausās, — Odze teica, — bet to gan es nebūtu domājis, ka tu būsi kļuvusi kristīgā.

— Esmu viena pati, bet nu viss ir atkal labi.

— Vai tad tavi vīri jau ir aizbraukuši projām?— Odze jautāja.

— Man nav vairs neviena,— viņa teica. —Uds, kā aizbrauca gadu pēc tevis, tā vairs nav atgriezies; un Toste nomira priekš trim gadiem, tai pašā gadā, kad plosījās lielā lopu sērga. Es tomēr vēl spēju dzīvot, kad biju iemācījusies kristīgo patiesību, jo zināju, ka tu atgriezīsies manu lūgšanu dēļ.

— Ir daudz, par ko runāt, — Odze teica, — bet būtu labi pirms paēst. Šie ir mani vīri, bet tā sieviete ir ārzemniece un nav mana.

Āsa teica, ka Odze nu esot mājas kungs, ka visi viņa draugi esot arī viņas draugi, un pacienāja viņus visus uz to labāko. Viņai bija asaras acīs, kad viņa nāca, nesdama kādu ēdienu, par kuru zināja, ka tas Odzēm garšoja vislabāk. Ko stāstīt bija daudz, vielas pietika daudz vakariem. Tikai par to, kā Tūke bija ieguvis savu sievišķi, nekas netika teikts, jo Odze, tikko mājās atgriezies, negribēja aptumšot savas mātes prieku. Āsai tūliņ patika Tūke; viņa ar lielu rūpību kopa viņa sacirsto roku, kas drīz sāka sadzīt, un pret Mīru bija mīļa kā māte, kaut gan neko daudz viņas sarunāties nevarēja. Tā slavēja viņas skaistumu un melnos matus. Viņai bija žēl, ka Odze un viņa draugi nevēlējās pateikties Dievam par laimīgo mājās atgriešanos, bet viņa bija pārāk priecīga, lai tādēļ saīgtu, un tikai teica, ka Odze un pārējie sapratīšot viņu labāk, kad būšot kļuvuši vecāki.

Sākumā Āsa ar savu prieku un savu lēnību Odzēm likās mazliet sveša. Un tikai sestajā dienā viņš dabūja dzirdēt, kā viņa asi uzbruka kalponēm; un viņam šķita, ka nu viņa jau ir tāda pati kā agrāk.

Odze un Tūke mierīgi sadzīvoja viens ar otru, un Ilva nemaz netika pieminēta. Stāstot Āsai, ko visu viņi bija piedzīvojuši, sākot ar Krūka izcelšanos krastā, Odze juta veco draudzību pret Tūki, un viņam bija daudz laba, ko par viņu sacīt; bet Ilvu iedomājot, prāts viņam pārvērtās, un vismazāk gan tad Tūkes un viņa sievišķa paskats darīja viņam prieku. Mīra tagad kļuva skaistāka ar katru dienu un smējās un dziedāja. Tūke ar Mīru abi kopā jutās tik labi, ka maz manīja citu rūpes. Asai šķita, ka viņu abu bērniem vajadzētu būt skaistiem, un Mīra, saldi smiedamās, teica, ka šīs lietas veicināšanai viņi abi darot, ko varot. Āsa teicās pēc iespējas ātrāk apskatīties Odzēm pēc sievas, bet Odze drūmi atbildēja, ka neesot nekāda iemesla steigties.

Tā kā lietas bija tagad, Tūke nevarēja atgriezties mājās pa jūru, kad karalis Haralds atradās pie Skanēras. Viņš nolēma doties pa zemes ceļu līdz Listerei viens pats ar savu sievišķi (jo Raps palika pie Odzes), un nopirka jājamos zirgus. Vienā rītā agri viņi devās projām, sirsnīgi pateikušies Āsai par viesmīlību. Odze pavadīja viņus kādu gabalu, lai viņiem parādīto pareizo vietu, kur nogriezās ceļš.

— Te nu mums ir jāšķiras, — Odze teica, — varu tev novēlēt laimīgu ceļu. Bet par to, kas nāks pēc tam, būtu grūti pareģot ko labu, jo karalis Haralds meklēs tevi, lai tu kur atrastos.

— Tas ir mūsu liktenis,— Tūke teica, —ka ar karaļiem mums nav laimes, lai gan esam padevīgāki kā citi. Ar Al-mansuru, karali Svenu un karali Haraldu, ar visiem viņiem iznākums ir bijis viens un tas pats, un tas, kurš viņiem aiznestu mūsu abu galvas, tiktu bagāti atalgots. Bet es tomēr lūkošu paturēt to, kas ir mans.

Tā viņi izšķīrās. Tūke un Mīra aizjāja austrumu virzienā un drīz pazuda kokos; un Odze jāja atpakaļ uz sētu pastāstīt Āsai, ka viņiem draud karaļa Haralda dusmas.

OTRA DAĻA KARAĻA ETELREDA VALSTĪ

PIRMĀ NODAĻA

Par cīņu pie Meldunas un kas no tā izcēlās.

1.

lai pavasari gar Ziemeļu piekrastēm tika būvēts daudz kuģu un darvoti ķīļi, kas ilgi bija gulējuši sausi. Līči un šaurumi izspļāva flotes ar karaļiem un viņu dusmām klājā, un tai vasarā liels nemiers valdīja uz jūrām.

Stīrbjerns jau agri aizīrās augšup pa Baltijas jūru ar daudziem kuģiem un kuģu ļaudīm no Jomsborgas, Bornholmas un Skones un, Mēlarā iegriezies, nonāca līdz Upsalas līdzenumam. Tur norisinājās kauja starp viņu un karali Ēriku. Tur viņš bija kritis pašā cīņas sākumā un, kā tika stāstīts, bija kritis smiedamies. Jo, ieraudzījis zviedru karaspēku nākam veclaicīgajā, ķīļveidīgajā sakārtojumā, aiz zirgu galvām, kuras tika nestas garu kāršu galā, un karali Ēriku pašu vecos, svēto vēršu vilktos ratos ķīļa vidū, viņš, galvu atmetis, pilnā kaklā bija sācis smieties, bet tai brīdī nācis kāds šķēps, kurš starp bārdu un vairoga malu iedūries viņam kaklā. Tas viņa vīriem bija atņēmis drosmi; un karalis Ēriks tur bija ieguvis lielu uzvaru.

Pēc tam karalis Svens Divbārdis ar kuģiem no Fīnes un Jitlandes nobrauca lejā starp dāņu salām gūstīt karali Ela-raldu, kur šis Skanērā sēdēja, skaitīdams sidraba naudu; jo karalim Svenam nu bija galīgi apnicis, ka viņa tēvs nemaz negribēja mirt. Bet karalis Haralds aizbēga uz Bornholmu un tur sapulcēja kuģus, un starp viņiem abiem notika niknas kaujas, līdz karalis Haralds ievainots aizbēga uz Joms-borgu. Tad daudzos dāņu zemes novados izcēlās ķildas, jo vieni turējās pie karaļa Haralda, citi piekrita karalim Svenam, bet daži gribēja meklēt paši savu laimi, kamēr zeme zem nesaticīgajiem karaļiem bija bez kunga.

Bet kad vasara bija pašā plaukumā, karalis Ēriks burāja lejup no Upsalas ar tik lielu karaspēku, ar kādu zviedri jau sen nebija devušies jūrā, dzīdams sev pa priekšu Stīrbjerna flotes paliekas, kas bija nodarbojušās ar viņa piekrastu laupīšanu, lai atriebtu sava kunga galu. Viņš gribēja atriebties kā karalim Haraldam, tā karalim Svenam par palīdzību, ko šie bija snieguši Stīrbjernam. Un daudziem šķita, ka būtu velti pretoties tam, kurš bija uzveicis Stīrbjernu un kuru nu jau sāka saukt par Uzvarētāju. Viņš sekoja karalim Svenam, kurš nu atkāpās atpakaļ līdz salām un līdz Jitlandei, ieceldams pats savus jārlus tur, kur nonāca. Drīz kļuva zināms, ka karalis Haralds ārpus savas zemes kā bēglis miris Joms-borgā no ievainojumiem, tās laimes pamests, kas viņu agrāk aizvien bija pavadījusi; bet starp abiem pārējiem turpinājās cīņa. Karalim Ērikam bija pārsvars, bet karalis Svens stūrgalvīgi pretojās. Stāstīja, ka karaļa pils Jelingē lāgiem atradusies rokās vienam no viņiem, lāgiem otram; tomēr to uzskatīja par ticamāku, ka karalis Svens pirmais piekļuvis pie karaļa Haralda sidraba lādēm.

Skonē dzīvoja lielmaņi, kuriem nebija nekādas patikšanas jaukties visā šai kņadā iekšā un kas labāk gribēja atļaut karaļiem izdarīties uz savu roku, kamēr viņi paši nodarbojās ar ienesīgākām lietām. Starp tiem bija Torkels Hēge, kurš nelabprāt vēlējās būt karaļa Svena vīrs, bet vēl mazāk gribēja ar pamazinātu varu atrasties zem karaļa Ērika. Viņš izsūtīja vēsti virsaišiem un lielzemniekiem, kas gribētu burāt ārpus valsts uz Frīžu salām un uz Angliju, ja rastos labi līdzbraucēji. Daudz bija to, kas uz šo priekšlikumu atsaucās, jo Torkels bija labi ieredzēts virsaitis, un, kamēr viņš dzīvs bija atgriezies no Jērungavogas, uzskats bija tāds, ka viņam ir laba laime. Bez kunga palikušie Stīrbjerna vīri, kas bija izbēguši karalim Ērikam, arī pievienojās viņam, un drīz vien viņš ar divdesmit diviem kuģiem stāvēja šaurumā pie Vēna salas, bet vēl viņš sev nešķita diezgan spēcīgs, lai burātu projām.

Viens no tiem, kas viņam piebiedrojās, bija Tostesdēls Sarkanā Odze, no Kūliena, ar lielu, labi apbruņotu kuģi; viņu Torkels pazina no Ziemsvētku svinībām pie karaļa Haralda un apsveica viņu ar prieku.

Ar Odzi bija tā, ka viņš drīz vien atrada, ka bija nāvīgi garlaicīgi sēdēt mājās un zināt par govīm un kalpiem; grūti arī bija izrādījies uz ilgāku laiku labi sadzīvot ar Asu, lai gan viņa aizvien gribēja viņam labu. Viņai viņš vēl aizvien bija pusaudzis zēns, un viņa aizvien uzmācās viņam ar labiem padomiem, it kā viņam trūktu pašam savas saprašanas. Nekā daudz nelīdzēja teikt viņai, ka viņš jau sen kamēr ir radis noteikt kā pats par sevi, tā par citiem; un viņas dedzīgā cenšanās panākt to, lai viņš liktos kristīties un apprecētos, nepadarīja dzīvi tīkamāku.

Ziņa par karaļa Haralda nāvi viņiem abiem bija bijusi par lielu atvieglojumu. Jo tikko Āsa bija dabūjusi dzirdēt, kā viss bija ar Tūki un viņa sievišķi, viņu bija pārņēmušas bailes un viņai bija licies, ka viņiem jāpārdod mājas un jāpārceļas uz viņas tēva mantojumu augšā mežos pie Smolandes robežas, lai viņi tā nebūtu pasniedzami karaļa Haralda rokai. Šīs bažas ņēma galu līdz ar karali Haraldu; bet no domām par Ilvu Odze nebija varējis atsvabināties, un no tā cēlās viņa lielākās bēdas. Viņš bieži domāja par to, kā viņai klājās pēc karaļa Haralda nāves: vai karalis Svens nu lēma par viņu, lai atdotu viņu kādam no saviem berserkiem, jeb vai viņa bija kritusi zviedriem rokās, kas viņam nelikās esam labāk. Karalim Svenam viņa ienaidniekam esot, viņš nekādas izejas neredzēja kā viņu atkal iegūt, vismaz tik ilgi nē, kamēr ap salām valdīja nemiers.

Asai viņš par Ilvu nekā nebija teicis, lai izbēgtu veltīgām sarunām, kas tādā gadījumā bija gaidāmas. Bet liels ieguvums viņam no tā nebija, jo Asai bija zināmas vairākas jaunas meitas novadā, kas viņam būtu piemērotas un kuru mātes, būdamas tādās pašās domās, ieradās ciemoties līdz ar savām meitām, lai tās izrādītu, nulc kā nomazgātas, sarkanām zīda matauklām bizēs. Viņas nāca labprāt un sēdēja, lielkrū-tainas, šķindošās rotās, paslepšus lielām acīm viņā noraudzīdamās. Bet Odze nekādas dedzības neizrādīja, jo neviena nelīdzinājās Ilvai un nevienai nebija tik ražena valoda kā viņai. Asa drīz kļuva nepacietīga, un viņai šķita, ka nezin vai pat Udam bijis grūtāk izdabāt kā viņam.

Tad, kad pienāca ziņa, ka Torkels gatavo lielu bruņotu braucienu uz ārzemēm, Odze, par Asas asarām daudz nebēdādams, tūliņ bija iegādājies labu kuģi un salīdzis vīrus novadā. Visi zināja, ka viņš bija vīrs, kas bija tālu braucis, pārvezdams diezgan daudz zelta mājās, un viņam tādēļ nenācās grūti dabūt izmeklētus kuģa ļaudis. Asai viņš teica, ka šoreiz viņš droši vien nepalikšot tik ilgi projām, kā tas noticis pagājušo reizi, bet ka pēc tam viņš mierīgi apmetīšoties uz vietas un visā nopietnībā kļūšot par zemnieku. Asa raudāja un teica, ka viņa nevarot dzīvot tādās bēdās un at-stātībā, bet Odze atrunājās, ka viņa dzīvošot vēl daudz ilgāk nekā viņš un palīdzēšot pērt viņa bērnu bērnus. Tad viņa raudāja vēl vairāk, un tā viņi izšķīrās, Odzēm aizbu-rājot pie Torkela.

Kamēr Torkels nu kavējās un gaidīja vēju, no dienvidiem tuvojās flote, kas sastāvēja no divdesmit astoņiem kuģiem, un no karogiem un kuģu priekšgaliem varēja redzēt, ka tie bija zviedri. Laiks bija mierīgs, izdevīgs cīņai, un abas puses sataisījās gatavas. Bet Torkels, sasaucies ar svešiniekiem, pateica, kas viņš bija un ka viņš grib runāt ar viņu virsaiti. Virsaiši bija divi, abi vienlīdz labi; tas, kuru sauca Josteinu, bija no Uplandes; otrs, kuru sauca Gudmundu, bija aus-trumjēts. Viņi bija ieradušies palīdzēt karalim Ērikam un laupīt Dānijā; Torkelam viņi jautāja, ko tad īsti viņš vē\ gribot zināt.

-—Ja kausimies, — tā Torkels teica, —uzvarētājam ieguvums nebūs liels, bet cilvēku zaudējums mums visiem gan būs liels, kaut gan ticams, ka virsroku gūšu es.

— Mums ir pieci kuģi vairāk nekā tev, — jaunpienākušie teica.

— Mani ļaudis ir atpūtušies un tikko ir iebaudījuši rītiš-ķi, — Torkels teica, — bet jūsu vīri ir noguruši airējot, un tad tā neveicas ne ar šķēpu, ne ar zobenu. Bet mēs varētu rīkoties citādi, kas būtu par labu abām pusēm, jo ir vietas, kur laupīšana atmaksājas labāk nekā Dānijā.

— Mēs esam nākuši palīgā karalim Ērikam,— uplandieši teica.

— L;ii nu tā būtu,— Torkels teica, —tāpat, ja es ar jums kautos, es būtu tikpat labs palīgs karalim Svenam. Bet ja mēs nekautos nemaz, bet kopīgi burātu turp, kur daudz kas ir iegūstams, mēs saviem karaļiem izdarītu tikpat daudz labuma, kā kad mēs viens otru nogāztu šepat; jo projām mēs būtu tā vai tā; tomēr starpība būs tā, ka būsim pie dzīvības, un mūs gaidīs bagātība.

— Tu proti labi runāt,— Gudmunds teica, —un sava daļa taisnības ir tavos vārdos; būtu tiešām vēlams, ka mēs par to aprunājamies tuvāk.

— Jūs abus esmu dzirdējis pieminam kā lielus virsaišus un godīgus vīrus,— Torkels teica, —un tādēļ es nebaidos no viltības, ja mēs sastaptos sarunām.

— Pazīstu tavu brāli Sigvaldu,— Josteins teica, —bet no daudziem esmu dzirdējis, ka tu neesot tāds kā viņš.

Nu tika nolemts, ka viņi sastapsies sarunām salā, liedaga malā zem kraujas, kur viņus no kuģiem varēja redzēt: Josteins un Gudmunds ikviens ar trim vīriem un Torkels ar pieciem; visi ar zobeniem, bet bez metamiem ieročiem. Tā notika; un no kuģiem varēja redzēt, kā viņi sākumā stāvēja pa gabaliņu viens no otra, ar visiem saviem vīriem cieši sev aiz muguras. Bet tad Torkels lika apnēsāt apkārt alu, cūkgaļu un maizi; un drīz viņus varēja redzēt kopā sēdām un draudzīgi sarunājamies. Jo vairāk Josteins un Gudmunds apsvēra Torkela priekšlikumu, jo labāks tas viņiem šķita, un Gudmunds drīz vien tam piekrita. Josteins sākumā pretojās, aizrādīdams, ka karalis Ēriks neturēja labu prātu uz tiem, kas viņam bija nepaklausīgi, bet Torkelam bija daudz kas ko stāstīt, kādi tagad esot labi laiki jūrasbraucējiem rietumu ceļā, un Gudmundam šķita, ka uztraukties par karaļa Ērika dusmām būs laika diezgan tad, kad tas izrādīsies vajadzīgs. Viņi nu vienojās, kā sadalīt varu brauciena laikā un kā dalīties laupījumā, lai neizceltos nekādas ķildas; bet Gudmunds teica, ka cūkgaļa un runāšana radot slāpes un slavēja Torkela alu. Torkels, galvu purinādams, atbildēja, ka patlaban tas gan esot tas labākais, ko viņš varot celt priekšā, tomēr tas neesot nekas pret Anglijas alu, kur esot vislabākie iesala mieži; un Josteinam nu viņam bija jāpiekrīt, ka tā bija zeme, kuru bija vērts apmeklēt. Pēc tam viņi sasniedzās rokām, ka kopīgi izdarīs braucienu un ka turēs vārdu. Un kad viņi atkal bija uzkāpuši klājā, uz virsaiša kuģa sāniem tika nokautas trīs aitas par upuri jūras gariem labai ceļa laimei un veiksmīgam braucienam. Visa flote bija ļoti apmierināta ar to, kas bija nolemts; un cieņa pret Torkelu, kas pie viņa vīriem jau tā bija liela, kļuva vēl lielāka tās gudrības dēļ, kādu viņš bija parādījis. Torkelam piebiedrojās vēl daži skoniešu un halandiešu kuģi; un, kad iestājās labvēlīgs vējš, flote burāja projām, trīsdesmit buru liela, toruden laupīdama Frīžu salās un tur pārziemodama.

Odze apjautājās Torkelam un citiem, vai viņiem bija zināms, kas bija noticis ar karaļa Haralda mājiniekiem. Daži teicās dzirdējuši, ka Jelinge degusi, citi, ka bīskaps Popo apklusinājis jūru ar Dieva dziesmām un aizbēdzis pa jūru, lai gan karalis Svens visai vēlējies viņu sagūstīt; tik par karaļa sievām neviens nekā nezināja.

2.

Anglijā jau atkal viss bija gandrīz tāpat kā Lūdbrūka dēlu laikā, kamēr karalis Etelreds bija nācis pie varas. Kad viņš bija pieaudzis un pats uzņēmies valdīšanu, viņš kļuva pazīstams zem vārda Neapņēmīgais vai Neapķērīgais, un ziemeļnieku jūrasbraucēji drūzmējās gar viņa krastiem, lai palīdzētu viņam attaisnot viņa vārdu.

Sākumā viņi ieradās vienīgi nelielā skaitā un drīz tika aizdzīti. Jo, kad bija aizdedzināti briesmu ugunskuri tajās piekrastēs, kur viņi parādījās, drīz saradās kopā krietni aizstāvji, kas cirtās ar viņiem aiz platiem vairogiem. Bet karalis Etelreds žāvādamies sēdēja pie sava galda un, licis noturēt aizlūgšanas pret ziemeļniekiem, čakli gulēja ar savu lielmaņu sievām. Viņš dusmīgi rēca savā kambarī, kad dzirdēja, ka garie kuģi nākot atpakaļ, neskatoties uz lūgšanām. Apnicis, viņš klausījās daudzajos padomos, žēlodamies, kādas lielas pūles viņam nu esot, un vairāk nekā nedarīdams. Tad sirotāju pulciņi kļuva aizvien prāvāki un nāca aizvien biežāk, līdz sāka trūkt iesaucamo. Un nu reizēm jau prāvāki bari iekļuva labi patālu zemes iekšienē un, zem laupījuma salīkuši, atgriezās atpakaļ uz kuģiem. Visapkārt izgāja baumas, ka drošiem jūrasbraucējiem, kas ierodoties pietiekamā skaitā, neviena valsts audzelības un sidraba ziņā nevar būt tik laba kā karaļa Etelreda valsts; un daudzi bija, kas tās dzirdēja. Jo nu jau bija pagājis ilgs laiks, kamēr Anglijā nebija laupīts citādi kā tikai gar krastiem.

Vēl neviena liela flote nebija ieradusies, un virsaiši vēl nebija iemācījušies pieprasīt nodevas kaltā sidrabā no karaļa Etelreda lādēm; bet Tā Kunga 991. gadā šī stunda bija pienākusi, un pēc tam nevienam nekādas pamācības šai ziņā vairs nevajadzēja, kamēr vien karalim Etelredam kaut kas bija ar ko maksāt.

Drīz pēc Lieldienām tai gadā, kurš karalim bija piektais kā pilntiesīgam karalim, briesmu ugunskuri iedegās gar Kentas piekrasti; cilvēki bāli rīta ausmā vēroja jūru un tad skriešus metās slēpt, ko varēja, dzīt lopus mežā un līdz ar tiem nobēgt paslēptuvēs. Un vēstneši jāja, cik vien ātri zirgi jaudāja skriet, vēstīt karalim Etelredam un viņa jārliem, ka lielākā flote, kāda jau ilgus gadus nebija redzēta, patlaban ir piestājusies pie krasta un ka pagāni jau sākuši brist malā.

Kad bija saziņoti aizstāvji, tie nekā neiespēja pret svešiniekiem, kas klīda apkārt prāvos pūļos, laupīdami un dzīdami uz priekrasti visu, ko apkārtnē atrada. Nu valdīja lielas bailes, ka viņi dosies zemes iekšienē, tā ka Kenterberijas archi-bīskaps pat aizbrauca pie karaļa lūgt palīdzību savai pilsētai. Bet kad svešinieki piekrastes apgabalos kādu laiku bija darījušies, kā viņiem patika, un nonesuši uz saviem kuģiem, kas viņiem bija šķitis piesavināšanās vērts, viņi burāja atkal tālāk gar piekrasti. Pēc tam viņi izkāpa malā pie austrum-sakšiem un tur rīkojās tāpat.

Karalis Etelreds un viņa achibīskaps, Sigeriks vārdā, pavēlēja nu skaitīt garākas lūgšanas nekā jebkad agrāk. Un kad viņi drīz pēc tam dabūja dzirdēt, ka pagāni, izlaupījuši vienu daļu ciemu, atkal bija devušies jūrā, viņi lika izdalīt dāvanas tiem priesteriem, kas bija čaklāk lūgušies, tai pārliecībā, ka nu šis pārbaudījums bija pāri. Drīz pēc tam ziemeļnieki picīrās pie Mcldunas pilsētas, pie pašas Pantas upes grīvas un, apmetušies uz kādas salas upes vidū, gatavojās uzbrukt pilsētai.

Austrumsakšu jārlam bija Bertnots vārdā. Viņu zemē pazina; lielāka auguma nekā citi, viņš bija lepns un bezbailīgs vīrs. Savācis stipru aizstāvju pulku, viņš nāca mēģināt pretoties ar ko citu nekā ar lūgšanām. Pagājis pilsētai garām, viņš tuvojās viņu nometnei, līdz vairs tikai upes zari šķīra abus karaspēkus. Bet viņam bija grūti piekļūt ziemeļniekiem, tāpat kā šiem viņam. Paisuma ūdens piepildīja upes atteku līdz pat malām. Tā bija tieši tik plata, ka bija iespējams apmainīties metamiem šķēpiem un uzsaucieniem, bet cits nekas, kā rādījās, nevarēja notikt, un kara pulki nogaidīdami stāvēja viens otram pretim visskaistākajā pavasara laikā.

Kāds herolds no Torkela Hēges ļaudīm, vīrs, kas prata valodu, piegāja pie ūdens malas un, vairogu pacēlis, sauca ūdenim pāri:

— Mani sūta bezbailīgie jūrasbraucēji jums tā pateikt: Dodiet mums sidrabu un zeltu, tad mēs jums dosim mieru. Jūs esat bagātāki nekā mēs. Jums būs labāk, ja nopirksit mieru ar dārgumiem, nekā ar šķēpu un zobenu stāties pretim tādiem kā mēs. Ja jūs esat diezgan bagāti, tad mums vienam otru nav jānogalina. Bet kad jūs būsit atpirkušies brīvi un nodrošinājuši mieru sev, saviem tuviniekiem, savām mājām un visam, kas ir jūsu, mēs būsim jūsu draugi; ar izpirkšanas naudu mēs kāpsim savos kuģos un burāsim projām, turēdami savu solījumu.

Bet Bertnots pats pagājās uz priekšu un, šķēpu kratīdams, sauca atpakaļ:

— Klausieties, jūras laupītāji, mūsu atbildi. Mantas, ko jums gribam dot, ir mūsu šķēpu smailes un mūsu asie zobeni. Būtu bēdīgi, ja es, Bertnots, Berthelma dēls, ar neaptraipītu vārdu, neaizstāvētu savu un sava karaļa zemi. Mūs var šķirt vienīgi smaile un asmens, un jums spīvi būs jācērt, iekām jūs še atradīsit ko citu.

Tā viņi stāvēja viens otram pretim, līdz paisuma ūdeņi sāka plūst atpakaļ. Tad vikingu herolds no jauna sauca pāri upei:

— Nu mēs diezgan ilgi esam stāvējuši, nekā nedarīdami. Nāciet pāri pie mums, tad mēs jums ierādīsim cīņas vietu šeit; jeb arī dodiet mums vietu savā krastā, tad mēs dosimies pāri uz turieni.

Jārlam Bertnotam likās negudri brist pāri, jo upes ūdens ritēja auksts; viņa vīri varēja sastingt no aukstuma un viņu karatērps taptu smags. Viņš tomēr dedzīgi gribēja sākt cīņu, kamēr viņa vīri vēl nebija sākuši just nogurumu un izsalkumu. Tādēļ viņš atbildēdams sauca:

— Dodu jums vietu še: nāciet tūliņ pāri cīņā. Vienīgi Dievs var zināt, kam paliks kaujas lauks.

Un tā saka Bertnota skalds, kurš gan piedalījās cīņā, bet izglāba savu dzīvību:

Samirka ūdenī kuģinieku vīri: asins vilki brida Vantai viņā pusē: pāri pār upes līmeni spožo liepu vairogus iznesot malā.

Bertnota vīri stāvēja aiz vairogu žoga. Viņš viņiem bija piesacījis pirms mest šķēpus un pēc tam ar zobeniem doties uz priekšu un dzīt pagānus atmuguriski atpakaļ upē. Bet ziemeļnieki gar upes krastu ātri kārtojās ķīļos tā, kā bija malā izkāpuši, katra kuģa ļaudis savā pulkā, un pēc tam līdz ar visiem saviem kuģu vadītājiem ar kara saucieniem metās uz priekšu. Uz viņiem veseliem pūļiem bira šķēpi, kas daudzus noguldīja pie zemes; tomēr viņi ātri tuvojās, līdz, vairogs pret vairogu, stāvēja pret ienaidnieku. Nu sākās nikna ciršanās un liels troksnis, un pa labi un pa kreisi ziemeļnieki tika apturēti un spaidīti. Bet Torkels Hēge un divi kuģu virsaiši, kas bija viņam vistuvāk — Odze biia viens no tiem, otrs bija Faravids Svensons, daudzināts virsaitis no Šē-landcs, kuru karalis Haralds bija izsludinājis ppr vaiiru visā dāņu valstī un kurš Stīrbjernu bija pavadījis pie Firisas — uzbruka paša Bertnota vairogu aizsegam urn to salauza. Torkels sauca saviem vīriem, lai viņi gāž zemē garo vīru ar sidraba bruņcepuri, ka tad uzvara būs viņu; un tā nu tur izcēlās vissīvākā cīņa, tā ka mazāka auguma vīriem vieta elkoņu izplešanai kļuva par šauru. Faravids izlauzās priekšā un nogāza vīru, kurš nesa Bertnota karogu; viņš cirta Bert-notam un ievainoja viņu, bet pats krita tai pašā brīdī no šķēpa, kas viņam izdūrās caur bārdu. Nu no vienas vietas abās pusēs krita paši labākie vīri; Odze paklupa uz pamesta vairoga, kas bija slidens no asinīm un nogāzās pār vīru, kuru tikko pats bija nogalinājis. Krītot viņš saņēma sitienu ar kaujas vāli pa pakausi, bet viņu tūliņ apklāja vairogs, ko viņa vīri uzmeta viņam virsū, lai aizsargātu viņam muguru.

Kad viņš atkal atžilba un ar Rapa palīdzību piecēlās kājās, cīņa bija pārvietojusies, un ziemeļniekiem bija pārsvars. Bertnots bija kritis, un daudzi no viņa vīriem jau bēga, bet citi, aplī sastājušies un ielenkti, joprojām cīnījās. Pāri cīņas troksnim Torkels kliedza viņiem, ka dāvās viņiem dzīvību, ja viņi nometis ieročus: bet no viņu vidus viņam sauca atpakaļ

— Jo mazāk mūsu paliek, jo labāk tēmēsim, jo sīvāk un ar lielāku ^sparu cirtīsim.

Viņi nebeidza cīnīties, līdz visi, līdz ar daudziem ienaidniekiem, gulēja visapkārt sava kunga līķim. Ziemeļnieki visai cildināja viņu vīrišķību. Bet šī cīņa pie Meldunas, trīs nedēļas pirms Vasarsvētkiem tanī 991. gadā, nozīmēja lielu neveiksmi karalim Etelredam un postu viņa valstij, jo nu tālu visapkārt nebija nekā, kas zemi aizsargātu pret ienaidnieka sirojumiem.

3.

Ziemeļnieki apraka savus mirušos, dzerdami viņu piemiņai un uzvarai. Viņi izdeva Bcrtnota līķi noskumušajiem sūtņiem, kas bija ieradušies pēc tā, lai to kristīgi apbedītu, un nosūtīja ziņu uz Meldunu un citām pilsētām, lai tās steidzīgi samaksā izpirkšanas naudu un nodokli pilsētas saudzēšanai no nodedzināšanas, tā izglābdamies no ļaunākām lietām. Viņi priecājās, domādami par bagātībām, ko jau skaitīja par savām; un viņus pārņēma dusmas, kad pagāja diena pēc dienas, un neviens nenāca ar padevības apliecinājumu un naudu. Uzīrušies augšā līdz Meldunai, viņi pielaida uguni pāļu sētai upes pusē un, pilsētā iebrukuši, izlaupīja to, pēc tam žēlodamies, ka daudz kas sadedzis un ka maz palicis pāri ko dalīt. Viņi apņēmās turpmāk ar uguni rīkoties uzmanīgāk, jo ilgojās sidraba, bet ne tādas postīšanas, kurā sidrabs gāja bojā; un nu viņi čakli ņēmās vākt kopā zirgus visā apkārtnē, lai ātri nokļūtu uz novadiem, kur viņus negaidīja. Drīz uz visām pusēm jāja pūļi, daudz ko pārvezdami atpakaļ uz nometni; bet visā zemē nu valdīja lielas izbailes, ka pēc Bertnota nāves nebija neviena virsaiša, kas vi-216

ņicm būtu gribējis stāties pretim un ar viņiem cīnīties. Gūstekņi stāstīja, ka karalis Etelrcds nobālis, sēdot aiz saviem mūriem, murminādams līdz ar visiem saviem priesteriem un nekāda padoma nezinādams.

Meldunas baznīcā, kas bija no akmens, vēl slēpās cilvēki, kā priesteri, tā sievietes un citi, kas uzbrukuma laikā bija uzbēguši augšā tornī un pēc tam uzvilkuši augšā kāpnes, tā ka neviens viņiem nevarēja piekļūt. Ziemeļniekiem šķita, ka augšā tornī savākts daudz mantu, un daudz kas tika izmēģināts, lai no turienes dabūtu lejā cilvēkus un piekļūtu tam, kas viņiem tur bija. Bet ne ar uguni, ne ar ieročiem nekas nebija panākams. Tiem tur tornī bija ēdiens un dzēriens līdz; viņi dziedāja Dieva dziesmas un, cik varēja noģist, nezaudēja drosmi. Kad ziemeļnieki piegāja pie torņa pierunāt viņus, lai viņi kāpj zemē un izdod savas mantas, viņi bēra zemē akmeņus, lāstus un netīrumus viņiem uz galvām, skaļi priecādamies, ja kādam ķēra. Visi ziemeļnieki bija vienis prātis, ka akmens baznīcas un to torņi bija tās nejēdzīgākās lietas, kādas varēja nākt priekšā.

Josteins, kurš bija vecs un ciets vīrs, visai kārs pēc mantas, teica, ka viņš zinot tikai vienu lietu, kas varot līdzēt: vajagot baznīcas priekšā atvest gūstekņus un tos citu pakaļ citam nogalināt, līdz šis skats tos tur augšā spiedīšot padoties. Daži viņam piekrita, jo viņš tika ieskatīts par gudru, bet Torkelam un Gudmundam šķita, ka tas būtu pret karavīra godu, un viņi nevēlējās piedalīties tādā lietā. Labāk, tā Torkels teica, vajagot mēģināt ar viltu: viņš labi pazīstot priesterus un zinot, kā pret viņiem vajagot izturēties, lai panāktu to, ko grib.

Viņš lika noņemt lielo krustu, kas karājās baznīcā virs altāra. Divi vīri nesa to viņam pa priekšu, un, nostājies apakšā pie torņa, viņš sauca uz augšu, ka viņam esot vajadzīgi priesteri ievainoto kopšanai; bet jo vairāk, lai tie viņu

217

pašu iepazīstinātu ar kristīgo mācību. Viņš pēdējā laikā esot sācis izjust stipras ilgas pēc tās, tā viņš teica. Viņš ar viņiem apiešoties tā, it kā viņš jau būtu kristīgais un visus, kas esot tornī, atstāšot pie dzīvības.

Kad viņš bija ticis tik tālu, no torņa novēlās akmens, ķerot viņa roku, kas turēja vairogu, tā ka viņš ar salauztu stilbu nogāzās zemē. Abi vīri palaida krustu un palīdzēja viņam aizkļūt projām; bet ļaudis tornī dzirdēja gavilējam aiz prieka. Josteins, kurš stāvēja un skatījās, savilka muti un teica, ka ne ik reizes kara viltība palīdzot tik labi, kā jauni, nesaprātīgi cilvēki to iedomājoties.

Visus Torkela vīrus sagrāba dusmas, ka viņu virsaitis bija ievainots, un pret torņa lūkām lidoja veseli bultu spieti. Bet no tā bija maz labuma, un stāvoklis likās grūts. Odze teica, ka viņš Dienvidzemē lāgiem redzējis Almansura ļaudis kristīgos izkvēpinām no baznīcu torņiem; un tas tūliņ tika izmēģināts. Kā baznīcas iekšienē, tā ap torni sakrāva malku un slapjus salmus un tad tos aizdedzināja. Bet tornis bija augsts, un vējš lielāko daļu dūmu aizpūta projām. Beidzot visi nogura un nolēma paciesties, līdz tie tur augšā sāks just badu.

Torkels bija noskumis par savu neizdevušos viltību un baidījās, ka viņam tādēļ būs jādzird zobgalības. Turklāt, tā viņš teica, nelaime esot tā, ka viņš nu kādu laiku nevarēšot izjāt kopā ar citiem, bet viņam būšot jāpaliek Meldunā sargāt nometni. Viņš tādēļ gribēja, lai vīri, kas ko saprata no ārstēšanas, anskatītu viņa vainu. Arī Odze piegāja pie viņa, kur viņš sēdēja, dzerdams siltalu, salauztajai rokai nokarājoties. Daudz bija to, kas aptaustīja roku, bet neviens nevarēja tikt gudrs, kā to labāk vajadzētu nosiet.

Torkels nikni viebās, kad viņam taustīja roku, teikdams, ka nu ārstēšanas pietiekot un lai nu viņam tagad nosienot roku, vai nu ar vai bez lubiņām.

— Nu jau izrādās, ka esmu teicis taisnību, — viņš piebilda, — visvairāk man nu būtu vajadzīgs priesteris, jo tādas lietas kā to priesteri prot.

Odze piekrizdams pamāja ar galvu un teica, ka priesteri esot vareni ārsti: pēc Ziemsvētku svinībām pie karaļa Haralda, kad viņam bijis daudz grūtāks ievainojums nekā tagad Torkelam, viņu izārstējis kāds priesteris. Un arī tagad viņam tāds būtu derējis, gluži tāpat kā Torkelam, tā viņš teica, jo sitiens pa galvu ar apkaltu vāli viņam vēl aizvien darot mokas, tā ka reizēm viņam liekoties, ka galvā viņam kaut kas esot pušu.

— Tu man liecies esam gudrākais no visiem maniem kuģu radītājiem, — Torkels teica, kad viņi bija palikuši vieni, — un arī labākais karavīrs, kopš Faravids ir kritis; bet to gan var redzēt, ka tu esi no tiem, kas tūliņ kļūst mazdūšīgi, tiklīdz kas notiek, ja arī vaina nav liela.

— Ar mani ir tā, — Odze teica, — ka esmu vīrs, kas pazaudējis savu laimi. Jo man bija laba laime. Neskarts es pārcietu vairāk nekā dažs labs cits, un man veicās visās lietās. Bet kamēr atgriezos no Dienvidzemes, viss ir bijis pret mani; esmu zaudējis savu zelta kaklarotu, līgavu un to vīru, ar kuru vislabāk varēju sadzīvot. Un cīņā nu viss ir iegriezies tā, ka vēl es neesmu ne lāga izvilcis zobenu, kad jau esmu ķerts. Un kad dodu padomu izsvēpēt kādu baznīcas torni, tad pat tas negrib izdoties.

Torkelam šķita, ka viņš ir redzējis lielākus nelaimes putnus kā Odze; bet Odze, galvu purinādams, pavēlēja Rapam, lai tas viņa kuģa ļaudis ved sirot, bet pats palika pilsētā pie Torkela un labprāt viens pats sēdēja, par savām bēdām domādams.

Vienā rītā ilgi zvanīja zvani baznīcas tornī, un ļaudis tur cītīgi dziedāja Dieva dziesmas, tā ka vīri no lejas pat uzsauca viņiem, jautādami, ko viņi tur bļaustoties. Tiem tur augšā nu vairs nebija akmeņu, ko mest lejā pagāniem virsū, bet viņi atsaucās, atbildēdami, ka tagad esot Vasarsvētki, kas viņiem esot prieka diena.

Visus pārsteidza šī atbilde; daži jautāja, kas tad viņiem esot ko priecāties un kā viņiem esot ar gaļu un alu.

Viņi atbildēja, ka, lai ar to būtu kā būdams, viņi tomēr priecājoties, jo Kristus esot debesīs un palīdzēšot viņiem.

Torkela vīri cepa taukas aitas uz uguns, un cepeša tvaiki cēlās augšā līdz tornim, kur visi bija izsalkuši. Vīri sauca viņiem, lai jele viņi kā prātīgi cilvēki nākot lejā nogaršot cepeti. Bet uz to viņi nemaz neatbildēja un no jauna sāka dziedāt.

Torkels un Odze abi sēdēja un ēda, klausīdamies dziedāšanā, kas skanēja no torņa.

— Dziedāšana ir vairāk aizsmakusi nekā parasti, — Torkels teica; —rīkle viņiem sāk izžūt. Ilgi vairs nebūs jāgaida, kad viņi nonāks lejā, tādēļ ka dzēriens viņiem būs izbeidzies.

— Viņiem klājas ļaunāk kā man, un tomēr viņi dzied,— Odze teica, sērīgi apskatīdams gabalu labas aitas gaļas, ie-kām to bāzt mutē.

Torkels teica: —Tu jau nu gan par dziedātāju baznīcas tornī lāga nederētu.

4

Tai pašā dienā ap pusdienas laiku Gudmunds atgriezās no kāda sirojuma zemes iekšienē. Viņš bija liela auguma, priecīgas dabas vīrs; seja viņam bija pilna vecu, lāča nagu iešņāptu svītru. Tagad viņš iejāja nometnē iereibis un runīgs, ar dārgu šarlaka sarkanu apmetni plecos, divām smagām sidraba jostām ap viduci, plati smaidīdams savā dzeltenajā bārdā.

Šī zeme ar savām neaptveramajām bagātībām, tā viņš sauca, tikko Torkelu ieraudzījis, tik esot viņam pa prātam; visu savu mūžu viņš Torkelam būšot pateicīgs par to, ka šis viņu esot atvedis uz šejieni. Viņš esot izlaupījis deviņus ciemus un vienu tirgus vezumu un zaudējis četrus vīrus. Zirgiem ļodzījās ceļi no nastām, lai gan paņemts līdz bija tikai tas labākais, un tiem sekoja vēršu vilkti vezumi ar stipralu un citām lietām. —Ļoti būtu vajadzīgs,— tā viņš teica,— pie laika apskatīties vēl pēc kādiem kuģiem ar labām kravas telpām, lai varētu pārvest mājā visu, ko ar niecīgām pūlēm varēja savākt šai zemē.

— Turklāt sastapu pūlīti cilvēku uz ceļa, — tā viņš teica, — divus bīskapus ar viņu pavadoņiem. Viņi sakās esam karaļa Etelreda sūtņi; es viņiem piedāvāju alu un atvedu viņus sev līdz uz šejieni. Bīskapi ir veci un jāj lēni, bet viņi drīz būs še; bet ko viņi no mums var gribēt, to nevar lāga saprast. Viņi sakās nesam mieru no sava kunga; bet tie jau esam mēs, kas nolemj, kad jābūt mieram, un ne viņš. Var jau būt, ka viņi mums grib mācīt kristietību, bet vai tad mums būs daudz laika klausīties, kad visapkārt ir tik laba laupīšana.

Torkels, priecīgs kļuvis, teica, ka tieši priesteru viņam patlaban visvairāk vajagot, lai būtu kāds, kas apskatās viņa roku; un arī Odze labprāt gribot runāt ar kādu priesteri savas sāpīgās galvas dēļ.

— Bet viņu īstais nolūks varbūt ir izpirkt gūstekņus un ļaudis augšā tornī, — Torkels izteica savas domas.

Bīskapi piejāja laiciņu vēlāk. Tie bija cienīgi vīri ar zižļiem un galvsegām un lielu pavadonību, priekšjājējiem un priesteriem, pārziņiem, dzēriena devējiem un spēlmaņiem; visiem, ko viņi sastapa, viņi novēlēja Dieva mieru. Torkela vīri, cik vien viņu bija pilsētā, nāca apbrīnot viņus; bet daži no viņiem rāvās atpakaļ, kad bīskapi pacēla pret viņiem roku; un ļaudis tornī izgrūda skaļus kliedzienus un no jauna sāka zvanīt savus zvanus.

Torkels un Gudmunds uzņēma viņus ar lielu viesmīlību, un, kad viņi bija atpūtušies un pateikušies Dievam j>ar laimīgo ceļojumu, viņi izteica savu vajadzību.

Tas no bīskapiem, kurš izskatījās esam vecākais un kurš dēvēja sevi par bīskapu no Svētā Edmunda kapa, ņēma vārdu Torkela, Gudmunda un visu to priekšā, kas bija atnākuši uzklausīties. Viņš teica, ka laiki esot ļauni; Kristum un viņa baznīcai tās esot lielas bēdas, ka cilvēki neprotot mierā sadzīvot viens ar otru, panesībā un mīlestībā. Bet te Anglijā par laimi esot tā, ka šai zemē esot karalis, kurš no visas sirds tā mīlot mieru, ka, neskatoties uz savu lielo varu un tiem karavīru leģioniem, ko viņš varētu sasaukt kopā, labāk miera ceļā gribot izlīgt ar saviem ienaidniekiem nekā iznīcināt tos ar zobenu. Karaļa Etelreda acīs ziemeļnieki esot dedzīgi jauni vīri, kuriem trūkstot skolotāja un kas paši nezinot sava labuma. Tāpēc, uzklausījies gudrus padomdevējus, viņš esot atradis par pareizāku šoreiz neuzstāties ar bardzību, bet, laipni pamācot, atgriezt uz īstā ceļa. Tādēļ viņš nu esot atsūtījis savus sūtņus, lai redzētu, kā cēlie virsaiši no Ziemeļzemes būtu apmierināmi un piedabūjami atgriezties no saviem bīstamajiem ceļiem. Ko karalis Etelreds vēloties, esot tas: lai viņi kāpjot atkal savos kuģos, atstājot viņa krastus un mierā un laimē dzīvojot savā zemē paši savās mājās. Bet lai viņiem to padarītu vieglāku un uz visiem laikiem iegūtu viņu draudzību, viņš gribot dot viņiem tādas dāvanas, kas viņiem visiem būšot par lielu prieku un viņus visus darīšot pateicīgus. Varbūt viņu sirdis no tā kļūšot mīkstākas un viņi mācīšoties mīlēt Dieva baušļus un Kristus evaņģēliju. Tad labā karaļa Etelreda prieks tiešām būšot liels, un viņa mīlestība uz viņiem vēl vairāk pieaugšot.

Bīskaps bija līks no vecuma un bez zobiem, un tādu nebija daudz, kas viņu saprata. Bet viņa vārdus iztulkoja kāds zinīgs priesteris viņa pavadonībā, un visi, kas stāvēja un klausījās, noraudzījās viens otrā, šo vēsti dzirdot. Gud-munds sēdēja uz kādas alus mucas, apreibis un apmierināts, berzēdams mazu zelta krustiņu, lai to nospodrinātu. Sapratis, ko bīskaps teicis, viņš apmierināts sāka šūpoties šurp un turp, uzsaukdams Torkelam, ka šim jāatbildot uz tādu skaistu runu.

Torkels pieklājīgi ņēma vārdu un teica, ka viss, ko viņi dzirdējuši, tiešām esot vērts, ka to pārdomā. Dāņu valstī karalim Etelredam jau tagad esot liela slava, bet nu jau liekoties, ka viņš esot vēl labāks nekā varēts domāt; un viņa nodoms dot viņiem dāvanas visai labi saskanot ar to, ko jau arī viņi paši jau no paša sākuma esot vēlējušies.

— Jo jau jārlam Bertnotam, kad pār upi sarunājāmies, mēs teicām, ka jūs šai zemē esat bagāti un ka mēs, nabaga jūrnieki, vēlētos būt jūsu draugi, ja jūs dalītos ar mums savos dārgumos. Ir patīkami dzirdēt, ka arī karalis Etelreds pats domā tāpat; un tik bagāts un varens, kāds viņš ir, un pilns gudrības, viņš droši vien izrādīsies devīgs. Cik daudz viņš mums domā dot, to vēl neesam dabūjuši dzirdēt; bet tur vajag daudz, lai mūs pildītu ar prieku, jo esam grūtsirdīgas cilts. Tas labākais būs dot mums visu zeltā un kaltā sidraba naudā, jo tā vieglāk var aplēst un mums būs vieglāk visu aizgādāt mājās. Bet kamēr viss būs kārtībā, mēs še netraucēti gribam palikt un visā apkārtnē ņemt sev visu, kas mums vajadzīgs iztikai un labklājībai. Bet ir vēl viens, kuram šai ziņā ir tikpat liela noteikšana kā Gudmundam un man, un tas ir Josteins. Viņš ar daudziem no saviem vīriem patlaban atrodas sirojumā un, kamēr viņš nebūs atgriezies, mums ir jāgaida, iekām nolemjam, cik lielai ir jābūt dāvanai. Bet vienu lietu es tomēr tūliņ gribētu zināt, vai jūsu pavadoņos ir kāds priesteris, kurš prot ārstēt, jo šī mana ievainotā roka ir jāsakopj.

Otrs bīskaps atbildēja, ka viņus pavadot divi ārstniecībā mācīti vīri, kuri varot apskatīt Torkela vainu. Bet par atlīdzību viņš tad labprāt gribētu, lai tornī ieslēgtajiem tiek atļauts nākt lejā un neaizskartiem iet, kurp tie vēlas; jo grūti esot apzināties, ka viņi tur mokās badā un slāpēs.

— Manis dēļ viņi mierīgi var nākt zemē, kad to vēlas, — Torkels teica. — Pie tā mēs viņus esam mēģinājuši piedabūt, jau kamēr šo pilsētu ieņēmām; bet viņi stūrgalvīgi ir pretojušies, neskatoties uz mūsu padomu; viņi arī ir tie, kas pārsita manu roku. Puse no savām mantām tornī viņiem ir jāatstāj mums; tā nav liela atlīdzība par manu roku un visām tām nepatikšanām, kādas viņi mums ir sagādājuši. Pēc tam viņi var iet, kurp grib.

Nu drīz vien visi nonāca no torņa lejā, bāli un nomocījušies. Daži no viņiem raudādami metās bīskapiem pie kājām; citi sauca pēc ūdens un barības. Torkela vīri saīga, kad izrādījās, ka tornī nekādas lielas vērtības nebija atrodamas, tomēr deva viņiem ēst un dzert un nekā viņiem neda-

7 9 9

rīja.

Odze gāja gar kādu ūdens reni, pie kuras daudzi no tornī bijušajiem stāvēja un dzēra. Starp tiem atradās kāds mazs plikpauris vīrs priestera tērpā, ar garu degunu un sarkanu rētu pār galvvidu. Odze pārsteigts noraudzījās viņā un, piegājis klāt, satvēra viņu.

— Tevi man ir prieks redzēt,— viņš teica, —esmu tev pateicību parādā par to, kas bija toreiz, kad pirmoreiz redzējāmies. To gan es nebūtu gaidījis, ka karaļa Haralda ārstu satikšu še. Kā tu še esi atkļuvis?

— Še es atkļuvu no torņa, — brālis Vilibalds dusmīgi atbildēja, — tur man četrpadsmit dienas bija jāsēd ļaundaru un pagānu dēļ.

— Man daudz kas ar tevi būtu runājams, — Odze teica. — Nāc man līdz, tad dabūsi ēst un dzert.

— Man ar tevi nekā nav ko runāt, — brālis Vilibalds atbildēja. — Jo es mazāk redzu dāņus, jo labāk, tik daudz es tagad esmu mācījies. Ēdienu un dzērienu es gan dabūšu citur.

Odze baidījās, ka mazais priesteris savās dusmās aizbēgs no viņa un pazudis. Viņš tādēļ pacēla viņu un nesa sev līdz, solīdams, ka viņam nekas ļauns nenotiks. Brālis Vilibalds sīvi pretojās un bargi rēca, lai viņu laiž vaļā, un ka spitālība un ļaunas vātis esot tas mazākais sods tādam, kas paceļ roku pret priesteri. Bet Odze ienesa viņu kādā namā, kuru sev bija izvēlējies pēc pilsētas ieņemšanas un kur patlaban atradās daži no viņa kuģa ļaudīm, kas bija ievainoti, kā arī pāris vecas sievas.

Varēja redzēt, ka mazais priesteris bija nobadojies; bet kad gaļa un alus bija nolikti priekšā, viņš laiciņu nekustīgi sēdēja pie bļodām un kannas un sarūgtināts noraudzījās uz barību. Tad viņš nopūtās un, kaut ko pie sevis nomurminājis, pārmeta krusta zīmi pār barību un kāri sāka ēst. Odze piepildīja viņa alus kannu un pacietīgi gaidīja, kad viņš būs beidzis ēst. Labais alus nespēja atmīkstināt viņa prātu, un viņa balss nekļuva maigāka; bet viņš tomēr sāka atbildēt uz Odzes jautājumiem, un drīz viņš runāja dedzīgi.

Viņš bija aizbēdzis no Dānijas kopā ar bīskapu Popo, kad ļaunais un nekristīgais karalis Svens bija nācis uz Jelingi, lai tur iznīcinātu visus Dieva kalpus; un bīskaps nu vājš un nevarīgs mita pie Vestminsteres abata, sērodams par savu iznīcināto darbu pie dāņiem. Bet par to, pēc brāļa Vilibalda domām, varbūt nemaz nebija vērts tik daudz sērot, ja labi apdomāja; jo droši vien viss, kas bija noticis, bija Dieva zīme, ka cilvēki Ziemeļzemē nemaz nebija atgriežami, bet drīzāk atstājami mierā, lai viņi paši iznīcina cits citu savā ļaunumā, kuram tiešām nebija robežu. Pats viņš nekad vairs nedomājot piekopt atgriešanas darbu šai tautā, to viņš bija gatavs pie Kristus krusta un mokām skaļi apliecināt kuram katram, kas to gribēja dzirdēt, kaut vai pašam Brēmencs arķibīskapam.

Mirdzošām acīm iztukšojis savu kannu un lūpām no-smakšķinājis, viņš teica, ka alus esot derīgāks kā gaļa tādam, kas ilgi badojies. Odze no jauna iepildīja viņam alu, un viņš turpināja savu stāstu.

Kad bīskaps Popo dabūjis zināt, ka zemes austrumu krastā izcēlušies vikingi, viņš bija gribējis iegūt ticamas ziņas no Dāņu valsts: cik kristīgo tur vēl bija pie dzīvības un vai patiesas bija baumas, ka karalis Haralds bija miris, kā arī citas tādas lietas. Bet bīskaps pats bija juties pārāk vājš tādam bīstamam ceļojumam, un ceļot tādēļ bija nācies Vili-baldam.

— Jo bīskaps man teica, ka man nekādas briesmas pie pagāniem nedraudēšot, pat ja viņi būšot trakuma pārņemti; mani viņi labi uzņemšot kā ārstu, kuru novērtēt varbūt jau būšot mācījies dažs labs no viņiem, kas mani redzējis pie karaļa Haralda galma. Es par to biju citādās domās, jo pazīstu jūs labāk nekā viņš, kurš šai pasaulei ir par labu. Bet nebūtu pieklājīgi runāt bīskapam pretim tādā lietā, tādēļ darīju tā, kā viņš gribēja. Vienā vakarā es noguris ierados šai pilsētā un pēc vakara lūgšanas apgulos baznīcas nakts patversmē. Tur mani pamodināja kliedzieni un biezi ugunsgrēka dūmi; cilvēki puskaili skrēja ugunsgaismā, kliegdami, ka mums uzbrukuši velni. Tie nebija nekādi velni, bet vēl kas ļaunāks; man likās, ka nebija nozīmes iet viņiem pretim ar bīskapa Popo sveicieniem. Kopā ar citiem uzbēgu augšā tornī; un tur es aizietu bojā kopā ar visiem citiem, ja Dievs mūs neizpestītu no nelaimes šinī svētajā Vasarsvētku dienā.

Galvu palocījis, viņš dzēra, gurdām acīm noraudzīdamies uz Odzi.

— No tā laika pagājušas ir četrpadsmit dienas, un daudz gulējis es pa šo laiku neesmu. Un miesa ir vāja ... nē, vāja tā nav, tā ir stipra, tikpat stipra kā gars, bet nebeidzams tās stiprums nav.

— Gulēt tu varēsi vēlāk, — Odze nepacietīgi teica. — Vai tu ko zini par Ilvu, karaļa Haralda meitu?

— Tik daudz es par viņu zinu, — brālis Vilibalds nevilcinādamies atbildēja, — ka viņa nonāks ellē par savu stūrgalvību un ačgārnību, ja viņa drīz nelabosies. Un kas gan var gaidīt labošanos no karaļa Haralda meitas?

— Vai tu arī uz sievām esi nikns?— Odze jautāja. — Kādu ļaunumu viņa tev ir nodarījusi?

— Nav no svara tas, ko viņa man ir darījusi, — mazais priesteris sarūgtināts teica. — Kaut arī viņa mani sauca par vecu plikgalvainu ūpi, kad viņai draudēju ar Dieva dusmām.

— Tu viņai draudēji, priesteri?— Odze pieceldamies teica. — Kādēļ tu viņai draudēji?

— Viņa kliedza, ka darīšot kā gribēšot un precēšot pagānu, ja arī visi pasaules bīskapi tam pretotos.

Odze, bārdu saņēmis, lielām acīm noraudzījās uz viņu un tad atkal apsēdās.

— Tas esmu es, ko viņa precēs,— viņš mierīgi teica. — Kur viņa tagad ir?

Bet uz šo jautājumu Odze tovakar atbildes nesaņēma, jo brālis Vilibalds lēnām nolīka pār galdu un, galvu uz rokām noguldījis, aizmiga turpat, kur sēdēja. Odze mēģināja viņu atkal uzmodināt, bet tas negribēja izdoties. Beidzot viņš viņu aiznesa uz guļamo solu un, tur noguldījis, apsedza viņu. Viņš pats brīnījās, ka viņam patika šis mazais mācītājs, kurš dusmoja cilvēkiem; bet kad viņš kādu laiciņu viens pats bija sēdējis pie alus un miegs viņam negribēja nākt, viņam pārāk grūti nācās savaldīt savu nepacietību un viņš, pie sola piegājis, stipri sakratīja gulētāju.

Bet brālis Vilibalds miegā tikai apgriezām apkārt un nomurmināja čērkstošā balsī:

— Niknāki par velniem.

5.

Kad mazais priesteris tad nākošā rītā modās, prāts viņam bija mazliet lēnāks un, kā varēja redzēt, viņš jutās gluži labi tur, kur atradās; un Odze nekavējās izjautāt visu, ko šis va rēja pastāstīt par Ilvu. Viņa bija aizbēgusi bīskapam līdz, labāk nekā palikt mājās brāļa Svena varā. Ziemu Ilva bija pavadījusi pie viņa, ar lielu nepacietību taisīdamās atgriezties uz Dāniju, tiklīdz no turienes būs pienākušas labas vēstis. Bet nule bija saņemta kāda ziņa, ka karalis Haralds bija miris trimdā; un Ilva tad bija sākusi prātot par braukšanu uz ziemeļiem pie savas māsas Gunhildes, kas bija izprecēta dāņu jārlam Pallingam Nortumberlandē. Bīskaps nebija gribējis ļaut viņai doties tādā bīstamā ceļojumā un labāk ieteicis viņai apprecēt kādu no vietējiem lielmaņiem, kuru izvēlēties viņš Ilvai varētu palīdzēt. Bet, tādas valodas dzirdot, viņa tikai, no dusmām bālēdama, uzbrukusi viņiem nikniem vārdiem, kaut vai tas būtu pats bīskaps.

Tas bija tas, ko mazais priesteris varēja pateikt par Ilvu. Odzēm patika dzirdēt, ka viņa bija izglābusies no karaļa Svena un viņa vīriem, bet likās pārāk smagi nezināt nekāda ceļa, kā viņu satikt. Arī pa pakausi saņemtais sitiens un sāpes, kas negribēja rimties, darīja viņam rūpes; bet brālis Vilibalds tikai nicīgi savilka muti un teica, ka tādi pauri spējot panest vairāk nekā tikai to. Tad viņš salika dēles viņam aiz ausīm; un viņš drīz jutās labāk. Domas par Ilvu nu

kļuva aizvien uzmācīgākas. Vislabāk viņš būtu vēlējies pierunāt Torkelu un viņa vīrus doties lielā sirojumā uz Londonu un Vestminsteri, lai tā tiktu pie viņas. Bet starp virsaišiem un sūtņiem patlaban norisinājās lielas apspriedes par karaļa Etelreda dāvanu. Viss karaspēks tikai sēdēja un nogaidot ēda un dzēra, daudz prātojot par to, cik tādam lielam karalim īstenībā nāktos maksāt.

Abi vecie bīskapi vīrišķīgi cīnījās par savu lietu, celdami visādus iebildumus pret tām summām, kas virsaišiem šķita piemērotas; viņi labprāt gribot viņiem mācīt, tā viņi teica, ka ir vērtīgākas mantas par sidrabu, kuras nav no šīs pasaules, un ka vīram ar lielām bagātībām grūtāk bija iekļūt debesīs, nekā vērsim iziet caur dūmvadu. Virsaiši klausījās un teicās gribam uzņemties zaudējumu līdz ar ieguvumu, bet no prasītās summas neatkāpšoties; un ja ar debesvalstī-bu un dūmvadu esot tā, kā bīskapi teikuši, tad, pēc viņu domām, viņi karalim Etelredam būšot tikai pakalpojuši, paņemdami daļu no viņa mantas, kas viņam nāktu tikai par ļaunu.

Ar lielām nopūtām bīskapiem vajadzēja palielināt savu piedāvājumu, un beidzot tika panākta vienošanās par summas lielumu. Katram vīram flotē vajadzēja saņemt sešas mārkas sidrabā, neskaitot to, kas jau bija iegūts sirojumos. Katram stūrmanim pienācās divpadsmit mārkas un katram kuģa virsaitim sešdesmit; bet Torkelam, Gudmundam un Josteinam katram vajadzēja dabūt trīssimt mārku. Bīskapi teica, ka šī viņiem esot bēdu diena un ka viņi tiešām nezinot, ko karalis teikšot par tādu summu, jo vairāk tādēļ, ka tai pašā laikā citi viņa sarunu vedēji atrodoties pie norvēģu virsaiša Ūlofa Trigves dēla, kas ar savu floti siroja dienvidu piekrastē. Nevarot zināt, tā viņi teica, vai pat karaļa Etelreda mantas pietikšot visam tam.

Pie šīs jaunās ziņas virsaiši nobijās, ka prasījuši pārāk maz un ka norvēģi būs aizsteigušies viņiem priekšā. Savā starpā apspriedušies, viņi teica bīskapiem, ka cieši paliekot pie reiz nolemtā, bet lai bīskapi nu steidzoties pie karaļa pēc sidraba, un ka viņi ņemtu ļaunā, ja norvēģi savu saņemtu pirmie.

Londonas bīskaps, laipns un smaidīgs vīrs, piekrizdams palocīja galvu un solījās darīt visu, kas stāvēšot viņa spēkā.

— Bet ir savādi, ka tādi vareni virsaiši kā jūs uztraucas par šo norvēģu virsaiti, kura flote ir mazāka kā jūsu. Vai tā nebūtu laba lieta, ja jūs aizirtos lejup uz dienvidu piekrasti, kur uzturas šis virsaitis, tur ātri viņam uzbruktu un iegūtu visus viņa dārgumus? Viņš ir uzbraucis augšā no Bretaņas ar lieliem kuģiem; un dzird runājam, ka viņš tur ieguvis varenu laupījumu. Tādā kārtā jūs vēl pavairotu mīlestību, kādu mans kungs un karalis jūt pret jums; un pēc tam viņam viegli nāktos izsniegt jums lielo balvu, ja viņam vairs nebūtu jāapmierina šis norvēģis.

Torkels domīgi palocīja galvu, un Gudmunds smiedamies teica, ka par to derētu padomāt.

— Vēl nekad man nav iznācis sastapties ar norvēģiem, — viņš teica, — bet visi zina, ka sastapšanās ar viņiem aizvien nozīmē krietnu cīņu, par kuru ir daudz ko stāstīt. Mājās, ap Brūvīku, daudzi saka, ka nezina, vai, izņemot austrum-jētus, kāds esot pārāks par viņiem; tiešām būtu labi šo lietu pārbaudīt. Starp maniem ļaudīm man ir tādi berserki no Olandes, kas jau sāk runāt, ka šis brauciens gan devis viņiem lielu laupījumu un labāko alu, bet visai maz cīņas, bet tas, tā viņi saka, viņiem esot kaut kas neparasts.

Torkels teica, ka viņam gan esot bijusi darīšana ar norvēģiem, bet ka viņam nekas neesot pretim tos atkal sastapt, ja vien viņa roka tiktu savesta kārtībā; jo še būtu iegūstams kā gods, tā bagātība.

Tikai Josteins, skaļi smiedamies, noņēma cepuri un nosvieda to zemē sev priekšā. Viņš aizvien nēsāja vecu sarkanu cepuri ar platām malām, kad nepiedalījās cīņā, jo bruņcc-pure viņam noberza ādu.

— Paskatieties manī, — viņš teica, —esmu vecs un plikpaurains; bet kur ir vecums, tur gudrība, to tagad var manīt. Jūs abus, Torkcl un Gudmund, dievavīrs ar savu gudrību var pievilt, bet ne mani; jo es tāpat esmu gudrs kā viņš. Viņam un viņa karalim tas tikai nāktu par labu, ja mēs, ar norvēģi kaudamies, cits citu iznīcinātu; tad viņš no mums būtu vaļā un viņam vairs nevajadzētu izšķiest savu sidrabu palicējiem. Bet tas nenotiks, kamēr man būs teikšana.

Kā Gudmundam, tā Torkelam bija jāatzīst, ka par to viņi nebija domājuši un ka Josteins bija tas gudrākais; bet sūtņi atrada, ka vairāk nekas nebija panākams. Viņi tādēļ gatavojās atgriezties pie karaļa Etelreda izstāstīt viņam, kā viss bija norisinājies, un gādāt, lai pēc iespējas ātrāk tiek samaksāts sidrabs.

Bet pirms tam, ietērpušies savos skaistākajos ornatos un paņēmuši līdz savu pavadonību, viņi aizgāja uz lauku, kur bija norisinājusies cīņa. Tur viņi noturēja aizlūgumu par kritušajiem, kas nu gulēja pa pusei paslēpti zem kupli sazēlušās zāles; bet vārnas un kraukļi neskaitāmos baros griezās pa gaisu, griezīgi ķērkdami, ka bija tikuši iztraucēti.

OTRA NODAĻA

Par garīgām lietām.

j

Avaraspēkā valdīja lielas gaviles, kad bija kļuvis zi nams, ko virsaiši ar sūtņiem nolēmuši. Visi cildināja virsaišus par šo darījumu un slavēja karali Etelredu, ka viņš nabaga jūrasbraucējiem no Ziemeļzemes esot labākais no kara liem. Tika dzerts un uzdzīvots, un prasība pēc treknām aitām un jaunām sievietēm bija liela; bet gudri vīri domīgi sēdēja pie ugunskuriem, kur cepās aitas, mēģinādami aplēst, cik liela summa iznāks uz katru kuģi un cik tad atkal uz visu floti. Izrādījās, ka to izdarīt nācās grūti; bieži izcēlās /ārdu maiņa par to, kuram aplēse izdevusies pareizāk, bet tai ziņā visi bija vienis prātis, ka to nu gan neviens cilvēks nebūtu varējis ticēt, ka pasaulē bija tik daudz sidraba, ja varbūt ķeizaram Miklagordā. Dažiem bija ko piezīmēt pie tā, ka stūrmaņiem bija piešķirta tik liela daļa, lai gan viņu darbs bija viegls un viņiem nekad nevajadzēja sēdēt pie airiem; bet stūrmaņiem pašiem šķita, ka katram vīram, kas prata domāt, vajadzēja atzīt, ka viņiem vienīgajiem pienāk tos saņemt vairāk.

Lai gan alus bija bagātīgi un tas bija stiprs un troksnis liels, visai bieži nopietnas cīņas par šīm lietām tomēr neizcēlās; jo visi nu jutās bagāti, dzīve visiem šķita laba, un ne viens tik ātri netvēra pēc ieroča kā parasti.

Bet Odze drūmās pārdomās sēdēja mazajam priesterim līdzās, un viņam likās, ka maz būs tādu cilvēku, kam būtu grūtāk kā viņam.

Brālis Vilibalds daudz ko bija paguvis padarīt, jo bija daudz ievainotu vīru, ko apkopt, un tam nu viņš nodevās čakli un nopietni. Viņš apskatījās arī Torkcla roku, un te nu viņam bija dažs kas ko sacīt par bīskapa ārstiem un par to, kā viņi roku bija ārstējuši; jo to viņam grūti nācās ticēt, ka arī vēl kādam citam varētu būt prasme un zināšanas dziedniecības mākslā. Viņš teicās doties līdz bīskapiem, bet Odze negribēja laist viņu projām.

— Jo ir labi, ja ārsts ir pie rokas,— viņš teica, —un tev varbūt ir taisnība, ja tu domā, ka esi spējīgākais no šīs sugas. Ir tiesa, ka es labprāt būtu gribējis ar tevi sūtīt ziņu Ilvai, karaļa Haralda meitai, jo tu esi vienīgais, ar kuru es to varētu sūtīt; bet tad es tevi nekad vairs nedabūtu redzēt tā naida dēļ, kādu tu jūti pret ziemeļniekiem, un nekad es ne dabūtu dzirdēt viņas atbildi. Tā nu es sēdu, nekāda padoma nezinādams, tā ka jau sāk zust ēstgriba un miegs.

— Vai tu domā paturēt mani te kā gūstekni?— brālis Vilibalds dusmīgi jautāja. —Un tomēr jūs bieži mēdzat apgalvot, ka vārda turēšana un vīra drosme esot jūsu visbiežāk sastopamās īpašības. Mēs visi, kas bijām tornī, saņēmām solījumu, ka brīvi varēsim iet, kurp gribēsim. Bet to tu varbūt esi jau aizmirsis.

Drūmi sev priekšā noraudzīdamies, Odze atbildēja, ka viņam neko nenākoties viegli aizmirst.

— Bet grūti nākas tevi atlaist, — viņš turpināja, — jo tu man liecies kā palīgs, ja arī tu nekā nevari darīt. Bet tu esi gudrs vīrs, mazo mācītāj, un nu klausies, ko es teikšu: ja tu būtu manā vietā un tev būtu tā kā tagad man, ko tu tad darītu?

— Tu, kā rādās, esi visai pieķēries šai jaunajai sievietei, neskatoties uz viņas smago dabu,— viņš teica. —Tā jau savā ziņā ir ievērojama lieta, jo jūs, bezdievīgie varmākas, jau labprāt ņemat sievas, kur pagadās, un vienas vienīgas dēļ daudz nemēdzat galvu nokārt. Vai tas tādēļ, ka viņa karaļmeita?

9

— Pēc tā, kas noticis ar viņas tēvu, viņa nevar gaidīt nekādas mantas, — Odze atbildēja. — No tā tu vari saprast, ka negribu bagātību, bet viņu pašu. Bet nekait, ka viņa ir no labas cilts; arī es pats esmu no labas dzimtas.

— Var jau būt, ka viņa tev iedevusi mīlestības dzērienu, kas tavu patikšanu dara tik pastāvīgu.

— Vienreiz viņa man deva dzert, — Odze teica, — bet pēc tam vairs nekad. Tas bija tad, kad viņu pirmoreiz redzēju; toreiz tā bija gaļas vira. Bet no tās es tikpat kā nekā nedabūju iebaudīt, jo viņa saskaitās un aizsvieda kausu ar viru. Tā bija tā pati vira, ko tu man biji licis izvārīt.

— Nebiju klāt, kad tā tika vārīta un ienesta iekšā, — brālis Vilibalds domīgi teica. —Un jaunam vīrietim nevajag daudz no tādas viras, kad sieviete pati ir jauna un labi noaugusi. Bet ja viņa viru ir nobūrusi, tad tur nekā nevar līdzēt; jo pret mīlestības dzērieniem nav nekādu zāļu kā vien mīlestība; to saka visi agrāko laiku ārsti.

— Tās ir tās zāles, ko es meklēju,— Odze atbildēja. — Un nu es tev jautāju, vai tu vari dot man kādu padomu šai lietā.

Pamācīgi pacēlis rādāmo pirkstu, brālis Vilibalds runāja ar tēvišķīgu seju:

— Var darīt tikai vienu lietu, kad cilvēkam ir grūti un viņš nezina nekāda padoma. Bet tev, elka dievu pielūdzējam, tas nelīdzēs. Jo jālūdz ir Dievs, lai viņš nāk palīgā, un to tu nevari.

— Vai viņš bieži mēdz tev palīdzēt?

— Viņš palīdz man, ja lūdzu viņam derīgas lietas, — brālis Vilibalds noteikti atbildēja, — un tas ir vairāk, nekā tavi dievi dara tavā labā. Viņš neklausās, ja sūdzos par sīkām lietām, kuras, kā viņam šķiet, es labi varu panest. Un es pats redzēju, kā svētais dieva vīrs bīskaps Popo, kad bēgām pār jūru, dedzīgi piesauca Dievu un svēto Pēteri, lai palīdz viņam viņa jūras slimībā, bet netika uzklausīts. Bet kad es pats līdz ar citiem biju še tornī un bads un slāpes un pagānu zobens draudēja mums un mēs piesaucām Dievu savā postā, tad mēs tikām uzklausīti, lai gan neviens no mums Dieva priekšā nebija tik taisns kā bīskaps Popo. Jo tad ieradās sūtņi mūs glābt. Lai arī tas būtu tiesa, ka tie bija karaļa Etel-reda sūtņi pie virsaišiem, bet līdz ar to viņi bija arī sūtņi, ko Dievs mums bija sūtījis palīgā mūsu lūgšanu dēļ.

Odze, galvu palocījis, atzina, ka tas gan varētu būt tiesa, jo viņš pats bija redzējis, kā viss bija noticis.

— Nu es saprotu labāk, kādēļ neizdevās izsvēpēt jūs no torņa,— viņš teica. —Tas varēja būt Dievs vai kāds cits, ko piesaucāt, kas sūtīja vēju aizpūst dūmus.

Brālis Vilibalds atbildēja, ka taisni tā tas esot: tas esot Dieva pirksts, ka novērsta tāda velnišķība.

Odze sēdēja un domīgi plucināja bārdu.

— Mana māte tagad ir kļuvusi kristīga savās vecuma dienās,— viņš teica. —Viņa ir iemācījusies divas lūgšanas; tās viņa skaita bieži un atrod, ka tās abas ir labas. Viņa saka, ka, pateicoties šīm lūgšanām, es esot palicis dzīvs un atgriezies mājās pie viņas, daudz briesmu pārcietis, lai gan varbūt Zilmēlis un es pats esam darījuši savu šai lietā, un arī tu, mazais mācītāj. Nu man arī pašam labprāt gribētos izlūgties palīdzību no Dieva, ja jau viņu saka esam tik palīdzīgu. Bet ne es zinu, ko viņš par to prasa, ne kā lai ar viņu runāju.

— No Dieva lūgt palīdzību tu nevari, pirms neesi pieņēmis kristīgo ticību,— brālis Vilibalds teica. —Bet pāriet kristīgā ticībā tu nevari, kamēr neesi ticis kristīts, un kristīts tu nevari tikt, iekām nebūsi noliedzis savus elka dievus un atzinis Tēvu, Dēlu un Svēto Garu.

ī'ik daudz izdarību nebija vajadzīgs, lai grieztos pie Allaha un viņa pravieša, — Odze drūmi noteica.

— Allaha un viņa pravieša? — mazais priesteris pārsteigts iejautājās.

— Esmu bijis tālāk projām pasaulē nekā tu, — Odze atteica, — un kad biju pie Almansura Andalūzijā, mēs piesaucām Allahu un viņa pravieti divreiz dienā, dažreiz pat trīs. Šīs lūgšanas es vēl tagad zinu, ja tu varbūt gribētu tās dzirdēt.

Brālis Vilibalds šausmās pacēla rokas.

— Dieva Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā! — viņš iesaucās. — Pasargi mūs no velna varas un no nolādētā Muhameda nelietības. Ar tevi stāv ļaunāk nekā ar jebkuru citu, jo klausīt Muhamedu ir ļaunāk par visu. Vai tu vēl arvien esi sapinies viņa mācībā?

— Turējos pie tās tik ilgi, kamēr atrados pie Almansura, tādēļ ka viņš tā pavēlēja, — Odze teica. — Jo viņš bija vīrs, kuram pretim runāt nebija ieteicams. Pēc tam man neviena dieva nav bijis, un tādēļ man varbūt nav labi klājies.

— Savādi, ka bīskaps Popo to nav dabūjis zināt, kamēr biji pie karaļa Haralda, — brālis Vilibalds teica. — Būtu viņš zinājis, ka esi piekritis melnā viltnieka mācībai, viņš tūliņ tevi nokristītu, tāds kā viņš ir, tik dievbijīgs un dedzīgs, kaut vai divpadsmit karaļa Haralda varoņiem nāktos tevi turēt. Tas ir labs un svētīgs darbs izglābt vientiesīgas dvēseles no tumsības un aklības; var būt, ka arī ziemeļnieki ir tur pieskaitāmi, kaut arī man ir grūti to ticēt, pēc visa tā, ko esmu piedzīvojis; bet visi svēti vīri tai ziņā ir vienis prā-tis, ka izglābt kādu, kas ir bijis padevies Muhamedam, ir septiņreiz vairāk. Jo nav nekā, kas velnam darītu tādas dusmas, kā tas.

Odze nu apjautājās par velnu, un brālis Vilibalds dedzīgi mācīja viņam to pazīt.

— Nu tad jau izrādās tā, — Odze teica, — ka, pats to nezinādams, esmu nokaitinājis velnu ar to, ka vairs ilgāk neturējos pie Allaha pravieša; no tā tad arī ir cēlušās manas nelaimes.

— Tā tas tiešām arī ir,— mazais priesteris teica. —Labi ir, ka esi nācis pie šī ieskata. Nevienam nevar būt ļaunāk kā tev, jo velns dusmās vajā tevi, un tev nav nekādas aizsardzības pie Dieva. Bet kamēr tu turējies pie Muhameda — lai viņš ir nolādēts! — velns bija tavs draugs, un tādēļ tev toreiz klājās labi.

— Tā ir, kā es domāju,— Odze teica. —Nav daudz tādu, kam klātos tik ļauni kā man. Nevarēt izdabāt ne Dier vam, ne velnam nozīmē sacelt pārāk daudzus pret sevi.

Viņš brīdi sēdēja, domās nogrimis.

— Nāc man tagad līdz pie sūtņiem, — viņš pēc tam teica. — Gribu runāt ar viņiem, kas ir vareni Dieva priekšā.

2.

Bīskapi bija atgriezušies no kaujas lauka, kur bija svētījuši kritušos; un nu viņi taisījās nākošajā dienā doties mājās. Vecākais no viņiem, būdams noguris no gājiena, bija aizgājis atpūsties, bet Londonas bīskaps savā mājvietā bija uzlūdzis pie sevis Gudmundu un nu sēdēja un ēda un dzēra kopā ar viņu, tā vēl pēdējo reizi mēģinādams piedabūt viņu, lai viņš kristījas.

Kamēr Meldunā ieradušies, abi bīskapi bija darījuši visu, lai virsaišus piegrieztu kristīgai ticībai. Tā karalis Etelreds un viņa arķibīskaps bija viņiem pavēlējis, jo tad karalis lielā mērā celtos godā pie Dieva un pie cilvēkiem. Ar Torkclu viņi nekur tālu nebija tikuši: viņš bija atbildējis, ka viņa ieroču laime esot liela diezgan, vēl labāka nekā kristīgajiem, tādēļ viņam neesot nekādas vēlēšanās pēc jauniem dieviem. Un ar Josteinu viņiem nebija gājis labāk: atspiedis rokas uz āvas, ko aizvien nēsāja sev līdz un dēvēja par Atraitnes Bēdām, viņš mēmi bija sēdējis un, uzacis saraucis, klausījies viņu paskaidrojumos par Kristu un Dieva valstību. Tad viņam bija uznākuši smiekli un viņš, cepuri uz grīdas nometis, viņiem bija jautājis, vai viņi domājot, ka viņam prāta nemaz neesot.

— Divdesmit septiņas ziemas esmu bijis priesteris Upsalā, lielo asins upuri nesot, — viņš teica. —Tā ir necienība nākt pie manis ar tādām runām kā šī, kas var derēt sievām un bērniem. Ar šo cirvi, ko jūs te redzat, esmu nocirtis tos, kas tika upurēti labai ražai un pēc tam uzkārti svētajos kokos tempļa priekšā. Un starp tiem, kas kaili, sniegā uz ceļiem tupēdami, vaimanāja, bija kristīgie un arī priesteri; tad nu sakiet man, kāds labums viņiem bija no viņu dieva.

Tad gan abi priesteri, no šausmām drebēdami un krusta zīmes mezdami, bija sapratuši, ka tādam vīram uzmākties neatmaksājas.

Uz Gudmundu viņi cerēja visilgāk, jo viņš bija laipns un vēlīgs un labprāt klausījās, kas viņiem bija ko sacīt. Reizēm, kad viņš pavairāk bija iebaudījis alu, viņš aizkustināts viņiem pateicās, ka viņi tik skaisti runājot un rūpējoties par viņa labklājību. Vēl viņš viņiem tomēr neko nebija apsolījis; un Londonas bīskaps nu bija licis celt priekšā to labāko, kas viņam bija, kā no sausa, tā no slapja, lai piedabūtu viņu apņemties.

Gudmunds labprāt ņēma no visa, kas tika sniegts; un pēc laiciņa bīskapa spēlmaņi spēlēja viņam priekšā tik skaisti, ka viņam asaras bira bārdā. Pēc tam bīskaps vismīlīgākajā balsī izmeklētiem vārdiem sāka viņu pierunāt. Gudmunds, galvu klanīdams, klausījās, atzīdamies, ka daudz kas pie kristīgajiem viņam patīkot.

— Tu esi labs cilvēks,— viņš teica bīskapam. —Tu esi viesmīlīgs, prātīgs un dzer alu kā vīrs; un ir patīkami ar tevi runāt. Tādēļ labprāt gribu darīt tev pa prātam, bet tā nav maza lieta, ko tu no manis prasi: jo nebūtu labi, ja mani, mājās atgriezušos, izsmietu kā mani radi, tā kaimiņi, ka esmu noticējis priesteru pļāpām. Tomēr ticu, ka tādam vīram kā tev ir liela vara un ka tu zini daudz noslēpumu; un te nu man ir kaut kas, ko nesen atradu un ko es labprāt gribētu, lai tu apvārdo.

Izņēmis no kamzoļa mazu zelta krustiņu, viņš turēja to bīskapam priekšā.

— To es atradu kāda bagāta vīra namā, un šī skaistākā rotaļlietiņa, kādu jebkad esmu redzējis, maksāja diviem vīriem dzīvību. To es došu savam mazajam dēlam, kad atgriezīšos mājās. Viņam ir Folke vārdā, un sievas viņu sauc par Filbīteri. Mazais ir dūšīgs zeņķis, mīl sidrabu un zeltu un labprāt neizlaiž no rokām to, ko reiz ir dabūjis. Pēc šī krusta viņš stiepsies ar abām rokām. Un ja tu tanī varētu ielikt laimi, tad gan būtu labi. Jo es gribētu, lai viņš kļūst varens un bagāts un no visiem godāts dzīvo savās mājās un redz savu ražu briestam un savus ganāmpulkus vairojamies. La viņam iztikas dēļ nav jāklaiņo pa jūrām un jāpieredz briesmas no svešiniekiem un viņu ieročiem.

Bīskaps smaidīdams paņēma krustiņu un pār to kaut ko nomurmināja; un Gudmunds apmierināts iebāza to atkai iekšā.

— Tu atgriezīsies savās mājās kā bagāts vīrs,— bīskaps teica, — karaļa Etelreda lielās devības dēļ. Bet tici man, kad tev saku: tava laime būtu vēl lielāka, ja tu pārietu pie Kristus.

— Par daudz tās nekad nevar būt, — Gudmunds teica, domīgi sev bārdu plucinādams. —Es jau tagad zinu, kuru kaimiņu zemi es nopirkšu un kādas būs jaunās mājas; celšu tās plašas un no labākajiem ozola baļķiem. Tur izies daudz sidraba, lai viss būtu tā, kā es to gribu. Un lai kā arī es še rīkotos, varbūt mājās neviens par mani nesmiesies, ja vien būšu bagāts diezgan un man vēl būs sidrabs lādē. Lai tādēļ notiek, kā tu gribi: tu vari mani kristīt, un es curpmāk turēšos pie Kristus, ja tu manai daļai pieliksi vēl simt mārkas sidraba.

— Tas,— tā bīskaps lēnprātīgi teica, —nav īstais gars tādam, kas uzņemams Kristus draudzē. Bet es tev neko ne-pārmetīšu, jo tu nevari zināt, ka ir sacīts: Svētīgi ir tie trūcīgie; bet tev šo patiesību izskaidrot, tas prasītu pārāk ilgu laiku. Apdomā tomēr, ka tu jau tā vai tā saņemsi lielu bagātību no karaļa Etelreda, lielāku, nekā jebkurš tev būtu varējis iedāvāt; un viņš tiešām ir liels un varens karalis, bet arī viņa lādēm ir dibens; tādēļ viņam nav iespējams dot tev tik daudz, pat ja arī viņš gribētu. Divdesmit mārku kristāmās balvas es tev varu solīt, tādēļ ka tu esi liels virsaitis, bet tas ir tas augstākais, un pat tas viņam varbūt liksies pārāk daudz. Bet nu tev ir jānogaršo dzēriens, ko patlaban nes un kādu tavā zemē varbūt nemaz nepazīst: tas ir karstvīns, jaukts ar medu, kuram pieliktas retas vircas no Austrumzemes, tā sauktais kanēlis un kardemons. Tie, kas ko saprot no tādām lietām, atrod, ka neviens dzēriens nav tīkamāks mēlei un derīgāks pārdomu un grūtsirdības kliedēšanai.

Gudmundam dzēriens likās labs un veselīgs; bīskapa piedāvājums viņam tomēr šķita daudz par mazu. Par tādu vien summu viņš negribēja likt uz spēles savu labo vārdu savā lauku novadā.

— Bet tās lielās draudzības dēļ, kādu pret tevi jūtu, — viņš teica, — es to darīšu par sešdesmit mārkām. Par lētāku naudu tu mani nekad nedabūsi.

— Arī es jūtu lielu draudzību pret tevi,— bīskaps teica. — Mana vēlēšanās kristīt tevi, lai tu iemantotu debesvalstī-bu, ir tik liela, ka es labprāt dotu pats no sava. Bet man šīs zemes mantas nav daudz, un desmit mārkas ir viss, ko es varu pielikt klāt.

Gudmunds uz to purināja galvu, miegaini acis blisinādams. Tik tālu viņi bija tikuši, kad aiz durvīm izcēlās troksnis un iekšā ienāca Odze kopā ar brāli Vilibaldu, kuru viņš aiz rokas turēja ciet, un ar diviem durvju sargiem, kuri, viņam drānās karādamies, kliedza, ka bīskapu nedrīkstot traucēt.

— Svētais bīskap, esmu Odze Tostesdēls, no Kūliena Sko-nē, viens no Torkela Hēges kuģu virsaišiem. Gribu kristīties un braukt tev līdz uz Londonu.

Bīskaps pārsteigts noraudzījās viņā, un sākumā, kā likās, viņam sametās bail. Bet kad viņš redzēja, ka Odze nebija piedzēris un arī netrakoja, viņš gtibēia zināt, ko tas nozīmēja, jo tas viņam bija kaut kas neierasts, ka ziemeļnieki viņam uzmāktos ar tādām vajadzĪDām.

— Gribu, lai Dievs ņem mani savā sargāšanā, — Odze teica, — jo mans liktenis ir grūtāks nekā citiem. Šis mācītājs var tev visu to izskaidrot labāk nekā es pats.

Brālis Vilibalds lūdza bīskapam piedošanu, ka viņš ņēmis dalību šai iebrukumā: viņš to neesot gribējis, bet barbariskā dedzībā ar varu aizrauts garām durvju sargiem, lai gan dzirdējis, ka atsevišķajā istabā pārrunātas svarīgas lietas.

Bīskaps laipni lūdza viņu par to nedomāt. Viņš norādīja uz Gudmundu, kurš pēc pēdējā karstvīna kausa bija iemidzis tur, kur sēdēja.

— Es daudz ar viņu izpūlējos, pierunādams viņu, lai viņš liekas kristīties, — viņš teica, — un tomēr man tas neizdevās, jo viņa dvēsele pilnīgi ir piesējusies zemes lietām. Un nu Dievs man sūta otru, kurš nāk nesaukts. Esi sveicināts, virsaiti! Vai esi pilnīgi sagatavots?

— Esmu gan,— Odze atbildēja, -- jo agrāk es kalpoju pravietim Muhamedam un viņa dievam, bet nu esmu atzinis, ka nekas nav bīstamāks par to.

Bīskaps ieplēta acis un, trīs reizes ai2metis krustu sev priekšā, sauca pēc svētītā ūdens.

— Muhamedam un viņa Dievam?— viņš jautāja brālim Vilibaldam. —Kā tas var būt?

Nu viņi viens par otru centās visu izskaidrot bīskapam, kurš teicās redzējis daudz grēka un tumsības, bet nekad neviena cilvēka, kurš kalpojis Muhamedam. Kad atnesa svētīto ūdeni, viņš paņēma mazu slotiņu un, to ūdenī iemērcis, apslacīja Odzi, skaitīdams lūgšanas ļaunu garu izdzīšanai. Odze pie tam nobālēja; vēlāk viņš teica, ka apslacīšana bijusi grūti panesama, jo visa miesa viņam trīcējusi un sajūta bijusi tāda, it kā viņam mati pakausī celtos stāvu. Labu brīdu apslacīšanu turpinājis, bīskaps to beidzot pārtrauca, teikdams, ka tas vairs neesot vajadzīgs.

— Tas, ka ne tev rodas putas ap muti, ne tu raustīdamies krīti zemē un pat nekāda nelaba smaka nav jūtama, rāda, ka nelabais gars tevi jau ir atstājis; par to tu vari pateikties Dievam.

Nu viņš mazliet apslacīja arī Gudmundu, kurš tūliņ uztrūkās rēkdams, lai ievelkot buru, bet pēc tam sabruka atkal uz sola un gulēja tālāk.

Odze noslaucīja piles sejā un jautāja, vai apslacīšana esot tikpat derīga kā kristība.

Bīskaps atbildēja, ka starpība esot liela un ka neesot tik vienkārši tapt kristītam, sevišķi tādam, kas kalpojis Muhamedam.

— Vispirms tev ir jāapzvēr, ka atsakies no saviem viltus dieviem, — viņš teica, — un jāapliecina sava ticība Tēvam, Dēlam un Svētam Garam. Un turklāt tev jāmā ;ās pazīt kristīgā ticība.

— Man nav nekādu dievu, no kā atteikties, — Odzē atbildēja, — bet tagad es gribu turēties pie Dieva, viņa dēla un viņu gara. Un pamācībās par kristīgo ticību m.rri bieži ir nācies klausīties: vispirms jau pie mūkiem Īrijā, tad pie karaļa Haralda un mājās pie manas vecās mātes, cik jau nu viņa pati labi saprata; un nu arī šis mazais priesteris, kurš ir mans draugs, man daudz ko ir mācījis par velnu. Šai ziņā, man šķiet, es zinu tikpat daudz kā dažs labs cits.

Bīskaps, galvu palocījis, teica, ka esot prieks to dzirdēt, jo nenākoties bieži sastapt pagānus, kas būtu dzirdējuši tik daudz pamācību svētās lietās.

Tad, domīgi paberzējis degunu, viņš paskatījās uz Gud-mundu un pēc tam atkal uz Odzi.

— Tad ir vēl viena lieta,— viņš lēnām un nopietni teica. — Kalpodams viltus pravietim, kas ir vismelnākais velna virsnieks, tu esi bijis nodevies ļaunākām lietām nekā jebkurš cilvēks, ko man gadījies sastapt. Un kad tu nu tagad pēc tādas nelietības gribi, lai dzīvais Dievs ņem tevi savā glabāšanā, tad pienāktos, lai tu dotu kādu dāvanu viņam un viņa baznīcai, lai tu rādītu, ka tavs nodoms ir nopietns un ka tava sirds ir labojusies.

Odze atteica, ka esot tikai pareizi, ka viņam kaut kas jādod, lai labotos viņa laime un Dievs ņemtu viņu savā sargāšanā. Viņš jautāja, cik lielai vajadzētu būt tādai dāvanai.

— Tas atkarājas no dzimuma, no bagātības un cik liels grēcinieks ir tas, par kuru ir runa. Reiz es nokristīju kādu dāņu virsaiti, kuram šai zemē bija piekritis mantojums; viņš deva piecus vēršus, enkuru alus un divdesmit mārciņu vaska Dieva baznīcai. Bet vecos rakstos lasāms, ka ir bijuši augst-dzimuši vīri, kas devuši desmit mārkas sidrabā, varbūt pat divpadsmit un turklāt uzcēluši baznīcu; bet tad viņi likuši kristīties ar visiem saviem mājas ļaudīm.

— Negribu būt sliktāks par citiem, — Odze teica. — Mana dzimta nāk no Vīdfamnes. Uzcelšu baznīcu, kad ac-griezīšos mājās; tu varēsi nokristīt visu manu kuģi, un piecpadsmit mārku tu no manis dabūsi sidrabā; bet tad es gribu, lai tu aizrunā par mani pie Dieva.

— Tu tiešām esi īsts virsaitis,— bīskapf priecīgi teica, — un es darīšu visu, ko varēšu, tavā labā.

Abi nu bija visai apmierināti; bet bīfkaps jautāja, vai Odze tiešām nopietni domājot kristīt visus savus kuģa ļaudis, kā solījies.

— Kad pats es būšu kristīgais,— Odze teica, — man klājā nevar būt pagāni; kā tas gan Dievam patiktu? Visiem ir jābūt vienādiem; un kā es saviem kuģa ļaudīm teikšu, tā paliks. Man klājā ir daži, kas ir jau kristīti, gan vienu, gan divas reizes; bet vēl viena lieka reize nevar kaitēt.

Viņš nu gribēja, lai abi bīskapi ar visu savu pavadonību nākošā dienā nāktu viņa kuģa klājā, tad viņš viņus aizvedīšot uz Londonu un Vestminsteri, kur tad viņus visus varēšot kristīt.

— Man ir liels un labs kuģis, — viņš teica. — Būs mazliet pašauri ar tik daudz viesiem; bet ceļojums būs īss, un laiks ir pastāvīgs un jauks.

Viņš dedzīgi pūlējās pierunāt; bet bīskaps teica, ka tik svarīgu lietu šis nevarot izlemt, ickām neesot runājis ar saviem amata brāļiem un visiem citiem. Odzēm tādēļ nācās paciesties līdz nākamajai dienai. Ar pateicībām šķīries no bīskapiem, viņš atgriezās savā mītnē kopā ar brāli Vilibal-du. Tas, bīskapam dzirdot, neko daudz nebija teicis, bet tagad gāja, pats pie sevis aiz smiekliem gruģinādams.

— Par ko tu tā priecājies? — Odze jautāja.

— Ko visu tu nedari, lai tikai dabūtu karaļa Haralda meitu,— mazais priesteris atbildēja —Un tas, man šķiet, ir labi darīts.

— Ja viss izdosies labi, tu nepaliksi bez atlīdzības,— Odze teica, — jo man šķiet, ka mana laime ir sākusi atgriezties no tā brīža, kad tevi še satiku.

Viens palicis, bīskaps sēdēja un smaidīja, domās nogrimis, pēc tam saviem kalpiem likdams pamodināt Gudmundu. Tas pec brīža arī izdevās, kaut gan šis rūca, ka viņu traucējot.

— Es daudz esmu domājis par to lietu, par kuru nule runājām, un ar Dieva palīgu varu solīt tev četrdesmit mārkas, ja tu liksies kristīties.

Gudmunds tūliņ pilnīgi atmodās no miega, un pēc laiciņa viņi vienojās par četrdesmit piecām mārkām un mārciņu vircu no tās šķirnes, kas bīskapam bija bijusi vīnā.

3.

Nākošajā dienā pie Torkela notika apspriedes par Odzes priekšlikumu un bīskapu aizbraukšanu. Gudmunds teica, ka arī viņš domājot burāt līdz; jo ar tik drošu pavadonību, kāda esot sūtņi, un kad nu tā vai tā iestāšoties miers starp viņiem un karali Etelredu, viņš labprāt gribot būt klāt, kad tiks izsvērts karaļa sidrabs, lai viss notiktu kārtīgi un kā pienākas.

Torkels piekrita, ka tā būtu labi, un teica, ka arī pats labprāt brauktu līdz, ja roka viņam būtu veselāka. Bet Jos-teins atrada, ka pietika, ja viens no trim vadoņiem piedali' jās tādā braucienā; jo tas aizvien varēja pamudināt ienaidnieku izdarīt uzbrukumu; un še nometnē viņi nedrīkstēja pavājināt spēkus, kamēr sidrabs nebija viņiem rokā.

Skaistajā laikā bīskapiem nekas nebija pretim izdarīt ceļojumu pa jūru, ja vien viņi varēja justies droši no jūras laupītājiem. Beidzot tika nolemts, ka Gudmunds un Odze, katrs ar savu kuģi, uzbrauks augšā līdz Vestminsterei ar bīskapiem. Tur viņiem vajadzēja censties paātrināt izmaksu un, ja tur atrastos karalis, patencināt par dāvanu un teikt, ka viņi domājot sākt no jauna laupīt, pie tam ļaunāk nekā iepriekš, ja notiktu kāda vilcināšanās.

Odze nu sasauca savus kuģa ļaudis kopā un teica, ka viņi nu burāšot augšup uz Vestminsteri ar miera vairogu un ar vairākiem karaļa Etelreda svētajiem sūtņiem klājā.

Daudzus no viņa vīriem tas padarīja nemierīgus. Viņi cēla ierunas, ka jau priesteri klājā esot bīstami, kā tas visiem jūrasbraucējiem labi esot zināms, bet ar bīskapiem lieta varot izrādīties vēl ļaunāka.

Odze viņus apmierināja, teikdams, ka viss būšot labi; jo šie dievavīri esot tik svēti, ka tiem nekas nevarot kaitēt, lai ko arī jūras gari pret tiem mēģinātu darīt. Tad viņš turpināja:

— Kad nonāksim Vestminsterē, likšos kristīties. Jo pēc sarunas ar svētajiem vīriem esmu atradis, ka tas labākais ir turēties pie Kristus, ko es pēc tam arī domāju darīt. Uz kuģa ir labāk, ja valda vienprātība un vienlīdzība daudzās lietās; tādēļ mana vēlēšanās ir, lai liekat kristīties līdz ar mani. Tas būs labāk arī jums pašiem, to jūs man varat ticēt, jo es zinu, ko es saku. Bet ja kāds ar to nav mierā, lai saka to tūliņ; viņam tad ar saviem piederumiem ir jāatstāj kuģis un viņš vairs nevar piederēt pie maniem kuģa ļaudīm.

Daži no vīriem vilcinājās, domīgi aiz ausīm kasīdamies; bet Vienacis Raps, kuģa stūrmanis, no kura daudzi baidījās, bara priekšgalā stāvēdams, mierīgi māja ar galvu uz Odzes vārdiem, jo tādas lietas viņam arī jau agrāk bija nākušas priekšā. Pēc tam nevienam nekā nebija ko iebilst.

— Zinu, ka starp jums ir vīri, kas jau mājās Skonē ir kristīti, — Odze turpināja, — un kas saņēmuši kreklu vai kamzoli par šo apgrūtinājumu vai mazu lentē pie kakla nēsājamu krustiņu. Gadās šādus vīrus dzirdēt sakām, ka nekāda liela labuma no kristības nevarot manīt. Bet tās ir bijušas lētas kristības, vairāk domātas sievietēm un bērniem. Nu mūs kristīs citādā kārtā svētāki vīri, tā ka Dievs ņems mūs savā aizsardzībā un mums būs labāka laime visu mūžu. Saņemt tādu labumu dāvinātu nebūtu domājams. Pats es par sevi maksāšu daudz; bet no jums katrs lai maksā divas ēras.

Pie šiem vārdiem vīri sāka murmināt. Dažus dzirdēja sakām, ka tas vēl neesot dzirdēts, ka par tādām lietām esot jāmaksā; pie tam divas ēras nemaz neesot tik maza nauda.

— Es neviena nespiežu,— Odze teica. —Katrs, kurš atrod, ka neesmu runājis taisnību, var aiztaupīt savu naudu, izcīnot ar mani divkauju, kolīdz būsim kristīti. Ja viņš uzvarēs, viņam nekas nebūs jāmaksā, ja nē, būs tas pats.

Lielākā daļa atrada, ka runāts bija labi, un taupīgajiem vīriem tika saukts, lai stājas priekšā. Bet uzrunātie tikai kaunīgi viebās, no tādas peļņas atrunādamies.

Gudmunds un Odze dievavīrus sadalīja savā starpā; vecākais no bīskapiem ar pavadonību iekāpa Gudmunda kuģī, bet Londonas bīskaps Odzes kuģī; pie viņa bija arī brālis Vilibalds. Bīskapi svētīja kuģus, izlūgdamies laimīgu ceļojumu, un lika uzcelt savus karogus. Tad kuģi devās ceļā labā vējā un skaistā laikā, tā ka vīri jau sāka noraudzīties ar pieaugošu cieņu uz bīskapiem, kad ar paisuma ūdeņiem iebrauca Temzē. Še viņi pārnakšņoja pie upes grīvas un nākošā rītā, gaišā sauleslēktā, īrās augšup.

Pie būdām krastmalā stāvēja cilvēki, neuzticīgi raudzīdamies; bet zvejnieki uz upes, kuģiem parādoties, steidzīgi taisījās pazust, taču apmierinājās, ieraudzījuši bīskapu karogus. Pāris vietās bija redzami nodedzināti ciemi, kas gulēja atstāti pēc ziemeļnieku apmeklējuma; bet tālāk augšā viņi piebrauca pie kādas vietas upē, kas bija četrkārtīgu pāļu aili nosprostota, vienīgi ar šauru vaļēju spraugu vidū. Tur stāvēja trīs lieli sardzes kuģi, pilni bruņotu vīru. Un te viņus aizturēja; sardzes kuģi nostājās spraugai priekšā ar visiem saviem vīriem gatavībā.

— Vai jūs, vīri, esat akli vai negudri?— Gudmunds uzsauca viņiem. —Vai neredzat, ka nākam ar miera vairogu un ka mums klājā ir svēti bīskapi?

— Jūs mūs nepievilsit,— no sardzes kuģiem skanēja atbilde. — Še nekādi laupītāji netiek laisti garām.

— Tie ir jūsu pašu karaļa sūtņi, ko vedam,— Gudmunds sauca.

— Mēs jūs pazīstam,— skanēja atbilde. —Jūs esat pilni viltības un velnišķību.

— Mēs nākam, lai liktos kristīties,— Odze nepacietīgi rēca.

Uz to no sardzes kuģiem atbildēja ar smiekliem, un kāda balss sauca:

— Vai jums velns ir apnicis, jūsu kungs un tēvs?

— Jā,— Odze dusmīgi atbildēja, bet šī atbilde tika saņemta ar vēl lielākiem smiekliem.

Nu taisījās izcelties cīņa, jo Odzēm nepatika smiekli un viņš Rapam pavēlēja nostāties līdzās tuvākajam kuģim, kur visvairāk smējās. Bet bīskapi nu ar steigu bija paguvuši ietērpties savos tērpos un, zižļus pacēluši, pavēlēja visiem palikt mierā. Odze negribēdams paklausīja, un pat Gudmun-dam šķita, ka to panest jau nācās pārāk grūti. Bīskapi nu uzsāka sarunas ar saviem tautas brāļiem un runāja ar viņiem tik pavēlošu valodu, ka tie drīz vien ieskatīja, ka svētie vīri nebija nekādi gūstekņi, ne pārģērbušies laupītāji, bet gan tas, ko rādīja viņu izskats. Kuģus nu izlaida cauri, un nekas cits starp kuģu ļaudīm neizcēlās, kā vien asa vārdu maiņa garāmbraucot.

Odze stāvēja ar šķēpu rokā, noraudzīdamies uz sardzes kuģiem, vēl aizvien no dusmām bāls.

— Tiem es labprāt būtu iemācījis, kā izturēties pret cilvēkiem, — viņš teica brālim Vilibaldam, kurš stāvēja viņam līdzās un nekāda liela nemiera nebija izrādījis, kad taisījās izcelties cīņa.

— Tam, kas tver pēc zobena, ir jātiek iznīcinātam ar zobenu,— viņš atbildēja. —Tā stāv rakstīts svētajā grāmatā, kur atrodamas visas labās mācības. Kā tu būtu varējis nokļūt pie karaļa Haralda meitas, ja būtu iesācis ķildu ar karaļa Etclreda kuģiem? Bet tu esi varmāka un tāds arī paliksi sev pašam par vislielāko ļaunumu.

Odze nopūzdamies nolika šķēpu.

— Kad iegūšu viņu, tad es būšu mierīgs vīrs, — viņš teica.

Bet uz to mazais priesteris šaubīdamies kratīja galvu.

— Vai lūsis var mainīt savus plankumus? — viņš teica, — vai melnādainais savu ādu? Tā stāv arī rakstīts svētajā grāmatā. Bet pateicies Dievam un svētajiem bīskapiem, kas tev tagad palīdzēja.

Drīz viņi apbrauca apkārt kādam upes līkumam un pa labi roki ieraudzīja Londonu sev priekšā. Šis skats pārsteidza kuģa ļaudis, jo pilsēta bija tik liela, ka no kuģiem tās gala nevarēja saredzēt; un priesteri teica, ka pēc gudru vīru atzinuma šai pilsētā dzīvojot vairāk nekā trīsdesmit tūkstoši cilvēku. Daudzi no vīriem nevarēja saprast, kur visi šie cilvēki varēja ņemt no kā dzīvot, tādā šaurībā, bez tīrumiem un bez govīm. Bet gudrie zināja stāstīt, ka tādi pilsētas iedzīvotāji esot tik nejauks un ļaunprātīgs dzimums, ka protot izvilt sev iztiku no lauku ļaudīm, paši nekad ne pie arkla, ne pie mietiņu sitamās vāles roku nepielikdami. Tādēļ labi vien esot, ja uzņēmīgi jūrasbraucēji reizēm uzmeklējot šīs sugas cilvēkus un atņemot viņiem to, ko šie noblēdījuši. Visi nopietni noraudzījās uz pilsētu, pret straumi augšup irdamies, pie tam domādami, ka še tiešām vajadzēja atrasties daudz kam, ko varētu pievākt.

Bet Odze un Vienacis Raps teica, ka viņi esot redzējuši lielākas pilsētas un ka tas vēl neesot nekas, salīdzinot ar Kordovu.

Nu viņi piebrauca pie lielā tilta, kas bija uzcelts no milzīgiem baļķiem un pa kura apakšu varēja tikt cauri vislielākie kuģi, kad bija nolaiduši mastu. Še, viņus ieraugot, saskrēja kopā daudz ļaužu un daudz bruņotu vīru, kas skaļi kaut ko kliedza par pagāniem un velniem. Bet visi viņi skaļi uzgavilēja, kad viņu bīskaps varenā balsī viņiem uzsauca, ka viss ir labi un ka ir noslēgts miers ar vīriem no jūras. Kuģiem tuvojoties, uz lielā tilta visur drūzmējās ļaudis, lai viņus apskatītu tuvumā. Un kad kuģinieki ieraudzīja dažas jaunas, skaistas sievietes, tie dedzīgi māja viņām, lai lec lejā, jo klājā gaidot labas precības, sidrabs, jautrība un braši vīri, kā arī netrūkstot priesteru, kas tūliņ varot apvārdot pēc vislabākiem kristīgiem paradumiem. Dažas no jaunajām sievietēm, priecīgi zobus atņirgušas, atbildēja, ka viņas gan labprāt būtu to mēģinājušas, bet ka lēkt esot par augstu; pēc kam viņas tūliņ nogrāba aiz matiem daži nopietni piederīgie, solīdami viņām rīkstes pa pliku miesu par tādu izlaidīgu valodu ar pagāniem.

Brālis Vilibalds, galvu kratīdams, teica, ka šo laiku jaunatne sākot kļūt izlaidīga pat pie kristīgajiem. Arī Raps pie stūres airēs kratīja galvu, kad kuģi izbrauca caur tilta apakšu, drūmi piebilzdams, ka sievietes ar savu nevajadzīgo pļāpāšanu aizvien un visur esot vienādas.

— Būtu viņas turējušas muti un tūliņ lēkušas, kā viņām tika teikts.

Nu viņi tuvojās Vestminsterei un sāka saskatīt slaidus torņus, kas aiz kokiem slējās augšup. Bīskapi no jauna ietērpās pilnā amata tērpā; un priesteri viņu pavadonībā uzņēma vecu himnu, ko svētais Kolumbāns bija mēdzis dziedāt pagānu kristībās:

Nu izglābto pulks pie tevis brauc — jel saņēmi to, Kungs Dievs! — vēl nule dažs bēdās un briesmās rauts, grēka upē bij cīnījies.

Pret krustu, kas pār zemes robežām sveikts tie skatienu griež, un tavs vārds top teikts, velna nedarbs dvēselēs veikts: jel saņēmi to, Kungs Dievs!

Dziesma skaisti plūda pār upi dzidrajā novakarē; un kad vīri pie airiem bija uztvēruši takti, viņi tanī iekļāvās un viņiem šķita, ka šai dziesmai tīri labi varēja airēt līdz.

Kad dziesma bija beigusies, viņi nogriezās pa labi un piestājās pie kuģu steķiem zem Vestminsteres sarkanajiem mūriem.

TREŠĀ NODAĻA

Par precībām, kristību un karaļa Etelrcda sidrabu.

jfC aral is Etclrcds Ncapņēmīgais skumīgi sēdēja Vest-minsterē, savu daudzo padomdevēju vidū, gaidīdams, kāds iznākums būs viņa sarunām ar ziemeļniekiem. Viņš bija sapulcējis karaspēku ap sevi, kā pats savai aizsardzībai šais grūtajos laikos, tā lai neizlaistu no acīm tautu Londonā, kas pēc neizdevības pie Meldunas bija kļuvusi nemierīga. Pie viņa atradās viņa arķibīskaps viņam palīdzēt un viņu mierināt, bet daudz nekā viņš neiespēja. Kamēr sūtņi bija devušies projām, karaļa nemiers bija tik liels, ka viņš vairs negāja uz medībām un ne mesas, ne sievas vairs nepriecēja viņa. Pa lielākai daļai viņš sēdēja ar mušu sitamo rokā, ar kuru ļoti izveicīgi prata rīkoties.

Dabūjis dzirdēt, ka sūtņi atgriezušies un ka ar ziemeļniekiem noslēgts miers, viņš uzmodās no savas grūtsirdības. Vēl lielāks kļuva viņa prieks pie vēsts, ka viņus pavada virsaiši un karavīri, lai liktos kristīties. Viņš tūliņ pavēlēja zvanīt visiem zvaniem un uzņemt svešiniekus, cik vien labi iespējams. Bet tad viņš tūliņ atkal kļuva nemierīgs, kad dabūja dzirdēt, ka ieradušies veselu divu kuģu ļaudis lielā skaitā, un nesaprata, vai baidīties vai priecāties. Bārdu braucīdams, viņš apklausījās pie saviem priesteriem, galma kungiem un kambarsulaiņiem, kādas ir viņu domas šai lietā. Beidzot tika nolemts, ka ziemeļniekiem jāapmetas kādā pļavā ārpus pilsētas, bet ka pilsētā iekšā viņi nav laižami, un ka sardze uz mūriem jāpastiprina; tāpat arī visās baznīcās jādara zināms, ka pagāni pulcējas tādā skaitā, lai pieņemtu kristību un labotos, par ko visiem cilvēkiem jādod pateicība Dievam un savam karalim.

Nākošā rītā, tā viņš pavēstīja, sūtņi varot ierasties pie viņa, kad viņš būšot baudījis mazliet miera un atpūtas, un varēšot sastapt virsaišus, kas esot kristījami.

Ziemeļnieki devās uz savu nometni, un karaļa ierēdņiem bija daudz ko darīt, lai sagādātu viņiem visu, kas viņiem kā karaļa viesiem pienācās. Drīz dega ugunskuri un kaujamie lopi mauroja. Daudz tika prasīts pēc baltas maizes, tauka siera, medus, olu rauša, svaigas cūkgaļas un tāda alus, kādu karaļi un bīskapi mēdza dzert. Odzes vīri trokšņoja visvairāk un visgrūtāk bija apmierināmi. Jo viņiem šķita, ka viņi kā kristījamie visvairāk bija aprūpējami.

Bet Odzēm domas bija citur, ne pie savu vīru ēdiena. Viņam steidzami bija jādodas kaut kur citur kopā ar brāli Vi-libaldu, no kura viņš negribēja šķirties. Viņu mocīja nemiers Ilvas dēļ, un viņam bija grūti ticēt, ka viņa tiešām atradās šai vietā, neskatoties uz visu, ko Vilibalds bija teicis. Tad jau vieglāk viņam nācās ticēt, ka viņa vai nu ir apprecējusies, aizbēgusi vai kļuvusi nolaupīta; vai arī karalis, par kuru stāstīja, ka viņš ļoti pieķeroties sievietēm, bija metis acis uz viņu un pieņēmis viņu pie sevis.

Pa pilsētas vārtiem viņi iegāja brīvi, jo sardze negribēja aizturēt svešinieku, kurš nāca kopā ar priesteri. Brālis Vilibalds devās uz lielo klosteri, kur bīskaps Popo mita kā abata viesis un patlaban atgriezās no vakara dievkalpojuma. Viņš izskatījās vecāks un vājāks nekā toreiz, kad Odze bija redzējis viņu pie karaļa Haralda, bet, brāli Vilibaldu ieraugot, viņa sejā atspīdēja prieks.

— Par to es pateikšos Dievam,— viņš teica. —Tu ilgi biji projām, un es jau domāju, ka tev tavā ceļojumā būs uzbrukusi kāda nelaime. Nu man būs daudz ko tev jautāt, bet kas tas tāds, kas tev ir līdz?

— Mēs sēdējām pie viena galda pie karaļa Haralda,— Odze teica, — toreiz, kad tu stāstīji par karaļdēlu, kas pakāries pats savos matos. Bet tur sēdēja daudzi, un pēc tam daudz kas ir noticis. Mani sauc par Odzi, Tostesdēlu, un es zem Torkela Hēges vadu kuģi šai braucienā. Bet še es esmu ieradies, lai taptu kristīts un aizvestu savu līgavu.

— Agrāk viņš ir kalpojis Muhamedam, — brālis Vilibalds dedzīgi teica. — Bet nu viņš no velna grib tikt vaļā. Viņš ir tas, kuru es izārstēju pēc pēdējā Ziemsvētku mielasta pie karaļa Haralda, toreiz kad viņi dižajā istabā bija cirtušies zobeniem piedzērušo karaļu priekšā. Tas bija viņš un viņa biedrs, kas brālim Matējam draudēja ar šķēpu, lai viņiem nebūtu jāklausās Kristus mācība. Bet nu viņš grib kristīties.

— Dieva, Dēla un Svētā Gara vārdā, — bīskaps iesaucās. — Vai viņš ir kalpojis Muhamedam?

— Londonas bīskaps viņu ir nosvētījis un apslacījis,— mazais priesteris mierinādams teica. — Bet neviena ļauna gara vairs nebija viņā.

— Tā ir Ilva, karaļa Haralda meita, pēc kuras esmu ieradies, — Odze teica. — Viņa man ir solījusies pati, un arī karalis Haralds man viņu ir solījis.

— Bet viņš tagad ir miris, — mazais priesteris teica. — Un pagāni nu kaujas cits ar citu Dānijā.

— Svētais bīskap, — Odze teica, — es ļoti gribētu sastapt viņu tūliņ.

— Jūs nākat ar tik daudz lietām uz reizes,— bīskaps teica un lūdza viņu sēsties.

— Viņš uzbrauca augšā, lai viņas dēļ liktos kristīties ar visiem saviem kuģa ļaudīm,— brālis Vilibalds teica.

— Un viņš ir kalpojis Muhamedam! — bīskaps iesaucās. — Tā ir liela un brīnišķīga zīme. Dievs tomēr novēl man vēl kādu prieku, lai gan mītu še kā trimdinieks un viss mans darbs ir izpostīts.

Viņš nu lika ienest alu un sāka izjautāt visu, kas viņiem bija zināms par Dāniju un par to, kas bija nolemts Mcldunā.

Brālim Vilibaldam bija daudz ko stāstīt. Un Odze kā mācēdams palīdzēja viņam, neskatoties uz visu savu nepacietību, jo bīskaps bija lēns un cienījams vīrs, un būtu grūti liegties teikt viņam to, ko viņš tik ļoti gribēja dzirdēt.

Beidzot bīskapam bija izstāstītas visas jaunās vēstis,kādas vien viņi bija atveduši. Viņš nu griezās pie Odzes:

— Un tu nāc un gribi atņemt man manu krustbērnu Ilvu. Tā nav nieka lieta tīkot pēc karaļmeitas. Bet kaut ko šai lietā esmu dzirdējis arī no viņas pašas; un viņa tiešām ir no tām, kas zina, ko viņa grib, lai Dievs palīdz mums visiem!

Viņš klusu smaidīja, galvu purinādams:

— Viņa ir no tiem aprūpējamiem, kas vecu vīru var padarīt vecu nesamērīgi gadiem, — viņš teica. — Ja tu vari viņu valdīt, tad tu vari vairāk nekā nelaiķa karalis Haralds un kā es pats. Bet Dievs Kungs izraugās savādus ceļus; tādēļ, kad vien tu būsi kristīts, es tam pretim nestāšos. Līdz ar viņas apprecēšanos man no maniem vecajiem pleciem būs noņemta smaga nasta.

— Viņa un es, mēs abi diezgan ilgi esam bijuši šķirti, — Odze teica. —Ļauj man tagad viņu redzēt.

Bīskaps acīm redzot šaubījās un teica, ka tāda dedzība piederoties jaunatnei, bet ka tagad esot vēls un varbūt labāk būšot atlikt sastapšanos pēc kristībām. Bet viņš tcmēr ļāvās pierunāties un, iesaucis kādu diakonu no saviem pavadoņiem, pavēlēja šim, paņemot līdz četrus vīrus, aiznest viņa bīskapa sveicienu Ermentrūdes kundzei un lūgt, lai viņa ļauj atvest karaļa Haralda meitu, neskatoties uz vēlo stundu.

— Esmu centies turēt viņu labā apsardzībā, — viņš teica, kad diakons bija aizgājis. —Tas ir nepieciešams ar tādu jaunavu kā viņa, turklāt vēl tādā vietā kā šī, tagad, kad še ieradies karalis ar visiem saviem galminiekiem un karavīriem. Viņa dzīvo pie karalienes Bertas svētajām mūķenēm, tepat netālu, kur viņa ir diezgan neērts viesis, kaut arī visas mūķenes viņu mīl. Divas reizes viņa ir mēģinājusi aizbēgt, jo par daudz esot bijusi nogarlaikojusies, kā viņa saka. Un reiz

— tas nav visai sen — divus jaunus augstas kārtas vīriešus, kas viņu bija ieraudzījuši mūķeņu dārzā un pār mūri sarunājušies ar viņu, viņa bija pavedinājusi vienā rītā agri iekāpt dārzā ar visiem saviem kalpotājiem un pavadoņiem un starp mūķeņu sakņu dobēm ar zobeniem cīnīties vienam ar otru par to, kuram pēc viņas precēt, kamēr viņa pati, savā logā sēdēdama, smiedamās noskatījusies, līdz abi aiznesti, no lielām vātīm noasiņojuši. Nav labi tādas lietas sarīkot pie mūķeņu klostera, jo tas lielā mērā var kaitēt dievbijīgo māsu dvēselēm. Bet tas tiesa, ka viņa to dara vairāk aiz neapdomības nekā aiz ļaunas gribas.

— Vai viņi abi nomira?— Odze jautāja.

— Viņi izturēja, lai gan vātis bija grūtas, — bīskaps teica.

— Es pats ar aizlūgšanām palīdzēju viņiem. Pats es toreiz biju noguris un slims, un man grūti bija apzināties, ka man ir tāds aprūpējamais kā viņa. Es viņu visādi pamācīju un mēģināju pierunāt, lai viņa apprec vienu no šiem abiem, kas tik dedzīgi viņas dēļ bija cīnījušies, un abi bija augsta dzimuma. Teicu viņai, ka mierīgāk varēšu nomirt, kad zināšu, ka viņa ir apprecējusies. Tad, saskaitusies uz mani, viņa teica, ka, tā kā abi jaunie vīrieši esot pie dzīvības, viņu cīņa neesot bijusi nopietna; un viņa nekā no viņiem negribot dzirdēt. Tā teica, ka viņai labāk patīkot tās sugas vīrieši, kuriem nevajagot ne saišu, ne aizlūgumu pēc tam, kad tie kāvušies. Un toreiz es tad kaut ko dabūju dzirdēt par tevi.

Bīskaps laipni pamāja Odzēm un lūdza viņu neaizmirst savu alu.

— Šī lieta man sagādāja arī vēl citas rūpes, — viņš turpināja, — jo šīs divkaujas dēļ abatiene, dievbijīgā Ermentrū-des kundze, gribēja pērt viņu ar rīkstēm pa kailu miesu. Bet tā kā mana nabaga krustmeita bija tikai viešņa klosterī un turklāt karaļa meita, tad man izdevās to novērst, kaut gan ar lielām pūlēm; jo abatiene nelabprāt grib dzirdēt padomus un daudz netic vīru gudrībai, pat ja mēs esam bīskapi. Beidzot tā palika, ka viņai trīs dienas jāpavada gavējot un Dievu lūdzot; un es esmu pārliecināts, ka tā bija labāk. Jo dievbijīgā Ermentrūdes kundze gan tiešām ir sieviete ar stipru gribu un ļoti spēcīga, platākām krūtīm nekā daža laba. Tomēr vienīgi Dievs zina to, kam sūrkstētu āda, ja viņa paveiktu savu nodomu un izdarītu mēģinājumu ar rīkstēm. Tad jau varētu iznākt otrs, ļaunāks nedarbs nekā pirmais.

— Kad ar viņu pirmoreiz runājām, — Odze teica, — man likās, ka viņa nekad nebija dabūjusi baudīt rīkstes, kaut tas tiešām būtu derējis. Bet kad viņu redzēju vēlāk, man tas nekad vairs neienāca prātā. Man šķiet, ka arī turpmāk varēšu viņu valdīt, ja arī dažreiz būs grūtāk ar viņu.

— Tā saka gudrais ķēniņš Zālamans: Sieva bez mācības ir kā cūka ar zelta gredzenu snuķī, — bīskaps teica. — Tas varbūt ir taisnība, jo gudrais ķēniņš Zālamans labi pazina sievas; un lāgiem es ar skumjām apcerēju šos vārdus, kad viņa man darīja rūpes. Bet savādi tomēr ir, ka nekad neesmu jutis dusmu uz viņu. Tādēļ labprāt gribu ticēt, ka viss ir tikai viņas jaunības nebēdība un neapdomība. Var tiešām būt, ka varēsi valdīt viņu nepārmācīdams arī tad, kad būsit apprecējušies.

— Pie tam vērā ņemama būtu viena lieta, ko bieži esmu novērojis, — brālis Vilibalds teica. — Pēc pirmajiem trim četriem bērniem daudzas sievas kļūst rāmākas pēc dabas. Esmu precētus vīrus dzirdējis sakām, ka grūti nāktos izturēt, ja Dievs to tik gudri nebūtu iekārtojis.

Odze un bīskaps palocīja galvu. Te arī bija dzirdami soļi, un ienāca Ilva. Kambarī bija tumšs, jo nekāds gaismeklis vēl nebija iededzināts. Bet viņa tūliņ ieraudzīja Odzi un iekliegdamās metās viņam klāt. Neskatoties uz savu vecumu, bīskaps steidzīgi uztrūkās kājās un, rokas izplētis, nostājās priekšā:

— Tā nē, tā nē!— viņš brīdinādams sauca. —Apmierinies Dieva dēļ! Nekrīti viņam ap kaklu mācītāju klātbūtnē klostera svētajās telpās. Apdomā, ka viņš vēl nav kristīts!

Ilva mēģināja pastumt bīskapu sāņš, bet viņš cieši turējās pretim; arī brālis Vilibalds piesteidzās viņam palīgā un satvēra viņu aiz rokas. Viņa padevās un, laimīgi smaidīdama, lūkojās Odzē pār bīskapa plecu.

— Odze! — viņa iesaucās. — Redzēju kuģus iramies augšup ar vīriem no dzimtenes. Redzēju arī, ka vienam nostūrēs vīriem bija sarkana bārda. Tad es sāku raudāt. Jo man šķita, ka tas esi tu, kaut gan tas lāga nevarēja būt. Bet vecene negribēja laist mani ārā.

Piespiedusi seju pie bīskapa rokas, viņa elsoja raustīdamās.

Odze piegāja un glaudīja viņai matus, bet nezināja nekā daudz ko teikt, jo lāga nesaprata sieviešu asaras.

— Es veceni nopēršu, ja tu gribi, — viņš teica, —lai tikai tu nebūtu bēdīga.

Bīskaps mēģināja atstumt viņu nost un apsēdināt Ilvu, runādams mierinošus vārdus.

— Nabaga bērns, neraudi nu vairs,— viņš teica. —Tu viena pati esi bijusi starp svešiniekiem, bet Dievs ir bijis labs pret tevi. Apsēsties nu tagad še uz sola, tad tu dabūsi silt-vlnu ar medu. Brālis Vilibalds to tūliņ atnesis un daudz medus klāt; ari skaistas sveces. Tu dabūsi pagaršot arī brīnišķīgus Dienvidzemes riekstu kodolus, ko sauc par mandelēm; tos es dabūju no sava brāļa abata. Tu vari ēst, cik gribi.

Ilva apsēdās un, piedurknē seju noslaucījusi, sāka skaļi smieties.

— Vecais vīrs ir tāds pats muļķis kā tu, Odze, — viņa teica, — kaut arī viņš ir labākais no visiem svētiem vīriem. Viņš domā, ka esmu noskumusi un grib mani iepriecināt ar riekstiem. Bet pat starp svētajiem debesīs nebūs daudz tik priecīgu kā es tagad.

Tika ienestas degošas vaska sveces, ļoti skaistas un mirdzošas; un brālis Vilibalds ienāca ar siltvīnu. Viņš ielēja to zaļos stikla biķeros, nopietnā balsī paziņodams, ka tas jādzer ātri, lai pilnā mērā varētu izbaudīt tā stiprumu un labo garšu; un tādās lietās neviens neuzdrošinājās viņam nepaklausīt.

Odze teica:

Skaists ir spožums aizdegtām svecēm, svešzemju glāzēm un svētnieka Smaidam; skaistāks vēl %

ir spožums, kas šobrīd pēc asarām aizdegts jaunavas acīs.

— Šīs pēc ilga laika ir manas pirmās vārsmas, — viņš piebilda.

— Ja es tā prastu salikt vārdus,— Ilva teica, —arī es labprāt gribētu sacerēt vārsmas šim brīdim. Bet es to nevaru; to es zinu pēc tam, kad reiz biju nosodīta trīs dienas lūgt Dievu un gavēt un visu laiku mēģināju sacerēt izsmiekla vārsmas par abatieni un nevarēju. Kaut gan mans tēvs man reizēm bija mēģinājis to iemācīt, kad bija labā omā. Pats viņš vārsmu taisīt neprata, bet zināja, kā tas jādara. Visvairāk mani toreiz kaitināja tas, ka neparko nevarēju sacerēt izsmiekla dziesmiņu. Bet tagad par to vairs nebēdāju, jo nu nekad vairs nebūšu veceņu uzraudzībā.

— No tā tu būsi brīva, — Odze teica.

Viņam nu daudz kas bija ko vaicāt, un bīskapam un Ilvai ko stāstīt, kas bija noticis, viņiem vēl pēdējā laikā Dānijā esot un no karaļa Svena bēgot.

— Vienu lietu es tomēr izdarīju, — Ilva teica, — kad Svens bija jau tuvu un es nezināju, vai man izdosies no viņa izbēgt, noglabāju kaklarotu. Jo, lai kas, to es negribēju, ka tā kristu viņam rokās. Bet vēlāk vairs nebija laika to paņemt, kad devāmies uz kuģi. Tas tevi, Odze, varbūt apbēdinās, bet cita nekā nezināju, ko darīt.

— Ir labāk, ja tu man esi bez kaklarotas, nekā ja man būtu kaklarota bez tevis, — viņš atbildēja, — bet tā ir karaliska rota, un man šķiet, ka tās zaudējums ir smagāk jūtams tev nekā man. Kur tu to noslēpi?

— Varu to droši teikt, — viņa teica, — jo še nav neviena, kas to izpļāpātu. Gabaliņu aiz lielajiem vārtiem ir mazs, paegļiem un viršiem apaudzis uzkalns, pa labi, turpat pie ceļa, kas ved lejā uz tiltu. Tanī kalniņā viršos viens otram līdzās gul trīs akmeņi. Divi ir lieli un gul dziļi dzemē; no tiem daudz nekas vairs nav redzams; bet, tiem pieslējies, gul trešais akmens, tik vien liels, ka jaudāju to izkustināt. Biju ietinusi rotu drānā un drānu ādā, un tad paliku to zem akmens. Bija grūti to tur atstāt, jo tas bija vienīgais, kas man

bija no tevis. Domāju tomēr, ka tur tā gul droši; drošāk, nekā ja tā mani pavadītu svešā mežā; jo tai kalniņā neviens neiet, pat ne govis.

— Tos akmeņus es zinu, — brālis Vilibalds teica. — Esmu tur lasījis kaķpēdiņas un timiānu, kad vācu zāles pret grēmām kaklā.

— Tas varbūt ir labi, ka esi paslēpusi to ārpus vaļņa,— Odze teica, — kaut gan tā vai tā būs grūti to paņemt tik tuvu vilka midzenim.

Kad Ilva bija izkratījusi sirdi šai lietā, viņa bija vēl laimīgāka. Pēkšņi viņa krita bīskapam ap kaklu, bāza viņam mandeles mutē un sāka viņu lūgties, lai viņš tūliņ notur dievvārdus un salaulā viņus. Bīskaps no izbīļa aizrijās ar mandeli un tikai atgaiņājās ar abām rokām.

— Es domāju tāpat kā viņa, — Odze teica. — Dievs pats mums ir palīdzējis atkal sastapties, un nu mēs vairs nedomājam šķirties.

— Jūs nesaprotat, ko runājat,— bīskaps teica. —To jums velns ir iedvēsis.

— Pie vecenes es atpakaļ neiešu, — Ilva teica, — un te es palikt nevaru. Iešu līdz Odzēm. Tādēļ labāk būs, ja tu tūliņ par mums noskaitīsi dievvārdus.

— Viņš jau vēl nav kristīts, — bīskaps izmisumā iesaucās. — Vai es tevi, savu paša krustbērnu, varu pielaulāt pagānam? Ir tiešām kauna lieta redzēt jaunu meitu tā iedegušos. Vai tu nekad ne mazākā mērā neesi mācījusies kautrēties?

— Nē, — Ilva noteikti atteica. — Manam tēvam bija daudz kas ko man mācīt, bet par kautrību viņam nekas daudz nebija zināms. Kas ļauns tur var būt, ka gribu apprecēties?

Odze izvilka no jostas sešus zelta naudas gabalus no tiem, kas viņam bija bijuši līdz no Andalūzijas, un nolika tos uz galda bīskapam priekšā.

— Vienam bīskapam es maksāšu, lai tiktu kristīts, — viņš teica. — Un tik trūcīgs es neesmu, ka es nevarētu otram samaksāt par laulāšanu. Un ja tu labi aizlūgsi par mani pie Dieva un par to nopirksi sveces viņa baznīcai, kas gan liels tur var būt, ja pirms topu salaulāts un pēc tam kristīts.

— Viņš ir cēlies no Vīdfamnes,— Ilva lepni teica. —Un

ja tev nākas grūti laulāt nekristītu vīru, tad taču tu pats

vari viņu nokristīt. Liec ienest ūdeni un nokristī viņu tā,

> >

kā toreiz mājās mēdzi kristīt slimos. Kāda tur vaina, ja viņu tad kopā ar citiem vēlreiz kristīs karalim priekšā? Divas reizes nevar būt ļaunākas kā viena.

— Sakramentus nedrīkst nelietīgi izlietot, — bīskaps teica. — Un es nezinu, vai viņš ir pilnīgi sagatavots.

— Viņš ir sagatavots,— brālis Vilibalds teica. —Un viņu varbūt varētu tagad pirmoreiz apsvētīt, lai gan mūsu dienās to vairs tik bieži nemēdz darīt. Ar pirmsignētu vīru var kristīgu sievieti salaulāt.

Odze un Ilva ar apbrīnu noraudzījās uz brāli Vilibaldu, bet bīskaps salika rokas un izskatījās priecīgāks.

— Vecums padara mani aizmāršīgu, vai arī to dara šis labais vīns, kaut arī tas daudzējādā ziņā ir tik veselīgs. Agrāk bija parasts iepriekš apsvētīt tos, kas vēl negribēja likties kristīties, bet^kas tomēr Kristu turēja godā. Cik labi tas ir mums visiem, ka mums ir tāds palīgs kā brālis Vilibalds.

— Pret viņu es jau sen esmu jutis draudzību, — Odze teica. — Un no tā brīža, kad viņu satiku, man ir bijusi laba laime.

Bīskaps nu aizsūtīja pakaļ abatam un pāris kanoniķiem, kas labprāt ieradās viņam palīdzēt, lai redzētu svešo virsaiti. Kad bīskaps bija ietērpies savā amata tērpā, viņš iemērca roku svētītā ūdenī un apzīmēja Odzi ar krusta zīmi uz pieres, krūtīm un rokām, skaitīdams svētījamos vārdus.

— Es jau sāku pierast,— Odze teica, kad tas bija pāri; — tas te nebija tik grūti kā toreiz, kad tas otrs mani apslacīja ar slotiņu.

Visi bija vienis prātis, ka nebija iespējams nekristītu vīru laulāt klostera baznīciņā un ka viss tas varēja notikt bīskapa kambarī. Odzēm un Ilvai vajadzēja nomesties ceļos uz diviem lūdzamiem ķeblīšiem bīskapam priekšā.

— Pie tādām lietām tu gan neesi pieradis, — Ilva teica.

— Esmu vairāk gulējis ceļos nekā daudzi citi, — Odze teica, —toreiz pie andalūziešiem; labi tomēr, ka man nav jādauza piere pret grīdu.

Kad bīskaps bija ticis līdz pamācībām un vēlēja viņiem vairoties un dzīvot saderībā vienam ar otru, viņi, labo pamācību apstiprinādami, māja ar galvu. Bet kad viņš Ilvai vēlēja visās lietās paklausīt savam vīram, viņi noraudzījās viens otrā.

— Es darīšu, ko varēšu, — Ilva teica.

— Lai nu sākumā būtu kā būdams,— Odze teica, —jo ar šo ieradumu kā ir, tā ir. Bet es palīdzēšu viņai atcerēties šo bausli, kad tas būs vajadzīgs.

Kad viss bija galā un visi viņiem bija novēlējuši labu laimi un daudz bērnu, bīskaps kļuva nemierīgs viņu kāzu nakts dēļ. Jo klosterī tas nevarēja būt, pat ne klostera patversmē, un nevienas vietas pilsētā viņš nezināja, kur viņiem apmesties.

— Es iešu Odzēm līdz, — Ilva bezrūpīgi teica. — Kas viņam būs labs, būs labs arī man.

— Tu nevari gulēt ar viņu starp vīriem pie ugunskuriem nometnē,— bīskaps izbijies teica.

Bet Odze atbildēja:

Tālbraucējam, kas nācis no jūras, arājam krietnam pa viļņu laukiem, būs labāka gulta vikinga līgavai nekā salmu vai pēļu gulta.

Brālis Vilibalds pavadīja viņus līdz pilsētas vārtiem, lai parūpētos, ka viņiem tiek atvērti sānu vārti. Tur tie ar pateicībām šķīrās no viņa un nogāja lejā līdz kuģu steķiem. Raps bija atstājis divus vīrus uz kuģa sargāt to no zagļiem. Tie vientulībā čakli bi;a dzēruši, un viņu miegs bija dzirdams jau pa lielu gabalu. Odze uzcēla viņus un pavēlēja viņiem dabūt kuģi ārā uz upes; kaut arī ar pūlēm, beidzot tas viņiem tomēr laimējās. Tur nolaida enkuru, un kuģis nu cilājās pret straumi.

— Un nu man jūsu še vairs nevajag,— viņš teica.

— Kā lai mēs no šejienes tiekam krastā?— viņi jautāja.

— Veikliem vīriem te nav tālu ko peldēt, — viņš atteica.

Abi viņi atrunājās ar to, ka ir piedzēruši un ka ūdens ir

auksts.

— Gaidīt tik ilgi, kamēr šīs lietas labosies, es nevaru,— Odze teica.

Pie šiem vārdiem, vienu pie pakauša un pie jostas satvēris, viņš to uz galvas iemeta upē; otrs tad šim sekoja, ilgākas pierunāšanas negaidīdams. Tumsā varēja dzirdēt, ka viņi kāsēdami un sprauslodami peldēja uz krastu.

— Nu mūs neviens vairs netraucē,— Odze teica.

— Tā ir līgavas gulta, par kuru nevaru sūdzēties,— Ilva teica.

Viņi aizmiga vēlu tovakar un gulēja labi.

2.

Kad sūtņi nākošajā dienā stājās karalim Etelredam priekšā, Gudmunda un Odzes pavadīti, karalis bija vislabākajā omā un draudzīgi saņēma viņus visus. Uzteicis virsaišus par viņu vēlēšanos kristīties, viņš apjautājās, vai viņiem Vest-minstere patīkot. Gudmundam pēc krietna reiboņa mēle vēl lāga neklausīja. Abiem viņiem šķita, ka viņi uz karaļa jautājumu var atbildēt ar jā.

Abiem bīskapiem bija jāizstāsta savs sūtības ceļojums, visiem dižajā istabā stāstā uzmanīgi klausoties. Karalis sēdēja zem baldachina ar kroni galvā un zizli rokā. Odzēm tas šķita esam pavisam cits karalis nekā Almansurs un karalis Haralds. Viņš bija liela auguma, stalts vīrs, samta mētelī tērpies, bālu plutu, šķidru, brūnu bārdu un lielām acīm.

Kad bīskapi bija tikuši līdz visam tam sidrabam, kas bija maksājams, karalis Etelreds pēkšņi spēcīgi cirta ar zizli pa krēsla roku balstiem, tā ka dižajā istabā visi satrūkās.

— Redzi!— viņš teica arķibīskapam, kurš sēdēja viņam līdzās uz zemāka krēsla, —četras mušas uz viena cirtiena; kaut arī šī nav nekāda lāga plenīca.

Arķibīskaps teica, ka pēc viņa domām nebūšot daudz tādu karaļu, kas to varētu atkārtot, un ka tas liecinot kā par roku veiklību, tā par labu laimi. Karalis apmierināts smējās, pēc kam sūtņi turpināja savu stāstu un visi atkal klausījās.

Kad viņi bija beiguši, karalis viņiem pateicās, cildinādams viņu gudrību un centību, un jautāja arķibīskapam, ko sacīt par to, kas nolemts. Arķibīskaps teica, ka nasta jau tā gan esot, bet droši vien tā vieglākā, kāda bijusi iespējama, uz ko karalis pamāja ar galvu.

— Un laba lieta ir tā,— arķibīskaps teica, —jauka visiem kristīgajiem un augstākā mērā patīkama Dievam, ka mūsu dievbijīgajiem sūtņiem izdevies piegriezt Kristum lielus kara virsaišus un daudz vīru. Par to mums visiem jāpriecājas.

— Tā ir,— karalis teica.

Tad Londonas bīskaps pačukstēja Gudmundam, ka nu ir viņa kārta runāt, un Gudmunds padevīgi pagājās uz priekšu. Pateicies karalim par viņa viesmīlību un devību, viņš teica, ka pēc visa tā karaļa slava būšot liela līdz pat Aus-trumjētlandei un pat vēl tālāk. Bet vienu lietu viņš labprāt gribētu zināt, lai neizceltos nekādi pārpratumi, proti, cik ilgs laiks varēja paiet, līdz sidrabs būs viņiem rokās.

Karalis uzmanīgi viņā noraudzījās, viņam runājot, un jautāja, kas tās esot par rētām viņam sejā.

Gudmunds atbildēja, ka šīs rētas tur atstājis lācis, kuram viņš uzbrucis tik neuzmanīgā kārtā, ka lācis nolauzis šķēpa kātu, pēc tam kad šķēps bija iedūries tam krūtīs, un ķēris viņam ar nagiem, iekām viņš paguvis zvelt tam ar cirvi.

Karaļa Etelreda seja aptumšojās pie šiem vārdiem.

— Se mūsu zemē lāču nav, — viņš teica, — tiešām žēl. Bet mans brālis, Francijas karalis Hugo, man atsūtīja divus lāčus, kas varēja dejot mums par prieku, tos es labprāt būtu gribējis tev parādīt. Bet par nelaimi mans labākais lāču vadātājs kā aizgāja līdz Bertnotam, tā palika cīņas laukā. Man ar to ir nodarīts ne mazais zaudējums, jo nu tie dejo maz vai nemaz, ja citi mēģinās ar viņiem.

Gudmunds piekrita, ka tā esot liela nelaime.

— Bet katram ir savas rūpes,— viņš teica. —Un mūs nomāc tas: kad mēs dabūsim sidrabu?

Karalis Etelreds, bārdu plucinādams, noraudzījās uz ar-ķibīskapu.

— Tā ir liela summa,— arķibīskaps teica, —un pat varenajam karalim Etelredam patlaban nav tik daudz viņa lādēs. Tādēļ ir jāsūta ziņneši apkārt pa visu zemi, lai ievāc

to, kas vajadzīgs. Tas var vilkties divus un pat trīs mēnešus.

Par to Gudmunds purināja galvu.

— Nu tev, skonieti, man ir jāpalīdz, — viņš teica. — Tāda gaidīšana ir pārāk ilga, un es esmu tik ilgi runājis, ka man kakls ir sauss.

Odze stājās priekšā, teikdams, ka viņš esot jauns un neesot radis runāt ar tik augstu kungu un tik gudriem vīriem, bet viņš runāšot, cik labi spēšot.

— Tā nav nieka lieta, — viņš teica, — likt virsaišiem un vīriem tik ilgi gaidīt uz to, kas viņiem apsolīts. Jo tie ir ātras dabas vīri, kuros maz ir godbijības; varētu notikt, ka viņiem drīz apnīk bezdarbībā sēdēt un gaidīt, pēc tam kad viņiem ir bijuši tādi panākumi un viņi zina, ka labs laupījums ir atrodams visur, kurp tie arī grieztos. Šis Gudmunds, kuru jūs te redzat, ir lādzīgs un jautrs, kamēr viss ir viņam pa prātam; bet dusmās viņš iedveš bailes arī tiem visnebēdīgākajiem gar visu Baltijas jūru; un viņa vīros ir berserki, gandrīz tikpat bīstami kā viņš pats.

Visi noraudzījās uz Gudmundu, kurš pietvīka un nokāsējās. Bet Odze turpināja:

— Arī Torkels un Josteins ir no tās pašas sugas, un viņu vīri ir tikpat nevaldāmi kā Gudmunda vīri. Tādēļ būtu labāk, ja puse summas tiktu izmaksāta tūliņ. Tad pacietības viņiem pietiktu ilgākam laikam, līdz būs ievākts pārējais.

Pēc šiem vārdiem karalis pamāja un, uz arķibīskapu paskatījies, pamāja no jauna.

— Un tā kā Dievs un tu, kungs karali, priecājaties par tiem, kas uzbraukuši augšā, lai liktos kristīties, varbūt būtu gudri darīts jau tūliņ izmaksāt viņiem visu, kas viņiem pienākas. Tad arī daudzi no pārējiem apdomātos, ka kļūt kristītiem ir laba lieta.

Gudmunds skaļi iesaucās, ka taisni tās ir arī viņa paša domas.

— Un ja būs tā, kā tc tagad tika teikts,— viņš teica, — ikviens vīrs no tiem, kas mani ir pavadījuši uz šejieni, liksies kristīties līdz ar mani.

Arķibīskaps teica, ka esot prieks to dzirdēt un ka labi skolotāji tūliņ došoties viņus sagatavot. Pēc tam tika nolemts, ka visi tie, kas bija uzbraukuši augšā pie karaļa, dabūs savu sidrabu jau pēc kristībām; un ka karaspēkam pie Mel-dunas tūliņ tiks aizsūtīta trešā daļa, bet atlikums pēc sešām nedēļām.

Kad sapulce bija beigusies un vīri devās projām, Gud-munds nesaprata, kā Odzēm pateikties par palīdzību.

— Gudrākus vārdus no tik jauna vīra es vēl nekad neesmu dzirdējis, — viņš teica, — tu acīm redzot esi dzimis virsaitis. Man tas ir liels ieguvums, ka es jau tagad varu dabūt visu savu sudrabu, jo var notikt, ka uz beigām dažam labam jau vairs neiznāks pilna daļa. Tādēļ labprāt gribu tev par to atlīdzināt; un kad būšu saņēmis savu daļu, tu dabūsi no manis piecas mārkas.

— Esmu ievērojis vienu lietu, — Odze teica, — tas ir, ka tu esi pārāk pazemīgs vīrs, neskatoties uz visu tavu gudrību. Būtu tu tikai mazs virsaitis ar pieciem vai sešiem kuģiem un bez kādas lielas slavas, tad tu varētu dot man piecas mārkas par tādu pakalpojumu. Bet tagad, kur tava slava sniedzas tālu pāri zviedru valsts robežām, tas tev nepieklājas, tāpat kā man nepieklājas to pieņemt. Jo tas mazinātu tavu cieņu.

— Varbūt tā ir, kā tu saki, — Gudmunds teica. — Ko tu darītu, manā vietā būdams?

— Pazīstu tādus, kas par tādu pakalpojumu dotu piecpadsmit mārku,— Odze teica. —Tā darītu Stīrbjerns. Un Torkels dotu divpadsmit. Zinu arī tādus, kas itin nekā nedotu. Bet to es tev neieteiktu; tomēr, lai cik tu arī dotu, labi draugi mēs tāpat paliksim.

— Nav viegli pašam zināt, cik īsti ievērojams esi,— Gud-munds norūpējies domīgi teica, projām dodamies.

Nākošajā svētdienā viņus visus kristīja lielajā baznīcā. Lielākā daļa priesteru bija vēlējusies, lai kristības notiktu pie upes, kā no seniem laikiem bijis parasts, pagānus kristot, bet kā Gudmunds, tā Odze bija pastāvējuši, ka nekāda ūdenī mērcēšana ar viņiem nenotikšot. Viņi abi gāja pirmie, kailām galvām, ietērpti garos, baltos mēteļos ar priekšpusē uzšūtiem sarkaniem krustiem; viņiem sekoja viņu vīri arī mēteļos, cik to bija pieticis tik lielam baram. Neviens nebija nolicis ieročus, jo Odze un Gudmunds teica, ka viņi reti kad šķiroties no sava zobena, bet vismazāk gan svešā zemē. Karalis pats sēdēja korī, un baznīca bija pilna ļaužu; skatītājos atradās arī Ilva. Odzēm bija bail viņu rādīt kādam, jo viņa tam šķita skaistāka kā jebkad un viņš baidījās, ka viņu varētu nozagt. Bet viņa bija pastāvējusi, ka grib būt baznīcā, lai redzētu, cik dievbijīgs Odze izskatīšoties, kad ūdens tecēšot viņam pa pakausi zemē. Viņa sēdēja līdzās brālim Vilibaldam, kurš viņu uzraudzīja, aizliegdams viņai smieties par baltajiem mēteļiem. Arī bīskaps Popo piedalījās kristīšanā, lai gan jutās vārgs. Viņš kristīja Odzi un Londonas bīskaps Gudmundu, pēc kam seši priesteri ņēmās kristīt vīrus, cik vien ātri pagūdami.

Pēc kristībām Gudmunds un Odze piegāja pie karaļa. Viņš katram no viņiem iedeva zelta gredzenu ar vēlējumos, lai viņi drīz nākot apskatīt viņa lāčus, kas nu esot sākuši labāk dejot.

Nākošajā dienā karaļa rakstveži un mantziņi kristītajiem izmaksāja sidrabu, un visi bija liela prieka pilni. Vismazāk priecīgi biia Odzes vīri, kuriem nācās maksāt divas ēras viņam par kristīšanu; neviens tomēr neizvēlējās lētāko izeju, tā vietā kauties ar viņu.

— Par to es mājās uzcelšu baznīcu, — Odze teica, noglabādams šo naudu savā lādē.

Tad, ielicis piecpadsmit mārkas kādā kulītē, viņš ar tām aizgāja pie Londonas bīskapa, kurš viņu labi nosvētīja; vēlāk pēcpusdienā Odzes kuģa klājā uznāca Gudmunds ar to pašu kulīti rokās, stipri iedzēries un ļoti jautrā prātā. Viņš nu visu savu mantu esot saskaitījis un noglabājis, kas bijis diezgan grūts dienas darbs.

— Esmu pārdomājis tavus vārdus, — viņš teica, — ir tiesa, kā tu saki, ka mana cieņa man neatļauj dāvināt tev piecas mārkas. Tā vietā es nu tev dodu piecpadsmit, tā būs pieklājīgāk tagad, kad Stīrbjerna vairs nav.

Odze teicās to negaidījis, bet ka viņš negribot liegties tādu dāvanu ņemt pretim no tāda vīra. Viņš Gudmundam deva pretim savu andalūziešu vairogu, to pašu, kurš viņam bija bijis cīņā pret Sigtrigu karaļa Haralda dižajā istabā.

Ilva teicās priecājamies, ka Odzēm ir laimīga roka sidraba savākšanā; jo viņai neliekoties, ka viņa pati būtu visai izveicīga tādā.ziņā un, kā viņai rādoties, tad viņiem laikam gan būšot daudz mantinieku.

Tai vakarā Odze un Ilva sēdēja pie bīskapa Popo, atvadīdamies no viņa, jo nu steidzīgi vēlējās burāt uz mājām. Ilva raudāja, ka viņai grūti nākoties šķirties no bīskapa, kuru viņa dēvēja par savu otru tēvu, un arī viņam pašam saskrēja asaras acīs.

— Ja es nebūtu tik vārgs,— viņš teica, —brauktu jums līdz, jo Skonē es vēl aizvien varētu kaut kam būt derīgs. Bet šie vecie kauli nu vairs nekā nejaudā.

— Vilibalds tev ir krietns vīrs, — Odze teica, — ar viņu mēs abi ar Ilvu varam labi sadzīvot. Būtu labi, ja tu ļautu viņam braukt mums līdz, tā kā tu pats to nevari, lai stiprinātu kristīgā ticībā mūs un varbūt arī vēl citus. Žēl, ka viņam nepatīk ziemeļnieki.

Bīskaps teica, ka Vilibalds esot gudrākais no viņa priesteriem un aizvien veiksmīgs visos savos darbos.

— Un nav vairs otra tāda atgriešanas darbā, — viņš teica, — lai gan viņš ātri īgņājas par grēku un vājību savā lielajā dedzībā un centībā. Tas labākais būs, ja jautāsim viņam pašam; jo nelabprātīgu priesteri negribu jums dot.

Kad Vilibalds ienāca un dabūja zināt, ap ko lieta grozījās, viņš neapmierinātā balsī jautāja, kad viņi domājot sākt burāt. Odze atbildēja, ka laikam jau gan tas notikšot nākamajā dienā, ja laiks būšot izdevīgs.

Brālis Vilibalds purināja galvu.

— Nav labi dot man tik īsu laiku, lai visu nokārtotu,— viņš teica. — Gribu paņemt līdz labi daudz ziežu un ārstniecības līdzekļu, kad man jādodas uz tumsības un varmāku zemi. Bet viss būs gatavs ar Dieva palīgu, ja pasteigšos, jo jums abiem līdz es braucu labprāt.

CETURTĀ NODAĻA

Kā brālis Vilibalds iemācīja karalim Svenam kādu vārdu no svētiem rakstiem.

Odze aizgāja pie Gudmunda un lūdza viņu sveicināt Torkelu un pateikt viņam, ka viņš vairs nevarot atgriezties atpakaļ pie karaspēka, bet domājot tagad burāt uz mājām. Gudmunds noskuma, to dzirdējis, un mēģināja viņu no tā atrunāt; bet Odze aizbildinājās, ka viņa laime pēdējā laikā bijusi pārāk liela, lai vēl ilgāk varētu pastāvēt.

— Šai zemē man vairāk nekas nav darāms, — viņš teica. — Un ja tev pašam klājā būtu tāda sieva kā Ilva, tu vis labprāt neizceltu viņu krastā veselā lielā pūlī bezdarbīgu karavīru, kas mēli izkāruši skrien pakaļ katrai sievietei, ko ierauga. Man jau uz kaušanos vien būtu jādzīvo, bet es tagad gribu mierīgi padzīvot ar viņu. Un tāda ir arī viņas vēlēšanās.

Gudmunds piekrita, ka kurš katrs vīrs kļūtu kā bez prāta, uz Ilvu skatoties kaut vai tikai īsu brīdi. Un, taisnību sakot, tā viņš teica, arī viņš vislabprātāk nu būtu vēlējies burāt mājup uz Brūvīku, jo viņam esot bailīga jušana ar tik daudz sidraba klājā. Bet viņam esot jābrauc atpakaļ pie saviem citiem vīriem un pie Torkela un Josteina ar ziņu, kā viss nokārtojies ar sidrabu.

— Manus vīrus še tagad aptīrīs veiklas sievas, kas še grozās ap viņu bagātībām un meklējas pēc sidraba gan pa biksēm, gan pa kamzoļiem, pēc tam kad tos diezgan apdzirdījušas. Tādēļ labāk būs, ja reizē ar tevi braukšu lejā, ja laikā varēšu savākt vīrus.

Viņi nogāja pie karaļa Etelreda un pie arķibīskapa atvadīties un dabūja redzēt lāčus dīvainā kārtā dejojam uz pakaļkājām. Tad viņi lika pūst taures, un vīri sēdās pie airiem, kur sākumā daudzi bija gluži nevarīgi no noguruma un dzēruma. Viņi ātri nobrauca pa upi lejā. Šoreiz sardzes kuģi nestājās viņiem ceļā, kaut gan kuģu ļaudis rēca viens otram daudz labu padomu. Nakti viņi pavadīja upes lejas galā. Tur Gudmunds un Odze izšķīrās un devās katrs uz savu pusi.

Ilva labi panesa braucienu pa jūru, bet tomēr vēlējās, kaut tas nevilktos garumā, jo viņai uz kuģa bija par šauru. Odze viņu mierināja, ka laiks šai gada laikā mēdzot būt pats labākais un nezin vai aizkavēšot viņus.

— Tad mums vēl atliek tikai akmens kalniņš pie Jelinges, — viņš teica, —bet līdz turienei nav nekāds liels līkums.

Ilva šaubījās, vai būtu gudri darīts doties pēc kaklarotas tūliņ tagad, kur nevienam nebija zināms, kā tagad bija Jit-landē, pat ne, kas tagad mita Jelingē. Bet Odze atbildēja, ka visas savas lietas gribot nodarīt pie vienas reizes.

— Lai kas arī tagad būtu valdnieks Jelingē, — tā viņš teica, — vai tas būtu karalis Svens vai karalis Ēriks, nav ticams, ka viņš sēdētu tur šinī gada laikā, kad visi karaļi parasti kaujas.

Brālis Vilibalds labi jutās uz kuģa, kaut gan nevarēja atrast nekādas kaites, ko apkopt. Viņš labprāt sēdēja pie Rapa, kad šis stāvēja pie stūres aira, izjautādams viņu par Dien-vidzemi un kādi bijuši viņa piedzīvojumi tur; un lai gan Rapam nekad nebija daudz vārdu uz reizes ko teikt, viņi abi, kā rādījās, pamazām kļuva lieli draugi.

Viņi apbrauca Jitlandes ragam apkārt un virzījās uz dienvidiem gar krastu, nevienu kuģi nesastapdami. Bet iestājās pretvējš, un jāairē bija smagi; reiz viņiem pat bija jāpiestājas malā un jānogaida labāks laiks. Nakts tumsā viņi pie-īrās pie upes grīvas pie Jelinges; bet jau mazliet sāka aust gaisma, kad Odze lika piebraukt kuģi malā, vēl pa gabalu no turienes. Viņš vēlēja brālim Vilibaldam ar Rapu un diviem krietniem vīriem nākt viņam līdz; bet Ilvai bija jāpaliek klājā. Viņa ar to nebija apmierināta, bet viņš teica, ka tā paliekot.

— Tādās lietās es esmu tas, kas pavēl, — tā viņš teica, — lai tad ar citu vēlāk būs, kā būdams. Brālis Vilibalds zina vietu tikpat labi kā tu; bet ja mēs sastaptu vīrus un izceltos cīņa, nu kad sāk svīst gaisma, ir labāk, ka tu esi še. Mēs drīz būsim atpakaļ.

Viņi devās augšup no krastmalas uz karaļa pili, pāri pār tīrumiem tās dienvidu pusē. Brālis Vilibalds teica, ka viņiem esot atlicis vairs tikai mazs gabaliņš līdz kalniņam, kad pēkšņi lejā uz tilta bija dzirdama soļu dipoņa un vīru saucieni.

Tur vairāki vīri dzina lopu baru.

— Labāk būs tiem padarīt galu, — Raps teica, šķēpu rokā svārstīdams.

Brālis Vilibalds tūliņ satvēra viņu aiz rokas stilba un cieši noliedza viņam tādu varmācību pret vīriem, kuri nekā nebija darījuši. Odze teica, ka tas nezin vai būšot vajadzīgs, ja vien viņi pasteigšoties.

Viņi nu skriešus devās uz kalniņu, bet vīri aiz govīm apstājās un pārsteigti viņos noraudzījās.

— Kā vīri jūs esat? — viņi sauca.

— Karaļa Haralda,— Odze atbildēja.

— Mazais mācītājs!— viens no vēršu dzinējiem iesaucās. — Tas ir mazais mācītājs, kurš bija pie karaļa Haralda! Tie ir ienaidnieki! Skrejiet, modiniet ļaudis!

Raps un abi vīri nu metās pakaļ vēršu dzinējiem; bet lopi bija ceļā, un tiem izdevās ātrāk aizkļūt uz priekšu. Odze ar brāli Vilibaldu pieskrēja pie kalniņa, un šis tūliņ parādīja trīs akmeņus. Tur gulēja kaklarota kā nolikta.

— Nu mums kādu brīdi ir jāskrien, — Odze teica, noglabādams to pie sevis.

Karaļa pils sētā jau bija dzirdams troksnis un kliedzieni; un kad viņi panāca Rapu un viņa abus vīrus, viņš rūca, ka laikā nebija paguvis uzbrukt vēršu dzinējiem. Savu šķēpu viņš veltīgi bija pazaudējis, dusmās mezdams ar to vienam no viņiem, kurš bija palicis guļam šaipus vārtiem.

— Bet tas nekā liela nelīdzēja,— viņš teica, —es tikai pazaudēju labu šķēpu.

Viņi nu skrēja, cik jaudas, atpakaļ pār tīrumiem, un drīz viņi izdzirda aiz sevis skaļus saucienus un zirgu kāju dipoņu. Raps ar savu vienu aci bija vērīgs vīrs. Skriedami viņi abi ar Odzi raudzījās atpakaļ pār plecu.

— Tur nāk karalis Svens pats,— Odze teica, —tas ir ne mazais gods.

— Turklāt tas notiek lielā steigā, jo viņam nav bijis laika sapīt bārdu.

Brālis Vilibalds nebija tik jauns kā pārējie, bet viņš knaši skrēja savām īsām kājām, priestera mēteli augstu uz augšu uzrāvis.

— Te nu viņi mums būtu!— Odze kliedza. —Iezīmējiet viņus ar šķēpiem!

Tai pašā acumirklī viņš pats apstājās un svieda ar šķēpu tuvākajam, vīram uz liela zirga, kurš bija aizsteidzies karalim Svenam priekšā. Vīrs zirgu uzrāva pakaļkājās, kad ieraudzīja šķēpu nākam; tas dziļi iedūrās krūtīs zirgam, kurš klupa uz priekšu un apvēlās apkārt, uzgāzdamies vīram virsū. Rapa vīri tēmēja karalim Svenam, bet neķēra, un nu šis bija cieši viņiem uz pēdām, bet šķēpa nu vairs nebija neviena.

Brālis Vilibalds noliecās un, pacēlis krietnu akmeni, meta to no visa spēka.

— Mīlē savu tuvāko, — viņš mezdams rēca.

Akmens nopaukšķēdams ķēra karali Svenu pa muti, un ar nejauku dusmu kaucienu viņš sakņupa uz zirga un noslīdēja zemē.

— Tas tik ir varens mācītājs! — Raps iesaucās.

Pārējie sekotāji nu vispirms steigšus metās palīgā karalim Svenam, un Odze un viņa vīri aizsniedza kuģi, gan gluži aizelsušies, bet bez kādas kaites. Odze kliedza airētājiem tūliņ būt gataviem irties projām, kamēr viņš ar pārējiem bri-šus piebrida klāt un tika uzvilkti klājā. Viņi jau bija labu gabalu nost no malas, kad jātnieki parādījās krastā. Rītausmā no jauna bija sacēlies vējš, kas nu pūta no īstās puses, un ar airiem un ar buru viņi ātri tika uz priekšu.

Odze nodeva Ilvai kaklarotu un izstāstīja, kā viss bija bijis. Bet Raps, stāstīdams par mazā mācītāja sviedienu, nebija tik mazrunīgs kā parasti.

— Ceru, ka viņš dabūja tā, ka viņš juta,— Ilva teica.

— Mute viņam bija asinīs, kad viņš nogāzās,— Raps teica. —To es skaidri redzēju.

— Mazo mācītāj, — Ilva teica, —es labprāt tevi noskūpstītu par šo pliķi.

Odze smējās.

— No tā man aizvien visvairāk ir bijis bail, — viņš teica, — ka tu aiz dievbijības sāksi draudzēties ar priesteriem.

Brālis Vilibalds ļoti noteikti paskaidroja, ka negrib tikt skūpstīts; bet par dzirdētajām uzslavām viņš, kā likās, neskuma.

— To skūpstu, ko karalis Svens saņēma, viņš tik drīz neaizmirsīs, — Odze teica. — Bet tādas lietas atstāt neatriebtas nav viņa dabā. Ja laimīgi nonāksim mājās, manai mātei tūliņ steigšus būs jāsakravājas; jo nu mums būs mierīgāka dzīve augšā mežos, kur neviens karalis nenāk. Tur tad arī laikam man būs jāceļ mana baznīca.

Bet par Odzes vēlākajām gaitām augšā mežainē pie robežas būs turpmāk stāstīts: kā par viņa pieķeršanos kristietībai, tā par brāļa Vilibalda panākumiem pagānu atgriešanā, kā arī par viņu sadursmēm ar smolandiešiem un cīņām ar viņiem un par meža vēršu atgriešanos.

SARKANĀ ODZE MĀJĀS UN AUSTRUMU CEĻĀ

DAUGAVA

1954

PIRMĀ DAĻA ODZE GRĒNINGĒ

.

PIRMĀ NODAĻA

Kā Odze cēla istabu un baznīcu un par viņa sarkanmatainajām meitām.

N u jau bija trešais gads, kamēr Odze, steigā pārdevis tēva mājas, bēgdams no karaļa Svena dusmām, bija pārcēlies augšā uz robežu novadu ar visu savu iedzīvi; ar savu sievu, māti un saimes ļaudīm; savu mazo mācītāju, zirgiem, ganāmiem lopiem un visu kustamo mantību, ko bija varēts uzkraut zirgiem mugurā. Asas mantotās mājas sauca par Grēningi; tās bija stāvējušas palaistas un atstātas, ielīkušiem jumtiem un aizaugušiem laukiem. Kāds nevarīgs mājas uzraugs un viņa vecā sieva, kā arī pūlītis izkāmējušu zosu bija visa dzīvā radība, ko redzēja šai vietā. Nekādas patīkamas jūtas šis skats Odzē nebija modinājis; viņam bija licies, ka tās nu gan nav nekādas mājas tādam vīram kā viņš un karaļa Haralda meitai. Bet Āsa bija skraidījusi apkārt pa kaktiem un, raudādama un Dievu piesaukdama par tādu postažu, asiem vārdiem uzbrukusi abiem vecajiem; jo māju viņa nebija redzējusi, kamēr savās jaunības dienās, kad viņas tēvs tur bija dzīvojis pārticībā, iekām viņš un viņa abi dēli bija krituši cīņā.

Bet Ilvai šī vieta šķita tāda, kas atradās diezgan tālu no karaļa Svena un viņa piekritējiem.

— Gan man še patiks dzīvot,— viņa bija teikusi, —ja vien tu, Odze, ēku celšanā būsi tikpat spējīgs kā kaujā un kuģa vadībā.

Pirmā ziema viņiem bija trūcīga: vāja pārtika kā ļaudīm, tā lopiem un naidīgi kaimiņi. Odze aizsūtīja vīrus nopirkt sienu un iesala miežus no lielzemnieka Uvaberjas Gudmun-da, saukta par Gudmundu īlari, pazīstama kā ar savu ķildīgumu, tā ar savu lielo bagātību. Vīri atgriezās atpakaļ ar strupu atbildi un tukšām rokām, jo svešs ienācējs, par kuru stāstīja, ka viņš turoties pie Kristus, tādam vīram kā Gud-munds nelikās nopietni ņemams. Tad Odze pats aizgāja turp, Rapa Vienača un treju citu krietnu vīru pavadīts; Uvaberijā viņi ieradās rīta gaismā. Istabā viņš iekļuva bez lielām grūtībām un, Gudmundu no gultas izcēlis, iznesa viņu ārā un aiz kājas turēja virs akas pagalmā, kamēr Raps un pārējie stāvēja, ar mugurām pret durvīm atspiedušies, lai viņus no iekšas netraucētu. Un kad Odze un Gudmunds pie akas īsu brīdi bija runājušies, kā siena, tā miežu pirkums tika noslēgts par pieņēmīgu cenu. Odze nu apgrieza viņu apkārt un nostādīja uz kājām, kam nekāda vardarbība nesekoja. īlares dusmas nebija lielākas kā tā cieņa, kādu viņš tagad juta pret Odzi, un ne tuvu tik lielas kā tas pārsteigums, ka viņš atstāts dzīvs.

— Jo tas tev ir jāzina, — tā viņš teica, — ka esmu bīstams vīrs, ja arī spēka ziņā tu par mani esi pārāks, un kāds laiks vēl var paiet, iekām tu to manīsi. Nav daudz tādu, kas būtu uzdrošinājušies atstāt mani pie dzīvības, pēc tam kad man nodarījuši to, ko tu man esi nodarījis. Nezinu, vai es pats to būtu uzdrīkstējies, tavā ādā būdams. Bet var jau būt, ka spēka tev ir vairāk nekā gudrības.

— Esmu mācījies ko labāku nekā tu, — Odze teica, — jo es turos pie Kristus un labi pazīstu viņa mācību. Bet viņš grib, lai esam lēnprātīgi pret savu kaimiņu, arī ja tas mums dara pāri. Tādēļ pateicies viņam, ja tev ir tik daudz prāta, jo tava aka izskatījās esam dziļa. Bet ja tu tagad gribi būt mans ienaidnieks, tad arī es gan zināšu, ko darīt; tad gan tu redzēsi, kā tas var beigties; jo esmu sastapies ar varenākiem ienaidniekiem nekā tu, pie kam nevis es esmu bijis tas, kam nodarīta lielākā kaite.

Gudmunds teica, ka nu par viņu daudz smiešoties, kas lielā mērā mazināšot viņa cieņu, turklāt viņam sāpīgi esot izstaipīta kāja, kamēr viņš karājies virs akas. Pie tam Gudmunds nu dabūja dzirdēt, ka viens no viņa vīriem, kurš piesteidzies ar zobenu, Odzēm Gudmundu ārā nesot, atradās sievu kopšanā, jo Raps ar kaujas cirvi bija sadragājis viņam plecu. Viņš nu gribēja zināt Odzes un Kristus domas šai lietā, vai tiešām tik lielām kaitēm jāpaliekot neatlīdzinātām.

Apdomājies, Odze atbildēja, ka vīrs ar salauzto plecu pats pie tā esot vainīgs, un par viņa kaiti viņš nekā neatlīdzināšot.

— Viņš var teikties laimīgs ar visu savu muļķību, — Odze teica, —jo Raps ir tikpat labs kristīgais kā es pats; citādi tavas sievas ar viņu tagad vis nenodarbotos; ar to lai viņš apmierinās. Bet būs taisnīgi, ja par pārējo došu tev pienācīgu gandarījumu. Tādēļ lieku tev priekšā, lai tu dodies man līdz pie kāda svēta vīra manās mājās. Labāka ārsta par viņu vairs nav; viņš drīz izdziedēs tavu vainu. Viņa svētums ir tik liels, ka tava izstaipītā locītava pēc tam kļūs vēl labāka nekā tā otra. Tas tev būs par lielu godu un lielā mērā pavairos tavu cieņu, ka tevi izdziedēs vīrs, kurš ilgu laiku ārstējis visas karaļa Haralda kaites, izdarīdams ar tām brīnumus.

Tas nu labu brīdi tika pārrunāts, un iznākums bija tas, ka Gudmunds pavadīja Odzi uz mājām. Tēvs Vilibalds uztriepa labu ziedi uz kājas un notina to ar saiti, Gudmundam viņu pa to laiku visādi izjautājot par karali Haraldu. Bet kad mācītājs ar viņu gribēja runāt par Kristu, un kādu labumu deva kristīšanās, viņš izrādīja lielu nemieru, kliegdams, ka nekā par to negrib dzirdēt. Jo tas esot vēl apkau-nojošāk nekā karāties virs akas, un par to varot tikt vēl vairāk izsmiets. Jau tas bija ļauni diezgan, tā viņam šķita, ka kāds varēja iedomāties, ka viņš būs tik vientiesīgs un ļausies uz to pierunāties.

Kad viņš šķīrās no Odzes, dabūjis samaksu par pirkumu, viņš teica:

— Nekāda asinsnaida starp mums nebūs. Bet ja kādreiz izrādītos, ka varu tev atmaksāt par man nodarīto apsmieklu, tad tas nepaliks nedarīts. Tas varbūt prasīs laiku, bet es esmu vīrs ar labu atmiņu.

Viņā noraudzījies, Odze savilka muti.

— Zinu, ka esi bīstams vīrs,— viņš atbildēja, —ja tu pats tā saki; tomēr neticu, ka šī solījuma dēļ negulēšu miegu. Bet zini, ja tu gribēsi man ko nodarīt, tad tu tiksi kristīts, vai nu man tevi būs jātur aiz ausīm, vai aiz kājām.

Vilibalds bija noskumis, ka viņam šī atgriešana nebija laimējusies; jo viņam šķita, ka no viņa darba ir maz labuma; bet Ilva viņu mierināja, ka viss būšot labāk, kad Odze būšot uzcēlis baznīcu. Odze teica, ka baznīcu viņš uzcelšot kā solījies, bet pirms jāuzceļot jaunas mājas, un ar to viņš nedomājot vilcināties. Drīz vien viņš ķērās pie tā visā nopietnībā, likdams ļaudīm cītīgi laist zemē kokus un vilkt mājā nošķibītos baļķus, kurus pats ar cirvi apdarināja. Visu viņš izvēlējās rūpīgi, izraudzīdams tikai resnus kokus bez jebkādas vainas. Jo viņa celtnei, tā viņš teica, esot jābūt izturīgai un izskatīgai, nevis kādai parastai meža būdai. Mājas atradās lielā upes līkumā, kur tās ūdens aizsargāja no trim pusēm, uz labas, cietas zemes, kas nekad netika pārplūdināta. Še pietika vietas diezgan visam, ko viņš gribēja celt. Darbs viņam sekmējās tik labi, ka jo vairāk viņš paveica, jo vairāk viņam gribējās izdarīt. Viņš uzcēla istabu ar mūra pavardu un aizšaujamu dūmu lūku, kā bija redzējis pie karaļa Haralda, jumtu segdams nomizotām jaunām apšu kārtīm, klātām tāsīm, virs kurām tika saliktas vissīkstākās velēnas. Tad viņš uzcēla alus darītavu, lopu kūti un klēti; visas plašas un tādas, kādas šai novadā nebija redzētas. Tad viņam likās, ka nu nepieciešamākais bija paveikts un ka drīz būs kārta baznīcai.

Tai pavasarī Ilvai bija laiks dzemdēt, un kā Āsa, tā Vili-balda tēvs stāvēja viņai klāt; skriešus savus uzdevumus veikdami, viņi viens otru gandrīz gāza no kājām nost. Ilvai bija grūti, viņa daudz kliedza, sodīdamās, ka labāk grib būt mūķene nekā bērnu dzemdētāja; bet tēvs Vilibalds uzlika savu krucifiksu viņai uz vēdera, skaitīdams lūgšanas savā priesteru valodā. Beidzot viss izgāja labi, un viņa dzemdēja dvīnīšus. Tās bija divas meitenes, un kā Āsa, tā Ilva sākumā ņēma to pie sirds. Bet kad jaunpiedzimušos bērnus pienesa Odzēm un nolika viņam uz ceļiem, viņš neatrada nekā par ko žēloties. Visi atrada, ka viņas kliedza un ķepurojās tikpat labi kā jebkurš puika. Un kad Ilva bija ar viņām apradusi, viņa atkal kļuva priecīga un solīja Odzēm, ka nākošajā reizē būšot vīriešu dzimums. Kad drīz vien kļuva redzams, ka abas būs sarkanmatainas, Odzēm šķita, ka tas nabaga mazajiem radījumiem nesola nekā laba. Reiz jau viņām būšot viņa matu krāsa, viņas varbūt arī citādi izskatīšoties pēc viņa, un tas nu nebūtu nekas tāds, ko viņš savām meitām varētu novēlēt. Bet kā Āsa, tā Ilva piekodināja viņam tik ļauni nerunāt, jo nemaz vēl nevarot zināt, vai tā maz būšot, un sarkani mati neko nekaitējot.

Kad bija runa par to, kādus vārdus dot viņām, Odze nolēma, ka tā viena saucama par Odniju pēc viņa mātes mātes, par ko Āsa bija priecīga.

— Bet to otru sauksim pēc kāda tavas dzimtas piederīgā, — viņš teica Ilvai. — Bet tas tev jāizvēlas pašai.

— Ir grūti izvēlēties laimīgu vārdu, — Ilva teica. — Mana māte bija karā nolaupīta sieva; viņa nomira, kad man bija septiņi gadi. Viņai bija Ludmila vārdā; viņa bija kāda obotrītu virsaiša meita. Viņa bija nolaupīta un aizvesta pati savās kāzās. Jo to saka visi karavīri, kas tai pusē bijuši, ka tas labākais esot uzbrukt obotrītiem un citiem vendiem, kad tie svin lielas kāzas un ir apdzērušies. Tad vīri maz ir spējīgi cilāt ieročus; bet sardzē noliktie guļ aizmiguši no sava stiprā medalus; tā ka ar maz pūlēm ir iegūstams liels laupījums, kā mantā, tā jaunos sieviešos. Neesmu redzējusi nevienu tik skaistu sievieti kā viņa. Un mans tēvs aizvien mēdza teikt, ka viņai esot bijusi laime, lai gan viņa nomira jauna; jo trīs gadus viņš viņu turēja pārāku par visām. Bet tas obotrītu sievai esot liels gods, tā viņš teica, gulēt dāņu karaļa gultā un dzemdēt viņam meitu. Var jau būt, ka viņa pati domāja citādi. Jo kad viņa bija mirusi, dzirdēju kalpones čukstam, ka viņa gribējusi pakārties tūliņ pēc tam, kad atvesta pie mums; viņas domāja, ka tas bijis tādēļ, ka viņa redzējusi savu līgavaini nogalinātu, kad pati sagrābta un nesta projām uz kuģiem. Man viņa bija ļoti mīļa, bet es nezinu, vai tas bērnam var atnest laimi, ja to nosauks viņas vārdā.

Āsai likās, ka par to neesot ko domāt, jo lielākas nelaimes neesot, kā tikt karavīru nolaupītai; bet ja bērnam ieliktu tādu vārdu, tad to viegli varētu ķert tāds pats liktenis.

Odze atrada, ka neesot viegli tādās lietās izlemt pareizi.

— Mani pašu reiz nolaupīja karavīri,— viņš teica, —bet es tagad nedomāju, ka tā būtu bijusi kāda nelaime; jo, ja tā nenotiktu, es nekad nebūtu tas, kas tagad esmu; nekad es neiegūtu zobenu un zelta kaklarotu, ne arī Ilvu. Un ja Ludmila netiktu nolaupīta, karalis Haralds nekad nedabūtu meitu, kura tagad sēd še.

Viņiem bija grūti par to vienoties. Un, lai gan Ilva labprāt būtu gribējusi, lai viņas skaistās, labās mātes vārds dzīvotu tālāk, viņa negribēja vienai no savām meitām novēlēt tādu likteni, lai to nolaupa smolandieši vai kādi citi. Bet kad brālis Vilibalds ienāca pie viņiem, kur viņi apspriedās, viņš tūliņ teica, ka Ludmila esot labs un laimīgs vārds, kuru nesusi kāda svēta valdniece Morāvijas zemē vecā ķeizara Oto laikā. Tādēļ tad arī palika pie Ludmilas. Bet visi mājas ļaudis pareģoja dīvainus likteņus tai, kas bija nosaukta tādā vārdā, kāds nekad agrāk nebija dzirdēts.

Kad abi bērni bija diezgan spēcīgi, lai to panestu, brālis Vilibalds viņus nokristīja, viņiem stipri brēcot. Viņi auga, bija veseli un drīz viļājās apkārt pa grīdu, rotaļādamies ar lielajiem īru suņiem, kurus Odze bija atvedis līdz no mājām, vai plēsās par lellēm un dzīvniekiem, ko Raps un tēvs Vilibalds izgrieza viņām no koka. Āsa ļoti mīlēja viņas un bija ar viņām pacietīgāka kā ar jebkuru citu; bet Odzēm un Ilvai reizēm grūti nācās pateikt, kura no viņām vēlāk izrādīsies tā niknākā un ietiepīgākā. Ar laiku Ludmila bieži dabūja dzirdēt, ka viņa nes kādas svētās vārdu, lai gan neesot manāms, ka tas uz viņu atstātu kādu sevišķu ietekmi. Abas cieši turējās kopā, kaut arī labprāt klupa viena otrai matos; un kad viena dabūja baudīt žagarus, otra, līdzās stāvēdama, brēca tikpat skaļi.

Otra gada vasarā Odze dabūja gatavu savu baznīcu. Viņš to bija novietojis citu ēku aizsegā pašā zemes raga galā un uzcēlis to tik lielu, lai tur varētu sēdēt sešdesmit cilvēku, lai gan neviens nesaprata, kur lai tik daudz cilvēku rastos. Viņš nu uzcēla arī stipru valni ar divkāršu pāļu sētu virs tā šķērsu pāri visai zemes mēlei, stipriem vārtiem vidū. Jo ilgāks laiks pagāja un jo ilgāk viņš būvējās, jo vairāk baidījās par mājas drošību, gatavodamies, lai spētu atsist kā robežlaupī-tāju, tā karaļa Svena sūtītu vīru uzbrukumus.

Kad viss tas bija kļuvis gatavs, Ilva sev un citiem sagādāja lielu prieku, dzemdēdama dēlu. Āsa teica, ka tā esot Dieva svētība Odzēm par baznīcas celšanu, un viņš piekrita, ka tas varot gan būt taisnība.

Jaunpiedzimušajam locekļi un miesa bija bez vainas, un skaļa balss viņam bija jau no sākuma. Visi bija vienis prātis, ka tas tiešām būs nākamais virsaitis, jo bija cēlies kā no karaļa Haralda, tā no Vīdfamnes cilts. Kad viņu pienesa rādīt vēvam, Odze noņēma zobenu Zilmēli no sienas vadža un izvilka to no maksts; uz tā smailes tika uzkaisīti milti un daži sāls graudiņi. Āsa tad uzmanīgi tuvināja bērnu zobenam, līdz mēle un lūpas pieskārās sniegtajam. Tēvs Vilibalds noraudzījās drūmu seju un, pārmetis bērnam krusta zīmi, teica, ka tāds nekristīgs paradums, turklāt vēl ar atkailinātu nāves ieroci, esot visai nosodāms, ļauns darbs. Bet tur viņam neviens nepiekrita. Pat Ilva, kura gulēja nogurusi un vāra, dedzīgi uzsauca viņam, ka šai ziņā viņš maldoties.

— Tāds ir paradums pie labdzimtajiem,— viņa teica, — un no tā nāk virsaiša prāts, bezbēdība un ieroču laime, kā arī spēja prast labi sakopot vārdus. Bet pēc visa tā, ko tu esi stāstījis, tas nemaz nelīdzinātos Kristum, ka viņš nenovēlētu tādu dāvanu kādam cilvēku bērnam.

— Tas ir vecu laiku ieradums,— Odze teica. —Un vecajiem ļaudīm bija daudz gudrības, kaut arī viņi nekā nezināja par Kristu. Pats es dabūju nolaizīt zobena smaili savā pirmajā mielastā, un mans dēls un karaļa Haralda meitas dēls nevar būt necildenāks kā es.

Pie tā arī palika, kaut arī tēvs Vilibalds, galvu purinādams, murmināja pie sevis kaut ko par velna uzmācību šai zemē.

OTRA NODAĻA

Kā tika vīkstās kristību svinības

karaļa Haralda meitas dēlam.

lai laikā Odze jutās labāk nekā jebkad agrāk, jo viss viņam labi padevās. Viņa tīrumi deva labu ražu; viņa lopi vairojās; viņa klētis un šķūņi pildījās. Viens dēls viņam jau bija, un viņš varēja gaidīt vairākus. Ilva un bērni bija pie labas veselības. Pats viņš cītīgi mācīja saviem vīriem jau no agra rīta nepadoties laiskumam. Āsa neizlaida no acīm meitas piena kambarī un aužamajos stāvos. Raps bija izveicīgs kalējs un galdnieks, kā arī slazdu licējs putniem un meža kustoņiem. Un visam tēvs Vilibalds ik vakara izlūdzās Dieva svētību. Vienīgais, par ko Odze varēja sērot, bija tas, ka viņš dzīvoja tik tālu nost no jūras; jo, tā viņš teica, tādam vīram kā viņš reizēm liekoties tukši dzirdēt vienīgi meža šalkas sev visapkārt, bet nekad nedzirdēt jūras balsi vasarā un nejust tās sāļo elpu.

Bet reizēm gadījās, ka viņu nomocīja ļauni sapņi. Viņš tad kļuva tik nemierīgs, ka Ilva viņu purināja, jautādama, vai viņu moka lietuvēns, jeb vai ir kas cits. Kad viņš tad pamodās un iestiprinājās ar alu, viņa dabūja dzirdēt, ka viņš miegā atkal atradies uz arabu kuģa un tur smagi airējis, kamēr visapkārt atskanējuši pātagas cirtieni un vaidi, un rētainas muguras bijušas noliekušās pār airiem. Otrā dienā pēc tāda sapņa viņš labprāt sēdēja pie galdnieka darba kopā ar Rapu (kurš nekad nesapņoja), sarunā cilādams atmiņas no tiem laikiem.

Ļaunāki par to viņam tomēr šķita sapņi, kādus viņš kādas pāris reizes bija nosapņojis par karali Svenu. Jo mauru kuģis bija vairs tikai atmiņa, bet ar karali Svenu un ar viņa atriebību tas bija citādi; sapņi par viņu varēja vēstīt nelaimi, kas bija gaidāma. Tādēļ viņš juta lielas bailes, kad bija redzējis tādu sapni; viņš tad visu sīki izstāstīja Āsai un tēvam Vili-baldam un gribēja, lai viņi viņam palīdz izskaidrot sapni. Reiz viņš bija redzējis karali Svenu stāvam varena kuģa priekšgalā un ar ļauniem smiekliem aizvien vairāk tuvojamies, kamēr viņš pats, maz vīriem pie airiem sēdot, pūlējies tikt projām. Otrreiz viņš nevarīgs bija gulējis tumsā, klausīdamies Ilvas saucienos un vaimanās, kad viņa nesta projām; tad viņš bija redzējis karali Svenu uguns gaismā nākam sev klāt, ar zobenu Zilmēli rokā, pēc kam viņš bija pamodies.

Āsa un tēvs Vilibalds abi bija vienis prātis, ka tādiem sapņiem varēja būt kāda nozīme. Āsa sāka raudāt, kad bija dzirdējusi pēdējo. Bet kad bija apdomājusies, tapa mierīgāka.

— Var jau būt, ka tu esi mantojis nosapņošanas spējas no manis, — viņa teica, — kaut gan tas man liekas tāds mantojums, pēc kura nebūtu vērts tiekties. Jo pašai man no šīs spējas nekad nav bijis nekāda labuma, vienīgi tikai vairāk moku un baiļu nekā citiem. Bet viena lieta mani padara mierīgāku, tas ir, ka pati es nekā neesmu pieredzējusi, kas mums varētu nozīmēt biedinājumu un nelaimi. Jo tava nelaime tiešām būtu arī mana nelaime, un, ja kas draudētu tev un tavam namam, es to gan miegā būtu noredzējusi.

— Manas domas ir tās,— tēvs Vilibalds teica, — ka karalim Svenam ir diezgan citu lietu, ar ko nodarboties, un maz laika meklēt pēc tevis šais āriskās vietās. Padomā vien, ka uz mani viņam visvairāk vajadzētu turēt dusmas, jo akmeni, kurš viņu ķēra, ir metusi mana roka, tāpat kā Dieva vīrs Dāvids nogāza pagānu Goliātu; un tomēr es nekā neesmu sapņojis. Bet tas ir taisnība, ka ļaunuma ceļi ir līkumaini un gari, un tas labākais ir uz visu būt gatavam.

Odze šai ziņā bija ar viņu vienis prātis. Viņš nopietni rūpējās par to, lai viņa pāļu sēta uz vaļņa būtu stipra un izturīga un vārti ar bomjiem labi aiztaisāmi, lai mierīgāk varētu gulēt. Drīz vien arī viņš par šiem sapņiem vairs nedomāja, bet gan par lielo kristību mielastu, ko taisījās vīkšt savam dēlam.

Par to, kādu vārdu dot jaunpiedzimušajam, viņam galva nebija jālauza; zēnam vajadzēja dot Haralda vārdu.

— Jo var jau gan būt, — tā viņš teica, — ka nolemju viņam lielu likteni, dodams viņam karaļa vārdu. Bet maz n bijis tādu, kam būtu bijusi tāda laime kā karalim Haraldam un kurš būtu ieguvis tik lielu slavu. Starp visiem virsaišiem, kādus man gadījies sastapt, zinu tikai vienu — un tas bija Almansurs no Andalūzijas — kas viņam varēja līdzināties gudrībā. Tādēļ nebūtu labi no manis, ja es savam dēlam negribētu dot vārdu, ko nesis viņa mātestēvs.

— Baidos tikai vienas lietas, ja tu dosi viņam šo vārdu,— Ilva teica, — ka viņš no sievietēm nezinās mēra tāpat kā mans tēvs, kuram nekad viņu nepietika. Tas var piederēties karalim, ne jau kādam citam.

— Viņš būs spēcīgs un labi noaudzis, — Asa teica, — to es jau tagad domājos varam manīt. Un ja viņam turklāt būs dzīvs gars, nevajag nekāda karaļvārda, lai sievietes viegli uzvarētu. Tā tas bija ar manu dēlu Āri, kurš tādēļ iekrita nelaimē; viņam sievietes nekad nespēja pretoties, ja vien viņš tām pameta ar acīm un satvēra aiz bizes; to esmu dzirdējusi no viņām pašām. Viņam bija smaidošas acis un bezrūpīgs prāts, un viņš pēc Odzes bija labākais no maniem dēliem. Lai Dievs dod, ka tu, Ilva, nekad nejustu tādas bēdas kā es viņa dēļ, kad viņš, sievas mīlēdams, bija kritis nelaimē un, no savas zemes bēgdams, aizbrauca uz Miklagordu un pazuda.

— Arī es to vēlētos,— Ilva teica. —Bet, taisnību sakot, kad tā labi apdomāju, es tomēr labāk gribētu, lai manam dēlam viegli veiktos ar sievām, kad tas laiks pienāks, nekā kad viņš justos nedrošs un baidītos viņām tuvoties.

— Tai ziņā tu vari cerēt to labāko, — Odze teica, — nekādu nedrošības dīgļu tu viņā neatradīsi.

Uz bērna kristībām nu bija vīkšams liels gods, uz kuru bija nodomāts aicināt visus labiešus no tuvienes un tālienes. Odze gribēja, lai nekas netiktu taupīts, ne no cepumiem, ne no dzērieniem, ne no kautiem lopiem; lai, kā viņš teica, mežinieki dabūtu baudīt īstu virsaiša viesmīlību triju dienu godā. Baznīcai vajadzēja būt par dižo viesistabu, jo tur bija visvairāk telpas; un trešajā dienā, kad visi būs priecīgi no bagātās cieņas, tēvam Vilibaldam vajadzēja viņiem sprediķot, pēc kam daudzi varbūt liksies kristīties.

No sākuma tēvs Vilibalds negribēja piekrist tam, ka mielastu rēcošiem pagāniem klās viņa jaunajā baznīcā, kur viņš nule kā bija uzcēlis altāri un uzstādījis skaistu krustu. Bet viņš padevās tais domās, ka varbūt šoreiz daudz dvēseļu tiks piegrieztas patiesajai mācībai. Ilvu darīja nemierīgu divas lietas; viņa gribēja, lai alus netiktu darīts pārāk stiprs, tādēļ ka pie viņiem viesos būs mežonīgi ļaudis un kā vīrieši, tā sievietes sēdēs pie galda; turklāt viņa nezināja, ko darīt ar savu kaklarotu, vai viņa drīkstēja to aplikt vai nē.

— Jo pēdējo reizi, kad to rādīja viesībās, tika laisti darbā zobeni, — viņa teica. — Un še kāre pēc zelta droši vien būs vēl lielāka nekā Jelingē.

— Es tev dotu padomu to aplikt, — Odze teica, — jo gribu, lai būtu redzams, ka tu esi pārāka par citiem. Un tev būs maz prieka no rotas, ja tā aizvien gulēs lādē.

Visiem nu bija daudz darba, godu vīkšot. Tika darīts daudz alus, cepts daudz maizes, un Odze ik dienas aptaustīja kaujamos lopus, likdams tos labi barot.

Vienā dienā no meža dienvidu pusē iznāca kāds vīrs ar diviem kravas zirgiem un piejāja pie mājām. Viņu laipni saņēma un lūdza nākt iekšā. Tas bija vecs vīrs vārdā Ule, kurš jau ilgu laiku plašajos robežnovadu apvidos jāja apkārt no vienām mājām uz otrām, tirgodamies ar ādām un sāli, kādēļ bija iesaukts par Sāls Uli un visur bija labi pazīstams. Neviens viņa neaiztika, lai gan viņš aizvien ceļoja viens, jo bija savāds un tika uzskatīts par mazliet jukušu; bet viņš bija labs ādu pazinējs, un viņu pievilt nebija viegli; ar savu sāli viņš aizvien bija gaidīts viesis pie tiem, kas sev varēja atļauties turēt tik dārgu mantu. Lielie suņi rēja, bet tiem viņš daudz vērības nepiegrieza, tāpat viņa vecie zirgi. Bet pie durvīm viņš apstājās un liedzās pārkāpt slieksni pirms nezinās, vai priesteris atradās mājās, jo no tā viņam bija bail.

— Mūsu mācītājs nekož,— Āsa saskaitusies teica, pati celdama viņam ēdienu priekšā. — Bet šodien viņš ar Rapu ir aizgājis zivis ķert, tā ka viņš tev nebūs jāredz. Tikai tāds kraķis kā tu, kam tik maz saprašanas, var bīties no Dieva priestera. Būsi tomēr viesis mūsu mājā, tādēļ sēsties nu vien un ēd, nabaga veci; ir tiesa, ka tu ar savu sāli nāc īstā laikā. Jo mūsu drīz būs cauri, bet mūsu godā izies ne mazums, ja viss notiks tā, kā Odze to grib. Viņš grib, lai katram būtu trijos pirkstos saņemama šķipsna sadauzītas sāls, ko pamērkt kā gaļu, tā desu, kā arī sāls pie putras; kaut gan lielākā daļa ļaužu teiks, ka tā ir pārmērība pat tādiem ļaudīm kā mēs

un ka sviests un medus pie putras ir pietiekami pat tai labākajā godā.

Vecis sēdēja un ēda, maizi rūgušpienā mērcēdams. Par Āsas vārdiem viņš nopurināja galvu.

— Sāls ir tas labākais, — viņš teica. — Cilvēkam jāēd sāls, cik vien viņš var; tas dod veselību, spēku un ilgu mūžu. Tā izdzen kaites no miesām un atjauno asinis. Visiem garšo sāls. Paskatieties vien!

Dvīņi stāvēja, rokās turēdamies, un vērīgi noraudzījās viņā. Viņš izņēma divus sāls graudus no jostas un sniedza tos bērniem, mīlīgi klukšķēdams. Tie vilcinādamies pienāca tuvāk un beidzot paņēma graudus un sāka tos sūkāt.

— Redziet nu, — vecis teica, — kā tas ir. No sāls neviens neatteiksies.

Bet kad viņš bija beidzis ēst un, alus padzēries, bija izstāstījis jaunākās ziņas un Ilva ar viņu gribēja nodarīt pirkumu, izrādījās, ka viņa kulēs tikpat kā vairs nemaz nebija sāls: baltās, tā sauktās ķeizara sāls, kādu Odze gribēja savam godam, viņam nebija nemaz un no brūnās šķirnes tikai kāds nieks.

Āsa draudēja.

— To tev vajadzēja teikt sākumā, — tā viņa teica, — tad es zinātu, kā tevi uzņemt. Bet tā jau es aizvien esmu teikusi: kas gan tiek no tā, ja baro vecus večus, troļļus un vecus buļļus?

Bet Ule, kurš nu bija paēdis un apmierināts, teica, ka visam varot atrast zāles.

— Ceļā uz šejieni ir vēl citi tirgotāji, — viņš teica. — Es viņiem pajāju garām, kad viņi vakar bija apmetušies atpūsties pie Jēklīdenas, vienpadsmit vīru, viens zēns un četrpadsmit zirgu. Viņiem bija ir naglas, ir vilnas audumi, ir sāls. Viņi teicās uznākuši augšā pār Garajiem Kokiem un gribam doties uz Smolandi. Es viņus nepazinu, lai gan reizēm esmu domājies pazīstam visus cilvēkus. Bet es kļūstu vecs, un nāk jauni ļaudis. Viņi taisījās jāt uz šejieni, to es zinu, jo viņu virsaitis jautāja pēc tevis, Odze.

Odze tikko kā bija pamodies no pusdienas snaudiena savā kambarī un nu iznāca ārā pie citiem klausīties vecī.

— Pēc manis? — Odze teica. —Kas viņš tāds bija?

— Viņu sauca Estēnu no Ēres; viņš ir no finvēdeniešu puses, bet šai apvidū viņš nekad neesot bijis. Viņš ilgi esot braukājis pa ārzemju jūru, bet nu visu savu ieguvumu esot ielicis šai ceļojumā, lai ar labu peļņu varētu atgriezties uz mājām.

— Kādēļ viņš jautāja pēc manis?— Odze teica.

— Viņš par tevi bija dzirdējis runājam kā par bagātu un ievērojamu vīru, vienu no tiem, pie kuriem tirgotāji labprāt iegriežas. Viņa precēs esot arī sidraba rotas, tā viņš teica, un labas bultas un stopu dzīslas.

— Vai viņš jautāja tikai pēc manis? — Odze teica.

— Viņš gribēja arī zināt, kādi citi lielmaņi te esot atrodami, kas nepērkot sīkumus, kaulēdamies un žēlodamies. Bet visvairāk bija runa par tevi, jo viņš bija dzirdējis, ka tu esot tas bagātākais.

Odze brīdi sēdēja, izskatīdamies domīgs.

— Vienpadsmit vīru?— viņš teica.

— Un viens zēns, pavisam mazs. Ir vajadzīgi krietni vīri tādas lielas kravas apsargāšanai, bet zēns viņiem bija palīgā pie zirgiem.

— Viss jau var būt, — Odze teica, — tomēr ir labi laikā tikt brīdinātam, kad gaidāmi sveši vīri tik lielā skaitā.

— Es nekā ļauna pie viņiem nemanīju, — Ule teica. — Bet bezbailīgam vīram viņam ir jābūt, jo es viņam teicu, ka tev mājās ir priesteris, bet par to viņš nelikās zinis.

Visi par to smējās.

— Kādēļ tu no priestera baidies?— Odze teica.

/ M

Bet uz to vecajam nekā nebija ko atbildēt. Viņš tikai purināja galvu ar viltību sejā, apspiestā balsī murminādams, ka tik dumjš viņš neesot, ka nezinātu, ka tādi ļaudis esot ļaunāki par troļļiem, pēc kam viņš steidzīgi taisījās doties projām.

— Pēc septiņām nedēļām būs mans gods, — Odze teica viņam, kad viņš jāja projām. — Un ja tu atrastos šai apvidū, būsi gaidīts viesis; jo var izrādīties, ka tu man esi izdarījis labu pakalpojumu.

UjL

■4 i

TREŠĀ NODALA

9

Par svešiniekiem ar sāls kravu un kā karalis Svens nedabūja vienu galvu.

1 \ ākošā vakarā svešinieku zirgi pienāca pie Grēnin-ges. Bija sācis līt, un zirgi un vīri apstājās pa gabaliņu no vārtiem, kamēr viens pienāca un jautāja pēc Odzes, izlūgdamies naktsmājas. Suņi bija rējuši laikā, un Odze stāvēja pie vārtiem kopā ar Rapu un mācītāju un pieciem vīriem no mājas ļaudīm, visi apbruņoti, izņemot tēvu Vilibaldu. Svešinieks, kurš bija pienācis, bija garš, kalsens vīrs, plašā apmetnī ietinies. Ūdeni no acīm izslaucījis, viņš teica:

— Šis lietus ir nelabs tirgotājiem, jo ne saiņi, ne ādas maisi no tā nevar aizsargāt; bet man ir sāls un vilnas audumi, kas lāga necieš mitruma. Tādēļ, lai gan esmu svešinieks, lūdzu tev pajumti precēm un naktsmājas sev un saviem vīriem. Kas tev to lūdzam, neesam klaidoņi. Es esmu Estēns, Uges dēls, no Ērestādes Finvēdenā, no Garā Grima dzimtas; mans mātesbrālis bija Stīrs Gudrais, par kuru visi ir dzirdējuši runājam.

Odze vērīgi noraudzījās viņā, viņam runājot.

}

— Tev ir daudz vīru,— viņš teica.

— Un tomēr man reizēm ir licies, ka viņu varbūt ir par maz, — Estēns atbildēja, — jo vedu līdz dārgas mantas, un šie novadi tirgotājiem nav no drošākajiem. Bet līdz šim viss ir bijis labi, kaut vien tā paliktu arī turpmāk. Varētu arī izrādīties, ka manos saiņos ir šis tas, ko tu vai tava sieva gribētu nopirkt.

— Vai tu esi kristīts?— brālis Vilibalds jautāja.

— Nē, nē,— Estēns ātri atbildēja, —ne es, ne cits kāds no maniem vīriem. Mēs visi esam godīgi vīri.

— Tu runā, kā tu saproti,— Odze cieši noteica. —Še mēs visi esam kristīgie, un tas bija Kristus priesteris, kas tev jautāja.

— Tas mums, svešiniekiem, nevarēja būt zināms,— Estēns padevīgi atteica, —nu gan atceros, ka kāds ceļa vīrs man stāstīja, ka še mājās esot priesteris. Tas man bija izgājis no prāta, jo visvairāk gan viņš stāstīja par tevi, tavu bagātību un lielo slavu.

Lietus nu pieņēmās aizvien vairāk, un tālumā bija dzirdama pērkona ducināšana. Estēns paskatījās uz savu kravu un likās esam norūpējies. Viņa vīri gaidīja pie zirgiem, muguras pret vēju pagriezuši un mēteļus uz galvām uzrāvuši, bet lietus kā dūmi apņēma viņus.

Raps savilka muti.

— Nu jau sāli laikam varēs dabūt par lētu maksu, — viņš teica.

Bet Odze tagad teica:

— Tava dzimta varbūt ir laba, smolandieti; negribu arī neko ļaunu par tevi domāt, bet vienpadsmit apbruņoti vīri kā naktsviesi manās mājās man šķiet esam par daudz, kaut arī es labprāt negribētu būt neviesmīlīgs. Domāju arī, ka tu nevari ņemt man ļaunā, ka tev to saku. Bet nu tev pašam ir jāizvēlas viena no divām lietām: vai nu doties tālāk un citur meklēt naktsmājas, vai arī apmesties še pirtī ar visiem saviem vīriem un precēm, bet tad jums pirms jānodod man savi ieroči še pie vārtiem.

— Tie ir smagi noteikumi, — Estēns teica, — jo līdz ar to es sevi un savas bagātības nododu tavās rokās, un to neviebs labprāt nedara. Bet tevī, man liekas, ir pārāk daudz virsaiša īpašību, lai tu domātu uz viltu pret mani, un man patlaban nav citas izvēles. Tādēļ lai notiek tā, kā tu gribi.

To teicis, viņš nokabināja zobenu un uzsauca saviem vīriem pasteigties, ka var dabūt preces zem jumta. Nu izcēlās liela steiga, tomēr visiem bija jānodod ieroči, iekām tos ielaida sētā. Zirgus piesēja zālājā pie upes, jo nekādas vilku briesmas šinī gada laikā tur nedraudēja.

Kad viss bija kārtībā, Odze lika svešiniekiem celt priekšā ēdienu un dzērienu. Pēc tam viņš sarunāja no Estēna kā sāli, tā vilnas drānu, un Estēns viņam likās esam godīgs tirgotājs, kurš par savām precēm neprasīja daudz vairāk, kā tas saprātīgiem ļaudīm varēja likties pieņemami. Darījumam viņi vienprātīgi uzdzēra, bet pēc tam Estēns teica, ka viņa vīri pēc garās dienas esot noguruši; un, par cieņu pateikušies, viņi devās uz savu guļas vietu.

Nu negaiss sāka plosīties aizvien niknāk, un pēc kāda laiciņa bija dzirdama lopu maurošana, kuri nakti bija sadzīti laidarā pie mājām. Raps ar govju veci izgāja ārā paskatīties, vai lopi trakumā nav izlauzušies ārā. Bija pilnīga tumsa, izņemot vienu otru zibeni. Raps ar veci, apgājuši laidaram apkārt, atrada to veselu. Te pēkšņi kāda sīka balss tumsā jautāja:

— Vai tu tas esi, Sarkanā Odze?

— Ne gluži, — Raps teica, — bet uz to pusi gan. Ko tu no viņa gribi?

Kāda zibšņa gaismā viņš ieraudzīja mazo zēnu, kurš pavadīja tirgotājus.

— Gribu zināt, cik viņš man dos par savu galvu, — zēns teica.

Raps ātri noliecās un sagrāba viņu aiz rokas.

— No kādiem tirgotājiem tad tu esi? — viņš teica.

— Ja es viņam visu izstāstīšu, varbūt viņš man kaut ko dos, — zēns dedzīgi teica. — Estēns ir pārdevis viņa galvu karalim Svenam un tagad ir atnācis tai pakaļ.

— Nāc! — Raps teica.

Viņi steigšus iegāja iekšā. Odze bija apgulies ar visām drānām, negaisa un svešinieku dēļ, bet no tā, ko viņš dabūja dzirdēt, miegs viņam tūliņ pilnīgi pārgāja. Aizliedzis iedegt gaismu, viņš ātri ietērpās bruņās.

— Vai tiešām esmu pievilts?— viņš teica. —Man taču viņu ieroči ir še.

— Viņiem zobeni un cirvji ir paslēpti saiņos, — zēns teica. — Viņi saka, ka tava galva esot krietnu pūļu vērta. Bet man viņi nekā nedod un izgrūda mani lietū, lai pieskatu zirgus, lai tad arī izput viņu veikals. Es pie viņiem nepiederu. Nu viņi droši vien tūliņ nāks šurp.

Visi Odzes vīri nu jau bija pamodināti un apbruņoti. Kopā ar Odzi pašu un Rapu viņi bija pavisam deviņi, bet daži bija jau labi gados, un uz tiem cīņā daudz palaisties nevarēja.

— Labākais būs, ja tūliņ iesim uz viņu durvīm, — Odze teica. — Ja labi izdodas, mēs varam viņus nosvēpēt turpat iekšā.

Raps pavēra durvis un paraudzījās ārā.

— Mums ir laime,— viņš teica, —sāk skaidrēties. Tad mēs labāk varēsim uzbrukt viņiem ar šķēpiem, kad viņi nāks ārā.

Negaiss bija pārgājis, un bāls mēness spīdēja mākoņos.

Ilva stāvēja aiz vīriem, kad viņi gāja ārā.

— Esi mierīga, — Odze teica, — un uzsildi alu pa to lai-

ku. Vienam otram tā varbūt vajadzēs, kad pārnāksim atpakaļ.

Klusu viņi pāri pagalmam devās uz pirti, garām malkas šķūnim, kurš atradās turpat līdzās. To viņi bija aizsnieguši, kad pirts durvis lēnām pavērās; tur vīri raudzījās ārā, un ieroči bija redzami. No Odzes puses tūliņ tika mesti šķēpi, bet redzamība nebija laba. Atskanēja cīņas saucieni, un durvīs izcēlās drūzmēšanās, svešiniekiem steidzoties ātri ārā. Odze noliecās un satvēra malkas kluci, kas stāvēja pie šķūnīša. Viņam izdevās to pacelt, lai gan rokas viņam krakšķēja; uz priekšu paskrējies, viņš ar visu spēku meta to atvērtajās durvīs. Priekšējiem izdevās izvairīties, bet daži tika ķerti un rēkdami nogāzās.

— Tas bija derīgi, — Raps teica.

Svešinieki bija droši vīri, lai gan lieta bija iesākusies citādi, nekā viņi to bija domājuši. Visi, kas stāvēja kājās, metās ārā. Nu sākās sīva cīņa, lielā sajukumā, jo, kad mēness pazuda mākoņos, nebija viegli izšķirt draugu no ienaidnieka. Odzēm iznāca cīnīties pret diviem vīriem, no kuriem vienu viņš tūliņ nogāza; bet otrs, neliela auguma plecīgs vīrs rupjiem locekļiem, drāzās viņam virsū, galvu noliecis kā kuilis, un, viņu nogāzis, iedūra viņam gūžā ar garu nazi. Odze palaida zobenu un dabūja aplikt roku viņam ap kaklu; nazi viņš no sevis atturēja ar otru roku, visiem spēkiem pretim cīnīdamies; tā viņi labu brīdi valstījās pa lietus ūdeni, jo otrs, ar īso kaklu, bija stiprs kā lācis, ar viņu bija jācīnās kā ar gatavo trolli. Beidzot viņi pievēlās pie pirts sienas. Odze dabūja atsperties un labāk pieķerties, un otrs sāka krākt; tad skausts viņam nokrakšķēja, un viņš mierīgi palika guļam. Odze nu uzlēca kājās un sāka meklēt savu zobenu, saīdzis par dabūto naža dūrienu, jo, lāga nevarēdams kustēties, dzirdēja pāra savus vīrus saucam palīgā.

Bet te atskanēja rejas, kas bija skaļākas par visu cīņas

troksni. Brālis Vilibalds ar šķēpu rokā atsteidzās gar mājas stūri līdz ar lielajiem suņiem, kurus bija izlaidis no būdas. Tie bija gluži traki visi četri; ar putām ap purniem, milzīgiem lēcieniem tie metās virsū svešiniekiem. Tos tagad sagrāba bailes, jo suņi bija lieli kā četru mēnešu teļi un neredzēts skats viņiem. Viņi metās tagad skriet lejā uz upi, suņiem un Odzes vīriem viņiem pakaļ dzenoties. Kādi pāris tika panākti un nogalināti, bet trīs izglābās ūdenī. Odze kliboja pakaļ, cik labi varēdams, baidīdamies, vai tikai Es-tēns nebūs starp tiem, kas bija izglābušies. Bet kad viņš atkal uzgāja augšā sētā, viņš atrada Rapu sēdām uz baļķa un, atspiedušos uz cirvja kāta, vērojam vīru, kurš izstiepies gulēja viņam priekšā zemē.

— Te tev ir pats tirgotājs, — Raps teica, ieraudzījis Odzi nākam, — bet vai viņš vēl ir dzīvs, vai ne, to es nezinu. Vmš nebija nekāds gļēvs cīnītājs, ja man tas jāsaka.

Estēns gulēja uz muguras bāls un asiņains; viņa bruņce-puri bija pāršķēlis cirtiens. Apsēdies Rapam līdzās, Odze noraudzījās uz uzvarēto. No šī skata viņš jutās tik labi, ka aizmirsa savu vāti. Nu skriešus atsteidzās Ilva un Āsa, abas priecīgas un nobijušās, un tūliņ gribēja Odzi vest iekšā ap-siept un pārsiet, bet viņš sēdēja un, uz Estēnu raudzīdamies pie sevis murmināja. Beidzot viņš teica:

Tagad es zinu cienīgu, velti svainim Svenam ko dāvanai sūtīt.

Preciniek, saņems viņš galvu: nevis Odzes, bet tavu paša.

Tēvs Vilibalds pienāca un, apskatījies Odzes vāti, vēlēja viņam tūliņ iet iekšā vai likt sevi ienest Rapam un sievietēm. Pēc tam viņš, pār Estēnu noliecies, aptaustīja Rapa cirtiena vietu.

— Viņš vēl ir dzīvs, bet cik ilgi tas būs, to es nezinu.

— Viņa galvu dabūs karalis Svens, — Odze teica.

Bet brālis Vilibalds bargi atteica, ka tādus trakumus viņš negrib dzirdēt un ka Estēns ir jānes iekšā tāpat kā pārējie ievainotie.

— Un te nu man kādu laiku būs daudz ko darīt,— viņš teica.

Tēvs Vilibalds aizvien bija ļoti noteikts vīrs, bet nekad tik noteikts kā tad, kad viņam bija darīšana ar slimiem un ievainotiem. Tagad visiem, kas to varēja, tūliņ vajadzēja līdzēt ienest un apkopt ievainotos.

Odze zaudēja samaņu, kad viņam bija līdzēts tikt iekšā un vāts viņam bija apkopta, jo viņš bija zaudējis daudz asiņu. Nākošā dienā viņš jutās labāk, nekā būtu varēts gaidīt. Apmierināts viņš atcerējās, kā viss bija noticis, un teica, ka mazais zēns turpmāk varēs palikt pie viņa un ka tam klāsies tik labi, it kā viņš piederētu pie dzimtas. Nu viņš dabūja zināt, ka ir zaudējis divus vīrus un ka otriem diviem bija smagas cirtienu rētas, tāpat kā vienam no suņiem; bet tie ar Dieva palīgu atspirgšot, tā brālis Vilibalds domāja, kā vīri, tā suns. Odzēm bija žēl zaudēto vīru, bet varēja būt vēl ļaunāk. No svešinieku bara pie dzīvības vēl bija Estēns un citi divi, neskaitot trīs upē ielēkušos. Pirtī bija atrasti divi, ko bija ķēris malkas klucis. Viens bija beigts, ar ielauztām ribām, otram bija lauzta kāja un sadragāta pēda. Tēvs Vilibalds visus ievainotos bija licis ienest baznīcā un noguldīt uz salmiem. Tur viņiem pēc tam bija tā vislabākā kopšana. To ik dienas varēja redzēt, kā mazais mācītājs ar prieku nopūlējās gar viņiem. Jo pēdējā laikā nekādas lielas izdevības

nodarboties ar ārstēšanas mākslu viņam nebija bijis, un laiks viņam tādēļ dažreiz bija licies pārāk garš.

Odze drīz vien atkal bija uz kājām, jo nekādu lielāku seku naža dūrienam nebija. Un vienā dienā tēvs Vilibalds, ieradies pie pusdienu galda apmierinātāks nekā parasti, teica, ka pat Estēns, kurš vissmagāk bijis ievainots, nu it kā sākot atlaboties. Raps purināja galvu, to izdzirdis.

— Tad mans cirtiens nav bijis tik labs, kā es domāju,— viņš teica.

Bet Odzēm šķita, ka par šo jauno ziņu neesot daudz ko priecāties.

CETURTĀ NODAĻA

Kā Odze sprediķoja sāls tirgotājam.

(Jīņa Grēningē drīz kļuva zināma novadā. Un Gudmunds no Ūvaberjas ar pulciņu tālu kaimiņu, kurus Odze vēl nekad agrāk nebija redzējis, atjāja ciemā, lai dzirdētu, kā viss pie tam bija noticis. Viņi dziļi dzēra no Odzes alus, trokšņaini priecādamies par to, ko dabūja dzirdēt par cīņu. Tic tik esot ķērieni, kas novada veco cieņu ceļot godā, tā viņi sauca. Uzteikdami lielos suņus, viņi labprāt gribēja aizrunāt sev to pēcnākamos. Bet, apskatot lielo daudzumu sāls un drānas, kā arī citas labās lietas, ko Odze bija ieguvis, viņi nopūtās, ka tāda laime nebija kritusi viņiem. Visā saderībā nu notika arī zirgu pārdošana, jo Odzēm nu bija daudz vairāk zirgu, nekā viņam vajadzēja, un viņam likās arī, ka viņš nevar būt pārāk dārgs, kur lieta grozījās ap kara laupījumu. Pēc tam stiprākie izmēģināja spēkus pie malkas kluča; un, lai gan apkārt stāvošie minēja vārdā mirušus vīrus, kurus bija pazinuši bērnībā un kuri gluži viegli bija izturējuši daudz lielākus spēka pārbaudījumus nekā šo, nevienam tomēr neizdevās pilnā mērā atkārtot Odzes metienu. Odze

pie tam bija vislabākajā omā un lūdza viņus pārāk par to nenoskumt.

— Jo neticu, ka arī es pats to vēlreiz varētu veikt, ja liels niknums nenāktu palīgā.

Visi viņi gribēja zināt par Estēnu un nevarēja saprast, ka Odze viņu bija atstājis pie dzīvības. Tādam tik nazi kaklā, tā viņi vienprātīgi paskaidroja; tas esot tas labākais līdzeklis pret tādas sugas ļaudīm. Viņi nopietni deva viņam padomu nesagādāt sev pašam un citiem nepatikšanas, palaižot vīru dzīvu. Tādas lietas vēlāk atriebjoties, par to lai viņš esot drošs, jo viņi pazīstot smolandiešus; tie nekad neaizmirstot to, kas viņiem nodarīts. Kādi pāris no viņiem gribēja tikt baznīcā apskatīties vīru un ar viņu parunāt; viņi teicās gribam viņam jautāt, kādas tagad esot viņa domas par galvu noņemšanu jēingiešos. Bet tēvs Vilibalds turēja durvis aizslēgtas un neļāvās pierunāties. Gan viņi ar Dieva palīgu tikšot baznīcā, kad tas laiks pienākšot, tā viņš teica, bet ne lai dzītu jokus ar ievainotu vīru, kurš nule tikko varēja pacelt galvu uz augšu.

Ar to viņiem vajadzēja apmierināties. Bet pirms aizjāša-nas, pie atvadu kausa, viņi cits caur citu sauca, ka nu visiem esot skaidri redzams, ka Odze esot īsts virsaitis še jēingiešos, ka viņam dzīslās tiešām ritot Svena Žurkdeguņa asinis, lai gan viņš licies kristīties, un ka viņi labprāt gribot stāvēt viņa pusē tai ķildā, kas no tā varētu izcelties.

Uz atvadībām un labas kaimiņu saticības veicināšanai Odze katram no viņiem iedeva mēriņu sāls. Viņi aizjāja no Grēninges ar lielu brašumu un jautrību, seglos līgodamies un kā lēļi brēkdami.

Mazais zēns palika nemierīgs, izdzirdīs, ka Estēns atveseļosies. Viņam šķita, ka tas viņam neko labu nevēstīja; jo tad, tā viņš teica, Estēns viņu nogalināšot, kolīdz viņš varēšot. Bet Odze viņu mierināja, ka nekas ļauns viņam neno-

tikšot, par to viņš varot būt drošs, lai ko arī Estēns domātu. Zēnam bija Ulfs vārdā, un sākumā viņu ļoti lutināja Āsa un Ilva, kuras pašas nesaprata, kā viņam parādīt pateicību par to, ko viņš viņu visu labā bija izdarījis. Āsa pati sēdās pataisīt viņam labākas drānas. Viņa ar tēvu Vilibaldu bija vienās domās, ka tas esot Dieva pirksts, ka zēns viņiem palīdzējis, it kā sūtīts viņu glābšanai no ļaunā varas. Viņas viņu izjautāja, kā viņš ticis pie tirgotājiem. Zēns stāstīja, ka aizbēdzis no kāda neganta radinieka lejā piekrastē, pie kura viņam klājies ļoti grūti, pēc tam kad abi viņa vecāki noslīkuši zvejā, kad viņš bijis gluži mazs. Tirgotāji viņam likuši zirgus sargāt.

— Bet viņi skopojās ar ēdienu; dabūju tikai to, ko nozagu lauku sētās; bet pa naktīm man vajadzēja uzraudzīt zirgus, un mani pēra, ja tiem kas notika. Bet kas tas ļaunākais, es nekad nedabūju jāt, lai cik piekusis es arī biju, zirgiem līdz iedams. Lai gan man bija labāk pie viņiem nekā tur, kur es pirms tam biju bijis, nekādas mīlestības ne pret Estē-nu, ne pret citiem es tomēr nejutu, un ir labi, ka še es no viņiem tiku vaļā. Jo še man ir tas, kas man agrāk nekad nav bijis: esmu paēdis un man ir gulta, kur gulēt; gribu tādēļ aizvien palikt pie jums, ja vien mani nedzīsit projām. Nebaidos arī no kristības, ja jums šķiet, ka tā vajadzīga.

Tēvs Vilibalds viņam atbildēja, ka vajadzīgs tas esot, par to neesot ne mazāko šaubu, un kristīts viņš kļūšot, kad viņš būšot mazliet iepazīstināts ar Kristus mācību. Ilva lika viņam uzraudzīt Odniju un Ludmilu, kas nu bija kļuvušas ļoti kustīgas, labprāt mēdza pazust no mājas un pāra reizes visiem par lielām izbailēm bija atrastas lejā pie upes. Zēns šo uzdevumu izpildīja ar godu, visur meitenēm sekodams; tas, viņam šķita, esot labāk nekā uzraudzīt zirgus. Viņš prata visādi svilpot, labāk kā dažs cits, un pat atdarināt putnus,

un mazajām meitenēm viņš tūliņ patika. Viņa dzīvās dabas dēļ viņu ar laiku iesauca par Jautro Ulfu.

Estēns un viņa vīri nu bija tik tālu atlabuši, ka varēja sākt kustēties. Viņus pārvietoja uz pirti, kur kāds apbruņots vīrs tika pielikts viņus uzskatīt, un tēvs Vilibalds nu mēģināja runāt ar viņiem par kristīgo ticību. Pie Odzes aizgājis, viņš tomēr teica, ka šo vīru sirdsprāts žēlastības sēklai tiešām esot visai neauglīga zeme, bet ka cits nekas jau arī nebijis gaidāms.

— Neesmu nekāds augstprātīgs vīrs, — viņš teica, — un netīkoju pēc goda un slavas, bet es tiešām justos atalgots par savām lielajām pūlēm, ja es pirmais dabūtu nokristīt kādu smolandieti. Jo nav dzirdēts, ka tas jau kādreiz būtu noticis; prieks debesīs par to būtu jo liels. Bet vai man tas izdosies ar šiem vīriem, par to es šaubos, jo viņu stūrgalvība ir pārāk liela. Būtu labi, ja tu, Odze, gribētu man palīdzēt un teikt šim Estēnam kādus brīdinājuma vārdus.

Odzēm priestera domas šķita labas un pareizas, un viņš labprāt gribēja viņam palīdzēt.

— To es tev apsolu,— tā viņš teica, —ka kristīti viņi tiks visi trīs, iekām viņus izlaidīs no Grēninges.

— Bet vispirms viņiem jāuzklausa manas pamācības, un no tā nekas negrib iznākt.

— Viņi uzklausīs manas, —Odze teica.

Viņi abi devās uz pirti, un Odze un Estēns pirmo reizi pēc cīņas redzēja viens otru. Estēns gulēja aizmidzis, bet pamodās, viņiem ienākot. Galva viņam bija aptīta saitēm, kuras tēvs Vilibalds ik dienas pārmainīja. Viņš piecēlās sēdus un, galvu rokā saņēmis, noraudzījās uz Odzi.

— Man šī sastapšanās bija laimīga, — Odze teica. — Galva man labāk turas uz pleciem nekā tev, turklāt man tev ir jāpateicas par tām lielajām bagātībām, ko tu esi atgādājis pie manām durvīm. Tā tu gan šo lietu nebiji iedomājies.

— Viss notiktu citādi, — Estēns teica, — ja zēns mani nenodotu.

Odze smējās.

— Skaisti gan dzirdēt runājam par nodevību tādu vīru kā tevi. Bet vienā lietā es gribētu dzirdēt tavas domas. Tu gribēji noņemt manu galvu, kam tad nu ir tiesības uz tavu?

Estēns brīdi klusēja, tad viņš teica:

— Man nav bijis laimes šai lietā, vairāk nekā tur nav ko sacīt.

— Tev varēja būt vēl mazāk laimes, ja nebūtu šī svētā vīra, kuram tu esi pateicību parādā. Kad dabūju zināt, ka karalis Svens vēlas kādu galvu no šiem apgabaliem, manas domas bija nosūtīt viņam tavu, bet šis Kristus priesteris atrunāja mani. Viņš izglāba tavu dzīvību un izdziedēja tavu vāti, bet ar to viņam nepietiek, tagad viņš grib izglābt arī tavu ļauno smolandieša dvēseli. Tādēļ nolēmām tevi kristīt un tavus vīrus līdz ar tevi. Tev še nekā nav ko sacīt, jo tava galva ir mana, un es daru ar to, ko es gribu.

Estēns drūmi noraudzījās uz viņiem abiem.

— Mana cilts ir liela un varena, — viņš teica, — un neviens nepaliek neatriebts, kas pie tās skaitās. Tādēļ tas tev dārgi maksās, tas tev ir jāzina, bet visdārgāk tad, ja tu spiedīsi mani uz nelietībām.

— Neviens tevi nespiež,— Odze teica. —Tev pašam ir brīv izvēlēties. Vai tu gribi, lai svētais vīrs tavu galvu slaka ar ūdeni, kas tev nāks tikai par labu? Jeb vai tu labāk gribi, lai to iebāž maisā un nosūta karalim Svenam? Apsolu tev, ka to rūpīgi iesaiņosim un ka tā labā izskatā nonāks galā, lai viņš redz, kam tā pieder. Vislabāk būs sūtīt to iesālītu, jo sāls man tagad ir diezgan.

— Neviens no manas cilts vēl nekad nav ticis kristīts, — Estēns teica. —Tikai starp mūsu vergiem ir kristītie.

— Tev jāzina, — Odze teica, — ka Kristus pats ir teicis,

ka visiem ir jātop kristītiem, pat arī smolandiešiem; tēvs Vilibalds zina šos vārdus.

— Viņš saka tā,— tēvs Vilibalds teica: —Ejiet pa visu pasauli, pasludinādami manu mācību visiem cilvēkiem un tos kristīdami. Arī to viņš ir teicis: Kas tic un top kristīts, tas taps svēts; bet kas netic, tas nonāks ellē.

— Nu tu dzirdēji,— Odze teica, —tā ir, kā tev saku:

Uz elli tu brauksi bez galvas, vai tevi svaidīs ar svētūdeni.

— Tavs grēks ir liels un tavs ļaunums melns, — tēvs Vilibalds sacīja, — bet tā tas ir ar ļaužu lielāko daļu šai zemē. Bet ja tu tiksi kristīts, tevi varbūt tomēr pieskaitīs pie labajiem, Kristus mīlestības dēļ, kad viņš atnāks mākoņos, lai tiesātu visus cilvēkus. Bet līdz tam brīdim nu vairs nav tālu.

— Turklāt tev jāzina,— Odze teica, —ka Dieva roka būs ar tevi, kad tu būsi kristīts. Un viņa roka ir stipra, kā tu pats būsi manījis, man un manējiem uzbrukdams. Man aizvien visur ir labi sekmējies no tā laika, kad sāku turēties pie Kristus. Vairāk tev nekas nav jādara kā jāatsakās no vecajiem dieviem un tā vietā jāsaka tā: Nav cita Dieva kā vien Dievs, un Kristus ir viņa pravietis.

— Nevis viņa pravietis, bet viņa dēls, — tēvs Vilibalds cieši noteica.

— Viņa dēls,— Odze ātri teica. —Tā tam ir jābūt. To es zinu labi. Es tikai ātrumā pārteicos; man mēle samisījās tās viltus mācības dēļ, pie kuras turējos pie sava kunga, Kor-dovas Almansura, kad viņam kalpoju andalūziešu zemē. Bet tas jau ir sen, un nu jau ir ceturtais gads, kamēr mani kristīja bīskaps Anglijā; un visu šo laiku Kristus man ir bijis

lielākais palīgs. Manus ienaidniekus viņš nodod manā rokā, tā ka ne tikai tādi vīri kā tu neko neiespēj pret mani, bet arī pats karalis Svens. Arī daudz kas cits man ir piešķirts. Man jau piedzimstot ir bijusi laba laime, tomēr var manīt, ka starpība šai ziņā ir bijusi liela.

— To es nevaru noliegt, ka tev nebūtu vairāk laimes kā man, — Estēns teica.

— Bet tikai pēc tam, kad likos kristīties, mana laime ir bijusi tik liela kā tagad, — Odze teica. —Jo agrāk, kad vecā mācība bija vienīgais, ko zināju, es bieži nonācu lielā postā. Tā es divus gadus kā vergs sēdēju uz Almansura kuģa, dzelžiem pie airējamā sola piesaistīts. Es gan ieguvu šo zobenu, ko tu še redzi, labāko no ieročiem, tā ka pat Stīrbjerns, kurš vislabāk pazina zobenus, šo savā rokā turēdams reiz pie karaļa Haralda, teicās labāka par šo neredzējis; nevaru gan teikt, ka tā būtu liela alga par tādām pūlēm. Pēc tam turējos pie andalūziešu mācības, kā mans kungs Almansurs man pavēlēja; toreiz es ieguvu dārgu kaklarotu. Bet šīs rotas dēļ mani ievainoja gandrīz nāvīgi divkaujā karaļa Haralda dižajā istabā, lai gan nesu labas andalūziešu bruņas; un ja man nepalīdzētu šis priesteris ar savu ārstniecības mākslu, es nomirtu no savām vātīm. Beidzot es tiku kristīts un tagad piederu Kristus valstībai. Toreiz es ieguvu karaļa Haralda meitu, kuru skaitu pie saviem lielākajiem dārgumiem. Arī pats tu nu redzēji, kā Kristus nodeva manās rokās visu, ko tu savos zirgos biji atvedis šurp. No tā visa tu vari saprast, ja tu esi prātīgs vīrs, ka tev nekāds zaudējums nebūs, ja liksies kristīties, drīzāk ieguvums, pat ja tu visai augstu nevērtētu to, ka varēsi paturēt savu galvu.

Tas bija garākais sprediķis, kādu jebkurš no Odzes bija dzirdējis. Tēvs Vilibalds vēlāk teica viņam, ka nebijis nemaz tik slikti, ievērojot to, ka viņš šai darbā bijis iesācējs.

Estēns brīdi sēdēja domās nogrimis, kad bija visu to noklausījies. Pēc tam viņš teica:

— Ja tas tiesa, ko saki, tad piekrītu, ka Kristus mācība tev nav bijusi par ļaunu, bet gan drīzāk par labu, jo iegūt karaļa Haralda meitu ir daudz; ne mazums tev tika arī no manis. Bet kristīgie vergi pie mums mājās nevarētu nekā tāda sacīt par sevi; un kā man var klāties, tas vēl ir jautājums. Vienu lietu es tagad gribētu zināt: ja es piekristu tam, ko tu vēlies, ko tu domā darīt ar mani pēc tam?

— Domāju palaist tevi, lai eji,— Odze teica, —un tavus vīrus līdz ar tevi.

Estēns izskatījās neticīgs, beidzot viņš pameta ar galvu.

— Tā kā tu to saki te mums visiem priekšā, man tev jātic, — viņš teica. —Tādēļ lai notiek, kā tu gribi. Bet kas tev no tā var būt par labumu mani nokristīt, tas ir vairāk, nekā es saprotu.

— Ir tikai taisnīgi,— Odze teica, —ka Dievam un viņa dēlam daru prieku, kad tie tik daudz ir darījuši manā labā.

SESTĀ NODAĻA

Par lielo kristību mielastu, un kā nokristīja pirmos smolandiesus.

jlV ad bites bija izspietojušas un pirmais siens ievākts, bija pienācis laiks Odzes lielajam kristību godam. Tas vilkās trīs dienas, kā Odze to bija gribējis. Jau tūliņ no sākuma to iedaudzināja par savādu godu, kurā visu laiku neviens ierocis nebija kļuvis asiņains, lai gan visi viesi ik vakara tā bija piedzēruši, kā vien lielmaņa godā var vēlēties. Vienīgā notikusī nelaime bija tā, ka divi jauni vīrieši pirmajā vakarā, nule kā iereibuši, bija iegājuši pie lielajiem suņiem ar tiem pakaitēties. Viens tūliņ iznāca ārā, ticis cauri ar skrambām un saplosītām drānām; bet otru, kas bija nogāzts zemē un, apkārt valstīts, neganti brēca, izglāba kādas pāris no mājas sievām, pie kurām suņi bija pieraduši, izvilkdamas ārā gan jau ar sakostiem roku stilbiem un plaukstām un vienu noplēstu ausi. Par to visiem bija lieli smiekli, un suņi tika cildināti kā visa novada greznums; tomēr vairāk nekādas rotaļas ar viņiem nenotika.

Asai un Ilvai bija rūpes, kā visiem sagādāt guļas vietas, jo viesu bija sanācis vairāk, nekā bija gaidīts, un arī daudz pie-

augušu jauniešu bija atnākuši līdz; un lai gan daudzi no vecākajiem ik vakara aizmiga uz soliem, kur bija sēdējuši, vai turpat apakšā uz grīdas un turpat palika guļam cauru nakti, nebūdami par apgrūtināšanu, tomēr šaurība visur bija liela. Ar jauniešiem bija viegli, jo jaunajām meitām ierādīja guļu vienā šķūnī un jaunajiem puišiem otrā šķūnī, jaunā, labā sienā; un kaut gan daudziem nenācās viegli atrast īsto šķūni un tur palikt, tomēr sūdzamies par to nedzirdēja. Rītos jaunās meitas kautrīgi sačukstējās ar savām mātēm par to, kādas pārskatīšanās viņas sienā bija piedzīvojušas, saņemdamas aizrādījumus labi uzmanīties nākošajā naktī, lai kādam citam negadītos paklupt uz viņām, jo tas lāga neizskatītos. Un tad jauno ļaužu vecāki daudzkārt apspriedās savā starpā, tā ka septiņas līdz astoņas precības bija tikpat kā izlemtas, pirms gods bija beidzies. Odze un Ilva par to priecājās, jo tas rādīja, ka viesi jutās labi viņu godā, kā vecie, tā jaunie; bet tēvs Vilibalds tikai rāmi rūca, par šo lietu tuvāk neizteikdamies.

Bet vispār tēvam Vilibaldam šai godā bija kas ko sacīt; un jau tūliņ pirmajā dienā, kad visi baznīcā bija sasēdušies solos un apsveikuma alus apsniegts apkārt, viņš uz altāra, kur bija uzstādīts krusts, aizdedzināja trīs skaistas vaska sveces, kuras viņi abi ar Āsu bija izlējuši, viens otram palīdzēdami, pēc kam viņš uz sapulcētajiem runāja par svēto vietu, kur viņi sēdēja.

— Vienīgais patiesais Dievs, kas še valda, — tā viņš teica, — ir gudrības, spēka un laimes Dievs; un viņa nams, kurā jums ir bijis atļauts ienākt, ir miera nams. Jo kur viņš mīt, tur valda liels miers, kuru viņš dāvina arī tiem, kas pie viņa nāk. Še jūs esat ieradušies no turienes, kur valda māņticība un liela tumsība, lai vienu brīdi atrastos viņa tuvībā. Un māņticībā un tumsībā jūs atkal atgriezīsities, kad no šejienes aiziesit, lai barotos grēkā un dzītu visādas velnišķības,

līdz jūsu mūža dienas beigsies un Dievs jūs pieskaitīs pie svešiniekiem. Bet arī ar jums Kristus, Dieva dēls, jūt draudzību līdz pat pēdējam, lai gan jūs ik dienas gandrīz vai visās vietās darāt viņam pretim; un tādēļ arī jums ir bijis ļauts nākt viņa namā. Jo viņš tiešām vēl visiem cilvēkiem labu, un kad viņš vēl staigāja virs zemes, viņš ūdeni pārvērta labā mielasta dzērienā, lai saviem draugiem darītu prieku. Nu tomēr ir tā, ka drīz būs pienācis gals viņa draudzības laikam pret tiem, kas no viņa novēršas; un kad tie jutīs viņa dusmas, viņiem klāsies ļaunāk kā tam kara virsniekam, par kuru dzejnieki stāsta, ka viņš ņēmis galu čūsku bedrē. To jūs sapratīsit, ka labāk būtu, ja jūs pie tiem nepiederētu. Un viņš aicina visus, lai tie nāk viņa aizvējā un tiek piepulcēti viņa ļaudīm, likdamies kristīties; bet tie, kas to negrib darīt, lai vaino paši sevi.

Sapulcētie klausījās tēvā Vilibaldā, savā starpā murminādami, ka viņa vārdos varot būt daudz patiesības, kaut gan dažs kas esot tāds, ka no tā nevarot tikt īsti gudrs. Varēja vērot, ka vecie klausījās labāk, jo jaunākie, kā vīrieši, tā sievietes, vairāk raudzījās Ilvā. Viņu tiešām bija vērts redzēt, jo viņas daiļums nu bija pilnīgi izplaucis; ar visu viņa bija apmiernāta un pilna laipnības pret visiem. Viņa valkāja jaunu tērpu, kura ņieburs bija darināts zīdā un sidrabā, no labākā, kas bija atradies Estēna saiņos, un ap kaklu viņa nesa andalūziešu rotu. No daudzu skatieniem varēja vērot, ka tāda sieva un tāda rota bija lietas, ko tik bieži nedabūja redzēt; Odze, to redzēdams, jutās jo labāk.

Kad priesteris bija norunājis, Odze vairākus no saprātīgākajiem viesiem mēģināja piedabūt, lai viņi atzīst, ka gudri ļaudis darītu labāk, ļaudamies kristīties; bet vienīgais, ko viņš panāca, bija dažu piekrišana, ka par šo lietu derēja padomāt; arī vēlāk dienā, būdami jau iereibuši, viņi vairāk nekā negribēja teikt kā tikai to.

Nākošā diena bija svētdiena, un tēvs Vilibalds sapulcētiem runāja par Dieva darbu un atdusu, kas viņiem likās esam labs stāsts, kā arī par Kristus augšāmcelšanos šai dienā, kas viņiem šķita esam mazāk ticams. Pēc tam Haraldu Odzes dēlu nokristīja baznīcā. Āsa turēja viņu pie kristības, un tēvs Vilibalds darīja visu iespējami svinīgu ar latīņu lūgšanām, kas pārskanēja bērna brēkšanu un sacēla trīsas sapulcētajos. Kad tas bija cauri, tika uzdzerts jaunpiedzimušā laimei un lielo varoņu — Haralda Zilzobja, Svena Žurkdeguņa un īvara Vīdfamnes — piemiņai, kuru asinis tecēja šī bērna dzīslās.

Nu viss bars devās ārā no baznīcas, lai noskatītos, kā kristīs smolandiešus lejā pie upes. Estēnu un viņa abus vīrus izlaida ārā no pirts un viņiem lika iebrist ūdenī. Tur viņi kvernēja viens otram līdzās, kailām galvām, drūmām sejām, kamēr tēvs Vilibalds stāvēja viņiem priekšā uz veļas mazgājamās laipas, bet viņam blakām Raps ar diviem šķēpiem rokā uzraudzīja, lai viņi nemēģina aizbēgt. Tēvam Vilibaldam, lūgsnas skaitot, balss drebēja no dedzības un laimes, jo viņam šī bija liela diena. Tad viņš lika viņiem noliekt galvas un citu pakaļ citam nolēja ar ūdeni no smeļamā kausa. Kad tas bija cauri, viņš nosvētīja viņus tādā kārtībā, kā viņi stāvēja, uzlikdams rokas viņiem uz galvas, un, noliecies, uzspieda ikvienam no viņiem brāļa skūpstu uz pieres.

Viņi ļāvās visam nekustīgām sejām, it kā nemaz nemanītu ne brāļa Vilibalda, ne viņa rīcības, bet jau nepavisam skatītājus krastmalā.

Kad viņi atkal atradās uz sauszemes, Odze teica viņiem, ka nu viņi esot brīvi un varot iet, kurp gribot.

— Bet iekām jūs no manis aizejat, — viņš teica, — jums vēlreiz ir jāredz, kā rīkojas kristīgais, jo mums, kas piederam zem Kristus, ir pavēlēts būt labprātīgiem arī pret mūsu ne-

draugiem, pat pret tiem, kas ir tīkojuši mums pēc dzīvības. Un es šai ziņā negribu būt sliktāks par citiem.

To teicis, viņš katram no viņiem lika izsniegt labu ceļa maizi no godību ēdiena un katram iedeva pa vienam no viņu pašu kravas zirgiem.

— Nu jūs mierīgi varat doties projām, tikai neaizmirstiet, ka jūs piederat Kristum.

Estēns noraudzījās viņā, un pirmoreiz šai dienā pār viņa lūpām nāca vārdi.

— Neesmu aizmāršīgs no dabas, — viņš gausi teica. Un viņa balss skanēja kā ļoti nogurušam cilvēkam.

Viņš uzkāpa zirgā, vairāk nekā neteicis, un līdz ar saviem vīriem, caur vārtiem izjājis, pazuda mežā.

Nu visi atkal sasēda solos, un svinības turpinājās ļoti jautri un trokšņaini; un kad tēvs Vilibalds vēl gribēja stāstīt par kristīgo mācību, viņam grūti nācās sanākušos piedabūt pie klausīšanās. Nu viņi teicās labāk gribam dzirdēt par Odzes dēkām svešajās zemēs un par viņa ienaidu ar karali Svenu; un Odze darīja, kā viņi vēlējās. Karalis Svens šai novadā nebija lāga ieredzēts; jo ļaudis robežu apgabalos gan labprāt cildināja mirušos karaļus, bet reti kad atrada ko labu pie dzīvajiem. Kad nu Odze tagad stāstīja, kā tēvs Vilibalds reiz iesviedis ar akmeni karalim Svenam sejā, tā ka asinis šķīd ušas un izsisti zobi, sacēlās lielas gaviles, un visi steidzīgi pildīja kausus, lai uzdzertu mazajam mācītājam. Daudzi, asarām plūstot, mutes ieplētuši šūpojās šurp un turp uz soliem; citi, aiz smiekliem nevarēdami alu norīt, sprūdīja to ārā no mutes; visapkārt skanēja skaļi saucieni, ka tāda izdarība no tik maza kraķa vēl nekad nebija dzirdēta.

— Dieva gars nāca pār mani, — tēvs Vilibalds teica. — Karalis Svens ir Dieva ienaidnieks, un tādēļ viņam bija jācieš no manas vājās rokas.

— Esam dzirdējuši sakām,— teica kāds cienījams vīrs,

vārdā Ivars Kalvis, kurš sēdēja Odzēm blakām, — ka karalis Svens neieredz visus kristīgos, bet visvairāk viņu priesterus, un nogalina viņus, kad vien dabū tos rokā. Tas tad arī ir saprotams, ja viņš reiz saņēmis tādu triecienu no šī priestera rokas. Taču jau karalim tas ir vislielākais apsmiekls, kas tik viegli nav aizmirstams.

— Sevišķi vēl ja viņam izsisti zobi,— teica kāds cits krietns zemnieks, Melnais Grims no Fjēles, — taču jau, grauzdams maizes garozu vai aitas cinksli, viņš ik reizes mana, kāda vaina viņam nodarīta.

— Tas tiesa,— teica kāds trešais, vārdā Ufe Klučakāja; — tāpat jau bija arī man, kad zaudēju savu kāju, toreiz kad mēs ar manu kaimiņu Longalēdas Tūrvaldu sanācām naidā. Viņš cirta, mums vēl runājot, un es nepaguvu palēkties augstu diezgan. Un vēl ilgi pēc tam, kad stumbens bija sadzijis un es biju iemācījies iet ar koka stumpi, es aizvien jutos nevarīgs un noguris, vienalga, vai stāvēju vai sēdēju un pat kad gulēju gultā; to var apliecināt mana sieva, jo ilgu laiku viņai dzīve bija tikpat skumīga, kā kad viņa būtu atraitne. Bet kad laime beidzot bija mainījusies, toreiz kad Tūrvaldu redzēju guļam zemē sev priekšā ar manu bultu kaklā, es ar lielu lēcienu pārlēcu viņam pāri un gandrīz būtu salauzis savu veselo kāju, tik pilns spēka es tūliņ jutos. Bet no tā laika man vairs nav bijis tādas jušanas, ka man kā trūktu.

— Tas nav tēva Vilibalda dēļ, ka mans brālis nogalina kristīgos, — Ilva teica, — jo pret tiem viņš jau no laika gala ir jutis lielu naidu, sevišķi no tā laika, kad mans tēvs sāka tos aizstāvēt un pats likās kristīties. Pat bīskapu Popo, to laipnāko no cilvēkiem, viņš nevarēja redzēt, pret viņu ne-murminājis, bet nekā vairāk viņš arī nedrīkstēja darīt, kamēr mans tēvs bija pie varas. Nu viņš nogalina gan bīskapus, gan citus, kas viņam krīt rokā; tādas vēstis ir atnākušas arī līdz šejienei. Būtu labi, ja viņš ilgi nedzīvotu.

— Ļauni cilvēki bieži dzīvo ilgi, — tēvs Vilibalds teica, — bet ir viena lieta, kas pastāv ilgāk, un tas ir Dieva sods.

Nu vienā galda galā bija sākuši sacerēt vārsmas, tur kur sēdēja jaunatne un valdīja liels troksnis. Šai vakarā tika sacerēta izsmiekla dziesmiņa, kuru pēc tam ilgi dziedāja mežu novadā, kā godos, tā pie kulšanas un linu mīstīšanas un kura ar laiku kļuva pazīstama ar nosaukumu „Vecā dziesma par karali Svenu”. Iesācējs bija kāds jauns puisis vārdā Jisle, Melnā Grima dēls. Tas bija labi noaudzis jauneklis, tumšs, ar bālu plutu; un kaut gan viņa prātam nebija nekādas vainas, viņam bija tā savādība, ka viņš kautrējās no jaunām meitām, kaut arī tās uz viņu neraudzījās nelaipnām acīm. Visiem viņa piederīgiem tā likās esam savāda vājība, kurai arī paši gudrākie nezināja zāļu. Un tā arī tagad viņš bija sēdējis kluss un nedrošs, vairāk aizņemts ar ēdieniem un dzērieniem, lai gan bija zināms, ka parasti valoda viņam ritēja tikpat gludi kā citiem. Viņam iepretim sēdēja Ranvija, ziedoša, jauna meita ar strupu deguntiņu un bedrīti zodā, kura viegli jaunus puišus varēja padarīt domīgus; un slepenībā viņš jau no sākuma bieži bija metis acis uz viņu, tomēr neuzdrošinādamies neko sacīt, pilns izbaiļu, kad tā gadījās, ka viņu skatieni sastapās. Pāris reižu viņa viņu bija ķircinājusi par viņa mazrunību, bet tas neko nebija līdzējis. Bet nu labais alus viņam bija iedvēsis vairāk drosmes un, labi izsmējies par to, ko bija dzirdējis par kautiņu starp karali Svenu un tēvu Vi-libaldu, viņš solā sāka šūpoties šurp un turp un pēkšņi teica skaļā balsī:

Reiz ar priesteri tikies cīņā un likies uz galvas no zirga lejā, karali Sven.

— Klausieties ko jaunu,— tuvāk sēdošie sauca. —Jisle

ir skalds. Viņš sacer dziesmu par karali Svenu. Bet tā ir tikai viena puse: kādas būs beigas?

Daudzi nu gribēja palīdzēt dziesmiņu dabūt gatavu, bet nebija viegli panākt to, lai viss saskanētu. Un atkal Jisle bija tas, kurš beidzot atrada, kā tam ir jābūt, lai visu varētu dziedāt pēc kādas vecas, labi pazīstamas meldijas:

Liela ir vara, ko nesi tu, karali Sven.

Ar Tīru līdzīgs esi tu, karali Sven.

Bet pret tevi priesteris drāzies ar akmeni sviežot, līdz gāzies no zirga un apdullis dvesi tu, karali Sven.

— Viņš ir skalds! Viņš ir sacerējis īstu dziesmu! — kliedza tie, kuri sēdēja tuvāk; bet skaļāk par visiem sauca Ran-vija.

— Paklausieties jaunajos,— vecie teica. —Viņiem tur tai galā ir savs skalds, Melnā Grima dēls, kurš ir uztaisījis dziesmu par karali Svenu. Kas to būtu varējis iedomāties? Vai viņš tevī, Grim, būtu atsities? Jeb vai varbūt no kāda cita?

— Skaitiet, lai arī mēs dzirdam dainu, — Odze teica.

Jislem nu savs sacerējums bija jānes priekšā visiem, un

sākumā balss viņam bija nedroša. Bet kad viņš juta, ka klausītāji atzīst, ko viņš padarījis un kad pat Odze māja viņam ar galvu, viņam pārgāja bailes, un viņš nu bez kādas nedrošības varēja sastapt Ranvijas skatienu.

— Varu sacerēt vēl citas, un vēl labākas nekā šī,— viņš lepni teica viņai apsēzdamies.

Melnais Grims, viņa tēvs, sēdēja zobus atņirdzis, visai ap-

mierināts. Viņš teica, ka jaunībā reizēm pats jutis dzejnieka tieksmes, kaut arī vēlāk citas lietas nākušas starpā.

— Tomēr tā ir ievērojama lieta,— viņš teica. —Jo zēns kautrējas no cilvēkiem, bet visvairāk no jaunām meitām, ja tās gadās tuvumā, lai gan viņš pats labprāt gribētu, lai tas būtu citādi.

— No tām viņam nu vairs nav ko baidīties, tici tu man, Grim, — Ilva teica. — Jo nu, kur viņš ir parādījis, ka ir skalds, viņas ķersies viņam kaklā, cikām vien būs vietas. Vairāk nekā vienreiz savu tēvu, kurš bija pilns gudrības visās lietās, esmu dzirdējusi sakām, ka tāpat kā mušas aplido visādu barību, labprāt nogaršodamas no visa, bet atstāj visu, saodušas medus krūku, tā tas ir arī ar jaunām meitām, kad tuvojas skalds.

Odze sēdēja, norūpējušos seju noraudzīdamies savā alus kannā, neklausīdamies, kas tika runāts. Asa gribēja zināt, kas viņam kait, bet viņš tikai izklaidīgi kaut ko nomurmināja un nemaz neatbildēja.

— Viņš sacerē vārsmas, ja viņu labi pazīstu,— Ilva teica. — Tad viņš tāds izskatās. Jo ar skaldiem ir tā, ka, ja divi ir kopā un viens kaut ko dabū gatavu, otram nav miera, līdz viņš nav sacerējis kaut ko, kas viņam šķiet vēl labāks.

Odze turēja rokas uz ceļiem un šūpojās uz priekšu un atpakaļ solā; smagi nopūzdamies, viņš murmināja pie sevis aizsmakušā balsī. Beidzot tomēr viss viņam saskanēja; viņš atviegloti pameta ar galvu un uzsita ar dūri uz galda, lai troksnī vērstu uz sevi uzmanību. Tad viņš noskaitīja sekojošo:

Neliekos esam, nudien, draugs tev, karali Sven. īgnums pret mani daždien augs tev, karali Sven.

1

Tomēr man palīgā ies Asmēlis zobens un Dievs draudzībā stipri arvien, karali Sven.

Tas tika uzņemts ar lielu piekrišanu no visiem, kas vēl jaudāja saprast, ko viņš teica. Bet Odze ieņēma krietnu malku un bija atkal pie vislabākās omas.

— Še nu mēs esam paveikuši labu darbu, — viņš teica, — sacerējuši dziesmu, kas dara prieku mums visiem, tikai ne karalim Svenam. Tas ir ievērojams notikums, ka šai godā piedalās divi skaldi, jo tādu, kā rādās, šais novados nav daudz. Un ja arī tā būtu, ka mēs abi neesam vienlīdz spējīgi skaldu mākslā, tu, Jisle, savu uzdevumu tomēr esi labi veicis, un tādēļ es tev uzdzeru.

Bet kad Odze raudzījās uz otru galda galu caur darvas lāpu dūmiem, Jisle nebija saskatāms; arī starp tiem, kas bija pakrituši zem galda, viņš nebija atrodams. Bet tā kā arī jaunās Ranvijas vieta bija tukša, viņu vecākiem šķita, ka laikam viņiem abiem reizē bija uznācis miegs un kā labi audzināti jaunieši viņi bija aizgājuši, negribēdami neviena traucēt.

Tai vakarā tēvs Vilibalds, ar Āsas un Ilvas palīdzību, saņēma solījumu no četrām sievām, ka viņš drīz varēs nokristīt viņu kuslos bērnus, ja tas notiks svinīgi un tai pašā traukā, kurā bija kristīts Haralds Odzesdēls. Bet neviens cits no viesiem vēl neko noteiktu nevēlējās apsolīt, lai cik apmierināti viņi arī bija ar labo cieņu. Ar to viņam bija jāpietiek, kaut arī viņš bija cerējis uz lielākām lietām.

Nākošajā dienā, kas bija pēdējā Odzes godā, dzerts tika visvairāk. Jo Odzēm vēl bija bagātīgi žāvētas aitas gaļas krājumi, kā arī vēl lielākā daļa no svaiga vērša, tāpat arī divi kubli mielasta alus un mazs kubliņš ar stipru liepu med-alu. Viņš teica, ka tas ne viņam, ne viņa viesiem nedarītu

9 7 9 ' 9

goda, ja, svētkiem beidzoties, kaut kas no tā paliktu pāri. Visiem viesiem rūpēja savs un viņa gods; viņi solījās darīt, kas viņu spēkos stāvēs, un nopietni ķērās klāt jau no pašas agrās rīta stundas. Bet nu doma esot tāda, tā viņi paļāvīgi teica, lai ir saimnieks, ir priesteris atrastos zem galda, pirms pēdējā lāse būs iztukšota.

Odze pasauca priesteri sāņš pajautāt viņam padomu. Viņš gribot zināt, tā viņš teica, vai būtu taisnīgi Dieva priekšā kristīt pagānus, kas no dzeršanas nesamaņā.

— Jo tādā gadījumā, tā man šķiet, daudz laba varētu izdarīt uz vakaru, tā, kā šī diena sola beigties.

Tēvs Vilibalds atbildēja, ka tas esot grūts jautājums, kas bieži radījis šaubas svētos vīros, kas darbojušies atgriešanas darbā.

— Daži atrod, — viņš teica, — ka tas pielaižams, ja velns ir pārāk stūrgalvīgs. Viņi atsaucas uz to, ka lielais ķeizars Kārlis, kad viņš kristījis mežonīgos sakšus, kas cieti turējušies pie savas vecās velna mācības, reizēm licis pašus ietiepīgākos apdullināt ar vāles sitieniem, kad tos stiepuši kristīt, lai darītu galu viņu trakošanai un nejaukajai bļaušanai. Neviens nevar noliegt, ka velnam lielā mērā tiek kaitēts arī tādā kārtā, un vai tiepšas apdullināti no vāles vai no alus, tur izšķirība nav liela. Bet svētais bīskaps Piligrims no Zalcbur-gas, vecā ķeizara Oto dienās, tomēr domāja citādi šai lietā un ir uzrakstījis par to gudrības pilnu gana vēstuli; un mans labais meistars, bīskaps Popo, aizvien mēdza teikt, ka viņa uzskati esot tie pareizie. Ir jau varbūt tiesa,— viņš teica, — ka velnam aizdod dusmas arī tādu pagānu kristīšana, kas apdullināti, bet tādas dusmas pastāv tikai īsu brīdi; jo kad viņi atkal atžirgst un dabū zināt, kas ir noticis, tad, neskatoties uz visu sakramenta spēku, neviens pie viņiem nevar manīt ne mazākās mīlestības uz Dievu. Tā vietā

viņi tūliņ atkal atver savas sirdis velnam daudz plašāk nekā agrāk un trako ļaunāk nekā jebkad pret Kristu un viņa kalpiem. Tā nekāds ieguvums ne svētība no tā neceļas, un tādēļ svētie vīri, kurus es minēju, un daudz citi līdz ar viņiem saka, ka kristīšana nav izdarāma ar tādiem līdzekļiem.

— Tā jau gan būs, kā tu saki, ja tev bīskaps Popo to ir teicis, — Odze skumīgi teica, — jo viņš šīs lietas saprot vislabāk; tomēr tas ir liels zaudējums, ka tas tā ir.

— Tā ir Dieva griba, ka tam tā ir jābūt,— tēvs Vilibalds teica, domīgi galvu palocīdams. —Tas jau būtu pārāk viegli, ja mēs pagānus varētu nopirkt ar alu. Tur vajag kaut kā vairāk: pierunāšanas un lielas pacietības; bet visgrūtāk ir ar pēdējo.

— Mana vēlēšanās ir kalpot Dievam, kā es spēju, — Odze teica, — bet kā lai mēs sekmējam viņa lietu starp šiem maniem kaimiņiem, tas ir vairāk, nekā es spēju saprast.

Vairāk nu par to vairs netika runāts, un dzeršana turpinājās vienos priekos un troksnī. Vēlāk dienā, kamēr lielākā daļa vēl droši turējās uz kājām, precētās sievas iegāja pie Ilvas dēla, lai pēc vecas paražas aiznestu viņam labus novēlējumus un dāvanas sakarā ar vārda došanu; un vīrieši, kuriem nu šķita, ka viņiem derētu drusku izvēdināties, uzsāka rotaļas un spēku izmēģināšanu ārā kalniņā. Tur vilka krampjus, lauzās un cēla cits citu gaisā, ar kliedzieniem, lielu jautrību un skaistiem kūleņiem. Daži no drošākajiem izmēģinājās grūtajā divcīņā spēka vīriem, kas nes vārdu pakša pacelšana, pie kam tomēr neviens ne pārrāvās, ne pārstaipījās, ne nolauza sprandu.

Tobrīd tad Grēningē ieradās četri savādi ubagi.

SESTĀ NODAĻA

Par četriem savādajiem ubagiem, un kā īru meistari palīdzēja tēvam Vilibaldam.

Izskats viņiem bija kā jau parasti ubagiem; viņi nāca kājām, ar kuli un spieķi un, pie vārtiem pienākuši, lūdza ēdienu un dzērienu. Ilva sēdēja uz sola dzīvojamās mājas priekšā svarīgā sarunā ar Jisles un Ranvijas mātēm; jo abi jaunieši, visai apmierināti, šorīt no rīta bija ieradušies pie viņas un, atzīdamies, ka viens otram labi patīkot, lūguši viņu aizlikt par viņiem kādu labu vārdu pie vecākiem, lai viņi, jo drīzāk jo labāk, varētu apprecēties; un Ilva labprāt bija apsolījusies viņiem palīdzēt šai lietā. Kad viņai tika sacīts, ka pie vārtiem stāvot ubagi, viņa lika pasaukt Odzi, jo tā bija viņa pavēle, ka neviena svešinieka nedrīkst ielaist, kamēr viņš to nav atļāvis.

Odze apskatīja ceļiniekus, kuri labprāt atbildēja uz viņa jautājumiem; tomēr viņi neizskatījās kā parastie ubagi. Pirmais no viņiem bija liela auguma vīrs, platām krūtīm, tukls, iesirmu bārdu, asām acīm zem cepures malas; iedams viņš vilka vienu kāju, kura rādījās esam nelokana celī. Viņš ru-

nāja dobjā balsī, un varēja dzirdēt, ka viņš bija no zviedru puses. Viņš teica, ka viņi nākot no Šēlandes un domājot doties uz ziemeļiem pāri robežai. Kāds zvejnieks viņus bija pārcēlis pāri Eresundam, un no Laudēres viņi ubagodami bija atnākuši līdz šejienei.

— Bet šodien mēs vēl nekā neesam ēduši, jo te mājas atrodas tālu vienas no otrām; un pēdējā vietā, kur viesojāmies, mums kulēs nekā neiedeva līdz.

— Tomēr, nabags būdams, tu esi diezgan pilnīgs,— Odze teica.

— Dāņu un skoniešu biezās pankūkas ir spēcīga barība,

— vīrs nopūzdamies teica, — turpmāk jau gan tās kļūs liesākas, un es līdz ar tām, pirms aizsniegšu Mēlara novadus.

Otrs, kurš viņam stāvēja blakām, bija jaunāks vīrs, slaids, bālu plutu; vaigus un zodu viņam klāja īsa, melna bārda, kas auga ļoti bieza. Odze noraudzījās uz viņu.

— Varētu domāt, ka tu esi bijis skūts par priesteri,— viņš beidzot teica.

Slaidais vīrs skumīgi pasmaidīja:

— Bārda man nosvila, kādā vējainā vakarā cūkgaļu cepot,

— viņš teica, — un tā vēl nav paguvusi ataugt.

Abus pārējos ceļiniekus Odze tomēr pētīja visvairāk, un no tiem viņš nevarēja tikt gudrs. Likās, ka tie būtu brāļi, jo abi bija maza auguma, kalseni, garām ausīm un lieliem deguniem; un abi viņā noraudzījās gudrām, brūnām vāverītes acīm. Lai gan maza auguma, abi tomēr izskatījās esam no spēcīgas un sīkstas sugas. Galvas piešķiebuši, viņi klausījās lielo suņu rejās; te pēkšņi viens no viņiem iebāza pirkstus mutē un izgrūda mīkstu, drebošu, savādi skanošu svilpienu. Suņi tūliņ pārstāja riet, un bija dzirdama tikai viņu parastā ņurdēšana.

— Vai jūs esat troļļi, vai tikai burvji? — Odze jautāja.

— Ne tik lieli, kā mēs vēlētos būt; ēdienu uzburt nevaram, lai cik izsalkuši mēs arī būtu.

Odze savilka muti.

— Ēdiens jums netiks liegts,— viņš teica, —un jūsu burvestības nevar būt necik bīstamas gaišā dienā; bet tādus ubagus kā jūs es nekad neesmu redzējis. Apklusināt manus suņus vēl nav varējis neviens svešinieks, reizēm arī es pats to nevaru.

— Mēs tev šo mākslu iemācīsim, — teica otrs mazais vīriņš, — kad viens azaids mums būs vēderā un divi kulē. Esam ceļinieki, kuriem nav kunga, un ar suņiem protam apieties labāk nekā dažs labs.

Odze teica, ka tukšām kulēm viņiem no šejienes nebūšot jāaiziet, un aicināja viņus iekšā.

— Še jūs esat atnākuši laimīgā reizē, pašā goda vidū, — viņš teica, — tā ka pietiks jums ir pankūku, ir cita kā. Bet vēl labāk viesiem būtu, ja tu, kas tik labi proti svilpot, varētu arī spēlēt.

Abi vīri paskatījās viens otrā un sablisinājās acīm, bet nekā neteica; un visi četri iegāja viņam līdz sētā. Odze pasauca Ilvu.

— Te tev ir ceļa gājēji, kā lieli, tā mazi, kuriem vajag katram sava trauka no tava goda mielasta.

Ilva sarunā pacēla acis un palocīja galvu, pavisam ko citu domādama. Bet, ieraugot mazos vīriņus, viņai pārsteigumā ieplētās acis un viņa uzlēca no sola.

— Īrijas meistari!— viņa iesaucās. — Felimids un Ferdi-ads! Mana tēva āksti! Un jūs vēl esat pie dzīvības! Dieva dēļ, nabaga draugi, kādēļ jūs staigājat apkārt kā ubagi? Vai jūs nu savām mākslām jau esat kļuvuši par veciem?

Arī mazos vīreļus, acīm redzot, bija pārsteigusi šī sastapšanās. Tad viņi pasmaidīja. Palaiduši vaļā savus spieķus un ubagu tarbas, viņi paspēra pāra soļu uz Ilvas pusi un apmeta

kūleni abi reizē. Viens, uz rokām stāvēdams, lēkāja šurp turp, izlaizdams klusas, priecīgas skaņas; otrs, kamolā saritinājies, aizvēlās viņai pie kājām. Tad viņi ātri uzlēca atkal kājās un, it kā nekas nebūtu noticis, goddevīgi sveicināja viņu.

— Par veciem mēs neesam kļuvuši, — viens no viņiem teica, — to tu pati redzēji, skaistākā no karaļa Haralda meitām. Tev jāzina, ka vecums bēg no tādiem meistariem kā mēs. Kaut arī nu jau būs pagājis visai ilgs laiks, kamēr tu, savam tēvam klēpī sēdēdama, pirmoreiz noskatījies mūsu rotaļās. Tikai tagad mēs esam vairāk izsalkuši nekā bijām toreiz.

Daudzi no lūgtajiem viesiem nu steidzās klāt, gan vīri, gan sievas, lai redzētu savādos vīrus, kas prata lēkāt uz rokām. Bet Ilva teica, ka jaunajiem atnācējiem, tāpat kā visiem citiem goda viesiem, vispirms mierīgi jāpaēdot un jāpa-dzerot. Viņa pati ieveda viņus istabā un lika celt viņiem priekšā vislabākos ēdienus un dzērienus, pēc kam nekādas skubināšanas vairs nevajadzēja, lai viņi ķertos klāt. Dvīņi un viņu spēļu biedrs iegāja līdz iekšā un klusu stāvēja vienā stūrī, nogaidīdami, kad abi mazie vīriņi sāks atkal rādīt savas mākslas. Bet Odze ziņkārīgajiem pastāstīja, kas abi mazie vīriņi tādi bija.

— Tie ir agrākie karaļa Haralda āksti, — viņš teica, — un ir tagad bez kunga. Viņi ir no Īrijas un ir ļoti slaveni. Redzēju viņus toreiz, kad dzēru Ziemsvētkus pie karaļa, bet toreiz viņi bija izrotājušies spalvām un visādiem raibumiem, un tādēļ es viņus tagad nevarēju pazīt. Kādēļ viņi tagad klīst apkārt kā ubagi, nevar lāga zināt; bet kad atkal sēdīsimies pie alus, tad gan dzirdēsim, kas viņiem būs ko stāstīt.

Kad jaunie pienācēji bija labi paēduši, ākstiem nekas nebija pretim ņemt dalību iedzeršanā, kam nu pēc atpūtas brīža vajadzēja atkal sākties visā nopietnībā; bet abi pārējie

\

mazrunīgi sēdēja pie savām tukšajām bļodām un teicās jūtam lielu nogurumu pēc ceļa grūtībām un labā mielasta. Tēvs Vilibalds aizveda viņus pats uz savu kambari, lai viņi tur netraucēti varētu izgulēties. Pēc tam viņš abus ākstus paveda sāņš un labu brīdi sēdēja ar viņiem nopietnās sarunās, ko neviens negribēja traucēt. Viņš un šie abi pazina viens otru no karaļa Haralda pilī pavadītā laika un priecājās viens otru atkal redzēt.

Kad nu visi atkal bija novietojušies baznīcā, abiem ākstiem bija jāsēd tēvam Vilibaldam līdzās. Sākumā daudz kas tika jautāts, zīmējoties uz viņiem, un visi dedzīgi vēlējās jo ātrāk, jo labāk redzēt kaut ko no viņu mākslām. Bet abi āksti klusu sēdēja, rāmi iebaudīdami no sava alus un neko daudz nelikdamies zinis par to, ko no viņiem prasīja. Tad Odze teica:

— Nebūtu labi jums uzmākties, lai rādāt kaut ko no savas veiklības, jo jūs varbūt esat no ceļa noguruši un še par viesmīlību nekāda atlīdzība netiek prasīta. Bet tas nu gan tomēr ir taisnība, ka mēs visi labprāt gribētu izjust prieku, ka tādi meistari ieradušies mūsu godā. Jo, cik man zināms, tad jūs abi esat visai slaveni, un es aizvien esmu dzirdējis, ka nekādi āksti visā pasaulē nevar sacensties ar tiem, kuri nāk no Īrijas.

— Virsaiti,— viens no viņiem atbildēja,— tu esi pareizi dzirdējis. Un to es tev varu teikt, ka pat ne Īrijā tagad nav atrodami divi savā mākslā izveicīgāki vīri nekā es, Felimids O’Flāns, un lūk še mans brālis Ferdiads, kurš ir tikpat spējīgs kā es. Mūsu dzimtā mēs esam bijuši karaļu āksti jau no tiem laikiem, kad mūsu ciltstēvs Flāns Garausis vecos laikos ar jokiem iepriecināja karali Konchobaru Meknesu no Ul-steres, kā arī tos Sarkanā Zara varoņus, kas ar viņu kopā bija Emainā Machā. No tā laika mums visiem no Flāna Garauša cilts kļuva par paradumu un par likumu rādīt jokus

tikai tiem, kam karaliskas asinis, no tā brīža, kad pilnīgi bijām piesavinājušies savu mākslu un ieguvuši tiesības saukties par ākstu meistariem. Bet jums jāzina, ka mums, kas rādām jokus karaļiem, nevien ir grūtākais no amatiem, bet arī tas, no kā cilvēkiem še virs zemes ceļas vislielākais labums. Jo saīdzis karalis un viņa karavīri, kad tos moka garlaicība, ir bīstami visiem cilvēkiem. Bet kad labi āksti sagādā viņiem izpriecu, viņi smejas, pie alus sēdēdami, apmierināti apguļas un liek mieru kaimiņiem un pavalstniekiem. Tādēļ, tūliņ pēc priesteriem, vissvarīgākais uzdevums ir mums; jo priesteri dod debesu laimību ar savu varu pie Dieva, bet mēs darām laimīgus še virs zemes, ar savu varu pār karaļu prātu. Un tā kā Īrijā karaļu ir daudz, arī āksti tur ir labākie pasaulē un visdažādākie: kūleņu metēji, nerri un vēdera runātāji, dzīvnieku atdarinātāji, sejas un auguma šķobītāji, zobena rijēji, dejotāji un uguns pūtēji caur nāsīm. īsts ākstu meistars tomēr ir tikai tas, kurš zina nevis vienu vai divas no šīm mākslām, bet visas. Un gudri vīri Īrijā atzīst, ka tie labākie starp mums vēl aizvien ir gandrīz tikpat labi kā karaļa Konaires trīs āksti vecos laikos, par kuriem stāsta, ka neviens, kas viņus redzējis, nevarējis palikt nesmējies; pat ne tāds, kas sēdējis pie tēva vai mātes līķa.

Pie galda valdīja klusums, un visi kāri klausījās, ko viņš teica, vai bolīja acis uz viņa brāli, kurš sēdēja un ar vienaldzīgu seju lēni kustināja šurp un turp savas lielās ausis. Visi bija vienis prātis, ka tādi vīri vēl nekad nebija redzēti šai pusē.

— Tu runā labi,— teica Gudmunds no Uvaberjas, — tomēr nav viegli ticēt visam, ko tu saki. Jo, ja jūs abi esat tik lieli meistari paši savā zemē, kādēļ jūs tad esat atnākuši uz Ziemeļzemi, kur karali mīt tālu viens no otra?

Felimids smaidīdams palocīja galvu.

— To tu vari gan jautāt, — viņš teica, — jo Īrija ir zeme,

kuru labprātīgi neviens neatstāj. Labprāt pastāstīšu, kā Īriju atstājām, kaut arī tas, ko teikšu, varētu izklausīties pēc pašuzslavas. Jums visiem jāzina, ka es un mans brālis, mēs esam bēgļi no savas zemes kādas lietas dēļ, ko varbūt neviens cits, izņemot mūs, nebūtu varējis izdarīt. Tas bija tā: kad vēl bijām gluži jauni vīri, bet jau pilnīgi savu mākslu piesavinājušies, bijām āksti pie labā karaļa Domnala no Leiglinas. Tas bija vīrs, kuram patika joki un mūzika, Dieva vārds, varoņu teikas, sievu daiļums un vecu ļaužu gudrība. Mums viņš parādīja daudz goda, dāvāja mums sidrabu, govis un varenas ganības. Mēs viņu tādēļ ļoti mīlējām, un mums klājās labi pie viņa. Mūsu vienīgās rūpes bija, kā no labas dzīves nepieņemties miesās, jo tas ir ļaunākais, kas var atgadīties mūsu darbā. Viņa kaimiņš bija karalis Kolla no Kilkeni-jas, bīstams vīrs, pilns augstprātības, spējīgs izprātot visādas nelietības pret saviem kaimiņiem. Te, pie karaļa Domnala, reiz tuvojās Vasarsvētki ar lielām svinībām un visādiem uzdevumiem viņa priesteriem, skaldiem un mums; jo karalis rīkoja kāzas ar Emeru, Kašelas karaļmeitu. Kā jau īstai karaļmeitai viņai bija spožas acis, purpursārta mute un gaiša pluta; krūtis viņai bija augstas, viducis slaids, gūžas platas un bizes tik garas, ka viņa uz tām varēja sēdēt; tā kā pat tu, Ilva, nezinātu, kura no jums tā skaistākā, ja jūs abas sastaptos. Par to priecājās nevien karalis, bet arī visi viņa vīri; un svētki bija vieni no jautrākajiem. Bet otrā vakarā, kad visi bijām piedzēruši, mums uzbruka karalis Kolla. Karali Domnalu nogalināja, viņam kailam ar zobenu cērtoties pie sava kambara durvīm, un daudzus citus līdz ar viņu. Karalieni izcēla no līgavas gultas un aizveda līdz ar citu laupījumu; tāpat arī mani un manu brāli, mūsu lielās slavas dēļ. Ieraudzījis karalieni Emeru, karalis Kolla smakšķināja lūpām, plati atņirdzis zobus, bet mūs viņš lika apsargāt savā pilī, līdz būs pienācis laiks svinēt kāzas ar nolaupīto līgavu.

\

Toreiz viņš lika mums pateikt, ka mums kāzās būs jātaisa joki. To mēs liedzāmies darīt, jo sērojām par savu nogalināto kungu. Bet kad mums pateica, ka mūs sodīs ar asām rīkstēm, ja liegsimies, mēs teicām jā un solījāmies uzvest viņam priekšā savus labākos jokus. Šo solījumu arī turējām, to viņš nevarētu noliegt.

Felimids domīgi smaidīja pie sevis, iestiprinādamies no kausa. Visi viņam uzdzēra, saukdami, ka viņš esot labs stās-tītājs un ka viņi ar nepacietību gaidot turpinājumu par šo ievērojamo izdarību. Galvu palocījis, viņš stāstīja tālāk:

— Viņš sēdēja savā karaļa krēslā, kad pie viņa iegājām, būdams tad jau mazliet iereibis. Nekad neesmu redzējis cilvēka, kurš izskatītos tik apmierināts ar sevi un visu citu kā viņš. Ieraudzījis mūs ienākam, viņš skaļi sauca pār visu dižo istabu, ka nu abi Leiglinas meistari rādīšot, kādas jautrības un joki viņiem ir zināmi. Arī viņa, kas līgavas rotā sēdēja viņam līdzās, neizskatījās noskumusi; jo jaunas sievas ātri pierod pie citiem vīriem; varbūt karalis Kolla viņai šķita vēl pārāks precinieks nekā mūsu kungs karalis Domnals. Sākām ar vienkāršiem, kaut arī labi teiktiem jokiem un ar mūsu parastajām ikdienišķajām mākslām; bet karalis Kolla bija pie tik labas omas, ka tūliņ sāka smieties. Visa dižā istaba smējās līdz; un kad Ferdiads, uz galvas nostājies, pūta flautu, kamēr es stipri rūkdams lēkāju apkārt lāča dejā, troksnis bija milzīgs; bet karalis, muti ieplētis, atkrita krēslā atpakaļ, apšķiezdams karalieni ar medaļu no sava kausa. Pēc elpas rīstīdamies, viņš kliedza, ka tādu ākstu vēl nekad neesot redzējis. Mēs sākām klausīties un klusībā sačukstējāmies viens ar otru; jo, ja viņš nekad nebija dzirdējis tādus ākstus kā mūs, mēs no savas puses nekad nebijām dzirdējuši tādus smieklus kā viņa par tik vieglām mākslām, ar kādām līdz šim bijām uzstājušies. Mēs nu ķērāmies pie stiprākiem jokiem un grūtākām mākslām, un karalis nu smējās kā ža-

gatu pērklis maijā, kad saule pēc lietus iznāk no miglas. Aizvien labāk juzdamies, pārgājām uz savām grūtākajām mākslām un iespaidīgākajiem jokiem, no kuriem vēders kratās un žokļi izšķiebjas pat tiem, kurus nomāc bēdas vai slimība. Un nu karaļa Kollas smiekli kļuva aizvien skaļāki, līdz dārdēja kā devītais vilnis pie Donegalas krasta, kad nāk uzplūdi. Seja viņam kļuva melna, kaut kas viņam iekšā pārtrūka, viņš nokrita no krēsla un palika zemē guļam. Saskatījušies, abi ar Ferdiadu pamājām viens otram, atcerēdamies mūsu kungu karali Domnalu un ka nu esam viņa dēļ darījuši, kas mūsu spēkos stāvējis. Karaliene bailēs skaļi kliedza, un visi dižajā istabā steidzās klāt, kamēr mēs paši virzījāmies uz durvīm; bet vēl mēs nebijām izkļuvuši ārā, kad izdzirdām saucam, ka viņš miris. Tālāk mēs vairs neklausījāmies, bet devāmies projām, bēgdami pār tukšām norām ziemeļu virzienā, tikpat ātri kā bīskaps Asaps pār Mag-Slech-tas lauku toreiz, kad viņu vajāja sarkanie rēgi. Nonācām pie Dublinas karaļa Sigtriga un domājāmies tur esam drošībā. Bet karaliene Emera izsūtīja apbruņotus vīrus mūs meklēt. Karalim Sigtrigam viņa lika teikt, ka mēs esot vīri, kurus viņa mantojusi no sava pirmā vīra, karaļa Domnala, un ka mēs nu ar velnišķīgu viltu esam laupījuši dzīvību viņas otram vīram, tā lielā mērā kaitēdami viņai un viņas labajai slavai, un ka tādēļ esam nogalināmi. Mēs aizbēgām ar kādu tirdzniecības kuģi, ar kuru aizbraucām pie Dānijas karaļa Haralda. Pie viņa mēs arī palikām, un mums klājās labi. Bet kamēr viņš vēl bija dzīvs, mēs nevienam nestāstījām, ko bijām izdarījuši ar karali Kollu, lai karalis Haralds to nedabūtu dzirdēt. Jo tad viņam būtu bail, ka nepamudinām arī viņu uz tādiem nāvīgiem smiekliem.

Ap galdu sacēlās liels troksnis, kad Felimids bija beidzis savu stāstu; daudzi, kas jau bija sākuši iereibt, kliedza, ka, lai gan viņš stāstot labi, tomēr viņi nu vairs negribot dzirdēt

pļāpas, bet gan redzēt kādas no tām mākslām, par kurām smiedamies karalis Kolla dabūjis galu. Pat Odze piekrita tiem, kas tā runāja.

— To jūs jau dzirdējāt,— viņš teica ākstiem, —ka ziņkārība jau no sākuma bija gaužam liela, un nu šis stāsts to vēl ir pavairojis. Še jums par to nav ko baidīties, ka kāds smiedamies var dabūt galu; lai tas vaino pats sevi, kam tā gadītos; tās tikai būtu labas beigas manam godam, un par to ilgi runātu visā robežu novadā.

— Un ja tā ir, kā sakāt, ka varat taisīt jokus tikai tādiem, kas cēlušies no karaļiem, — Ilva teica, — tad es jau gan būšu tikpat laba kā mazie karaļi Īrijā.

— Protams, ka tu tāda esi, — Felimids ātri ieteicās, — neviens nevar būt karaliskāks kā tu. Bet ir vēl kāda cita lieta, kas mums stāv ceļā, un, ja jūs esat ar mieru vēl mani uzklausīt, es jums pastāstīšu, kā tas ir. Jums jāzina, ka mans sencis astoņpadsmitā pakāpē, Felimids Āžbārdis, pēc kura esmu nosaukts, bija slavenākais no visiem ākstiem tai laikā, kad karalis Finachta Viesmīlīgais bija Īrijas virskaralis. Viņš pirmais mūsu ciltī bija kristīgais. Reiz, atrazdamies ceļā, viņš naktspatversmē bija sastapis Svēto Adamnānu. Viņu pārņēma liela cienība pret šo svēto vīru un liela sajūsma; viņš viņam šķita pārāks par jebkuru karali. Viņš nu taisīja jokus viņam priekšā, tos vislabākos un grūtākos, līdz vispēdīgi pārāk lielā dedzībā lauza sprandu. Tā nu viņš gulēja beigts; bet tikko svētais saprata, kas bija noticis, viņš piegāja viņam klāt, pieskārās viņam pie kakla un aizlūdza par viņu spēcīgos vārdos, tā ka Felimids atkal atžirga, lai gan turpmāk galva viņam stāvēja greizi uz pleciem. Tā aiz pateicības par to mūsu ciltī turpmāk iesakņojās paradums, ka varam taisīt jokus nevien karaļiem un tiem, kas no karaļiem cēlušies, bet arī Kašelas un Armāgas arķibīskapiem, kā arī Jonas un Klonmeknoizes abatiem; bet turklāt arī, ka

nekad nevaram rādīt savas mācības nevienam nekristīgajam. Tādēļ nevaru jums paklausīt, lai kā arī mēs gribētu.

To izdzirdis, Odze platām acīm vērās viņā, jo, ka tie bija meli, to viņš ļoti labi zināja no Ziemsvētkiem pie karaļa Haralda. Jau viņš patlaban gribēja viņam to teikt, bet aprāvās no tēva Vilibalda asā skatiena un palika klusu.

— Var jau būt, ka Dievs pats to tā ir gribējis,— otrs āksts rāmi teica. —Jo bez lielības varam sacīt, ka daudzi no labākajiem karaļa Haralda vīriem likās kristīties galvenā kārtā tādēļ, lai viņiem nebūtu jāiet ārā, kad rādījām savas mākslas karalim.

Tagad Ilva gribēja kaut ko sacīt, bet Odze, tēvs Vilibalds un abi āksti tūliņ iekrita viņai valodā; un visapkārt galdu nu valdīja tāds reibuma un lielas vilšanās troksnis, ka neviens viņu nedzirdēja.

Odze teica:

— Ceru, ka jūs, meistari, abi nu kādu laiku paliksit šeit, lai mēs še mājās visi varam apmierināt savu lielo kāri noskatīties jūsu mākslās, kad būsim paši vien; jo še mēs visi esam labi kristīgie.

Bet te nu daži no jaunākajiem sāka saukt aizvien skaļāk, ka viņi gribot redzēt ākstus, lai arī kas tādēļ būtu jādara.

— Nokristī mūs, ja cits nekas nevar līdzēt, un pie tam tūliņ uz vietas*

— Jā, jā,— citi sauca, —tas būtu tas labākais, turklāt dariet to ātri.

Daži no vecākajiem smējās, bet citi jzskatījās domīgi un šaubīgi noraudzījās viens otrā.

Jisle, Melnā Grima dēls, uz sola uzlēcis, kliedza:

— Tie, kas tam nepiekrīt, lai tūliņ iet uz siena šķūni gulēt, bet lai nestāv ceļā.

Troksnis un saucieni pieņēmās aizvien vairāk. Tēvs Vilibalds sēdēja un, uz priekšu noliecies, murmināja pats pie se-

vis, kamēr abi āksti mierīgi baudīja savu alu. Melnais Grims teica:

— Pašreiz tapt kristītam man šķiet nieka lieta, no kuras nebūtu ko baidīties. Bet tas nāk no tā, ka esmu baudījis krietni daudz stipra alus un esmu iesilis no mielasta un draugu tuvuma. Bet, kad alus prieki būs pārgājuši, viss var izrādīties citādi, kad būs jādomā par kaimiņu izsmieklu un zobgalībām.

— Tavi kaimiņi ir še,— Odze teica. —Kas tad būs tie, kas smiesies un zobosies, ja visi darīs tā kā tu? Drīzāk sagaidāms, ka tu un jūs, visi citi, pēc tam smiesities par nekristītiem ļaudīm, kad kļūs redzams, cik lielā mērā uzlabojusies būs jūsu laime, pēc tam kad būsit nokristīti.

— Var jau būt, ka tev ir taisnība,— Grims teica. —Jo nav noliedzams, ka tāda laime kā tev ir retam kam.

Nu tēvs Vilibalds piecēlās un, rokas ieplētis, runāja uz viņiem latīniski. Visi klusu un nekustīgi sēdēja, viņam runājot, bet vairākas sievietes nobālēja un sāka drebēt. Divi no visvairāk piedzērušajiem vīriem piecēlās un pavēlēja savām sievām tūliņ nākt mājā no šīs pesteļošanas. Bet kad uzrunātās palika sēdām, it kā nekā nebūtu dzirdējušas, jo acis un ausis viņām bija vienīgi priekš tēva Vilibalda, abi vīri atkal apsēdās, it kā nu jau viss iespējamais būtu darīts, un sērīgi atsāka atkal iedzeršanu.

Visi juta lielu atvieglojumu, kad tēvs Vilibalds beidza savas latīņu lūgsnas, kas izklausījās kā briesmīga buršanās. Tad viņš sāka runāt parastā valodā par Kristu un viņa žēlsirdību, par viņa gatavību ņemt savā aizgādībā visus cilvēkus, pat maukas un laupītājus.

— Un tādēļ, — tā viņš teica, — še nav neviena, kam būtu liegts viss tas labums, ko viņš dod; jo viņš ir virsaitis, kas lūdz visus savā godā un kuram ir bagātas dāvanas visiem.

Dzīrenieki priecīgi klausījās šai runā. Daudzi sāka smie-

ties, jo visiem bija prieks dzirdēt un šķita ļoti pareizi, ka kaimiņus dēvēja par laupītājiem un maukām, pie kam pats neviens nejuta vajadzību pieskaitīt sevi pie vienas vai otras no šīm sugām.

— Un nu es ceru, — tā tēvs Vilibalds teica, — ka labprātīgi turēsities pie viņa visu savu mūžu un ka jūs tagad saprotat, kas jums ir jādara, lai jūs vestu labāku dzīvi pēc viņa vēlēšanās un nekad vairs nepiegrieztos nevienam citam dievam.

— Jā, jā, — daudzi nepacietīgi sauca, — mēs saprotam visu. Un nu pasteidzies, lai reiz tiekam galā un varam sākt ko citu.

— Vienu nu jūs tagad uzņematies uz sevi, kas jums aizvien jāatceras,— tēvs Vilibalds turpināja. —Tas ir, ka jums turpmāk aizvien jānāk pie manis šai Dieva baznīcā, ik pārsvētdienas vai vismaz katru trešo svētdienu, dzirdēt Dieva gribu un ļauties stiprināties Kristus mācībā. Vai gribat man to apsolīt?

— Mēs to solāmies, — atskanēja dedzīgi saucieni. — Un beidz nu reiz pļāpāt. Laiks aiziet, un drīz sāks satumst.

— Jūsu dvēselēm būtu labāk, ja jūs visi varētu nākt pārsvētdienām; bet tie, kam ir tāls ceļš, var nākt katru trešo svētdienu.

— Turi nu muti, mācītāj, un kristī mūs! — rēca nepacietīgākie no vīriem.

— Klusu!— tēvs Vilibalds iebļāvās varenā balsī. —Tie ir jūsu māņticības vecie viltīgie velni, kas jūs mudina bļaustīties un krist man valodā, jo tā viņi domā kaitēt Dievam un jūs paturēt par savu īpašumu. Bet tas nav nekas nevajadzīgs, kad ar jums runāju par Kristu un Dieva baušļiem; jums tas ir jāuzklausās klusu un uzmanīgi. Un tagad lai nu visa velnišķība no jums atstājas, lai kļūstat cienīgi saņemt kristību.

Nu viņš no jauna sāka skaitīt pa latīniski, šoreiz lēnām un ar bardzību balsī, tā ka dažas no vecākajām sievietēm pat sāka vaimanāt un birdināt asaras. Neviens no vīriešiem neuzdrošinājās teikt neviena vārda; visi sēdēja, bailīgi viņā raudzīdamies, platām acīm, vaļējām mutēm. Bet kādus pāris varēja redzēt galvu klanot aizvien zemāk noliecamies pār alus kannu un beidzot lēnām noslīdam zem galda, pēc kam no turienes tūliņ atskanēja gara krākšana.

Tēvs Vilibalds vēlēja nu visiem nākt klāt pie trauka, kurā bija kristīts Haralds Odzesdēls, un tur nu tika nokristīti divdesmit trīs vīrieši un deviņpadsmit sievietes, jauni un veci. Odze un Raps izvilka no pagaldes abus gulētājus un mēģināja tos atmodināt, bet kad tas negribēja izdoties, pienesa viņus klāt pie trauka un turēja tos ciet, līdz tie bija apslacīti ar ūdeni tāpat kā visi citi, pēc kam tos noguldīja kādā mierīgā kaktā, lai gul tālāk. Jautrība nu pie visiem bija liela, kā pie vīriešiem, tā pie sievietēm, kad viņi, ūdeni no matiem izgriezdami, atgriezās atpakaļ savās vietās pie galda. Un kad tēvs Vilibalds mēģināja nobeigt savu darbu ar lielu svētīšanu, troksnis bija tāds, ka no viņa runas daudz nekā vis nevarēja dzirdēt.

— Te nevienam no dažām ūdens pilēm nav bail,— viņi, zobus atņirguši, viens otram sauca.

— Viss nu ir kārtībā!

— Nu, āksti, leciet nu mums priekšā, cik vien labi protat!

Āksti smaidīdami paklausīgi cēlās kājās, un zālē tūliņ

iestājās dziļš klusums. Tālāk istabā pagājušies, viņi goddevīgi sveicināja Ilvu, it kā viņu par savu vienīgo skatītāju atzīdami, pēc kam viņi labu laiku sapulci darīja gan mēmu no brīnumiem, gan lika tai rēkt no smiekliem. Viņi meta kūleņus, gan uz priekšu, gan atmuguriski, bez roku palīdzības, aizvien atkal uz kājām nostādamies; viņi atdarināja putnus un zvērus, pūta mazas stabulītes, uz rokām dejoda-

mi, svaidījās kā ar bumbām ar alus kausiem, nažiem un zobeniem; no savām kulēm viņi izvilka divas lielas lelles, raibi ģērbtas, kokā iegrebtām vecu sievu sejām; Felimids turēja rokā vienu no tām, Ferdiads otru; pēkšņi tās sāka runāt, pirms gluži draudzīgi, tad galvas klanot un šņācot, beidzot ķērcošās balsīs nenogurstoši apveltīdamas viena otru briesmīgiem lamu vārdiem. Sapulci pārņēma drebuļi, kad lelles sāka runāt; sievietēm klabēja zobi, bet vīrieši nobālēdami tvēra pēc ieročiem; bet Ilva un tēvs Vilibalds, kuriem šīs mākslas jau no agrākiem laikiem bija pazīstamas, apmierināja viņus, teikdami, ka viss nāk no ākstu veiklības un ka nekā bīstama tur nav. Pat Odze uz acumirkli bija kļuvis domīgs, bet drīz atkal atģidās. Un kad āksti aizvien vairāk tuvināja savas lelles vienu otrai un tās sāka vicināt rokas, izgrūzdamas aizvien spiedzošākus lamu vārdus, viņš tā smējās, ka Ilva, noliekusies pie viņa, lūdza viņu iedomāt, kā bija izgājis karalim Kollam. Odze, izslaucījis asaras no acīm, paskatījās viņā.

— Nav viegli visu atcerēties, kad jūtas jautrs, — viņš teica. — Nedomāju tomēr, ka Dievs ļaus, lai man kaut kas notiek, tagad, kur esmu bijis viņam tik noderīgs.

Varēja tomēr manīt, ka Ilvas padomu viņš bija ņēmis nopietni, jo aizvien viegli juta bailes par savu veselību.

Beidzot āksti pārtrauca savas mākslas, lai gan skatītāji neatlaidīgi mudināja viņus tās turpināt. Beigu beigās neviens no smiekliem galu nebija dabūjis. Tēvs Vilibalds pateicās Dievam par visu, kas viņiem bija noticis, kā arī par visām dvēselēm, kuras viņam bijis ļauts pievest Kristum. Ar to beidzās Odzes lielais kristību gods. Nākošā rītā, gaismai austot, visi viesi no Grēninges jāja uz māju, sarunādamies par gardumiem, ar kādiem pacienāti, kā arī par visām jautrajām ākstu mākslām.

septītā nodaļa

Par vīru, kurš nesa zviedru karaļa zobenu, un par maģistru no Āchenas un viņa grēkiem.

xVad viss bija savests kārtībā un klusums atgriezies mājās, kur vēl bija palikuši tikai četri ubagi, Odze un visi viņa namā bija tais domās, ka gods bija iznācis labāks, nekā būtu varēts domāt, un ka Haralda Odzesdēla kristības bija izdevušās tādas, kas darīja godu nevien viņam, bet visiem viņiem. Vienīgi Āsa izskatījās domīga. Viņa teica, ka ēdelīgie viesi iztukšojuši lielāko daļu no mājas krājumiem, kā no dzērieniem, tā no sausās barības, kas tiešām varot sacelt rūpes.

— Ceptuve ir iztukšota, izņemot vienu vienīgu maizes lādi, un klētī izskatās bēdīgi, it kā tur būtu mielojies vesels bars vilku. Un to es saku jums abiem, ja jums dēlu būs daudz, tādus kristību godus viņiem nevar rīkot, ja negrib visu bagātību izputināt. Negribu tomēr daudz sūdzēties par to, kas šoreiz izputināts, jo ir pareizi, ka pirmdzimušais dēls jāgodina. Tikai nu gan pie ēdiena būs jādzer vājalus, līdz būs dabūjami jauni mieži iesalam.

Odze teica, ka viņam negriboties dzirdēt gaušanos par apēstiem kumosiem.

— Bet tu domā labi,— viņš teica Āsai. —Tu gaudies vairāk aiz veca paraduma. Un dzert var arī vājalu, kā esmu dzirdējis.

— Neaizmirsti, Āsa, — tēvs Vilibalds teica, — ka šis gods nebija tāds kā citi. Tas ir veicinājis Kristus lietu, un pagāni ir piegriezti pie kristības. Tādēļ par tā pārmērībām nevar sūdzēties; Dievs desmitkārt atdos visu atpakaļ.

Āsa atzina, ka ar to tiešām viss esot attaisnojams. Tēvam Vilibaldam viņa labprāt pretim nerunāja, pat arī tad nē, kad nebija pie laba prāta.

Laimīgāks par visiem bija tēvs Vilibalds, kuram šai godā nevien bija izdevies izdarīt tādas lielas lietas, bet arī kā pirmajam no visiem Kristus kalpiem bija laimējies nokristīt vīrus no Smolandes.

— Nu es tiešām varu teikt,— tā viņš teica, —ka mana pacietība ir atmaksājusies un ka velti neesmu atbraucis jums līdz uz šo zemi. Šai godā triju dienu laikā četrdesmit piecas dvēseles ir saņēmušas svētību no manas rokas. Tiesa gan, ka vēl neviens pie manis nav nācis tādēļ, ka viņa sirds būtu ilgojusies pēc Kristus, lai gan tik daudz esmu stāstījis par viņu. Mūsu viesus pievilka īru meistari, un vīri no Smolandes tika ar varu piespiesti kristīties. Bet manas domas ir tās, ja kāds Kristus kalps pie šiem ļaudīm gribētu gaidīt, ka tos skubinās viņu pašu sirds, tad viņam ilgi būtu jāgaida. Bet no tā, kas tagad ir padarīts, var celties daudz laba. Tomēr, ka viss man tik labi padevies, nav mans nopelns, bet gan šo abu Īrijas meistaru. Patiesībā tas ir īstais Dieva brīnums, ka viņi atsūtīti še īstā laikā, lai palīdzētu šai svētajā darbā.

— To tūliņ var redzēt, ka tas tā ir,— Āsa teica.

— Nu būtu laiks,— Odze teica četriem svešiniekiem, — ka dabūjam dzirdēt kaut ko vairāk par jums, kas pie mums

esat atnākuši ubagu izskatā. Mums gribētos dzirdēt, kādēļ jūs abi meistari tādā kārtā klīstat apkārt, kā arī, kas jūs abi otri tādi esat un kāda vajadzība jūs spiež.

Lielais vīrs ar iesirmo bārdu, apskatījies apkārt, gausi palocīja galvu. Pēc tam viņš teica skumīgā balsī:

— Mani sauc Spjalli, un esmu no Upsalas puses. Pavadīju karali Ēriku visos viņa karagājienos un sava lielā auguma un spēka dēļ stāvēju viņam vistuvāk kā viņa vairoga nesējs. Mans vienīgais uzdevums ir: doties mājup uz Upsalu ubaga izskatā ar zobenu piesietu pie kājas.

Viņš apklusa, un visi pārsteigti raudzījās viņā.

— Kādēļ tev zobens ir piesiets pie kājas? — Ilva jautāja.

— Daudz kas būtu ko sacīt par šo un arī par citu, — viņš atbildēja, — bet varbūt esmu teicis jau par daudz, nu kad es zinu, ka tu, mājasmāt, esi karaļa Svena māsa. Bet tā visjaunākā un ļaunākā ziņa ir tā, ka karalis Ēriks, saukts Uzvarētājs, ir miris.

Visi atrada, ka šī ziņa tiešām bija jauna un ka viņi labprāt būtu vēlējušies dzirdēt kaut ko vairāk.

— Manis tev nevajag bīties, lai gan esmu karaļa Svena māsa, — Ilva teica. — Mūsu mīlestība vienam uz otru ir tik liela, ka viņš nule mums bija uzsūtījis vīrus, kas tīkoja pēc mūsu dzīvības. Vai viņš ir tas, kurš nogalinājis karali Ēriku?

— Nē, nē, — Spjalle īgni teica, — tad es tagad vairs nebūtu pie dzīvības. Viņa nāves cēlonis bija burvestība, tā es ticu, vai nu tā nāca no dieviem, vai no ļaunās rietumjētu sievas Sigridas, Skuglara Tostesmeitas, viņa karalienes — kaut viņa valstītos elles zaņķī zobenu asmeņos un indīgās čūskās! Karalis ar lielu floti laupīdams stāvēja kaut kur starp Mazajām Salām. Viņa nodoms bija drīzumā sākt uzbrukumu karalim Svenam,kurš atradās ziemeļu Šēlandē. Visi mēs dzīvojām labas dienas un bijām apmierināti ar savu uzdevumu. Bet, mums pie Falsteras kuģu novietnē stāvot, sā-

kās nelaime, jo tur karali pārņēma tāds apjukums, ka viņš visam karaspēkam lika paziņot, ka domā likties kristīties. Viņš teica, ka tad viņam būšot labāka laime cīņā pret karali Svenu, ja viņš tā darīšot, un ka tad viņš pilnīgi varēšot viņu iznīcināt. Uz to viņu bija piedabūjuši no sakšiem atnākušie priesteri, kas viņam bija pierunājuši pilnas ausis. Karaspēkam tas nepatika. Prātīgi vīri atklāti teica viņam, ka zviedru karalim nepieklājas domāt par tādām blēņām, kas varbūt piederējās sakšiem un dāņiem, bet ne viņam. Bet viņš saīdzis noraudzījās uz tiem, kas tā runāja, un asi viņiem atbildēja; un tā kā visi pie tā bija pieraduši, ka viņš pats visu saprata labāk un darīja, kā pats gribēja, viņa vīri viņam vairs nekā par to neteica. Bet viņa karaliene, tā trakā rietumjētiete, kura līdz ar mums piedalījās karagājienā ar visiem no sava tēva mantotajiem kuģiem, ienīda Kristu un visus viņa ļaudis un neļāvās karalim apklusināties. Starp viņiem nu izcēlās lielas nesaskaņas, un karaspēkā runāja, ka viņa teikusi, ka nekā nožēlojamāka par kristītu karali viņa nezinot, un ka karalis dzīries viņu pārmācīt, ja viņa vēlreiz atvēršot muti šai lietā. Bet bija jau par vēlu runāt ar viņu par pārmācīša-nu; tās viņai būtu vajadzējis agrāk un pie tam bieži. Tā karaspēkā cēlās šķelšanās, un mēs zviedri un karalienes vīri greizi noraudzījāmies viens otrā, asiem vārdiem aizskardami cits citu; bieži vien darbā tika laisti arī ieroči, kad sastapāmies. Tad karali sāka pārmākt ļauna burvestība; viņš saslima un gulēja nespēcīgs. Un kādā rītā agri, kad lielākā daļa vēl gulēja, Skuglara Tostes trakā meita aizbrauca projām ar visiem saviem kuģiem. Daudzi domāja, ka viņas nodoms ir braukt pie karaļa Svena; un tādas bija arī paša karaļa domas, kad viņš dabūja zināt, kas bija noticis. Bet labot šo nelaimi nekādi nebija iespējams; un karalis bija jau tik vājš, ka daudz nekā pateikt nespēja. Lielas izbailes nu pārņēma novietni, un visi kuģu vadītāji gribēja doties projām, cik ātri

vien iespējams. Izcēlās liela plēšanās par karaļa mantu lādēm, kā tās sadalīt starp visiem, lai tās nekristu karalim Svenam rokā. Bet mani karalis piesauca pie savas gultas un pavēlēja man pārnest mājās viņa zobenu viņa dēlam. Tas bija Upsa-las karaļu vecais zobens, kurš nāk no Freija un ir viņu lielākais dārgums. —Pārnes zobenu mājās, Spjalle,— viņš teica, — un neļauj tam noklīst, jo tanī mīt cilts laime. — Pēc tam viņš prasīja, lai viņam dod ūdeni dzert, un es sapratu, ka viņam daudz vairs nebija atlicis ko dzīvot. Viņš, kuru tauta sauca par uzvarētāju, drīz pēc tam nožēlojamā kārtā nomira savā gultā. Mūsu tad vairs bija palicis tikko tik daudz, ka varējām sakraut viņa sārtu. Bet mēs darījām, kas mūsu spēkā stāvēja; viņa vergus un divus no priesteriem mēs nonāvē-jēm un nolikām viņam pie kājām uz sārta, lai viņam vientuļam un neievērotam nebūtu jāaiziet pie dieviem. Vēl sārtam degot, mums ar kara saucieniem uzbruka liels salinieku bars. Es tad steigšus aizbēgu šī zobena dēļ un kopā ar šiem trim vīriem zvejnieku laivā pārcēlos uz Skoni. Zobenu es nesu pie kājas piesietu, zem drānām, lai to pēc iespējas paslēptu. Bet kā nu tagad būs pasaulē pēc tam, kad viņš ir miris, ir vairāk, nekā es spēju saprast; jo no visiem karaļiem viņš bija tas dižākais, lai gan savas ļaunās sievas dēļ ņēma tādu galu, ka viņš nu tagad tur Falsteres krastā guļ bez kapu kalna pār saviem pelniem.

Tāds bija Spjalles stāsts, un visiem viņa jaunās ziņas šķita ievērojamas.

— Karaļiem tagad ir ļauni laiki, — Odze teica. — Vispirms Stīrbjerns, tas spēcīgākais no visiem, tad karalis Fla-ralds, tas gudrākais no visiem, un tagad karalis Ēriks, tas varenākais. Nav arī sen kā dzirdējām, ka mirusi lielā ķeizariene Teofāna, kas viena pati valdīja pār sakšiem un lombardiem. Vienīgi mans svainis Svens, kurā ir vairāk ļaunuma nekā citos, nemirst, bet pieņemas un dzīvo labi. Nevar saprast, kāpēc Dievs nepadara galu viņam un neļauj dzīvot labākiem karaļiem.

— Dievs viņu satrieks, kad brīdis būs pienācis, — tēvs Vilibalds teica, — tāpat kā viņš iznīcināja Holofernu, kuram nocirta galvu Judīte; vai Sanheribu, asiriešu kungu, kuru nogalināja viņa dēli viņa elka dieva priekšā. Bet reizēm ļaunumam ir sīksta dzīvība, un še ziemeļu zemēs velns ir spēcīgāks nekā citur. To liecina kāda briesmīga zīme, ko nule dzirdējām; jo te sēd šis Spjalle un stāsta, ka viņš palīdzējis nokaut Kristus kalpus pie sava karaļa sārta. Tāda velnišķība nav atrodama nekur citur pasaulē, kā vien še un pie negantākajiem vendiem. Man nav viegli zināt, kā man būt pret tādiem darbiem un to darītājiem. Es varētu teikt tev, Spjalle, ka tu par to degsi mūžīgās elles ugunīs. Bet ar to maz kas būtu pateikts, jo ellē tu nāksi tā vai tā.

Spjalle domīgi noraudzījās klātesošajos.

— Nu es savā neprātā esmu izteicis par daudz,— viņš teica, — tā modinādams dusmas šai priesterī. Bet, ko mēs darījām, bija tikai veca paraža, kas aizvien ir pildīta, zviedru karaļiem aizejot. Bet tu, mājasmāt, teici man, ka neatrodos še starp ienaidniekiem.

— Starp ienaidniekiem tu še neesi, — Odze teica, — un nekas ļauns tev še nenotiks. Bet par to tev nav jābrīnās, ka mēs, kas visi turamies pie Kristus, atrodam, ka nokaut priesterus ir ļauns darbs.

— Viņi ir nu starp svētajiem mocekļiem,— tēvs Vilibalds teica.

— Vai viņiem tur ir labi?— Spjalle jautāja.

— Viņi sēd Dieva visskaidrākajā laimībā, un viņiem klājas daudz labāk nekā cilvēka prāts to spēj aptvert.

— Tad jau viņiem tagad ir daudz labāks liktenis,— teica Spjalle, — jo pie karaļa Ērika viņus skaitīja pie vergiem.

Ilva sāka smieties.

— Un nu tev liekas, ka drīzāk esi pelnījis uzslavu nekā nievas par to, ka esi līdzējis nosūtīt viņus turp,— viņa teica.

Tēvs Vilibalds, bargi viņā paskatījies, teica, ka tāda vieglprātīga valoda viņu skumdinot.

— Kad tu vēl būtu gaisīga jauna meita, tad to vēl varētu saprast, — viņš teica. — Bet nu gan tev vajadzēja būt vairāk nopietnības, kur tu jau esi saprātīga mājas māte ar trim bērniem un daudz esi dzirdējusi pamācību.

— Man tas ir no mana tēva, — Ilva teica. — Neatrodu, ka viņš daudz būtu labojies, lai cik daudz bērnu viņam arī bija un lai kā arī jūs abi ar bīskapu Popo viņu mācījāt.

Galvu purinādams, tēvs Vilibalds lēnām ar roku noglauda sev galvvidu, ko aizvien mēdza darīt, kad iznāca runa par karali Haraldu; jo tur vēl bija zīme, ko bija atstājis krucifikss, kuru karalis reiz nepacietībā bija paķēris un ar to iesitis viņam pa galvu.

— Protams gan, karalis Haralds bija liels grēcinieks, — tēvs Vilibalds teica. — Daudz netrūka, ka es atrastos pie mocekļiem toreiz, kad viņš man iesita. Bet dažā labā ziņā viņš bija līdzīgs ķēniņam Dāvīdam, to vislabāk redz tad, ja viņu salīdzina ar karali Svenu; tas nu gan nezin vai viņam patiktu, ka viņa meita smejas par priesteru nogalināšanu.

— Grēcinieki esam mēs visi, — Odze teica, — un tāds esmu arī es pats; jo ne vienreiz vien esmu pacēlis roku pret priesteriem, kad ieņēmām pilsētas Kastīlijā un Leonā un nodedzinājām viņu baznīcas. Viņi sirdīgi cīnījās pret mums kā ar šķēpu, tā ar zobenu; un mūsu kungs Almansurs mums bija pavēlējis, ka viņi aizvien nogalināmi paši pirmie. Bet tas bija toreiz, kad vēl nekā labāka nezināju, tādēļ manas domas ir tās, ka Dievs man tik bargi nepielīdzinās, ko toreiz darīju.

— Esmu nokļuvis labākā sabiedrībā, nekā domāju, — Spjalle teica.

Jaunais bālais vīrietis ar mazo melno bārdiņu, ceturtais no svešiniekiem, līdz šim bija klusu sēdējis ar skumīgu seju. Nu viņš nopūtās un sāka runāt.

— Visi ir grēcinieki, tas tiesa, — viņš teica. — Bet nevienu nespiež tāda grēku nasta kā mani. Esmu Rainalds, necienīgais Dieva priesteris; biju kanoniķis pie bīskapa Ekarda Šlezvigā. Bet dzimis esmu Cilpichē Lotringā, un agrāk biju maģistrs doma skolā pie kronēšanas baznīcas Āchenā.

— Man gan jāsaka, — Odze teica, — ka labākus ubagus grūti būtu atrast, jo ikvienam no jums ir kāds piedzīvojums. Ja tavs stāsts ir labs, tad labprāt to uzklausīsimies.

— Stāsti par grēkiem aizvien ir labi, — Ilva teica.

— Tikai, ja tajos klausās nopietni un lai mācītos laboties, — tēvs Vilibalds teica.

— Mans stāsts ir dziļi nopietns, — maģistrs sērīgi teica,— jo, jau sākot ar savu divpadsmito gadu, esmu nelaimīgs cilvēks. Jums jāzina, ka kādā zemes alā pie ceļa starp Cilpichi un Heimbachu dzīvo pareģe Radla, kura var redzēt nākotnē. Pie viņas mani aizveda mana māte, kura gribēja zināt, vai viss man padosies labi, ja iestāšos priesteru skolā, jo man bija liela vēlēšanās tapt Kristus kalpam. Pareģe saņēma manas rokas savās un ilgi sēdēja aizvērtām acīm, šūpodamās un kunkstēdama, tā ka es vai beidzos nost no bailēm. Beidzot viņa sāka runāt un teica, ka es būšot labs priesteris un ka daudz kas man labi padošoties. ,,Bet vienu nelaimi tu nes sevī,” viņa teica. „Trīs reizes tu izdarīsi smagu grēku, pie kam otrs grēks būs smagāks kā pirmais un trešais vissmagākais. Tas ir tavs liktenis, no kura tu nevari izbēgt.” Tādi bija viņasi vārdi; vairāk viņa nekā negribēja sacīt. Mēs raudājām abi, māte un es, iedami mājup no viņas, jo abi gribējām, lai es kļūtu svēts vīrs un nekāds grēcinieks. Aizgājām pie mūsu vecā mācītāja prasīt viņam padomu. Viņš teica, ka laimīgs varot teikties tas, kas tiekot cauri tikai ar trim smagiem grēkiem; bet man viņa vārdi nekāda prieka nedarīja. Tā es nokļuvu priesteru skolā Āchenā, un neviens nebija paklausīgāks un čaklāks kā es un vairāk nebaidījās grēka. Kā latīņu valodā, tā liturģijā biju tas labākais, un kad man bija divdesmit viens gads, zināju evaņģēlijus un dziesmu grāmatu no galvas, kā arī lielāko daļu no vēstulēm tesaloniķiešiem un galatiešiem, kas daudziem bija par grūtu, tā ka doma prāvests Rumolds mani visai uzteicai un pieņēma mani par savu diakonu. Doma prāvests Rumolds bija vecs vīrs ar dārdošu balsi un lielām izbolītām acīm, un daudzi drebēja viņa priekšā. Visvairāk virsi zemes, izņemot Kristus baznīcu, viņš mīlēja divas lietas: vircotu vīnu un zinības. Viņš piekopa zinības, tik grūtas un svešas, ka tikai retais zināja to nosaukumu, kā piemēram astroloģiju, mantiku un algoritmu. Par viņu stāstīja, ka viņš varējis sarunāties ar ķeizarieni Teofānu viņas pašas bizantiešu valodā. Jo savās jaunības dienās viņš bija apmeklējis Austrumzemi kopā ar( mācīto bīskapu Liut-prandu no Krcmonas un zināja par to stāstīt savādas lietas. Visu savu mūžu viņš bija vācis kopā grāmatas, un viņam to bija kādas septiņdesmit gabalas. Vakaros, kad ienesu viņam siltvīnu viņa kambarī, viņš iepazīstināja mani ar mācītām lietām vai lika man lasīt priekšā no divu vecu skaldu darbiem, kas viņam piederēja. To vienu sauca Stāciju; grūtos vārdos viņš apdziedāja seno karu starp bizantiešiem pie kādas pilsētas vārdā Tēbe. Otru, kuram bija Ermoldus Nigel-lus vārdā, bija vieglāk saprast; viņš apdziedāja dievbijīgo ķeizaru Ludvigu, lielā ķeizara Kārļa dēlu, un viņa karagājienus pret pagāniem Spānijā. Doma prāvests bieži rēca uz manis vai sita man ar savu spieķi, kad nepareizi lasīju Stāciju, teikdams, ka man viņš jāmīlot un jālasot rūpīgi, jo viņš bijis pirmais dzejnieks Romā, kas licis kristīties. Gribēju doma prāvestam darīt pa prātam,, lai izbēgtu viņa spieķim, un tādēļ darīju visu, ko spēju, tomēr neko daudz es šo dzejnieku

nevarēju mīlēt, kaut arī centos to darīt. Bet doma prāvestam bija vēl kāda dzejnieka darbi; šī grāmata bija iesieta skaistākos vākos kā citas. Reizēm redzēju viņu pār to noliekušos murminām. Tādās reizēs viņš izskatījās apmierināts un sūtīja mani atnest vēl vīnu; bet no šīs grāmatas viņš man nekad nelika priekšā lasīt. Mana ziņkārība tādēļ aizvien pieauga, un vienā vakarā, kad viņš atradās viesībās pie bīskapa, es iegāju viņa kambarī meklēt šo grāmatu, kuru atradu mazā lādītē zem sola pie sienas. Pirmais, kas šai grāmatā stāvēja, bija svētā Benedikta noteikumi dievbijīgai dzīvei; tad nāca kāda dievbijīga angļu vīra, saukta Aldhelmus, slavas* dziesma šķīstībai. Pēc tam kāda gara dzeja, skaisti un ar vislielāko rūpību norakstīta. Tā saucās Ars Amandi, kas iztulkojot nozīmētu Māksla mīlēt, to bija rakstījis kāds vecās Romas dzejnieks vārdā Ovidijs, kurš droši vien nekad nebija ticis kristīts.

Maģistrs skumīgi paskatījās uz tēvu Vilibaldu, kad bija tik tālu nokļuvis savā stāstā, un šis domīgi palocīja galvu.

— Par šo rakstu esmu dzirdējis runājam, — viņš teica, — un zinu, ka to daudzina ģeķīgi mūki un mācītas mūķenes.

— Tā ir īsts paša Belcebula brūvējums,— maģistrs teica, — un tomēr saldāka kā medus. Man nācās grūti pilnīgi saprast šo rakstu, jo tas bija pilns tādiemļ vārdiem, kas nav atrodami ne evaņģēlijos, ne apustuļu vēstulēs, pat ne Stāci-jā; bet mana dedzība bija tikpat liela. Par tā saturu es nekā negribu sacīt, vienīgi tikai to, ka tas bija pilns glāsainības, smaržas, jauka melodiskuma un visādu kaislu rotaļu, kādas vien iedomājamas starp vīrieti un sievieti. Vispirms es domāju, ka tas droši vien ir grēks tādas lietas lasīt, bet tad es, velna iečukstējuma pamudināts, ātri apdomājos, un man šķita, ka tas, ko var lasīt kāds zināms doma] prāvests, arī man nevar būt nekāds grēks. Šis nekaunīgais Ovidijs tiešām bija liels dzejnieks, kaut arī pilnīgi atdevies velna varā; un viņa

vārsmas, savādā kārtā, pašas no sevis palika man prātā; daudz labāk nekā vēstule galatiešiem, kaut gan es daudz ar to nopūlējos. Lasīju, kamēr izdzirdu doma prāvesta soļus ārpusē pie mājas; tovakar viņš mani bargi pārmācīja ar savu spieķi, jo biju aizmirsis sagaidīt viņu ar lukturi un atbalstīt viņu ceļā uz māju. Bet par pārmācību es daudz neko nebēdāju, jo man bija cits par ko domāt. Un vēl divas reizes, kad viņa nebija mājā, devos/ viņa kambarī un izlasīju dzeju līdz galam. No tā ar mani notika liela pārmaiņa, tā ka, apkārt staigājot, man prāts pastāvīgi bija pilns grēka un skaistu vārsmu. Savu zināšanu dēļ es nu kļuvu par maģistru dom-skolā, un viss man izdevās labi, līdz reiz tiku aizsaukts pie bīskapa. Viņš teica, ka bagātais tirgotājs Dūdo Māstričtas pilsētā, kura dievbijība esot vispār pazīstama un kurš baznīcai devis lielas dāvanas, meklējot dievbijīgu un zinīgu priesteri, kas lai mācītu viņa dēlam kristīgus tikumus, bet vēl jo vairāk iemācītu viņam rakstīt un rēķināt. Tam nu bīskaps bija izraudzījies mani, jo doma prāvests ieskatīja mani par labāko no jaunajiem, kurš vienīgais kaut ko zināja no grūtās skaitļošanas mākslas. Lai es varētu arī vadīt viņu dievlūgšanas, labais bīskaps iecēla mani par presbiteri ar tiesību uzklausīt grēku sūdzēšanu, pēc kam es tūliņ devos uz Māstričtas pilsētu, kur mani gaidīja velns.

Abām rokām galvu satvēris, viņš skaļi ievaidējās.

— Līdz šim nekā liela no tava stāsta nav bijis, — Odze teica, — bet varbūt tagad nāks kas labāks. Stāsti nu, kāda tad bija tā tava sastapšanās ar velnu.

— Nesastapos ar viņu miesīgā veidā, — maģistrs turpināja, — bet arī jau tā ļaunuma bija diezgan. Tirgotājam Dūdo bija liels nams pie upes. Viņš laipni saņēma mani, un ik rītu un ik vakaru es turēju lūgšanu viņa saimei. Es cītīgi mācīju viņa dēlu; un reizēm arī pats Dūdo sēdēja un klausījās mūsos, jo viņš tiešām bija dievbijīgs vīrs un bieži vēlēja man

netaupīt rīkstes. Viņa sievai bija Alchmunda vārdā, un mājā atradās arī kāda no viņas māsām, vārdā Apostolika, kura bija atraitne. Abas viņas vēl bija jaunas un skaistas uzskatīt. Viņu izturēšanās bija tikumīga un tikla, gaita lēna, acis nolaistas, un lūgšanas stundās neviens nebūtu varējis izturēties bijīgāk kā viņas. Bet kaut gan netiklais Ovidijs man vēl aizvien bija prātā, es neuzdrošinājos daudz uz viņām skatīties un runāt nepavisam. Viss nu gāja labi līdz tam laikam* kad tirgotājs devās projām lielā ceļojumā uz dienvidiem un uz Lombardiju. Pirms aizbraukšanas viņš izsūdzēja grēkus un apsolīja bagātas dāvanas baznīcai pēc laimīgas mājās atgriešanās. Pieteicis visai savai saimei, viņš lika man apsolīties, ka ik dienas aizlūgšu par viņu. Tad viņš ar vīriem un zirgiem devās projām. Viņa sieva un viņas māsa stipri raudāja pie atvadīšanās. Bet viņu asaras drīz nožuva, un nu viņas sāka citādi izturēties nekā agrāk. Saimes lūgšanas stundās viņas joprojām izlikās dievbijīgas; bet nu viņas labprāt nāca klausīties manī un manā skolniekā. Viņas sačukstējās, manī raudzīdamās, vai lika bērnam iet atpūsties vai pie savām rotaļām, jo gribot jautāt man padomu svarīgās lietās. Viņas brīnījās, ka, neskatoties uz savu jaunību, esmu tik nopietns, un Apostolikas kundze vēlējās zināt, vai tas taisnība, ka visi jauni priesteri baidoties no sievietēm. Viņa teica, ka tagad viņas abas esot uzskatāmas kā divas sērojošas atraitnes, kurām tiešām esot vajadzīgs iepriecinājums un apmierinājums. Viņa teica, ka viņas abas gribot sūdzēt grēkus pirms Lieldienām, un Alchmunda gribēja zināt, vai man esot tiesības piešķirt grēku piedošanu. Atbildēju, ka bīskaps man uz to ir devis atļauju, jo šis nams bija pazīstams ar savu lielo dievbijību un še nekādi lieli grēki nevarēja būt sūdzami. Viņas sasita rokas, par to priecādamās; un velns visā nopietnībā uzsāka savu rotaļu ar mani, tā ka manas domas aizvien vai-rāk kavējās pie šīm abām sievietēm. Savas labās slavas dēļ

viņas nekad vienas pašas nevarēja iet pa pilsētu; to Dūdo cieši bija noliedzis, uzdodams mājas pārvaldniekam uz to raudzīties, ka šis noteikums tiek izpildīts; tādēļ viņas bija metušas acis uz mani un vilināja mani uz grēku. Man vajadzēja būt pastāvīgam un pamācīt viņas vai bēgt no viņām, kā dievavīrs Jāzeps darīja Potivāra namā; bet Jāzeps jau nekad nebija lasījis Ovidija, un tādēļ viņam bija vieglāk kā man. Kad viņās raudzījos, manos skatienos jau vairs nebija šķīstības un bijības, bet tikai grēks un iekāre. Trīcēju, kad viņas man tuvojās, tomēr neuzdrošinājos neko iesākt savas jaunības un piedzīvojumu trūkuma dēļ. Bet šīs sieviete, kuras tāpat kā es bija pilnas grēcīgu domu un daudz uzņēmīgākas, tādēļ nezaudēja drosmi. Un vienā naktī, kad gulēju savā kambarī, pamodos no tā, ka kāda sieviete iegulās manā gultā. Nevarēju nekā izteikt aiz lielām bailēm un prieka; bet viņa čukstēja, ka tuvojoties pērkons un viņai esot ļoti bail. Pie šiem vārdiem viņa mani apskāva un dedzīgi sāka mani skūpstīt. Kāda spoža zibšņa gaismā redzēju, ka tā bija Apostolika; un lai gan man parasti arī pašam bija ļoti bail no pērkona, šoreiz man nebija laika domāt par to. Bet pēc kāda brīža, kad ar viņu biju baudījis mīlestību, kas bija daudz jaukāka nekā viss, par ko Ovidijs dziedājis, dzirdēju pērkonu nākam aizvien tuvāk. Lielu baiļu pārņemts, gaidīju, ka mani tūliņ ķers Dieva zibens. Tas tomēr nenotika; un nākošā naktī, kad Alchmunda atnāca pie manis, tikpat dedzīga kā māsa, nekāds pērkons nebija manāms. Mani aizvien vairāk pārņēma kaislība, kurai nodevos ar bezbailīgu un priecīgu prātu. Abas sievietes bija draudzīgas un labprātīgas; nekad viņas neķildojās ne ar mani, ne viena ar otru, un nekā ļauna pie viņām nebija, izņemot viņu lielo miesas kārību. Nejuta viņas arī nekādu baiļu, ne nožēlošanas, izņemot lielās bailes, ka kalpones manīs, kas viņām bija ar mani. Bet velns uzticīgi stāvēja viņām klāt, jo vai tad ir vēl kas, kas

viņam darītu vairāk prieka kā likt klupt Kristus kalpam? Kad nu atnāca Lieldienas, visi mājas ļaudis pēc kārtas izsūdzēja man grēkus. Pašas beidzamās atnāca Alchmunda un Apostolika, kuras nopietni izstāstīja visu, kas starp mums bija noticis, un es biju spiests piešķirt viņām pilnīgu Dieva piedošanu. Tā bija briesmīga lieta to darīt; jo, lai nu gan viss grēks tagad gulās uz manis, sajūta tomēr bija tāda, ka esmu vēlējies pievilt Dievu.

— Ceru, ka tu pēc tam esi paspējis laboties, — tēvs Vili-balds cieši noteica.

— Tā ir arī mana cerība,— maģistrs atbildēja. —Bet mans liktenis ir pareģes pieminētie trīs grēki. Tomēr pilnīgi velna tīklos sapinies nebiju, jo ik dienas turēju aizlūgšanu par tirgotāju, kā biju solījies, lai nekādas briesmas viņam ceļā nedraudētu un lai viņš laimīgi atgrieztos mājās; beidzot pat divas reizes dienā, lai mazinātu lielās bailes un nožēlošanu, ko jutu. Bet šīs bailes kļuva aizvien grūtāk panesamas. Beidzot, naktī pēc Kristus augšāmcelšanās dienas, es vairs ilgāk nespēju izturēt; slepeni no mājas un no pilsētas aizbēdzis, es, ceļā ubagodams, devos projām, līdz nonācu pie savas mātes. Viņa bija dievbijīga sieva un, kad viņai visu izstāstīju, daudz raudāja. Tad, mani mierinādama, viņa teica, ka neesot jau ko brīnīties, ka sievietes, mani ieraudzījušas, paliekot bez prāta un ka tādas lietas notikušas biežāk, nekā tas ļaudīm esot zināms. Vienīgais, ko es tagad varot darīt, tā viņa teica, esot griezties atpakaļ pie labā doma prāvesta un teikt viņam, kā viss noticis. Viņa svētīja mani, kad devos projām, lai darītu, kā viņa bija teikusi. Noraudzīdamies manī lielām acīm, doma prāvests Rumbolds gribēja zināt, kādēļ esmu atnācis atpakaļ. Un ar asarām es nu izstāstīju viņam visu, patiesīgi no sākuma līdz beigām. Viņš nikni rūca, izdzirdis, ka esmu lasījis Ovidijui bez viņa atļaujas; bet kad tiku pie tā, kas man bija noticis ar abām sievietēm, viņš ar dārdošiem smiekliem sita sev pa ceļiem. Viņš vēlējās dzirdēt visu visos sīkumos, un vai abas sievietes ar mani bijušas apmierinātas. Tad viņš nopūzdamies teica, ka jaunība esot tas labākais laiks un ka nekāda doma prāvestība visā ķeizar-valstī nevarot to atsvērt. Bet, man stāstu turpinot, viņš sadrūma aizvien vairāk un, kad biju nokļuvis līdz beigām, sita ar dūri galdā, kliegdams, ka esmu smagi noziedzies un ka šī lieta ir jāizlemj bīskapam. Kad bijām nogājuši pie bīskapa un viņš bija dabūjis dzirdēt visu, kas bija noticis, viņš ar doma prāvestu bija vienis prātis, ka esmu smagi noziedzies un divās lietās pārkāpis savus amata pienākumus: biju aizbēdzis no vietas, kurp viņš mani bija nosūtījis, un atklājis grēku sūdzēšanas noslēpumu, izstāstīdams savai mātei, kas bija noticis starp mani un abām sievietēm. Mana maucības lieta, tā viņš teica, esot gan nopietna, bet samērā) parasta lieta, par ko nebūtu daudz ko runāt, salīdzinot ar pārējo, ko varēja izlīdzināt vienīgi ar grūtiem grēku nožēlošanas darbiem. Bet tā kā mani pārkāpumi neesot izdarīti ļaunprātīgā nolūkā, bet vienīgi aiz nesaprašanas, viņi domājot būt pret mani cik vien iespējams lēnprātīgi un ļāva man izvēlēties starp trim grēku nožēlošanas darbiem: vienu gadu pildīt dvēseles gana pienākumus pie spitālīgajiem lielajā hospitālī pie Jiliches; vai doties kā svētceļniekam uz Svēto Zemi un pārnest mājās kronēšanas baznīcai eļļu no Eļļas kalna un ūdeni no Jordanas upes; vai arī doties atgriešanās darbā pie dāņiem. Viņu lēnprātības stiprināts, jutu dedzīgu vēlēšanos izpirkt savu grēku. Tādēļ izvēlējos grūtāko; un tā es tapu nosūtīts pie bīskapa Ekarda Hēdebijā. Viņš laipni saņēma mani un drīz iecēla mani par kanoniķi manu zināšanu dēļ. Pie viņa paliku divus gadus, cītīgi kalpodams Dievam kā maģistrs tai skolā, ko viņš bija atvēris, līdz atkal mans liktenis lika man pastrādāt manu otru grēku.

— Esi nu gan tu priesteris, — Odze teica, — ar visiem

saviem grēkiem un savām trakām sievām. Bet vēl mēs neesam dzirdējuši, kādēļ tu esi ieradies še.

— Kādēļ tu, kā saprātīgs cilvēks, neapprecējies, — Ilva teica, — ja tava kāre pēc sievietēm ir tik liela?

— Daži jau pastāv, ka ir labāk, ja priesteris paliek neprecējies, — maģistrs teica. — Te jau arī jūsu pašu mācītājs dzīvo bez sievas; kaut gan viņš varbūt ir svētāks nekā es un stiprāks pret kārdināšanām.

— Man ir bijušas citas lietas par ko domāt, nevis sievietes, — tēvs Vilibalds teica, —un nu, paldies Dievam, esmu jau pietiekami vecs, lai vairs nekristu tādā kārdināšanā. Bet šai lietā pat jau starp svētajiem apustuļiem ir valdījušas! dažādas domas. Pats Svētais Pēteris bija precējies vīrs, un pat ceļojumos pie pagāniem viņš ņēmis sievu līdz. Tas tomēr nedarīja prieka Svētajam Pāvilam, kurš palika neprecējies un kuram varbūt tādēļ pietika laika gariem ceļojumiem un lielai rakstīšanai. Jau) sen svēti vīri ir sākuši domāt, ka Svētajam Pāvilam ir bijusi taisnība, un Svētā Benedikta abati Francijā nu turas pie tā, ka ikvienam priesterim jādzīvo neprecējuša-mies un vislabāk pilnīgā šķīstībā. Manas domas tomēr ir tās, ka paies vēl laiks, pirms visi priesteri ar to saradīs.

— Tā tas ir, — maģistrs teica. —Zinu, ko sludina franku abats Udū un viņa mācekļi, ka laulība Kristus kalpiem ir ļaunums, un man viņu uzskati šķiet pareizi. Bet velnam ir daudz visādu ķērienu, un viņš ir neizsakāmi viltīgs. Tāds, kādu jūs mani še redzat, esmu izstumts tuksneša ceļinieks, tādēļ ka liedzos iestāties laulībā. Tas ir otrs no grēkiem, ko man ragana pareģoja. Un mani pārņem drausmas, domājot par to, kāds var būt trešais.

Visi nu labprāt gribēja dzirdēt, kas viņam bija noticis, un, pēc tam kad Ilva viņam bija ielējusi dzērienu ko stiprināties, viņš iesāka stāstīt savu otru grēku.

ASTOTĀ nodaļa

Par grēcīgā maģistra otru grēku un par grēka izpirkšanu, kāda viņam bija uzlikta.

A. r to lieta ir tāda, — viņš skumjā balsī turpināja, — ka netālu no Hedebijas dzīvo kāda sieva, vārdā Tordisa. Viņa ir no ievērojamas dzimtas un pieder pie bagātākajiem novadā; viņai pieder plaši lauki un lieli ganāmpulki; dzimusi un augusi viņa ir pagānismā. Savas bagātības dēļ viņa ir bijusi precējusies trīs reizes, lai gan vēl ir jauna, un visi viņas vīri ir ņēmuši varmācīgu galu kara gājienos un ķildās. Kad bija nogalināts trešais, viņa kļuva drūma un pati no sevis atnāca pie bīskapa Ekarda, teikdamās gribam meklēt palīdzību pie Dieva. Viņa nu tapa pamācīta, un bīskaps pats viņu nokristīja. Pēc tam viņa bieži jāšus ieradās uz mesu ar lielu pavadonību, troksni un ieroču šķindoņu, it kā kāds kara virsaitis. Viņas lepnība bija liela un prāts iedomīgs, un sākumā viņa liedzās nolikt ieročus, pirms ieiet baznīcā; jo tas izskatīšoties nožēlojami, tā viņa teica. Bet bīskaps beidzot viņu pierunāja; viņš vēlējās, lai visās lietās esam pacietīgi ar viņu, jo no viņas Dieva baznīcai varēja celties liels labums. Un viņa tiešām arī, vairāk nekā vienreiz, ieradās pie bīskapa ar labām dāvanām. Tomēr viegli panesama viņa nebija, un visgrūtāk ar viņu bija man. Jo, mani ieraugot, viņā bija pamodusies kaislība, un reiz pēc mesas viņa viena pati stāvēja ieroču priekšnamā, mani gaidīdama, un izlūdzās manu svētību. To no manis saņēmusi, viņa, cieši manī noraudzīdamās, teica, ka, ja es ļautu ataugt matiem un bārdai, kā vīram pieklājas, es derētu kam citam nekā tikai noturēt mesas. „Bet: pie manis tu būsi gaidīts viesis un savu apmeklējumu nenožēlosi,” viņa teica. Tad, mani aiz ausīm saņēmusi, viņa nekautrīgi noskūpstīja mani, lai gan mans diakons stāvēja līdzās, pēc kam atstāja mani lielā kaunā un izbailēs. Es tagad, paldies Dievam, tomēr biju stiprs pret sievietēm un apņēmies dzīvot nevainojami; turklāt viņa skaistumā nevarēja sacensties ar tām divām, kas Māstričtā mani bija pavedušas. Tādēļ nebaidījos, ka kritīšu grēkā ar viņu; bet es bijos viņas trakuma. Par nelaimi labā bīskapa Ekarda nu nebija mājās, jo viņā bija devies uz baznīcas sanāksmi Maincā. Pierunāju diakonu, kurš savā nesaprašanā daudz smējās, nekā par redzēto nevienam neteikt; bet tai vakarā es dedzīgi izlūdzos Dieva palīdzību pret šo sievieti. No tā jutos brīnišķīgi stiprināts. Domājos saprotam, ka viņa sūtīta man ceļā, lai es varētu parādīt, cik izturīgs es tagad biju pret miesas vilinājumiem. Bet nākošā reizē, kad viņa ieradās baznīcā, es tomēr atkal jutu lielas bailes; un, cik vien ātri varēdams, vēl dziedāšanai skanot, iebēgu sakris-tejā, lai no viņas tiktu vaļā. Bet, ne no viena nekautrēdamās, viņa panāca mani, pirms vēl biju paguvis izkļūt ārā, man noprasīdama, kādēļ es pie viņas nebiju rādījies, lai gan viņa mani ielūgusi. Atbildēju, ka visādas svarīgas lietas aizņēmušas manu laiku. „Nekas nav tik svarīgs, kā tas,” viņa teica, „jo tu esi vīrs, kuru gribu apprecēt, lai gan tu esi noskūts. Domāju, ka tev pietiks saprašanas nelikt man sēdēt

un gaidīt, pēc tā ko tev pēdējo reizi liku manīt.” Es nu biju lielā apmulsumā un zināju tikai atbildēt, ka daudzu lietu dēļ nekādā ziņā nevarēšui atstāt baznīcu, kamēr bīskapa nebija mājā. Tad tomēr jutos drošāks un nopietni teicu viņai, ka Kristus kalpam patiesībā jādzīvo neprecētam, un ka visi svētie baznīcas tēvi vienprātīgi nosoda sievieti, kas ceturto reizi grib iestāties laulībā. Viņa nobāla pie maniem vārdiem un nāca man klāt, neļaudama man līdz galam izrunāt. „Vai tu esi izrāmīts kā jūga vērsis?” viņa teica. „Jeb vai tu domā, ka esmu par vecu?” Viņa izskatījās bīstama savās dusmās, un es, krucifiksu satvēris, turēju to viņai priekšā, sākdams skaitīt lūgšanu ļaunu garu atvairīšanai, bet viņa izrāva to man no rokām ar tādu spēku, ka nenoturējās un, atmuguriski nogāzdamās, atsitās ar galvu pret lielo tērpu lādi. Viņa tomēr tūliņ atkal uzlēca kājās, skaļi saukdama pēc palīdzības; un arī es darīju to pašu, pats to neapzinādamies. Ar to piepildījās mans liktenis, kuram izbēgt nebija iespējams. Jo cīņā, kāda nu izcēlās kā baznīcā, tā ieroču priekšnamā un ārpusē starp viņas pavadoņiem, kas gribēja palīdzēt viņai, un starp goda vīriem no pilsētas, kas gribēja palīdzēt man, abās pusēs tika nogalināti vīri, starp kuriem bija arī kāds apakšdiakons, kuru sadūra zobeniem, kā arī kanoniķis An-dreass, kurš bija atskrējis no bīskapa mājas apmierināt cīnītājus un no akmens sviediena pa galvu nākošā dienā nomira. Beidzot šī sieva tika aizdzīta ar visiem saviem vīriem, kas viņai vēl bija palikuši. Mans izmisums bija liels, kad redzēju, kas bija noticis un ka manis dēļ bija nogalināti priesteri. Kad atgriezās bīskaps Ekards un dabūja zināt visu, kas bija noticis, viņš atrada, ka lielākā daļa vainas krīt uz mani, jo viņš bija pavēlējis, ka mums pretļ Tordisu visiem jāizturas ar pacietību, un šai ziņā es smagi biju grēkojis. Tas pareizākais, tā viņš teica, būtu bijis darīt viņai pa prātam. Lūdzu viņam uzlikt man to bargāko sodu, jo apzinos savu grēku, kaut gan no tā izbēgt man nav bijis iespējams. Izstāstīju viņam raganas pareģojumu, kā arī, ka nupat notikušais bija otrs no tiem trim grēkiem, kuriem man neizbēgt. Bīskaps teica, ka labprāt negribētu, lai es atrastos Hēdebijā, kad pienāks kārta manam trešajam grēkam. Beidzot tika izdomāts mans grēka izpirkšanas darbs. Viņš man pavēlēja doties augšā pie mežonīgajiem smolandiešiem izpirkt centīgo Dieva kalpu tēvu Sebastijanu, kurš pirms trim gadiem turp aizsūtīts aiznest viņiem evaņģēliju un no tā laika smok grūtā verdzībā pie viņiem. Tagad atrodos ceļā uz turieni, un šis ir mans uzdevums. Nu jums par manām nelaimēm ir zināms tikpat daudz kā man pašam.

Tā viņš nobeidza savu stāstu, un Ilva smiedamās ielēja viņam alu.

— Tā rādās, ka tev ar sievietēm neveicas, lai ko tu arī darītu, — viņa teica, — lai gan tu esi lasījis grāmatā, kā viņas jāmīl. Tā vien, liekas, ka tev arī šai pusē nebūs labākas laimes ar viņām.

Bet maģistrs Rainalds lēnprātīgi atbildēja, ka par tādām blēņu lietām viņš nu vairs nedomājot.

— Tu liecies esam vientiesīgs! vīrs nevien ar sievietēm, bet arī citās lietās, — Odze teica, — tāpat kā tavs svētais bīskaps, ja tu domā, ka varēsi atgriezties atpakaļ ar izpirktu priesteri vai kaut tikai dzīvs, ja tu nes sev līdz zeltu un sidrabu pie smolandiešiem.

Maģistrs sērīgi smaidīja, galvu purinādams.

— Ne zelta, ne sidraba sev līdz nenesu, — viņš teica, — jo ne ar tādām lietām Sebastijana tēvs ir izpērkams. Man turpretim jāpaliek verdzībā viņa vietā. Esmu jaunāks un stiprāks, tādēļ apmaiņa varētu viegli notikt. Ar to es kaut cik varētu izlīdzināt grēku, ka esmu bijis vainīgs pie divu priesteru nāves.

Visi par to brīnījās un vispirms negribēja ticēt, ka viņš domā nopietni. Bet maģistrs palika pie tā, ko bija teicis.

— Domājos esam tikpat labs kristīgais kā citi, — Odze teica, — tomēr man šķiet, ka es drīzāk būtu gatavs pastrādāt visus grēkus, nekā pats atdotos verdzībā.

Tēvsi Vilibalds teica, ka tāds kristīgs darbs neesot katram pa spēkam, bet ka maģistrs darot pareizi.

— Un ilga tava verdzība nebūs,— viņš viņam teica, — jo nu mēs neskaitām vairāk kā piecus gadus līdz^1 Kristus atnākšanai, pēc tās aplēses, kādu lielākā daļa mācītu vīru uzskata par pareizu. Un ja nu tu tagad; bīsies no sievām un nekritīsi nelaimē ar tām, var notikt, ka tu pagūsi nokristīt daudz smolandiešu, pirms šī diena atnāks. Tad tu mierīgi varēsi stāties tā Kunga soģa krēsla priekšā.

— Ir taisnība, ko tu saki, — maģistrs teica, — arī es pats esmu domājis par šīm lietām. Tas ļaunākais tomēr ir tas, ka man vēl ir pastrādājams mans trešais grēks, kurš pēc raganas pareģojuma būs tas lielākais.

Neviens še nekāda mierinājuma viņam nezināja, tikai Odze izteica cerību, ka uz šo trešo grēku vēl kādu laiku būs jāgaida.

— Jo es nelabprāt redzētu, — tā viņš teica, — ka tu to pastrādā, manās mājās viesodamies. Bet nu man jums visiem ir jāsaka, kā tev, mācītāj, tā tev, Spjalle, un jums abiem īru meistariem, ka labprāt varat pie manis palikt, cik ilgi to paši atrodat par labu.

— To saku arī es, — Ilva teica.

Visi par to pateicās; bet Spjalle teica, ka domājot uzkavēties tikai nedaudz dienu.

— Jo nevaru ceļā kavēties, — viņš teica, — ar zviedru karaļu laimi manā glabāšanā.

Abi āksti teicās gribam turēties kopā ar Spjalli, jo domājot doties uz Upsalu tāpat kā viņš. Un jai tur viņiem nepatiktu, bija jau vēl citi karaļi ko izvēlēties.

— Tad mēs varbūt iesim uz Norvēģiju,— viņi teica, — jo tur tagad valda Ūlavs Trigvesdēls, kurš, kā dzird, esot kļuvis labs kristīgais. Vai arī mēs brauksim uz austrumiem pie karaļa Valdemāra, Gordarīkē, kuram esot liela vara un bagātība un kurš esot devīgs pret vīriem, kas esot; zinīgi kādās mākslās.

— Līdz viņam ir tāls ceļš, — Odze teica.

— Esam še virs zemes ceļinieki, kam nav savas mājas, — viņi teica, — bet tik tālu, kamēr vēl atrodami karaļi, ejam labprāt, jo pie visiem esam gaidīti viesi. Bet vēl aiz Gorda-rīkes valda ķeizars Basilijs, kuru dēvē par Bulgāru Nogalinātāju un kurš ir varenākais no pasaules kungiem, pēc tam kad karalis Haralds un karalis Ēriks ir miruši; kaut gan to dzirdēt varbūt nepatiktos jaunajam ķeizaram Vāczemē, ne arī karalim Briānam mājās pie mums. Esam dzirdējuši tālu braukušus vīrus sakām, ka ķeizara ākstiem Miklagordā tiekot parādīta liela cieņa un viņi varot izdarīt lielas lietas; bet sevišķi esam dzirdējuši stāstām par kādu mākslas darbu, ko viņi pastrādājuši vecā vācu ķeizara sūtņa priekšā, toreiz kad Miklagordā valdījis ķeizars Nikofors. To viņi izdarījuši, brīnišķīgā kārtā uzrāpdamies kādā kārtī, bet to mākslu mēs neprotam, kaut gan citādi domājamies zinām vairāk nekā citi. Tādēļ vērts būtu redzēt, cik īsti izveicīgi viņi ir, un rādīt viņiem, ko iespēj Eires meistari. Protams, liels gods mums būtu arī izrādīt savas mākslas ķeizaram Basilijam, tāpat kā viņam' uzņemt mūs pie sevis. Bet vispirms mēs tagad domājam doties uz Upsalu, tādēļ tas labākais būs turēties kopā ar Spjalli. Jo kopā ar viņu ir labi iet ubagojot.

Tā palika. Un pēc dažām dienām, kad bija jutis savus spēkus pieaugam, Spjalle piesēja atkal karaļa zobenu sev pie kājas, un viņš un abi meistari paņēma savas kules un ubagu spieķus. Saņēmuši bagātīgu ceļa maizi no Āsas un Ilvas, viņi teica, ka viņiem neesot nekādas cerības vēlreiz sastapt tādu viesmīlību, kāda viņiem parādīta šai vietā.

— Un ja mums vēl gadītos redzēties,— Felimids teica Odzēm pie atvadīšanās, — neaizmirsti, ka aizvien būsim tev labi draugi.

— Es gan vēlētos jūs vēlreiz atkal redzēt,— Odze teica, — bet ja ceļš jūs aizvedīs uz Miklagordu, tad tā paliks tikai vēlēšanās. Jo še es nu dzīvoju klusībā un redzu bērnus piedzimstam un ražas nobriestam, un droši vien nekad vairs nedošos kādā ceļojumā.

— Ko var zināt? Ko var zināt?— mazie, garausainie vīriņi teica.

Ar galvas mājienu atsveicinājušies un no tēva Vilibalda svētību saņēmuši, viņi devās ceļā Spjallem līdz.

Bet maģistrs Rainalds vēl kādu laiku palika pie Odzes; jo tika atzīts, ka tas viņam būs tas labākais. Visi bija vienis prātis, ka viņš viens pats uz savu roku nevar doties augšā pāri robežai, lai meklētuļ pēc Sebastijana tēva, jo tad viņš varēja tikt sagūstīts vai nogalināts bez jebkāda labuma, iekām viņš vēl kaut ko būs paspējis izdarīt. Tā tika nolemts, ka viņam jāpaliek Grēningē, līdz pienāks laiks lielajam ro-bežnovadu tingam pie Krākes akmens, kam drīzumā vajadzēja sākties. Jo tur, tā Odze teica, varbūt varēs kaut ko izdarīt, kas sekmēs viņa uzdevumu.

DEVĪTĀ NODAĻA

Kā maģistrs meklēja teles un sēdēja ķiršu kokā.

Palika tā, kā Odze bija teicis, un maģistrsi Rainalds vasaru varēja pavadīt Grēningē. Viņš palīdzēja tēvam Vili-baldam, kad tas turēja dievkalpojumus mājas ļaudīm un tiem no nule kristītajiem novadā, kuri atrada, ka viņiem jāpilda solījums atnākt. Viņš tūliņ kļuva pazīstams ar savu dziedāšanu mesā, kas bija skaistāka nekā jebkad bija dzirdēts. Sākumā jaunkristītajos vēlēšanās ierasties bija pavisam maza, bet kad izplatījās valodas par maģistra dziedāšanu, nācēji radās aizvien vairāk; un par sievām stāstīja, ka tās sēdējušas asarainām acīm, viņam dziedot. Tēvs Vilibalds bija ļoti apmierināts ar šo palīdzību, jo pats' viņš nekāds dziedātājs nebija.

Bet citādi ar maģistra noderību stāvēja bēdīgi. Odze, kurš pa darbdienām gribēja likt viņu pie darba, vēlējās zināt, kam viņš būtu noderīgāks, bet bija ļoti grūti atrast darbu, kas viņam būtu piemērots. Viņš bija nepraša visās lietās un bez jebkādas izveicības darba rīku lietošanā. Odze teica:

— Tas ir bēdīgi; jo drīz tev būs jāvergo augša Smolandē, un ar dziedāšanu vien tev tur labi neklāsies. Tev pašam būtu labāk, ja tu varētu šo to iemācīties, kamēr tu esi še pie manis, jo tā tu sev aiztaupītu daudz svītru uz muguras.

Maģistrs nopūzdamies atzina, ka Odzēm bija taisnība. Viņam nu bija jāmēģinās visādās vieglās lietās, bet nekas viņam neizdevās. Kad viņu pielika pie zāles pļaušanas, bija žēl skatīties, jo viņš nekādi nevarēja saprast, kā izkapts jāstrīķē. Galdnieka darbā viņš bija neiespējams, lai gan Raps un Odze mācīja viņu ar lielu pacietību. Kad viņam bija jācērt žagari maizes krāsnij, viņš iecirta sev kājā un vaimanādams, asinīm plūstot, gulēja uz zemes, līdz pienāca ļaudis. Un kad viņš atkal bija vesels un kopā ar kādu vīru bija izsūtīts pārcilāt auklas upē, viņš nobijās no liela zuša„ kurš viņam bija aptinies ap roku, un pie tam apgāza bluķeni, tā ka viss loms aizgāja postā un abi viņi tikai ar mokām izglābās krastā. Tā viņš tika ieskatīts kā varonis baznīcā un arī kā labs cilvēks saimes pulkā vakaros, kad visi sēdēja katrs ar savu rokdarbu un viņš stāstīja par svētajiem un par ķeizariem, bet visās citās lietās kā nepārspējams neveiklis, kuršf nekā no tā nesaprata, kas katram vīram ir jāzina. Tomēr neieredzēts viņš nebija; un to varēja manīt, ka visas sievietes, sākot ar Āsu un Ilvu un beidzot ar visjaunāko no kalponēm, rūpējās par viņu, aizvien atrazdamas viņam kādu aizbildinājumu.

To pavasari agri Raps Vienacis bija apņēmis sievu, kuplu zemnieka meitu, Torgunnu vārdā, kuru viņš, neskatoties uz savu vienu aci, bija, ieguvis bez kādām grūtībām tās cieņas dēļ, kas viņam bija kā tālu braukušam vīram un veiklam ieroču nesējam. Uz Rapa pavēli viņa tūliņ bija likusies kristīties, un pēc tam nekad nenokavēja neviena dievkalpojuma. Visu labi ieredzēta, viņa bija čakla strādniece. Un ar Rapu viņi labi sadzīvoja, lai gan, jautāts, viņš dažreiz atņurdēja, ka ir grūti piespiest viņu turēt muti un ka viņa ir laiska da-

būt bērnu. Ilvai viņa labi patika, un viņas abas bieži draudzīgi sēdēja kopā, pie kam vārdu netrūka nevienai no viņām abām. ļ

Kādā dienā saimes ļaudīm vajadzēja doties uz mežu meklēt noklīdušos jaunlopus; meklēšana ievilkās garumā. Jau pret vakaru, kad Raps, nekā neatradis, no savas malas atradās ceļā uz māju, viņš izdzirda troksni kādā bērzu pudurī. Tuvāk pienācis, viņš ieraudzīja Torgunnu guļam zālē pie liela akmens un maģistru Rainaldu noliekušos' pār viņu. Vairāk viņš krūmu dēļ nekā nesaredzēja; viņi abi arī steidzīgi uzlēca kājās, viņa soļus izdzirduši. Raps stāvēja mēms, bet Torgunnai, kura lēca viņam pretim, tūliņ bija kas ko sacīt.

— Laime, ka tu nāc; tu man palīdzēsi pārkļūt mājās,— viņa teica. — Paslīdēju uz saknes un izmežģīju celi, bet viņš te pienāca, izdzirdis mani saucam palīgā. Viņš nevarēja mani panest, bet noskaitīja lūgšanu ceļa dziedēšanai, un tagad ir jau labāk.

— Tai acij, kas man vēl atlikusi, nav nekādas vainas,— Raps teica. —Vai viņam, vārdus skaitot, bija jāgulstas tev virsū?

— Viņš negulēja man virsū, — Torgunna sadusmota teica. — Rap, Rap, ko nu tu atkal esi iedomājies? Viņš gulēja ceļos pie manis un, manu celi turēdams, trīs reizes tā dēļ noskaitīja svētus vārdus.

— Trīs reizes?— Raps jautāja.

— Neizliecies lielāks muļķis, nekā tu esi,— Torgunna teica. —Pirms Tēva, tad Dēla, pēc Svēta Gara vārdā: kopā trīs reizes.

Raps noraudzījās mācītājā. Tas bija bāls, un mute viņam mazliet drebēja, citādi nekas pie viņa nebija manāms.

— Ja tev tagad trūktu elpas, tu mirtu,— Raps domīgi teica.

— Tāpēc jau šai zemē esmu ieradies, lai kļūtu par mocekli.

— Tas var diezgan ātri notikt,— Raps teica. —Bet parādi nu, siev, vispirms savu celi, ja tu zini, kurš tas ir.

Torgunna vaimanāja, ka vēl nekad tādā postā neesot bijusi kā tagad; tomēr, paklausīgi uz akmens apsēdusies, atsedza kreiso celi. Par to, vai pampums ir manāms, viņiem grūti bija vienoties, bet viņa kliedza, kad viņš spaidīja pirkstiem.

— Bet bija vēl ļaunāk brīdi iepriekš,— viņa teica. —Pie tevis pieturēdamās, es nu gan varēšu līdz mājai aizklibot.

Raps stāvēja drūms un domāja, tad viņš teica:

— Vai tavam celim kas ir noticis, to nezinu, jo tava kliegšana nekā nenozīmē. Tomēr negribu, lai Odze man pārmet, ka bez vajadzības esmu nogalinājis viņa viesi. Tēvs Vilibalds zinās labāk; lai tad viņš izšķir.

Viņi nu devās mājup, ko tomēr iespēja, lai gan Torgunnai nācās atpūsties lielu sāpju dēļ. Pēdējo gabaliņu viņa bija spiesta atbalstīties uz abiem vīriem, abiem viņiem katram savu roku ap kaklu apskaujot.

— Karāties jau tu karājies smagi, — Raps teica, —tomēr man ir grūti tev ticēt visā šai lietā.

— Tici, ko tu gribi, — Torgunna teica, —bet es jūtu, ka mans celis pilnīgi labs nekad vairs nekļūs. Viss tas notika man no krituša koka stumbra lecot, kad man kāja iesprūda starp divām saknēm. Kāja man nu gan paliks nelokana.

— Ko tad līdzēja visa vārdošana? — Raps drūmi teica.

Torgunnu aizveda uz gultu, un tēvs Vilibalds iegāja viņu

apskatīties. Raps tūliņ pasauca Odzi un Ilvu sāņš un pastāstīja, kas bija noticis un ko viņš pats par visu to domāja. Abi viņi bija tais domās, ka atgadījums bija bēdīgs un ka būtu ļoti žēl, ja no tā celtos nesaticība Rapa un Torgunnas starpā.

— Tev ir laba daba tai ziņā, ka tu aizvien iepriekš apdomājies, — Odze teica. — Citādi tu varbūt viņu būtu nogalinājis, kas nebūtu labi, ja viņš ir nevainīgs. Jo par priestera nogalināšanu Dievs sodītu mūs visus.

— Es par Torgunnu esmu labākās domās nekā tu, Rap,— Ilvā teica. — Celi ir viegli izmežģīt starp kokiem un akmeņiem. Un tu jau pats saki, ka nekā neesi redzējis.

— Tas, ko tur dziļi mežā redzēju, bija ļauns diezgan.

— Gudrāk ir tādās lietās nespriest pārāk ātri, — Odze teica. —Tu gan pats atcerēsies, kādu tiesu mana kunga Al-mansura tiesneši sprieda Kordovā, toreiz kad Tūke Grogul-lesons bija ielavījies sieviešu kambarī pie ēģiptiešu cukur-maiznieka, tā, kurš dzīvoja Grēku Nožēlnieku ieliņā, bet vējš bija atrāvis priekškaru no loga, un četri cukurmaiznieka draugi, kuriem bija gadījies iet pār pagalmu, bija ieraudzījuši Tūki un cukurmaiznieka sievu viņas gultā.

— To atceros labi, — Raps teica, —bet tas bija starp pagāniem.

— Cukurmaiznieks ieradās pie tiesneša saplēstās drānās kopā ar saviem četriem lieciniekiem un prasīja, lai Tūki un sievu nomētā akmeņiem kā laulības pārkāpējus. Arī mans kungs Almansurs pats bija pavēlējis, ka šī lieta bargi sodāma pēc likuma, lai gan Tūke piederēja pie miesas sargiem. Tad tiesnesis sīki nopratināja lieciniekus par to, ko īsti viņi bija redzējuši, un trīs no viņiem zem zvērasta apliecināja, ka visu skaidri bija redzējuši. Bet ceturtais bija vecs un acis viņam bija vājas; viņš nebija varējis tik^1, labi visu izšķirt kā tie citi. Tomēr pravieša Muhameda likumā, kas stāv rakstīts ar Allaha paša pirkstu viņu svētajā grāmatā, ir sacīts, ka četriem lieciniekiem visu gaiši un skaidri vajag būt redzējušiem, citādi nevienu nevar nosodīt par laulības pārkāpšanu. Tiesnesis tādēļ Tūki un sievu attaisnoja, bet cukurmaiznie-kam piesprieda rīkstes pa kāju pēdām par nepatiesu sūdzību.

— Tai zemē vajag būt labai dzīvei sievietēm, — Ilva teica. — Jo tur tiešām vajag daudz kam notikt, lai kāds ļautu, lai viņu redz četri liecinieki. Tomēr cukurmaiznieka liktenis man šķiet pārāk grūts.

— Pats viņš tā nedomāja, — Odze teica. — Jo pēc tam šis cukurmaiznieks nāca cieņā pie mums, kas piederējām pie miesas sardzes; mēs bieži apmeklējām viņa veikalu, lai ar viņu pajokotos un, dzerdami viņa saldo sīriešu medaļu, lielā mērā pavairojām viņa ienākumus; bet par šādu laimi viņš pateicās Allaham. Bet Tūke, kaut gan atzina, ka šī lieta beigusies labi, tomēr atrada, ka tas nozīmē arī biedinājumu viņam, kādēļ nekad vairs neuzdrošinājās apmeklēt šo sievieti.

Nu pie viņiem ienāca tēvs Vilibalds, kurš teica, ka tā esot, ka Torgunna izmežģījusi celi.

— Drīz tas tā būs uztūcis, — viņš teica Rapam, — ka to redzēt varēsi arī tu.

Visi cerēja, ka Raps jutīsies atvieglots pēc šīs ziņas; bet viņš sēdēja drūms un domīgs un beidzot teica:

— Maģistrs tomēr taču labu laiku noliecies ir turējis viņas celi abām rokām, vai kaut vai tikai ar vienu. Man grūti nākas ticēt, ka ar to vien jau viņam būs pieticis, jo viņš^1 jau pats mums ir teicis, ka ir traks uz sievietēm un ka viņš romiešu rakstos ir mācījies, kā vislabāk ar tām apieties. Manas domas ir tās, ka viņš vairāk būs nodarbojies ar ko citu nekā skaitījis Dieva vārdus ceļa dēļ; jo tad jau pampums nekad neizceltos, ja viņš kā priesteris vispār kaut kam ir derīgs.

Tā bija garākā runa, kāda no Rapa vispār bija dzirdēta; neviens no viņiem nevarēja arī piedabūt viņu grozīt savas domas šinī lietā. Beidzot Ilva teica:

— Vispirms tev bija aizdomas tādēļ, ka tu nekāda uztūkuma neredzēji, un nu atkal tādēļ, ka tas parādījies. Bet tur nekā nevar sacīt, jo tādi jūs vīri esat, kad ko esat ieņēmuši galvā. Tagad es iešu pie Torgunnas draudzīgi ar viņu aprunāties. Mēs ar viņu labi satiekam, un man viņa izstāstīs, kā viss tas ir bijis. Bet ja tad gadītos kaut kas tāds, ko viņa negribētu sacīt, tad es gan sapratīšu, ko viņa mēģina slēpt. Jo sieviete tūliņ nojauš, vai otra sieviete runā taisnību vai melo. Bet tas, paldies Dievam, ir vairāk, nekā zina vīrieši.

To teikusi, viņā aizgāja; bet ko viņas abas ar Torgunnu runāja, tas nevienam lieciniekam nav zināms.

— Nu tu, Rap, vari būt mierīgs,— Odze teica, —jo nu tu dabūsi zināt, kā īsti viss tas ir bijis. Otras tik gudras sievas kā Ilva nav vairs pasaulē, to es tev varu sacīt; to es manīju, jau kad viņu pirmoreiz sastapu.

Raps piekrizdams norūca, un viņi sāka runāt par divām noklīdušajām telēm, kas vēl nebija atrastas, un kur tās nākošajā dienā īsten būtu meklējamas.

Ilva ilgi bija projām. Kad viņa atkal atgriezās, viņa pabāza dūri Rapam zem deguna.

— Nu es visu zinu, — viņa teica. — Ir tā, kā jau domāju. Tev, Rap, nav ko uztraukties, jo nekas ļauns, viņiem mežā sastopoties, nav noticis. Vienīgais nepatīkamais ir tas, ko tu pats esi izdarījis. Torgunna gan raud, gan smejas, tavas aizdomas un tavus skarbos vārdus atcerēdamās. Viņa sakās nu gandrīz nožēlojam, ka nav pavedusi priesteri, kad tāds gadījums ir bijis. „Gan mēs pagūtu šo to izdarīt pirms Rapa ierašanās,” viņa man teica; „ja jau man tā vai tā jācieš kauns un pārestības, tad jau es gluž^ labi būtu varējusi novēlēt sev arī kādu izpriecu.” Tie bija viņas vārdi. Un ja nu tu, Rap, esi tik gudrs, kā domāju, neliecies vairs ne ar vienu vārdu par šo lietu zinis. Citādi viņa var kļūt bīstama, to es tev saku. Bet ja tu būsi labs pret viņu, viņa, tā man šķiet, arī no savas puses tev nekā par to vairs neliks dzirdēt. Būtu arī labi, ja tu viņai drīzumā varētu uztaisīt bērnu, jo tad tu tiktu vaļā no visām bailēm šī nabaga nelaimīgā maģistra dēļ.

Noglaudījis galvvidu, Raps nomurmināja, ka viņš jau gan cenšoties. Varēja manīt, ka Ilvas vārdi viņam; bija sagādājuši lielu atvieglojumu, un viņš tai pateicās, ka viņa visu tā bija nokārtojusi.

— Ir labi, ka arī man ir sava gudrība, — viņš teica, — — kaut arī neesmu tik gudrs kā tu, Ilva. Jo, ja es būtu nogalinājis maģistru, es tagad stāvētu ar garu degunu un jūs abi uz manis ļaunotos. Bet nu es iešu) pie Torgunnas, lai atkal ar viņu salabtu.

Kad nu Odze un Ilva, vieni palikuši, bija apgulušies gultā, viņi pirms aizmigšanas kādu laiciņu pārrunāja šo lietu.

— Viss tas ir nobeidzies labāk, kā es būtu domājis, — Odze teica, — un par to man ir jāpateicas tev, Ilva. Jo ja man nāktos izšķirt šo» lietu, es tomēr paliktu pie tā, ka viņiem mežā gan ir bijis cits kas ko darīt, nekā darboties ap viņas celi.

— Odze, tavs spriedums būtu bijis pareizs, bet to tu nekad nevienam nedrīksti likt manīt. Apsolīju viņai visu noklusēt un apmierināt Rapu. Tā tam arī ir jābūt, un neviens nekā nedrīkst dabūt zināt, pat ne tēvs Vilibalds, jo tas viegli varētu padarīt nelaimīgu kā Rapu, tā Torgunnu un nabaga uz sieviešiem trako maģistru. Bet tev es teikšu taisnību, tā ir,1 ka viņi vairāk gan ir nopūlējušies ar ko citu nekā ar dievvārdu skaitīšanu ceļa dziedēšanai. Viņa saka, ka viņš viņai paticis jau no sākta gala savas dziedāšanas un sava nelaimīgā likteņa dēļ, un ka viņa tādam svētam vīram nav varējusi pretoties. Viņa saka, ka drebējusi pie visas miesas kā sagūstīts sikspārnis, kad viņš piedūries viņai pie ceļa, viņai zemē guļot, un ka^1 viņš nemaz nav bijis neizveicīgs, bet tūliņ ķēries klāt. Drīz vien viņi abi bijuši vienlīdz dedzīgi, un tur viņi nekā nevarot līdzēt, tā viņa saka. Kad viņi beidzot atjēgušies, viņš vaimanājis, liedams asaras, un beidzot sācis ar dievvārdu skaitīšanu ārstēt viņas celi, bet to viņš nepaguvis darīt necik ilgi, kad jau pienācis Raps; tādēļ tad arī uztūkums nu esot tik liels, jo īstenībā viņam būtu vajadzējis skaitīt trīs reizes. Aizvien gan viņa pateikšoties Dievam, ka Raps neatnācis drusku agrāk. Bet ja nu tu pateiksi to Rapam va^ kādam citam, tu padarīsi nelaimīgu ir mani, ir citus.

Odze smējās, to dzirdēdams, un apsolījās nekad nelikt to manīt ne Rapam, ne kādam citam.

— Ja vien Raps nekad nedabūs zināt, kā viņš piemānīts, — viņš teica, — nelaime nav liela. Bet šis maģistrs man liekas esam ievērojams vīrs. Viņš ir pilnīgi nespējīgs visā, ko var vīri, bctf viņa māka apieties ar sievām tiešām liekas esam laba. Nebūtu tomēr labi, ja viņam biežāk iznāktu sastapties ar Torgunnu divatā. Tad tas neņemtu labu galu, jo Raps neļautos vēlreiz piemānīties. Tādēļ man viņam ir jāizdomā kāds pastāvīgs darbs, kas lai viņu atturētu no Torgunnas un Torgunnu no viņa; jo nevar zināt, kurš no viņiem abiem vairāk ilgojas sastapties no jauna.

— Bet neesi ciets pret viņu, — Ilva teica. — Gan jau viņam, nabadziņam, pienāks laiks ciest, kad viņš nokļūs pie smolandiešiem. Arī esi pati, cik tas manos spēkos stāvēs, centīšos atturēt viņu no Torgunnas.

Otrā rītā Odze pasauca maģistru un teica, ka viņam nu esot atradis piemērotu nodarbošanos.

— Visā, ko līdz šim esam mēģinājuši, tu pavisam maz ko esi varējis, — viņš teica. — Bet nu tu varēsi būt noderīgs. Tas tur ķirsis ir labākais no visiem maniem augļu kokiem. To atzīstu nevien es, bet arī vārnas. Tur nu tev jāuzrāpjas augšā, un tas labākais būs, ja tu ēdienu un dzērienu paņem līdz, jo tu nedrīksti rāpties zemē, iekām vārnas un žagatas nav aizlaidušās uz nakts guļu. Tur tev jāsēd ik dienas, un savā vietā tev jābūt agri, jo vārnas ierodas, jau rītam austot. Ceru, ka tu tā varēsi saglabāt mums ogas, ja pārāk daudz to neapēdīsi pats.

Maģistrs sērīgi paskatījās kokā. Ogas tanī bija lielākas nekā parastajos ķiršu kokos un sāka jau nogatavoties un kļūt tumšākas. Visi putni bija sevišķi kāri uz šīm ogām, un kā Raps, tā Vilibalda tēvs mēģināja aizbaidīt tos ar bultu šāvieniem, tomēr nekāds labums no tā nebija manāms.

— To es esmu nopelnījis,— maģistrs teica, —bet man ir bail kāpt tik augstu.

— Tev jāpierod,— Odze teica.

— Man viegli uznāk reibonis.

— Turies vien cieši, tad reibonis neko nedarīs. Ja, tu baidīsies to darīt, visi tevi izsmies, bet visvairāk sievieši.

— To es tiešām esmu nopelnījis, — maģistrs sērīgi, atkārtoja.

Galu galā viņš ar lielām pūlēm uzkļuva kokā, kamēr Odze, apakšā stāvēdams, viņuļ mudināja kāpt augstāk.

Beidzot, lūgšanas skaitīdams, viņš aizsniedza treju zaru šekumu, kas šūpojās zem viņa smaguma; tur Odze ieteica viņam palikt, jo tur putni viņii vislabāk varot redzēt.

— Tur tev ir droša sēdēšana,— viņš teica, —un tur tu esi tuvāk debesīm nekā mēs citi; tur tu vari ēst un dzert no tā, kas tev ir līdz paņemts, un runāt ar Dievu par saviem grēkiem.

Tā nu viņš tur palika sēdot. Vārnas steidzīgi laidās šurp no visām pusēm uz labajām ogām, bet pārsteigtas aprāvās ieraudzījušas, ka kokā bija cilvēks. Dusmīgi ķērkdamas, tās laidelējās virs viņa; bet biezokņos visapkārt šūpojās žagatas, ļauni žadzinādamas.

Tas bija sestajā dienā, kādā ļoti karstā pēcpusdienā, kad viņš nogāzās zemē. Karstumā viņš bija iesnaudies, un kāds bišu spiets bija ielaidies kokā, par atpūtas vietu izvēlēdamies viņa galvu. Šausmās no tā atmodies un ar rokām gaiņādamies, viņš nogāzās zemē līdz ar bitēm, ogām un nolauztiem zariem. Dvīņi un viņu rotaļu biedrs pirmie pienāca klāt, troksni izdzirduši; izbrīnījušies viņi noraudzījās viņā, un

Ulfs jautāja, kādēļ viņš^1 gāzies zemē. Bet viņš tikai vaimanāja, zemē gulēdams, un teica, ka viņa pēdējā stunda ir klāt. Bērni priecīgi sāka lasīt zemē nokritušās labās ogas, bet, bišu pārbiedēti, drīz sāka kliegt. Visi mājas ļaudis bija lejā pie upes niedru pļaut. Palīgā piesteidzās Ilva un kādas pāris no viņas kalponēm, kuras maģistru iedabūja aužamā kambarī un noguldīja gultā. Izdzirdušas, kā viņam nelaime bija notikusi, meitas tā sāka smieties, ka Ilva, nepacietīga kļuvusi, iepļaukāja viņas pa ausīm un lika tūliņ atsaukt mājās tēvu Vilibaldu, kurš; līdz ar citiem atradās pie upes.

Ilvai maģistra bija žēl, un tā viņa labā darīja visu, ko varēja, pasniegdama viņam arī kā stiprinātāju dzērienu savu labāko alu. Bitēm viņš bija izbēdzis neievainots, bet viņam šķita, ka viņš krizdams ir pārlauzis plecu. Ilva domāja, nezin vai tas neesot Dieva sods par to, ko viņš ar Torgunnu bija darījis mežā. Viņš piekrita, ka tā tas gan varētu būt.

— Bet ko tu zini no tā, ko mēs abi darījām mežā? —1 viņš teica.

— Par to lietu man viss ir zināms, — Ilva teica, — jo Torgunna pati man to izstāstīja. Bet tev nav jābaidās, ka kāds cits to dabūs zināt,—> viņa teica, —jo mēs abas, kā viņa, tā es, protam turēt muti, kad tas vajadzīgs. Tev par apmierināšanu varu arī teikt, ka viņai bija daudz laba, ko par tevi teikt, un ka viņa to nenožēlojot, ko jūs abi darījuši, kaut gan tas varējis beigties bēdīgi.

— Bet es gan to nožēloju, — maģistrs teica, — kaut gan zinu, ka tas daudz neko nevar līdzēt. Jo Dieva lāsts pavada mani, un nekad es nevaru būt vienatnē ar jaunu sievieti, tūliņ viņu dedzīgi neiekārojis. Pat šīs kokā pavadītās dienas man neko nav palīdzējušas, jo mazāk esmu domājis par Dievu kā par miesīgiem grēkiem.

Ilva smējās.

— Bet nu jau tev ir līdzējis bišu spiets un tavs kritiens no koka, — viņa teica. — Jo te nu tu esi vienatnē ar mani, kur mūs labu brīdi neviens nevar traucēt; domāju arī, ka neesmu neglītāka par Torgunnu; tomēr neticu, ka patlaban tu, nabadziņš, spētu grēkot.

— Tu nezini, cik stiprs ir mans lāsts,— maģistrs drūmi teica, izstiepdams pēc viņas roku.

Kas nu tālāk notika starp viņiem abiem, neviens nekad droši nedabūja zināt. Kad tēvs Vilibalds atgriezās mājās apskatīt viņa vātis, maģistrs gulēja aizmidzis, miegā mazliet iekunkstēdamies, kamēr Ilva cītīgi sēdēja stellēs.

— Viņš ir par labu kokā kāpšanai, un to viņam turpmāk vairs nevajag likt darīt, — viņa vakarā teica Odzēm un mājas ļaudīm, visiem pie vakariņām sēdot, kur valdīja liela jautrība par to, kā bija beigusies maģistra kokā sēdēšana.

— Par viņa labumu maz ko zinu sacīt, — Odze teica. — Bet ja tu saki, ka viņš ir par neizveicīgu kāpaļāšanai pa kokiem, es tev labprāt piekritīšu. Kam viņš der, tas ir vairāk, nekā es varu pateikt, to lai izdibina smolandieši. Lielākā daļa ogu nu jau ir nogatavojusies, un tās var nolasīt, kamēr putni vēl nav paguvuši tās nozagt, tādēļ zaudējums nav liels. Tomēr labi ir tas, ka līdz tirgum vairs nav tālu.

— Bet līdz tam es ņemšu viņu pati savā gādībā, — Ilva cieši noteica. — Negribu, lai viņu izsmej un viņš nejūtas labi pēdējās dienās starp kristīgiem.

— Lai ko viņš arī darītu, aizvien sievietes būs viņa pusē, — Odze teica. — Bet dari kā gribi šai lietā.

Visi ļaudis smējās, pie zemes liekdamies, tiklīdz tika pieminēts maģistrs un viņa bišu spiets. Āsa tomēr teica, ka tā viņam esot laba zīme, jo viņa bieži esot dzirdējusi vecus ļaudis sakām, ka, ja bites kādam cilvēkam sēstoties uz galvas, tad tas nozīmējot ilgu mūžu un daudz bērnu. Tēvs Vilibalds teicās savās jaunības dienās dzirdējis to pašu no mācītiem ļaudīm pie ķeizara galma Goslarā; tomēr nevarot zināt, tā viņam^1 likās, vai tam varot ticēt pilnos apmēros, ja tas zīmējoties uz priesteri.

Tēvs Vilibalds nekādas lielas vainas maģistra vārīgajā plecā nevarēja atrast; tomēr dažas dienas viņš nogulēja gultā, pēc tam pa lielākajai daļai uzturēdamies kambarī. Ilva uzraudzīja viņu ar lielu rūpību, baroja viņu un uzmanīja, lai neviena no viņas jaunajām kalponēm nenāktu tuvumā. Odze par to zoboja Ilvu un jautāja, vai arī viņu maģistrs padarījis traku; turklāt viņu kaitināja, ka kambarī tiek nests tik daudz laba ēdiena. Bet Ilva nopietni atbildēja, ka tā esot tāda lieta, kur Odzēm neesot kur jaukties: tam nabadziņam tiešām esot vajadzīgs labs ēdiens, tā viņa teica, lai viņam rastos mazliet miesas uz kauliem, līdz būs jādodas pie pagāniem, un kas uz meitām zīmējoties, viņas vienīgā vēlēšanās esot pasargāt viņu no kārdināšanas un ļauna izsmiekla.

Tā Ilva darīja, kā viņa gribēja šai lietā. Laiks aizsteidzās, un drīz pienāca tā diena, kad iedzīvotājiem no abām pusēm robežai vajadzēja jāt uz tingu pie Krākes akmens.

DESMITA NODAĻA

Par sievu mākslām pieKrākes akmens, un kā tika zīme asmenī.

Ik trešo gadu, vēlīnās vasaras pirmajā pilnajā mēnesī, pēc tam kad bija sākuši virši ziedēt, pēc vecas paražas vīri no Skones un Smolandes robežnovadiem sapulcējās pie tā sauktā Krākes akmens vienoties par mieru vai pasludināt viens otram ienaidu līdz nākošās sastapšanās laikam.

Turp devās virsaiši un vēlēti vīri kā no Finvēdenas un Vērandas, tā no visiem jēingiešu novadiem, un tika turēts tings, kurš parasti ilga vairāk dienu. Jo, pat ja arī valdīja miers, daudz kas bija izlīdzināms starp robežiedzīvotājiem: ķildas medību un meža ganību dēļ ar visām nogalināšanām, kas no tā bija cēlušās; lopu zādzības, sieviešu nolaupīšana un vergu aizbēgšanas pārrobežā. Visas tādas lietas tika tur apsvērtas un izlemtas ar abpusēju gudru vīru palīdzību; reizēm pilnīgi ar labu, kad slepkavība bija izlīdzināta ar slepkavību vai laupīšana ar laupīšanu, reizēm ar pieņemamām izpirkšanas maksām. Bet kad ķilda starp iecirtīgiem vīriem bija kļuvusi sīva un nekāda izlīgšana nebija panākama, lietu izšķīra divkauja starp ķildniekiem uz līdzenās noras akmens priekšā. To uzskatīja par labāko izpriecu; un to neatzina ne par kādu lāga tingu pie Krākes akmens, ja no divkaujas vietas nebija novākti vismaz trīs beigti. Visbiežāk gan šis tings attaisnoja savu labo slavu, tā ka visi apmierināti varēja atstāt to un visiem bija kas ko, mājās atgriežoties, pastāstīt.

Tur norisinājās arī plaša tirgošanās ar vergiem, ieročiem un vēršiem, kaļamo dzelzi, vilnas audumiem, ādām, vasku un sāli, tā ka reizēm tur ieradās tirgotāji pat no Hēdebijas un Gotlandes. Agrākos laikos bija gadījies, ka še ieradās karaļu uzticības vīri, ka no dāņiem, tā no Upsalas karaļa, tin-gā aizstāvēt sava karaļa tiesības un meklēt pēc aizbēgušiem vīriem; bet šos sūtņus zemnieki bija nosituši, viņu galvas uzsprauzdami egļu dūmos un pēc tam nosūtīdami uz mājām par zīmi karaļiem, ka robežnieki vislabāk paši grib lemt par sevi. Bet jārla staļļmeistari un kuģu vadītāji no Skones un Rietumjētlandcs reizēm tur bija redzami līgstam brašus karavīrus braucieniem uz ārzemēm.

Tādēļ tings pie Krākes akmens aizvien bija lieli svētki visiem pierobežniekiem, un ļaudis bieži vien laiku skaitīja no tinga līdz tingam.

Stāstīja, ka akmeni vecos laikos uzstatījis Rolfs Krāke, caur šo novadu dodamies ^ un ne karaļi, ne robežnieki pēc tam nebija uzdrošinājušies kustināt zīmi, ko viņš bija uzcēlis starp zviedru un dāņu ārnovadiem. Tas bija milzīgs, augsts akmens, kādu tikai agrāko laiku vīri spēja uzstatīt; tas stāvēja uzkalnā uz klaja lauka, un to aizsedza baltērkšķu krūms, ko uzskatīja par svētu koku, tikpat vecu kā akmens. Vakaru pirms tinga virdi bija paraduši upurēt divus āžus pie akmens ar savām burvestībām, to asinīm aiztekot pa zemi. Runāja, ka no šīm asinīm kokam rodoties daudz spēka, tāpat kā noi tām, kas divkaujās tika izlietas pie akmens, tā ka koks kuploja vēl tagad, neskatoties uz savu vecumu, aizvien ziedēdams viskrāšņāk gadā pēc tinga. Bet maz bija to, kas to redzēja ziedam, izņemot putnus tā zaros, ērgli un maitu vanagu, un zvērus, kas klejoja pa noru; jo uz visām pusēm no Krākes akmens jūdzēm tālu stiepās neapdzīvoti mežu novadi.

Kad nu Odze tagad taisījās doties uz tingu, Grēningē ieradās daudz zemnieku, kuri visi gribēja piebiedroties viņam, kā Ūvaberjas Gudmunds, tā Melnais Grims un daudz citu. Viņš atstāja Rapu mājās uzraudzīt saimniecību un paņēma līdz abus priesterus un divus no saviem vīriem. Visas sievietes ļoti nožēloja maģistru, kuram nu bija jādodas verdzībā, pats gan viņš teica, ka tam tā esot jābūt. Āsa un Ilva bija pašuvušas viņam jaunas drānas kamzoli, uzsvārci un ādas bikses, kam Odze labprāt bija piekritis, cerēdams, ka viņam vieglāk būs viņu izmainīt, ja tam būs labas drānas mugurā, kuras saimnieks varēs izlietot.

— Jo to jūs neceriet, ka viņš pats ilgi) dabūs tās valkāt,— viņš teica.

Torgunna atnesa tāšu vāceli, pilnu labas ceļa pārtikas, ko bija sataisījusi! maģistram. Raps par to nikni ņirdza zobus, bet viņa panāca savu gribu, teikdama, ka dodot šo dāvanu par ceļa ārstēšanu, kā arī, lai par to saņemtu labu svētību. Maģistrs, kurš gluži bāls sēdēja zirgā, svētīja viņu un visus citus tik skaistiem vārdiem, ka sievietēm apbira asaras. Tēvs Vilibalds, kurš arī sēdēja augstu zirgā, nu noskaitīja lūgšanu laimīgam ceļojumam, pret plēsīgiem zvēriem, laupītājiem un visādām citām ceļa vīra briesmām; pēc kam pulciņš jāja projām uz tingu, labi apbruņots un no stipriem vīriem sastāvošs.

Viņi nokļuva pie akmens īsi pirms tumsas iestāšanās un kopā ar citiem pulkiem apmetās jēingiešu parastajā novietnē, pie strauta, kurš caur biezokni un bērziem tecēja akmenim dienvidpusē; tur bija redzamas viņu ugunskuru pēdas no agrākajiem tingiem. Aiz strauta bija apmetušies finvēdenie-ši, un tur bija dzirdams liels troksnis un bļaustīšanās. Runāja, ka viņiem iztikt bez alus pie Krākes akmens nākoties grūtāk kā citiem, tādēļ tas viņiem bija vecs paradums ierasties uz tingu piedzērušiem. Kā jēingieši, tā finvēdenieši atradās pa gabaliņu nost no strauta un nāca pie tā tikai padzirdīt zirgus un piepildīt savus katlus. Jo no laika gala tika uzskatīts par labāku, ka viņi nevajadzīgi neberzējās viens gar otru, ja gribēja, lai starp viņiem pastāvētu tinga miers.

Virdi ieradās pēdējie. No tiem varēja redzēt, ka viņi bija sava sevišķa cilts, kas nelīdzinājās citiem ļaudīm. Tie bija stalti vīri sidraba gredzeniem ausīs, garākiem un smagākiem zobeniem nekā citiem. Viņiem bija skūti zodi un garas ūsas, kas nokarājās abpus mutei, aukstas acis un strupa valoda. Viņu kaimiņi runāja, ka, lepnā iznesība viņiem esot no tā, ka par viņiem valdot viņu sievas, ko viņi svešiniekiem negribot rādīt; bet maz bija tādu, kas par to uzdrošinātos apjautāties viņiem pašiem.

Viņu novietne bija pie kāda mežiņa uz austrumiem no akmens, kur strauts bija visplatāks; tur viņi atradās pa gabalu no citiem, kas viņiem bija tas patīkamākais. Viņiem vienīgajiem sievas bija līdz tingā. Jo virdiem tas bija vecs ticējums, ka labākais līdzeklis pret sievu neauglību bija atrodams pie Krākes akmens, tām, kas darīja to, ko vēlēja vecu ļaužu gudrība; un precētas jaunas sievas, kurām nebija bērnu laulībā ar pilnvērtīgiem vīriem, tādēļ aizvien dedzīgi vēlējās doties līdz uz tingu. Tam, kas viņām bija jādara, vajadzēja notikt tagad pie jaunā pilnmēness. Šovakar virdi vieni paši darījās pie akmens; cik cieši viņi raudzījās uz to, lai neviens svešinieks neredzētu, kas viņu sievām bija darāms pēc pilna mēness uzlēkšanas, bija labi zināms kā jēin-giešiem, tā finvēdeniešiem. Jo ne vienreiz vien bija gadījies, ka pēdējais redzējiens tiem, kas aiz ziņkārības bija pienākuši pārāk tuvu akmenim, kamēr tur atradās sievas, bija lidojoši šķēpi un pacelti zobeni, pirms viņi vēl ko citu bija paspējuši ieraudzīt. Bet ziņkārīgi jauni vīri starp jēingiešiem un pat starp tiem no finvēdeniešiem, kas vēl nebija gluži apdzērušies, tomēr drosmīgi gribēja gaidīt to, kas tagad nāks. Tiklīdz mēnesi varēja sākt manīt aiz meža malas, daži uzrāpās kokos, no kuriem labi varēja redzēt, kamēr citi pa krūmu apakšu pielīda akmenim tik tuvu, cik vien tuvu uzdrīkstējās.

Tēvam Vilibaldam viss tas ļoti nepatika. Visvairāk viņam nepatika, ka jauni vīri Odzes pavadoņos, kas bija saņēmuši kristību lielajā godā un pēc tam reizēm apmeklējuši viņa baznīcu, tikpat dedzīgi kā citi gribēja redzēt buršanos pie akmens.

— Viss tas ir velna darbs, — viņš teica. — Esmu arī dzirdējis, ka šīs sievas mēdzot skraidīt apkārt pie akmens nekaunīgi kailas. Ikvienam, kas saņēmis kristību, jābruņojas ar spēku no Kristus pret tādām neglītībām. Labāk jūs cits citam būtu palīdzējuši ar cirvjiem uztaisīt krustu, ko uzcelt še pie uguns, kas lai mūs šonakt pasargātu no velnišķības. Pats es jau gan esmu par vecu tādām lietām un arī lāga neredzu starp kokiem.

Bet atbilde, ko viņš saņēma, bija tāda, ka visi krusti un kristību ūdeņi visā pasaulē neaizkavēšot viņus redzēt, ko virdu sievas tagad darīšot.

Maģistrs Rainalds sēdēja Odzēm līdzās, aplī ap ēdiena katlu. Sakņupis un galvu nokāris, viņš šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Viņš bija saņēmis maizi un aitas gaļu tāpat kā visi citi, bet neizrādīja nekādas ēstgribas. Tā tas ar viņu mēdza būt, kad viņš apdomāja savus grēkus. Bet izdzirdis tēva Vilibalda vārdus, viņš piecēlās.

— Dod man cirvi, es uztaisīšu krustu.

Aplī sēdošie vīri smējās un brīnījās, vai tad viņš šo darbu pratīšot. Bet Odze teica:

— Tas labi no tevis, ka gribi to mēģināt; tas tev var vairāk noderēt nekā rāpšanās kokos.

Dabūjis cirvi, maģistrs aizgāja meklēt derīgu lietas koku.

Mēnesi reizēm aizklāja mākoņi, un tad bija tumšs; bet pa starpām ziņkārīgie varēja saskatīt dažu ko no tā, ar ko virdi nodarbojās augšā pie akmens. Tur bija sapulcējušies daudz vīru. Daži, izgriezuši platu un garu velēnas sloksni, pacēla to un uzstutēja kārtīm. Citi nesa kopā žagarus, ko sakrāva četrās grēdās akmenim apkārt. Kad tas bija padarīts, visi paņēma savus ieročus un, kādu gabalu uz jēingiešu un fin-vēdeniešu pusi pagājušies, palika tur stāvam kā sargi, ar muguru pret akmeni; daži nogāja lejā līdz strautam.

Tad bija dzirdama blēšana, un no virdu nometnes tuvojās četras vecas sievas, vezdamas divus āžus; viņām līdz nāca mazs, plikpaurains vecis, baltu bārdu, ļoti vecs un salīcis, ar garu nazi rokā. Viņam sekoja sievu pulciņš, visas apmetņos.

Kad viņi bija pienākuši pie akmens, āžiem sasēja kājas, bet ap pakaļkājām apsēja garas virves. Pēc tam visi, cits citam palīdzēdami, uzvilka tos augšā pār akmens virsotni no pretējām pusēm un cieši nostiprināja virves, tā ka āži palika karājamies šķērsu pāri akmeni, ar galvām uz leju, katrs savā pusē. Mazais večuks, rokām mētādamies, kliedza, līdz bija dabūjis āžus tā, kā gribēja. Kad viņš beidzot bija apmierināts, viņu pašu ar lielām grūtībām uzcēla akmens virsotnē; viņam padeva viņa nazi, un viņš jāteniski apsēdās līdzās āžiem. Tad viņš, rokas pacēlis, dunošā balsī uzsauca jaunajām sievām:

— Pirmais ir tas: ejiet caur zemi!

Sievas nu sāka klaigāt un grūstījās savā starpā, vilcinādamās. Beidzot viņas nometa mēteļus un stāvēja kailas; ailē cita aiz citas viņas piegāja pie velēnas un viena pakaļ otrai sāka līst tai cauri pa apakšu. Klusumā nu no finvēdeniešu puses atskanēja liels brīkšķis, pēc kam bija dzirdami kliedzieni un vaimanas, visapkārt skaļu smieklu pavadītas, jo kāds vecs nolīcis koks, kurā daudzi bija sakāpuši, bija no smaguma nolūzis, krītot dažus satriekdams. Bet sievietes turpināja savu, līdz līšana bija nobeigta. Tad vecis no jauna pacēla rokas, saukdams:

— Otrais ir tas: ejiet caur ūdeni!

Viņas nogāja lejā pie strauta un, tanī iebridušas, aptupās, kur ūdens bija dziļāks. Rokas sejām priekšā aizlikušas, viņas bailīgi iekliegdamās apmērcējās, tā ka mati peldēja virs ūdens; tad viņas atkal ātri izkāpa ārā.

Vecenes nu aizdedzināja žagaru sārtu ap akmeni; un kad sievas bija atnākušas atpakaļ no strauta, vecis sauca:

— Trešais ir tas: ejiet caur uguni!

Pie tam sievietes sāka skriet akmenim apkārt, izveicīgi pārlekdamas pār uguns sārtiem. Vecis nu pārgrieza kaklus āžiem, tā ka to asinis tecēja lejup gar akmens sāniem, pie kam viņš sāka murmināt svētos burvju vārdus, kam bija dāvāt sievām dzīvības spēku un palīdzēt kļūt auglīgām.

Liels mākonis aizvilkās mēnesim priekšā, bet ugunskuru gaismā vēl aizvien varēja redzēt sievas lecam ap akmeni. Tad kāda balss bija dzirdama dziedam tādus vārdus, ko neviens nevarēja saprast; un, kad parādījās mēness, bija redzams maģistrs ceļā uz akmeni. Viņš bija pārgājis strautam pāri sargiem aiz mugurām, neviena nemanīts, jo tumsā šie bija pagriezušies atpakaļ noraudzīties sievu dejā. Viņš ar kārkliem divas» bērza kārtis bija sasējis kopā par krustu; to sev priekšā pacēlis, viņš nu ātri tuvojās akmenim.

Vecenes sāka kliegt no visa spēka, gan aiz bailēm, gan aiz dusmām; un vecis uz akmens uzšāvās augšā kā neprātīgs ar savu asiņaino nazi rokā, varenā balsī rēkdams. Sievas pārstāja lēkt un stāvēja, nesaprazdamas ko darīt; bet maģistrs

izgāja viņu aplim cauri un, krustu pret veci pacēlis, sauca:

— Atkāpies, Sātan! Jēzus Kristus vārdā, ej projām, tu, nešķīstais gars!

Vecim, kā varēja redzēt, palika bail, kad maģistrs draudēja ar krustu; sāņus pavirzoties, viņam paslīdēja kāja, un viņš atmuguriski nogāzās no akmens un palika guļam ar pārlauztu sprandu.

— Viņš ir nogalinājis priesteri! — vecenes skaļā balsī sauca.

— Es esmu priesteris, — mācītājs sauca, — un labāks priesteris nekā viņš.

Bet) nu bija dzirdami soļi tuvojamies, un kāda barga balss gribēja zināt, kādēļ še augšā tik daudz tiek kliegts. Maģistrs sāka trīsēt. Abām rokām krustu satvēris, viņš nostājās ar muguru pret akmeni. Krustu sev klāt piespiedis un acis aizvēris, viņš sāka murmināt, ļoti ātri un vienmuļā balsī:

— Esmu gatavs, Kristu un visi svētie mocekļi, pieņemiet mani debesu, valstībā. Esmu gatavs. Esmu gatavs.

Sardzē nostādītie vīri stāvēja, kur stāvējuši, neskatoties uz visu veceņu kliegšanu. Viņi tur bija nostādīti, lai nekādi jēingieši vai piedzēruši finvēdenieši nevarētu nākt un ar nelietībām uzmākties sievām. Arī viņiem pašiem nepienācās klajā vietā tuvoties citu vīru kailām sievām, no kā varēja izcelties visāda nesaticība.

Bet no virdu nometnes nu tuvojās kāds vīrs, liels un stalts no izskata, kurš acīm redzot nebaidījās no kailu sievu tuvuma. Galvā viņam bija cepure platām malām, mugurā zils uzsvārcis no dārgas vilnas drānas un rokā sarkans vairogs siksnā; viņa zobens karājās pie platas sidraba jostas. Sievas mazliet vairījās viņa, mēģinādamas! paslēpties, cik bija iespējams; dažas, zāli paņēmušas, noslaucīja tanī mutes; bet visas stāvēja turpat, kur bija stāvējušas.

Pienācējs palocīja galvu, uz viņām noraudzījies.

— Nebaidieties no manis,— viņš laipni teica. —Es no tāda nieka nekļūstu traks, kā vien uz pavasara pusi, un tad tām, kuras krīt manās rokās, nav vajadzīga nekāda lēkšana pār uguni. Viena lieta man tomēr ir jāsaka, kad tā redzu jūs tik tuvā tuvumā, tas ir, ka daudzas no jums izskatās labāk kailas nekā apģērbtas. Tā tam arī ir jābūt. Bet kas ir šis bāl-degunis, kurš stāv acis aizmiedzis tādā aplī? Vai viņam netīk jūsu izskats?

— Kristīgs priesteris!— vecenes kliedza. —Viņš ir nogalinājis Stīrkāru!

— Tādēļ jau priesteri ir, lai viens ar otru plēstos, to jau es aizvien esmu teicis, — vīrs mierīgi teica un piegāja pie miroņa. īkšķus aiz jostas aizbāzis, viņš stāvēja, noraudzīdamies uz veci, pēc kam ar kāju apgrieza viņu apkārt.

— Beigts kā siļķe, — viņš teica. —Te nu tu guli, Stīrkār, ar visām savām mākslām un burvībām. Nedomāju, ka daudzi pēc tevis raudās. Tu biji ļauns, vecs kraķis, to esmu tev teicis vairāk nekā vienreiz; kaut gan neviens nevar noliegt, ka tu biji spējīgs priesteris' un zinīgs gudrībās. Brauc nu tagad pie troļļiem, kur tev ir mājas, jo dievi tev paspers ar kāju, ja tu tur gribēsi iekļūt. Bet jūsy sievietes, ko jūs vēl aizvien stāvat neapsegušās aukstajā naktī? Tas nevar būt labi vēderam.

— Mēs jau vēl neesam galā,— viņas atbildēja. —Mums vēl atliek puse no skriešanas ap akmeni. Un ko nu mēs lai darām, kad priesteris Stīrkārs ir miris? Vai lai aizejam no šejienes bez palīdzības, pēc visām tām pūlēm, ko bijām uzņēmušās? Mēs nezinām, kā sev līdzēties.,

— Tam nu būs jāpaliek tā, kā tas ir, — vīrs teica. — Bet par to neskumstiet; jo manas domas ir tās, ka jūs varat atrast citus labākus līdzekļus nekā vecās burvības še pie akmens. Ja man govis paliek ālaves, es. mainu vērsi; tas mēdz līdzēt.

— Nē, nē, — sievas sērīgi murmināja, — tu maldies, tu maldies! Tik vientiesīgas mēs neesam, kā tu domā. Tas ir vienīgais, kas mums vēl paliek.

Vīrs smiedamies pagriezās un sagrāba maģistru.

— Stāvu še un runāju izklaidīgi,— viņš teica, —kaut gan visi zina, ka esmu visapķērīgākais vīrs. Priesteris Stīr-kārs ir miris, bet še jau mums tā vietā ir kristīgais priesteris. Viens priesteris vai otrs, visi viņi ir vienlīdz labi; ticiet man, jo esmu redzējis visādas sugas.

Saķēris maģistru aiz skausta un aiz vienas kājas, viņš uzšūpoja viņu uz akmens.

— Rādi nu,— tā viņš teica, —vai tev ir priestera mēle. Muti vaļā un skaiti nu pūšļojamos vārdus, cik tev jaudas. Dari, ko spēj, lai redzam, vai tev jāmirst vai nē. Tev nu jāpiebur virdu sievām bērni taviem visstiprākajiem burvju vārdiem; vislabāk dvīņi, ja to iespēj.

Maģistrs drebēja, zobus klabinādams, stāvus uz akmens stāvēdams. Bet vīram apakšā nu bija izvilkts zobens rokā, un viņš izskatījās bīstams. Viņš tādēļ izstiepa krustu sev priekšā un sāka steidzīgi lasīt lūgšanas; un kad viņš vien bija labi iesācis, viņa balss skanēja aizvien skaidrāk.

Pienācējs stāvēja klausīdamies un tad palocīja galvu.

— Tas ir īsts mācītājs,— viņš teica. —To valodu esmu dzirdējis jau agrāk, tanī ir daudz spēka. Sāciet nu no jauna, pirms viņu pārņem nogurums un ugunskuri izdeg.

Sievas no jauna saņēma drosmi un sāka atkal skriet. Un, kad maģistram lielākās bailes bija pārgājušas, viņš atguvās, kas darāms, un izstiepa krustu pār viņām, kad viņas pienāca pie akmens laizīt asinis, svētīdams viņas saviem vislabākajiem svētīšanas vārdiem. Sievas drebēja, kad krusts viņām piedūrās; un kad viss bija galā, viņas bija vienis prātis, ka šis priesteris bija labs un ka viņa svēto spēku viņas jutušas stiprāk nekā Stīrkāra.

— Viņu nevajag nonāvēt,— viņas teica, —viņam jānāk mums līdz un jābūt Stīrkāra vietā.

— Ja jūs tā sakāt, tad tā arī būs, — vīrs teica, — un kaut jūs ar viņu labāk sadzīvotu nekā ar Stīrkāru.

Bet nu spēcīga balss bija dzirdama lejā no nokalnes:

— Dodiet šurp manu mācītāju!

Odze un viņa pavadoņi bija redzējuši veci nogāžamies no akmens un drīz pēc tam maģistru stāvam viņa vietā. Tas viņus lielā mērā pārsteidza.

— Var jau būt, ka viņš ir palicis traks,— tēvs Vilibalds teica, — bet var arī būt, ka viņu ir skubinājis Dieva gars. Viņam rokās ir krusts.

— Viņu aizvien velk turp, kur ir sievas, — Odze drūmi teica, — bet tas mums būtu par kaunu, ja mēs ļautu nokaut viņu kā āzi.

Paņēmuši vīrus sev līdz, viņi aizgāja gar strautu, un kad Odze sauca uz augšu pret akmeni, daudz nekā vairs neredzēja. Sievietes jau bija ceļā uz mājām, un maģistra vairs nebija uz akmens. Bet vīrs platajā cepurē ar dažiem virdu sargiem nāca uz leju Odzēm pretim.

— Kas te kliedz? — viņš teica.

— Atdod manu aizbēgušo priesteri, — Odze bargi teica.

— Kas tu tāds par bļauri esi? — otrs atsaucās.

Tāda uzruna Odzēm bija neparasta, un viņu sagrāba tādas dusmas, kādas viņam tikai reti mēdza uznākt.

— Kāds, kurš tev var iemācīt apiešanos ar cilvēkiem, — viņš atsaucās, —un turklāt tūliņ uz vietas.

— Nāc vien šurp,— otrs teica, —tad redzēsim, kuram vairāk būs ko mācīties.

— Vai man būs miers no taviem pavadoņiem?— Odze

jautāja. )

— No mums tev būs miers,— virdi mierīgi atbildēja.

Odze, zobenu izvilcis, pārlēca pār strautu.

— Šurp tu atkļuvi viegli, bet atpakaļ tevi aiznesīs nesus, — otrs teica.

Odze metās uz priekšu un, zobeniem sacērtoties, pašķīda dzirkstis. Tad otrs teica:

Sarkanais Knābi, kaldināts cieti!

Ar cietu tiekoties, dzirksteles šķēli.

Odze uztvēra ātru cirtienu pret savu vairogu, un balss viņam pārvērtās,; viņam atbildot:

Draugs, tavi vārdi noder nu lieti.

Sārtknābis ticies ar Zilo Mēli.

Zobenus nolaiduši, viņi klusu stāvēja.

— Esi sveicināts, Odze Tostesdēls, jūras braucēju virsaiti. Ko tu dari jēingiešu barā?

— Sveiks, Tūke Grogulleson, Listeres varoni! Ko tu dari pie virdiem?

Viņi smējās abi, viens caur otru runādami; jo draudzība viņu starpā bija liela, un viņi sen viens otra nebija redzējuši.

— Tev būs daudz ko stāstīt,— Tūke teica. —Labi, ka tu esi veikls vārsmu sacerētājs, ko tev iemācīju. Citādi mēs jau sen būtu cirtušies, viens otram par sirdssāpēm. Lai gan tavas sacerētās nav tik labas kā manas.

— Tai ziņā, ja gribi, vari uzskatīt sevi par labāko, to es tev ļaunā neņemšu, — Odze teica. — Jo, kamēr esam šķīrušies, neesmu neko daudz vingrinājies.

Tūke novilka ar pirkstu gar Sarkanknābja asmeni.

— Ir palikusi zīme, kur tie viens otrā iekodās, — viņš teica. —Tā ir pirmā zīme, ka tas dabūjis.

Arī Odze aptaustīja sava zobena asmeni.

— Še ir tas pats, — viņš teica. — Andalūzijas ieroču ka-lēju kalumā atstāt zīmi var tikai andalūziešu asmens.

— Gribu cerēt,— Tūke teica, —ka šie abi nekad vairs nekodīs viens otram.

—To pašu, ko tu, gribu cerēt arī es, — Odze teica.

— Gribētos zināt, vai tā, kas mums tos dāvāja, ir vēl dzīva,— Tūke teica. —Tāpat, kā ir ar manu kungu Alman-suru, un kur viņa lielais kaujas karogs tagad tiek nests viņam pa priekšu, kā arī, vai viņa laime viņu vēl pavada.

— Kas to lai zina? — Odze teica. —Tas ir tik tālu projām un tik sen; lai gan es, taisnību* sakot, bieži pie viņa piedomāju. Bet nu tev jānāk man līdz, lai mierīgi varam izrunāties. Tikai žēl, ka man nav* alus, ar ko tevi apsveikt.

— Nav alus?— Tūke ātri teica. —Kā tad mēs varēsim runāt bez alus? Alus ir labākais draugs draugiem.

— Kam gan tingā ir alus? — Odze teica. — Alus ir ķildu sacēlējs, to, man šķiet, tu zini tikpat labi kā citi.

— Šovakar laime mums abiem ir labvēlīga, — Tūke teica, — šoreiz tev vairāk nekā man. Jo es esmu tas vīrs, kuram tingā ir alus līdz. Tev jāzina, ka esmu viens no lielākajiem tirgotājiem vērendiešos un visvairāk tirgojos ar ādām; bet bez alus neviens ādu pirkums nav izdarāms. Man ir pieci zirgi, kas ir alu atnesuši uz tingu, un atpakaļ nekas no tā netiks nests, ja tā izdosies; vienīgi tikai ādas.

— Lai notiek, kā tu gribi,— Odze teica; —varbūt es tad atradīšu arī savu aizbēgušo mācītāju.

— Viņu sievas paņēma sev līdz,— Tūke teica. —Viņas teicās esam apmierinātas ar viņa burvestībām, tā ka viņam nekas ļauns nelēksies. Viņš man šķita esam izveicīgs vīrs, ja ar savu krustu nosita priesteri Stīrkāru. Bet kas ar viņu notiks tās lietas dēļ, to izlems tings.

— Še man ir vēl viens priesteris, — Odze teica, — kāds, ko pazīsti no agrākiem laikiem.

Tēvs Vilibalds bija pārnācis pāri strautam, lai dzirdētu, kā izgājis maģistram. Tūke apsveica viņu ar prieku.

— Tevi es labi atceros, — viņš teica. —Tev jānāk mums līdz nogaršot mans alus. Tev es esmu daudz pateicības parādā par to, ka tu man toreiz pie karaļa Haralda sadziedēji kāju labāk nekā jebkurš to būtu varējis. Bet ko tu te dari tik tālu no dāņu karaļa pils?

— Esmu Dieva priesteris pie Odzes, — tēvs Vilibalds teica, — un mana nodarbošanās ir kristīt pagānus šīs pasaules ārmalēs. Un lai gan atceros tevi kā lielu bezdievi, bet gan jau pienāks arī* tava kārta; tādēļ jau mēs tevi še esam sastapuši.

— Par to vēl varētu šaubīties, — Tūke teica, — bet ne par to, ka mēs tagad visi trīs draudzīgi sēdēsim kopā. Bis-millahi, errahmani, er-rahimi! kā mēs mēdzām teikt, kad kalpojām manam kungam Almansuram.

— Ko tu tur saki?— tēvs! Vilibalds jautāja. —Kas tā par valodu? Vai tu piekop arī burvību?

— Tā ir spāņu valoda, — Tūke teica. —Es to vēl protu, jo mana sieva nāk no šīs zemes un vēl aizvien labprāt runā pati savu valodu. Tādēļ man vēl palicis šis ieradums.

— Un to, ko viņš teica, varu es tev iztulkot, — Odze teica. — Tas nozīmē: Dieva, tā apžēlnieka, tā visu zinātāja vārdā. Apžēlnieks, tas ir Kristus, to visi zina, un visuzinātājs būs Svētais Gars, jo kas gan var vairāk zināt kā viņš? No tā var redzēt, ka Tūke jau gandrīz ir kristīgais, lai gan viņš negrib to atzīt.

Tēvs Vilibalds rūca neticīgi; bet, tālāk par to vairs nerunādami, viņi visi kopā devās uz virdu nometni.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Par Tūki Grogullcsonu viņa nelaimi, kā arī par finvēdeniesu nejauko dāvanu.

v iņi sēdēja pie Tūkcs vēl vēlu naktī, sarunādamies par visu, kas bija noticis no tā laika, kamēr Odze un Tūke pēdējo reizi bija redzējušies. Odze izstāstīja par braucienu uz Angliju kopā ar Torkelu Hēgi, par lielo kauju pie Mel-dunas un par visu tur iegūto laupījumu; kā viņš bija sastapis tēvu Vilibaldu, licies kristīties un atradis atkal karaļa Haralda meitu (še arī mazajam mācītājam bija daudz kas, ko iepīt stāstā), kā arī par milzīgo sidraba daudzumu, ar kādu karalim Etelredam bija vajadzējis atpirkties no sirotājiem. Tālāk viņš izstāstīja par atgriešanos mājās, apciemojumu Jelingē, sastapšanos ar karali Svenu un kā tā bija nobeigusies, kā arī, kā viņš steigšus bija pārcēlies uz dzīvi savas mātes mantotajās mājās augšā robežu novadā, lai izbēgtu karaļa atriebībai.

— Bet atmiņa viņam ir laba un roka gara, — Odze teica. — Pat še augšā viņš man neliek miera par to, ka dabūja pa degunu no šī krietnā priestera, kad sastapāmies. Nupat pavasarī man mana paša sētsvidū vajadzēja kauties ar svešu ceļinieku, vīru no Finvēdenas vārdā Estēnu Ērestādu, kurš

9 7 7 9

kopā ar dāņiem bija braukājis pa jūru. Viņš bija ieradies ar lielu pavadoņu pulku, lai ar viltu mani pieveiktu un manu galvu aizsūtītu karalim Svenam. Toreiz viņš! zaudēja daudz vīru, visus savus zirgus un savu preci, un pašam viņam tika iedauzīta galva. Šī lieta tagad droši vien nāks priekšāj tingā. Jo es viņu atlaidu dzīvu, kad galvas kauss viņam bija sadzijis; tāpat arī dažus no viņa vīriem līdz ar viņu; bet pirms tam es viņu piespiedu kristīties. Tas pa lielākajai daļai notika tādēļ, ka, lūk, še tēvs Vilibalds, kuram labprāt nekq nedaru pretim, labāk gribēja redzēt viņus kristītus nekā nogalinātus.

— Arī! paši gudrākie vīri reizēm ir ģeķīgi, — Tūke teica.

— Tas, kurš savu ienaidnieku palaiž dzīvu, lai vaino pats sevi, ja viņam tas vēlāk ir jānožēlo. Es zinu, ka kristīgie reizēm tā mēdz darīt, lai izpatiktu savam dievam; bet šais novados vecā paraža ir labāka. Nākošā reizē tev varbūt ar lielām grūtībām būs jānogalina tas pats vīrs, ko esi palaidis. Jo viņš katrā ziņā mēģinās atriebties par visu to, ko viņš ir zaudējis, un par to izsmieklu, ka viņš piespiests kristīties.

— Darījām to, kas bija pareizi, — tēvs Vilibalds teica, — lai tad velns un viņa piekritēji dara, ko! var.

— Un Dieva roka varbūt ir stiprāka nekā tu iedomājies,

— Odze teica. — Bet nu mums būtu laiks dzirdēt^ kā tev ir gājis pēc mūsu pēdējās sastapšanās.

Tūke nu sāka stāstīt par sevi. Viņš teica, ka nevienā tādā tālā ārzemju braucienā nav piedalījies, ne arī pieredzējis tādas dēkas kā Odze, bet varbūt tikpat daudz nemiera, vai varbūt pat vēl vairāk.

— Jo atgriezties mājā uz Listeri bija tikpat kā iekrist čūsku bedrē,— viņš teica.ļ— Tikko biju ieradies savās tēva mājās, apsveicinājis vecos un novietojis pajumtē savu sievu un mantu, kad jau sāka nākt vīri steidzamās vajadzībās. Un drīz es biju ierauts ķildā, kurā piedalījās viss novads.

Šo ķildu bija iesākuši Odzes vīri, Egmunds un Halle un abi pārējie, tiklīdz bija atgriezušies mājās, pēc tam kad bija aizbraukuši līdz ar Stīrbjerna kuģiem no karaļa Haralda pils, kad Odze un Tūke tur gulēja ievainoti. Mājās atgriezušies, viņi bija atraduši, ka nav vienīgie dzīvie no Krūka izbraukuma. Septiņi gadi pirms viņiem Berse bija pārradies mājā ar vienu no saviem kuģiem, tikai ar trīsdesmit diviem atlikušiem vīriem pie airiem, bet ar smagu kravu, sastāvošu no visdārgākajām mantām no markgrāfa apcietinātās pils, kas bija atradušās uz abiem viņa kuģiem, toreiz kad viņiem uzbruka andalūziešu flote.

— Berse bija ļoti gudrs vīrs, turklāt vīrs, kam^bija laime, to neviens nevar noliegt, — Tūke teica, —kaut arī ir taisnība, ka viņš, mājās atgriezies, drīz vien dabūja galu no pārēšanās, jo bija rijīgāks kā citi; bet rijība, bezdarbībā un bagātībā dzīvojot, viņam bija kaitīga. Viņš bija zaudējis tik daudz vīru cīņā ar andalūziešiem, ka viņam atlikušo vīru tikko bija pieticis vienam kuģim. Tomēr viss labākais no atstājamā kuģa bija paņemts līdz; pēc kam viņš bija pār-kļuvis mājās bez kādām nelaimēm. Viņa vīri bija nomocījušies pusdzīvi pie airiem, tomēr visu laiku būdami priecīgi, ka jo mazāk viņu bija pie dzīvības, jo lielāka iznāca ikviena vīra daļa no laupījuma. Pirms Krūka izbraukuma daudziem no viņiem nebūtu pat ko izbarot uti, bet pēc viņu mājās atgriešanās Listerē nebija tādu bagātību, kas būtu salīdzināma ar to, kas piederēja viņiem. Un tā nu viņi tur droši sēdēja savā pārticībā, līdz mūsu vīri, mājās atgriezušies, ieraudzīja to visu.

— Bet mūsu vīri nebija nabagi, viņiem netrūka ne sidraba, ne zelta, — Odze teica.

— Viņi nebija nabagi, nepavisam nē,— Tūke teica. —

Visi viņi bija saprātīgi vīri, kuriem bija daudz kas līdz no Spānijas, turklāt vēl tas, kas nācās uz viņu daļas par astūrie-šu airētājiem, kurus pārdevām Jelingē. Un pirms mājās atgriešanās viņiemļ bija licies, ka viņiem ir bijusi laba laime un viņi bija jutušies apmierināti ar visu. Bet izdzirdot, kā klājies Berses vīriem, un redzot, kāda tiem pieder bagātība, plaši lauki, raženi lopi un labi būvēti kuģi un ka pat viņu vergi stenēdami aiziet no putras bļodas, nejaudādami to izkasīt tīru, prāts viņiem grozījās. Drūmi viņi ņēmās stāstīt, kādas visādas grūtības viņi bija izcietuši Andalūzijā septiņu gadu laikā. Tā viņos aizvien vairāk pieauga dusmas pret Berses vīriem, kuri, tikko Spānijā kāju iecēluši, tūliņ bija īrušies mājās ar veselu kuģa kravii sidraba un zelta. Salīkuši viņi sēdēja uz sola, domīgi spļaudami sev priekšā, un viņiem šķita, ka alum nav īstas garšas.

— Tādi ir cilvēki, lai tie būtu pagāni vai kristītie, — tēvs Vilibalds teica. — Tikmēr viņi ir mierā ar to, kas viņiem ir, līdz nav sastapts kaimiņš, kam ir vairāk.

— Tiesa gan, ka labāki jūtas tas, kurš ir bagātāks,— Odze teica.

— Gunnem vienīgajam būtu bijis kaut kas labāks par ko domāt, — Tūke turpināja. — Viņš bija precējies pirms Krūka^ izbraukuma. Un pēc Berses mājās atgriešanās, kad visus citus uzskatīja par mirušiem, viņa sieva bija no jauna apprecējusies un viņai bija jau labs pulciņš bērnu ar savu jauno vīru. Viņa bija novecojusies, tā Gunnem šķita; un tādam vīram, kas bija kalpojis Almansura miesas sardzē, nebija vērts atprasīt viņu sev. Viņš nu bez jebkādām grūtībām būtu varējis izraudzīties sev jaunāku un skaistāku, kurai maukt uz rokām skaistas sidraba rotas. Bet arī viņam šī apmierinājuma nepietika ilgākam laikam, salīdzinot ar visām nepatikšanām. Visi četri viņi bija vienis prātis, ka bez atlīdzības neies ciest Berses vīru bagātību. Viņi staigāja apkārt pa novadu, apbruņotu radinieku pavadīti, pieprasīdami savu pienācīgo daļu no visa tā, kas bija atradies uz abiem Berses kuģiem. Bet viss, kas viņus sagaidīja, bija skarbas atbildes, slēgtas durvis un pa tvērienam nolikti ieroči. Viņu dusmas pieauga vēl vairāk; beidzot viņiem sāka likties, ka Berses vīri nevien ir viņiem parādā daudz sidraba mārku, bet ka viņi bija arī negodīgi vīri, kas gļēvi bija aizīrušies projām, atstādami Krūku un citus nelaimē, toreiz kad tika paņemts viņa kuģis.

— Viņi nekā mums nebūtu varējuši palīdzēt, — Odze teica, — kad jau viņu pašu pēc izcīnītas cīņasļ bija tik maz. Tas bija mūsu liktenis tikt piekaltiem pie airiem.

— Var jau būt, — Tūke teica. — Bet Krūka dzimtai novadā] bija daudz piederīgo, kas sāka tāpat domāt kā mūsu vīri un prasīja, lai tiek izmaksāta viņa virsaiša daļa. Nu abas puses ķērās pie ieročiem, un sākās cīņa, kas tika vesta ar lielu niknumu. Kad es atgriezos mājās, kā Halle, tā Grīnulfs gulēja uzbrukumā ievainoti, tomēr drosmi nebija zaudējuši un tūliņ gribēja runāt ar mani. Vairāki ienaidnieki bija nogalināti; divus viņu pašu mājās bija sadedzinājuši Egmunds un kāds no Krūka brāļiem. Daži no Berses vīriem, kam no labklājības āda bija palikusi mīksta, bija samaksājuši, kas tika prasīts, lai viņiem liek mieru. Bet citi kā neprātīgi prasīja, lai Egmundu, Halli, Gunni un Grīnulfu izsludina par vajātiem; un arī mani, ja es ietu viņiem palīgā.

— Es nu gan domāju, — Odze teica, — ka tu vis nesēdēji rokas klēpī salicis šai laikā.

Tūke domīgi palocīja galvu un teica, ka viņš vislabāk gribējis mierīgi palikt pie savas sievas, ar kuru viņš ļoti labi sadzīvojis, kā tas palicis arī vēlāk; bet viņš nevarējis liegt palīdzību draugiem, jo no tā ciestu viņa cieņa. Viņš tādēļ tūliņ piebiedrojies viņiem. Un nu kādu laiku pēc tam, Gun-nes kāzās ar savu jauno sievu, viņam uzbrucis ļauns liktenis: tāds apsmiekls, kauns un nelaime, ka tas viņam sagādājis daudz smagu rūpju un daudziem maksājis dzīvību.

— Un es teikšu jums abiem, — tā viņš runāja tālāk, — ka tagad, man stāstot, kā tas viss bija, jūs^1 manis pēc varat smieties, tādēļ es vis tūliņ neķeršos pie ieročiem, lai gan esmu nogalinājis vairāk nekā vienu tikai par to vien, ka viņš par šo lietu šķobīja muti. Bet notika man tas, ka es kādā vakarā sadzēries aizgāju uz mazo mājiņu un tur sēdēdams iemigu, kā tas dažam labam ir gadījies pēc labiem godiem; un tur mani sadūra ar šķēpu divi vīri, kas aiz sienas bija pielīduši klāt. Es uzlēcu augstu gaisā; mans miegs un mans labais reibums bija projām vienā acumirklī; man šķita, ka mans ievainojums ir nāvīgs; tāpat domāja arī abi vīri, jo dzirdēju viņus projām skrienot priecīgi smejamies. Bet viņi bija rīkojušies neveikli ar šķēpiem, kam varbūt kāti bija par gariem tādai vietai, tā ka manas vātis izrādījās vieglākas, nekā es biju domājis. Tomēr man ilgu laiku bija jāpaliek gultā un jāgul uz vēdera; bet vēl ilgāks laiks pagāja, pirms es atkal ar patikšanu varēju sēdēt uz sola. Tas bija tas ļaunākais, kas man visā manā dzīvē noticis, ļaunāks vēl nekā vergot par airētāju pie andalūziešiem.

— Un tu savus sadūrējus nekad rokā nedabūji?— Odze teica.

— Dabūju gan,— Tūke atbildēja, —jo viņi nevarēja valdīties un izlielījās savām sievām. Tādā ceļā tas nāca gaismā un bija kļuvis zināms novadā. Alfs un Steinars viņiem bija vārdā; abi bija lepni vīri no labas dzimtas, Osura Lielmutes brāļa dēli, kurš bija stūrmanis u^ Berses kuģa un kurš aizvien lielījās, ka no mātes puses esot cēlies no karaļa Alfa Sievumīlētāja no Mēres. Dabūju to zināt, kamēr vēl gulēju ar* savām vātīm. Tad es vēl slims gulēdams devu solījumu, ka ne es baudīšu alu, ne gulēšu ar sievu, kamēr nebūšu nogalinājis viņus. Un, vai nu jūs man ticat vai ne, to solījumu es arī turēju. Kad atkal biju uz kājām, ik dienas sekoju viņiem. Un beidzot man laimējās vienā dienā, viņiem no zvejas malā atgriežoties. Es gandrīz vai būtu raudājis prieka asaras, kad redzēju viņus izkāpjam malā. Un tur krastā mēs cīnījāmies ar zobeniem, līdz es nogāzu Steinaru. Otrs nu bēga projām, un es viņam pakaļ. Tas bija skaists skrējiens, ko toreiz skrējām, caur biezokņiem pār ganībām un pļavām uz viņa tēva mājām. Viņš bija veikls skrējējs, turklāt skrēja, glābdams savu dzīvību, bet šai pašai dzīvībai dzinos pakaļ es, turklāt arī, lai nomazgātu savu kaunu un atbrīvotos no sava solījuma. Netālu no mājām panācu viņu, kad sirds man gandrīz vai jau pušu plīsa, un pāršķēlu viņu līdz zobiem, strādniekiem uz lauka to redzot. Nekad es neesmu labāk^1 jutis, kā tad, kad redzēju viņu sev priekšā zemē guļam. Netraucēts atgriezies mājās, dzēru alu cauru dienu un teicu savai sievai, ka viss! ļaunākais nu ir pāri. Bet tā tas tomēr nebija.

— Kādas rūpes tad tev vēl varēja būt pēc tam, kad tu tik labi biji atriebies?— Odze jautāja.

— Ļaudis novadā, kā draugi, tā ienaidnieki, nevarēja aizmirst, kā es biju dabūjis savas vātis, — Tūke drūmi teica, — un izsmiekls nemaz negribējai rimties. Domāju, ka mana atriebība darīs tam galu, pēc tam kad es viens biju nogalinājis divus atklātā cīņā, bet no tā daudz nekā nevarēja manīt. Vairāk nekā vienreiz Sarkanknābim un man nācās atradināt vīrus šķobīt muti, mani ieraugot. Bet arī tas nelīdzēja, un pat tie, kas nāca ar nopietnu seju, sāka man aizdot dusmas, jo es zināju, ko viņi domāja. Sacerēju labu dziesmiņu par to, kā es biju nogalinājis Alfu un Steinaru; bet es drīz dabūju zināt, ka bija trīs dziesmas par to, kā es biju! dabūjis savas vātis, un ka ļaudis lauku sētās smējās par tām, vai galu ņemdami. Tad es sapratu, ka nekad vairs nevarēšu justies labi savā dzimtajā novadā, un ar savu sievu un visu savu piederumu caur lielajiem mežiem pārcēlos uz dzīvi še augšā Vērendā. Še mani bija radi un še es iepirku mājas. No tā laika esmu tur mierīgi dzīvojis, un esmu tagad bagātāks vīrs nekā toreiz, kad tur apmetos, par ko varu pateikties labajai ādu tirdzniecībai. Man ir trīs dēli, no kuriem dienās var izaugt braši vīri, un viena meita, kuras dēļ precinieki kausies, kad būs pienācis laiks. Bet par to ļauno likteni, kas mani aizdzina no Listeres, nekad nevienam neesmu ieminējies ne ar pušplēstu vārdu. Tikai tev, Odze, un tev, mazais mācītāj, esmu nu to pateicis, jo uz jums es varu palaisties, ka neviens cits no jums to nedabūs dzirdēt. Jo tad sāktos atkal izsmiekls un zobgalības, lai gan nu jau būs pagājuši četri gadi, kamēr šī nelaime man atgadījās.

Odze teica, ka stāsts bijis labs un ka Tūkem neesot ko bīties, ka viņš nepratīšot muti turēt.

— Es gan labprāt būtu gribējis dzirdēt dziesmiņas, kas par tevi bija sacerētas, — viņš teica, — kaut gan neviens jau labprāt neskaita par sevi sacerētas apsmiekla dziesmas.

Tēvs Vilibalds, iztukšojis savu kausu, paskaidroja, ka tāds stāsts kā šis, par nenovīdību un naidu, par šķēpa dūrieniem še vai te, par atriebību un izsmiekla dziesmām, nepiederot pie tiem, ko viņš ar lielu prieku klausītos, laiļ ko arī Odze domātu.

— Bet par to tu, Tūke, vari būt drošs,— viņš teica, — ka; neskraidu par tādām lietām pļāpādams, jo man ir kas labāks, par ko runāt. Būtu tomēr labi, ja tu no tā, kas tev noticis, kaut ko mācītos. Tik daudz man par tevi ir zināms, kā) no tā, ko pats redzēju karaļpilī, tā no tā, ko Odze man ir stāstījis, ka tu aizvien esi bijis lepns un bezbailīgs vīrs, jautrs un uz sevi paļāvīgs pēc dabas. Un tomēr* kad tev notiek tāda kļūme, par ko vientiesīgiem ļaudīm ir ko pasmieties, tu kļūsti vājš un bailīgs un tev jābēg projām no sava dzimtā novada, pēc tam kad esi atradis, ka tavas rokas stiprums nevar darīt galu izsmieklam. Tad mums kristīgajiem ir labāk; jo, ja esam no īstās sugas, mēs par to nebēdājam, ko saka cilvēki, bet vienīgi tikai par to, ko saka Dievs. Esmu vecs vīrs, un mans spēks nesniedzas tālu, un tomēr es esmu stiprāks nekā tu, jo ar izsmieklu mani iebaidīt neviens nevar un nekāda nemiera tas manā prātā nesaceļ. Kam Dievs stāv klāt, tas neatkāpjas cilvēku pļāpu priekšā, un viņam nav jābaidās no viņu mēlnesības un aprunāšanas.

— Nu tu dzirdi prātīgus vārdus, par kuriem ir vērts padomāt,— Odze teica. —Zini, Tūke, ka šim priesterim ir vairāk gudrības nekā man un tev, un viņa padomiem paklausīt aizvien ir labi.

— Nu es manu, ka uz jums abiem sāk iedarboties alus, — Tūke teica, — kad jūs tā sākat runāt. Vai tu, mazais mācītāj, domā padarīt mani par kristīgo?

— Tā ir,— tēvs Vilibalds cieši noteica.

— Tu gribi uzņemties daudz uz sevis,— Tūke teica, — tas tev tomēr nāksies grūtāk nekā tavi citi kristīšanas darbi, kādi tev līdz šim ir bijuši.

— Tas tev nekāds kauns nebūtu, ja tu kļūtu par kristīgo, — Odze teica, — kad tu redzi, ka es tāds esmu kļuvis. No tā nav kļuvis gļēvāks man prāts, ne arī mana roka nespēcīgāka, un nekad vairs; man nav bijis jāsūdzas par laimes trūkumu no tās dienas, kad likos kristīties.

— Var jau būt,— Tūke teica, —bet tu neesi ādu tirgotājs kā es. Neviens ādu' tirgotājs šai zemē nevar būt kristīgais, tas padarītu šaubīgus visus tos, ar kuriem man ir darīšana. Virdi teiktu, ja viņš maina savus dievus, kā lai uz viņu paļaujas citās lietās. Nē, Odze, draudzības labā es tevis dēļ daudz ko varu darīt, tāpat arī tevis dēļ, mazo mācītāj, bet ne to. Un Mīra, mana sieva, kļūtu gluži traka; jo tas viņai vēl ir palicis no dzimtenes, ka viņa ienīst kristīgos vairāk par visu citu. Bet manuprāt daba viņai jau tā ir diezgan dzedra, lai vēl es to padarītu ļaunāku ar tādu izdomājumu. Tādēļ tev velti būs mēģināt ar mani, mazo mācītāj, lai gan esmu tavs draugs un tāds arī domāju palikt.

Arī pats Vilibalda tēvs nevarēja atrast nekādu lāga izeju no šī neceļa. Odze žāvājās un teica, ka esot jau vēla nakts un laiks iet gulēt. Viņi šķīrās no Tūkes ļoti draudzīgi. Viņš un Odze teicās esam laimīgi, viens otru atraduši, un cerēja turpmāk bieži sastapties.

Odze un Vilibalda tēvs aizgāja atpakaļ uz savu apmešanās vietu. Tur valdīja miers un klusums, un mēnesnīcā vīri/ gulēja šņākdami zem bālu dūmu strēlēm no izdegušajiem ugunskuriem. Bet viens no Odzes vīriem sēdēja nomodā un pacēla galvu, viņiem pienākot.

— Jūs abi tikāt meklēti,— viņš miegaini teica. —Te jums būs šī kule; pūces brēc vienā laidā, pēc tam kad to saņēmu. Biju nogājis pie strauti nodzerties; tur pie manis pienāca kāds vīrs no finvēdcniešu nometnes un jautāja pēc tevis, Odze. Teicu, ka esi aizgājis pie virdiem. Tad viņš pārsvieda kuli pār strautu, tā ka tā nokrita man pie kājām, un teica, ka tas esot sveiciens Grēninges Odzēm un viņa garde-gunim mācītājam. Jautāju viņam, kas kulē atrodas. Kāpostu galvas, viņš atteica, pie tam smiedamies, un aizgāja. Domāju, ka tur ir kas cits, daudz ļaunāks. Te būs kule, saite nav aizskarta.

Nolicis kuli Odzēm pie kājām, viņš apgulās un tūliņ aizmiga.

Odze drūmi noraudzījās uz kuli un tad paskatījās uz mācītāju. Viņi abi kratīja galvas.

— Tā ir kāda velnišķība,— tēvs Vilibalds teica. —Cits nekas tas nevar būt.

Odze atraisīja saiti un izbēra saturu. Divas cilvēku galvas noripoja zemē, un tēvs Vilibalds nokrita ceļos iesaukdamies.

— Abi viņi ir skūti! — viņš teica. — Kristus priesteri, kurus nogalinājuši pagāni! Kā lai cilvēka prāts pilnā mērā izprot Dieva gribu, kad velnam tiek atļauts priecāties par tādiem darbiem.

Apskatījies tuvāk abas galvas, viņš izstiepa rokas pret debesīm.

— Es viņus pazīstu, pazīstu viņus abus, — viņš teica. — Tas ir Sebastijana tēvs, varens ticībā, kurš trakajam maģistram bija izpērkams no verdzības. Nu Dievs viņu ir atpestījis un sagatavojis viņam vietu augšā debesīs starp svētajiem mocekļiem. Un šis ir brālis Nitards nq Reimsas, kurš reiz kopā ar bīskapu Popo bija pie karaļa Haralda. Pēc tam viņš pārbrauca uz Skoni, un no tā laika nekas par viņu nebija dzirdēts; arī viņš būs nokļuvis verdzībā. Pazīstu viņu no viņa auss. Viņa gars aizvien bija pilns lielas dedzības^1 un centības patiesās mācības labā; un reiz pie ķeizara galma vienu

ausi viņam nokoda viens no ķeizarienes Teofanas mūkiem > >

no Konstantinopoles, tās pilsētas, kuru ziemeļnieki sauc par Miklagordu, kad viņi abi bija sanākuši ķildā par Svētā Gara izcelšanos. Viņš mēdza teikt, ka atdevis savu ausi cīņā pret ķecerību un ka viņš labprāt atdotu savu galvu cīņā pret pagānismu. Un nu ir noticis tā, kā viņš pats teica.

— Ja tā, ir bijusi viņa vēlēšanās, tad jau ir labi, — Odze teica. —Manas domas tomēr ir tās, ka finvēdenieši šiem Dieva vīriem nav vis noņēmuši galvas tādēļ, lai piepildītu viņu gribu, lai cik svēti viņi arī būtu bijuši. Un viņu galvas viņi mums atsūtījuši izsmieklam, mūs kaitinādami. Tā ir pateicība par to, ka nokristījām Estēnu un viņa divus vīrus un palaidām viņus vaļā, kur mums būtu vajadzējis viņus nogalināt. Tas nu tev tagad ir jānožēlo tāpat kā man.

— Labs darbs aizvien ir labs, un to nav ko nožēlot, lai kas pēc tam arī notiktu, — tēvs Vilibalds teica. — Šīs svētās galvas es aprakšu mājās savā baznīcā, jo no tām nāks liels spēks.

— Smaka no tām nāk jau tagad, — Odze! drūmi teica. — Bet var būt, ka tev ir taisnība.

Un uz tēva Vilibalda vēlēšanos viņš palīdzēja savākt zāli un lapainus zarus, ko bāzt kulē. Tur rūpīgi noguldījuši abas galvas, viņi aizsēja atkal saiti.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Tings pie Krākes akmens.

]Sj ākošā rīt

rītā, kad no katra bara bija izvēlēti divpadsmit; runas vīru, kā no virdiem, tā no jēingiešiem un finvēdeniešiem, izvēlētie uzgāja augšā un tais vietās, kas jau no seniem laikiem bija viņu, pusaplī nostājās akmens priekšā, katri runas vīri par sevi; aiz» viņiem stāvēja tauta, lai klausītos gudru vīru vārdos. Virdu divpadsmit runas vīri sēdēja vidū, un viņu virsaitis piecēlās pirmais. Viņu sauca par Ugi Stostītājos, Uāra dēlu; viņš bija vecs vīrs, un viņu uzskatīja par gudrāko visā Vērendā. Tā tas ar viņu aizvien bija bijis, ka runāt viņš bija varējis tikai ar grūtībām, bet visi bija vienāsi domās, ka tādēļ viņš jo labāk varēja domāt. Stāstīja, ka viņa gudrība skaidri bijusi manāma jau viņa jaunības dienās, kad viņš reizēm triju dienu tingā nosēdējis, neviena vārda neteikdams, tikai šad un tad rāmi galvu grozīdams. Viņš nu piegāja pie akmens un, pret tinga vīriem pagriezies, runāja.

— Gudri vīri še nu ir sastapušies, — viņš teica. — Ļoti gudri vīri, kā no Vērendas, tā no Jēinges un no Finvēdenas, pēc vecas tēvutēvu paražas. Tas ir labi; apsveicu jūs un pasludinu mieru jūsu lēmumiem; un lai jūsu gudrība visiem atnes labu. Esam šurp atnākuši runāt par mieru. Tā jau tas ar cilvēkiem mēdz būt, kas vienam ir labs, tas otram ir ļauns., Esmu vecs un daudz ko pieredzējis; zinu, kādas ir manas domas. Manas domas ir tās, ka miers ir laba lieta, labāka kā naidošanās, labāka kā dedzināšana un kā cilvēka nogalināšana. Nu miers ir valdījis mūsu starpā veseli trīs gadi, un nevienam tas par ļaunu nav bijis. Nebūs arī nekas ļauns, ja šis miers arī turpmāk varēs pastāvēt. Ja kādam ir kādas sūdzības, tās uzklausīs un izlems. Tie, kas viens otru grib nogalināt, lai dara to še pie akmens, pēc tinga likuma. Miers tomēr ir tas labākais.

Virdi apskatījās apkārt, kad viņš bija beidzis savu runu, jo lepojās! ar savu virsaiti un viņa gudrību. Pēc tam piecēlās jēingiešu tinga virsaitis. Viņu sauca par Sūni Gaišreģi, un viņš bija tik vecs, ka tie divi vīri, kas sēdēja viņam līdzās, paņēma viņu zem rokām, kad viņam vajadzēja piecelties; bet viņš dusmīgi atgrūda viņus no sevis un, ātri līdz akmenim aizsteberējis, nostājās Ugem līdzās. Viņš bija liela auguma kaulains vīrs, izkaltis un no vecuma salīcis, garu degunu un plānām, nevienādas krāsas bārdas šķipsnām; un lai gan vēlās vasaras saule silti spīdēja rāmajā gaisā, viņam mugurā bija ādas svārks, kas sniedzās līdz ceļiem, un bieza lapsādas mice. Izskats viņam bija ļoti gudrs, un slava viņam jau sen bija liela. Visiem bija zināma viņa gaišredzība: viņš varēja atrast apslēptu mantu, ieskatīties nākotnē un iepriekš paredzēt gaidāmu nelaimi. Turklāt viņš septiņas reizes bija bijis precējies, viņam bija divdesmit trīs dēli un vienpadsmit meitas; runāja arī, ka viņš vēl aizvien pūloties dabūt līdzīgus dučus no abiem dzimumiem. Par to visi jēingieši parādīja viņam vislielāko cieņu.

Arī viņš nu pasludināja tinga mieru, un viņam bija skaisti vārdi ko teikt par jēingiešu miermīlību, kas' bija tik liela, ka četru gadu laikā nebija noticis neviens karagājiens ne pret virdiem, ne finvēdeniešiem. To, tā viņš teica, svešinieki varbūt varot iztulkot tā, ka jēingiešos ieviesies laiskums un mīkstčaulība. Bet, kas tā domāja, tas maldījās; jo viņi joprojām esot gatavi, tāpat kā viņu tēvi, ar zobena asmeni pārmācīt katru, kas gribēs viņiem pāri darīt, ko varot apliecināt viens otrs, kas to mēģinājis. Maldīgi būtu arī domāt, ka miers, kāds tagad valdījis, nācis no labajiem gadiem, kādi viņiem bijuši ar bagātu ražu un raženiem lopiem, kas bijuši pasargāti no lopu sērgas; jo paēdušais jēingietis neesot gļēvāks cīnītājs kā izsalkušais, ne arī mīkstākas dabas. Viss nākot no tā, ka atrodoties gudri un saprātīgi vīrķ kuru padoms tiekot klausīts.

— Un kamēr tādi būs atrodami un viņus klausīs,— tā viņš teica, — būs mums visiem labi. Bet ar gadiem viņu paliek mazāk; un no tādiem, uz kuriem pilnā mērā var paļauties, es še tingā neredzu vairs gandrīz tikpat kā neviena, izņemot mūsi abus, Ugi un mani pašu. Tādēļ ir vairāk kā vajadzīgs, lai jaunie runas vīri, kam vēl nav neviena sirma mata bārdā, klausās mūsos un tā kaut ko mācās no tās gudrības, kuras, viņiem vēl nav daudz. Jo ir labi, ja noteikt ļauj vecajiem un ja jaunie saprot, ka viņiem pašiem savas gudrības ir vēl par maz.

Kā trešais nu priekšā iznāca finvēdeniešu virsaitis un nostājās līdzās abiem pārējiem. Viņa vārds bija Ūlofs Vasaras-putns, un lai gan viņš vēl bija diezgan jauns, viņam, jau bija liela slava. Viņš bija labi noaudzis vīrs, tumšs, asām acīm, ar lepnu uzstāšanos. Viņš bija) bijis austrumos un kalpojis kā Kījevas kņazam, tā Miklagordas ķeizaram, un uz māju viņš bija pārvedis līdz lielu bagātību. Vārds Vasarasputns viņam bija dots pēc mājās! atgriešanās par to krāšņumu un spožajām krāsām, kādas aizvien rādīja viņa drānas. Viņam pašam patika šis vārds.

Visi finvēdenieši, kā runas vīri, tā tie, kas sēdēja aiz viņiem, nu skaļi uzgavilēja, kad viņš izgāja priekšā, jo viņam tiešām bija virsaiša paskats; un kad viņš nostājās pie akmens līdzās abiem pārējiem, starpība starp viņu un šiem bija liela. Viņam bija zaļš, zelta diegiem izrakstīts mētelis un spoži vizoša sidraba bruņcepure.

Kad arī viņš bija pasludinājis tinga mieru, viņš teica, ka šā paļāvība uz vecu vīru gudrību varbūt neesot gluži tik liela kā viņu pašu; saprāts varot būt meklējams arī kaut kur citur un varbūt visvairāk tur. Tomēr tur viņš večiem pretim runāt negribot, ka miersl esot laba lieta; bet nevajagot aizmirst, ka tagad mieru uzturēt kļūstot aizvien grūtāk, galvenā kārtā tā nemiera dēļ, kādu tagad šur un tur saceļot kristīgie ar savu ļaunprātību un melno viltību.

— Un es zinu, par ko es runāju, ja es runāju par kristīgajiem,— viņš teica. —Jo tas jums visiem ir zināms, ka es piecus gadus esmu bijis Miklagordā un tur kalpojis abiem ķeizariem, Basilijam un Konstantīnam. Tur es dabūju redzēt, kādi kristīgie ir savā ļaunumā, pat ja viņi citam nevar uzbrukt kā viens otram. Turi viņi nokniebj viens otram degunus un ausis ar asām knaiblēm niecīgu lietu dēļ vai iz-rāma viens otru. Jaunas sievietes, pat tādas, kasļ ir skaistas, viņi bieži iesloga slēgtos akmens namos, aizliegdami viņām kopdzīvi ar vīriem; bet kas to pārkāpj, tās dzīvas iemūrē kādā caurumā akmens sienā, lai viņas tur pašas nobeidzas. Reizēm viņiem apnīkst savs ķeizars, vai arJļ tiem netīk viņa pavēles; tad viņi viņu un viņa dēlus saņem ciet un tik ilgi tur nokarsētu dzelzi viņiem tuvu pie sejas, līdz viņiem acis izsvilst aklas. To visu viņi dara savas kristietības vārdā, jo domā, ka sakropļot ir mazāks grēks kā nonāvēt; no tā jūs varat saprast, kas tie ir par cilvēkiem. Ja viņi tā dara viens otram, ko gan tad viņi nedarīs mums, kas neesam kristīgie kā viņi, ja vien viņi kļūs stipri diezgan? Tādēļ katram pie

laika ir jābūt gatavam tādām briesmām stāties pretim, kamēr tās vēl nav pieaugušas. Vai mēs visi nupat nebijām liecinieki, kā kāds kristīgs priesteris izlauzās cauri līdz šim akmenim, nogalinādams cilvēku virdu sievu vidū? Viņu līdz bija atveduši jēingieši, varbūt ļaunā nolūkā; tā ir) tāda lieta, kas ir notikusi starp viņiem un virdiem un neskar mūs fin-vēdenicšus. Bet tiešām būtu labi, ja še tingā tiktu nolemts, ka visi kristīgie priesteri, kas nāk pie jēingiešiem, virdiem un finvēdeniešiem, ir nokaujami un vairs ilgāk kā vergi nav turami dzīvi, bet vēl mazāk viņiem ir atļaujams netraucētiem staigāt apkārt ar savām mākslām un savu pļāpāšanu; jo tā tiktu aizkavētas visādas nelietības un vieglāk būtu uzturēt labu mieru.

Tā runāja Ūlofs Vasarasputns, un daudzi, viņa vārdos klausoties, domīgi klanīja galvas.

Viņš un abi pārējie nu apsēdās uz trim virsaišu akmeņiem, kas gulēja uz noras pie Krākes akmens, un sākās tings. Pēc vecas paražas iesākts tika ar tādām ķildām, kas bija izcēlušās pašā tinga laukumā, un tādēļ maģistra lieta pirmā nāca priekšā. Uge prasīja izpirkšanas naudu par nogalināto Stīr-kāru un gribēja zināt, kam šis kristīgais priesteris piederot un kas viņam še tingā bijis darāms. Odze, kurš sēdēja runas vīros, piecēlās un teica, ka priesteris, ja tā ņemot, esot viņa, kaut gan viņš esot brīvs vīrs un nekāds vergs.

— Un miermīlīgāku cilvēku kā viņš tālu vajadzētu meklēt. Viņš nav nekāds varmāka, un vienīgais, ko viņš var, ir lasīt rakstus, dziedāt un izpatikt sievicšiem. Te viņam bija kāds uzdevums, kas tagad ir kļuvis veltīgs.

Odze nu pastāstīja par maģistru un viņa uzdevumu: kā viņš no Hēdebijas sūtīts atmainīt kādu priesteri, kuru fin-vēdenieši turēja verdzībā, bet kuru nu viņi tagad nogalinājuši.

— Bet par to runa var būt turpmāk, — viņš teica. — Par

Stīrkāra nāvi lai liecina tie, kas to ir redzējuši. Patss es gan neticu, ka šis priesteris kādu var nogalināt.

Sūnem Gaišreģim nu likās, ka noklaušināmi būtu arī liecinieki.

— Bet, lai kā tas nu arī būtu, no tā nekāds ienaids virdu un jēingiešu, starpā nevar celties. Šī lieta tev, Uge, vienam ir jāizlemj. Vīrs ir ārzemnieks, nekur īsti nederīgs un turklāt kristīgais; tādēļ liels zaudējums nevienam no viņa nebūs, lai kā tu arī) nolemtu. Bet no mums jēingiešiem tu izpirkšanas maksas nevari prasīt par vīru, kas mums ir svešs.

Nu tika nopratināti liecinieki. Daudzi Stīrkāru bija redzējuši atmuguriski nogāžamies no akmens ar skaļu bļāvienu, bet, ka viņu būtu ķēris kāds trieciens no otras puses akmenim, to neviens nebija redzējis. Pat ne Tūke Grogulle-sons, kurši sēdēja virdu ducī un pirmais bija ieradies laukumā, neko skaidru par to nevarēja pateikt; bet viņš paskaidroja, ka krusts, kuru kristīgo priesteris turējis rokās, bijis salikts no tik tieviem kociņiem, ka ar to gan būtu varēts nogalināt uti, bet nevis kaut ko izdarīt tādai vecai lapsai ar tik sīkstu dzīvību kā Stīrkārs. Viņš tādēļ domājot, ka vecim^ izslīdējusi kāja, un viņš krītot pārlauzis sprandu. Bet vislabāk, tā viņš teica, to zināšot sievas, kas bijušas laukumā, ja vien viņas gribēšot runāt taisnību.

Uge domīgi sēdēja un beidzot teica,, ka cits neatlikšot kā noklausīties, ko teikšot sievas.

— Virdu sievas ir pilntiesīgi liecinieki pēc mūsu vecā likuma, — viņš teica, — kauti gan neviens nezinās pateikt, kā tas tā ir nolemts. Ir tiesa, ka bez vajadzības mēs viņas priekšā neaicinām. Jo meklēt patiesību pie vīra ir tas pats, kas meklēt dzeguzi dziļā mežā, bet meklēt patiesību pie sievietes ir tas pats, kas meklēt dzeguzes sauciena atbalsi. Bet še nu sievietes ir vienīgās, kas kaut ko ir redzējušas. Un priestera nogalināšana svētā vietā ir tāda lieta, kas ļoti rūpīgi ir iztiesājama. Lai tad nu arī viņas noklaušinām.

Sievas jau bija sagatavojušās un nu tūliņ stājās priekšā, viss pulks reizē, kā jaunās sievas, kas bija lēkājušas^1 ap akmeni, tā vecās vecenes, kas bija bijušas palīdzēs. Visas bija savā labākajā rotā, ar visām rokas sprādzēm, kakla važiņām, platiem uzsvārčiem un raibām galvas drānām; sākumā viņas likās nedrošas, kad bija iegājušas starp tiesnešiem un runas vīriem. Maģistrs viņām bija līdz; viņš izskatījās nožēlojams: rokas viņam bija sasietas uni ap kaklu virve, aiz kuras kādas pāris vecenes viņu veda, tāpat kā bija vedušas āžus uz akmeni. To redzot, runas vīri un klausītāji skaļi sāka) smieties.

Uge, galvu piešķiebis un aiz auss kasīdamies, norūpējies noraudzījās uz viņām. Viņš teica, lai viņas nu tagad viņam izstāstot, kā tas bijis ar Stīrkāra nāvi: vai viņu gūsteknis devis viņam nāvīgo triecienu vai nē. Viņām! jāsakot, kas tiešām noticis, un nekas cits; un būtu labi, ja liecinātu tikai divas vai trīs reizē.

No sākuma sievām bija bail pašām no savas balss; viņas sačukstējās savā starpā; un viņām grūti nācās atrast kādu, kas gribētu iesākt; bet drīz vien viņas atguvās un nopietni sāka nodot liecību. Viņu gūsteknis, tā viņas teica, esot piegājis pie akmens un, skaļi saukdams, iesitis ar savu krustu Stīrkāram pa galvu, tā ka tas skaļi iekliedzies; pēc tam viņš krustu atspiedis viņam pret vēderu un nogāzis viņu no akmens. Par to visas bija vienis prātis;1 bet dažas teica, ka kristīgo priesteris sitis tikai vienreiz, citas turpretim, ka viņš sitis divreiz, un viņu starpā par to izcēlās vārdu maiņa.

Kad maģistrs izdzirda šo liecību, viņš nobālēja no bailēm un pārsteiguma. Pacēlis savas sasietās rokas pret debesīm, viņš skaļā balsī sauca: „Nē, nē!” Bet neviens neklausījās, ko viņš vēl gribēja sacīt, un vecenes rāva aiz virves, lai viņu apklusinātu.

Ugc nu teica, ka šī liecība esot vairāk kāļ pietiekama, jo sievu izteikumi esot jāatzīst par patiesiem, ja tik daudzas liecinot to pašu. Vai slepkava sitis vienreiz! vai divas, tas neko nenozīmējot; šis gadījums nenoliedzami esot priestera nogalināšana svētā vietā.

— Šī ļaundarība, — tā viņš teica, — jau no seniem laikiem skaitās smagāka par visām. Tā ir tik reta, ka dažs visu mūžu nosēd tingā, to nedabūjis tiesāt. Un sodu, kāds' pastāv no senseniem laikiem, še varbūt nezina neviens, izņemot mūs vecos, Sūni un mani; kaut ganļ arī tu, Ūlof, kas domājies esam gudrāks par mums, varbūt to zini?

Varēja redzēt, ka Ūlofam Vasarasputnam šis jautājums nepatika. Bet viņš ātri atbildēja, ka bieži esot dzirdējis, ka par tādu pārkāpumu slepkava pakarams kokā kādā no zemākajiem zariem ar galvu skudru pūznī.

'Uge un Sūne apmierināti smaidīja par šo atbildi.

— Cits jau nebija gaidāms, ka tev šī lieta nav zināma,— Uge teica, —tik jauns kā tu esi;j jo gudrības un zināšanu iemantošana prasa ilgāku laiku, nekā tu domā. Bet īstais sods slepkavam ir atdot viņu Igam, kā agrākos laikos mūsu tēvu tēvi sauca Ūdinu; bet nu lai Sūne saka, kas pie tam ir darāms.

— Paņem divdesmit labu šķēpu, kam kāti nav ietrupēju-ši; bet pie katra šķēpa, tūliņ zem dzelzs uzgaļa ir cieši jāpiestiprina šķērsis. Pēc) tam šķēpus iedzen zemē līdz pusei, cieši citu pie cita ar smailēm uz augšu. Uz tām uzmet slepkavu, un tur viņam jākarājas tik ilgi, kamēr kauli nobirst zemē.

— Tā tas) ir,— Uge teica. —Vienīgais, ko tu, Sūne, aizmirsi, ir tas, ka viņš metams tā, ka gulēt viņam iznāk ar seju pret debesīm.

Apmierināta murmināšana izgāja, cauri visai tinga sapulcei, dzirdot par šo sodu, kas bija tik rets un vecs, ka neviens tā nebija redzējis. Maģistrs nu bija apmierinājies, viņš stāvēja, aizvēris acis, kaut ko pie sevis murminādams; bet sievu starpā bija liels nemiers. Viņas skaļi sauca, ka tas būtu nepareizi un ka tā) viņas to neesot domājušas; kādas pāris no viņām, kas bija Ugcm rada, izspraucās līdz viņam un, viņu par muļķa veci dēvēdamas, gribēja zināt, kādēļ viņš to nav teicis, pirms viņas liecinājušas. Viņas tā esot teikušas tāpēc, ka esot gribējušas paturēt kristīgo mācītāju, kurš viņām patīkot; jo viņš viņām liekoties labāks kā Stīrkārs, un viņas domājušas, ka citādi viņu palaidīs un viņš aizies pie jēingie-šiem.

Bet vistrakāk kliedza viena no vecenēm, Stīrkāra māsas meita; beidzot, viņā klausīdamās, pārējās apklusa. Liela auguma, lieliem locekļiem, viņa drebēja no dusmām, Ugem priekšā nostājusies. Viņa teica, ka Vērendā kārtības ātrāk nebūšot kā vien tady, kad sievām ļaušot spriest tiesu, bet večus nosēdināšot malkcirksnī, lai viens ar otru rotājas paga-lītēm.

— Daudz gadu esmu kopusi Stīrkāru, to trolli, un viņš mani apgādāja. No kā es tagad dzīvošu, kad viņš ir miris? Vai tu, veci, dzirdi, ko es saku? Tad atnāk kāds cits priesteris, jauns, skaists vīrs, gudrs un lēns no skata, un gādā, ka viņš nomirst; bet ka tam jau sen nebūtu laiks, to neviens nevar noliegt. Un kādu atlīdzību tu man soli? Uzmest šo jauno vīru uz šķēpiem, no kā nevienam nekāda labuma nebūs! Bet es tev saku, ka viņu vajag piespriest man Stīrkāra vietā, ko esmu zaudējusi. Viņš ir krietns mācītājs, dejas nobeigumu ap akmeni viņš vadīja tā, ka visi bija apmierināti, un pēc deviņiem; mēnešiem visa Vērenda varēs redzēt, kādas sekas ir bijušas viņa burvestībai. Pie tāda priestera daudzi griezīsies ar visādām dāvanām, un sava iztikšana tad būs arī man, vai nu ņemšu viņu par vīru, vai par vergu. Kas viņam uz šķēpiem darāms? Uz tiem tu labāk liecies pats, ja jau tu no liela vecuma un gudrības esi palicis traks., Mans viņš pienākas atlīdzībai par nogalināto, ja ir taisnība pasaulē. Vai tu dzirdi, ko es saku?

Viņa kratīja savas dūrēs saņemtās rokas Ugem pie sejas, un izskatījās tā, it kā viņa taisītos spļaut tam virsū.

— Viņai ir taisnība, viņai ir taisnība! Katlai ir taisnība! — sievas sauca. —Mēs gribam, lai viņš nāk Stīrkāra vietā! Mums vajag tāda priestera kā viņš!

Uge, abām rokām atgaiņādamies, sauca ko spēdams, lai viņas apklusinātu. Bet viņam līdzās Ūlofs Vasarasputns gandrīz būtu atmuguriski nogāzies no akmens aiz prieka par gudrā veča nelaimi.

Bet nu Sūne Gaišreģis piecēlās no akmens un runāja tādā balsī, kas visiem lika apklust.

— Šai tingā ir pasludināts miers; un gudru vīru pacietība pret sievām ir liela. Būtu ļauni, ja mums būtu jāsaka, ka miers ir izpostīts, bet visļaunāk tas būtu jums sievām, jo tad mēs varētu nospriest, ka jūs še visas tautas priekšā esat noperamas ar labiem bērza žagariem vai lazdas vicām; bet to kaunu jums grūti nāktos panest. Tad visi šķobītu mutes, jūs ieraugot, kamēr vien jūs dzīvotu, bet to neviena no jums nevar vēlēties. Tādēļ beidziet tagad kliegt un šķendēties. Bet vienu lietu es jums gribu jautāt, iekām jūs atstājat šo vietu. Vai kristīgo priesteris iesita Stīrkāram, vai nē?

Sievas nu bija kļuvušas klusas. Viņas vienprātīgi atbildēja, ka priesteris nemaz nav aizskāris Stīrkāru, viņš tikai kaut ko kliedzis un pacēlis krustu, un tad vecais nogāzies atmuguriski un bijis beigts. Tā esotļ tīrā patiesība, jo viņas, tāpat kā kurš katrs cits varot runāt taisnību, ja vien zinot, kam tā vajadzīga.

Nu sievām atļāva aiziet, tāpat vecajai Katlai ar savu gūstekni, kamēr Uge apspriedās ar runas vīriem. Daži runas vīri domāja, ka priesteris nogalināms, jo viņš acīm redzot ar burvību esot laupīji» Stīrkāram dzīvību, un jo ātrāk no kristīgo priestera atsvabinoties, jo tas esot labāk. Bet citi tam pretojās, teikdami, ka tāds, kas izbūris dzīvību no Stīrkāra, esot pelnījis, ka viņam ļauj dzīvot. Jo tādā gadījumā viņš droši vien esot bijis noderīgs arī sievietēm; turklāt vajagot apdomāt, ko vecene teikusi, tagad, kur no jēin-giešiem tā vai tā nekāda izpirkuma prasīt nevarot. Beigās Uge nolēma, ka kristīgais priesteris atstājams Katlai par vergu līdz ceturtajam tingam skaitot no šī, un ka viņa šai laikā var ņemt no priestera visu, kas no viņa iegūstams. Ne Sū-nem, ne citam kam nekas pret šo spriedumu nebija iebilstams.

— Es pats labāk nebūtu varējis izlemt,— Odzei teica Vi-libalda tēvam, kad viņi par to runāja. — Nu viņam jāsadzīvo ar veceni, kā viņš var. Un verdzībā pie smolandiešiem viņš taču tā vai tā bija domājis doties.

— Dieva gars būs nācis pār viņu, neskatotiesļ uz viņa vājībām, ja viņš bija devies augšā pret pagānu priesteri un nejēdzībām pie akmens, — tēvs Vilibalds teica. — Bet, tagad var notikt, ka viņš izdara lielas lietas Dievam par godu.

— Var jau būt,— Odze teica. —Bet tas labākais man šķiet, ka nu no viņa esam vaļā. Vīra prieks var būt sievas, arī citas, nevien savas paša. Jai viņš atrodas karagājienā, tur nekā nav ko iebilst; bet man ir pretīgs tāds vīrs kā šis, turklāt nepraša un Kristus priesteris, kuru; ieraugot visas sievas paliek trakas. Tas man šķiet nepareizi un pretdabīgi.

— Viņš daudz ko varēs izlīdzināt, — tēvs Vilibalds teica, — kad šī vecā Katla dabūs viņu savos nagos. Es nu tiešām labāk gribētu būt izsalkušo lauvu bedrē kopā ar svēto pravieti Dānieļu, par kuru tu esi dzirdējis stāstām, nekā tagad viņa drānās. Bet^ tā ir Dieva griba, ka tas tā notiek.

— Lai tā arī turpmāk būtu mums tik labvēlīga,— Odze godbijīgi teica.

Nu tings turpinājās četras dienas, kurās tika izspriests daudz lietu. Visi ļoti slavēja Uges un Sūnes gudrību, izņemot tos, pret kuriem bija vērsti viņu spriedumi. Arī Ūloifs Vasarasputns izrādījās esam gudrs tiesnesis, daudz ko piedzīvojis, neskatoties uz savu jaunību, tā ka patj Uge vairāk nekā vienreiz ļāva noprast, ka ar laiku no viņa var kas iznākt. Grūtos gadījumos, kad starp partiem izlīgšana nebija iespējama un kad domas dalījās sevišķi pie tiesnešiem un runas vīriem, pēc vecas paražas tika pieaicināts arī trešais tiesnesis, gaņ bez runas vīriem, lai viņš palīdzētu panākt vienprātību sprieduma nodošanā. Un pāris reizes, kad bija jāizšķir ķilda starp virdiem un jēingiešiem, Ūlofs Vasarasputns kā bezpartejisks trešais tiesnesis godam veica savu uzdevumu.

Tik tālu viss būtu labi; bet tautā bija jūtams aizvien lielāks nemiers, jo nekāda laba divkauja vēl nebija paredzama. Īstenībā gan otrā dienā, kāda finvēdenieša ķildā ar kādu jē-ingieti, tika izlemta divkauja, jo liecinieku nebija un abi parti bija vienlīdz iecirtīgi un izveicīgi melošanā; bet kad viņi stājās viens otram pretim divkaujas vietā, viņi abi rīkojās tik neizveicīgi, ka tūliņ iegrūda viens otram zobenu ribās un beigti atkrita atpakaļ kā pārsprāgušas māla krūzes divas puses, tā ka nevienam no tādas cīņas nekāda prieka nebija. Tauta īgni atņirdza zobus par to un domāja, ka šis tings nebūs nekāds labais. Bet trešā dienā garastāvoklis uzlabojās, jo nu nāca priekšā kāda lieta, no kuras daudz ko varēja sagaidīt.

Divi virdi, abi cienījami vīri, vārdā Askmans un Glums, stājās priekšā ar sūdzību par divkāršu līgavu nolaupīšanu. Abi viņi bija zaudējuši katrs savu meitu precību gados, pašā jaukākajā plaukumā; tās bija nolaupījuši divi jēingiešu ūdru mednieki mežu novadā uz austrumiem no Lielās Uk-savadas. Laupītāji bija zināmi. Agne no Slēvenes bija viens, Sadedzinātā Kolbjerna dēls, un otrs Slate, saukts Slate Lapsa, brāļa dēls Uvaberjas Gudmundam, kurš sēdēja jēingiešu runas vīros. Nolaupīšana bija notikusi gadu iepriekš. Jaunās sievietes, kā bija dzirdēts, vēl aizvien atradās savu nolaupītāju varā; un Askmans un Glums nu prasīja trīskārtēju izpirkuma naudu par katru no jaunajām meitām, kā arī pienācīgu atlīdzību par atraitnei Gudnijai, Gluma māsai, nodarīto pārestību, kura, nolaupīšanai notiekot, bija atradusies pie jaunajām meitām un tā pie tam bija cietusi, ka labu laiku nebija bijusi pie pilnas saprašanas. Šī atraitne atrodoties še tingā: viņa aizvien esot bijusi pazīstama ar savu taisno valodu. Un tā kā daudzi varot liecināt, ka viņa nu atkal esot atdabūjusi pilnu saprašanu, viņa esot lieciniece, kura vislabāk varot pastāstīt, kā viss noticis.

Atraitne Gudnija nu tika aicināta priekšā. Tā bija spēcīga, stalta sieva, vēl ne tik veca, ka atbaidītu vīriešus. Saprotami un nopietni viņa izstāstīja, kā viss bija noticis. Viņas ar jaunajām meitām bijušas aizgājušas uz mežaini ārstniecības zālēs, kur palikušas visu dienu, tādēļ ka šīs zāles sākot palikt retas. Viņas aizgājušas tālāk, nekā bijis domāts, un pēkšņi viņas pārsteidzis briesmīgs negaiss ar pērkonu, krusu un lielu lietu; tas viņas sabiedējis, izmērcējis līdz ādai, un viņas apmaldījušās. Maldījušās, nevarēdamas uziet ne tekas, ne pēdas;1 līdz beidzot atradušas patvērumu kādā zemes būdā. Viņas bijušas gluži bez spēka no aukstuma, noguruma un izsalkuma. Būdā atradušies divi vīri, medinieki, kas tur mituši, nodarbodamies ar ūdru medībām, un viņa kaut cik apmierinājusies, kad redzējusi, ka viņi neizskatās bīstami. Vīri laipni viņas uzņēmuši, apsēdinājuši pie uguns, devuši viņām ēst un siltalu dzert. Tā viņas tur sēdējušas, līdz negaiss pārgājis, bet tad bijusi jau tumša nakts.

Līdz tam viņa jutusi bailes vienīgi no negaisa un no sāpēm, ko sākusi just mugurā, sēdot un salstot slapjās dr'ānās. Bet nu viņai uznākušas bailes jauno meitu dēļ, kas bijušas tās lielākās. Jo vīri nu bijuši visai apmierināti; teikuši, ka tas esot tas labākais, kas varējis notikt, un ka viņi jau sen neesot redzējuši sievietes. Viņi devīgi cienājuši ar savu alu, kas viņiem bijis būdā kādā muciņā, aizvien no jauna to uzkarsēdami, ko sasildīties aukstumā, tā ka meitenes, būdamas jaunas un nepiedzīvojušas, jau sākušas iereibt. Viņa nu dedzīgi sākusi taujāt pēc ceļa uz māju,^ un tas viņai arī izstāstīts; vairāk gan vīri nodarbojušies tikai ar to, ka sēdējuši pie jaunajām meitām, taustīdami, vai viņas jau paguvušas izžūt. Drīz aizgājis jau tik tālu, ka Slate Lapsa paņēmis divus mazus kociņus rokā un teicis, ka meitenēm nu jālozē-jot, kuram no puišiem tām gulēt blakām. Tad viņa cieši noteikusi, ka meitenēm nu jāejot uz mājām, mēģinot atrast ceļu, cik tas nu tumsā esot iespējams. Bet pati, tā viņa teikusi, viņa esot spiesta palikti tur būdā lielo sāpju dēļ, kādas tai piemetušās no aukstuma.

— To es teicu cerēdama, ka puiši padosies un ļaus meitenēm mierā aiziet, ja es palikšu pie viņiem. Man šķita, ka labāk būs, ja es visu uzņemšos uz sevis jauno meitu dēļ, jo man tas kaitēs mazāk, lai ko arī abi puiši man, darītu. Bet puiši, kā bez prāta palikuši, saukāja mani visneglītākajos vārdos un, abi mani sagrābuši, izcēla maniļ ārā no būdas, saukdami, ka palīdzēs man ar bultu no loka, ja drīz no turienes netaisīšos projām. Visu to naktļ es viena pati maldījos pa mežu bailēs no plēsīgiem zvēriem un spokiem. Pēc tam kad atgriezos mājās un izstāstīju, kas noticis, un kadj ļaudis, uzmeklējuši medinieku būdu, bija atraduši, ka tā tukša, ka viņā nav ne vīru, ne jauno meitu, ne ūdru ādu, es ilgi gulēju karsonī ļoti slima no visa tā, ko no ļaunajiem puišiem biju cietusi.

Tā liecināja atraitne Gudnija, beidzot runādama asarām balsī. Tad piecēlās Gudmunds no Ūvaberjas un teica, ka viņš runāšot abu jauno vīru vārdā. Jo vienkārt viņš varbūt esot gudrāks nekā viņi abi un labāk protot izvēlēties vārdus; otrkārt viņš vairāk nekā vienreiz esot dzirdējis, kā viss noticis, kā no sava brāļa dēla Slates un no Slēvenes Agnes, tā arī no abām jaunajām sievietēm pašām. Tādēļ viņam šī lieta esot tikpat labi zināma kā kuram katram no viņiem, vai varbūt pat labāk. Bet par to liecību, ko viņi nule kā dzirdējuši no atraitnes Gudnijas, viņš varot teikt, ka daudz kas tā arī esot bijis, bet lielākā daļa tomēr nesaskanot ar patiesību.

— Tā saka Slate, tā Agne,— viņš teica, —ka viņi sēdējuši savā zemes būdā negaisa laikā, kas bijis tik bargs, ka viņi tikko drīkstējuši atstāt uguni degam; un kad viņi iz-dzirduši ārā vaimanājam, Slate izlīdis ārā un ieraudzījis trīs augumus stāvam lietū, pār galvu uzrautiem brunčiem, un vispirms nobijies, ka tie būšot meža troļļi. To pašu sievietes domājušas par viņiem, kad ieraudzījušas viņu izbāžam galvu; viņas atkāpušās, skaļi iesaukdamās no bailēm. Tad viņš sapratis, ka tic ir cilvēki, izlīdis ārā un apmierinājis viņas. Viņas labprāt gājušas viņam līdz un apsēdušās pie uguns; jaunās meitas bijušas nogurušas un gandrīz vai raudājušas. Bet atraitne neraudājusi, un viņi saka arī, ka nekāda noguruma tie pie viņas nemanījuši. Pie uguns žāvēdamās, viņa visu laiku skatījusies viņos; gribējusi, lai viņai berzē muguru un vispār silda viņu ūdru ādām; un kad viņa kā zirgs bijusi dzērusi no viņu siltalus, viņa kļuvusi jautra un noģērbusi lielāko daļu no savām drānām. Jo tā labāk varot just siltumu, tā viņa teikusi, un labs siltums esot tas, kas viņai tagad esot vajadzīgs.

— Lai nu Slate un Agne ir jauni vīri, — tā Gudmunds turpināja, — bet neapķērīgāki, kā ļaudis parasti mēdz būt, viņi nav; un, ko atraitnes parasti domā, uz vīriem nolūkodamās, tas viņiem nebija nekas jauns. Uzmanīgi kļuvuši, viņi viens otrā paskatījušies, kad viņa jaunajām meitām likusi apgulties vienā stūrī, teikdamās palikt nomodā un apsargāt viņu miegu, lai viņām nekas nenotiktu. Abi viņi man ir teikuši, kā Agne, tā Slate, ka labprāt būtu darījuši viņai pa prātam, ja viņa viena pati būtu atnākusi pie viņiem. Bet viņiem šķitis, ka tas nebūtu vīrišķīgi no viņiem dalīties atraitnē, kad turpat bija divas skaistas jaunas meitas, kuras varbūt būs tikpat pieļāvīgas kā viņa. Viņi nu tad piesēdušies jaunajām meitām klāt un, ar viņām mierīgi runādamies, palīdzējuši viņām sildīt kājas pie uguns. Paēdušas un padzērušas un atrazdamās siltumā, jaunās meitas nu jutušās daudz labāk, tomēr tikpat kā nav uzdrīkstējušās uz viņiem skatīties, ne arī ko lielu runāt. Par to viņas puišiem aizvien vairāk iepatikušās, jo tas liecinājis par kautrību un labu audzināšanu. Beidzot viņas puišiem tā iepatikušās, ka viņi nolēmuši pie laika izlozēt, kura katram kritīs, lai pēc tam neizceltos nekāda ķilda, bet lai katram būtu sava. Bet, kad par to iznākusi runa, atraitne kliegdama uzlēkusi kājās, it kā, viena pati sēdēdama, būtu zaudējusi prātu, un teikusi, ka nu jaunajām meitām tūliņ jāejot uz mājām, citādi notikšot liela nelaime. Viņas esot jaunas un gājienu izturēšot, bet pašai viņai šonakt jālūdzot viesmīlība, jo citādi viņa tiešām sabrukšot no noguruma un sāpēm. Tas puišus pārsteidzis, un viņi tai jautājuši, vai viņa gribot meitenēm padarīt galu, ja viņa raidot tās ārā svešā mežā tumsā un lietū, pie visādiem mošķiem, kādi tur piemājo. Tādu nežēlību viņi nekad neesot dzirdējuši, tā viņi teikuši; bet no tā nekas nebūšot, viņi esot apņēmušies pasargāt jaunās meitas no viņas neprāta. Bet arī pašiem par savām dzīvībām viņiem esot bail, tādēļ viņi negribot tādu slepkavīgu radījumu atstāt savā zemes būdā, jo tad jau varot nezin kas notikt, pēc tam kad viņi būšot aizmiguši. Viņi tādēļ sūtījuši viņu projām. Tā kā viņa izskatoties stipra kā vērsis, tā viņi teikuši, briesmas nekādas viņai nevarot draudēt; un ja viņa sastapšot lāci vai vilku, tie droši vien bēgšot no viņas. Abi viņi paķēruši viņu, izstūmuši ārā no būdas un izmetuši viņas drānas viņai pakaļ. Nākošā rītā viņiem licies tas prātīgākais doties projām, un jaunās meitas pašas gājušas viņiem līdz, palīdzēdamas viņiem nest slazdus un ādas. Še tingā ir ļaudis, kas paši to ir dzirdējuši no šo meitu mutes. Nu šīs jaunās sievietes abas ir precējušās, ir apmierinātas, un viņām jau ir bērni.

— Un visu šo, — tā Gudmunds beidza, — man šķiet nevar saukt par līgavu laupīšanu; šie jaunie puiši izglāba dzīvību jaunajām meitām, un ne vienu vien, bet divas reizes: pirmkārt, uzņemdami tās savā zemes būdā un dodami tām pajumti un siltumu, un pēc tam neļaudami izdzīt viņas mežā, kā to gribēja izdarīt ļaunā atraitne. Tādēļ vīri ir gatavi samaksāt parasto līgavu pirkumu, bet ne vairāk.

Tāda bija Gudmunda runa, kuru piekrizdami apsveica jēingieši; bet virdos nekā tāda nevarēja manīt. Askmans un Glums palika pie savas prasības. Ja abi puiši būtu nolaupījuši atraitni, viņi dabūtu to lēti; bet ar jaunām meitām tas esot citādi, to katrs varot saprast, bet neviens saprātīgs vīrs neesot spiests ticēt visam tam, ko Gudmunds cēlis priekšā, laupītājus aizstāvēdams. Ka atraitnei Gudnijai jāsaņemot atlīdzinājums par to, ko viņa cietusi, viņiem joprojām liekoties esam taisnīgi; jo viņi viņu labi pazīstot, un nekad viņa neesot bijusi tik traka uz puisiešiem, kādu Gudmunds savā stāstā viņu gribot pataisīt. Tomēr še'viņi pietiktu ar to, kas tiktu solīts, bet par nolaupītajām meitām viņi ne uz kādu tirgošanos nevarot ieiet.

Nu tika nopratināti liecinieki no abām pusēm, kas bija dzirdējuši jaunās sievietes pašas stāstām, kā viss bija noticis, kā arī tādi, kas bija dzirdējuši, kas atraitnei Gudnijai bijis ko teikt toreiz, kad viņa atgriezusies mājās. Kā Ugem, tā Sūnem lieta šķita esam grūta, un tauta jutās apmierināta, jo galu galā varēja iznākt tik labi, ka šiem četriem vīriem būs jācīnās savā starpā.

Uge teica, ka viņš labprāt gribētu, lai Sūne viens pats izlemj šo lietu viņa lielās gudrības un viņu vecās draudzības dēļ, bet tam nepiekrita viņa runas vīri, un Ūlofs Vasaras-putns nu tika pieņemts par trešo tiesnesi šinī lietā. Viņš teicās par šo pagodinājumu liela prieka nejūtam, jo še spēle ejot augstu, vai nu par sidrabu vai par asinīm, tā ka tiesnesis varot sagaidīt pārmetumus un ļaunus vārdus no daudziem. Viņš vispirms izmēģinājās panākt izlīgšanu par divkāršu līgavas maksu trīskāršas vietā; bet ne jēingieši, ne virdi par to ne dzirdēt negribēja. Gudmunds teica, ka Slatem rocība esot šaura, jo tie, kas pārtiekot no ūdru un bebru ķeršanas, lielas bagātības sakrāt nevarot zemo ādu cenu dēļ; un Agne no Slēvenes visu savu mantojumu bija pazaudējis toreiz, kad viņa tēvs bija sadedzināts pats savās mājās. Parastā līgavas maksa tādēļ esot tas augstākais, ko viņi varot izlikt, un pat ne to bez citu palīdzības. Virdu runas vīri no savas puses atrada, ka Glums un Askmans neprasot vairāk, kā viņiem pienācās.

— Jo mēs jau no seniem laikiem savas sievas turam sevišķā godā,— viņi teica, —un mūsu kaimiņiem nekad nebūs ticēt, ka mūsu jaunās meitas ir paķeramas mežā kā lēts laupījums.

Labāk jau, tā dažiem šķita, lai tad ķildu starp partiem izšķirot cīņa; viņi cerēja, ka Askmans un Glums, neskatoties uz starpību vecuma ziņā, gan ar godu izietu no sadursmes.

Par to nu labu laiku tika runāts šurp un turp, bet kā Sūne, tā Uge abi bija pret cīņu.

— Neviens nevar teikt, — tā Uge teica, — ka abas nolaupītās sievas kaut kādā ziņā būtu vainīgas šai lietā, un nelabs būtu tāds spriedums, kas viņas padarītu nelaimīgas, vai nu atņemot viņām vīrus, vai tēvus.

— Lai mēs panāktu vienprātīgu spriedumu šai lietā,— Ūlofs Vasarasputns teica, —mums vispirms tagad jāizšķir, vai notikušais ir līgavu laupīšana vai nē. Es zinu, ko es pats par to domāju, bet es gribu, lai pirms runā tie, kas ir vecāki par mani.

Uge teica, ka par šo lietu viņam neesot šaubu: notikušais esot saucams par līgavu laupīšanu.

— Tas nav nekāds attaisnojums, ka jaunās meitas puišiem gājušas līdz labprātīgi, — viņš teica. — Jo to viņas darījušas nākošajā rītā, pēc tam kad nakti bija nogulējušas ar puišiem; bet ka viņas to darījušas, to mēs zinām no tā, ka puiši viņu dēļ vilkuši laimestus. Un to zina ikviens gudrs cilvēks, ka sieviete aizvien labprātīgi turas pie tā vīra, ar kuru dalījusies guļas vietā, bet jo vairāk, ja viņš ir pirmais.

Sūne vilcinājās, bet beidzot tomēr pateica, ko bija gribējis:

— Tiesnesim jāsaka patiesība, kaut arī pret savējiem. Tā ir līgavu laupīšana, to nevar noliegt. Izmezdami atraitni no būdas, viņi ar varu atšķīra jaunās meitas no tās, kurai vajadzēja viņas uzraudzīt, tā viņai meitenes nolaupīdami.

Daudzi jēingieši sāka skaļi vaimanāt, izdzirduši Suni tā sakām; bet neviens viņam pretim nerunāja, jo tam viņa cieņa bija par lielu.

— Tik tālu mēs būtu vienis prātis, — Ūlofs Vasarasputns teica, —jo arī mans lēmums ir tāds, ka tā ir līgavu laupīšana. Bet tad jau arī sakrīt mūsu domas, ka lemjams lielāks izpirkums nekā Gudmunds solījis. Bet vēl mēs esam tālu no beigām. Jo kā lai mēs piedabūjam partus atzīt mūsu spriedumu, pēc tam kad tie liegušies vienoties par divkāršu līgavas pirkumu? Man šķiet, ja kādam jādabū tas, ko viņš grib, tad tie ir virdi.

Odze līdz šim bija sēdējis klusu, bet nu gribēja zināt, cik liela esot viena līgavas maksa pēc virdu domām, vēršos vai ādās skaitot, un cik viss tas iztaisītu, sidrabā aplēsts.

Uge atbildēja, ka Vērendā jau no veciem laikiem līgavu maksa aplēsta ādās: trīsdesmit sešas caunādas par labu zemnieka meitu labākajos precību gados, pilnīgi veselu, bez kādas kaites vai trūkuma; un ādām tad arī esot jābūt pilnvērtīgām ziemas ādām bez kādiem bultu šāvienu bojājumiem; vai arī trīsdesmit bebrādas, tāpat no pilnvērtīgas šķirnes. Par to līgavai nekas līdz nenāk, izņemot to, kas viņai mugurā, līdz ar linu kreklu kāzu naktij, raga skāti, trim adatām ar aci un vienām grieznēm.

— Bet viss kopā tas iztaisītu astoņpadsmit duču caunādu, ja skaitām divas trīskārtējas maksas,— viņš teica, —vai arī piecpadsmit duču bebrādu, ja pareizi esmu aplēsis. Tas ir liels daudzums, un visu to aplēst sidrabā pat tam gudrākajam nāksies grūti.

Daži piedzīvojuši runas vīri nāca viņam palīgā, starp citu arī Tūke Grogullesons, kuram bija piedzīvojumi ādu un sidraba aplēšanā. Un, laiciņu pūlējušies, viņi paskaidroja, ka viss kopā — tas ir trīskārtēja maksa par divām jaunām meitām — iztaisot septiņas mārkas un vienu kvartu sidrabā, ne vairāk, ne mazāk.

— Bet lai viss iznāktu līdzīgi,— Tūke teica, —mēs atskaitījām vienu un trīs astotās daļas ēras par krekliem, kuru, kā rādās, vairs nevajag.

Izdzirdis summas lielumu, Ūvaberjas Gudmunds sāka smieties.

— Nē, nē, — viņš sauca, — tam es nekad nepiekritīšu. Vai domājat mani esam bez prāta? Lieciet viņiem kauties; tas iznāks lētāk, lai kā tas arī beigtos.

— Lieciet, lai viņi kaujas! — bija dzirdamas arī vairākas skatītāju balsis.

Nu piecēlās Odze un teica, ka viņam ienākusi prātā kāda doma, kas šai grūtajā neziņā varbūt varētu noderēt; jo viņš piederot pie tiem, kas negribētu ļaut ķildai noiet līdz cīņai.

— Gudmundam ir taisnība, ja viņš domā, ka septiņas mārkas un viens kvarts sidrabā ir liela izpirkšanas nauda,

kas var sagādāt rūpes jebkuram; un tādu vīru nebūs daudz, kas vienā reizē būs turējuši tik daudz sidraba savās rokās, izņemot tos, kas piedalījušies sirojumos pie frankiem; vai bijuši klāt, manam kungam Almansuram no Andalūzijas laupījumu dalot; vai piedzinuši nodevas no Anglijas karaļa Etelreda, vai kalpojuši ķeizaram Miklagordā. Bet ja nu no tā ņemam trešo daļu, tad būs divi un viena trešdaļa mārkas un vēl viena divpadsmitā daļa; bet ja pārdalām uz pusēm šo trešo daļu, iznāks viena un viena sestā daļa mārkas un viena divdesmitceturtā daļa mārkas tur klāt. Mēs visi dzirdējām, ka Agne no Slēvenas un Slate ir gatavi maksāt parasto līgavas pirkumu; tur jau mums būtu divas sestdaļas rokā. Manas domas nu ir tās, ka tas šo vīru radiem un kaimiņiem nekādu negodu nedarītu, ja viņi nāktu palīgā ar tādu pašu daudzumu. Pazīstu Ūvaberjas Gudmundu un negribu ticēt, ka viņš būtu skopāks kā citi; un viena un viena sestdaļa mārkas un vēl viena divdesmitceturtā daļa tur klāt nav nekas tāds, kas viņu varētu nobiedēt, pat ja tas būtu jāizliek viņam vienam. Bet droši vien būs vairāk tādu, kas gribēs palīdzēt Slatem, un tā būs arī Agnes dzimtā. Ja nu tas tā izdotos, tad jau mums četras sestās daļas būtu rokā un paliktu vēl vienīgi pēdējā trešā daļa. Bet par to nu manas domas ir tādas, ka še sēd runas vīri, kas labprāt gribētu kaut ko darīt kaimiņu saticības labā un arī paši savas cieņas pēc. Pats es vēlētos, kaut es būtu bijis bagātāks, nekā es esmu, tomēr savu pienācīgo daļu gribu uzņemties arī es; un ja tad atrastos trīs vai četri, bet vēl labāk vairāki, kas gribētu piedalīties līdz ar mani, tad arī pēdējā trešdaļa būtu rokā un viss atlīdzināts.

Kad Odze bija beidzis un apsēdās, runas vīri skatījās viens otrā, un varēja dzirdēt dažus no viņiem murminām piekrišanu. Sūne Gaišreģis pirmais ņēma vārdu:

— Ir labi dzirdēt, — tā viņš teica, — ka saprātīgi ļaudis nebūs izmiruši līdz ar Ugi un mani; un še tu, Odze no Grē-ninges, esi runājis gudri, neskatoties uz savu jaunumu. Es nu saku ne tikai to, ka šis priekšlikums, ko dzirdējāt, ir labs, bet arī to, ka pats esmu gatavs piedalīties pēdējā trešdaļā. Tas daudziem var likties savādi, jo visi zina, kāds man ir liels pulks bērnu, bet no tā aizvien var rasties savs labums. Pat ja uz manis iznāktu tik daudz kā viena vesela ceturtā daļa no trešdaļas, es zinātu, kā sev līdzēties; šo savu daļu es tad dabūšu no saviem sešpadsmit pieaugušajiem dēliem, kas tikpat kā pa mežu vien skraida. Un ja es dabūtu kaut vai tikai divas ādas no katra no viņiem, man vēl pašam paliks ādas, kad būšu savu daļu samaksājis; ar tām es tad varu izlīdzēt Agnēm no Slēvenes, jo viņa māte bija brāļu māsu bērni ar manu ceturto sievu. Lai nu neviens nesēd un nekautrējas, bet lai visi, kas grib piedalīties, saka atklāti, mantodami godu visu tinga ļaužu priekšā.

Tūke Grogullesons tūliņ piecēlās un teica, ka neesot viņa paradums būt skopam devīgu cilvēku vidū.

— Lai gan esmu tikai nabaga ādu tirgotājs, kuram pašam novilkta āda un kuram nekādas lielas bagātības nav un nekad nebūs, to še zina daudzi, kas no manis plēš dārgu naudu par savām mazvērtīgajām ādām. Bet tik daudz man vēl ir, ka līdz ar Odzi un Sūni varu piedalīties šai lietā; un ko dos viņi, došu arī es.

Uge Valodasraustītājs sāka nu stostīties, kas ar viņu notika pa lielākajai daļai tad, kad viņš iekarsa; beidzot viņš paguva izteikt, ka tas būšot par godu kā jēingiešiem, tā vir-dicm un ka arī viņš pats gribot piedalīties un dot tikpat daudz kā citi.

Divi vīri jēingiešu runas vīros, Melnais Grims un Torkels Zaķausis sauca, ka nevarot ļaut virdiem būt pirmajiem un ka arī viņi būšot piedalīties; bet Ūlofs Vasarasputns sauca, ka neļaušot, lai viss gods tiek tikai citiem, tādēļ domājot dāvināt divtik daudz kā kurš katrs no pārējiem.

— Turklāt,— tā viņš teica, —mans padoms ir: tūliņ savākt mūsu daļu, jo tas veicas vieglāk, kamēr prāti ir iesiluši. Še būs mana bruņcepure, kurā izdarīt vākšanu. Un tev, Tūke Grogulleson, kas esi tirgotājs, gan būs ar ko nosvērt katra vīra pienācīgo daļu.

Tūke aizsūtīja savu puisi pēc sidraba svariem. Bet nu cēlās kājās aizvien vairāk runas vīru, kā no virdiem, tā no jē-ingiešiem; jo nu godu varēja iegūt aizvien lētāk, katra vīra daļai kļūstot mazākai, jo vairāk bija dalībnieku. Te nu Ūlofs Vasarasputns iebilda, ka vēl neviens neesot dzirdējis Ūvaber-jas Gudmundu kaut ko sakām par to daļu, kas kritīs uz viņu un citiem Slates un Agnes radiniekiem.

Gudmunds vilcinādamies piecēlās; izskats viņam bija norūpējies; viņš teica, ka lietu vajagot pārdomāt, jo viņa un viņa dzimtas daļa iznākot ļoti liela, viena sestā daļa no visa.

— Tas patiešām ir taisnība, ka neesmu no skopajiem,— viņš teica, — bet nelaime ir tā, ka es esmu nabaga vīrs, jo Odze no Grēninges ir maldījies. Sidraba manā mājā necik neredzēt, un tāpat tas ir ar Slates pārējiem radiniekiem. Tāda nasta mums būtu par smagu, bet ja mēs tiktu vaļā ārpusi no sestdaļas, to gan mēs tad varētu izlikt. Še nu tagad sēd tik daudz lielu un ievērojamu vīru, kuriem zuteņi ir pilni sidraba, ka to nemaz nemanītu, ja savāktu vēl vienu pus-sestdaļas vēl bez tās trešās daļas, ko jau esat uzņēmušies. Tad jums gods būtu vēl lielāks, un man būtu līdzēts manā nabadzībā.

Bet nu tiesneši un runas vīri un pat ļaudis aiz viņiem sāka skaļi smieties un aurēt, jo visi zināja, ka par Gudmunda bagātību lielāks bija vienīgi viņa skopums. Kad viņš nu redzēja, ka ne pie viena piekrišanas neiegūs, viņam beidzot vajadzēja padoties; un divi vīri, kuri runāja par Agnes dzimtu, solījās, ka arī viņu sestā daļa tikšot atlīdzināta.

— Tas labākais nu būtu,— tā Sūne teica Gudmundam, — ka arī tu savu daļu salasītu tagad pat; jo tavu radu un draugu še ļaudīs liekas esam krietni daudz; bet pie Agnes piederīgajiem iešu apkārt es pats.

Tūkem nu bija atnesti sidraba svari un viņš sāka apiešanu.

— Trīspadsmit vīru ir dalībniekos,— viņš teica, —un katrs no viņiem maksā līdzīgu daļu, izņemot Ūlofu Vasaras-putnu, kurš maksā divkāršu daļu; mums tātad ir jāskaita pavisam četrpadsmit daļas. Cik ir četrpadsmitā daļa no vienas trešās daļas no septiņām mārkām un viena kvarta sidrabā, to nenāktos viegli pasacīt pat vislielākajam skaitļotājam no Gotlandes. Bet kas ir gudrs, tas atrod padomu un, ja skaitīsim ādās, iznāks vieglāk. Tad tā būs četrpadsmitā daļa no sešiem dučiem caunādu, kas iztaisa septīto daļu no trim dučiem, pie kam skaitāms veselās ādās, jo kaut ko jau es aizvien pazaudēšu pie izsvēršanas, to zinu no agrākiem laikiem. Tad katra vīra daļa sidrabā būs tikpat liela kā cena par sešām ādām, un līdz ar to trīspadsmit vīru būs ieguvuši lielu godu par lētu naudu. Un te nu jūs redzat kā svarus, tā svaru bumbiņas, ko katrs lai pārbauda, pirms es sākšu svērt.

Prātīgi vīri nu ņēmās rūpīgi pārbaudīt svarus; jo tirgotāju svari bieži bija iekārtoti tik viltīgi, ka atmaksājās izdarīt pārbaudi. Tomēr bumbiņas pārbaudīt varēja tikai pēc jušanas; un kad pāris vīru bija izteikuši šaubas par to pareizību, Tūke tūliņ teicās esam gatavs stāties divcīņā ar katru, kas paliks pie tādām šaubām.

— Tas jau pieder pie tirgotāja nodarbības kauties par savām svara bumbiņām, — viņš teica, — bet uz to, kas neuzdrošinātos stāties man pretim, nav daudz ko klausīties.

— Te nekādas ķildas nebūs,— Uge cieši noteica. —Viss sidrabs, ko salasīs bruņcepurē, tūliņ tiks nodots Glumam un

Askmanim; un ko tas gan dotu Tūkem, ja viņš svērtu nepareizi, ja sverams būs arī viņa paša sidrabs?

Visi nu vilka ārā sidrabu no jostām, un visu daļas tika nosvērtas. Daži deva mazus sidraba gredzenus, citi pītas sidraba stīgas, citi četrstūrainos gabaliņos sacirstu sidrabu. Bet lielākā daļa deva naudu, pie kam naudas gabali bija no visām pasaules malām, pat no tik tālām valstīm, ka neviens nezināja pateikt to vārdus. Odze maksāja andalūziešu naudā, jo tās viņam aizvien vēl bija daudz; un Ūlofs Vasaras-putns ar skaistiem Bizantijas naudas gabaliem ar lielā ķeizara Johannesa Simiskes bildi.

Kad nu viss bija galā, Tūke savākto sidrabu sabēra mazā drānas maisiņā un nosvēra to visu kopā; izrādījās, ka viss labi saskanēja, ka viņu trešā daļa bija pilnīga un ka vēl drusku sidraba palika pāri.

— Ko dalīt un dot atpakaļ te ir par maz,— Tūke teica, — jo tik sīki to uz svariem sadalīt es nevaru.

— Ko tad ar to darīt?— Uge jautāja. —Man šķiet, ka Glumam un Askmanim nevajadzētu dot vairāk, nekā viņi prasījuši.

— Dosim to atraitnei Gudnijai,— Odze teica. —Tad arī viņai kaut kas tiks par viņas bēdām un ciešanām.

Tam visi piekrita. Drīz vien atgriezās arī Sūne un Gud-munds ar savām sestdaļām, ko bija savākuši no radiem un draugiem tinga ļaudīs. Sūnes sestdaļa izrādījās pareiza, bet Gudmundam trūka vēl ne mazums, lai gan viņš nāca ar ādu saini un diviem vara katliem, ar ko papildināt savu sidrabu. Viņš skaļi žēlojās un teicās varam apzvērēt, ka vairāk savākt viņam neesot iespējams un ka viņš vēlētos trūkstošo aizņemties no kāda bagāta runas vīra. Bet uz to neviens negribēja ieiet; jo to visi zināja, ka aizdot Gudmundam sidrabu bija tikpat kā iesviest to jūrā.

— Tu, Gudmund, esi liels stūrgalvis, to zinām mēs visi,—

Sūne Gaišreģis beidzot teica. — Bet pierunājams jau tu gan būsi tāpat kā visi citi. Atceros dzirdējis stāstām, ka Odze Tostesdēls no Grēninges, kad vēl bijis jauns atnācējs mūsu novadā, reiz pierunājis tevi, kad tu neesot bijis ar mieru pārdot sēklas labību un lopbarību par labu maksu. Tur bija kaut kas par aku, bet lielo tiesu es jau esmu aizmirsis, jo sāku palikt vecs. Kamēr nu tu, Gudmund, sēdēsi pārdomādams, kā tev savu sestdaļu dabūt pilnu, Odze mums pastāstīs, kā viss tas toreiz bija un kā viņam izdevās tevi pierunāt. To zināt būtu noderīgi.

Šo priekšlikumu uzņēma ar lielu piekrišanu, un Odze piecēlies teica, ka stāsts esot īss un viegls. Bet Gudmunds, kājās uzšāvies, kliedza, ka negribot dzirdēt ne vārda no tā.

— Mēs ar Odzi jau sen esam izlīguši, — viņš sauca, — un par to tagad nekā nav ko stāstīt. Pagaidiet nu vēl īsu brīdi. Man ienāca prātā kāds vīrs, ko biju aizmirsis; es drīz būšu atpakaļ ar to, kas vēl iztrūkst.

Viņš aizsteidzās projām, pēc kam daudzi sāka saukt, ka gribot dzirdēt, kā tas ar to pierunāšanu bijis. Bet Odze atteica, ka tad gan viņiem par to notikumu jāapjautājoties pie kāda cita.

— Tā tiešām ir, kā Gudmunds saka, — viņš teica, —mēs šai lietā jau sen esam izlīguši. Un kādēļ lai es viņu bez vajadzības tagad kaitinātu, kad viņš jau ir aizgājis pēc sidraba aiz bailēm, ka citādi šis notikums tiks izstāstīts? Tikai tādēļ vien jau gudrais Sūne par šo lietu sāka runāt.

Tālāk viņi nebija tikuši, kad jau Gudmunds elsdams atsteidzās atpakaļ no savas nometnes ar iztrūkumu. Tūke nu to nosvēra, un viss saskanēja. Slates un Agnes soda naudas divas trešdaļas nu Uge nodeva Glumam un Askmanim, kuri tad arī šos savu meitu nolaupītājus atzina par labiem meitu vīriem, pret kuriem viņiem nav nekādu prasību. Pēdējo trešdaļu, kas bija jādod Agnēm un Slatem pašiem, viņiem atstāja vēl pa ziemu, lai viņi pēc tam to samaksā ādās.

Bet tiklīdz viss tas bija nokārtots, Ūlofs Vasarasputns teica, ka viņš nu labprāt gribētu dzirdēt to, kas solīts, tas ir, kā Odze pierunājis Gudmundu. Visi runas vīri skaļi sauca, tam skaļi piekrizdami, un Uge pats ņēma vārdu šai lietā.

— Ir labi dzirdēt pamācīgus stāstus, — viņš teica, — turklāt šis te ir tāds, ko nekad neesmu dzirdējis. Var jau būt, ka Gudmunds negrib, lai mēs to dzirdētu; bet tev, Gud-mund, jāapdomā, ka mums tevis dēļ ir bijušas lielas grūtības šai lietā un ka par tevi esam samaksājuši vienu trešdaļu, Kaut gan tu pats to būtu iespējis. Šī sidraba dēļ tev gan jāpacieš, ka šo notikumu izstāsta. Bet ja tu labāk gribi stāstīt pats, tad dari to, un Odze Tostesdēls tev palīdzēs, ja tev atmiņa neklausītu.

Gudmunds nu kā traks sāka kaukt. Tas viņam bija vecs paradums, kādēļ viņu reizēm sauca par Kaukuri. Galvu plecos ievilcis un pie visas miesas drebēdams, viņš, dūres vicinādams, kauca kā vilkatis. Viņš cerēja, ka to uzskatīs kā sākumu berserka skrējienam; un jaunības dienās viņam arī reizēm bija laimējies ar to iebiedēt ļaudis. Bet nu ar to vairs nepietika, un jo vairāk viņš kauca, jo skaļāk visapkārt atskanēja smiekli. Pēkšņi viņš apklusa un aplaida acis visapkārt.

— Es esmu bīstams vīrs,— viņš teica. — Mani lai neviens nekaitina, kas to negrib nožēlot.

— Ja runas vīrs traucē tinga mieru,— Tūke teica, —ar draudiem, lamu vārdiem, ālēšanos dzērumā, vai ar neglītām skaņām: viņam jāmaksā sods . . . Bet cik daudz viņam ir jāmaksā? To citi zinās labāk nekā es.

— Tiesnešiem un runas vīriem tāds jāaizraida projām no laukuma, — Sūne teica, — bet ja viņš pretojas vai griežas atpakaļ: viņam par to jāsamaksā ar savu bārdu. Tā saka vecu vecais likums.

— Tikai divas reizes manā mūžā man ir nācies būt klāt, kad runas vīram nogriež bārdu, — Uge domīgi teica. —Un pēc tāda kauna neviens no viņiem vairs nespēja ilgi dzīvot.

Daudzi tagad bija dusmīgi uz Gudmundu; ne tādēļ, ka viņš bija kaucis, par to neviens daudz nebēdāja, bet gan par to, ka par devību iegūtais gods viņiem bija maksājis daudz sidraba; jo tā pēc viņu domām bija Gudmunda vaina. Tādēļ nu uz viņu nikni tika kliegts, lai viņš ejot projām, ja negribot zaudēt savu bārdu. Bārda viņam bija liela un skaista, un varēja redzēt, ka viņš to bija rūpīgi kopis; viņš tādēļ paklausīja saucieniem un labāk aizgāja no runas vīriem, lai tikai nebūtu apdraudēta viņa bārda. Bet varēja dzirdēt, ka viņš aizejot murmināja:

— Mani lai neviens nekaitina, kas to negrib nožēlot.

Odze nu bija spiests izstāstīt par savu pirmo sastapšanos

ar Gudmundu, un kā viņš viņu bija turējis virs akas, viņu pierunādams. Tas klausītājiem sagādāja lielu prieku; bet Odze pats ne visai bija apmierināts un vēlāk teica, ka viņš nu ar laiku šo to varot sagaidīt no Gudmunda.

Ar to šī grūtā lieta par sievu laupīšanu bija nobeigta; daudzi bija guvuši godu no tās; visi tomēr palika pie tā, ka Ūlofs Vasarasputns un Grēninges Odze visvairāk biia cildināmi par to, ko bija darījuši šai lietā.

Visu tinga laiku Odze bija gaidījis, ka dzirdēs ko no fin-vēdeniešiem par Estēnu no Ēres un par abām galvām, kas tovakar bija pārsviestas pār strautu. Bet kad nekas nebija manāms, viņš nolēma pats pārliecināties, kā īsti ar viņiem bija; un šīs trešās tinga dienas vakarā viņš viens pats aizgāja uz finvēdeniešu novietni, pēc tam kad viņam bija apsolīts miers, lai divatā visu pārrunātu ar Ūlofu Vasarasputnu.

Tas viņu saņēma kā virsaitis. Viņš lika paklāt aitādas, kur

Odzēm sēdēt, cēla priekšā ceptu desu, skābu pienu un baltu maizi, kā ari lika savam kalpam pasniegt viesu krūku. Tā bija augsta māla krūka ar osu, kuras šaurais kakls bija aiztaisīts ar alvas aizbāzni; to uzmanīgi nolika uz līdzenas zemes viņiem vidū un tai klāt divus sidraba kausiņus.

— Var redzēt, ka esi virsaitis nevien tinga laukumā, bet arī še, — Odze teica.

— Nav labi sēdēt bez alus,— Ūlofs Vasarasputns teica,

— un, kad lielmanis viesojas pie lielmaņa, ir vajadzīgs cits dzeramais nekā tikai ūdens. Tu esi vīrs, kas ir redzējis pasauli, tāpat kā es, un varbūt esi to jau baudījis. Bet še mājās to gan reti kad redzēs priekšā celtu.

Izvilcis aizbāzni, viņš piepildīja kausiņus. Odze palocīja galvu.

— Tas ir vīns,— viņš teica,— dienvidnieku dzēriens. Esmu to dažkārt baudījis Andalūzijā, kur tas slepeni daudz tika dzerts, lai gan viņu pravietis ir aizliedzis to darīt; kā arī reiz vēlāk pie Anglijas karaļa Etelreda.

— Konstantinopolē, kuru mēs saucam par Miklagordu, to dzer visi cilvēki, kā rītos, tā vakaros, — Ūlofs Vasarasputns teica, — bet visvairāk to dara priesteri, kuri to atšķaida ar ūdeni un dzer to trīsreiz vairāk nekā citi. Viņiem tas ir svēts dzēriens, bet es saku, ka alus ir labāks. Nu es uzdzeru tev, tevi apsveikdams.

Viņi dzēra abi.

— Saldums šķiet tīkams kaklā pēc treknās, sālītās desas,

— Odze vilcinādamies teica. —Tomēr negribu tev runāt pretim, kas zīmējas uz alu. Bet nu būtu laiks runāt par to, kādēļ esmu atnācis šurp, ko tu varbūt jau būsi uzminējis. Gribu zināt, vai tās divas galvas, kas man tika pārsviestas pār strautu, nāk no tava radinieka Ēru Estēna; tās ir divu Kristus priesteru galvas, kuri pie jums bija nokļuvuši verdzībā. Gribu arī zināt, vai šis Estēns vēl aizvien tīko pēc manas dzīvības. Ja tā ir, tad tas ir bez iemesla, vienīgi tikai tādēļ, ka atstāju viņu dzīvu un atlaidu viņu, lai viņš iet, kad viņš atradās manā varā, toreiz kad viņš ar viltu vbija ienācis manās mājās noņemt man galvu, kā viņš ar karali Svenu bija norunājis. Tu zini, ka esmu kristīts vīrs un turos pie Kristus; zinu arī, ka tu kristīgos uzskati par ļaundariem, pēc tam kad daudz viņu esi redzējis Miklagordā. Bet man tev jāsaka, ka neesmu no tās sugas, ko tu esi redzējis; un še tingā mācījos tevi pazīt, ka arī tu esi vīrs, kas nepriecājas par ļaunumu un nekrietniem darbiem. Tādēļ tagad esmu atnācis pie tevis; citādi manai atnākšanai varētu būt ļaunas sekas.

— Kā tu esi varējis kļūt kristīgais, ir vairāk, nekā es spēju saprast,— Ūlofs Vasarasputns teica, —jo es tagad zinu, ka tu esi krietns vīrs. Un no tā mazā plikpaurainā priestera arī nevar tikt gudrs, jo dzirdu, ka viņš še tingā palīdzot visiem slimiem, kas pie viņa nākot, nekā par savām pūlēm neprasīdams. Jūs abi manās acīs esat tikpat labi, it kā jūs nekad nekādai kristietībai nebūtu nākuši par tuvu. Un tomēr tev, Odze, ir jāatzīst, ka tu un tavs priesteris esat bijuši cieti pret manu radinieku Estēnu, spiezdami viņu kristīties. No šī kauna viņš nu ir sajucis prātā; var arī būt, ka pie tam ir palīdzējis cirtiens pa galvu. Viņš baidās no cilvēkiem un pa lielākajai daļai klīst apkārt pa mežu vai, savā kambarī gulēdams, vaimanā pats pie sevis. Viņš negribēja nākt līdz uz tingu. Bet abus verdzībā nokļuvušos priesterus viņš nopirka par dārgu naudu un tūliņ viņiem nocirta galvas, kuras atsūtīja šurp ar savu kalpu, lai tās tiktu nodotas kā sveiciens tev un mazajam priesterim. Par savu pasākumu pret tevi viņš tiešām ir saņēmis smagu sodu, kļūdams kristīts un pazaudēdams nevien visu bagātību, kuru tu ieguvi no viņa, bet arī saprašanu. Bet, lai gan viņš ir mans radinieks, negribu teikt, ka tas, ko viņš saņēmis, nebūtu pelnīts, jo viņš bija pārāk bagāts un dižciltīgs vīrs, lai ielaistos uz tādu norunu, kāda viņam ir bijusi ar karali Svenu. To esmu viņam teicis, kā arī to, ka viņa dēļ pret tevi nekāda lieta netiks iesākta. Bet ir tiesa, ka viņš labprāt tevi nogalinātu, ja tā iznāktu. Viņš tic, ka kļūtu atkal vesels un mundrs, ja vien varētu nogalināt tevi un mazo priesteri.

— Par to es tev pateicos,— Odze teica. —Nu es zinu, kā tas ir. Ar abiem priesteriem, kuriem viņš noņēmis galvas, nekas nav darāms; viņus atriebt nav mans pienākums. Bet no viņa paša es lūkošu sargāties, ja viņš savā trakumā gribētu izdarīt kādu jaunu mēģinājumu.

Ūlofs Vasarasputns palocīja galvu un no jauna ielēja vīnu kausiņos.

Nometnē nu bija kluss, un cits nekas nebija dzirdams, kā vien gulošo vīru šņākšana. Mazs vējiņš vēda pār biezokni, apšu lapas čabinādams. Viņi no jauna sadzēra; bet dzerdamas Odze izdzirda zarus brīkšķam biezoknī aiz sevis. Kad viņš nu noliecās uz priekšu nolikt kausiņu atpakaļ tā vietā, bija dzirdama elsošana, it kā kāds dziļi ievilktu elpu. Ūlofs Vasarasputns, vērīgi acis pacēlis, iesaucās, un Odze, pa pusei sagriezies un kādu kustību pamanījis, paguva vēl vairāk noliekties.

— Tā bija mana laime, ka man ir laba dzirde un ka biju ātrs, — viņš vēlāk teica, — jo šķēps nošņāca tik tuvu garām, ka mugurpusē ierāva man skrambu kaklā.

Nu biezoknī atskanēja kauciens, un no turienes izskrēja vīrs ar zobenu rokā. Tas bija Ēru Estēns; un tūliņ varēja redzēt, ka viņš bija jucis; jo acis pierē viņam bija nekustīgas kā spokam un pie lūpu kaktiņiem putas. Odze nepaguva ne izvilkt savu zobenu, ne uzlēkt kājās; viņš metās sāņš un ar rokām aptvēra trakā cilvēka kājas, tā ka šis pārkrita viņam pāri, pie kam Odze dabūja cirtienu gūžā. Pēc tam bija dzirdams žvakstiens un kāda smilkstoša skaņa; un kad Odze

9 '

uzrāvās kājās, Ūlofs Vasarasputns stāvēja ar zobenu rokās, bet Estēns gulēja, kā pakritis. Saņēmis sava radinieka cirtienu pa pakausi, viņš bija jau beigts.

Pieskrēja no bļāviena pamodinātie vīri. Ūlofs Vasarasputns stāvēja bāls, noraudzīdamies uz mironi.

— Tur viņš guļ, no manas rokas kritis,— viņš teica, — lai gan bija mans radinieks. Bet es negribu, ka manam viesim uzbrūk, kaut vai tikai kāds prātā jukušais. Turklāt viņa šķēps pāršķēla manu viesu krūku, bet par tādu lietu es būtu nogalinājis jebkuru.

Krūka gulēja šķembās, un viņš tās dēļ daudz tika nožēlots, jo tāds dārgums nebija viegli atrodams.

Saviem vīriem viņš līķi lika aiznest uz dūksti un tur nogremdēt, piedurot viņu dūksts dibenā ar miesai cauri izdurtiem mietiem; jo citādi prātā jukušie spokojoties un turklāt esot ļaunākie no visiem rēgiem.

Odze šoreiz bija ticis cauri ar skrambu pakausī un vāti gūžā. Tā nebija no bīstamākām, jo zobena asmens bija atdūries pret viņa nazi un karoti, kas viņam atradās pie jostas. Viņš tādēļ pats varēja atgriezties uz savu nometni. Un šķiroties viņi abi ar Ūlofu Vasarasputnu sadevās rokām.

— Tu pazaudēji savu skaisto krūku, — Odze teica, — un tas nav labi; bet tu esi kļuvis par vienu draugu bagātāks, ja tas tev var būt par apmierinājumu. Būtu labi, ja arī es būtu ieguvis tikpat daudz.

— To tu esi darījis,— Ūlofs Vasarasputns teica, —un tas nav maz, ko mēs abi tādā kārtā esam ieguvuši.

Arī turpmāk draudzība viņu starpā bija liela.

Pēdējā tinga dienā tika pieņemts lēmums, ka līdz nākamajam tingam valdīs vispārīgs miers. Un ar to nobeidzās šis tings pie Krākes akmens, ar kuru pēc daudzu domām daudz nevarēja lielīties, jo tanī nebija izcīnīta neviena vienīga krietna divkauja.

Tēvs Vilibalds aizgāja uz virdu nometni uzmeklēt tur maģistru un teikt viņam ardievas, bet vecā Katla viņu jau bija aizvedusi projām. Odze gribēja vest Tūki sev līdz uz māju, bet šis nevarēja tikt projām savas ādu tirdzniecības dēļ. Viņi norunāja, ka ik gadus viesosies viens pie otra un aizvien paliks draugi.

Nu katrs jāja uz savu pusi; un Odze jutās visai apmierināts, ka bija atbrīvojies no maģistra un no sava ienaidnieka Ēru Estēna. Ziemas svētkiem nākot, Tūke un viņa sieva, an-dalūziete Mīra, ciemojās Grēningē; bet viss tas, kas Odzēm ar Tūki bija runājams, nebija nekas, salīdzinot ar to, kas Ilvai un Mīrai vienai otrai bija sakāms.

Pavasarim tuvojoties, Rapa sieva Torgunna dzemdēja puiku. Raps ar to bija ļoti apmierināts, bet, atskaitot atpakaļ mēnešus, viņš tomēr kļuva mazliet aizdomīgs, jo viss saskanēja gluži labi ar to reizi, kad maģistrs bija centies apvārdot Torgunnas vainīgo celi. Visi mājas ļaudis, kā vīrieši, tā sievietes slavēja bērnu un tā līdzību ar tēvu, kas Rapam deva apmierinājumu; bet gluži mierīgs viņš tomēr nevarēja justies. Vienīgais cilvēks, kuram viņš pilnīgi uzticējās, bija Odze; aizgājis pie viņa, viņš lūdza viņu paskatīties uz bērnu un pateikt, kam tas līdzinās. Odze aizgāja un, bērnu uzmanīgi apskatījies, teica:

— Ir viena liela nevienādība, ko tūliņ var redzēt, — viņš teica, —un tā ir tā, ka bērnam ir divas acis, bet tev tikai viena. Bet par to sūdzēties nav labi no tevis, jo arī tev pašam sākumā bija divas acis. Citādi es vēl nekad neesmu redzējis bērna, kas vairāk līdzinātos savam tēvam.

Pēc tā nu Raps palika mierīgs un ļoti priecājās par dēlu. Viņš gribēja, lai Vilibalda tēvs nokristī viņu par Almansu-ru; bet kad šis liedzās dot bērnam pagāna vārdu, palika tā, ka viņam deva Odzes vārdu, un Odze pats nesa bērnu pie kristības.

Četrpadsmit dienu pēc šī bērna dzimšanas Ilva dzemdēja savu otru dēlu. Viņam bija melni mati un tumša pluta; viņš maz kliedza, nopietnām acīm raudzīdamies apkārt; un kad viņam sniedza šķēpa smaili, viņš to nolaizīja dedzīgāk, nekā Haralds Odzesdēls bija darījis. Visi bija vienās domās, ka šis te bija dzimis karavīrs, un tā domāt bija pareizi. Ilva būtu gribējusi, lai viņš līdzinātos Zelta Haraldam, karaļa Haralda brāļa dēlam, tādam, kādu viņa šo vareno vikingu atcerējās no savām bērnu dienām; bet tur Āsa runāja viņai pretim, teikdama, ka zēns vairāk līdzinoties Svenam Žurkdegunim, kurš bija tādu pašu tumšu plutu. Bet ne par Svenu, ne par Haraldu viņu kristīt nevarēja; beidzot Odze deva viņam Melngalvja vārdu. Kristījot viņš bija kluss un nopietns un iekoda tēvam Vilibaldam pirkstā. Viņš kļuva savu vecāku mīļākais bērns un lielākais no visiem karavīriem robežnova-dos. Un vēlākos laikos, kad daudz kas bija noticis, Dānijas un Anglijas karaļa Knuta Varenā tingos nebija neviena virsaiša, kam būtu lielāka slava kā Melngalvim Odzesdēlam.

OTRA DAĻA BULGĀRU ZELTS

.

PIRMĀ NODAĻA

Par pasaules bojā eju un kā uzauga Odzes bērni.

Pienāca gads, kad pasaulei vajadzēja iet bojā. Odzēm tad bija trīsdesmitpiektais un Ilvai divdesmitastotais gads. Pēc kristīgo ticējuma Kristum šai gadā, kurš bija tūkstotais pēc viņa dzimšanas, bija parādīties padebešos kā valdniekam mirdzošu kara pulku vidū un tiesāt cilvēkus, raidot tos vai nu uz debesīm vai uz elli. Odze tik bieži bija dzirdējis tēvu Vilibaldu to sakām, ka viņš pie tā jau bija pieradis. Ilva nekad droši nezināja, vai viņa tam tic, vai nē; bet Āsa no sirds priecājās, ka varēs visu piedzīvot dzīva, svētku drānās tērpusies, un ka viņai nebūs jāguļ līķautā.

Bet divas lietas Odzi padarīja nemierīgu. Viena bija tā, ka Tūke vēl aizvien liedzās likties kristīties. Pēdējo reizi pie viņa viesojoties, Odze nopietni bija mēģinājis pārrunāt viņu, uzskaitot visus tos labumus, kādi drīzumā ikvienam būs manāmi; bet Tūke stūrgalvīgi nebija ļāvies pierunāties, turklāt vēl pajautrinādamies par Odzes dedzību.

— Debesu valstībā vakari var izrādīties gari, ja tur nebūs Tūkes,— Odze vairāk nekā vienreiz teica Ilvai. —Man

pietrūks daudz lielmaņu, kurus esmu pazinis un kas nekad turp nenokļūs: Krūka, Almansura, Stīrbjerna, Ūlofa Vasa-rasputna un vēl daudz citu krietnu vīru. No ļaudīm, kas man tuvi, būsim tikai mēs paši, mūsu bērni, vecāmāte, tēvs Vilibalds, Raps un mājas ļaudis; turklāt arī vēl bīskaps Popo un karalis Haralds, tavs tēvs, kas jau tiešām ir labi. Bet labāk būtu, ja tur netrūktu arī Tūkes. Tā ir viņa sieva, kas viņu kavē.

— Ļauj tu viņiem, lai viņi dara, kā viņiem pašiem patīk,

— Ilva teica. — Viss tas var izrādīties citādi, nekā tu domā,

— viņa teica. —Varbūt Dievs nemaz tik steidzīgi negrib izpostīt šo pasauli, kuru ar tādām pūlēm ir radījis. Tēvs Vilibalds saka, ka mums izaugšot spārni; bet, kad es iedomājos viņu pašu ar spārniem vai tevi un Rapu, man sāk nākt smiekli. Nekādu spārnu es negribu, bet to gan es gribētu, lai man būtu mana kakla rota, tomēr neticu, ka tas tā būs. Tādēļ es pēc tā neilgojos un gribu visu redzēt, iekām tam ticēšu.

Otra lieta, kas Odzēm darīja rūpes, bija sējumi. Viņš gribēja zināt, kurā gada laikā Kristus nākšot. Bet par to tēvam Vilibaldam nekas nebija zināms. Odze bija neziņā, vai vispār sēt atmaksātos, ja varbūt šīs ražas nekad nevajadzēs, ja tā arī pagūtu nogatavoties līdz Kristus atnākšanai. Bet šīs rūpes viņam drīz vien laimējās pārvarēt.

Līdz ar šā gada sākumu visas jaunās kristīgās sievietes bija tik kāras uz mīlestību, kā vēl nekad agrāk. Kā būs ar mīlestību debesu valstībā, to viņas nezināja un tādēļ gribēja ņemt, kas bija dabūjams, kamēr vēl bija laiks; jo zemes mīlestība šķita viņām esam tā labākā, lai tad arī pēc tam debesu valstībā būs kā būdams. Jaunās, neprecētās meitas kļuva nevaldāmas un skraidīja pakaļ dēliešiem, kad vien tām bija laiks; un arī pie precētajām sievām starpība bija skaidri manāma, kaut arī tās godīgi turējās pašas pie saviem vīriem; jo, Dieva tiesai tik tuvu esot, cits nekas viņām nelikās vē-

J

lams. No tā tad ari lielākā daļa mājas sieviešu jau pavasarī bija paguvušas kļūt tādas. Kad Odze dabūja zināt, ka tā tas bija ar Ilvu un pēc tam arī ar Torgunnu un citām, prāts viņam kļuva vieglāks, un viņš kā parasts lika apsēt laukus.

— Jo bērni nedzimst debesīs, — viņš teica. — Bet tad viņiem ir jāpiedzimst virs zemes. Un šogad mūsu sievas nedzemdēs, bet gan tikai nākošā gada sākumā. Tad jau Dieva vīri laikam būs nepareizi aplēsuši, vai arī Kristus būs apdomājies citādi. Nu es zinu drošu zīmi, kad viņa atnākšana ir gaidāma; tas būs pēc deviņiem mēnešiem, kad sievas vairs nebūs grūtas. Tad mums ir jābūt gataviem, ne ātrāk.

Tēvam Vilibaldam nebija nekā ko sacīt, kas varētu grozīt viņa domas šai lietā. Un, gadam aizritot, mācītājs pats sāka palikt šaubīgs. Varot būt, ka Dievs savu nodomu esot grozījis, jo pasaulē vēl esot tik daudz grēcinieku, kam Dieva evaņģēlijs vēl neesot ticis sludināts.

Tanī rudenī pulciņš svešinieku, nākdami no austrumiem, devās caur robežnovadiem. Visi viņi bija karavīri, un visiem viņiem bija ieroču rētas, dažiem pat vātis, kas vēl asiņoja. Visā pūlī viņu bija vienpadsmit; viņi gāja no sētas uz sētu, izlūgdamies barību un naktsmājas; un kur viņiem to neliedza, tur viņi palika vienu nakti vai divas, bet pēc tam devās tālāk. Viņi teicās esam no Norvēģijas, atpakaļceļā uz māju; vairāk viņiem nekā nebija ko sacīt. Viņi bija mierīgi un nekā varmācīga nedarīja; ja viņiem naktsmājas kaut kur tika liegtas, viņi, ne vārda neteikdami, devās tālāk, it kā tas viņus daudz neuztrauktu.

Viņi ieradās arī Grēningē, un Odze ar tēvu Vilibaldu sev līdzās izgāja viņiem pretim. Ieraudzījuši priesteri, viņi nokrita ceļos, nopietni lūgdamies, lai viņš viņus svētī. To viņš darīja labprāt. Viņiem acīm redzot darīja prieku, ka bija ieradušies kristīgās mājās, bet visvairāk gan, ka bija sastapuši mācītāju. Viņi ēda un dzēra kā jau izsalkuši vīri. Paēduši un padzēruši, viņi sēdēja, nopietni sev priekšā noraudzīdamies, daudz uz to neklausīdamies, ko viņiem saka, it kā viņiem kas cits būtu ko domāt. Tēvs Vilibalds apskatīja viņu vātis, bet visvairāk viņiem kārojās viņa svētības; tās viņiem nekad nebija par daudz. Dabūjuši dzirdēt, ka nākošā diena ir svētdiena, viņi vēlējās palikt un noklausīties mesu un sprediķi. To Odze viņiem labprāt atļāva, kaut gan dusmojās uz viņiem, ka par sevi viņi nekā negribēja stāstīt.

Bija skaista svētdiena, un uz baznīcu jāšus saradās labi daudz ļaužu no tiem, kas turēja solījumu, ko tēvam Vilibal-dam bija devuši pie kristībām. Bet pašā priekšā nosēdinātie svešinieki uzmanīgi klausījās priestera vārdos. Viņš runāja, kā’šogad bija paradis darīt, ka pasaules bojā eja bija gaidāma drīzā laikā, lai gan skaidri neviens par to nekā zināt nevarot, bet vislabākais, lai katrs kristīgais esot gatavs. Pie šiem vārdiem dažus no svešiniekiem varēja redzēt smaidām, kaut gan bez kāda prieka sejā; bet citiem asaras ritēja pār vaigiem. Pēc dievkalpojuma viņi no jauna izlūdzās svētību, un tēvs Vilibalds darīja, kā viņi vēlējās.

— Tu esi labs cilvēks,— viņi vēlāk viņam teica, —bet tu nezini, ka pasaule jau ir gājusi bojā. Kristus ir uzņēmis mūsu karali pie sevis, un mēs esam aizmirsti.

Neviens nevarēja saprast, ko viņi domāja, bet bija grūti no viņiem kaut ko izdabūt. Beidzot viņi izstāstīja, kas ar viņiem bija noticis. Viņi runāja aprautos vārdos, vienaldzīgām balsīm, it kā nekas zem saules viņiem neko nenozīmētu.

Viņi teica, ka viņu karalis, Ūlavs Trigvesons no Norvēģijas, kuru viņi turot par diženāko no visiem, kas virs zemes dzīvojuši, tūliņ pēc Kristus paša, kritis kādā lielā kaujā pret dāņiem un zviedriem. Pašus viņus dzīvus saņēmuši zviedri, kad liels pārspēks uzmācies kuģiem un viņi noguruši iespiesti starp vairogiem vai vāšu dēļ vairs nespējuši pacelt rokas. Tie, kam bijusi labāka laime, sekojuši karalim pie Kristus.

Paši viņi līdz ar daudz citiem novietoti uz viena no zviedru kuģiem, kas Iries mājup; pavisam viņu bijis četrdesmit gūstekņu. Vienā naktī, viņiem kādā upes grīvā stāvot, kāds teicis, ka upi saucot par Svētupi. Šis vārds viņiem šķitis kā uzmundrinājums. Viņi norāvuši savas saites, kas vien to spējuši, un cīnījušies ar zviedriem uz kuģa. Beidzot viņi visus zviedrus nogalinājuši, un arī daudziem no viņiem pašiem bijis lemts aiziet pie sava karaļa. Tad viņu vēl bijis sešpadsmit vīru; viņi īrušies ar kuģi augšup pa upi, cik tālu tas bijis iespējams. Pieci, kas bijuši visvairāk sakapāti, smaidot miruši pie airiem. Paši viņi tad, vienpadsmit skaitā, ar zviedru ieročiem apbruņojušies, atstājuši kuģi, lai šķērsotu zemi uz Halandes pusi un no turienes dotos uz Norvēģiju. Jo nu viņi sapratuši, tā viņi teica, ka viņi esot tie necildenā-kie no karaļa vīriem, reiz viņi atstāti še virs zemes, kad visiem citiem ļauts sekot karalim. Sev padarīt galu viņi neuzdrošinājušies aiz bailēm, ka tad viņš negribēs viņus pazīt. Viņi domājot, ka viņiem par sodu uzlikts iet uz Norvēģiju, tur aiznest vēsti, kas ar karali noticis. Ik dienas, tā viņi teica, viņi skaitījuši visas lūgšanas, kādas vien zinājuši; bet to bijis mazāk, kā viņi būtu vēlējušies; viņi pieminējuši arī visas pavēles kristīgiem karavīriem, kādas jebkad dzirdējuši no karaļa. Viņi esot apmierināti, ka satikuši priesteri, varējuši noklausīties mesu un saņemt svētību. Bet nu viņiem esot laiks doties tālāk, jo jāsteidzot uz Norvēģiju aiznest vēsti, kas noticis. Tad, tā viņi ticot, varbūt karalis pats viņiem atklāšot, ka viņi kļuvuši cienīgi aiziet pie viņa, kaut arī esot tie necildenākie.

Viņi devās tālāk, kad bija pateikušies par visu, ko bija saņēmuši no Odzes un no priestera. Un Grēningē nekas vairs netika dzirdēts ne par viņiem, ne par pasaules galu.

Kad šim gadam bija pienākušas beigas un nekāda zīme debesīs nebija redzēta, robežnovados iestājās liels klusums.

Miers ar smolandiešiem turpinājās, un starp jēingiešiem pašiem nekas nenotika, ko būtu vērts minēt, tikai parastās slepkavības godos un, ķildu gadījumos, viena otra kaimiņa sadedzināšana viņa paša mājās. Grēningē viss gāja savu parasto gaitu. Tēvs Vilibalds darbojās Kristus labā, ne reti sūdzēdamies par savas draudzes lēno pieaugumu, neskatoties uz visām pūlēm. Sevišķi sarūgtināts garā viņš jutās, ja kāds nāca pie viņa un teicās esam ar mieru kristīties, ja par to kā atlīdzību saņemtu teliņu vai telīti. Bieži viņš tomēr atzina, ka varējis būt ļaunāk, un teicās ticam, ka daži no atgrieztajiem vairs neesot tā nocietinājušies ļaunumā kā pirms kristīšanas. Asa aizvien darīja visu, ko varēja, lai viņam palīdzētu; un lai gan jau sāka kļūt veca, vēl aizvien bija kustīga

un loti nodarbināta ar meitām un bērniem. Ar Ilvu viņas * »

satika labi un reti kad ķildojās, jo Asa gandrīz nekad neaizmirsa, ka viņas vedekla bija no karaļa dzimtas, un kad Ilva pateica savu gribu, Asa padevās, ja arī reizēm varēja redzēt, ka tas viņai nācās grūti.

— Jo ir tiesa,— Odze teica Ilvai, —ka vecā vēl vairāk mīl valdīt nekā tu, un tas nav maz sacīts. Ir labi, ka ir iznācis tā, kā cerēju no sākuma, ka viņa nekad nopietni neuzdrošināsies pret tevi sacelties.

Odze ar Ilvu joprojām satika labi. Ja viņi saķildojās, neviens no viņiem nemēdza žēlot vārdus, bet tādas ķildas bija retas un drīz pārgāja, pēc kam neviens ļaunuma ilgi sevī nenēsāja. Odzes īpatnība bija tā, ka viņš savu sievu nekad nepārmācīja; lai cik lielas dusmas viņam arī būtu, viņš tās savaldīja un tālāk par kādu apgāztu galdu vai sasistām durvīm nekad netika. Vēlāk viņš ievēroja kaut ko savādu, proti, ka tādas ķildas aizvien beidzās vienā un tai pašā kārtā. Aizvien uz viņu pašu gulās vislielākais grūtums, salabojot to, ko bija sasitis; bet tas, par ko viņi bija ķildojušies, aizvien palika tā, kā Ilva to bija gribējusi, lai gan viņa ne gāza gal-

du apkārt, ne dauzīja durvis, tikai dažreiz iemeta viņam sejā kādu lupatu vai nosvieda kādu māla bļodu uz grīdas viņam pie kājām, to saplēsdama. To atradis, viņš saprata, ka nebija nozīmes ar viņu ķildoties; un pagāja gadi, bez kā cieti vārdi izjauktu viņu saticību.

Viņiem piedzima vēl divi bērni: viens dēls, kurš dabūja īvara vārdu, pēc īvara Vīdfamnes, un kuram, kā Asa cerēja, ar laiku vajadzēja kļūt par priesteri; un meita, kuru nosauca par Sigrunu. Uz šīs meitas kristībām ieradās Tūke Grogulle-sons kā cienījamākais viesis; un viņš arī deva viņai vārdu, tomēr gan pēc ilgām pārrunām ar Asu, kura labāk gribēja dot bērnam kristīgu vārdu. Tūkem šķita, ka nebija skaistāka sieviešu vārda par Sigrunu, vairāk daudzināta vecās dziesmās. Un tā kā ir Odze, ir Ilva gribēja parādīt viņam iespējami lielu godu, palika tā, kā viņš gribēja. Ar laiku viņai, tā Tūke teica, vajadzēšot apprecēties ar kādu no viņa dēliem, ja viss izdošoties labi; jo uz Odzes abām vecākajām meitām viņš cerēt nevarot, tādēļ ka neviens no viņa dēliem neesot viņām piemērotā vecumā. Tiešām esot žēl, ka tas tā esot, viņš domīgi piebilda, uz Odniju un Ludmilu noraudzīdamies.

Tās abas nu sāka pieaugt, bet par to, kādas viņas izveidosies, nevarēja būt nekādu šaubu. Abas viņas bija sarkanma-tes, glīti noaugušas; un jau agri vērsa uz sevi vīru skatienus; bet starpība starp viņām viegli krita acīs. Odnija bija lēnas dabas, padevīga un jau agri izveicīga sieviešu darbos; viņa labprāt paklausīja saviem vecākiem, reti kad sagādādama Ilvai un Asai kādus sirdēstus. Ja tas kādreiz notika, tā bija māsas vaina, jo Odnija jau no paša sākuma bija radusi viņai paklausīt. Ludmilai grūti nācās paklausīt, bet ļoti vedās pavēlēt. Ja viņu pārmācīja, viņa vairāk kliedza aiz dusmām nekā aiz sāpēm, mierinādama sevi ar to, ka drīz būs liela diezgan, lai sistu pretim. Viņai nepatika ne pie ķērnes, ne

stellēs, bet gan patika šaut ar stopu; šai ziņā viņa drīz vien bija tikpat izveicīga kā viņas skolotājs Ulfs Glāde. Odze ar viņu nekādi netika galā, un tikai smējās par viņas drosmi un spītību; un kad Ilva sūdzējās par viņas iecirtīgo dabu un skraidīšanu pa mežu kopā ar Ulfu Glādi un Haraldu Odzes-dēlu, viņš tikai teica:

— Ko citu tu varēji gaidīt? Tās ir karaļa asinis. No tām viņai ir ticis daudz, kā pašai sava, tā Odnijas daļa. Šis kumeļš būs grūti valdāms; cerēsim, ka lielākās grūtības šai ziņā kritīs ne uz mums, bet uz kādu citu.

Ziemas vakaros, kad visi sēdēja ap uguni pie rokdarbiem, viņa reizēm savaldījās un pat varēja būt čakla vērpēja, ja vien bija kāds labs stāsts, kurā klausīties, vai nu Odze stās-stīja kaut ko par saviem piedzīvojumiem svešās zemēs, vai Āsa par savu dzimtu vecos laikos, vai tēvs Vilibalds par lielām lietām, kādas bija notikušas Jozuus un karaļa Dāvida laikos, vai Ilva par karali Haraldu. Vislabāk viņai patika, kad Tūke viesojās Grēningē, jo viņš prata labi stāstīt un runāja labprāt, kā arī zināja vecās dziesmas un daudz stāstu par agrāko laiku varoņiem. Dažreiz, kad viņš taisījās beigt, viņa pirmā steidzās no jauna piepildīt viņa alus kannu un lūgt viņu, lai viņš stāsta vēl. Un viņš reti kad spēja viņai aizliegties.

Jo ar Ludmilu Odzesmeitu bija tā, ka jau no viņas agrās jaunības vīriem bija grūti viņai ko atteikt. Viņai bija gaiša pluta, plāni vaigi un tumšas uzacis; un, lai gan viņas pelēko acu krāsa bija tāda pati kā daudziem citiem, vīriem, kas nāca viņai tuvumā un sastapa viņas acu skatienu, aizvien likās, ka otra tādu acu pāra nav nevienai citai jaunai meitai robežniekos.

Pirmais piedzīvojums ar vīriešiem Ludmilai bija tai vasarā, kad viņai palika četrpadsmit gadu; tas notika tanī vasa-

rā, kad Ūvaberjas Gudmunds atjāja uz Grēningi ar diviem puišiem, kurus viņš ieteica Odzēm pieņemt savā dienestā.

Kamēr Odze Gudmundu tingā bija nokaitinājis, viņš Grēningē nebija rādījies, arī uz tingu viņš pēc tam nebija jājis. Bet nu viņš ieradās gluži laipns un teicās gribam Odzēm pakalpot, lai būtu aizmirsts vecais naids.

— Še es atvedu divus tādus varenus puišus, kādi reti kad būs atrodami; solu tos tev. Viņi ir brīvi vīri, un katrs no viņiem padara divu vīru darbus, pie tam labi. Es tev izdaru lielu pakalpojumu ar to, ka tagad nāku ar viņiem pie tevis; bet ir tiesa, ka arī tu man izdarīsi pakalpojumu, viņus pieņemdams. Jo abi viņi ir neredzēti izēdāji; un pēc tam, kad viņi četrus mēnešus man ir nokalpojuši, es vairs ilgāk nedrīkstu viņus paturēt. Neesmu tik pārticis kā tu, un turēt viņus vēl ilgāk savā maizē man ir par grūtu. Bet, ja es domātu sašaurināt viņiem pārtiku, viņi var kļūt bīstami, to viņi saka paši; ik pusdienu un ik vakara viņiem vajagot justies paēdušiem, citādi viņiem uznākot trakums. Bet tiem, kas viņus varot piebarot, viņi esot paklausīgi darbā, kur citu viņiem līdzīgu neesot.

Odzēm šis piedāvājums likās aizdomīgs; viņš sīki iztaujāja kā Gudmundu, tā abus vīrus. Tie savas vainas neslēpa, bet godīgi izstāstīja, kā viss ar viņiem bija un kādas bija viņu vēlēšanās. Un tā kā Odzēm stipri puiši bija vajadzīgi, viņš beidzot pieņēma viņus savā dienestā, un Gudmunds apmierināts aizgāja.

Puišiem bija Ulbjerns un Greips vārdā. Viņi bija jauni iegarenām sejām, linu matiem, un ka viņi bija stipri, varēja manīt, jau uz viņiem paskatoties; prāta viņiem tomēr nebija visai daudz. No izrunas varēja dzirdēt, ka viņi nāk no tālienes. Viņi teicās esam no kāda novada tālu augšpus Rietum-jētlandes, kuru saucot par Dzelzszemi. Tai zemē, tā viņi teica, lāči un vīri augot vienādi stipri un cīkstoties ar vien-

līdz labu laimi. Tur tagad esot uznācis liels bads, tādēļ viņi devušies uz dienvidiem tik tālu, lai varētu paēst. Viņi kalpojuši daudz vietās, kā Rietumjētlandē, tā Smolandē, un kad ēdiens sācis tapt trūcīgs, tā viņi stāstīja, viņi nosituši savu saimnieku un devušies tālāk.

Odzēm šķita, ka tai vajadzējis būt sevišķi rāmai saimnieku sugai, kādai viņiem bija gadījies uzdurties, kas ļāvuši sevi nosist. Bet puiši, nopietni viņā noraudzīdamies, lūdza viņu neaizmirst, ko viņi bija teikuši.

— Mums tad uznāk berserku trakums, — viņi teica, — un neviens mūs tad nevar savaldīt. Bet ja mēs dabūjam kārtīgi paēst, tad esam mierīgi un paklausām savam saimniekam. Tā ir ar mums.

— Ēdienu jūs dabūsit, cik jūs jaudāsit apēst,— Odze teica. — un ja esat tik labi strādnieki, kā paši sakāt, tad esat vērti jebkura ēdiena daudzuma. Bet to es jums teikšu, ja jums prātā ir berserku trakums, tad pie manis būsit atnākuši nevietā. Jo tādas lietas es neciešu.

Domīgi viņā noraudzīdamies, puiši jautāja, cik tālu vēl esot līdz pusdienas laikam.

— Jo mēs nu jebkuru brīdi varam sākt justies izsalkuši,— viņi teica.

Viss tomēr iznāca tik labi, ka pusdiena tika ienesta, iekām vēl šī saruna bija aizvirzījusies tālāk. Jaunie pienācēji rādīja, ko viņi spēj, un ēda tik rijīgi, ka visi noraudzījās viņos ar izbrīnu.

— Jūs nu abi esat ēduši par trim,— Odze teica, —un es nu gribētu redzēt jūs strādājam par diviem, un kārtīgi turklāt.

— To tu arī redzēsi, — viņi teica. —Jo tas bija tāds pa-ēdiens, ka esam apmierināti.

Vispirms Odze pielika viņus pie akas rakšanas; un viņam drīz bija jāatzīst, ka tas, ko viņi par savu darbu bija teiku-

ši, nebija par daudz sacīts; drīz vien viņiem bija izrakta laba aka, plata un dziļa un visnotaļ akmeņiem izlikta. Bērni bieži stāvēja tur apkārt, kur viņi strādāja. Abi puiši daudz nekā neteica, bet varēja manīt, ka acis viņiem bieži bija pie Ludmilas. Viņai nemaz nebija bail no viņiem; viņa tikai gribēja zināt, kāds izskatoties berserku skrējiens, bet uz to viņa nekādas atbildes nedabūja.

Pēc tam Odze lika viņiem uzcelt labu laivu šķūni lejā pie upes. Arī šo darbu viņi paveica ātri un ar godu. Ilva aizliedza savām meitām tuvoties celtnei, kamēr tur būs abi svešinieki; jo, ko tādi pustroļļi tādā gadījumā varētu izdarīt, to neviens nevarot zināt, tā viņa teica.

Kad šķūnis bija gatavs, Odze norīkoja viņus izmēzt kūti. Visi lopi nu bija izlaisti ganībās, un tikai bullis stāvēja iekšā, jo bija pārāk nikns uz cilvēkiem, lai to varētu laist laukā. Visas ziemas mēsli vēl atradās kūtī, tā ka Ulbjernam un Greipam še bija krietni ko nostrādāties.

Kā bērniem, tā visiem mājas ļaudīm bija mazliet bail no abiem puišiem viņu lielā spēka un savādības dēļ. Ulbjernam un Greipam nekad nebija nekā daudz ko citiem sacīt; bet jautāti, viņi reizēm īsi pastāstīja par saviem spēka darbiem, un kā viņi nožņauguši skopus ēst devējus vai kailām rokām tādiem pārlauzuši muguras.

— Neviens mums nevar pretim stāties,— viņi atkārtoja. — Bet še mēs esam paēduši un mums ir labi. Un kamēr tas tā būs, nekādas briesmas no mums nedraud.

Vienīgi Ludmilai nebija bail no viņiem. Viņa bieži gāja uz kūti skatīties uz viņiem, reizēm kopā ar brāļiem un māsām, reizēm arī viena pati. Puiši tad aizvien skatījās viņā, un, lai viņa bija jauna, Ludmila saprata gluži labi, ko viņi domāja.

Vienā dienā, kad viņa tur stāvēja viena pati, Greips teica:

— Tu esi mana meiča.

— Mana arī, — Ulbjerns teica.

— Gribu ķekoties ar tevi sienā, ja tev nav bail,— Greips teica.

— Ķekoties ar tevi sienā varu labāk nekā Greips,— teica Ulbjerns.

Ludmila smējās.

— Vai tad es patīku jums abiem? — viņa jautāja. — Tad jau ir bēdīgi. Jo esmu jaunava un no karaļu dzimtas, un ne jau jebkurš klaidonis man ir diezgan labs. Bet no jums abiem viens man tīk labāk kā otrs.

— Vai tas esmu es?— Greips jautāja, lāpstu nolikdams.

— Vai arī es? — teica Ulbjerns, slotu nomezdams.

— Man patīk tas no jums, kurš ir stiprāks, — Ludmila teica. — Bet kurš tas ir, to es tagad gribu redzēt.

Abi puiši nu bija pilni dedzības. Viņi stāvēja, viens otrā raudzīdamies.

— Tas, kurš uzveiks otru, varēs mazliet pasēdēt ar mani pie upes, — Ludmila teica klusā balsī.

Te pēkšņi viņi sāka kaukt kā vilkači un saķērās abi. Likās, ka viņi abi bija vienos spēkos un neviens nejaudāja uzveikt otra, bet baļķi un sienas krakšķēja, kur viņi tām uzgrūdās virsū. Ludmila atkāpās pie durvīm, lai nebūtu ceļā.

Tur viņa stāvēja, kad Odzēm gadījās garām iet.

— Kas tā par bļaustīšanos? Ko viņi tur iekšā dara?

Ludmila smaidīdama pagriezās pret viņu.

— Viņi kaujas, — viņa teica.

— Viņi kaujas?— Odze jautāja, tuvāk pieiedams. —Par ko viņi kaujas?

— Manis dēļ,— Ludmila apmierināta teica. —Tas šķiet esam berserku skrējiens.

To teikusi, viņa žigli metās projām, jo saprata no Odzes sejas, ka viņu bija pārņēmis liels niknums, kāda viņa agrāk nekad nebija redzējusi.

Pie sienas stāvēja veca slota. Odze izvilka slotas kātu un paņēma to rokā, tas bija viss, kas viņam bija no ieročiem, kad viņš iegāja, durvis aiz sevis aizvērdams. Nu viņa balss pārskanēja kaukšanu, un viss iekšā palika klusu. Bet drīz kaucieni atskanēja no jauna ar vēl lielāku spēku.

Mājas meitas iznāca ārā pagalmā un stāvēja klausīdamās; bet nevienam negribējās atvērt kūtsdurvis, lai redzētu, kas tur iekšā notikās. Kāds sauca pēc Rapa un viņa cirvja, bet viņa nebija tuvumā. Te viena kūts durvs atsprāga vaļā, un bullis, ar norautu saiti, nobijies iznāca ārā un aizskrēja uz mežu. To redzot, visi skaļi sāka kliegt, un nu arī Ludmilai sametās bail un viņa sāka raudāt, jo saprata, ka notiek kaut kas ļaunāks nekā tas, ko viņa bija gribējusi.

Beidzot kūtī viss apklusa, un Odze iznāca ārā. Smagi elpodams, viņš ar piedurkni slaucīja pieri. Viņš kliboja, drānas viņam bija saplēstas un daļa bārdas no viena vaiga norauta. Meitas sagāja viņam apkārt, saukdamas un jautādamas. Viņās paskatījies, viņš teica, ka vakariņas Ulbjernam un Grei-pam šoreiz neesot jāliek galdā.

— Un arī turpmāk vairs nē,— viņš teica. —Bet kas ir ar manu kāju, to es nezinu.

To teicis, viņš iekliboja iekšā meklēt palīdzības pie Ilvas un priestera.

Daudz kas kūtī bija sadauzīts, un abi berserki gulēja vienā kaktā. Greipam slotas kāta asais gals bija izdūries caur kaklu, un Ulbjerns bija izkāris mēli no mutes. Viņi abi bija beigti.

Ludmila nu staigāja, bīdamās barga soda; un Ilvai šķita, ka viņa to bija nopelnījusi, viena pati ieiedama pie abiem puišiem. Bet iejaucās Odze, un viņa tika vieglāk cauri, nekā būtu varējusi iedomāties; jo to, kas bija noticis kūtī, viņa prata izstāstīt tā, ka nekādus pārmetumus pret viņu vērst nevarēja. Odze nebija nemierā ar notikušo, pēc tam kad izrādījās, ka vaina viņa kājā bija maza; jo, lai gan viņš nu droši bija pārliecināts, ka viss notikums ar abiem puišiem bija uzskatāms kā Ūvaberjas Gudmunda atriebība, viņš tomēr bija apmierināts, ka viens pats bez kādiem asiem ieročiem bija uzveicis divus berserkus.

— Tas, Ludmila, bija gudri no tevis,— viņš teica, —ka uzkūdīji viņus vienu otram, kad viņi tev gribēja uzmākties. Jo nevar zināt, vai es ar viņiem tiktu galā, ja viņi, viens ar otru lauzdamies, jau nebūtu mazliet noguruši. Tādēļ, Ilva, manuprāt viņai būtu atlaižams sods par to, ka viņa viena pati gājusi pie viņiem iekšā. Viņa tomēr ir vēl par jaunu, lai pilnā mērā saprastu vīru domas, viņu ieraugot.

Ilva šaubīdamās purināja galvu par to, bet palika tā, kā Odze bija gribējis.

— Viss tas nu ir labi beidzies, — tā viņš teica. — Neviens nevar noliegt, ka šie abi varmākas nebūtu krietni strādājuši, kamēr še bija ieradušies. Man paliek aka un laivu šķūnis; mana cieņa ir pieaugusi, un Gudmunds ir dabūjis garu degunu. Tādēļ viss ir tā, kā tam ir jābūt. Bet to es viņam likšu manīt, ka, ja viņš vēlreiz mēģinās kaut ko pret mani iesākt, tad es viņu tā apstrādāšu, ka pēc tam viņš paliks mierā.

— Tad es iešu līdz,— nopietni teica Melngalvis, kurš bija sēdējis un klausījies šai sarunā.

— Vēl tu esi par mazu nest zobenu,— Odze teica.

— Man ir cirvis, ko man Raps nokala. Viņš saka, ka nebūšot daudz tādu cirvju ar asāku asmeni kā šim.

Odze un Ilva smējās, bet tēvs Vilibalds sapīka, jo viņam šķita nevēlami dzirdēt tādas valodas no kristīta bērna.

— Un to es tev saku, Melngalvi,— tā viņš teica, —ko tu jau esi dzirdējis piecas un desmit reizes, ka tev mazāk ir jādomā par ieročiem un vairāk par to, kā iemācīties tā saukto Pater noster lūgšanu, ko tev tik bieži esmu izskaidrojis, mēģinādams panākt to, lai tu to atcerētos. To lūgšanu tavs brālis Haralds zināja jau tad, kad viņam bija septiņi gadi, un tev ir jau divpadsmitais, un tu to nezini.

— Haralds lai skaita par mums abiem, — Melngalvis mierīgi atbildēja. —Man ar to priesteru valodu nav kur steigties.

Tā pagāja laiks Grēningē, atnesdams maz svarīgu notikumu. Un Odzēm citu vēlēšanos nebija, kā mierīgi tur dzīvot līdz mūža galam. Bet gadu pēc tam, kad viņš bija nositis abus berserkus, viņš saņēma vēsti, kas viņu aizveda viņa trešajā garajā braucienā.

OTRA NODAĻA

Par vīru no austrumicm.

(Jlofs Vasarasputns atjāja uz Grēningi ar desmit vīru lielu pavadonību, še laipni no visiem uzņemts. Viņš palika trīs dienas, jo draudzība starp viņu un Odzi bija liela. Viņa nodoms esot, tā viņš teica, aizjāt līdz pat austrumu krastam līdz Kivikai, kur reizēm piestājoties gotlandiešu kuģi, lai tur nopirktu sāli. To dzirdējis, Odze nolēma jāt viņam līdz tādā pašā nolūkā.

Laiki nu bija tādi, ka sāli tikpat kā vairs nevarēja dabūt, lai cik arī ļaudis būtu ar mieru maksāt par šo preci. Vainīgs pie tā bija Dānijas karalis Svens un laime, kas viņu vēl aizvien pavadīja. Jo karalis Svens nu mita uz jūras ar lielākām flotēm, nekā jebkad bija dzirdēts stāstām, varmācīgi izdarīdamies ar visiem, kas viņam gadījās ceļā. Hēdebiju viņš bija izlaupījis un padarījis par postažu; visu frīžu zemi viņš, kā tika stāstīts, bija izsirojis; un zināms bija, ka viņš domāja uzveikt visu Angliju un izdarīt vēl daudz ko, ja vien viņam pietiks laika. Tirdzniecība viņam nebija nekas, vienīgi tikai garie kuģi un karavīri. Un nu bija nonācis tik tālu, ka pē-

dejā laikā vairs nepienāca sāls kuģi no rietumiem, jo tie vairs neuzdrošinājās braukt augšā līdz ziemeļu piekrastēm. Dabūjama vēl bija vienīgi tā sāls, ko gotlandieši veda no vendiem, bet ap to krastmalnieki plēsās tik dedzīgi, ka zemes iekšienē nenonāca tikpat kā nekas.

Odze paņēma astoņus vīrus līdz un kopā ar Ūlofu Vasa-rasputnu aizjāja uz Kiviku. Tur viņi ilgi kavējās, gaidīdami, ka ieradīsies kāds kuģis; un no visām pusēm saradās daudz ļaužu tai pašā nolūkā. Beidzot parādījās divi Gotlandes kuģi, smagi piekrauti, kas izmeta enkuru pa labu gabalu no ostas. Jo sāls alkas nu bija kļuvušas tik lielas, ka gūti nodarbojās ar tirdzniecību ļoti uzmanīgi, lai viņus nenosistu dedzīgie pircēji. Viņu kuģi bija lieli, augstām malām un labi apbruņoti; bet pircējiem bija jāiras ārā pie viņiem mazās laiviņās, un viņus laida klājā tikai pa divi reizē.

Ūloifs Vasarasputns un Odze salīga kādu zvejnieku laivu un lika izvest sevi ārā. Viņi bija sarkanos apmetņos un spožās bruņcepurēs, un Ūlofs sirdījās, ka laiva bija tik maza, jo labprāt būtu vēlējies izbraukt ārā lepnāk. Kad nāca viņu kārta, viņi uzkāpa tā gūtu kuģa klājā, kuram bija virsaiša zīme; un viņu airētāji, viens no Ūlofa un viens no Odzes vīriem, skaļā balsī izsauca viņu vārdus, lai gūti tūliņ saprastu, ka nācēji ir virsaiši.

— Ūlofs Stīrsons Krāšņais, finvēdeniešu virsaitis, kuru daudzi sauc par Ūlofu Vasarasputnu, — sauca viens no viņiem.

— Odze Tostesons Tālbraucējs, jūras braucēju virsaitis, kuru parasti sauc par Sarkano Odzi.

Vīros uz kuģa, šiem vārdiem atskanot, radās kustība, un daži spiedās priekšā viņus abus apsveikt. Tie bija vīri, kas pazina Ūlofu no viņa austrumos pavadītajiem gadiem, un kādi pāris, kas bija piedalījušies Torkela Hēges braucienā uz Angliju un atcerējās Odzi no tiem laikiem.

Kāds vīrs sēdēja pie kuģa malas, tieši līdzās tai vietai, kur viņi uzkāpa klājā. Viņš uztraukts nopūtās, ar roku sākdams tvarstīt pēc viņiem. Vīrs bija liela auguma, pinkainu bārdu, kas jau bija sākusi nosirmot; acis viņam aizsedza plata, pār seju pārsieta saite; un, viņam pēc abiem jaunajiem atnācējiem tvarstot, varēja redzēt, ka viņam trūka labās rokas līdz pat locītavai.

— Paskaties uz aklo,— kuģinieki teica. —Nu viņš kaut ko grib.

— Liekas, ka viņš pazīst vienu no jums, — kuģa vadītājs teica. — Mēles arī viņam nav, tā ka neko pateikt viņš nevar, tā mēs arī nezinām, kas viņš ir. Viņu uzveda uz kuģa kāds austrumu zemju tirgotājs, kad stāvējām pie kūru tirgus Daugavas malā; viņš teica, ka vīram jābraucot uz Sko-ni. Viņam ir sidrabs, ar ko samaksāt, tādēļ paņēmu viņu līdz. Viņš saprot, ko viņam saka; un, pēc ilgas taujāšanas, esmu noģidis, ka viņa dzimta ir Skonē. Vairāk gan es nekā par viņu nezinu, pat ne viņa vārda.

— Mēle un acis un labā roka,— Ūlofs Vasarasputns teica, — tas jau izskatās tā, it kā bizantieši viņu būtu apstrādājuši.

Aklais pie šiem vārdiem palocīja galvu.

— Esmu Ūlofs Stīrsons no Finvēdenas un esmu kalpojis ķeizara Basilija miesas sardzē. Vai mani tu pazīsti?

Viņš papurināja galvu.

— Varbūt mani,— Odze teica, —kaut gan es nevaru iedomāties, kas tu varētu būt. Esmu Odze, tā Tostes Turgri-madēla dēls, kurš dzīvoja Grimstādē pie Kūliena. Vai es tas esmu, kuru tu pazīsti?

Nu viņš dedzīgi māja, un no viņa kakla nāca skaņas.

— Vai tu varbūt biji mums līdz toreiz, kad mēs ar Krūku burājām uz Hispāniju? Vai braucienā uz Angliju kopā ar Torkelu Hēgi?

Uz to viņš deva noraidošu zīmi, un Odze stāvēja domīgs.

— Vai tu varbūt pats esi no Kūliena novada?

Nu viņš no jauna palocīja galvu, un viņu pārņēma trīsas.

— Nu jau būs ilgs laiks, kamēr esmu aizgājis no šī novada, — Odze teica, — bet, ja tu mani pazīsti, tad jau mums tur vienā laikā vajag būt dzīvojušiem. Vai tu ilgi esi bijis ārzemēs?

Viņš lēni palocīja galvu un dziļi nopūtās. Tad viņš pacēla savu vēl atlikušo roku un izplēta pirkstus, pēc kam viņš atkal sažņaudza roku. To viņš atkārtoja piecas reizes un tad pacēla četrus pirkstus.

— Šī saruna risinās labāk, nekā būtu varēts domāt,— Ūlofs Vasarasputns teica. — Ar to viņš grib teikt, ka ir bijis ārzemēs divdesmit deviņus gadus, ja es pareizi saprotu.

Aklais palocīja galvu.

— Divdesmit deviņi gadi,— Odze domīgi teica. —Tad man bija trīspadsmit gadu toreiz, kad tu aizbrauci; un man to vajadzētu atcerēties, ja kāds no mūsu novada toreiz būtu aizbraucis uz austrumiem.

Aklais bija piecēlies un stāvēja Odzēm priekšā. Viņa lūpas kustējās, un viņš izdarīja kustības ar roku, it kā Odzi mudinādams. Pēkšņi Odze jautāja pārvērstā balsī:

— Vai tu esi Āre, mans brālis?

Aklā sejā pavīdēja kaut kas smaidam līdzīgs, viņam to ar galvas mājienu apstiprinot. Tad viņš sagrīļojās un, solā atkritis, drebēja pie visas miesas.

Visi uz kuģa bija pārsteigti par šo sastapšanos, un visiem šķita, ka nule viņi bija piedzīvojuši kaut ko tādu, ko būs vērts stāstīt. Odze domīgi stāvēja, noraudzīdamies uz aklo.

— Nevaru teikt, ka tevi atkal pazīstu, — viņš teica. — Ciešanas tevi ir pārvērtušas, un ir pagājis ilgs laiks, kamēr tevi pēdējo reizi redzēju. Bet nu tu jāsi man līdz uz mājām, tur ir kāds, kas tevi tūliņ pazīs; ja tā ir, kā tu saki. Jo mūsu

vecā māte ir vēl dzīva un vēl aizvien šad tad par tevi runā. Pats Dievs tiešām ir vadījis tavus soļus, ja tu, akls būdams, esi varējis atrast ceļu uz mani un uz viņu.

Odzēm un Ūlofam nu bija jādomā par savu sāls pirkumu, un abiem viņiem nu bija ko brīnīties par gūtu lielo mantkārību, tiklīdz bija runa par tirgošanos. Daudzi no vīriem uz kuģa bija kuģa un sāls kravas līdzīpašnieki, un visi viņi bija no tās pašas sugas: visādi citādi lāga vīri, bet asi kā naži, ja kas skāra viņu tirdzniecību.

— Mēs nevienam neuzmācamies ne ar sāli, ne ar ko citu, bet ja kāds nāk un grib no mums pirkt, tam jāmaksā, ko mēs prasām, vai jāpaliek bešā. Mēs esam bagātāki nekā citi un gribam kļūt vēl bagātāki, jo mums gūtiem ir visgudrākais prāts. Mēs neesam ne laupītāji, ne slepkavas kā daudzi citi, bet iegūstam peļņu godīgā tirdzniecībā, un ko sāls tagad ir vērta, to mēs zinām labāk nekā jūs. Lai gods karalim Svenam, kurš tā izdarījis, ka varam prasīt daudz.

— Tas, kurš slavē karali Svenu, lai nelielās ar savu saprašanu, — Odze rūgti teica. — Man šķiet, ka ar laupītājiem un slepkavām vieglāk var tikt galā nekā ar jums.

— Tādus vārdus mēs bieži dabūjam dzirdēt,— gūti teica, — un tomēr tā nav taisnība. Skaties uz savu nabaga atkal atrasto brāli: viņam ir sidrabs jostā, un pie tam ne mazums. To neviens no mums nav aizskāris, izņemot to, kas viņam bija jāmaksā par vedumu un par pārtiku. Citi būtu paņēmuši viņa sidrabu un viņu pašu iemetuši jūrā; bet mēs esam godīgi, kaut gan daudzi to tiešām negrib saprast. Bet ja viņam būtu zelts, tad gan laikam viņam klātos ļaunāk, jo zeltam pretim atturēties nevar neviens.

— Es sāku atkal ilgoties pēc jūras, — Odze teica, — ja ne cita dēļ, tad lai satiktu tādu kuģi kā šis.

— Tā daudzi ir domājuši, — gūti smiedamies teica, — bet tiem, kas to mēģina, ilgi ir jādziedē smagas skrambas pēc tā-

das sastapšanās. Jo tev jāzina, ka esam spēcīgi vīri un cīņas nebaidāmies, ja tā iznāk. No Stīrbjerna mēs baidījāmies, bet pēc viņa nāves vairs nebaidāmies ne no viena. Bet nu sakiet, kā jūs gribat, vai jūs gribat pirkt vai nē; jo tur gaida vēl daudzi.

Dlofs Vasarasputns samaksāja par saviem sāls maisiem, daudz nerunādams, bet Odze vēl aizvien rūca, kad viņam bija jāsaskaita savs maksājums. Viņa brālis pieskārās viņam ar roku; sauja viņam bija pilna sidraba naudas, ko viņš rūpīgi ielika Odzēm plaukstā.

— Palūk, — gūti teica, —tā ir, kā mēs teicām: viņam ir krietni daudz sidraba. Nu tev nav vairs ko šaubīties, ka viņš tiešām ir tavs brālis.

Odze vilcinājās, uz sidrabu raudzīdamies; tad viņš teica:

— No tevis, Āre, es to pieņemu. Bet negribu, lai tu domātu, ka esmu skops vai nabags; man ir tik daudz, ka pietiks ir tev, ir man. Bet maksāt naudu tirgotājiem nekad nav patīkami, sevišķi ja viņi ir tādi kā šie.

— Še viņi ir stiprāki nekā mēs, — Ūlofs teica, — un sāls mums ir vajadzīga, lai maksā ko maksādama. Bet tiešām ir jābūt bagātam, ja ar gūtiem ir darīšana.

īsi no gūtiem atsveicinājušies, viņi ar savu sāli izcēlās krastā un pēc tam devās mājup. Bet Odze tiešām nezināja, vai priecāties vai noskumt par to, ka ved līdz uz māju atkal atrastu brāli, tik smagi sakropļotu.

Atpakaļceļā, nometnēs pie ugunskura sēdot, Odze un Ūlofs ar daudz visādiem jautājumiem mēģināja kaut ko izzināt par likteni, kāds Ārēm bijis. Ūlofs Vasarasputns, kurš pats bija kalpojis miesassardzē Miklagordā, nekad viņa tur nebija sastapis; bet ar saviem jautājumiem viņi beidzot izdibināja, ka viņš vadījis kādu no ķeizara kara kuģiem. Viņa sakropļojums necēlās no soda; viss bija noticis gūstniecībā pēc ķildas; tomēr tie bija bizantieši, kas viņam to bija noda-

/

rījuši, tas bija skaidrs. Tālāk par to ne Odze, ne Ūlofs netika, lai kā viņi arī izmēģinājās ar visādiem gudriem jautājumiem; jo vienīgais, ko Āre varēja, bija ar zīmēm pateikt jā vai nē. Varēja redzēt, ka viņu stipri nomocīja tas, ka viņi nevarēja atrast īstos jautājumus un ka viņš nekādi viņiem tur nevarēja palīdzēt. Ar viņu bija noticis kaut kas ļoti savāds, tik daudz viņi saprata, kam bija kāds sakars ar zeltu un nodevību. Noskaidrojās, ka viņš zina kaut ko, ko viņš visādā ziņā būtu gribējis darīt viņiem zināmu; bet tālāk visas viņu pūles bija veltīgas.

— Mums ir jāpaciešas, — Odze beidzot teica. — Nav vērts, ka tevi vēl ilgāk nomokām ar neveiksmīgiem minējumiem, jo tomēr neatradīsim pareizā atrisinājuma. Kad atgriezīsimies mājās, mums palīdzēs priesteris, tad varbūt rāsies labāks padoms. Kaut gan, kā tas varētu būt iespējams, to gan es nesaprotu.

— Visgrūtākais ir saprast, kā viņš savā tik lielā nevarībā ir varējis atrast ceļu uz māju, — Ūlofs teica. — Ja var notikt tādas lietas, tad mums arī ir jācer, ka atradīsies kāda izeja un mēs dabūsim zināt to, ko viņš grib mums sacīt. Un es tiešām negribētu aizjāt no Grēninges, iekām nebūšu dabūjis zināt kaut ko vairāk par to.

Āre nopūzdamies noslaucīja sviedrus no pieres un sēdēja nekustēdamies.

Kad viņi tuvojās Grēningei, Odze aizjāja citiem pa priekšu brīdināt Āsu, jo baidījās, ka citādi viņai grūti nāksies panest prieku un izbailes. Viņa sākumā apmulsa, dabūjusi dzirdēt, kas Odzēm bija ko sacīt, un sāka visā galvā raudāt. Tad viņa nometās ceļos uz grīdas un, galvu uz sola atspiedusi, pateicās Dievam, ka viņš viņai atkal atdevis viņas dēlu, kuru tik ilgi bija turējusi par pazudušu. Viņu ieraudzījusi, viņa vaimanādama skrēja viņam pretim, un grūti viņai bija no viņa atrauties. Tūliņ arī viņa sāka bārt Odzi, ka viņš

sākumā bija varējis šaubīties, ka tas ir Āre. Apmierinājusies viņa teicās pataisīt viņam skaistāku saiti, ko siet pār acīm; bet dzirdot, ka viņš ir izsalcis, viņai tūliņ palika labāk, un viņa aizgāja, lai pati ar savām rokām sagatavotu vienu no tiem ēdieniem, kas, kā viņa vēl atcerējās, viņam vislabāk bija garšojuši. Vairāk dienu viņa staigāja kā noreibusi, ne par ko citu nevarēdama domāt kā vienīgi tikai par Āri un par to, cik labi viņa Ārēm visu iekārtos. Ja viņam bija laba ēstgriba, viņa laimīga sēdēja un noraudzījās; kad viņš reiz pateikdamies noglaudīja viņai roku, viņa no prieka sāka raudāt. Un kad viņa reizēm Āri tā nogurdināja ar savu pļāpāšanu, kas nemaz negribēja beigties, ka viņš ar roku un rokas stumbeņu aizturēja ausis, skaļi nopūzdamies, viņa paklausīgi apklusa un labu laiciņu varēja sēdēt klusēdama, iekām atkal sāka runāt.

Visi mājā juta līdzcietību ar Āri un bija viņam palīdzīgi. Bērni sākumā no viņa baidījās, bet drīz iemācījās viņu ieredzēt un viņam palīdzēt. Turpmāk viņš no rītiem labprāt ļāvās novesties pie upes, kur tad sēdēja un makšķerēja, kopā ar kādu, kas viņam varēja palīdzēt uzlikt kumosu un izmest makšķeri. Vislabāk viņam patika Melngalvja sabiedrība makšķerējot un arī Rapa, kad šim atlika laiks; varbūt tādēļ, ka tie abi tāpat mēdza klusēt kā viņš pats.

Bet no sākuma visus mocīja liela ziņkārība, kā dabūt zināt kaut ko vairāk par viņa nelaimi, pēc tam kad Odze bija izstāstījis to mazumu, kas bija atklājies atpakaļceļā uz māju. Ūlofs Vasarasputns aizsūtīja savus ļaudis uz māju, paturēdams tikai divus vīrus. Ilvai viņš teica, ka labprāt gribot palikt, līdz viņiem laimēšoties kaut ko vairāk izdabūt no Āres, jo viņam esot tāda jušana, ka tās varētu būt svarīgas lietas. Ilva bija priecīga, ka viņš paliek; Ūlofs viņai patika, un viņa aizvien labprāt redzēja viņu kā savu viesi, turklāt viņa iedomājās esam manījusi, ka viņa acis aizvien vairāk

kavējās pie Ludmilas, kura nu ar saviem piecpadsmit gadiem jau bija pilnīgi pieaugusi jauna meita un kļuva daiļāka ar katru dienu.

— Tas ir labi, ka tu paliec,— teica arī Odze, —tādēļ ka bez tavas palīdzības jau mēs ar Āri gan nekur tālāk netiksim, jo tu vienīgais pazīsti Miklagordu un turienes ļaudis.

Bet, lai kā arī viņi visi izmēģinājās gan ar sieviešu, gan ar priestera palīdzību, viņiem nelaimējās tuvāk izdibināt Āres stāstu. Tas vienīgais, ko viņi dabūja zināt, bija tas, ka viņa nelaime bija notikusi Dņepras upē, patsinaku zemē, turpat tuvumā pie garās velkamās vietas gar ūdenskritumiem. Bet kas bizantiešiem tur būtu bijis darāms, to nevarot saprast, tā šķita Ūlofam Vasarasputnam; tālāk tad arī viņi netika.

Tad Odze izdomāja kādu lietu, kas, kā viņam šķita, varēja sekmēt viņu pūles. Āre pazina rūnu rakstus. Un Odze lika pataisīt baltu, gludu liepas koka dēlīti, uz kura Ārēm ar to roku, kas viņam vēl bija palikusi, vajadzēja mēģināt ar ogli uzzīmēt vārdus. Āre labprāt bija ar mieru un ilgi nopūlējās; bet ar kreiso roku viņam gāja ačgārni, un savā aklumā viņš tā savilka rūnu zīmes citu uz citas, ka neviens nevarēja saprast, ko viņš uzrakstījis. Beidzot viņš sadusmojās, aizsvieda dēlīti un ogli un vairs negribēja mēģināt.

Tad Raps ar priesteri izgudroja kādu labāku paņēmienu, abi kopā sēdēdami un par to runādami. Raps ar cirvi aptēsa koka gabalu, kuru pēc tam nolīdzināja un nogludināja; tanī viņš iegreba rūnas, visas sešpadsmit pēc kārtas, ļoti lielas un skaidras, ar dziļu švīku pēc katras rūnu zīmes. Nolikuši rūnu koku Ārēm priekšā, viņi lūdza viņu to aptaustīt; un kad viņš saprata, kā viņi to domāja, prāts viņam, kā likās, tapa daudz vieglāks. Viņam nu ar roku vajadzēja parādīt rūnu pakaļ rūnai tais vārdos, ko viņš gribēja sacīt; bet tēvs Vilibalds sēdēja līdzās ar aitādu un spalvu, uzrakstīdams zīmes tādā kārtībā, kādā Āre uz tām norādīja. Sākumā gāja

grūti, bet drīz vedās jau labāk, un visi sēdēja pilni prieka un gaidu, kad uz aitādas sāka parādīties saprotamas lietas. Ik vakara priesteris nolasīja to, ko pa dienu bija uzrakstījis. Visi kāri klausījās, un pēc triju nedēļu centīga darba viss stāsts bija gatavs. Bet pirmo gabalu par to, kur manta gulēja paslēpta, viņš nolasīja vienīgi tikai Odzēm.

TREŠĀ NODAĻA

Stāsts par bulgāru zeltu.

jEsmu nabagāks par visiem, jo man ir atņemtas acis, mēle, labā roka, kā arī mans dēls, kuru nogalināja mantzinis. Varu tomēr arī dēvēt sevi par to bagātāko, jo zinu, kur gul paslēpts bulgāru zelts. Tagad pateikšu, kur tas gul, lai es nenomirtu, to nepateicis. Bet tu, priesteri, nolasi to manam brālim un nevienam citam. Viņš tad lai nolemj, vai tas atklājams arī kādam citam.

Dņepras upē, pie garās velkamās vietas, tūliņ lejpus trešās krāces, nākot no dienvidiem, labā krasta pusē, tieši starp patsinaku galvas kausu vietu un mazo klinti upē, kur aug trīs rožu krūmi, ūdenī, šaurajā renē, kur klints plāksne ieplaisājusi, paslēpts zem lieliem akmeņiem, tur, kur klints izbīdās uz priekšu, tā ka dibenā nekas nav redzams, gul bulgāru zelts; un es vienīgais zinu, ka tas tur gul. Divi krietni vīra nesieni zelta, četrās mazās lādītēs ar ķeizara zīmogu aizzīmogotās; turklāt arī vēl pieci ādas maisi ar sidrabu, kuri ir smagi. Vispirms šī manta piederēja bulgāriem, kuri to no daudziem bija salaupījuši. Pēc tam tā piederēja ķeiza-

ram. Tad to nozaga mantzinis Teofils Lakenodrako. Pēc kam tā kļuva mana. Es to noglabāju tur, kur tā tagad gul.

Teikšu, kā viss bija. Vispirms, kad nonācu Miklagordā, kalpoju miesas sardzē, kur bija ziemeļnieki. Tur ir daud.z zviedru, tāpat dāņu un viru no Norvēģijas, kā arī no Islandes, kura ir vistālāk ārā jūrā. Dienests tur ir labs, un alga bagātīga. Biju ieradies par vēlu, lai piedalītos pils izlaupīšanā pēc ķeizara Johannesa Simiskes nāves; tā bija bijusi ienesīga laupīšana, par kuru ilgi runāja. Tas sens paradums, ka miesas sardze var izlaupīt pili, kad ķeizars ir miris. Ko stāstīt, priesteri, būtu daudz, bet es stāstu tikai to nepieciešamāko; jo nogurstu, rūnu koku taustīdams. Kalpoju miesas sardzē ilgu laiku; tur arī likos kristīties un apņēmu sievu. Manai sievai bija Karbonopsina vārdā, kas mūsu valodā nozīmē Kolbrūna. Viņa bija no labas dzimtas, kā bizantieši to skaita, jo viņas tēvs bija sievas brālis otram linu drānu glabātājam pie trim princesēm.

Miklagordā nu ir tā, ka bez ķeizara Basilija, kuram nav bērnu, ir vēl Konstantīns, viņa brālis, kuru arī sauc par ķeizaru. Bet īstais ir Basilijs. Viņš valda valsti, apspiež dumpiniekus un ik gadus vada kara gājienus pret arabiem un bulgāriem; bet Konstantīns, viņa brālis, sēd pilī un vada laiku pie saviem dārgumiem, ar galma ļaudīm un cunukiem, kas drūzmējas ap viņu. Kad kāds viņam saka, ka viņš ir tikpat labs kā viņa brālis vai pat labāks, viņš sit viņam pa galvu ar savu mazo melno zizli ar zelta putnu. Bet sitiens ir viegls, un pēc tam viņš viņu apdāvina. Dažās lietās viņš tomēr ir bargs, kad prāts viņam mainās, bet visvairāk, kad ir dzēris.

Viņš ir arī triju princešu tēvs. Tās uzskata par cildenākām nekā visi citi pasaulē, izņemot pašus ķeizarus, jo viņas ir vienīgās ķeizaru dzimtas atvases. Viņu vārdi ir šie: Eido-kija, ar kupri mugurā un baku rētaina, kuru tur paslēptu;

Zoja, viena no skaistākajām sievietēm, jau no agras bērnības iedegusies pēc vīriešiem; un Teodora, ar vāju saprašanu un dievbijīga. Viņas nav precējušās, jo nekādas precības viņām neesot labas diezgan, kā ķeizari saka; bet Zojai tas jau sen ir bijis par dusmu cēloni.

Mēs miesas sardzes vīri mainījāmies, lai pavadītu ķeizaru karalaukā vai pilī stāvētu sardzē pie viņa brāļa. Es daudz ko atceros, bet mans stāsts kļūst par gausu. Tādēļ stāstīšu par savu dēlu.

Sieva sauca viņu par Georgiju un tā arī bija likusi viņu nokristīt; jo es atrados pie ķeizara, kad viņš piedzima. Par to es viņu pārmācīju, mājās atgriezies, un nosaucu savu dēlu par Halvdānu, kāds vārds viņam labi piederējās; bet, viņam pieaugot, viņu sauca abos vārdos. Ar viņu un ar citiem viņš runāja grieķu valodu, kas ir sieviešu un priesteru valoda, ar mani mūsu valodu, kaut gan tas viņam gāja lēnāk. Kad viņš bija septiņi gadi vecs, sieva pārēdās gliemežu un nomira; bet pēc tam es vairs jaunas neapņēmu. Ir grūti ar svešas tautas sievām. Sievas Miklagordā nekam lāga neder; tiklīdz viņām ir izdevies apprecēties, viņas kļūst vieglprātīgas un slinkas un no bērnu dzemdēšanas ātri noveco un kļūst ļenganas miesā; turklāt viņas ir nepaklausīgas, bet, kad viņas pārmāca, skrien brēkdamas pie priesteriem un bīskapiem. Viņas nav tādas kā mūsu sievas, kam ir laba saprašana un kas ir strādīgas un no bērnu dzemdēšanas kļūst tikai vēl jo labākas. Tā mēs miesas sardzē visi domājām; daudzi tur mainīja sievas vai ik gada un tomēr nebija apmierināti.

Bet mans dēls bija mans prieks. Viņš bija glīta auguma, žiglām kājām, valodīgs un jautrs. Viņš ne no kā nebaidījās, pat ne no manis. Viņš bija tāds, ka sievietes uz ielas griezās atpakaļ viņā noskatīties, kad viņš bija mazs; bet vēl ātrāk viņas griezās atpakaļ, kad viņš jau bija pieaudzis. Tā bija viņa nelaime, bet tur nekā nevarēja līdzēt. Viņš tagad ir

miris, bet reti kad nav manās domās. Viņš un bulgāru zelts ir viss, par ko varu domāt. Tas piederētu viņam, ja viss izietu labi.

Kad mana sieva bija mirusi, manam dēlam bieži iznāca dzīvot pie viņas radiniekiem, linu drānu glabātāja Simbācija un viņa sievas. Viņi bija veci, un bērnu viņiem nebija, jo linu drānu glabātājs, kurš kalpoja sievu telpās, bija izrāmīts. Tomēr viņš bija precējies, kā tas ar tādiem bieži ir parasts pie bizantiešiem. Abi vecie mīlēja Halvdānu, kaut gan sauca viņu par Georgiju, un, kad es biju projām pie ķeizara, apkopa viņu. Reiz, kad biju mājās atgriezies, vecis atnāca pie manis un raudāja no prieka. Viņš stāstīja, ka mans dēls kļuvis par princešu rotaļu biedru, sevišķi Zojas, un ka viņi abi ar Zoju jau saplēsušies, pie kam izrādījies, ka viņi abi ir vienos spēkos; jo Zoja bija divi gadi vecāka nekā viņš. Neskatoties uz ķildu, viņa bija teikusi, ka daudz labāk grib rotaļāties ar viņu nekā ar metropolita Leo māsas meitām, kuras, ceļos krizdamas, raudot, kad viņa tām saplēšot drānas; vai ar protovestiārija Nikofora dēlu, kuram bija zaķa lūpa. Pati ķeizariene Helēna, tā Simbācijs teica, noglaudījusi zēnam galvu, nosaukdama viņu par mazu varjagu un teikdama, lai viņš neraujot viņas ķeizarisko augstību princesi Zoju aiz matiem, kad viņa izturoties ļauni pret viņu. Zēns, lielām acīm ķeizarienē noraudzīdamies, jautājis, jā, kad tad lai viņš to darot. Par to ķeizarienei labpaticies skaļi pasmieties pašai ar savu muti; bet pēc veča vārdiem tā bijusi laimīgākā stunda viņa mūžā.

Tie ir bērnišķīgi nieki, bet par to domāt ir vienīgais prieks, kas man vēl atlicis. Ar laiku tas kļuva citādi. Es daudz kam paeju garām, ko būtu par garu stāstīt. Bet pēc gadiem pieciem es biju virsnieks kādam miesas sardzes pulciņam; un atkal manā kambarī ienāca Simbācijs un raudāja, bet šoreiz tas vairs nebija aiz prieka. Viņš todien bija aizgājis uz drānu

kambari iekšējās telpās, kur glabājas kronēšanas tērpi un kur reti kāds ieiet, apskatīties, vai tur nav žurku. Žurku vietā viņš bija atradis Halvdānu un Zoju gultā no daudziem kronēšanas tērpiem, kurus viņi bija izvilkuši no lādēm, nododamies kādai jaunai rotaļai, kas viņu galīgi pārbiedējusi. Savas drānas paķēruši, viņi bija aizskrējuši no viņa, kamēr viņš stāvējis bez valodas; bet tērpi, no purpurkrāsaina sēru zemes zīda, bijuši galīgi saburzīti, tā ka viņš nesapratis, ko iesākt. Viņš tos izgludinājis, cik labi varēdams, un rūpīgi ielicis tos lādēs. Vienīgais, ko viņš varot gaidīt, ja tas tiktu atklāts, būtu galvas zaudēšana. Laimīgā kārtā ķeizariene esot slima; visas augstās galma dāmas tādēļ atrodoties viņas telpās un ne par ko citu nedomājot. Tādēļ arī princešu uzraudzība bijusi tik nolaidīga, ka Zoja bija atradusi gadījumu sastapties ar manu dēlu. Protams, vaina esot viņas; jo neviens nevarot ticēt, ka zēns savā trīspadsmitajā gadā nāktu uz tādām domām. To, kas noticis, neviens grozīt nevarot; tomēr viņš to uzskatot par lielāko nelaimi, kāda viņam jebkad gadījusies.

Es par šo stāstu smējos un nodomāju, ka manam dēlam tas būs iedzimts. Mēģināju viņu apmierināt ar to, ka Halv-dāns ir vēl par jaunu, lai princesei Zojai uztaisītu mazu ķei-zariņu, lai cik arī viņi to mēģinātu; un saburzītie kronēšanas tērpi nevarēja būt nekāds liels zaudējums. Bet vecis nebeidza vaimanāt. Viņš teica, ka visu mūsu dzīvības esot apdraudētas: viņa, viņa sievas, mana dēla un mana; jo ķeizars Konstantīns tūliņ liktu mūs nogalināt, ja dabūtu zināt, kas bija noticis. To lai neviens neiedomājoties, ka Zoju būs sabaidījis tas, ka viņa pārsteigta kopā ar Halvdānu. Viņa tagad esot piecpadsmit gadu veca un pēc dabas vairāk līdzīga ugunīgam velnam nekā kautrai jaunai meitenei. Viņa tādēļ drīz vien no jauna mēģināšot ar Halvdānu, jo, izņemot viņu, viņai visapkārt esot vienīgi sievietes un einuki. Viss tad

drīz nākšot atklāts; princese Zoja saņemšot rājienu no bīskapa, bet mēs citi visi tikšot nogalināti.

Viņam runājot, man uzmācās bailes. Man bija jādomā par visiem tiem, ko biju redzējis sakropļojam un nogalinām tai laikā, kamēr atrados miesass ardzē, kad tos bija ķērušas ķeizara dusmas. Mēs uzmeklējām manu dēlu un pārmetām viņam to, ko viņš bija darījis, bet viņam nācās grūti nožēlot to, ko viņš bija piedzīvojis. Tā nebija bijusi pirmā reize, un viņš teicās neesam bērns, ko vajagot pavedināt, un ka viņa dalība šai lietā bijusi tikpat liela kā Zojas. Sapratu, ka nekas viņus vienu no otra neatturēs un ka nelaime būs neizbēgama, ja tas turpināsies. Ieslēdzu viņu tādēļ pie linu drānu glabātāja un aizgāju pie augstākā miesas sardzes virsnieka.

Viņam bija vārdā Zacharija Lakenodrako un viņu dēvēja par pirmo zobena nesēju, kas bizantiešiem ir augsts goda nosaukums. Tas bija vecs vīrs, skaists un stalts, sarkaniem un zaļiem dārgakmeņiem pirkstos, gudru un nopietnu valodu; turklāt pilns viltības kā visi, kas Miklagordā sasniedz augstu stāvokli. Es goddevīgi palocījos viņam un teicu, ka man vairs nepatīk miesas sardzē un ka es lūdzu pārcelt mani uz kāda no kara kuģiem uz to laiku, kas man vēl atlicis kalpot ķeizaram. Lietu apsvēris, viņš atrada, ka tas būs grūti. Beidzot viņš domāja, ka viņš varētu izpildīt manu vēlēšanos, ja es par to viņam izdarītu kādu pakalpojumu. Viņa vēlēšanās esot, lai arehimandrits Sofrons, kurš esot ķeizara biktstēvs, dabūtu krietnu pērienu. Šis viņa ļaunākais ienaidnieks pēdējā laikā esot sācis viņu aprunāt pie ķeizara. Nekādam asinsdarbam ar ieročiem tam nevajagot būt; pietiekot ar spieķiem, ar ko arehimandritam krietni nozilinātu ādu. Vislabāk tas varot notikt vakarā aiz ķeizara dārziem, kad viņš uz sava baltā mūlēzeļa jāj mājās no pils.

Atbildēju viņam, ka jau ilgu laiku esmu kristīgais un ka tam ir jābūt lielam grēkam dauzīt svētu vīru. Bet viņš mani

tēvišķīgi pamācīja, ka esmu maldīgās domās šai lietā. — Jo archimandrits ir ķeceris, tā viņš teica, kurš sagroza mācību par Kristus abām dabām, un šīs lietas dēļ mēs tad arī vispirms sanācām naidā. Tādēļ nopērt viņu ir labs darbs. Bet viņu pieveikt būs grūti, tādēļ tev jāņem divi droši vīri palīgā. Pirms kļūt par mūku, viņš bija laupītāju virsnieks Anatolijā, un vēl tagad viņš ar dūri viegli nogāž vīru. Tādēļ tikai spēcīgi miesas sardzes vīri var viņu pārmācīt tā, kā viņš to ir pelnījis. Es nu no tava spēka un gudrības sagaidu to labāko. Ņem labus spieķus un stiprus vīrus.

Tā runāja protospatariuss Zacharija, tā mani pievildams un pamudinādams uz grēku. Dieva sods pēc tam ir nācis pār mani par to, ka tiku sitis svētu vīru; jo ļauns viņš gan bija tiešām, bet tomēr svēts. Bet toreiz es to nesapratu. Paņēmu līdz divus vīrus, uz kuriem paļāvos, Ospāku un Skūli; devu vīnu un naudu un teicu, ka mēs pārmācīsim kādu vīru, kurš sagroza mācību par Kristus divām dabām. Viņi brīnījās, kādēļ mums jābūt trim, lai pārmācītu vienu; bet kad sastapām archimandritu, viņi par to vairs nebrīnījās. Kad izlēcām viņam priekšā, man iespēra viņa ēzelis; un ar savu rožu kroni, kuru viņš nesa ap rokas locītavu un kurš pastāvēja no smagām svina zīlēm, viņš Skūlem deva tādu triecienu pa deniņiem, ka šis nogāzās un palika guļam. BetOspāks, brašs vīrs no Ēlandes ar lāča spēku, izrāva viņu no sedliem un nogāza zemē; un nu mēs tā bijām aizkaitināti, ka sitām viņam negantāk nekā citādi būtu to darījuši. Lāstus izrēk-dams, viņš kliedza pēc palīdzības, bet neviens nenāca; jo Miklagordā, ja kāds sauc palīgā, visi skrien uz otru pusi, lai viņus nesagrābj kā vainīgos. Beidzot dzirdējām jātniekus tuvojamies un zinājām, ka tie ir chazāru strēlnieki no pilsētas sardzes. Tad mēs palaidām archimandritu, kurš nu varēja vairs tikai parāpot, un aizgājām. Bet Skūli mums vajadzēja atstāt tur, kur viņš gulēja.

Nākošajā dienā aizgāju atkal pie zobena nesēja Zachari-jas; viņš ar visu tā bija apmierināts, ka izturējās godīgi pret mani. Viss esot izdevies ļoti labi, tā viņš smiedamies teica. Skūle bijis miris, kad ieradusies sardze, un archimandrits nu sēdot apsūdzēts par kaušanos uz ielas un par slepkavību. Esot cerības, ka viņš tā vaļā netikšot, bet ka viņam nogriezīšot ausis; jo ķeizars Konstantīns baidoties no sava brāļa, kurš esot bargs pret nemierīgiem mūkiem un neciešot, ka nogalina vīrus no viņa miesas sardzes. Tādēļ man uz atalgojumu nebūšot jāgaida. Viņš jau esot runājis ar augstiem draugiem, kam ar floti esot darīšana, un mani drīz iecelšot par virsnieku uz viena no sarkanajiem kuģiem, kurus skaitot par labākajiem.

Tā arī notika, kā viņš bija teicis, jo arī bizantiešu lielmaņi reizēm var turēt vārdu. Dabūju labu kuģi un kopā ar savu dēlu izbēgu tām briesmām, kas draudēja pilī. Drīz mēs ar floti aizbraucām uz rietumiem uz Apūlijas zemi, kur mums bija cīņas ar Muhameda kalpiem, kā ar tiem, kas bija Sicīlijā, tā arī citās zemēs, tālāk aiz tās. Tur mēs bijām ilgu laiku, un tur notika daudz kas, ko stāstīt būtu par garu. Mans dēls izauga skaists un spēcīgs; es viņu iecēlu par strēlnieku uz sava kuģa; viņam patika uz jūras, un tur mums klājās vislabāk. Bet uz sauszemes viņš kā neprātīgs bija uz sievietēm, kādi jaunekļi mēdz būt, un tādēļ mēs reizēm nesatikām. Kad stāvējām ķeizara ostās, Bārijā un Tarentā Apūlijas zemē vai Modonā un Nepantā, kur atradās lielās kuģu būvētavas un tika izmaksāta alga, tur sieviešu, ko izvēlēties, bija daudz; jo kur ir jūrnieki ar laupījumu vai algu, tur labprāt pulcējas sievietes. Šais vietās mita arī par stratēģiem sauktie ķeizariskie virsnieki, tāpat flotes virsnieki sidraba zābakos un augsti ierēdņi, saukti par sekretikiem un logotetiem, kuri pārzināja algas, nodokļu un citas lietas. Tiem bija savas sievas līdz, mazas sievietes ar dūjas balsi, baltām rokām, apkrāsotas ap

acīm un pilnas velnišķības; bet tām nevarēja tuvoties jūrnieki, kā es bieži Halvdānam tiku teicis.

Bet viņš maz klausījās uz to, ko teicu šais lietās. Tas bija viņa liktenis, ka sievietes ātri viņā ieskatījās, un pašam viņam šķita, ka tikai pašas labākās ir labas diezgan viņam, kurš bija mīlējis ķeizara meitu. Bet tā ir, ka bizantiešu sievietes ir ugunīgas no dabas un ātri gatavas pievilt savus vīrus, kad viņas pārņem iekāre. Viņu vīriem tas, protams, nepatīk; un augstāk stāvošie labprāt liek nogalināt jaunos vīriešus, kurus tur aizdomās, bet reizēm arī savas sievas līdz ar viņiem, lai no jauna varētu apprecēties cerībā uz labāku laimi. Mans padoms Halvdānam bija atstāt mierā precētas sievas un turēties pie citām, kādas bija dabūjamas. Būtu viņš mani klausījis, nenotiktu nekas no tā, kas nu notika. Viņš tagad nebūtu miris, un arī es nebūtu tāds, kāds esmu tagad. Nebūtu man arī ko stāstīt par mantzini Teofilu un bulgāru zeltu. Tā būtu labāk.

Tomēr nogalināts viņš netika sievietes, bet gan zelta dēļ. Bet sieviete bija tā, kas mūs izšķīra, viņu un mani, un tas bija par iemeslu visam citam.

Nu nāca tas laiks, kad protospatriuss Zacharija Lakeno-drako svētā vakariņa maizi iespļāva sejā savam ienaidniekam arehimandritam Sofronam, kurš jau sen kamēr atkal baudīja ķeizara labvēlību; pēc tam viņš visu galma ļaužu priekšā skaļi sauca, ka arehimandrits maizē ielicis indi. Par to ar-chimandritu šauta un ieslodzīja kādā tālā klosterī; bet pro-tospatriusu Zachariju atcēla no amata un viņam nogrieza ausis par necienību, kādu viņš bija izrādījis Kristum. Jo par pareizu uzskatīja, ka kristīgam cilvēkam Kristus miesa jānorij ar paļāvību, kad viņš to ieņēmis mutē, pat ja viņš justu, ka tur ielikta inde. Kad šī ziņa pienāca no Miklagordas, es skaļi smējos. Es tiešām nesapratu, kurš no viņiem abiem

bija vairāk vainīgs; tomēr to labumu viņi viens otram bija izdarījuši, ka viņiem abiem bija nogrieztas ausis.

Bet Zacharijam bija dēls Teofils vārdā, kuram jau bija trīsdesmit gadu un amats galmā.' Kad nu tēvam bija nogrieztas ausis un viņš pats aizdzīts, dēls aizgāja pie abiem ķeizariem un visā augumā nometās viņu priekšā zemē. Viņš teica, ka tēva grēks tiešām esot liels un sods tik mīksts, ka viņam, par to domājot, esot jāraudot. Viņš slavēja abu ķeizaru augstsirdību ar tādu dedzību, ka ķeizars Basilijs īsā laikā iecēla viņu par flotes mantzini. No tā laika viņam piekrita visa laupījuma sadalīšana un algu izmaksa.

Mēs aizbraucām uz Modonu ar sarkano floti tur izdarīt kuģu labojumus un saņemt algu. Mantzinis Teofils tad bija tur, un sieva viņam bija līdz. Es viņu nekad netiku redzējis; bet mans dēls drīz vien viņu bija ieraudzījis, un viņa manu dēlu. Pirmo reizi viņi viens otru bija ieraudzījuši baznīcā; un lai gan viņš bija tikai jauns strēlnieks un viņa augsti stāvoša sieviete, viņi drīz slepeni satikās un izpriecājās viens ar otru. Par to es nekā nezināju, kamēr tikai tad, kad viņš pie manis atnāca un teica, ka jūra viņam nu esot apnikusi un ka viņš dabūšot labāku vietu pie mantziņa. Mantziņa sieva bija gādājusi, lai mantzinis dabūtu zināt, ka Halv-dānam bija tēvs, kurš viņa tēvam reiz bija palīdzējis atriebties archimandritam. Un tā viņš nevien bija ieguvis sievas, bet arī vīra labvēlību.

Kad es visu to dabūju zināt, teicu viņam, ka viņš tikpat labi tūliņ var ietriekt zobenu sev krūtīs, kā darīt to, ko nodomājis. Teicu arī viņam, ka tas no viņa būtu nepareizi pamest mani bez tuviniekiem sievietes dēļ, kurai bija apkrāsoti gredzeni ap acīm. Bet viņš palika pie sava, nevēlēdamies dzirdēt prātīgus vārdus. Šī sieva, tā viņš teica, esot kā uguns liesma, un viņai līdzināties nevarot neviena; viņu viņš ne-kad nevarot atstāt. Turklāt mantziņa dienestā viņš iemanto-

šot cieņu un bagātību, un viņam nebūšot jāstaigā kā nabaga strēlniekam. Nekādas tādas briesmas nedraudot, ka viņš va-rētu sevi nodot un tikt nogalināts; viņš lūdza mani, lai es apdomājot, ka viņš esot pa pusei bizantietis un tādēļ daudz labāk nekā es varot saprast sievietes un daudz ko citu. Tad es, dusmu pārņemts, nolādēju viņa māti, un tā mēs izšķīrāmies.

Tās man bija lielas bēdas. Bet es domāju, kad viņš būs apnicis sievietei vai viņa viņam, viņš atgriezīsies atpakaļ; un tad, tā es domāju, viņš pavadīs mani uz mājām, kad mans dienesta laiks būs beidzies, apņems sievu un aizmirsīs savas bizantieša asinis.

Laiks aizgāja, un ķeizars Basilijs, lielākais no karavadoņiem, kādi Miklagordā valdījuši, iesāka atkal karu pret bulgāriem. Tie ir labi karavīri un lieli laupītāji, kas ir par lielu mocību saviem kaimiņiem un jau daudziem ķeizariem ir sagādājuši rūpes. Un nu ķeizars Basilijs bija zvērējis izpostīt viņu valsti, pilnīgi iznīcināt viņus un viņu karali dzelzs važās pakārt viņa pilsētas vārtos. Viņš iegāja viņu valstī ar lielu karaspēka, un uz viņa pavēli sarkanā flote uzbrauca augšā Melnajā jūrā tur postīt viņu krastus.

Bet divpadsmit labākie kuģi tika izraudzīti sevišķam uzdevumam, un starp tiem bija arī mans. Mēs klājā uzņēmām karavīrus, cik vien kuģis varēja nest, un gar krastu burājām uz ziemeļiem līdz Donavas upes grīvai, kas ir lielāka par visām upēm. Šo divpadsmit kuģu vadītājam bija Bardass vārdā; viņš atradās uz lielākā no kuģiem; un es dabūju dzirdēt, kad pa trīs kuģi blakām īrāmies augšup pa upi, ka flotes mantzinis arī atradās klājā pie viņa. Es par to priecājos, cerēdams atkal redzēt savu dēlu, ja viņš vēl būtu pie dzīvības. Bet kādēļ mantzinis brauca mums līdz, to neviens nezināja pateikt.

Mēs dzirdējām kara taures pūšam un nonācām pie bulgā-

ru uzcelta cietokšņa, kas atradās aiz zemes vaļņiem un pāļu sētas kādā pakalnā netālu no upes. Visapkārt bija dūksts un tuksnesis un, izņemot niedras un putnus, nekas nebija redzams. Mēs visi brīnījāmies, ka ķeizars mūs atsūtījis uz tādu vietu. Bet še malā tika izcelti kareivji, lai ieņemtu cietoksni, un līdz ar viņiem strēlnieki, kas piederēja pie kuģiem. Bulgāri varonīgi cīnījās uz vaļņiem, un tikai otrā dienā mēs guvām virsroku. Man izdūrās bulta caur roku, un es aizgāju atpakaļ uz kuģi, kur man izvilka bultu un apkopa roku; vakaram nākot es, uz kuģa sēdēdams, noraudzījos, kā dega cietoksnis un kā mantziņa ļaudis atgriezās ar gūstekņiem, kuri nesa smagas nastas. Kuģis, uz kura bija Bardass un mantzinis, atradās vistālāk lejā un vistuvāk cietoksnim; tad nāca citi divi kuģi, tad mans un pēc tam pārējie cits aiz cita upē uz augšu. Laiciņu pēc tumsas iestāšanās bija dzirdams troksnis uz viena no lejāk stāvošajiem kuģiem, un no citiem atskanēja saucieni, kas tur notiekot; domāju, ka Bardass tur liek pārmācīt laupītājus. Drīz viss atkal apklusa un iestājās miers, izņemot vilku kaukšanu, kas saoda barību; bet es sēdēju, nevarēdams aizmigt aiz sāpēm rokā.

Kāds vīrs peldus tuvojās kuģim. Es dzirdēju viņu ūdenī, bet nekā nevarēju redzēt. Paņēmis šķēpu, jautāju, kas tur ir, jo bulgāri daudz ko varēja izgudrot; bet kļuvu priecīgs, iz-dzirdis no atbildes, ka tā mana dēla balss. Kad biju palīdzējis uztikt viņam uz kuģa, viņš sēdēja, smagi elpodams. Es teicu: Labi, ka redzu tevi atkal; mana cerība nebija liela. Viņš atbildēja klusā balsī: Bardass ir nogalināts uz kuģa un daudzi līdz ar viņu. Mantzinis un viņa tēvs aizbēg ar zeltu. Tik daudz zelta vēl neviens nav redzējis. Mums jādzenas viņam pakaļ un tas jāatņem. Vai tev strēlnieki ir uz kuģa?

Devu viņam padzerties, lai viņš atkal var elpot, un atbildēju, ka kādi piecpadsmit strēlnieki ir uz kuģa, bet pārējie

atrodas krastā. Bet es gribēju kaut ko vairāk zināt par šo zeltu, jo par to nekā nebiju dzirdējis.

Viņš dedzīgi teica: — Zelts ir bulgāru karaļa, kurš to turēja šeit paslēptu. Ķeizars to dabūja zināt un atsūtīja mūs šurp līdz ar mantzini, kuram uzticējās. Redzēju zeltu, kad to uznesa klājā, un palīdzēju to ar ķeizara zīmogu aizzīmogot. Bet mantzinis ienīst ķeizaru tā apsmiekla.dēļ, kas viņa tēvam nodarīts; tēvs viņam ir līdz, un viņi abi kopā visu ir izdomājuši. Visi viņa pavadoņi bija pierunāti, un kad bija iestājusies tumsa, Bardasu nogalināja un kuģa virsniekus līdz ar viņu, tāpat strēlniekus, kas uz tā atradās. Izdarīt to bija viegli, jo viņi nekā nezināja. Bet es domāju: Nule zelts bija ķeizara, un tikai ļaundaris varēja tam pieskarties. Nu tas ir mantziņa. Kā tas būs, ja viņam to atņem? Tā es domāju; ielaidos ūdenī, kad neviens to neredzēja, un atpeldēju šurp. Viņi domā, ka esmu nogalināts un nogrimis. Un nu atbildi tu man uz to: Kam piederēs zelts, ja viņiem to atņems?

Es atbildēju: —Tad tādēļ mantzinis bija licis novietot savu kuģi lejāk par visiem, lai tas vieglāk varētu pazust tumsā. Un ja viņi ir jau projām, tad zelts piederēs tam, kas to paņems un paturēs; tā tas uz jūras ir aizvien. Viņi tad nu vispirms pa straumi klusu peldēs uz leju un ķersies pie airiem, kad neviens to vairs nevarēs dzirdēt. Tad viņi uzcels buru, kad ausīs gaisma, un ar šo vēju viņi īsā laikā var būt tālu ārā jūrā. Būtu labi zināt, kurp viņi dosies. Tur ir ko domāt par šo lietu; un es nekā negribu iesākt, kamēr nezināšu, kas būtu tas labākais.

Halvdāns teica: —Mantzinis, man uzticēdamies, teica, ka mēs bēgšot uz Tmutorokanu aiz Krimas, kur izdalīšot mantu, bet pēc tam došoties pie chazāriem, kur būšot drošībā. No turienes katrs varēšot iet, kur gribēšot. Tā viņš teica arī citiem. No tā var saprast, ka viņš nedomā doties turp. Bet īsi pirms šī brauciena uzsākšanas dzirdēju viņu sačuk-

stamies ar savu tēvu, reiz kad bija pienākušas jaunas ziņas. Toreiz dzirdēju veco sakām, ka tas viņiem esot par labu, ka Kijevas lielkņazs atkal esot sācis taisīt bērnus piegulētājām un vairs neturot godā savu augsto laulāto draudzeni, ķeizara māsu, tā ka draudzība starp viņu un ķeizaru sākusi jukt. Tā es dzirdēju viņu sakām: un tādēļ es domāju, ka viņi tagad dosies uz Kijevu.

Es teicu: —Halvdān, saprašanas tev netrūkst, domāju, ka tu šoreiz pareizi esi uzminējis. Bet ja viņi dodas uz Kijevu, tad viņi dodas uz to pusi, kas mums ir tā labākā, un tā palīdz mums aizgādāt zeltu vienu gabalu tuvāk uz māju pusi. Kad mēs viņus būsim dabūjuši tik tālu, tad Kijevā atradīsim brašus vīrus, ko līgt palīgā pret viņiem, ja tas būtu vajadzīgs. Patlaban mums nav ko steigties, jo sekot viņiem pār jūru tā, ka mūs redz, mēs nevaram. Viņi tad varētu satrūkties un nogriezties uz citu pusi. Bet īsi pirms dienas ausmas mēs bez trokšņa dosimies projām no šejienes; tad guļ paši labākie kuģu sargi. Biju noskumis, ka tu, Halvdān, mani atstāji, bet varbūt bija labi tā, kā tas notika; jo, kā rādās, mūs abus gaida liela laime.

Tā es toreiz runāju aiz nesaprašanas. Jo tāda Dieva nav, kam patiktos dzirdēt, ka cilvēki priekšlaikā priecājas par savu laimi.

Jautāju viņam par sievu, kas viņu bija aizvīlusi. Viņš atbildēja, ka mantzinim viņa apnikusi un viņš viņu ieslodzījis klosterī, jo viņai kļuvis par paradumu sist viņam pretim, kad viņš viņu pārmācījis; un kad pats es atradu, tā Halv-dāns teica, ka viņa izpriecājās arī ar citiem jauniem vīriešiem, apniku arī es.

Tas man šķita esam labi, un es viņam solīju daudz labākas sievas, kad būsim atgriezušies mājās ar zeltu.

Pacēlām enkuru, kad bija pienācis laiks, un iegriezāmies straumē ievilktiem airiem, airētājiem solos guļot, un slīdē-

jām projām lejup pa upi, nevienam uzsaucienam neatskanot. Kad kuģa ļaudis un strēlnieki pamodās, liku pasniegt viņiem labāku barību un vairāk dzēriena; darīju arī viņiem zināmu, ka mums jādzenas pakaļ zagļiem, kas aizbēguši ar ķeizara zeltu. Vairāk nekā es viņiem neteicu. Mans nodoms nebija izturēties negodīgi un nozagt ķeizaram kuģi un ļaudis, gribēju tos tikai aizņemties, līdz būšu paveicis savu nodomu. Uz to, tā man likās, man bija tiesības, jo viņš bija man viena gada algu parādā.

Izbraucām ārā no upes un uz labu laimi burājām pāri jūrai. Bet kad bijām atraduši Dņepras grīvu, ieraudzījām zvejniekus un dabūjām zināt, ka viens no ķeizara sarkanajiem kuģiem dienu iepriekš uzbraucis augšā pa upi. Mans kuģis bija mazāks nekā mantziņa, bet es nejutu nekādu baiļu, jo man klājā bija lezginu un chazāru strēlnieki, krietni, cīņā norūdīti vīri, kamēr viņam bija tikai viņa paša pavadoņi.

Airēšana bija grūta un atpūtas brīži īsi, bet es liku airētājiem izsniegt divkāršas vīna devas, kad viņi sāka kurnēt. Man šķita, ka mantzinim ar viņa smago kuģi vajadzēja klāties grūtāk. Nekādu zirgu baru krastmalās neredzēja un neviena patsinaka, par ko mēs priecājāmies; jo kad patsinaki iziet uz laupīšanu vai gana savus ganāmpulkus šai vidū, viņi upi uzskata par savu ar visu, kas pa to peld, un neviens upes braucējs tad nevar krastā izvārīt sev barību. Viņi ir augstprātīgāki par visiem cilvēkiem un tie lielākie laupītāji, un pat pats ķeizars ik gada maksā viņiem draudzības naudu.

Ceturtā dienā divi beigti vīri peldēja uz leju pa upi. No zīmēm uz viņu mugurām varēja domāt, ka tie bija no mantziņa airētājiem, kuri bija pārguruši. Es to uzskatīju par labu zīmi un cerēju panākt viņu pie krācēm. Nākošajā dienā atkal pretim peldēja beigti vīri, bet tie nebija no mantziņa ļaudīm. Pēc tam atradām viņa kuģi avarējušu un tukšu uz

kāda zemes raga. Sapratu, ka viņš sastapis kādu upes kuģi un to paņēmis, lai ātrāk tiktu uz priekšu un vieglāk tiktu augšā velkamajā vietā. Jo kara kuģi, kam ir ķīlis, ir grūti vilkt uz ruļļiem. Nekas tur nebija redzams, izņemot divus airētājus, kas bija atstāti nespēka dēļ. Kad viņiem bija iedots vīns, viņi atžirga un pastāstīja, ka mantzinis savu kuģi uzcēlis uz veltņiem šodien. Bet ne vēršus, ne zirgus nav varēts dabūt nomāt, jo piekraste esot tukša no ļaudīm, un par vilcējiem viņam esot vienīgi airētāji, kuri visi esot noguruši. Tādēļ tālu viņš nevarot būt ticis.

Mēs ar Halvdānu jutām lielu prieku, to dzirdēdami. Paņēmuši strēlniekus sev līdz, devāmies uz augšu pa vilcēju pēdām. Starp otru un trešo krāci mēs viņus ieraudzījām. Nu, pagriezušies uz zemes pusi, ātri devāmies uz priekšu un aiz patsinaku virsaiša kapa ar galvas kausiem, kas tur atrodas kādā pakalnā, gaidījām ar uzvilktiem lokiem, līdz viņi pienāca mums tuvu klāt. Es redzēju mantzini un viņa tēvu ejam kuģim līdzās pilnā apbruņojumā, ar zobenu rokā. Četriem strēlniekiem vajadzēja tēmēt uz viņiem, pārējiem uz tiem vīriem, kas uzraudzīja vilcējus.

Loki džinkstēja, un vīri krita, un mēs nu visi ķērāmies pie zobeniem un urrā saukdami metāmies uz priekšu. Airētāji pie virvēm nometa tās un bēga, un izcēlās vispārējs sajukums; bet mantzinis un viņa tēvs nekrita, jo velns un viņu bruņas tos labi aizsargāja. Protospatariuss Zacharija, kuru bultas bija ieskrambājušas, bēga pats pirmais no visiem, jaunekļa soļiem. Bet man acis vairāk bija pie mantziņa. Redzēju viņu pārsteigumā pagriežamies atpakaļ, nobālušu virs savas melnās bārdas, kad viņu aizsniedza bultas un saucieni. Viņam izdevās sapulcēt vīrus ap sevi, un viņš sauca varenā balsī, jo laikam šķirties no tāda daudzuma zelta viņam bija licies grūti. Kaut viņš būtu stāvējis, kamēr es piesteidzos pie viņa.

31 Bengtsons 481

Halvdāns, es un strēlnieku vadonis, kāds lezginu vīrs, Abchars vārdā, mēs pirmie piesteidzāmies un cirtāmies ar vīriem, kuri mantzinim bija nostājušies priekšā. Redzēju viņu rādām zobus, kad viņš bija pazinis Halvdānu; bet mēs viņam klāt netikām, jo viņa vīri sīvi cīnījās, lai gan viņš pats tikai stāvēja aiz viņiem. Nu piesteidzās strēlnieki, un mantziņa vīri visi tika atspiesti līdz kuģim; tomēr kad bijām nogāzuši tos, kas mums turējās pretim, viņš pats bija projām un daži no viņa vīriem līdz ar viņu.

Tumsa nu vairs nebija tālu, un es biju lielās šaubās par to, ko tagad labāk darīt. Strēlnieku vadonis bija vīrs, kurš aizvien darīja, ko viņam lika, pie tam nekā nejautādams. Viņam es pavēlēju ņemt savus vīrus un, cik vien ātri iespējams, dzīties pakaļ bēgļiem augšup gar upi, neatlaidīgi līdz pat tumsas uznākšanai. Teicu viņiem, ka ķeizars izsolījis simt sidraba naudas gabalu par mantziņa galvu un tikpat daudz par veča un ka visu to izmaksāšu tam, kurš pie manis atgriezīsies ar viņu galvām.

Viņš ar saviem vīriem aizsteidzās. Un mēs ar Halvdānu nu, vieni paši palikuši, uzkāpām uz kuģa. Kuģa iekštelpā, paslēpta aiz maisiem un mucām, atradās manta; tur bija četras nelielas lādes un septiņi ādas maisi, visi ar ķeizara zīmogu. Bet ko es jutu, šo bagātību ieraugot, bija tikai bailes un lielas rūpes. Jo, ko lai mēs tagad darām un kā lai šo mantu pārvedam mājās citiem nezinot, to grūti bija izdomāt. Halvdāns teica: —Līdz strēlnieki atgriezīsies, mums manta ir jānoslēpj.— Es teicu: —Kur mēs atradīsim paslēptuvi tādam daudzumam?— Viņš teica: —Varbūt upē.— Tev taisnība, es teicu, paliec še par sargu, es iešu apskatīties.

Nogāju pie upes un tur atradu vietu, par kuru jau esmu stāstījis, kam pāri plūda duļķains ūdens. Palīdzējām viens otram aiznest mantu turp un to labi noslēpt; bet, labi pārdomājis, es divus maisus ar sidrabu atstāju uz kuģa.

Abchars un viņa vīri nu atgriezās atpakaļ. Viņi atnesa trīs galvas, bet ne tās, kuras es būtu vēlējies. Paēdām un padzērām no tā, kas uz kuģa atradās. Pēc tam teicu viņam: — Te tu redzi, Abchar, šos divus maisus ar ķeizara zīmogu. Tā ir tā manta, ko mantzinis Teofils un viņa tēvs nozaguši ķeizaram. Vai tas zelts vai sidrabs, to nezinu, jo ķeizara zīmogu neviens nevar aizskart. Lieta ir grūta tādā ziņā, ka šī manta tūliņ jāaizgādā drošībā pie ķeizara. Bet man ir viņa pavēle neatgriezties bez mantziņa galvas. Tādēļ mums nu ir jādara labākais, ko varam. Mēs ar manu dēlu tagad dosimies augšup gar upi meklēt mantzini līdz pašai Kījcvai; un diviem no taviem vīriem, kas būtu ar mieru, ir jānāk mums līdz. Bet tu, līdz ar visiem citiem, ar mantu atgriezīsies pie mūsu kuģa un liksi stūrmanim burāt uz Miklagordu. Mums pārējiem tad būs jāatgriežas mājās, kā būs iespējams, kad mūsu uzdevums būs izpildīts.

Tie bija mani vārdi. Abchars palocīja galvu un pacilāja maisus, cik tie smagi. Viņš parunāja ar saviem vīriem, un divi chazāri bija ar mieru iet mums līdz. Abchars un pārējie nu ar sidraba maisiem devās projām; un es biju apmierināts, ka tik tālu viss bija izdevies labi. Abus strēlniekus paturēju, lai, kad dosimies augšup gar upi, viņi mums palīdzētu sameklēt laivu. Jo priekšā varēja būt laupītāji un arī mantzinis, kad būs apdomājies. Manas domas bija tās, ka viņš vēl aizvien turpina bēgt, bet tā bija maldīšanās.

Mēs bijām noguruši, un tonakt es pirmais stāvēju sardzē; pēc tam sardzē norīkoju vienu no chazāriem. Bet viņam vajadzēja būt aizmigušam, lai nelaime notiktu. Jo tanī naktī, kamēr mēs visi gulējām pie mantziņa kuģa, viņš mūs pārsteidza kopā ar savu tēvu un četriem vīriem, kas viņam vēl bija atlikuši. Es pamodos no akmeņu grabēšanas, kādam uz tiem izslīdot, un uzlēcu kājās ar zobenu rokā. Divi vīri metās man klāt, bet mēnesgaismā es redzēju mantzini noga-

linam vienu no chazāriem un skrienam klāt Halvdānam ar paceltu zobenu. Halvdānam vajadzēja būt cieši gulējušam, jo viņš tikko paguva satvert zobenu; bet es būtu atdevis savu dzīvību un visu zeltu, ja vien pagūtu laikā piesteigties palīgā. Tie vīri, kas man stāja pretim, nogāzās beigti, man pie tā nemaz nepiedomājot. Bet Halvdāns jau gulēja miris no zobena cirtieniem, kad piesteidzos pie mantziņa. Cirtu ar abām rokām, un tas bija mans pēdējais un labākais cirtiens. Tas pārdalīja bruņcepuri un bruņu mici un pāršķēla viņam galvaskausu tik dziļi, ka redzēju zobus izkrītam viņam no mutes. Bet kad nāve jau viņu māca, viņa zobens iedūrās man acī; es nogāzos zemē un jutu, ka miršu. Bet tas man nekas nebija, jo domāju: Halvdāns ir miris, un es esmu viņu atriebis; viss nu ir padarīts.

Nu es esmu noguris un visu esmu pateicis. Turpmākais, ko zinu, ir tas, ka gulēju saistīts un ka protospatriuss Zacha-rija, man līdzās sēdēdams, smējās tādiem smiekliem, kuros nebija jau vairs nekā cilvēcīga. Viņš stāstīja man, kā mani sakropļošot un daudz ķērca par zeltu. Es spļāvu viņam virsū un teicu, lai viņš parāda savas ausis. Viņam vēl bija palicis viens vīrs; viņi nocirta man roku; bet uz kuģa viņiem bija karsta eļļa, kurā apmērcēt stumbeņu, lai es nenomirtu par ātru. Viņš solīja man ātru nāvi, ja pateikšu, kur atrodas zelts. To es viņam nenovēlēju; nekādu moku arī nejutu, jo savā dvēselē biju miris. Teicu viņam, ka zelts ir ceļā pie ķeizara, un viņš tam ticēja, ko teicu. Vairāk mēs par to nerunājām.

Nākošais, ko apzinos, bija kliedzieni, ko dzirdēju; kāds vīrs vaidēja, sāka kāsēt un tad apklusa. Pēc tam gulēju laivā, kas tika vilkta pa zemi. Man deva dzert, un es nekā neapzinājos. Tad laiva peldēja pa ūdeni, bet es pa lielākajai daļai gulēju kā miris. Tas, kurš airēja, daudz runāja, un vienu daļu no tā es sapratu. Tas bija viens no chazāriem. Viņš dzie-

dāja, svilpoja un bija priecīgs. Uzbrukuma laikā viņš bija aizbēdzis un noskrējis visu ceļu atpakaļ līdz manam kuģim, bet tas bijis projām. Viņš atgriezies un pielīdis tuvu klāt abiem tiem, kas ap mani darbojušies; tos viņš nogalinājis ar bultām. Kādēļ viņš bija uzņēmies pūles nodarboties ar to, kas vēl bija palicis no manis, to neviens nevar zināt; viņš laikam būs bijis labs cilvēks, kādi chazāri bieži mēdz būt. Divi nabaga vīri bija pārnākuši no otra krasta aplaupīt mirušos. Tiem viņš bija atdāvinājis mantziņa kuģi ar visu, kas tanī atradās, lai viņi dod viņam savu laivu un palīdz dabūt mani garām velkamajai vietai. Tā arī bija noticis; bet par to man ir zināms tikai tas, ko viņš teica.

Viņš daudz smējās, teikdams savu laimi, jo pie mantziņa un viņa tēva, kuri gulēja miruši, viņš bija atradis ir sidrabu, ir zeltu lielā daudzumā, un bruņas un ieroči, ko viņš no abiem bija paņēmis, bija augstākā labuma. Arī pie citiem viņš bija atradis naudu un rotas un pie mana dēla skaistu gredzenu. Viņš nu domāja nopirkt sev zirgus Kījevā un vienu vai divas sievas un tad atgriezties pie savas tautas kā bagāts vīrs bruņās. Viņš mani kopa, cik labi prazdams, man to visu stāstīdams. Bet es būtu gribējis izvelties no laivas ārā un noslīkt, tikai biju pārāk vārgs.

Viņš zināja, ka biju gribējis tikt uz Kijevu, un kad tur nonācām, viņš mani nodeva mūkiem. Gribēju atlīdzināt viņam ar sidrabu, jo man vēl bija mans zutenis neizskarts, bet viņš nekā negribēja ņemt. Viņam esot diezgan, un Dievam patīkamu darbu viņš esot izdarījis, izglābdams mani.

Nu paliku pie mūkiem, kuri mani kopa; beidzot man palika labāk, un es sāku atkal domāt par zeltu. Vīri no mūsu puses nāca pie mūkiem un izjautāja mani. Viņi saprata, ka gribu atgriezties mājās un ka par vedumu es varu samaksāt. Tā es tiku augšā pa upi, viens mani nodeva otram, līdz es beidzot nokļuvu uz gūtu kuģa, kur mēs sastapāmies.

Visu laiku man bija ļoti grūti, domājot par to, ka neko nevarēšu pateikt par bulgāru zeltu, ja arī nokļūšu mājās pie radiem. Bet ar tavas gudrības palīdzību, priesteri, viss nu ir pateikts, un es tagad mierīgāk varu nomirt.

Bet ar zeltu lai Odze dara, kā atrod par labāku. Tā ir liela manta, kuras pietiek daudziem. Neviens nevar pateikt, cik

daudz viss šis zelts ir vērts un cik daudz asinu tā dēl ir iz-

» »

liets. Tas gul tur, kur jau teicu; un tam, kas to zina, nebūs grūti to atrast. Un vēl ir viena zīme tuvu tai vietai, kur zelts atrodas; tie ir kauli, ko vārnas nu būs noknābājušas plikus, — mantziņa Teofila un protospatriusa Zacharijas, — lai viņu dvēseles, miera neatrazdamas, mūžīgi klīst gar upi — un mana dēla Halvdāna, kuram lai Dievs palīdz.

CETURTĀ NODAĻA

Kā viņi apspriedās par zelta pārvešanu.

Odze aizsūtīja vīru ar ziņu Tūkem, tiklīdz bija dabūjis dzirdēt par zeltu.

— Saki viņam, — tā viņš teica, — ka lieta grozās ap braucienu uz austrumiem pēc lielas mantas un ka par to apspriesties es vislabāk gribētu ar viņu. Labi būtu, ja viņš ātrāk steigtos šurp.

Tūke nebija skubināms un, iekām Ārēm un priesterim stāsts bija gatavs, viņš ieradās Grēningē, kārodams dzirdēt vairāk par to, kas taisījās notikt. Tiklīdz viņš bija apsveikts un iebaudījis alu, viņš teica:

Vēsti man nesa par piepūstu buru, airu čikstiem un austrumu zeltu.

Garu ceļu steigties vilināja smarža: jūras putu sāls un ķīļa darva.

Četrdesmit airu un gudras domas nava vēl diezgan neziņas ceļam.

Ne jau steigā var jūrnieki sagrābt tālo zeltu Gordarikā.

— Bet manta ir pārmērīgi liela,— viņš piebilda, —tā kā tik lielā nesaprašanā es sen neesmu bijis. Ilva man padomu negrib dot. Viņa saka, ka man pašam tas jāizlemjot, un to viņa vis nesaka katru dienu. Tādēļ atsaucu tevi šurp sev palīgā. Še ir Ūlofs Vasarasputns, kurš pats ir bijis austrumos, un kura gudrība ir liela. Bet ir labāk, ja ir trīs dalībnieki tik svarīgā apspriedē.

Tūke nu dabūja dzirdēt visu par Āres likteni un bulgāru zeltu, tikai par vietu, kur zelts atradās, Odze nekā neteica.

— To zināšanu paturēšu pats pie sevis, līdz mēs būsim tur, — viņš teica. — Jo zelts var būt par cēloni visādām nelaimēm; un ja priekšlaikā kļūtu zināms, kur manta atrodas, tas varētu nākt citiem ausīs un kāds varētu aizsteigties man priekšā šai vietā. Ja šis zelts paņemams, tad tas paņemams man pašam, jo tas ir man mantojums no Āres, kurš sevi uzskata it kā par mirušu. Bet ar tiem, kas man pie tam palīdzēs, dalīšos un nebūšu skops, ja brauciens notiks. Nejūtos labi no tā laika, kamēr esmu dzirdējis par šo zeltu; reizēm es tikpat kā nevaru gulēt dažādu neskaidru domu dēļ. Manas lielākās rūpes ir tās, ka ilgu laiku būs jāpaliek no mājas projām. Un otras tās, ka būs jāizliek daudz naudas krietnam kuģim šim braucienam, kā arī kuģa ļaužu algām. Un ja tad

man mantas dēļ ir jāpieviļas, ja kāds to jau ir uzgājis, tad daudz būs izšķiests bez labuma.

Tūke bez kādas šaubīšanās bija gatavs piedalīties braucienā.

— Un mans labais padoms tev, Odze, būtu, lai tu brauc,

— viņš teica. —Citādi tu te staigāsi, domādams par šo zeltu, līdz beidzot vairs nevarēsi ne ēst, ne gulēt un nekad vairs nejutīsies labi. Var notikt, ka tu tikmēr gudrosi un gremzīsies, līdz zaudēsi prātu; esmu dzirdējis pat vēl ļaunākas lietas. Brauciens būs garš, tas tiesa, bet tas taču ir saprotams, ka tādas mantas dēļ tev ir jāuzņemas grūtības. Kas uz mani zīmējas, tad ar ādu tirdzniecību neiet labi, un manai sievai arī ir gaidāms bērns. Tādēļ es bez rūpēm varu braukt līdz.

— Arī Raps man deva padomu braukt, — Odze teica, — bet tas bija tad, kad pats viņš cerēja tikt līdz. Bet kad viņam teicu, ka viņam jāpaliek ņiājās gādāt par saimniecību un ļaudīm, viņš apdomājās un ieteica man aizmirst zeltu un palikt mājās. Tēvam Vilibaldam ir cits padoms: viņš saka, ka esmu bagāts diezgan un pietiekami vecs, lai vairāk domātu par debesīm nekā par zemes mantu. Tomēr man nenākas viegli piekrist viņam šai lietā.

— Tur priesteris maldās,— Tūke teica, —lai cik gudrs viņš arī būtu citās lietās. Jo ar cilvēku ir tā, ka par mantu un zeltu viņš domā vairāk, kad kļūst vecāks. Tā tas bijis ar karali Haraldu, saka mana sieva; viņš bija gudrākais no visiem cilvēkiem, kaut gan vienreiz man izdevās viņu pievilt. Pats es arī ar katru gadu jūtu aizvien lielāku niknumu pret gotlandiešu tirgotājiem pie Kalmariem, pat tad ja viņi par manām ādām nemaksā mazāk kā agrāk.

— Ir arī vēl citas lietas, kas nāk ar gadiem, — Odze teica,

— un nav zināms, vai es garu braucienu panesīšu tikpat labi kā agrāk.

— Esmu vecāks nekā tu,— Tūke teica, — bet gadi mani

nespiež. Un nav jau vēl tik sen, kad dzirdējām, ka tu nogalinājis divus berserkus ar slotas kātu. To tiešām var saukt par veiklu darbu, kurš, kā man šķiet, liecina, ka tevī vēl aizvien ir jaunība, ja tu arī pats tam negribi ticēt. Viņi skrējuši pakaļ tavai meitai Ludmilai, kā esmu dzirdējis; par to viņu apskaudīs sievieši, un vīrieši pūļiem griezīsies viņai apkārt. Bet nu gan es gribētu dzirdēt, kādu padomu tu, Ūlof, dod šai lietā.

— Mēs ar Odzi daudz par to esam runājuši, — Ulofs Va-sarasputns domīgi teica. —Esmu bijis tikpat šaubīgs kā viņš un nekāda padoma neesmu varējis dot. Es vislabāk zinu, cik garš ir šis ceļojums un kādas briesmas ar to ir savienotas; bet ar krietniem vīriem pilnu kuģi daudz ko var uzdrošināties. Odze vēlas, lai piedalos braucienā, ja tas iznāktu, bet mani kavē dažas grūtības. Bet ir tiesa, ka es varētu būt ļoti noderīgs, jo pazīstu visu Miklagordas ceļu un lielo upi ar tās braucamiem ceļiem. Nu beidzot esmu izšķīries, un mans padoms ir šāds: tev jābrauc zeltam pakaļ; un es tevi pavadīšu braucienā, ja tu man dosi savu meitu Ludmilu par sievu.

— Ko es teicu? — Tūke smiedamies iesaucās. — Te jau mums būtu pirmais no bara.

— Tev jau ir sieva, — Odze teica.

— Man ir divas, — Ūlofs atbildēja, — jo tāds pie mums ir vīriešu tikums. Bet tās es aizdzīšu projām, ja tu man dosi savu meitu.

— Labāku znotu grūti nāktos dabūt, — Odze domīgi teica, — un būtu jau labi apprecināt viņu, iekām vēl citi berserki kaukdami sanāk viņai apkārt. Bet tā ir svarīga lieta, par kuru vēl der padomāt. Vai tu par to esi runājis ar maniem sieviešiem?

— Tas no manis nebūtu labi darīts, ja es ar viņām būtu runājis, pirms pie tevis neaptaujājies. Bet es domāju, ka Ilva nebūs man pretim šai lietā. Viņa zina tikpat labi kā tu, ka

esmu bagātākais virsaitis visā Finvēdenā ar maniem septiņiem divdesmitiem govju un ar telēm vēl tur klāt; tāpat ka mana dzimta tur ir tā vecākā.

— Pats par savu dzimtu es nekā nesaku, kaut arī tā varbūt ir dižāka kā daudzas citas, — Odze teica, — jo Vīdfam-ne ir no manas cilts, un viņa vārdu nes mans jaunākais dēls. Bet meitēns ir karaļa Haralda meitas meita, tas tev ir jāapdomā, tā kā tādas sievas tev neatrast, kaut tu arī visu Smo-landi izmeklētu. Manas domas tādēļ ir tādas, lai tu tās sievas, kas tev ir, aizdzen tālāk projām nekā tikai līdz alus darītavai vai cepjamai istabai, ja tu gribi manu meitu; citādi viņa ar tevi labi nesadzīvos, ja tu neturēsies pie viņas vienas.

— Tā goda viņa ir vērta,— Ūlofs teica, —un to es jau esmu dabūjis manīt, ka mājās nav nekāda lāga miera, ja ir vairāk par vienu sievu. Bet nu man ir liels prieks, ka tu man neesi pretim šai lietā, un tādēļ es tev pateicos.

— Nepateicies man pārāk ātri, — Odze teica. — Pirms mums jādzird, ko Ilva par to sacīs. Izlēmējs gan esmu es, bet gudrais aizvien ļauj arī savai sievai teikt vārdu tādās lietās.

Nu Ilva tika ieaicināta uz apspriedi, un kad viņa izdzirda, par ko bija runa, viņa teica, ka tas viņai nenākot gluži negaidīts.

— Un tādu bildinātāju nevar atraidīt, — viņa teica. — Jo tu, Ūlof, esi ir bagāts, ir no labas dzimtas, tā kā tev līdzīgu grūti būtu atrast šais novados. Pie tam tu esi vīrs ar prātu, kas man aizvien ir šķitis kaut kas vērtīgs. Ir tiesa, ja tu būtu vēl gudrāks nekā jau esi, tad būtu vēlējies sev Odniju, kura ir lēna un padevīga un tikpat labi noaugusi kā māsa, bet vīri šais lietās dara tik labi, cik labi tas viņiem ir iespējams, jo labāk darīt viņi nevar. Man tas ir labāk, ka izvēlies Ludmilu, jo viņa ir nevaldāma un ar viņu ir grūti cīnīties. Bet varbūt būs labāk, kad viņa dabūs vīru.

— Tā tas ir,— Tūke teica. —Nekā ļauna par meiteni nevar teikt. Viņa pēc dabas nav ļaunāka kā tu pati biji, kad mēs ar Odzi karaļa pilī tevi pirmoreiz redzējām. Tomēr drīz vien tu biji padarīta rāmāka, un es nekad neesmu dzirdējis Odzi par tevi sūdzamies.

— Tu muldi, Tūke,— Ilva teica. —Neesmu savaldīta. Mūs no Gorma asins nekad nevar savaldīt. Mēs esam, kādas mēs esam paša Dieva priekšā. Bet Odze nogalināja Sigtrigu un iedeva man Almansura zelta kakla rotu, to tu neaizmirsti; tad es sapratu, ka viņš ir man līdzīgs, jo to neviens cits nevarētu izdarīt, izņemot viņu. Bet nenāc un nesaki, ka esmu tikusi savaldīta.

— Tā bija noderīga kakla rota,— Odze teica, —to neviens nevar liegt. Un, kā rādās, tad arī Ludmilai var iznākt otra tāda, ja dabūjam zeltu mājās. Nu tu, Ūlof, pats ar viņu vari runāt, pēc kam viņu uzskatīsim par tavu līgavu. Un kāzas svinēsim tad, kad atgriezīsimies no brauciena, ja tu līdz tam laikam būsi atsvabinājies no savām sievām.

Ūlofs teica, ka šai ziņā nekādas grūtības Finvēdenā nepastāvot; atliekot tikai sievām godīgi samaksāt un ļaut, lai viņas iet. To viņš drīz varot nokārtot; un, pēc viņa domām, precības ar Ludmilu būtu svinamas pirms aizbraukšanas. Bet tam kā Odze, tā Ilva bija pretim, un beidzot palika tā, ka viņam vajadzēja paciesties.

Tiktāl Ūlofam Vasarasputnam viss bija padevies labi šai lietā, ja viņš arī nebija panācis visu, ko bija gribējis. Ludmila viņu saņēma labi, un viņiem daudz bija ko runāt. Visi varēja redzēt, ka viņa bija ļoti apmierināta, ja viņa arī vēlāk Odnijai un Ilvai atzinās, ka sagaidījusi, ka tāds virsaitis kā Ūlofs atnesīs pilnas rokas dārgu rotu. Viņa jautāja Ūlofam, vai viņš esot nikns, kad esot sadzēries, un vai esot mundrāks no rītiem vai vakaros. Arī par to viņa daudz ko gribēja zināt, kā izskatījās abas viņa sievas, no kurām viņš viņas dēļ

gribēja šķirties, kā arī par viņa mājām un govīm; kādi viņam bija puiši un meitas un kāda bagātība lādēs. Visās šais lietās viņš viņai deva tādas atbildes, ka viņa bija apmierināta.

Bet tēvs Vilibalds rādīja nopietnu seju, dabūjis visu to dzirdēt. Jo ātrumā neviens par to nebija padomājis, ka Ūlofs Vasarasputns bija nekristīts vīrs, kas tēvam Vilibaldam šķita esam kaut kas ļoti ļauns. Jaunu meiteni, kuru viņš pats bija nokristījis, nevarot atdot pagānam; vienīgi, ja Ūlofs pirms tam kristītos, varētu notikt šīs precības. Par to nu izcēlās asa vārdu maiņa starp sievietēm, jo Āsa piekrita priesterim, bet Ilva un Ludmila bija viņam pretim. Beidzot Odze vēlēja ķildu tagad izbeigt, jo nu viņiem esot jādomā par braucienu, par citu visu laika diezgan būšot runāt vēlāk. Ja tad Ūlofs gribēšot likties kristīties, būšot labi; ja nē, meiteni viņš tomēr dabūšot.

— Pēc tam viņai būs laika diezgan padarīt viņu par kristīgo, ja viņai šķitīs, ka ir vērts to darīt,— viņš teica.

Āsa viņu asi nosodīja par šiem vārdiem; bet Odze lūdza viņu neaizmirst Āri un apdomāt, ka tie bija kristīti cilvēki, kas tā ar viņu bija apgājušies.

Tēvs Vilibalds drūmi sēdēja un teica, ka pēc tam, kad tūkstotais gads pagājis un tiesas diena nebija iestājusies, kalpošana Kristum neesot vairs tik nopietna.

— Un ja tā turpināsies,— tā viņš teica, —veW beidzot uzvarēs, un jūs visi kļūsit atkal par pagāniem.

Odze tomēr lūdza viņu nesaīgt un nedomāt par viņiem tik ļauni.

— Jo es esmu mierā ar Kristu, un mana cerība ir tā, ka viņš ir mierā ar mani,— viņš teica, — ja arī izprecinu savu meitu tā, kā pats atrodu to par labāku. Tur vajadzētu daudz kā, lai es no viņa atstātos, jo viņš man aizvien ir bijis labs palīgs.

Tūke teica, ka sakarā ar šim runām viņš varot pastāstīt jaunas ziņas no Vērendas.

— Jūs jau vēl atcerēsities priesteri Rainaldu, — viņš teica, — to pašu, kurš Kristus dēļ nogāza veco Stīrkāru no akmens. Nu vecene, pie kuras viņš nokļuva verdzībā, ir mirusi, un viņš ir brīvs vīrs un lielā cieņā pie daudziem. Priesteris viņš ir joprojām, bet Kristum viņš vairs nekalpo. Kristus viņam bija apnicis, vergojot pie vecenes; un nu viņš nolād visu, kam kāds sakars ar viņu un, turēdamies pie Freija, sakrāj lielu bagātību ar savu māku. Visas sievas klausa viņam un uzskata viņu par varenāko mācītāju, kāds virdos jebkad redzēts. Stāsta, ka viņš sapulcējis ap sevi vīrus un jau esot it kā par virsaiti tādiem, kas nekur neesot piederīgi.

Tēvs Vilibalds noklausījās to ar šausmām. Nu viņam, tā viņš teica, turpmāk vairs neesot jāaizlūdz Dievs par šo vīru. Tā viņam esot pirmā reize dzirdēt, ka kāds priesteris no brīva prāta atdevies velnam.

Ilvai šķita, ka viņam esot bijušas savas labās puses un esot jānožēlojot, ka viņam nodevies tik ļauni. Bet Odze smējās.

— Ļaujiet viņiem abiem ar velnu mierīgi sadzīvot,— viņš teica. —Mums ir svarīgākas lietas, par ko domāt.

Viņš nu vairs nešaubījās, ka jābrauc pēc zelta. Tika nolemts, ka gadījumā, ja lejā piekrastē būs nopērkams labs kuģis, viņi ap Jāņu laiku dosies ceļā.

— Visgrūtāk būs ar kuģa ļaudīm,— Odze teica. — Mums ir vajadzīgi labi kuģinieki, bet še zemes iekšienē tādu ir trūkums, un līgt svešiniekus var izrādīties bīstami ar tādu kravu, kādai mums jābrauc pakaļ. Prātīgi būtu ņemt nedaudzus, jo tad alga iznāk mazāka; kaut arī gudrāk varbūt būtu ņemt lielāku skaitu, jo nezinām, kādas briesmas mūs gaida.

PIEKTĀ NODAĻA

Kā viņi burāja uz gūtu V7.

Ulofs Vasarasputns devās uz mājām sagatavoties braucienam un Halandē salīgt kuģa ļaudis starp vīriem, kuri viņam bija pazīstami; bet Odze ar Tūki abi nojāja uz piekrasti meklēt kuģi. Upes grīvā viņi atrada vienu, kas bija pārdodams. Tā īpašnieks sāka tapt vecs un gribēja to pārdot, lai varētu izdalīt mantojumu savām meitām. Tas rūpīgi tika apskatīts un izrādījās esam labā kārtībā. Tam bija divdesmit četri pāri airu, un tādus kuģus skaitīja pie labākajiem, bet Odzēm šķita, ka nekaitētu, ja tas būtu lielāks. Tūke tam piekrita.

— Jo būsim lieli virsaiši, kas ar to burās, — viņš teica, — trīsdesmit pāru airu nemaz nebūtu par daudz tādiem vīriem kā mēs.

— Velkamās vietās, — teica Haralds Odzesdēls, — kur kuģis būs jāvelk pa zemi, kā mums Ūlofs Vasarasputns stāstījis, jums varbūt liksies, ka tas ir liels diezgan.

— Tev, Odze, ir tāda laime, — Tūke teica, — ka gudrība nav tev pašam vien, bet to ir mantojuši arī tavi bērni.

— Nav labi, ka vīru pamāca viņa dēls, — Odze teica, — un, kamēr es būšu noteicējs, tāda paraduma še nebūs. Bet šoreiz man jāpiekrīt, ka puikam ir taisnība. Tas būs smagāk nekā vilkt Svētā Jēkaba zvanu.

— Mēs toreiz bijām jauni vīri,— Tūke teica, —nu mēs esam lieli virsaiši, un mums pašiem nebūs jāķeras pie virvēm. Lai velk jaunie, kamēr mēs iesim blakām un, īkšķus aiz jostas sabāzuši, brīnīsimies, cik viņiem maz spēka. Bet tāds kuģis kā šis tiešām prasīs no viņiem daudz pūliņu.

Beidzot pēc ilgas tirgošanās Odze nopirka kuģi.

Ap upes grīvu atradās daudz lielu saimniecību; tur viņš nopirka vēršus, cūkas un iesalu un sarunāja ar zemniekiem par alus darīšanu, lopu kaušanu un gaļas kūpināšanu, lai kuģis būtu labi apgādāts ar ēdienu un dzērienu. Viņš bija ļoti pārsteigts, kad atrada, cik viss tas maksās sidrabā; viņa rūpes kļuva vēl lielākas, kad viņš apkārtējās mājās bija nolīdzis zināmu skaitu jaunu vīru viena gada tālbraucicnam; un viņš nobēdājies jāja mājup līdz ar citiem, murminādams, ka šis bulgāru zelts gan ievedīšot viņu nabadzībā un postā.

— Viena mācība nu man ir, — Haralds Odzcsdēls teica, — tā, ka vajag daudz sidraba, lai iegūtu zeltu.

— Tas no tevis bija labi teikts,— Tūke ierunājās, —ja tu tā turpināsi, tu beidzot būsi tikpat gudrs kā tavs mātestēvs. No Ūdina rokas sprādzes ik trešdienas noriešoties jauna rokas sprādze, kā stāsta veci ļaudis, tā kā tagad viņam to droši vien būs ļoti daudz; bet ja nebūtu pirmās, viņam nebūtu nevienas. Nekad neuzmeties par vikingu, ja tev nav daudz sidraba, arī ne par ādu tirgotāju; tas ir mans padoms. Tikai skaldi var iegūt bagātību ar divām tukšām rokām, bet tad viņiem ir jāvar sacerēt labākas vārsmas nekā citiem, kas ir tas nepatīkamākais pie šī amata.

Atpakaļceļā viņi iejāja pie Sūnes Gaišreģa, jo Odzēm bija tur kāda darīšana.

Sūncs mājas bija lielas un plašas un pilnas viņa dēlu un viņu bērnu. Pats viņš nu jau bija pārmērīgi vecs un ļoti salīgs; pie uguns sēdēdams, viņš kaut ko murmināja pats pie sevis. Odze goddevīgi sveicināja viņu, un pēc brīža Sūne viņu pazina un draudzīgi atņēma sveicienu, apjautādamies pēc jaunām ziņām un sākdams runāt par savu veselību. Tik laba kā agrāk tā neesot, bet nevarot arī žēloties. Viņš priecājoties, tā viņš teica, ka saprašana viņam esot tāda pati kā agrāk: jo vēl aizvien viņam tās esot vairāk kā citiem.

Vesels bars viņa dēlu bija sanākuši iekšā apsveicināt svešiniekus un paklausīties viņos; tie bija spēcīgi vīri dažādos vecumos. Izdzirduši tēvu runājam par savu prātu, viņi sāka saukt, ka vecis tikai muldot niekus: prāta viņam vairs nemaz neesot, tā viņi teica, tik vien esot kā tā mēle un pluk-šķēšana. Sūne noskaitās un, spieķi vicinādams, panāca to, ka viņi apklusa.

— Viņi runā aiz vientiesības, — viņš teica Odzēm. — Viņi domā, ka saprašanu esmu iztērējis, viņus dzemdinot, un ka man pašam vairs nekas nav palicis pāri. Bet tā ir maldīšanās, to tūliņ var redzēt; jo nekā daudz no tā viņi vis nav mantojuši. Bet tā ir, ka es reizēm samainu viņu vārdus vai esmu tos pilnīgi aizmirsis, un tas viņus tā kaitina, ka viņi mani nevar ciest. Patiesībā tur no tiem viņu vārdiem nekā nav ko atcerēties.

— Esmu še atjājis, kā pie tevis, tā pie taviem dēliem, — Odze teica. —Dodos tālbraucienā uz Gordarīki austrumos kāda mantojuma dēļ. Kuģi jau esmu nopircis. Šai braucienā varbūt būs vajadzīgi braši cīnītājies. Un, tā kā aizvien esmu dzirdējis teicam, ka tavi dēli esot izveicīgi vīri, tad biju iedomājies, ka būtu labi dažus no viņiem sarunāt braucienam. Es maksāju kārtīgu algu un, ja labi izdodas, var iznākt dalīšanās pēc mājās atgriešanās.

Sūne atdzīvojās, to izdzirdis. Labāku ziņu viņš sen neesot

saņēmis, tā viņš teica; un vienu pūli savu dēlu viņš labprāt sūtītu līdz. Tas viņiem nāktu tikai par labu, redzēt pasauli, mācīties, kā jādzīvo, un pieņemties prātā. Turklāt tad drūzmēšanās mājās ap viņu būtu mazāka.

— Viņu man ir par daudz, nu kad es esmu vecs, — viņš teica. —Ņem sev līdz pusi no viņiem; tas mums abiem būs par labu; bet ne no vecākajiem un ne no jaunākajiem, bet ņem kādu desmitu no vidējiem. Uz kuģa viņi nekad nav bijuši, bet cīņā viņi der labi.

Daži no dēliem tūliņ bija ar mieru; citi apdomājās un tad bija gatavi braukt līdz. Viņi bija dzirdējuši stāstām, kā Odze nogalinājis abus berserkus, un viņš viņiem likās esam īsts virsaitis, pa viņu prātam. Pārrunas nu ievilkās līdz pašam vakaram, līdz beidzot vienpadsmit no dēliem izšķīrās par līdzbraukšanu. Viņi solījās sataisīties līdz Jāņu laikam, kad Odze gribēja atjāt viņiem pakaļ.

Tūkem šis līgums šķita labs, jo vīru izskats rādīja, ka viņi tiešām arī spēs attaisnot uz viņiem liktās cerības. Arī Odze bija apmierināts, tā ka viņa saīgums bija pārgājis, kad viņi nākošajā rītā jāja tālāk.

Kad viņi pārradās mājās, visi steidzās viņiem pretim ar kādu skumīgu jaunu ziņu. Āre bija miris: viņa līķis nule kā bija izvilkts no upes. Melngalvis vienīgais bija redzējis, kā viss bija noticis; nekā daudz viņam tomēr nebija ko stāstīt. Abi ar Āri viņi bija sēdējuši un makšķerējuši. Āre bijis tāds pats kā parasti, izņemot to, ka viņš pāris reizes noglaudījis Melngalvim vaigu un matus. Pēc kāda laiciņa viņš piecēlies un trīs reizes aizmetis krusta zīmi sev priekšā; tad viņš ātriem soļiem bija iebridis ūdenī un pazudis atvarā. Uz ūdens viņš vairs neuznācis, un Melngalvis nekā nepaguvis darīt. Pagājis ilgs laiks, kamēr Rapam bija izdevies viņu sameklēt.

Āsa no tā bija nolikusies gultā un labāk gribēja mirt. Odze apsēdās viņai līdzās un mierināja viņu, kā prazdams.

Jebkuram būtu apnicis dzīvot, kam tā būtu kā Ārēm, viņš teica; tur tiešām neesot nekā savāda, ka viņš no savas posta dzīves ilgojies tikt pie Dieva, pēc tam kad savu nodomu ar zeltu bija paveicis.

— Dievs nu viņam atkal atdos viņa redzi, viņa roku un mēli, to tu apdomā; ja viss ir labi, varbūt viņš tur ir saticis arī savu dēlu. Tas nav mazs ieguvums, un jebkurš gudrs vīrs būtu darījis tā kā viņš.

Asa visam tam piekrita, tomēr bēdas viņai šķita grūti panesamas; un pagāja trīs dienas, pirms viņa atkal bija uz kājām. Āri apraka pie baznīcas, turpat netālu no tās vietas, kur tēvs Vilibalds bija apracis abu svēto vīru galvas, ko Ēru Estēns bija nocirtis. Āsa izvēlējās sev vietu Ārēm līdzās: ilgi uz to vairs nebūšot jāgaida, tā viņai likās.

Tūke nu jāja atpakaļ uz māju sagatavoties braucienam, un pirms Jāņiem viņi abi ar Ūlofu Vasarasputnu ieradās atkal Grēningē krietnu vīru pavadīti. Ūlofam bija bijis daudz ko darīt. Savām divām sievām viņš nu bija devis bagātu atlīdzību un aizdzinis viņas no mājām, kaut gan viena no viņām stipri bija pretojusies. Tādēļ viņa godīgām precībām ar Ludmilu nu vairs nekādu šķēršļu neesot, un viņš no jauna izteica vēlēšanos, lai tās notiktu tūliņ. Bet Odze palika pie tā, ko bija teicis; viņam tas šķita ačgārni domāt par precībām pirms brauciena.

— Viņa jau tev ir apsolīta, — viņš teica, — un ar to tev tagad ir jāpietiek. Nule precējies vīrs neder tālam braucienam. Reiz mēs savu darījumu esam noslēguši, un pie tā arī paliks. Pirms mēs pārvedīsim zeltu un pēc tam tu dabūsi manu meitu kā algu. Tā tas nav pieņemts, maksāt pirms un saņemt palīdzību pēc tam.

Dlofs Vasarasputns, būdams taisnīgs vīrs, nevarēja neatzīt, ka Odzēm bija taisnība. Pats viņš ne uz ko citu nevarēja atsaukties, kā uz savu lielo iemīlēšanos meitenē, kas bija

tāda, ka visi par to pajautrinājās. Viņa nevarēja viņam tuvoties, kad jau balss viņam pārvērtās un viņš smagi elpoja; viņš pats teica, ka nekad agrāk nekā tamlīdzīga neesot piedzīvojis. Ludmila bija tais pašās domās kā viņš par to, kad kāzas būtu svinamas, bet viņa juta, ka Odze nebūs pierunājams. Tomēr viņa ar Ūlofu drīz vien vienojās, ka viņiem nav ko noskumt, reiz viņi abi vēlas to pašu.

Pirms aizbraukšanas Odze sīki nosacīja, kā visam mājās ir jābūt. Rapam bija jāpaliek mājās, lai visu uzraudzītu, lai gan viņš rūca līdz pēdējam un gribēja tikt līdz; viņam tika atstāti pietiekami daudz vīru saimniecības darbiem un aizsardzībai. Bet noteikšana par visu palika Ilvai, un neko svarīgu nedrīkstēja iesākt, viņai nejautājot. Arī Haraldam vajadzēja palikt mājās, jo Odze negribēja, lai viņa pirmdzimtais dēls piedalās šai bīstamajā braucienā; Haralds arī pats neizrādīja nekādas lielas vēlēšanās braukt. Bet Ulfs Glāde varēja braukt līdz un beidzot arī Melngalvis, pēc tam kad ilgi bija uzmācies Odzēm un Ilvai ar lūgšanos. Vairāk nekā vienreiz Ilva lēja asaras žēlabās un dusmās par Melngalvja lielo neatlaidību šai lietā; viņa nevarēja saprast, ko trīspadsmit gadu vecs zēns darīšot starp karavīriem; bet nekas nelīdzēja. Viņš teicās aizbēgt no mājas un aizbraukt ar svešiem kuģiem, ja viņam neļaušot darīt, ko viņš grib; un Ulfs Glāde solījās vairāk rūpēties par Melngalvi nekā pats par sevi. Melngalvis domāja, ka tas neesot vajadzīgs; bet apņēmās pats visur ļoti uzmanīties, tomēr teikdamies kauties ar ļauniem vīriem, kas citiem izdurot acis, ja viņiem laimētos tādus sastapt. Viņam nu bija ir zobens, ir šķēps, un viņš jau jutās kā varonis. Odze bija priecīgs, ka viņš brauks līdz, kaut gan negribēja to Ilvai rādīt.

Tēvs Vilibalds noturēja lielu sprediķi tiem, kas dosies uz kuģi, svētīdams viņus visus ar lielu svētīšanu. Tūke, Ūlofs Vasarasputns un pagānu vīri, kas viņus pavadīja, arī sēdēja

un klausījās sprediķi; visi viņi atrada, ka jūtoties ļoti stiprināti no svētīšanas. Daudzi no viņiem pēc tam piegāja pie priestera un, šķēpus izvilkuši, lūdza, lai viņš svētī arī tos.

Šķiroties sievas daudz raudāja, un arī starp aizbraucējiem bija tādi, kas jutās noskumuši. Lielākā daļa prombraucēju tomēr bija priecīgi un solījās pārvest labas lietas mājās. Odze bija priecīgs, ka var aizjāt ar tik varenu pavadoņu pulku.

Viņi iejāja pie Sūnes Gaišreģa paņemt viņa dēlus, kuri drīz vien bija gatavi. Vecis, pie mājas sienas uz sola sēdēdams, sildījās saulē. Viņš pavēlēja saviem vienpadsmit dēliem, kuriem bija jādodas projām, pa vienam nākt viņam klāt, jo vēloties teikt viņiem ardievas. Tā viņi arī darīja, bet viņš uzmanīgi uz viņiem noraudzījās, murminādams viņu vārdus, pie tam ne reizes tos nesamainīdams. Kad pēdējais bija pagājis garām, viņš klusu sēdēja, sev priekšā raudzīdamies. Tad viņu pārņēma drebuļi un, galvu pret sienu atspiedis, viņš aizvēra acis. Viņa dēli nemierīgi atrāvās nost, nedroši murminādami: „Nu viņš redz! Nu viņš redz!” Pēc laiciņa viņš atkal atvēra acis un izklaidīgi paskatījās apkārt, it kā no ilga miega uzmodies. Tad viņš kļuva atkal tāds pats kā aizvien un, saviem dēliem ar galvu pamājis, teica, ka nu viņi varot doties ceļā.

* » i

— Ko tu redzēji? — viņi jautāja.

— Jūsu likteni, — viņš atbildēja.

— Vai mēs pārnāksim atpakaļ?— viņi visi dedzīgi jautāja.

— Septiņi pārnāks.

— Bet tie četri pārējie?

-—Tie paliks tur, kur viņi būs.

Visi vienpadsmit nu spiedās viņam apkārt, ļoti lūgdami viņu pateikt, kuri tie četri esot.

— Jo, ja četriem tur svešumā ir jāmirst, tad jau labāk ir, ka viņi paliek mājā, lai viņiem nekas nenotiek.

Bet vecais skumīgi pasmaidīja.

— Nu jūs runājat kā vientieši, kā jūs bieži darāt,— viņš teica. —Redzēju Vērpēju pavedienus, un četriem no jums to pietiek tikai īsam laikam. Jo neviens viņu pavedienus nepagarinās. Četri no jums mirs, lai ko viņi arī darītu, un gan jau viņi laikus diezgan dabūs to zināt.

Galvu grozīdams, viņš sēdēja pārdomādams. Tad viņš teica:

— Redzēt Vērpēju pirkstus cilvēkam nekāda prieka nedara, un maz ir to, kas tos redz. Bet man šis skats rādās, lai gan es to nemaz negribētu. Bet viņu sejas es nekad neesmu redzējis.

Atkal viņš sēdēja klusēdams. Tad paskatījās uz saviem dēliem un palocīja galvu.

— Eita nu! — viņš teica. —Septiņi no jums atgriezīsies atpakaļ. Ar to pietiek.

Dēli vairs ilgāk nepretojās, jo viņus it kā bija pārņēmusi nedrošība vecā priekšā, un tā tas bija arī ar Odzi un visiem viņa pavadoņiem. Bet aizjājot dēli vēl labu laiciņu sarūgtināti murmināja par viņa dīvainībām.

— Es labprāt būtu vēlējies jautāt viņam par sevi,-— Tūke teica, — bet nedrīkstēju.

— Tās bija arī manas domas, — Ūlofs Vasarasputns teica, — bet arī es neuzdrīkstējos.

— Var jau arī būt, ka tā bija tikai tukša runāšana,— Odze teica. — Kaut gan arī mana vecā māte mūsmājās reizēm ir gaišredzīga.

— Tikai tas, kas viņu nepazīst, var domāt, ka tie ir tukši vārdi, kad tas viņam uznāk, — teica viens no Sūnes dēliem, kurš jāja netālu no viņiem. — Notiks tā, kā viņš ir teicis, jo

tā tas aizvien ir bijis. Bet ar to viņš padara mums vairāk ļaunuma, nekā pats saprot.

— Man šķiet, ka viņš saprot vairāk nekā lielākā daļa citu cilvēku, — Tūke teica. — Bet tas taču tomēr var būt par zināmu apmierinājumu jums visiem, ka septiņi no jums dzīvi un veseli atgriezīsies atpakaļ.

— Tas tiesa,— otrs drūmi atbildēja. —Bet kuri septiņi? Nu mums brāļiem nevar vairs būt neviena priecīga brīža, iekām četri no mums nebūs miruši.

— Nu tad jau jo lielāks prieks būs tad, — Odze teica, uz ko Sūnes dēli it kā šaubīdamies noņurdēja.

Kad viņi bija nonākuši pie kuģa un zirgi nosūtīti atpakaļ, Odze tūliņ ņēmās pūķa galvu no jauna nokrāsot; jo kuģa gods prasīja, ka pūķa galvai jāmirdz sarkanai kā asinīm. Viss nu tika sakravāts klājā, un katram vīram ierādīta viņa vieta uz kuģa. No sākuma Odze negribēja upurēt āzi labam braucienam, bet tur visi viņam bija pretim, tā ka viņam beidzot vajadzēja padoties.

— Lai tu būtu, cik kristīgs būdams,— Tūke teica, —bet uz jūras vecās paražas ir tās labākās: un ja tu tās negribi ievērot, tad jau labāk tūliņ lec uz galvas jūrā, kur tā visdziļākā.

Odze juta, ka tur varbūt bija sava daļa patiesības, kaut gan viņam likās smagi diezgan, ka arī āža cenai jānāk klāt pie visiem citiem izdevumiem, kas viņam jau bija bijuši sakarā ar braucienu pat vēl pirms tā sākšanās.

Viss nu bija gatavs, un kad āža asinis bija notecējušas gar kuģa rumpi, viņi burāja projām, skaistā laikā un ar labu vēju. Tūkem no jaunības dienām bija zināms ceļš uz Got-landi, un viņš bija uzņēmies aizvadīt kuģi līdz gūtu Vī. Tālāk kā līdz turienei nevienam liels nekas nebija zināms; tur viņiem vajadzēja nolīgt palīgā stūrmani, kādu gūtiem aizvien bija diezgan.

Kā Odze, tā Tūke jutās atkal labi uz jūras, it kā daudzās rūpes, kas piederējās sauszemei, pēkšņi būtu atstājušās no viņiem. Kad tālumā bija manāma Listeres zeme, Tūke atzinās, ka ādu tirdzniecība reizēm tiešām darot rūpes, bet ka tagad viņš atkal jūtoties tikpat bezrūpīgs kā toreiz, kad devies Krūkām līdz.

— Ka tik ilgi esmu turējies projām no jūras, tas ir vairāk, nekā es pats varu saprast, — tā viņš teica. — Jo kuģis ar brašiem vīriem ir labāks par visu. Ir laba lieta, ja var justies labi uz sauszemes, un par to nevienam nav ko kaunēties. Bet tāls izbrauciens, kad gaidāms laupījums, un šī smarža nāsīs ir labākais, kas cilvēkam var būt; tās ir zāles kā pret vecumu, tā pret apnikumu. Ir savādi, ka mēs, ziemeļnieki, tik daudz sēdām mājās, kā mēs to darām, lai gan to zinām un no kuģiem saprotam vairāk kā citi, un turklāt visā pasaulē mūs gaida laupījums.

— Varbūt lieta ir tāda, — Odze teica, — ka daudziem labāk patīk sagaidīt vecumu uz sauszemes nekā burāt projām, meklējot tās drošās zāles pret vecumu, kādas jūrasbraucēji bieži atrod.

— Es te jūtu daudz smaržu, — Melngalvis norūpējies teica, — bet nevienas tādas, kas man liktos laba.

— Tas ir tāpēc, ka tu vēl neesi pieradis un ka tu vēl to nesaproti, — Odze teica. —Varbūt tiešām jūras gaiss še nav tāds kā rietumos; tur jūra ir zaļāka no sāls, un tās smaržas stiprums ir lielāks. Bet arī par šo te nevar sūdzēties.

Uz to Melngalvis nekā neatbildēja, jo nu viņam uznāca jūras slimība. Sākumā viņš ļoti kaunējās, bet viņam palika vieglāk, kad viņš redzēja, ka daudzi no iekšzemes vīriem sāka karāties pār kuģa malu. Vienu otru drīz vien dzirdēja nedrošā balsī lūdzamies, lai taču kuģi laiž malā, iekām viņi visi aiziet bojā.

Odze un Tūkc stāvēja pie stūres aira un atrada, ka viss ir labi.

— Tiem nabaga kraķiem ir jāpierod, — Odze teica. — Reiz arī man bija tāpat.

— Skaties uz Sūnes dēliem,— Tūke teica. —Nu viņiem ir cits ko domāt, ne vairs tēva pareģojums. Ir vajadzīgs laiks, lai sauszemnieki saprastu, cik labi viņiem ir klājā. Šinī vējā viņi var vemt tā, ka nenes sejā tuvākajam kaimiņam, kas nesaticīgus vīrus pasarga no daudzām ķildām. Bet to lai neviens negaida, ka viņi par to priecāsies. Saprašana nevienam tā uz reizes nenāk uz jūras: vajadzīgs ir arī pieradums.

— Gan jau viss nāks ar laiku, — Odze teica. — Ja nu vējš tagad stāsies, vajadzēs ķerties pie airiem, un tā spēlīte nepieradušiem nemēdz būt viegla tādā jūrā kā tagad. Tad viņi ar nožēlošanu pieminēs, ka nule varējuši mierīgi vemt, ne ar ko citu nenopūlēdamies.

— Tas labākais būs iecelt Ūlofu par uzraugu airētājiem. Tur vajadzīgs tāds, kas radis, lai viņam paklausa.

— Paklausīt viņam varbūt paklausīs, — Odze teica, — bet vairs tā neieredzēs. Tas ir grūts uzdevums, visvairāk tad, ja airētāji ir brīvi vīri, kuriem nevar likt baudīt pātagu.

— Tas viņu tomēr varētu uzmundrināt,— Tūke teica. — Viņš izskatās tā, it kā viņam domas būtu kur citur. Un to es labi varu saprast.

Ūlofs Vasarasputns bija grūtsirdīgs. Viņš bija apgulies turpat netālu no tās vietas, kur viņi stāvēja; bija miegains un nekā daudz nerunāja. Bet pēc brīža viņš murmināja, ka tiešām nezinot, vai viņu nomācot jūras slimība vai mīlestība. Viņš gribēja zināt, vai kuģi pa nakti laidīšot malā. Odze un Tūke abi domāja, ka tas nebūtu gudri darīts, ja vējš pieturētos un debesis paliktu skaidras.

— Tā būtu tikai nepieradušo vīru lutināšana,— Tūke teica, — un nakti pazustu vairāk nekā viens. Jo viņiem tad viegli nāktos aizkļūt atkal uz māju, priecīgiem, ka visam tam izbēguši. Bet, kad tiksim Gotlandē, viņi jau jutīsies labāk, un tur viņiem var atkal ļaut mēģināt, kā tad ir, kad zem kājām ir sauszeme.

Ūlofs Vasarasputns nopūtās, bet nekā neteica.

— Tā aiztaupīsim arī daudz barības, — Odze teica, — ko viņi uz sauszemes patērētu un vēlāk bez kāda labuma atkal izvemtu.

Tur viņam bija taisnība; jo labais vējš pastāvēja un, burājot uz Gotlandi, labi ja puse no vīriem ēdienu reizēs varēja ēst kā nācās. Melngalvis ātri atžirga, bet Ulfs Glāde nekad nekādas slimības nebija jutis; un viņi nu ar lielu prieku slavēdami grauza savu ēdamo, kamēr viņos noraudzījās bāli vīri, kuriem nebija ēstgribas. Bet tiklīdz viņi bija nonākuši rāmākos ūdeņos pie Gotlandes, slimie zaudējumu sāka atkal iedzīt, tā ka Odzēm jau sāka likties, ka tādu ēšanu viņš nekad nebija redzējis.

— Bet to viņiem var novēlēt, — viņš teica, — un nu viņi varbūt jau mazliet ir apraduši ar visu.

Ostā pie gūtu Vī stāvēja tik daudz kuģu, ka Odze no sākuma šaubījās, vai uzdrošināties braukt iekšā. Bet, kad pūķa galva bija noņemta un miera vairogs pacelts, viņi, neviena netraucēti, ieairēja iekšā. Pilsēta bija liela un pilna jūrnieku un bagātu tirgotāju; un Odzes vīriem tur bija diezgan ko apbrīnot vaļējām mutēm, kad bija izkāpuši malā. Tur bija mājas, kas bija celtas vienīgi no akmeņiem; citas atkal tikai tādēļ, lai tanīs varētu dzert alu. Un pilsētas bagātība bija tik liela, ka mundras prieka meitas staigāja apkārt spožiem zelta gredzeniem ausīs, uzspļaudamas ikvienam, kas nenāca, saujā kaltu sidraba naudu turēdams. Bet viena dīvainība bija šai pilsētā, par ko viņiem bija vislielākais brīnums un kam viņi nevarēja ticēt, kamēr ilgi to nebija apskatījuši. Tas bija kāds vīrs no sakšu zemes, kurš cauru dienu ar to vien

nodarbojās, ka skuva bārdas no zodiem pilsētas bagātajiem vīriem. Par to viņš aizvien saņēma kādu kapara naudas gabalu no tiem, kurus; bija noskuvis, pat arī ja bija viņus saskrāpējis līdz asinīm. Odzes vīriem tā šķita visdīvainākā nodarbība, kādu viņi jebkad bija redzējuši vai par kādu bija dzirdējuši stāstām, un pēc kādas tiešām nebija vērts dzīties.

Ūlofam Vasarasputnam prāts nu bija kļuvis vieglāks, un viņi abi ar Odzi staigāja, meklēdami zinīga stūrmaņa. Pavisam maz vīru palika klājā, jo visi gribēja izlocīt kājas un atspirdzināties. Tūke tomēr palika uz kuģa to uzraudzīt.

— Gūtu alus ir tik labs, — viņš teica, — ka reiz savās jaunības dienās es šai ostā krietni vien sadzēros. No tā mani pārņēma liels nemiers; kāds vīrs tika nogalināts, un tikai ar mokām man peldus izdevās izglābt dzīvību. Gūtiem visās vietās ir ļoti laba atmiņa, un nebūtu labi tikt atkal uzzīmētam tādas lietas dēļ, kad mums daudz kas svarīgāks stāv priekšā; tādēļ palikšu klājā. Bet nu uzmanieties labi, jūs visi, kas tagad iesit malā, jo ar svešiniekiem, kas ko nodara, viņiem pacietība ir īsa.

Odze un Ūlofs atgriezās uz kuģa ar stūrmani, ko bija atraduši. Tas bija pamaza auguma iesirms vīrs, Spūvs vārdā. Daudzreiz izbraukājis austrumus, viņš pazina visus ceļus, bet, pirms izšķirties, gribēja apskatīt visu uz kuģa. Daudz nekā viņš neteica, bet pa lielākajai daļai aizvien māja ar galvu; beidzot viņš lūdza, lai viņam dod nogaršot kuģa alu. Tas bija tas alus, ko Odze bija licis izdarīt pie upes grīvas, un neviens par to vēl nebija sūdzējies. Spūvs, to pagaršojis, stāvēja domīgs.

— Vai šis ir tas alus, kas tev būs ceļā? —* viņš jautāja.

— Vai tas nav labs diezgan? — Odze jautāja.

— Klājā tas ir labs diezgan,— Spūvs teica. —Es to labprāt dzeru. Vai tavi vīri ir mierīgas dabas, labprāt pūlas un ir apmierināti ar mazumu?

— Apmierināti ar mazumu?— Odze atkārtoja. —Tur vajag daudz, lai viņus apmierinātu, ja vien jūras slimība viņus nenomoka. Neesmu arī viņus izvēlējies miermīlīgas dabas dēļ; nedomāju, ka arī pūles un grūtības viņi mīlētu vairāk par citiem.

Spūvs domīgi palocīja galvu.

— Tā ir, kā es domāju, — viņš teica. — Pie velkamās vietas nonāksim pašā karstākajā vasaras laikā, un tev vajag labāka velkamā alus kā šis, lai viss izdotos labi.

— Par to man vajadzēja padomāt,— Ūlofs Vasarasputns teica. —Tas, ko viņš saka, ir taisnība.

— Velkamais alus?— Odze un Tūke jautāja.

— Mēs, gūti, — Spūvs teica, — visvairāk esam burājuši pa Gordarīkes upēm. Mēs pazīstam vistālākos upju ceļus vēl aiz mēru velkamās vietas, kurus vēl neviens nav izbraukājis ar lieliem kuģiem, kā tikai mēs. Un tikai ar velkamo alu mēs tiekam uz priekšu tur, kur citi griežas atpakaļ. Tam alum jābūt visaugstākā labuma, tā ka tas dod spēku un lielu uzmundrinājumu; tas tad ir jādod vīriem dzert. To mēs gūti esam atraduši; un tādēļ pie mums tiek darīts vislabākais alus, jo no šī alus nāk mūsu bagātība.

— Ja es nemaldos, — Odze teica, — lēti šis alus netiek pārdots.

— Dārgāks kā cits alus tas ir par tik daudz, par cik tas ir labāks, un varbūt mazliet pāri par to, — Spūvs teica. — Bet tas atmaksājas, jo bez tā palīdzības Gordarīkē neviens uz priekšu nevar tikt.

— Cik daudz mums tā vajadzētu? — Odze jautāja.

— Lai es padomāju, — Spūvs teica. — Divdesmit četru airu kuģis, sešdesmitseši vīri un lejas ceļš līdz Kījevai. Tur ir septiņas mazākas velkamās vietas, bet tās nekādu grūtību nesagādā. Tā grūtākā ir lielā velce līdz Dņepras upei. Ar piecām mucām, no tām vislabākajām, vajag pietikt.

— Jūrasbraucējiem uz rietumiem ceļš iznāk lētāks, tā lieta ir skaidra, — Odze teica.

Un kad bija iepirkts alus un Spūvs saņēmis pusi no savas algas, ko viņš gribēja tūliņ izmaksātu, Odze vēl vairāk bija par to pārliecināts. Sidrabu skaitīdams, viņš drūmi murmināja, ka līdz Kījevai droši vien nokļūšot tikai kā ubags ar spieķi rokā; kuģis un ieroči viņam pa ceļam būšot jāieķīlā gūtiem.

— Neskatoties uz visu to, tu, Spūv, man liecies esam gudrs vīrs, kas saprot savu lietu, — viņš teica, — var jau būt, ka man nebūs jānožēlo, ka esmu pieņēmis tevi par stūrmani, kaut arī tu tik uzstājīgi pieprasi savu algu.

— Ar mani ir tāpat kā ar velkamo alu, — Spūvs mierīgi teica, — esmu dārgs, bet mans darbs ir to vērts.

Trīs dienas viņi nostāvēja Vī pilsētā. Spūvs vīriem lika pataisīt izturīgas novietnes alus mucām, līdz viss bija tā, kā viņš to gribēja. Alus aizņēma lielu vietu un pavairoja smagumu, bet vīri labprāt uzņēmās neērtības tā dēļ, pēc tam kad uz sauszemes bija dabūjuši to nogaršot. Jau pirmajā dienā daudzi bija nodzēruši sidrabu, kas viņiem bija līdz, un pēc tam dedzīgi uzmācās Odzēm, lai izmaksā viņiem algu. Tomēr netika dzirdēts, ka kādam būtu panākumi šinī ziņā. Daži tad izmēģinājās izmainīt savus ādas kamzoļus pret alu, citi savas bruņcepures un, kad gūti uz tādu maiņu neiegāja, izcēlās kaušanās, kādēļ likumnieki ieradās klājā, pieprasīdami lielas soda naudas. Odze un Ūlofs Vasarasputns nosēdēja pus dienas ar viņiem, līdz dabūja soda naudas samazinātas līdz pusei, kaut gan arī pēc tam viņiem summa likās diezgan liela. Turpmāk viņi vīrus ātrāk nelaida malā, kamēr šie nebija atstājuši ieročus uz kuģa.

Sūnes dēli bija pārtikuši vīri un krastā centīgi dzēra, bet viņiem tomēr bija grūti izkliedēt domas. Otrā dienā viņi desmit gabali pūlī atgriezās uz kuģi, līdz nesdami vienpad-

smito, kurā maz vairs bija dzīvības. Viņi viņu bija brīdinājuši, tā viņi teica; bet viņš tomēr bija piezadzies klāt kādai jaunai sievai, kura bija kaplējusi kāpostu dārzā aiz kādas būdas, un ar mīļiem vārdiem un ar savu roku spēku bija noguldījis viņu zemē. Bet tad ārā izskrējusi kāda vecene un iecirtuši kapli viņam galvā. Un tur nu viņi nekā nevarējuši līdzēt.

Tūke apskatījās sasisto un teica, ka necik ilgi viņam vairs neesot atlicis ko dzīvot. Nakti viņš nomira, un brāli viņu rūpīgi apraka, dzerdami uz viņa labklājību bēru laikā.

— Tas bija viņa liktenis,— viņi teica. —Tādās reizēs vecais zina, ko viņš runā.

Un lai gan viņiem pietrūka aizgājušā un viņi runāja tikai labu par viņu, varēja manīt, ka prāts viņiem bija kļuvis vieglāks. Jo nu, tā viņi teica, atlikuši esot vairs tikai trīs, kurus gaidot nelaime, un līdz ar to esot atkritusi viena ceturtā daļa no viņu rūpēm.

Nākošā dienā kuģis devās projām, un viņi turējās uz ziemeļiem, Spūvam stūres airi valdot. Odze teica, ka nevarot jau zināt, kas notikšot turpmāk, bet viņš gribot cerēt, ka nevienā tik dārgā ostā kā gūtu Vī pilsētā viņam vairs nebūšot jānonāk.

SESTĀ NODAĻA

Kā viņi īrās līdz Dņeprai.

Cjotlandei apkārt apbraukuši, viņi turējās uz aus-trumicm un, Sāmsalu aiz sevis atstājuši, iegriezās Daugavā. Augšup pa šo upi gāja lejas ceļš uz Miklagordu, kuru gūti visbiežāk izvēlējās. Augšējais jeb zviedru ceļš veda gar Bola-gordu augšup pa votu upi līdz Lādogam un no turienes gar Novgorodu līdz Dņeprai.

— Bet kurš no šiem abiem braucamajiem ceļiem ir garākais, to neviens nezina, — Spūvs teica. — Arī pats es to nevaru pateikt, kaut gan braucis esmu pa abiem. Jo parasti ir tā, ka pūles augšup iroties izvēlēto ceļu aizvien liek uzskatīt par to grūtāko, lai kurš tas arī būtu. Mums nu ir tas labums, ka vēlā brauciena dēļ mūs nekavēs pavasara plūdi.

Vīri bija pie labas omas, kad bija iebraukuši upē, kaut gan zināja, ka pūles, kas nu sāksies, vilksies ilgi un, sadalījušies tā, lai pēc triju dienu airēšanas katram vīram iznāktu viena brīva diena, viņi īrās augšup caur līvu un zemgaļu novadiem, kur reizēm mazi zvejnieku ciemi pavīdēja krastmalā; un tad aizvien tālāk iekšā zemē, kas bija tukša no cil-

vēkiem un kur nekā vairāk neredzēja kā tikai upes gultni un biezu mežu, kuram nebija gala, gar abiem krastiem. Vīri juta bailes no šīs zemes. Reizēm pie nometņu ugunīm, kad nakti bija piestājuši malā, viņi tālumā dzirdēja baurošanu, kas nenāca no dzīvniekiem, kādus viņi pazina; viņi tad murmināja savā starpā, ka tas varbūt esot Dzelzs mežs, par kuru veci ļaudis stāstījuši, ka tur mītot Lūkes izdzimums.

Vienā dienā viņi sastapa trīs kuģus, kas rindā nāca pa upi, smagi piekrauti, pilni bruņotu vīru, bet tikai ar seši pāri airu katrā. Tie bija gūti ceļā uz mājām. Vīri bija kalseni, stipri saulē nodeguši un ziņkārīgi noraudzījās uz Odzes kuģi. Daži pazina Spūvu un apsveica viņu saucieniem un, viņiem lēni garām slīdot, no kuģa uz kuģi norisinājās saruna. Viņi brauca no Lielās Bulgārijas pie Volgas, bija nobraukuši lejā pa upi līdz Sāls jūrai un tirgojušies ar arabiem. Viņi teicās vedam labu kravu uz māju, sidraba traukus, verdzenes, vīnu un piparus. Un trīs vīri uz vidējā kuģa pacēla kailu jaunu sievieti un aiz rokām un aiz matiem turēja viņu pār kuģa malu pārkārtu, kliegdami, ka viņa esot pārdodama par divpadsmit mārkām, kā draugu starpā. Sieviete kliedza un ķepurojās, jo viņai bija bail iekrist ūdenī; bet Odzes vīri dziļi nopūtās, šinī skatā noraugoties. Bet kad viņu atkal iecēla iekšā, pēc tam kad uz piedāvājumu neviens nebija atsaucies, viņa izkliedza niknus vārdus un rādīja mēli.

Gūtu kuģu vadītājs gribēja zināt, kas Odze tāds esot, kurp domājot doties un kādas preces viņam esot.

— Neesmu tirgotājs, — Odze teica. — Braucu uz Kījevu mantojumam pakaļ.

— Tam jābūt lielam mantojumam, lai brauciens atmaksātos, — gūti neticīgi teica. — Bet ja tev ir prātā laupīšana, tad gaidi labāk uz citiem, jo mēs aizvien braucam drošā pulkā.

Ar to kuģi šķīrās, viens otram garām pabraukuši.

— Tā sieviete nebija zemē metama, — Tūke domīgi teica.

— Ar tādām krūtīm viņai nevarēja būt vairāk par divdesmit gadiem, kaut gan grūti ir spriest par kādu, kas tā kā viņa karājas rokās. Bet ir jābūt gūtiem, lai par verdzeni prasītu divpadsmit mārkas, ja arī viņa ir jauna. Tomēr es, Ūlof, tā mazliet domāju, ka tu solīsi.

— To es būtu varējis darīt,— Ūlofs Vasarasputns teica,

— ja ar mani nebūtu tā, kā tagad. Man prātā ir tikai viena, un tas, kā man šķiet, tik ātri nepāries.

Bet Odze stāvēja, drūmi kuģim pakaļ noraudzīdamies.

— Laikam tāds ir mans liktenis, ka man ar gūtiem beidzot būs jākaujas,— viņš teica, —lai gan es esmu miermīlīgs cilvēks. Viņu pārgalvība ir pārāk liela, un man sāk apnikt aizvien atstāt viņiem pēdējo vārdu.

— Uz māju braucot, jau par to varētu padomāt, — Tūke teica, —ja mums cits neizdotos.

Bet Spūvs teica, ka tad Odzēm jāapskatoties pēc cita stūrmaņa, jo saviem tautas brāļiem viņš uzbrukt neiešot.

Vēlāk pēcpusdienā tai pašā dienā viņiem bija vēl viena sastapšanās. Bija dzirdama spalga airu čīkstēšana un, tuvāko līkumu apbraucis, ātri tuvojās kāds kuģis. Visi airi tam bija ārā un to airēja ar pilnu sparu. Ieraugot Odzes kuģi, tas airēšanu palēnināja. Tāpat kā Odzes kuģim tam bija divdesmit četri pāri airu un tas bija pilns bruņotu vīru.

Odze tūliņ uzsauca airētājiem, lai airē spēcīgi un vienmērīgi, bet citiem, lai ir gatavi katram gadījumam. Un Tūke, kurš stāvēja pie stūres aira, mazliet mainīja kursu, lai varētu nostāties līdzās svešiniekiem, izvairoties no trieciena, ja nonāktu līdz cīņai.

— Kādu ļaužu jūs esat? — viņiem kliedza no svešā kuģa.

— Skonieši un vīri no Smolandes,— Odze atbildēja. — Un jūs?

— Austrumjēti.

Upe še bija plata un straume lēna. Tūke nu pavēlēja kreisās puses airētājiem pievilkt airus un labās puses palikt mierā, tā spēji apgriezdams kuģi apkārt līdzās austrumjētiem, līdz abi kuģi viens otram blakus slīdēja lejup pa straumi tik tuvu viens otram, ka abiem vairs tikko airi bija brīvi.

— Te nu jums būtu, ja mēs tā gribētu, — Tūke apmierināts teica. — Un turklāt vēl tad, kad jums straume bija par palīgu. Nav mums tas pirmoreiz.

Austrumjēts redzēja viņu gatavību cīnīties, un viņa balss kļuva rāmāka.

— Vai satikāt gūtus uz upes?— viņš jautāja.

— Trīs kuģus šo priekšpusdienu,— Odze atbildēja.

— Tikāt runājuši?

— Gluži draudzīgi. Viņiem bija laba krava un viņi jautāja pēc austrumjētiem.

— Viņi jautāja pēc austrumjētiem? Vai viņi bija nobijušies?

— Teica, ka šiem esot garlaicīgi bez viņiem.

— Tas izklausās pēc viņiem,— austrumjēts teica. —Trīs kuģi? Kāda jums ir krava?

— Ieroči un vīri. Vai tu ko vēlies?

— Tad esam līdzīgi, un nav par ko kauties,— otrs teica. — Klausiet nu manam padomam. Brauciet līdz paņemt gūtus. Tas ieguvums būs ko vērts, un mēs dalīsim brālīgi.

— Ko viņi tev ir darījuši?— Spūvs jautāja.

— Viņiem ir bagātība, un man nav nekā. Vai ar to nepietiek? Mums nebija laimes, mājās atgriežoties. Bagāti braucām no Volgas, bet mums uzglūnēja mēri pie savas velkamās vietas. Tur zaudējām vienu savu kuģi un lielāko daļu mantas. Un kā nabagi mājās atgriezties negribam. Brauciet nu līdz, ja esat tie, ko rāda jūsu izskats. To pūļu gūti ir vērti. Mājās viņi jau savus zirgus sākot apkalt sidraba pakaviem, kā dzird stāstām.

— Mums ir cits ceļš, — Odze teica, — turklāt steidzamā darīšanā. Gūti jau gan priecāsies jūs ieraudzīt. Trīs kuģi pret vienu ir taisni tas, ko viņi Var vēlēties.

— Lai nu būtu kā būdams, — otrs drūmi atteica. — Bet to gan es aizvien esmu dzirdējis sakām, ka skonieši esot tādi skopi cūkas, ka aizvien domājot tikai paši par sevi un nekad otram draudzīgi negribot pakalpot.

— Ir tiesa, ka par austrumjētiem reti kad domājam, izņemot, ja tas ir vajadzīgs, — Odze teica. — Bet nu būs diezgan zaudēts ceļa ar tevi. Sveiks!

Odzes kuģis turējās mazliet iepakaļ otram, un tad Tūke to no jauna sagrieza pret straumi. Bet, tam notiekot, aus-trumjētu virsaiša dusmas kļuva pārāk lielas, un pēkšņi viņš meta savu šķēpu uz Odzi.

— Te būs kāda piemiņa!— viņš, šķēpam lidojot, sauca.

Turpat Odzēm līdzās stāvēja Ūlofs Vasarasputns, un tas

nu izdarīja kaut ko tādu, par ko vīriem gan bieži gadās dzirdēt stāstām, bet pavisam reti gadās redzēt. Šķēpam nākot, viņš paspēra soli uz priekšu, sagrāba to lidojumā, tūliņ aiz smailes, apgrieza to rokā un aizmeta to atpakaļ tik ātri, ka tikpat kā neviens nepaguva saskatīt, kas notiek. Austrum-jēts tik ātrai atbildei nebija sagatavojies, un šķēps ķēra viņu plecā, tā ka viņš sagrīļojās un apsēdās.

— Tas ir sveiciens no Finvēdenas, — Ūlofs sauca.

— Lūk, tā tas notiek, — Ūlofa vīri sauca, uz visām pusēm mādami un no prieka tā vien spīdēdami par^1 sava virsaiša varoņdarbu. Visi uz kuģa priecājās līdz ar viņiem, kaut arī bija droši pārliecināti, ka nu viņiem būs darīšana ar austrumjētiem. Bet tiem, kā rādījās, bija zudusi drosme; viņi brauca tālāk pa upi uz leju un vairs netika redzēti.

— Tāda sviediena vēl nekad neesmu redzējis,— Odze teica, — un par to tev paldies.

— Protu tikpat veikli rīkoties ar ieročiem kā jebkurš cits,

— Tūke teica, — bet šī sviediena es atkārtot nevarētu. Un tev, Ūlof Stīrson, jāzina, ka tur vajag daudz, lai tu dzirdētu Tūki Grogullesonu tā sakām.

— Tā ir tāda spēja, — Ūlofs teica, — kas varbūt ir reta. Iemācījos to kā jauneklis bez lielām grūtībām, un nekad neesmu varējis to aizmirst.

Tovakar par to daudz tika runāts viņu nometnē upes krastā, kā arī par to, kas tad būs, kad austrumjēti sastapsies ar gūtiem.

— Viņi nevar uzbrukt trim labiem kuģiem ar vienu, lai cik neganti viņi arī būtu, — Tūke teica. — Bet viņi pavadīs gūtus ārā no upes cerībā uz nelāga laiku uz jūras. Ja gūtus aizdzīs vienus no otriem, viņi labāk varēs viņiem piekļūt. Bet tik viegli viņi vis ar gūtiem galā netiks.

— Austrumjēti ir bīstami ļaudis,— Odze teica. — Mums daži bija līdz Torkela Hēges braucienā uz Angliju. Viņi ir labi karavīri, un pašiem viņiem šķiet, ka viņi ir pārāki par visiem. Tādēļ viņiem nākas grūti satikt ar citiem ļaudīm. Viņi ir jautri, kad ir sadzērušies, bet citādi viņi joku lāga nepanes. Un to viņi pavisam necieš, ka kāds smejas viņiem aiz muguras, tad viņi drīzāk skries taisni virsū šķēpa smailēm. Tādēļ še šonakt sargiem ir jābūt uzmanīgiem, jo var notikt, ka viņi apdomājas un atgriežas atpakaļ.

Bet nekas vairāk nenotika; un iestiprināti no šīs sastapšanās ar ciltsbrāļiem, vīri īrās tālāk iekšā šai zemē, kurai nebija gala.

Viņi nonāca pie kādas vietas, kur ūdens mutuļoja ap lieliem akmeņiem. Tur kuģi piebrauca malā un to iztukšoja, pēc kam to pa izlīdzinātu stigu uzvilka augšā rumbām apkārt un atkal ielaida ūdenī. Kad visa manta bija aiznesta pa to pašu ceļu un atkal sakrauta iekšā, vīri paļāvīgi jautāja, vai jau neesot pienācis laiks labajam velkamajam alum. Bet Spūvs teica, ka tā domāt varot tikai iesācēji.

— Tā nav velkamā vieta,— viņš teica. —Te ir tikai pārkraušana. Alus būs dabūjams vienīgi tikai velkamajās vietās.

Vairāk reizes viņi piebrauca pie tādām pašām vietām, kuras jau bija grūtākas. Bet Spūvs vēl aizvien teica to pašu; un viņi jau sāka prātot, kādai tad īsti tādai velkamajai vietai vajagot izskatīties.

Ik vakara, apmetušies uz naktsguļu, viņi zvejoja upē un aizvien vilka bagātus lomus. Tādēļ trūkuma viņi necieta, kaut gan lielākā daļa barības uz kuģa nu jau bija apēsta. Tomēr viņi drūmi sēdēja pie ugunīm, kur cepās zivis, ilgodamies pēc svaigas gaļas un būdami vienisprātis, ka, daudz zivju ēzdams, cilvēks paliek grūtsirdīgs. Arī smagā airēšana viņiem jau sāka apnikt, bet Spūvs viņus mierināja, ka drīz viņi dabūšot redzēt ko citu.

— Smagā airēšana vēl nemaz nav sākusies, — viņš teica.

Sūnes dēliem zivju mielasts patika vismazāk, un viņi ik

vakara gāja uz medībām. Viņi ņēma līdz šķēpus un lokus un bija veikli zvēru teku un dzeramo vietu uzmeklētāji. Bet, kaut arī viņi bija neatlaidīgi un aizvien vēlu atgriezās uz nometni, pagāja laiks, iekām viņi kaut ko nomedīja. Beidzot viņiem izdevās nomedīt alni, kuru viņi bija iedzinuši kādā spraugā. Toreiz viņi uz nometni neatgriezās ātrāk kā tikai rīta ausmā. Mežā viņi bija uzkūruši uguni un paēduši; un tai gaļā, ko bija pārnesuši nometnē, viņi dalījās skopi.

Pēc tam medības tika piekoptas rosīgāk. Ulfs Glāde un Melngalvis piebiedrojās Sūnes dēliem un citi līdz ar viņiem. Bet Odze skaitās, ka nebija paņēmis līdz kādus pāris no lielajiem suņiem, kas tagad ļoti būtu noderējuši.

Vienā vakarā Melngalvis aizelsies atskrēja atpakaļ uz nometni, saukdams pēc vīriem un virvēm. Nu gaļas būšot diezgan visiem, viņš teica, un tūliņ visi vīri nometnē bija kājās. Piecus lielus lopus viņi bija iedzinuši dūkstī un tos tur nogalinājuši; nu vajagot daudz vīru, kas tos izvelk ārā. Visi

priecīgi steidzās palīgā, un drīz skaistais medījums gulēja uz sausas zemes. Dzīvnieki vairāk izskatījās pēc lieliem bārdainiem vēršiem, kādus Odze nekad nebija redzējis. Bet daži no Tūkcs vīriem teica, ka tie esot meža vērši, kādi vēl esot atrodami pie Osnena ezera Vērendā un kurus tur turot par svētiem.

— Rīt ņemsim brīvu dienu un rīkosim mielastu,— Odze teica.

— Kad nonāksim pie poločānu pilsētas, varēsim dabūt medaļu,— Spūvs teica. —Bet nevienam neļaujies pierunāties aiztikt velkamo alu.

Atpūtušies no šī mielasta, viņi turpināja braucienu; gadījās tik laimīgi, ka veselu dienu viņi varēja braukt ar buru. Nu viņi jau bija nonākuši tādos novados, kur varēja manīt cilvēku pēdas.

— Še sākas poločāni, — Spūvs teica. — Bet neviena mēs neredzēsim, kamēr nebūsim aizsnieguši viņu pilsētu. Tie, kuri dzīvo še mežainē, nerādās pie upes, kad kuģi manīti, jo baidās, ka viņus nepaņem par airētājiem un nepārdod svešās zemēs.

Spūvs stāstīja arī, ka šiem poločāniem citu dievu neesot kā vien zalkši, kuri dzīvojot pie viņiem viņu būdās. Bet Odze, uz Spūvu noraudzījies, teica, ka jau agrāk esot bijis uz jūras un tam ticot tikai tik daudz, cik pats gribot.

Viņi nonāca pie poločānu pilsētas, kuru sauca par Poloc-ku; tā bija liela pilsēta ar vaļņiem un pāļu sētu. Daudz vīru tur staigāja kaili, bet ne sievietes. Jo pirms kāda laika bija pieprasīts nodoklis, un pilsētas galva bija izdevis pavēli, ka neviens vīrietis nedrīkst valkāt drānu, kamēr nebūs samaksājis, ko viņš lielkņazam parādā. Daži no šiem vīriem izskatījās drūmāki nekā citi. Tie teicās esam samaksājuši nodokli, un tomēr viņiem esot jāstaigājot kailiem, jo nu, kad tas esot samaksāts, viņiem drānu nemaz vairs neesot. Lai pirms auk-stūma iestāšanās izkļūtu no ķezas, viņi piedāvāja savas sievas par kamzoli un meitas par kurpju pāri, un Odzes vīriem iznāca laba tirgošanās ar viņiem.

Virsaitis šai pilsētā bija zviedru dzimuma, Faste vārdā. Tas viņus laipni uzņēma un gribēja dzirdēt jaunas ziņas. Viņš bija jau labi gados un bija kalpojis lielkņazam jau ilgu laiku. Mājās viņam bija poločānu sievas un daudz bērnu, un iereibis viņš viņu valodu runāja veiklāk nekā pats savu. No viņa Odze dabūja nopirkt medaļu, cūkas speķi un citu, kā viņam vajadzēja.

Kad viņi taisījās braukt tālāk, atnāca Faste un lūdza Odzi paņemt līdz viņa rakstvedi, kuram jābraucot uz Kījevu ar galvu grozu. Lielkņazs gribot redzēt, ka viņa pilsētu virsaiši esot cītīgi, un sevišķi viņam patīkot, ja viņam nosūtot lielāko ļaundaru galvas. Bet pēdējā laikā neesot bijis lāga izdevības kaut ko nosūtīt uz Kījevu, un nu viņš labprāt negribētu palaist garām šo gadījumu. Rakstvedis bija jauns vīrs no Kījevas. Viņam līdz bija jērāda, kur bija pierakstīti galvu īpašnieku vārdi līdz ar pārkāpumiem, kādus viņi bija izdarījuši.

Pēc visas tās laipnības, kādu Faste bija parādījis, Odze lāga nevarēja aizliegties, lai gan viņam negribējās to darīt. Galvas viņā modināja tumšas aizdomas, jo ar tādām viņam jau agrāk bija bijusi darīšana. Arī tas viņam ienāca prātā, ka reiz viņa paša galva bija bijusi pārdota karalim Svenam, kaut gan šis darījums nekad nebija izpildīts. Šo grozu viņš tādēļ uzskatīja par nelaimes zīmi, un citi tāpat. Saules siltumā varēja arī just, ka galvas sāka tapt vecas un, viņiem necik tālu netikušiem, vīri jau sāka kurnēt par grūti panesamo smaku. Rakstvedis sēdēja pe sava groza, nemaz tā neizskatīdamies, ka viņš ko justu. Bet viņš saprata ziemeļnieku valodu un pats lika priekšā grozu, virvē iesietu, ielaist ūdenī un vilkt līdz. To uzņēma ar lielu piekrišanu; grozs tika cieši piesiets un nolaists pāri par malu. No jauna buru uzcēluši, viņi ātri devās uz priekšu; bet vēlāk dienā Melngalvis sauca, ka grozs atraisījies un pazudis.

— Tev, rakstvedi, nu atliek vienīgi lekt ūdenī un uzmeklēt savus dārgumus,— Tūke teica. —Citādi tev labi neklāsies, lai ko tu arī darītu.

Rakstvedis bija saīdzis par savu nelaimi, bet nekāda liela uztraukuma pie viņa nemanīja. Aitas āda esot tā svarīgākā, tā viņš teica. Kamēr viņam vēl tā esot, par to citu neesot liela bēda. Bijušas jau tikai deviņas galvas, un tās, kā viņš domājot, viņš varēšot aizņemties no saviem draugiem, ierēdņiem Kījevā. Tiem aizvien esot diezgan sodāmu neliešu.

— Viens palīdz otram Dieva žēlastības vārdā, — viņš teica, — un galvas jau visas ir līdzīgas.

— Dzirdu, ka jūs šai zemē esat kristīgi, — Odze teica.

— Kījevā mēs tādi esam, — rakstvedis teica, — jo lielkņazs tā ir pavēlējis, un tas labākais ir viņam paklausīt.

Viņi nonāca kādā vietā, kur divas upes satecēja kopā. Tā pa labi, kuru sauca par Ullu, bija viņu ceļš, un te nu| bija tā vieta, kur sākās tā grūtākā airēšana. Jo še straume kļuva ātrāka un gultne drīz vien šaurāka, pie kam kuģi bieži nācās vilkt apkārt neizbraucamām vietām. Sākās ilgs un sūrs darbs, ko izjuta pat paši spēcīgākie; un vīri ar nožēlošanu atcerējās labās dienas uz Daugavas. Beidzot viņi sasniedza kādu vietu, kur Spūvs piestājās malā, lai gan vēl bija agra diena. Še, tā viņš teica, esot velkamā vieta.

Še izmētāti gulēja koki, ko bija atstājuši braucēji no pretējās puses; bija dēļu gabali, veltņi un kaut kas līdzīgs lielām sliecēm. Viena daļa derēja, citu vīriem vajadzēja aptēst no nocirstiem kokiem. Kuģi uzvilka augšā, un ar lielu tēša-nu slieces tika piestiprinātas priekšā un pakaļā abās pusēs ķīlim.

Kamēr tas notika, varēja redzēt dažus vīrus iznākam no

meža un gabalu augstāk vilcinoties paliekam stāvot. Spūvs viņus ieraudzījis, priecīgi meta viņiem ar roku un kliedza ko spēdams viņu valodā; bija tikai divi vārdi, vērši un sidrabs. Vīri pienāca un tika pacienāti ar alu. Un nu noderīgs izrādījās Fastes rakstvedis, jo viņš prata sarunāties ar viņiem.

Viņiem bija vērši, ko iznomāt, bet tikai desmit, kaut gan Spūvs būtu vēlējies vairāk. Šie vērši viņiem atradās ganībās dziļi mežā iekšā, kur laupītāji un nodokļu piedzinēji nevarēja tos uziet; trešā dienā viņi solījās būt atpakaļ ar tiem. Par iznomāšanu viņi daudz neprasīja un sidraba vietā labāk vēlējās buru drānu, jo viņu sievām patīkot šis svītrainais audums; bet ja kāds vērsis nosprāgtu, par to tad viņi gribēja labu atlīdzību. Odze atrada, ka viņu prasības bija mērenas, kas viņam šai ceļojumā gadījās pirmo reizi.

Nu visi čakli stājās pie koka darba, un uztaisīta tika plata ķerra ar stipriem ozola veltņiem riteņu vietā. Uz tās uzlika velkamo alu, ko cieši nostiprināja, kā arī lielāko daļu pārējās kuģa mantas.

Vīri, kā solījušies, atgriezās ar vēršiem un, kad viss bija gatavs, ķerrai priekšā tika aizjūgti divi vērši un pārējie ku-* ģim.

— Būtu mums vēl seši vērši, — Spūvs teica, — viss būtu labi; nu mums ir jāpalīdz vilkt. Bet mēs varam pateikties par to, ko esam dabūjuši, jo bez vēršu palīdzības šis būtu grūtākais pārbaudījums, kādu vīriem vispār nākas piedzīvot.

Kad sākās vilkšana, daži vīri gāja pa priekšu, novākdami kritušos kokus un nolīdzinādami stigu. Tad nāca ķerra. Tās vērši tik vesti ar lielu uzmanību; un kad riteņi sāka kūpēt, asis iezieda ar speķi un trānu. Tad nāca kuģis ar daudz vīriem pie virvēm līdzās vēršiem. Kad stiga veda uz leju vai pār zāli un sūnām, vērši paši tika galā ar savu vezumu; bet kad gāja uz augšu, vīriem vajadzēja vilkt, ko viņi jaudāja,

K

bet grūtākajās vietās zem sliecēm nācās palikt bomjus. Vēršu vedēji visu laiku runāja ar saviem lopiem un reizēm pat dziedāja viņiem, un tie vilka paklausīgi. Bet kad Odzes vīri runāja ar viņiem tā, kā bija raduši runāt ar saviem vēršiem mājās, tas nekā nelīdzēja, jo šie vērši nesaprata, ko viņi teica. Par to vīriem bija liels brīnums; tas rādot, tā viņi teica, ka vērši esot gudrāki lopi, nekā viņi līdz šim domājuši. Jo tas te jau esot tāpat kā ar cilvēkiem, kuri tāpat nesaprotot svešinieku valodas.

Vīri nogura no karstuma un no pūlēm un pastāvīgās skraidīšanas ar bomjiem, tomēr visu laiku neatlaidās; jo liels apmierinājums viņiem bija redzēt ķerru ar velkamo alu sev priekšā, un viņi darīja visu, lai varētu tai sekot. Tikko vakarā uz vietas apmetušies, viņi sauca pēc velkamā alus. Bet Spūvs teica, ka šī pirmā diena esot bijusi viegla un ka Fastes medalus būšot vēl labs diezgan. Viņi dzēra kurnēdami un drīz iemiga; bet nākošā diena bija grūtāka. Jau pēcpusdienā daudzi sāka pagurt, bet Odze un Tūke mudināja viņus, reizēm arī paši ķerdamies klāt, tā ka to varēja just. Un kad bija pienācis šīs otras dienas vakars, Spūvs teica, ka nu beidzot esot pienākusi velkamā alus reize. Vienu mucu atsita vaļā, un visiem tika apdalīts taisnīgs mērs. Un lai gan vīri bija nogaršojuši šo alu toreiz pie gūtiem Vī pilsētā, visi bija tais domās, ka agrāk neesot pilnīgi sapratuši tā labuma un ka šī esot laba alga par pūlēm. Odze lika arī vēršu dzinējiem izsniegt savu mēru; viņi dzēra ar prieku, tūliņ apreiba un daudz dziedāja, jo bija pieraduši tikai pie plāna medalus.

Trešā dienā viņi ātri vien pienāca pie kāda ezera. Tas gulēja garš un šaurs starp kalnu pauguriem, un še nu viņu pūles atvieglojās. Ķerrai un vēršiem bija jāiet tālāk pa zemes ceļu, bet kuģi iestūma ūdenī ar visām sliecēm. Lēnā vējā viņi burāja pāri ezeram un apmetās tā otrā galā. Netālu no nometnes atradās ciems, nogāzē pie ezera, ar varenām ganībām

lejas pusē. Še viņi redzēja, kā brangus lopus dzina mājās no ganībām, kaut gan vēl bija labs laiciņš līdz vakaram. Ciems likās esam liels, un to sargāja nocietinājumi, kas izskatījās savādi, jo vietumis tie pastāvēja no augsta akmeņu un zemes vaļņa, bet pa starpām vairāk vietās bija redzama koka sēta no resniem pāļiem, pa kuru, kā rādījās, viegli bija pārkļūt pāri.

Vīri bija labā omā, jo tik laba diena kā šī viņiem ilgi nebija bijusi un, ieraugot lopus, viņiem no jauna iekārojās svaigas gaļas. Ne Odze, ne Ūlofs negribēja dot sidrabu pirkšanai, jo viņiem tas šķita nevajadzīgi pēc visiem tiem izdevumiem, kādi viņiem bija bijuši; bet daudzi no vīriem, nevarēdami valdīties, nolēma tomēr paņemt ciemā to, ko vēlējās. Fastes rakstvedis teica, ka šī novada iemītnieki piederot pie mežonīgās dregoviču cilts, kas vēl neesot nodokļiem aplikta; ar tiem, tā viņš teica, varot darīt, kā gribot. Spūvs atcerējās, ka pirms septiņiem gadiem, kad viņš pagājušajā reizē še bijis, ciems patlaban ticis celts; bet nekādi lopi še toreiz neesot redzēti, un cēlēji atstāti mierā. Odze vīriem piekodināja bez iemesla nenogalināt cilvēkus ciemā un lopu neņemt vairāk, kā bija vajadzīgs. Sūnes dēli bija tie dedzīgākie, jo, pa Ullas upi braucot, medību nebija bijis grūtās nostrādāšanās dēļ.

Tie, kas bija gājuši pa zemes ceļu, drīz pēc tam ienāca nometnē. Bet kad vēršu dzinēji no rakstveža dabūja dzirdēt, ka vīri aizgājuši uz ciemu pēc lopiem, viņi smējās, zemē krizdami. Odze un pārējie nevarēja saprast, par ko viņi tā priecājas; un skrīveris veltīgi kliedza uz viņiem, pēc tā taujādams. Viņi atrunājās tikai, ka gan jau drīz visi paši to redzēšot, un no jauna sāka smieties.

Te augšā ciemā atskanēja mežonīgi bļāvieni, un viss lopu gribētāju pūlis bija redzams skrējām lejā pa nogāzi, cik bija jaudas. Viņi bļāva, ar rokām pa gaisu airēdamies, lai gan, iz-

ņemot viņus pašus, neviens nebija redzams, un kādi pāris nogāzās un, pa zemi vārtīdamies, palika guļam. Bet pārējie, pie ezera pieskrējuši, ielēca ūdenī.

Nometnē visi pārsteigti noraudzījās šai skatā.

— Vai viņi bēg no velniem vai no spokiem? — Odze brīnījās.

— Tās būs bites,— Tūke teica.

Vajātajiem vajadzēja sēdēt ezerā labu laiciņu, tikai degunus no ūdens pabāzušiem, līdz bites apnika un aizlaidās atkal uz mājām. Atgriezušies nometnē, saīguši, ar uztūkušām sejām, viņi klusu sēdēja, jo viņiem šķita, ka viņi daudz zaudējuši no savas cieņas, bēgdami no bitēm. Ļaunākais bija tas, ka trīs vīri beigti gulēja uz nogāzes tur, kur bija krituši; tie bija divi no Ūlofa Va$arasputna vīriem un viens no Sūnes dēliem. Par to tika sērots, jo zaudēti bija krietni vīri, un Odze pavēlēja, ka velkamais alus šovakar dzerams mirušo piemiņai, kā arī lai sadzeltie drīzāk atspirgtu.

Vēršu dzinēji nu stāstīja par dregovičiem, un rakstvedis pārcēla, ko viņi teica.

Šie dregoviči, tā viņi teica, esot viltīgāki nekā citi cilvēki un esot izgudrojuši, kā pasargāties no uzbrucējiem savos ciemos. Viņiem esot daudz bišu saimju, kas dzīvojot bišu kokos iežogojumā, un tiklīdz kāds svešinieks pieķeroties pie šiem bišu kokiem vai mēģinot pārkāpt pāri, tās nākot ārā un dzeļot. Esot laime, ka vīri uz ciemu aizgājuši dienā, nakti viņiem klātos ļaunāk. Bites, lūk, sargājot ciemu tik pa dienu, jo nakti tās guļot. Tādēļ gudrajiem dregovičiem esot arī lāči, kurus viņi sagūstot mazus, apmācot tos* un apejoties ar tiem labi. Bet, ja laupītāji nākot nakti, lāčus palaižot vaļā, un tie saplosot laupītājus, bet paši pēc tam atgriežoties pie saviem kungiem saņemt medus šūnas kā atalgojumu. Tādēļ drego-viču ciemiem neviens neuzdrošinoties tuvoties, pat ne tie ļaunie vīri, kas lielkņazam piedzenot nodokļus.

Nākošajā dienā viņi palika turpat un apraka mirušos. Daži no vīriem gribēja iemest uguni ciemā, lai tā atriebtos, bet Odze to cieši noliedza; jo neviens cilvēks neesot pielicis roku mirušajiem, kas varot vainot tikai paši sevi. Bēdīgi tomēr bija ar tiem, kas visvairāk bija sadzelti, jo tie bija grūti slimi. Bet vēršu dzinēji pagājās uz ciema pusi un notālēm sasaucās ar ļaudīm, kas tur stāvēja. Pēc laiciņa viņi atgriezās atpakaļ līdz ar trim vecām sievām. Apskatījušas sadzeltos, tās iezieda viņus ar ziedi, kas sastāvēja no čūskas taukiem, sievas piena un medus, kā arī no ārstniecības zāļu sulas, no kā slimie drīz vien jutās labāk. Odze deva sievām alu un sidrabu. Viņas kāri dzēra, cenzdamās neatstāt neviena piliena neizdzerta, bet par sidrabu pazemīgi pateicās. Rakstvedis runāja uz viņām; nopietni uz viņu noraudzījušās, viņas palocījās un aizgāja atpakaļ uz ciemu.

Pēc kāda laika no ciema atnāca daži vīri, kuri veda trīs cūkas un divus jaunus vēršus. Rakstvedis pagājās viņiem pretim, bet vīri atstūma viņu pie malas un, Odzēm un Va-sarasputnam priekšā nostājušies, dedzīgi sāka runāt. Rakstvedis stāvēja un klausījās, bet tad iekliedzās un ieskrēja mežā. Izņemot vēršu dzinējus, neviens viņus nesaprata, bet tie zināja tikai dažus ziemeļnieku vārdus. Tomēr no mājieniem noskaidrojās, ka dregoviči Odzēm gribēja dāvināt cūkas un vēršus, lai viņš viņiem atdod rakstvedi, kuru viņi gribēja ielaist pie saviem lāčiem, tādēļ ka viņiem nepatika lielkņaza vīri. Odze viņu vēlēšanos nevarēja izpildīt, bet lika arī viņiem pasniegt alu un samaksāja par kustoņiem; viņi šķīrās visai draudzīgi. Vēlāk dienā ieradās citas vecas sievas ar lieliem sieriem, kurus iemainīja katra pret savu mēru labā alus. Vīriem, kas nu noņēmās ar gaļas cepšanu, šķita, ka galu galā viss ir iznācis labāk, nekā būtu varēts gaidīt. Žēl esot tikai, ka nākot vecas vecenes, nevis jaunas sievas. Bet tās dregoviči nelaida ārā no ciema.

Rakstvedis atgriezās no savas slēptuves uz vakaru, kad viņu pievilka cepeša smarža. Viņš ātrāk gribēja tikt projām no šiem mežonīgajiem cilvēkiem. Lielkņazs gan dabūšot dzirdēt, kā viņi izturoties, tā viņš teica.

Ceļu turpinot, viņi nonāca vēl pie viena ezera, kas bija lielāks nekā pirmais. Bet septītajā no velkamajām dienām viņi sasniedza upi, kuru Spūvs sauca par Bebrupi un vēršu dzinēji par Berezinu. Visi juta lielu prieku, šo upi ieraudzījuši. Še tika izdzerts pēdējais velkamais alus, jo nu viņu ceļojuma grūtākā daļa bija beigusies.

— Un nu mums vairs nav alus, kas mums palīdzētu, mājās atgriežoties,— Odze teica.

— Tiesa gan,— Spūvs teica, —bet tas arī ir vajadzīgs tikai turp braucot. Jo ar cilvēkiem ir tāpat kā ar zirgiem: uz māju viņi atgriežas labprāt, bez kāda sevišķa pamudinājuma.

Vēršu dzinējiem nu samaksāja vairāk, nekā viņi bija prasījuši. Jo ar Odzi bija tā, ka viņš gan varēja būt skops pret tirgotājiem, kuri viņam bieži izlikās laupītājiem līdzīgi vai vēl ļaunāki, bet nekad pret vīriem, kas viņam bija labi kalpojuši. Turklāt viņam sāka likties, ka viņš nu jau ir kļuvis tuvāk bulgāru zeltam. Vēršu dzinēji viņam bija pateicīgi un, pirms doties atpakaļ uz mājām, aizgāja Spūvam un Tū-kem līdz uz kādu ciemu, kur parunāja ar labiem vīriem, kas bija gatavi iznomāt vēršus atpakaļbraucienam. Odze lika saviem vīriem pagatavot paslēptuvi, kur novietot kokus, ko tad varēs izlietot. Bet savā braucienā pa zemi viņi bija nodeldējuši trīs pārus slieču. Ķerru Odze paņēma līdz, jo tā varēja noderēt pie ūdenskritumiem.

Viņi brauca uz leju pa upi, gar zvejnieku būdām un gar bebru dambjiem, priecādamies, ka brauciens nu sokas viegli. Upe tecēja spoža un melna gar kupliem lapu kokiem; un vīriem šķita, ka zivīm šai upē bija veselīgāka garša nekā

tām, ko viņi bija vilkuši Daugavā. Tagad pie airiem vajadzēja tikai nedaudz vīru; pārējie mierīgi sēdēja, stāstīdami cits citam stāstus un prātodami, vai tiešām viss šis brauciens paiešot bez cīņas.

Upe kļuva aizvien platāka, līdz viņi sasniedza Dņepru. Odze un Tūke abi atrada, ka pat ne pašas lielākās upes An-dalūzijā nevarēja mēroties ar šo; un Ūlofs Vasarasputns teica, ka no visām upēm vienīgi tikai Donava esot vēl lielāka. Spūvs tomēr domāja, ka lielāka par visām esot Volga, un viņam bija daudz ko stāstīt par saviem braucieniem pa šo upi.

Viņi sastapa četrus kuģus, kuri smagi cīnījās augšup pa upi, un sarunājās ar tiem. Tie bija tirgotāji no Birkas atpakaļceļā uz mājām no Krimas. Viņi bija noguruši un teica, ka tirgošanās bijusi laba, bet brauciens atpakaļ grūts. Pie krācēm viņiem bija iznākusi cīņa, un viņi bija pazaudējuši daudz vīru, jo uz rietumiem bija atnākuši patsinaki, kuri karojot pret visiem un mēģinot nosprostot upi. Neviens lai tālāk uz dienvidiem nebraucot kā līdz Kījevai, pirms patsinaki nebūs aizgājuši no upes un atkal devušies uz austru-miem uz saviem ganību novadiem.

Šīs jaunās ziņas lika Odzēm daudz ko pārdomāt un, kad viņi bija šķīrušies no tirgotājiem, viņš klusu sēdēja, domās nogrimis.

septītā nodaļa

Par to, kas notika pie krācēm.

2 ovakar viņi piestājās malā pavadīt nakti netālu no kāda ciema, kur varēja dabūt pirkt kā aitas, tā medaļu. Kad viņi bija paēduši, Odze sēdēja apspriezdamies ar Ūlofu un Tūki par jaunajām ziņām, kas nule bija dzirdētas, un kas vislabāk būtu darāms, tagad, kad viņi sāka tuvoties savam ceļa mērķim. Viņi atgriezās atpakaļ uz tukšā kuģa, lai netraucēti varētu sarunāties, kur viņus neviens nedzirdēja. Tur viņi sēdēja vakara klusumā, spārēm pa ūdens virsu lidinoties un upei bulkšot kuģim apkārt.

— Nu ir tā,— viņš teica, —ka ir vajadzīgs gudrs padoms, ja laimīgi gribam novest galā, ko esam iesākuši. Par mantu nekā nezina neviens, izņemot mani un jūs, un arī abus zēnus, kuri prot klusēt. Viss, kas vīriem ir teikts, ir tas, ka braucam uz Kījevu pēc kāda mana mantojuma; pat Spūvam es nekā vairāk neesmu teicis. Bet nu mums viņiem visiem drīz būs jāsaka, ka gribam doties līdz krācēm un ka mantojums gul paslēpts tur. Bet, ja viņiem to teiksim, tad

arī visa Kijeva to dabūs zināt īsu brīdi pēc tam, kad būsim nonākuši tur. Jo vīri, kas dzer labā ostā, par tādu lietu neklusē ilgāk kā līdz trešajai kannai, pat ne tādā gadījumā, ja mutes palaidējam draud nāve. Bet ja mūsu nodoms kļūs zināms lielkņazam un viņa vīriem, tad mums nelaime ir uz kakla; jo tad atradīsies daudz tādu, kas ar mums gribēs dalīties zeltā un sidrabā, vai vislabāk mūs nogalināt, lai viss paliktu pašiem. Pie visa tā klāt vēl nāk šie patsinaki, kuri uzglūn pie ūdenskritumiem.

Ūlofs un Tūke piekrita, ka še tiešām esot ko domāt. Tūke gribēja zināt, cik tālu esot no Kijevas līdz krācēm, un vai esot dabūjama pārtika ceļā uz turieni.

— No Kijevas līdz krācēm būs krietnas deviņas dienas ceļa, — teica Ūlofs, — bet tas Spūvam būs labāk zināms nekā man. Toreiz, kad es tur braucu, iemainījām pārtiku no ganiem krastmalā, kā arī paņēmām krietni daudz kādā bagātā severjaņu ciemā. Bet tagad nemiera laikā tas var būt citādi.

— Nebūtu gudri iebraukt Kijevā, vīriem nezinot, kāds ir mūsu patiesais nodoms, — Tūke teica. —Tur daudz kas izrādīsies tik pievilcīgs, ka daļa no vīriem varbūt liegsies pavadīt mūs tālāk, ja nekad cita ceļa mērķa nebūsim minējuši kā tikai Kijevu.

— Tas ļaunākais ir, ka lielkņazs tūliņ gribēs salīgt sev daudzus no mūsu vīriem vai vislabāk mūs visus, — Ūlofs teica. — Esmu kalpojis lielkņazam Vladimiram un zinu, kā Kijevā ir. Labas algas viņš aizvien ir maksājis, un ja tagad tur ir karš, viņš tagad maksās vēl labāk. Viņam šķiet, ka ziemeļnieku viņa miesassardzē nekad nevar būt par daudz; tos viņš uzskata par tiem labākajiem, kā tas jau patiesībā arī ir, un tos ļoti mīl, no tā laika, kad zviedri viņa jaunības dienās palīdzēja viņam iegūt valdnieka sēdekli. Un no paša sākta gala jau viņš pats ir zviedru cilts. Viņam ir dažādi lī-

dzekļi, kā pamudināt ziemeļniekus palikt Kijevā, ja viņus arī tūliņ nepievelk viņa zelts.

Galvu palocījis, Odze domīgi sēdēja, noraudzīdamies ūdenī.

— Daudz kas ir pret to, ka viesojamies pie lielkņaza Vladimira, — viņš teica. — Un tomēr viņa slava ir tik liela un gudrība tā izdaudzināta, ka negribētos braukt garām viņa pilsētai, viņa neredzējušiem. Ļoti var būt, ka viņš ir pašam karalim Haraldam līdzīgs. Stāsta, ka tagad vecuma dienās viņu uzskatot par svētu, kaut gan tas viņam prasījis ilgu laiku, lai viņš līdz tam tiktu. Bet vispirms mums ir jādomā par to, kas tas svarīgākais. Mūsu uzdevums ir atrast mantu. Un, kad būsim to atraduši, mūs gaida vēl kāds uzdevums, tas ir, to neaizskartu pārvest mājās. Un nu man šķiet, ka mēs visi domājam to pašu, ka gudrākais ir taisnā ceļā braukt līdz krācēm.

— Tā ir,— Tūke teica.—Gluži labi būtu tomēr dzirdēt arī Spūva padomu. Viņš zina ceļu labāk par mums visiem, un varbūt viņš arī par šiem patsinakiem zina vairāk nekā mēs.

Pārējie piekrizdami palocīja galvas, un Spūvu atsauca. Odze nu viņam izstāstīja par mantu.

— No sākuma es tev par to nekā nesacīju,— viņš teica, — jo tad es tevis vēl nepazinu. Bet nu es zinu, ka tu esi krietns vīrs visās lietās.

— Tad šis ceļojums ir garāks, nekā man ir bijis zināms,— Spūvs teica, — un arī bīstamāks. Tev alga, kādu prasīju, šķita esam pārāk liela, bet ja es zinātu, ka jābrauc būs līdz krācēm, tā būtu vēl lielāka.

— Tavu algu tev neviens nenovils,— Odze teica. —Par šo braucienu līdz krācēm tu vari pielikt, cik pats atrodi par vajadzīgu. Un nu es tev saku, Tūkem Grogullesonam un Ūlofam Stīrsonam dzirdot, ka tu nepaliksi bez savas mantas

daļas, ja viss ar to izdosies labi. Tu dabūsi pilnu stūrmaņa daļu.

— Tad esmu apmierināts,— Spūvs teica. —Mēs gūti aizvien gribam zināt, kāda ir mūsu daļa.

Arī Spūvs, kad bija apdomājies, deva padomu braukt tūliņ tieši uz krācēm.

— Par pārtiku nav ko bēdāt,— viņš teica. —Tā vairāk uz leju ir lēta; reiz man par vienu platcirvi gadījās dabūt piecas treknas cūkas un kuli griķu. Mums priekšā lejup līdz Kījevai, un tālāk, tagad būs bagāti ciemi, kur varēsim dabūt tik daudz, ka pietiks līdz krācēm un atpakaļ. Tas labākais būtu, ja tu varētu nopirkt, kas mums vajadzīgs, tā kā līdz šim esi darījis, ja tava sidraba pietiktu; ņemt ar varu, lejup braucot, nebūtu gudri.

Odze atbildēja, ka drusku sidraba viņš vēl varot sagrabināt, bet ka lielākā daļa jau esot izgājusi.

-—Tas grūtākais ir ar patsinakiem,— Spūvs turpināja. — Var notikt, ka mums no viņiem būs jāizpērk brīvs ceļš. Bet var arī būt, ka viņi vispār negribēs laist mūs uz priekšu. Būtu labi, ja tu man varētu pateikt, kurā krastā manta atrodas un cik tālu uz leju starp krācēm.

— Tas ir austrumu pusē,— Odze teica, —starp otro un trešo krāci, skaitot no dienvidiem. Bet vietu, izņemot mani, nezinās neviens, kamēr nebūsim tur, kur tā atrodama.

— Tas mums tad būs krietns ceļa gabals no velkamās vietas sākuma, — Spūvs teica. —Vislabāk būtu, ja mēs tur nonāktu nakts laikā. Būtu arī labi, ja mums būtu kāds, kas saprot patsinaku valodu, ja tā iznāktu, ka mēs draudzīgi varētu ar viņiem sarunāties. Bet tur nu nekas nav līdzams.

— Tam tomēr var līdzēt,— Tūke teica. —Mēs paņemsim līdz Fastes rakstvedi līdz krācēm. Pietiks, ja viņš Kijevā nonāks, atpakaļ braucot. Ja mums iznāktu sastapties ar patsinakiem, aizvien atradīsies kāds starp viņiem, kurš sa-

pratīs viņa valodu, ja rakstvedis arī nesaprastu viņu valodu.

Ar to šī apspriešanās beidzās. Nākošā rītā, pirms braukt tālāk, Odze runāja ar vīriem. Viņš teica, ka viņiem jābrau-cot tālāk uz leju pa upi nekā tikai līdz Kījcvai: līdz kādai vietai, kur brāļa viņam novēlētais mantojums guļot paslēpts.

— Tur var iznākt cīņa,— viņš teica. —Un ja tad izrādīsies, ka esat braši vīri, tā ka mantojums nonāks manās rokās, arī uz jūsu daļas tad var iznākt sava tiesa vēl bez prāvās algas, kāda jums jau apsolīta.

Vīriem daudz nekas pret to nebija ko iebilst. Tikai Sūnes dēlus dzirdēja savā starpā runājam, ka tur diviem no viņiem būšot jākrīt un ka viņi labāk vēlētos alu šīs zemes saldā dzēriena vietā, lai varētu kauties ar visu spēku.

Lejāk viņi vairāk vietās izkāpa krastā poļānu bagātajos ciemos. Tur Odze iepirkās ēdamas lietas un dzērienu, tā ka apgādāti viņi bija tikpat labi, kā no mājām aizbraucot. Un kādā vakarā vēlu, kad upi sedza migla, viņi paīrās garām Kījevai, daudz nekā no pilsētas neredzējuši.

Fastes skrīveris kļuva nemierīgs, kad viņi še nepiestājās malā.

— Man ir svarīgs uzdevums pie lielkņaza, kā jums visiem ir zināms, — viņš teica.

— Nolemts ir, ka tev jābrauc līdz mums līdz kritumiem, — Odze teica. —Tu proti labi sarunāties ar visiem cilvēkiem un vari tur mums būt ļoti noderīgs. Še mēs tevi izcelsim malā, kad griezīsimies atpakaļ.

Rakstvedis nu izrādīja lielas bailes. Tomēr, kad Odzēm bija licis apzvērēt pie Svētās Trīsvienības un pie Svētā Kiri-la, ka viņu nepārdos patsinakiem un nespiedīs airēt, viņš atkal norima un teica, lai lielkņazs paciešoties vien.

Nu ciemi krastmalās drīz sāka palikt mazāki un beidzot izzuda pavisam un sākās stepes, kur valdīja patsinaki. No kuģa reizēm varēja redzēt aitu un zirgu barus pie dzirdā-

mām vietām, kur tos uzraudzīja gani zirgos, augstās ādas cepurēs, gariem šķēpiem rokās. Spūvam tā šķita laba zīme, ka ganāmpulkus redzēja tikai kreisajā krastā un nekad labajā. Tas nāk no tā, ka ūdens upē stāv ļoti augstu, viņš teica. Patsinaki tādēļ nevarot pārvest savus ganāmpulkus otrā krastā, jo tad braslos nāktos zaudēt daudz lopu. Nu kuģis aizvien pieturēja pie drošā krasta, tomēr arī tur aizvien pie nometnēm tika izlikta laba sardze uzbrukuma gadījumam.

Kad bija atlikušas vairs tikai trīs dienas līdz krācēm, viņi kļuva aizvien uzmanīgāki un īrās tikai nakts laikā. Pa dienu kuģi turēja apslēptu augstajās niedrās pie labā krasta. Pēdējā dienā viņi savā paslēptuvē varēja dzirdēt ūdens šalkšanu, un kad bija iestājusies tumsa, pārīrās kreisajā pusē, kur sākās velkamā vieta.

Tūkem ar divdesmit vīriem bija kritis palikt uz kuģa. Viņiem vajadzēja aizirties atkal ārā uz upes, izmest enkuru un tur palikt pa nakti, līdz krastā dzirdēs pazīstamas balsis viņus saucam. Tūke negribēja palikt uz kuģa sēdām, bet viņam vajadzēja padoties, kad tā bija izšķīrusi loze. Melngalvi Odze vislabāk būtu gribējis atstāt pie viņa, bet tur viņš savu gribu nevarēja dabūt cauri.

Odze un Ūlofs Vasarasputns ar pārējiem no bara nu devās uz priekšu pa velkamajām pēdām, ar Spūvu kā ceļa rādītāju. Visi vīri bija apbruņojušies ar zobeniem un lokiem. Spūvs, kurš vairāk reižu bija gājis pa šo ceļu, teica, ka, no ziemeļiem ejot, viņiem esot jātiekot aiz sestās krāces. Tas prasīšot trīs stundas veicīga gājiena, tā ka viņi tikko varēšot pagūt atgriezties līdz rītausmai, ja mantas izcelšana paņemšot daudz laika. Viņi veda līdz pirmajā velkamajā vietā taisīto ķerru, ar ko pārvest mantu, un arī rakstvedi, kaut gan viņam tas nemaz nepatika. Gājienu iesākot, nakts bija tumša, bet mēnesim drīz vajadzēja uzlēkt un, neskatoties uz

visu savu nemieru, Odze par to bija priecīgs, jo baidījās, ka citādi nevarēs saskatīt zīmes mantas atrašanās vietā.

Bet kad uzlēca mēness, tas viņiem tūliņ sagādāja rūpes; jo pirmais, ko tas apspīdēja, bija jātnieks smailā cepurē un garos svārkos, kurš mierīgi stāvēja uz pakalna iešķērsu viņiem priekšā. Viņi tūliņ apstājās un klusu palika uz vietas. Ieplakā, kur viņi atradās, vēl bija tumšs; bet, kā likās, tad jātnieks vērīgi lūkojās uz viņu pusi, it kā soļu trokšņa vai ķerras čīkstēšanas biedināts.

Viens no Sūnes dēliem piedūra Odzēm ar savu loku.

— Līdz turienei ir tālu, un mēness gaisma ir viltīga, lai tanī varētu šaut. Bet mums šķiet, ka mēs tomēr varētu viņu tā iezīmēt, ka viņš paliktu tur, kur viņš ir, ja tu tā vēlies.

Odze vilcinājās vienu acumirkli, bet tad par atbildi nomurmināja, ka no savas puses naidīgo rīcību neiesāks.

Jātnieks uz pakalna iesvilpās, kas izklausījās pēc ķīvītes kliedziena, pēc kam parādījās vēl viens jātnieks, kurš nostājās pirmajam līdzās. Pirmais jātnieks, roku izstiepis, teica kaut ko, pēc kam abi mierīgi sēdēja zirgos. Tad viņi pēkšņi apgrieza zirgus un aizjāja, no turienes pazuzdami.

— Tie katrā ziņā bija patsinaki,— Odze teica. —Ar mums tagad ir bēdu lietas, jo viņi droši vien mūs redzēja.

— Nu jau mēs tūliņ būsim pie piektās krāces,— Ūlofs teica. — Negribētos griezties atpakaļ, kad jau tik tālu esam tikuši.

— Cīņa ar jātniekiem nav nekāda labā, ja viņi nāk ar pārspēku, — Odze teica.

— Varbt viņi atstās mūs mierā līdz rītam, — Spūvs prātoja, — jo šī mēnesgaisma viņiem tāpat nav laba kā mums.

— Iesim tālāk, — Odze teica.

Viņi steidzās, cik vien ātri iespējams un, kad sestā krāce viņiem bija aiz muguras, Odze sāka vērot apkārtni.

— Kam ir asākas acis, tie lai man nu palīdz, — viņš teica.

— Upē vajag būt klintij ar trim rožu krūmiem, lai gan ziedēt tie jau nu gan neziedēs šinī gada laikā.

— Tur es redzu klinti ar krūmiem,— Melngalvis teica,

— bet vai tie ir rožu krūmi, to neviens nevar zināt.

Viņi nogāja lejā pie ūdens un ieraudzīja vēl trīs klintis ūdenī, bet tās visas likās būt kailas. Un tad Odze atrada reni, kas bija iesprāgusi akmens plāksnē un no kuras plūda ārā ūdens, gluži tā, kā Āre bija teicis.

— Ja nu mēs tagad atrastu kādu uzkalnu, kuru sauc par patsinaku galvaskausu vietu, tad vairs neesam tālu no tā, ko meklējam,— viņš teica.

To atrast neprasīja ilga laika, jo Spūvs norādīja uz kādu augstu pauguru tālāk zemē iekšā.

— Te viņiem esot aprakts kāds virsaitis, tā esmu dzirdējis sakām. Un viņam par godu patsinaki mēdzot uzspraust galvas uz kārtīm, kad viņiem iznākot cīņa še pie krācēm.

— Nu tad pasteigsimies, lai arī mūsējās neatrastos tur,— Odze teica.

Viņš devās uz priekšu gar reni, līdz nonāca līdz vietai, kas atradās tieši starp klinti ar krūmiem un galvaskausu vietu.

— Te tam vajadzētu būt, — viņš teica, —tagad mēs drīz zināsim, vai mūsu ceļojums ir bijis veltīgs.

Visi nu bija ļoti dedzīgi, un ar kādu šķēpu tika izmērots ūdens dziļums.

— Šai zvejai ir vajadzīgi liela auguma vīri, — Odze teica.

— Es še pie klints sienas jūtu sakrautus akmeņus, kā tam arī vajag būt.

Divi brāļi Ūlofa pavadoņos, vārdā Garkātis un Skūle, ha-landieši pēc dzimuma, bija tie garākie vīri visā pulkā. Viņi bija ar mieru brist ūdenī un darīt visu, ko varēs. Ūdens sniedzās viņiem līdz kaklam. Odze lika viņiem tupties zem ūdens un akmeni pakaļ akmenim pārcilāt visus tos, kas bija

sakrauti pie sienas. Kādu laiku viņi cēla ārā lielus akmeņus; darbs viņiem likās grūts, bet atpūtušies viņi atkal no jauna ķērās klāt. Te Skūle teicās sataustījis kaut ko, kas neesot akmens, tikai neesot varējis to izkustināt no vietas.

— Ķeries klāt uzmanīgi, — Odze teica, — bet vispirms atcel nost visus akmeņus.

— Te ir kaut kas, kas nav akmens, — teica Garkātis, celdams ārā kādu smagumu. Tas bija maiss, turklāt tik smags, ka viņam krietni vajadzēja pielikt spēkus, un tieši tad, kad viņam turpat jau būtu izdevies maisu uzcelt uz klints plāksnes sev priekšā, maiss vidū pārplīsa, jo āda, no kā tas bija taisīts, ūdenī bija satrupējusi. No visām pusēm atskanēja baiļu un sāpju kliedzieni, kad sidraba nauda nepārtrauktā straumē plūda ārā un šļakstēdama bira ūdenī. Garkātis mēģināja likt priekšā seju un rokas, un vīri cits pār citu metās glābt, ko varēdami; tomēr daudz no maisa satura paguva izslīdēt.

— Iesākums ir labs, — Odze rūgti teica. —Vai tā tu apejies ar sidrabu? Kas tad paliks man, ja tu tā izturēsies? Bet vismaz mēs nu zinām, ka esam atraduši pareizo vietu, — viņš piebilda mierīgāk, — un ka pirms mums še neviens nav bijis. Bet esi nu uzmanīgāks ar pārējo, halandieti. Vajag būt vēl četriem maisiem.

Visi vīri bargi rāja Garkāti, kurš apvainojās un saskaities gribēja kāpt ārā no ūdens. Viņš tur nekā nevarot darīt, ka maisi esot satrupējuši, viņš teica. Ja viņam pašam būtu bijis tik daudz sidraba, ko glabāt, viņš gan būtu pratis sabērt to labākās kulēs. Tagad lai nu citi ķeroties klāt un lūkojot izdarīt labāk.

Bet kad Odze un Ulofs teica, ka viņš pie notikušā neesot vainīgs, viņš apmierinājās un turpināja zveju.

— Še ir kaut kas cits,— Skūle teica, izceldams savu lomu. — Tas jau ir smagāks kā akmens.

Tā bija maza vara lādīte, gluži zaļa un ļoti smaga. Tā krustu šķērsu bija pārsieta smalkām sarkanām auklām, aizzīmogotām ar alvu.

— Jā, jā, lādes,— Odze teica. —Tās es biju aizmirsis. Tās ir pilnas dažādu sieviešu nieku, bet sidrabs viss ir maisos.

Ar pārējiem maisiem viņiem laimējās labāk; tos dabūja augšā tā, ka nekas netika izšķiests.

Ar katru jaunu atradumu prieks pieauga lielāks, un neviens nedomāja ne par patsinakiem, ne par to, ka laiks aiziet. Pēc abām pēdējām lādēm viņiem bija jāmeklē labu laiku, jo tās bija iegrimušas starp oļiem upes dibenā. Bet beidzot tika atrastas tās, un viss sakrauts ķerrā.

Lielākā daļa nakts nu jau bija pagājusi, un tikko bija uzsākts ceļš atpakaļ, viņus no jauna pārņēma nemiers patsina-ku dēļ.

' — Gaismai austot viņi būs klāt, — Spūvs teica.

— Odzēm ir labāka laime nekā daudziem citiem,— Ūlofs Vasarasputns teica, — un arī es par savu nevaru sūdzēties. Var notikt, ka mums ar patsinakiem nemaz nebūs jāsaduras. Jo nu jau ir pagājis labs laiks, kamēr abi jātnieki mūs redzēja, pēc kam neviena vienīga vairs neesam manījuši. Tas varētu nozīmēt, ka patsinaki mūs tagad gaida lejpus pēdējās krāces, kur beidzas velkamās sliedes; jo viņi nevar zināt, ka iesim tikai pusceļa un tad atpakaļ. Tādēļ viņi mums pakaļ nedzīsies, kamēr nebūs sapratuši savu maldīšanos un, ja viss izdotos labi, mēs varam sasniegt kuģi pirms viņiem.

Viņa prātojums tomēr nepiepildījās, lai gan daudz no tā netrūka; jo īsi pēc gaismas svīšanas, kad bija atlicis vairs tikai mazs gabaliņš līdz kuģim, bija dzirdama smaga zirgu kāju dipoņa un patsinaki nāca kā Ūdina vētra.

Odze tūliņ lika pulkam apstāties un ar uzvilktiem lokiem nostāties ķerrai priekšā. Vīri bija pie labas omas un gatavi kauties par sidrabu, lai patsinaku būtu nezin cik daudz.

— Neviens ķerrai klāt neķersies, kamēr četri vai pieci no mums vēl būs dzīvi, — viņi mierīgi teica.

Bet patsinaku izveicība bija ļoti liela, un cīņa ar viņiem nebija viegla. Viņi nejāja taisni virsū Odzes vīriem, bet dzina zirgus pilnā sparā un, šāviena attālumā garām auļodami, izšāva savas bultas. Tad viņi atkal salasījās kopā un, laiciņu pagaidījuši, tādā pašā kārtā griezās atpakaļ no otras puses. Odzes vīru lielākā daļa bija labi medinieki, kas izveicīgi prata rīkoties ar loku un atbildēja labi. Ik reizes, kad kāds ienaidnieks nogāzās no zirga, sacēlās gaviles. Bet arī patsinaku bultas reizēm sasniedza mērķi, un pēc laiciņa kā Odze, tā Ūlofs domāja, ka ilgi tā tas nevarēja turpināties.

Starp diviem uzbrukumiem viņi piesauca klāt Melngalvi un Ulfu Glādi. Lai gan viņus abus bija saskrambājušas bultas, oma viņiem bija laba; viņi teicās nogāzuši katrs pa vienam ienaidniekam. Tai vietā, kur pulciņš bija apstājies, upes pusē pacēlās klintis. Tā bija laime, jo patsinaki no tās puses tādēļ nevarēja uzbrukt. Odze nu lika zēniem, lai viņi mēģina izkļūt caur klintīm, tā ka viņus neierauga; bet pēc tam lai gar krastu steidzas uz kuģa pusi un pasauc Tūki, lai tas, cik ātri vien iespējams, steidzas palīgā ar visiem vīriem, cik vien viņu ir uz kuģa.

— Tas nu tagad atkarājas no jums, vai viss laimīgi beigsies, — viņš teica. — Jo mums drīz sāks trūkt bultu.

Zēni bija lepni, ka viņiem uzticēts tāds uzdevums, un tūliņ devās projām. Drīz patsinaki tuvojās atkal no jauna, un šai uzbrukumā Ūlofu Vasarasputnu krūtīs ķēra bulta. Izdūrusies cauri bruņu gredzeniem, tā palika iestrēgusi.

— Tā ķēra smagi,— viņš teica Odzēm. —Nu es* vairs nekam nederu.

Viņš grīļojās, bet noturējās kājās un, pie ķerras piegājis, apgulās uz tās, galvu uz viena no sidraba maisiem nolicis.

Nākošajā reizē, patsinakiem tuvojoties, Odzes vīri izšāva

savas pēdējās bultas. Bet līdz ar to bija dzirdama apmierināta murmināšana.

— Nu viss ir kārtībā, — viņi sauca. — Tur krita Fins Sūnesdēls. Bulta ir izdūrusies kaklam cauri, un viņš ir jau miris. Viņa brālis Kolbjerns arī krita nule. Šis ir ceturtais. Nu vairāk neviens nekritīs.

Viņiem bija taisnība; jo nu no tās puses, kur atradās kuģis, atskanēja kara saucieni, kas rādīja, ka Tūke izkāpis krastā. Tas patsinakiem acīm redzot nepatika; jo, kamēr Odzes vīri vēl dedzīgi meklēja izšautās bultas, ko vēl varētu lietot, bija dzirdama pakavu dunoņa, kas noklusa tālumā.

Odze pavēlēja ievainotos ienaidniekus, kas gulēja zemē, nenogalināt.

— Atstājiet, lai viņi gul tur, kur viņi ir,— viņš teica. — Gan viņu piederīgie atgriezīsies pēc viņiem.

Savi ievainotie, kas paši nevarēja paiet, viņiem gulēja uz ķerras. Septiņi gulēja miruši; tos vīri pacēla un nesa līdz, lai viņus godīgi apbedītu, kad tam atliks laika. Nu vajadzēja steidzīgi doties uz kuģi, kamēr patsinaki vēl nebija paspējuši atgriezties.

Fastes rakstvedis bija pazudis, bet kad sāka vilkt ķerru, izrādījās, ka viņš gulēja zem tās. Viņu pamodināja ar šķēpu kātiem un visādi izsmēja. Viņš atrunājās, ka viņam gar šo cīņu neesot nekādas daļas, jo viņš esot nodokļu valdes ierēdnis un nevienam neesot gribējis būt pa kājām, turklāt viņš no gājiena esot bijis noguris. Vīri atzina, ka tas, ka viņš cīņā aizmidzis, liecinot viņam tikai par labu.

Drīz viņi sastapās ar Tūki un viņa vīriem, un prieks abās pusēs bija liels. Tūkem ar ienaidnieku nekāda sadursme nebija iznākusi; kad viņš devies pretim ar kara saucieniem un bultām, viņi tikpat kā tūliņ aizjājuši projām. Vīri domāja, ka laikam arī viņiem bijušas izbeigušās bultas.

Viņi nu bija pienākuši pie kuģa, un Odze apskatījās apkārt.

— Kur tad tev ir zēni?— viņš Tūkem jautāja.

— Zēni? — Tūke atkārtoja. — Tie jau tev bija līdz.

— Aizsūtīju viņus gar krastu, lai sauc tevi palīgā, — Odze pārvērstā balsī atbildēja.

— Kur tad viņi ir palikuši?— Tūke norūpējies teica. — Dzirdēju zirgu kāju dipoņu un redzēju patsinakus atjājam šurp un griežamies atkal atpakaļ, kad piestājos malā, lai dotos palīgā. Bet zēnus es neesmu redzējis.

Bet viens no Tūkes vīriem teica, ka īsi pirms kuģa malā piestāšanās redzējis trīs patsinakus kājām iznākam caur klintīm līdz krastam un kaut ko velkam līdz; tie varējuši būt beigti vīri vai gūstekņi. Viņi aizgājuši atkal atpakaļ pie saviem zirgiem. Pēc tam, tā vīrs teica, viņš vairs par to nedomājis, jo kuģis piestājies un sākusies cīņa.

Odze stāvēja mēms. Noņēmis bruņcepuri, viņš ļāva tai nokrist zemē. Apsēdies uz akmens krastmalā, viņš noraudzījās uz upi. Tā viņš tur nekustīgi sēdēja, un neviens neuzdrošinājās viņu traucēt.

Vīri sačukstēdamies nolūkojās viņā; pat Tūke klusēja, nekāda padoma nezinādams. Spūvs un Fastes rakstvedis uznesa ievainotos uz kuģa.

Beidzot Odze piecēlās. Piegājis pie Tūkes, viņš nosprādzēja savu zobenu Zilmēli. Visi satrūkās, to ieraugot.

— Es iešu pie patsinakiem. Tu gaidi te ar kuģi trīs dienas. Ja Melngalvis atgriezīsies atpakaļ, zobens paliek viņam. Ja neviens neatgriezīsies, tev tas jāpārved mājās Haraldam.

Tūke paņēma zobenu.

— Tas nav labi, — viņš teica.

— Mantu izdali taisnīgi, — Odze teica, — tā, kā tā tiktu izdalīta, kad es pats vēl dzīvotu. Maz laimes tai ir bijis Tosteru par godu.

ASTOTĀ NODAĻA

Kā Odze izpirka Melngalvi un sastapa vecu dratigu.

Odze paņēma Fastes rakstvedi līdz un aizgāja apskatīties kritušos patsinakus. Tur viņi atrada kādu ievainotu jaunu vīru, kuram bulta bija iedūrusies sānos un otra izgājusi celim cauri. Viņš acīm redzot bija pie labas omas, jo sēdēja un grauza gabalu kaltētas gaļas, otrā rokā turēdams garu koka pudeli. Viņa zirgs ganījās viņam līdzās.

Šis vīrs saprata dažu ko no tā, ko rakstvedis teica, un kļuva priecīgs noģidis, ka viņi nav nākuši noņemt viņam galvu. Odze lika rakstvedim teikt, ka viņi līdzēs tikt viņam zirgā un dosies viņam līdz uz viņa ciemu. Kad rakstvedis to vairākkārt bija atkārtojis, patsinaks, galvu palocījis, norādīja uz savu celi. Bulta bija izgājusi tam cauri, no vienas puses uz otru, tā ka tās smaile iekšpusē bija izdūrusies ārā; un pats viņš to izvilkt nebija varējis. Odze nu pārgrieza viņa ādas bikšu staru un, kādu laiciņu bultu grozījis, iedabūja bultas kātu tik tālu iekšā, līdz visa dzelzs smaile otrā pusē iznāca ārā, tā ka to varēja nogriezt un kātu izvilkt ārā. Patsinaks sita knipjus, kamēr Odze ap viņu darījās, un klusiņām svilpoja; bet kad viss bija cauri, viņš pielika savu pudeli pie

(

mutes un to iztukšoja. Otru bultu viņš pats bija izrāvis.

Odze nu izvilka sauju sidraba un iedeva to viņam. Vīra sejā atplaiksnījās prieks, un viņš labprāt pieņēma to.

Tuvumā stāvēja zirgi pie saviem kritušajiem kungiem. Tie nedevās rokās, kad Odze un skrīveris tiem tuvojās; bet kad patsinaks viņus pasauca ar kādu sevišķu skaņu, tie pienāca viņam klāt un ļāvās sagūstīties.

Nu viņi palīdzēja ievainotajam uzsēsties zirgā; savu ievainoto kāju sedliem uzlicis, viņš arī tā jāja labi. Rakstvedis negribēja jāt līdz, bet Odze īsi noteica, ka tā tam jābūt.

— Ja tu pretosies, es tev apgriezīšu kaklu, — viņš teica. — Gūstā pie viņiem būs jāpaliek man, ne jau tev.

Rakstvedis murmināja, ka tā neesot nodokļu valdes ierēdņa darīšana, bet tomēr padevās; un vairāk par to netika runāts.

Tad viņi iejāja stepē, patsinaku valstībā. Odze vēlāk teica, ka tādu tik nelāga zemi ilgi būtu ko meklēt, pie kam varbūt atrast kaut ko līdzīgu nemaz neizdotos. Ne tur redzēja kokus, ne ūdeni, ne dzīvniekus, ne cilvēkus, tikai zāli un tukšu gaisu, kā arī reizēm tādas kā lielas žurkas, kuras nozuda zem velēnām. Divas reizes patsinaks, zirgu apturējis un uz zemi norādīdams, runāja ar rakstvedi, kā mācēdams, pēc kam šis nokāpa no zirga un saplūca lapas, uz kurām patsinaks bija norādījis. Lapas bija platas; patsinaks tās aplika savam celim apkārt, ar loka auklu tās nosiedams. No tām laikam viņa sāpes mazinājās, jo viņš nenoguris jāja tālāk.

Kad saule bija sasniegusi pusi no sava pusdienas augstuma, viņi nonāca patsinaku nometnē, kas atradās kādā ieplakā, pa kuru tecēja upīte. Viņiem ierodoties, suņi un bērni sacēla lielu troksni; nometne bija pilna zirgu un vīru. Patsinaks piejāja klāt ar saviem gūstekņiem un, kad viņam bija palīdzēts nokāpt no zirga, parādīja sidrabu, norādīdams pie tam uz Odzi.

Odze nu lika rakstvedim pateikt, ka grib runāt ar viņu virsaiti. Neviens, kā likās, nesaprata, ko viņš teica, beidzot tomēr pienāca kāds vīrs līkām kājām, kurš viņu saprata un varēja atbildēt viņa valodā.

— Saki tu viņam tā, — Odze teica. — Abus manus dēlus, kuri ir vēl ļoti jauni, jūs esat sagūstījuši pagājušā naktī cīņā pie ūdens krācēm. Es esmu virsaitis un esmu atnācis izpirkt viņus. Esmu bez ieročiem, lai rādītu, ka nāku kā draugs godīgā nolūkā.

Līkkājis, savas garās ūsas domīgi plucinādams, laiciņu sarunājās ar ievainoto vīru, kas viņus bija atvedis šurp. Viņu muldēšana vairāk izklausījās pēc pūces brēcieniem nekā pēc cilvēku valodas, šķita Odzēm, un tomēr viņi, kā varēja redzēt, bez kādām grūtībām saprata viens otru. Daudzi no tiem, kas stāvēja apkārt, plati zobus atņirguši, raudzījās Odzē un, nažus izvilkuši, vilka ar tiem sev šķērsu pār kaklu. Tas viņam bijis tas briesmīgākais brīdis, tā Odze vēlāk teica; jo tas varējis nozīmēt, ka viņi saviem gūstekņiem jau pārgriezuši kaklus. Viņš tomēr cerējis, ka viņi domā tikai darīt to ar viņu pašu. Tās viņam šķitušas tās mazākās rūpes, ja vien izdotos izglābt Melngalvi.

Viņš teica rakstvedim:

— Prasi viņam: vai abi gūstekņi ir vēl dzīvi?

Līkkājis palocīja galvu un pasauca trīs vīrus, kuri pienāca klāt. Tie bija tie, kuriem piederēja gūstekņi.

Odze teica:

— Saki viņiem tā: Es gribu atpirkt gūstekņus, maksājot daudz sidraba. Tie ir mani dēli.

Visi trīs vīri sāka plukšķēt, bet līkkājis nu lika Odzēm un rakstvedim nākt līdz pie virsaišiem. Piegājuši pie trim teltīm, kas bija lielākas nekā citas, viņi vidējā iegāja iekšā.

Trīs veci vīri kažokos, skūtām galvām, sēdēja zemē uz aitādām, kājas krusteniski salikuši, un ēda putru no lielas

māla bļodas. Pie durvīm apstājies, līkkājis meta ar roku Odzēm un rakstvedim, lai viņi izturas klusu. Trīs vecie vīri cienīgi ēda, pūzdami uz karotēm un ar baudu smakšķināda-mi. Kad trauks bija tukšs, viņi aplaizīja karotes un nobāza tās pie sevis; tikai tad viņi izlikās ieraugām ienācējus.

Viens no viņiem pamāja līkkājim. Tas palocījās un sāka runāt, kamēr virsaiši vienaldzīgām sejām sēdēja žagodamies.

Tas, kurš sēdēja vidū, bija mazāks nekā abi pārējie, lielām acīm. Galvu piešķiebis, viņš vērīgi apskatīja Odzi. Līkkājis nu bija izrunājis līdz galam, un iestājās klusums. Mazais iz-ķērca dažus vārdus, un līkkājis, goddevīgi palocījies un rakstvedi pasaucis, izgāja ārā.

Tad mazais virsaitis gausi teica:

— Esi sveicināts, Odze Tostesdēls. Labāk būs, ja neliksimies viens otru pazīstam. Ir jau arī ilgs laiks, kamēr neesam tikušies. Vai vēl ir dzīva karaļa Haralda meita Ilva, kura reiz rotaļājās man pie kājām?

Odze dziļi ievilka elpu. Viņš tūliņ bija pazinis viņu, kad viņš sāka runāt. Tas bija Fclimids, viens no karaļa Haralda ākstiem.

— Viņa ir dzīva un labprāt piemin tevi, — Odze teica,

— un tas ir viņas dēls, kas še tagad atrodas gūstā. Tā tiešām ir tāda sastapšanās, par ko var tikai brīnīties; lai tā nāk par labu mums abiem. Vai tu esi patsinaku virsaitis?

Felimids palocīja galvu.

— Ir jābūt mierā ar to, kas gadās, kad vecums ir atnācis,

— viņš teica. —Bet es negribu sūdzēties.

Viņš nu parunāja ar abiem pārējiem virsaišiem un, uz telts dibenspusi pagriezies, sauca. Kāda sieva ienesa lielu dzēriena kannu, kas gāja no rokas rokā un drīz bija tukša. Sieva piepildīja to no jauna un, kad tā vēlreiz bija iztukšota, abi virsaiši ar pūlēm piecēlās un izgāja ārā.

— Viņi nu gulēs,— Felimids teica Odzēm, kad viņi bija palikuši vieni. — Ar šiem cilvēkiem ir tā, ka viņi ātri apdzeras un tad tūliņ liekas gulēt un gul pus dienas. Tās ir vientiesīgas dvēseles. Bet nu mēs abi ar tevi netraucēti varam pasēdēt. Tu tālu esi jājis un būsi izsalcis.

— Tā ir, kā tu saki,— Odze teica. —Manas rūpes nu ir vieglākas, kamēr esmu saticis tevi; un ir trīs lietas, pēc kurām es ilgojos: atkal redzēt savu dēlu, ēst un dzert.

— Viņu tu dabūsi redzēt, kad būsim izlēmuši izpirkšanas maksu; jo sidrabu viņš tev maksās, lai gan tu esi mans draugs, citādi visa cilts sāktu trakot. Bet nu tu būsi mans viesis.

No jauna viņš izsauca pavēles, un sešas sievas ienāca un sāka likt ēdienu uz segas, ko izklāja uz grīdas.

— Tās ir manas sievas,— Felimids teica. —Tas var likties daudz vecam vīram, bet tāds še ir paradums. Un kaut kas man ir vajadzīgs pret garlaicību un skumjām, kamēr ir miris Ferdiads un vairs nevar notikt uzvedumi.

— Žēl gan tava brāļa,— Odze teica. —Kā viņš mira? Un kā jūs atkļuvāt šurp?

— Ēd nu tagad, bet es stāstīšu; esmu jau paēdis. Alus mums še nav, bet šo te dzērienu mēs taisām no ķēves piena. Pagaršo: nav nemaz peļams.

Tas bija dzidrs dzēriens, saldskābu garšu, par kuru, pēc Odzes domām, diezko labu nevarēja teikt. Bet ka tas bija stiprs, to drīz vien varēja manīt.

Eires meistars nu spieda Odzi ēst no visa, kas bija atrodams, saukdams sievas, lai nes vēl iekšā, pats pa to laiku stāstīdams, kā tas bijis ar viņu un ar brāli.

— Mēs devāmies tālāk pasaulē, kā toreiz šķirdamies tev teicām, un nonācām pie lielkņaza Kījevā. Pie viņa palikām divi gadi, rīkodami uzvedumus visiem par prieku un baudīdami lielu godu; bet tad manījām, ka sākam pieņemties miesā. Tad mēs, baiļu pārņemti, taisījāmies projām, lai gan visi pūlējās mūs atrunāt; jo, pirms beigsies mūsu laiks, gribējām nokļūt pie ķeizara Miklagordā, kā jau no sākuma bijām domājuši. Bet tur mēs nekad nenonācām, jo pie krācēm mūs saņēma ciet patsinaki. Mēs viņiem likāmies par veciem un viņi gribēja mūs nogalināt, lai uzspraustu mūsu galvas uz kārtīm, kā tas ir viņu paradums. Tad sākām rādīt viņiem savas mākslas, no tām vienkāršākajām, līdz viņi nogulās uz vēdera mums visapkārt un pielūdza mūs. Bet mūs atlaist viņi negribēja; un, kad sākām saprast viņu valodu, iecēla mūs par saviem virsaišiem mūsu gudrības un burvju mākslu dēļ. Mēs drīz pie tā pieradām, jo būt par virsaiti ir vieglāk nekā par ākstu. Turklāt jau kādu laiku bijām sākuši manīt, ka beidzot sākam palikt veci. Ir taisnība arķibīska-pam Kormakam Mak Kullenanam, kurš agrākos laikos teicis: Prātīgais, kad sasniedzis piecdesmit gadus, lai vairs nestaigā nesamanīgs no stipra reibuma, kā arī lai netrako aiz mīlestības vēsās pavasara naktīs un nestaigā uz rokām.

Felimids pabaudīja no savas kannas un skumīgi palocīja galvu.

— Tā tas ir,— viņš turpināja, —un to, lūk, mans brālis Ferdiads bija aizmirsis toreiz, kad viena no viņa sievām bija dzemdējusi vīriešu dzimuma dvīnīšus. Toreiz viņš stipri dzēra šo raudzēto ķēves pienu un dejoja uz rokām visu ļaužu priekšā, tāpat kā jūdu ķēniņš Dieva priekšā; tā dejodams, viņš nogāzās un palika guļam un, kad viņu piecēlām, viņš bija miris. Es daudz pēc viņa sēroju un sēroju vēl aizvien; tomēr cita nevar teikt, kā tikai to, ka tā bija laba nāve ākstu meistaram. Un no tā laika es mierīgi dzīvoju pie šiem patsinakiem. Viņi ir kā bērni un ļoti mani cienī. Reti kad viņi dara man pretim, izņemot, ja dodas galvu medībās. Tas viņiem ir vecs paradums, no kura viņi nevar atstāties. Nu es gribu dzirdēt par tevi un tavām lietām.

Odze nu izstāstīja viņam visu, ko viņš gribēja zināt. Bet nonācis pie mantas, kas bija bijusi paslēpta pie krācēm, viņš apdomājās un teica tikai, ka tā pastāvot no trim maisiem ar sidrabu, jo negribēja zaudēt vairāk kā nepieciešams, kad nonāks līdz Melngalvja un Ulfa izpirkšanai. Beidzot viņš izstāstīja par cīņu, pēc kam Felimids teica:

— Tā ir laime, ka tavs dēls un tavs audžu dēls ir saņemti dzīvi, kas ir noticis viņu jaunības dēļ. Tie, kas viņus sagūstījuši, ir cerējuši pārdot viņus par dārgu naudu arabiem vai bizanticšiem. Tādēļ sagatavojies uz to, ka tev par viņiem būs dārgi jāmaksā. Laime, ka tavās rokās ir tāda manta.

— Es maksāšu, cik tu atradīsi par vajadzīgu, — Odze teica, —un tā tam arī ir jābūt, ka karaļa Haralda meitas dēls maksās dārgi.

— Neesmu viņa vēl redzējis, — Felimids teica, — jo savu vīru laupīšanas gājienos neiejaucos kā vien tad, kad tas nepieciešams. Viņi aizvien gūsta vīrus un laupījumu pie krācēm. Bet nu būtu laiks šo lietu izlemt.

Viņi izgāja no telts, un Felimids izsauca pavēles. Abi pārējie virsaiši tika pamodināti un iznāca ārā. Kad Felimids kopā ar viņiem un ar Odzi bija apsēdušies nokalnē, visa nometne saskrēja viņiem apkārt un nostājās ap viņiem aplī. Nu abus gūstekņus atveda vīri, kas viņus bija sagūstījuši. Abi bija bāli, un Melngalvim matos bija asinis. Ieraugot Odzi, sejās viņiem atspīdēja prieks; un pirmais, ko Melngalvis teica, bija:

— Kur tev zobens?

— Atnācu bez ieročiem, lai panāktu jūsu atbrīvošanu,— Odze teica. — Tā bija mana vaina, ka tikāt sagūstīti.

— Viņi uzbruka mums no muguras starp klintīm, — Melngalvis drūmi teica, — un mēs nekā nevarējām darīt.

— Viņi sita mums pa galvu, — Ulfs Glāde teica, — un pēc tam mēs vairāk nekā nesamanījām, kā tikai, kad jau saistīti atjēdzāmies uz zirga muguras.

Tad Felimids runāja ar abiem pārējiem virsaišiem un ar vīriem, kas gūstekņus bija saņēmuši, un sākās ilga apspriešanās par izpirkuma summu, kāda būtu maksājama.

— Pie mums paradums ir tāds, — viņš teica, — ka visiem, kas cīņā ņēmuši dalību, pienākas sava daļa no izpirkšanas naudas, bet tiem, kas gūstekņus saņēmuši, divkārša. Teicu viņiem, ka Melngalvis ir tavs dēls un ka tu esi virsaitis savos ļaudīs; bet ka viņš ir liela karaļa meitasdēls, to es noklusēju, jo citādi summa iznāktu par daudz liela.

Beidzot tika nolemts, ka viņi nākošā dienā jās uz kuģi un ka par Ulfu Glādi jāmaksā tik daudz sidraba, cik iet četrās smailajās patsinaku cepurēs. Bet Melngalvis izpērkams ar tik daudz sidraba, cik viņš pats sver.

Odzēm izpirkšanas nauda šķita ļoti liela. Bet, kad viņš iedomājās, kā bija juties šorīt, dabūjis zināt, ka Melngalvis sagūstīts, viņam tomēr bija jāatzīst, ka viss bija izgājis labāk, nekā viņš bija cerējis.

— Viņš nav smags, — Felimids mierinādams teica. — Ļaunāk būtu, ja svērtu tevi pašu. Un dēls ir vairāk vērts nekā sidrabs. Es redzu no viņa, ka viņš ir Ilvas dēls. Man bēdas, ka man pašam nav neviena dēla. Viens gan man bija, bet tas nomira vēl zīdainī, un nu man ir tikai meitas. Fer-diada dēli būs virsaiši pēc manis.

Vēlāk dienā nometnēs atgriezās patsinaki, kuri bija bijuši pie krācēm pārvest savus ievainotos. Savus miroņus viņi bija atstājuši guļam, jo to dēļ uzņemties grūtības nebija patsinaku paradums, izņemot, ja miris bija kāds liels virsaitis. Bet viņi bija neapmierināti, ka Odzes vīri bija aizgādājuši projām savus kritušos, un tā viņiem bija zudušas šo galvas. Viņiem šķita, ka būtu tikai taisnīgi, ja Odze viņiem atlīdzinātu arī šo zaudējumu.

Felimids, kuram šī prasība šķita nepamatota, nikni saklie-548

dza uz viņiem; bet, kad viņi ietiepās, viņš teica Odzēm, ka nebūtu labi cieši uzstāties pret viņiem, jo viņu dzīšanās pēc galvām esot trakums, pret kuru neko nevarot iesākt.

Odze saīga, un viņam šķita, ka patsinaki grib viņu aplaupīt līdz ādai. Bet, būdams viņu varā, viņš lāga nevarēja viņiem pretoties. Tomēr viņam bija sāpīgi iedomāties, ka viņa sidraba maisi kļūs stipri vieglāki pēc prāvās izpirkšanas summas par zēniem un pēc visa tā, kas nāks uz viņa paša vīru daļas. Tomēr, brīdi padomājis, viņš atrada padomu.

— Izpirkšu savu vīru galvas, ja tu man dod tādu padomu, — viņš teica Fclimidam, — un turklāt tā, ka jūs iegūsit vairāk nekā būtu varējuši gaidīt. Kad vedām mantu, mums bija ļoti jāstcidzas, jo baidījāmies, ka mums uzbruks pārspēks. Pie tam viens no maisiem pārplīsa un lielākā daļa no tā satura — skaista sidraba nauda — sabira ūdenī. Steigas dēļ mums nebija iespējams savākt visu šo naudu. Tādēļ kāda trešdaļa mantas vēl aizvien gul turpat, kur gulējusi. Ja nu tavi vīri nebaidās no ūdens, viņi tur var iegūt lielu bagātību.

Viņš nu aprakstīja vietu un kā to viegli varēja pazīt no akmeņiem, kas gulēja uz akmens plaknēm. Felimids pārtulkoja, ko viņš bija teicis; un, pirms vēl viņš bija beidzis, jaunie vīri devās pie zirgiem, lai pirmie stātos pie sidraba zvejas.

Pēc tam Felimids rīkoja svētkus, teikdams, ka viņiem abiem ar Odzi kopā jālīgsmojoties, vecus laikus pieminot. Viņš daudz runāja par karali Haraldu un par savu brāli, atcerēdamies arī to reizi, kad viņi bija viesojušies pie Odzes un palīdzējuši brālim Vilibaldam atgriezt pagānus.

— Bet Eires meistari nu ir beiguši savas mākslas, — viņš teica, —un nekādu labu uzvedumu vairs nav. Mēs abi bijām pēdējie no O’ Flanna dzimtas, kas karaļiem rādījusi savas nerra mākslas jau no karaļa Konchobara Mak Nesas dienām. Es še Vientulībā esmu mēģinājis iemācīt jaunatnei kaut ko no savas mākslas, bet man nav laimējies. Zēni galīgi nav derīgi, un kad ņēmu meitenes, mēģinādams iemācīt viņām dejot tādā veidā, kā to prot ākstu meistari, arī viņām nebija pietiekami saprašanas piesavināties šo mākslu, lai gan es visādi centos rādīt viņām, kā tas darāms. Tomēr, tiesa gan, gluži tik neveiklas kā zēni šai ciltī viņas nebija; un bija viena, kura tika tik tālu, ka diezgan ciešami varēja dejot uz rokām, pati pie tam uz stabules pūzdama pavadījumu savai dejai. Bet arī ne vairāk; un ne viņas stabulēšana, ne kāju mētāšana nekļuva tādas, kā tām vajadzētu būt.

Viņš nospļāvās sev priekšā un nogrozīja galvu.

— No tā viņa kļuva tik augstprātīga, lai gan bija tikai mācekle, kas pavisam maz ko zināja, ka man apnika uz viņu skatīties, un es atdāvināju viņu Gzakam. Par šo Gzaku tu droši vien būsi dzirdējis runājam, jo viņš ir viens no trim visvarenākajiem vīriem pasaulē. Viņš ir visu patsinaku augstākais virsaitis un pa lielākajai daļai gana savus lopus lejā Krimā. Viņš bija ļoti priecīgs par meiteni, jo ir vientiesīga dvēsele un daudz neko tādās lietās nesaprot. Vēlāk Gzaks viņu atdāvināja ķeizaram Miklagordā, kā pateicību par lielo naudas balvu, ko ķeizars viņam bija atsūtījis. Miklagordā laikam stāv bēdīgi ar deju un ākstu mākslas uzvedumiem, jo tur viņa dejojusi ķeizaram un viņa galmam, iegūdama lielu slavu, līdz gadu vēlāk mirusi no lielas lepnības. Un nu man tādēļ ir rūpes, jo ziemu man no Gzaka pienāca ziņa, ka viņš grib divas tādas pašas jaunas dejotājas, lai atkal varētu iepriecināt ķeizaru. Ar tām es nu tagad noņemos. Viņas mani ļoti sarūgtina ar savu vientiesību un neveiklību, lai gan izraudzījos viņas ar lielu rūpību. Tev, Odze, no viņām nekā nebūs ko redzēt, jo tu esi redzējis mani un manu brāli. Bet viņas jau var parādīties, ja tu tā vēlies, un varbūt taviem zēniem patiks viņas redzēt.

Odze neatsacījās, un Felimids izsauca pavēles, kuras sacēla skaļas gaviles.

— Visa cilts ir lepna uz viņām, — Felimids teica, — un viņu mātes ik rīta mazgā viņas saldā pienā, lai viņām būtu gaiša āda. Bet viņas nekad neiemācīsies dejot tā kā nākas, lai kā arī es nopūlos.

Nu uz brīvā laukuma virsaišiem priekšā tika izklātas segas un ieradās vīri ar lāpām. Tad, visai ciltij murminot, priekšā iznāca dejotājas, glīti noaugušas meitenes no izskata tā ap trīspadsmit, četrpadsmit gadu vecas. Uz melnajiem matiem viņām bija sarkanas micītes un uz krūtīm zaļu stikla zīļu rotas; ģērbušās viņas bija platās biksēs no dzeltena sēru zemes zīda, kas bija sasietas ap potītēm.

— Ir jau tik sen, kamēr pēdējo reiz redzēju dejotājas, — Odze teica, — tas bija toreiz, kad kalpoju savam kungam Almansuram. Bet to gan es varētu teikt, ka glītākas par šīm es vēl nekad neesmu redzējis.

— Nav no svara izskats, bet māksla,— Felimids teica. — Apģērbu viņām es pats izdomāju, un tas varbūt ir uzslavas vērts.

Dejotājām nāca līdz divi zēni tai pašā vecumā, kuri, ap-tupušies, sāka pūst stabuli; un abas meitenes lāpu gaismā nu grozījās stabuļu taktī, gan ātri palēkdamās, gan krūtis izliekdamas, gan kāpdamās atpakaļ, gan uz vienas kājas apkārt griezdamās, tā ka, izņemot Fclimidu, visi sēdēja ļoti apmierināti. Kad viņas bija beigušas, viņām uzgavilēja, un viņas izskatījās priecīgas, redzēdamas, ka arī svešiniekiem patika viņu deja. Tad viņas nedroši paskatījās uz Felimidu. Vienaldzīgi viņām pamājis, viņš griezās pie Odzes.

— Šoreiz nekā nesaku, — viņš teica, — jo viņas tikai kļūtu bēdīgas, un visa cilts līdz ar viņām. Un šovakar jau viņas dara visu, ko spēj, kad svešinieki noraugās uz viņām. Visvairāk rūpju man dara stabulnieki, jo tie ir vēl nederīgāki par meitenēm, kaut gan tie ir chazāru vergi, kuriem daudz ir bijis jāvingrinās. Bet tā ir tikai tukša runāšana.

Nu meitenes iesāka jaunu deju; bet pēc īsa brīža Felimids ierēcās no dusmām, tā ka viss apstājās.

— Laime, ka mans brālis Ferdiads to nedzird, — viņš Odzēm teica. — Viņš bija jūtīgāks nekā es.

Viņš kaut ko uzsauca stabulniekam, un viens no viņiem piegāja un iedeva viņam savu stabuli.

Stabules skaņās radās kāda burvība, kad Felimids pats sāka pūst. Bija tā, it kā viņš pūstu prieku un laimi, jautrību un smieklus, sievu daiļumu un zobenu zibšņus, rīta blāzmas sārtumu uz ūdens un vēju pavasarīgā laukā. Melngalvis un Ulfs sēdēja, šurp un turp šūpodamies; izskats viņiem bija tāds, it kā viņiem grūti nāktos nosēdēt. Abi virsaiši Felimi-dam līdzās, laimīgi galvas klanīdami, ielaidās miegā; patsi-naki mīņājās un dauzīja rokas, smējās un raudāja; un dejotājas griezās apkārt kā virpuļojošas dūnas Felimida stabules pūsmā.

Atņēmis stabuli no mutes, viņš apmierināts kustināja savas lielās ausis.

— Tas jau gāja puslīdz labi, — viņš teica.

— Manuprāt nav vairs otra tāda meistara kā tu, — Odze teica, — un nav nekāds brīnums, ka šie vīri tevi pielūdza, kad tu tikko ieradies pie viņiem. Bet to nu gan neviens nevarēs saprast, kā tu no tās stabules vari dabūt tādas skaņas.

— Labums ir jau pašā stabules kokā, kad tā pareizi ir uztaisīta, — Felimids teica, — un tas parādās, ja stabuli pūš kāds, kam tāds pats labums ir dvēselē un turklāt netrūkst pacietības izdabūt to ārā no stabules paslēptuvēm. Bet tāda dvēsele nevar būt no koka.

Fastes rakstvedis pienāca un, Felimida priekšā ceļos nokritis, lūdza iedot viņam stabuli. Pār vaigiem viņam ritēja asaras.

— Ko tu ar to darīsi? — Felimids jautāja. — Vai tu proti pūst stabuli?

— Nē,— rakstvedis teica. —Esmu nodokļu valdes ierēdnis. Bet es iemācīšos. Gribu palikt pie tevis un pūst stabuli.

Felimids pasniedza viņam stabuli. Pielicis to pie mutes, viņš sāka pūst. Reizēm viņam izdevās izdabūt kādu pīkstienu, bet pa lielākajai daļai nenāca ārā nekas; un patsinaki locīdamies smējās par viņa pūlēm. Bet viņš neatlaidās, bāls, ar stingām acīm; un Felimids nopietni noraudzījās viņā.

— Vai tu ko redzi?— Felimids jautāja.

Rakstvedis nopūzdamies atdeva stabuli.

— Redzu to, ko tu pūti, — viņš teica.

Felimids palocīja galvu.

— Tu vari palikt,— viņš teica. —Es tevi mācīšu. Tu būsi jau tik tālu, ka varēsi pūst ķeizaram, kad būšu apmācījis šīs meitenes. Stabuli tu vari paturēt.

Ar to nobeidzās šis vakars; un nākošajā rītā Felimids un viņa viesi jāja uz kuģi, liela patsinaku bara pavadīti. Bet pirms doties ceļā, Felimids izdalīja atvadu dāvanas. Odze, Melngalvis un Ulfs dabūja katrs savu nazi ar zelta izrotājumiem spalā un mākslīgu sudraba maksti; bet ko Ilvai aizvest viņš viņiem iedeva baķi sēru zīda. Viņi Felimidam par to pateicās, nelaimīgi, ka viņiem nav nekā skaista, ko dot viņam drauga dāvanai.

— Ir maz tādu lietu, kas man dara prieku, — Felimids teica, — un zelts un sidrabs pie tām nepieder. Tādēļ zaudējums nav liels, jo jūsu draudzība man ir tā vai tā. Tomēr kaut kas būtu, ko es pie gadījuma vēlētos saņemt pretim. Vai tev, Odze, vēl aizvien ir tavi lielie suņi?

Odze teica, ka tiem aizvien vēl labi klājoties pie viņa un ka to bijis četrpadsmit, viņam no mājas aizbraucot.

— Tu nu, Melngalvi, drīz vien būsi pieaudzis karavīrs,— Felimids teica, — laikam jau tu dosies tālos braucienos, kad esi iesācis tik agri. Varbūt tu brauksi uz Kījevu, varbūt uz Miklagordu. Un ja nu tas tā notiktu, tad atved man divus

vai trīs no šiem lielajiem suņiem. Tā patiesi būtu īsta drauga dāvana, labāka par visām; jo tie nāk no Eires, tāpat kā es.

Melngalvis solījās to izdarīt, ja viņam uz šo pusi iznākšot braukšana; pēc tam viņi atstāja nometni. Fastes rakstvedis māja viņiem ar galvu, kad viņi jāja viņam garām; bet viņam patlaban bija svarīgākas lietas, ar ko nodarboties: viņš sēdēja pie chazāru vergiem un cītīgi vingrinājās stabules pūšanā. Kā Melngalvis, tā Ulfs labprāt būtu ilgāk uzkavējušies pie patsinakiem papriecāties par deju un citiem pajautrināju-miem. Bet Odze gribēja pēc iespējas ātrāk atgriezties uz kuģa pie saviem vīriem; turklāt, tā viņš teica, viņš jūtoties puskails un saīdzis, ja viņam Zilmēļa neesot pie sāniem.

Kad viņi tuvojās upei, patsinaki apstājās gabalu no krasta, lai neizceltos ķilda ar Odzes vīriem; un ne gūstekņu īpašnieki, ne citi negribēja atlaist Melngalvi un Ulifu, kamēr izpirkšanas nauda nebūs samaksāta. Odze viens pats nu gāja uz kuģa pusi. Viņu ieraudzījuši, vīri priecīgi sāka saukt un īrās uz krastu. Tūke pasniedza viņam zobenu un gribēja zināt, kā viņam bija izgājis. Odze izstāstīja par Felimidu un viņa draudzību un kā viss bija norunāts, kā arī par Melngalvja un Ulfa izpirkšanas naudu.

Tūke priecīgi smējās.

— Arī mēs nevaram sūdzēties par savu laimi, — viņš teica, — un, kā rādās, izšķiest sidrabu, lai izpirktu zēnus, tev nebūs vajadzīgs. Deviņi patsinaki ir mūsu rokās; to izpirkumam pietiek; viņi saistīti gul uz kuģa.

Viņš stāstīja, kā Spūvs, Garkātis un daudzi citi nevarējuši rimties, domājot par visu to sidrabu, kas sabiris ūdenī.

— Viņi tikmēr bāzās man virsū un lūdzās, līdz padevos, — viņš teica. — Un Spūvs ar divdesmit vīriem devās turp gar labo krastu, kur nekādas briesmas nevarēja draudēt. Starp divām krācēm viņi pārkļuvuši pāri upei kādā vietā, kur viņiem nevajadzējis gandrīz ne peldēt, un nokrēslā viņi uzmanīgi tuvojušies vietai, kur manta bija gulējusi. Viņi iz-dzirduši priecīgus saucienus un ieraudzījuši zirgus turpat ganāmies; viņi pārsteiguši patsinakus, kuri patlaban zvejojuši ārā sidrabu. Visi viņi sagūstīti bez kādām grūtībām, jo bijuši bez ieročiem un sagrābti, iekām paguvuši izkāpt no ūdens. Tur tad vīri dabūjuši arī daudz sidraba, ko patsinaki bijuši izzvejojuši. Un uz kuģa mēs patlaban gudrojām atsvabināt vienu no gūstekņiem un sūtīt viņu pie viņa ciltsbrāļiem, lai atbrīvotu tevi un zēnus.

Odze teica, ka šīs jaunās ziņas tiešām esot labas, kaut patsinakiem varbūt tā nelikšoties. Viņš nu brīdi stāvēja pārdomādams.

— Es neprasīšu izpirkuma par šiem gūstekņiem, — viņš teica. — Bet viņus neatlaidīsim, kamēr zēni nebūs brīvi.

— Tu esi liels virsaitis,— Tūke teica, —un tādi ir arī tavi darbi. Bet šie vīri tavas devības nav vērti. Viņi pirmie meklēja ķildu ar mums, ne mēs ar viņiem.

— Tu nepazīsti Felimida,— Odze teica. —Viņš ir to vērts, ka viņam pasniedz dāvanu. Un šai lietā būs tā, kā es pats to gribu.

Viņi abi ar Tūki nu paņēma vienu maisu sidraba un par abiem aiznesa to pie patsinakiem, kuri gaidīja. Tie skraidīja cits caur citu, mērodami cepures, lai atrastu to, kurā vairāk ieiet. Bet Fclimids par to sadusmojās un, noņēmis pats savu cepuri, pavēlēja, ka sidrabs iemērojams tanī, pie kā arī palika.

Tika aizsūtīti vīri pēc bomjiem, kas gulēja velkamās vietas sākumā; tie atgriezās ar kārti. To pārlika pār akmeni un novietoja tā, ka tā atradās līdzsvarā; tad Melngalvis uzsēdās tās vienā galā. Otrā galā patsinaki uzkāra sedlu kules, kurās Tūke bēra sidrabu no maisa, līdz Melngalvis pacēlās gaisā. Visi patsinaki, tā Felimids teica, atzīstot, ka svēršana esot gluži tāda, kā virsaitim pienākoties; jo, ja Melngalvis izģērbtos kails, tiktu ietaupīts sidrabs, pie kam nekādus iebildumus viņi nevarētu celt.

Kad tas bija padarīts, Tūke ar atlikušo sidrabu atgriezās uz kuģa, un Odze teica Felimidam:

— Mani ir pavadījusi laime šai braucienā, jo, starp citu, esmu saticis arī tevi. Tu devi mums drauga dāvanas, kad jājām projām no tavas nometnes; un nu man ir kaut kas, ko dot tev pretim. Še tas būs.

Tūke bija licis atsvabināt gūstekņus, kuros Felimids un viņa vīri izbrīnījušies noraudzījās.

— Tie ir tie, kas aizjāja sidrabu zvejot,— Odze teica. — Mani vīri, kuri tai pašā nolūkā bija devušies turp, viņus sagūstīja. Un nu es tev atdodu viņus bez izpirkuma, kaut arī daudziem tāds darbs var likties vientiesīgs. Bet tā ir, Feli-mid, ka ar tevi es negribu tirgoties.

— Tu esi savas laimes vērts,— Felimids teica.

— Ar lielajiem suņiem tomēr paliks tā, kā mēs ar tevi norunājām, — Melngalvis teica. — Es tos atvedīšu, kad braukšu uz šejieni. Uz to varbūt nemaz tik ilgi nebūs jāgaida, jo es jau tagad jūtos pieaudzis, pēc tam kad ar sidrabu esmu atsvērts.

— Kaut tev būtu pienā mazgājušās dejotājas, kad atkal atbrauksim, un turklāt tikpat skaistas, kā nupat redzējām, — Ulfs Glāde teica.

Felimids pakasījās aiz auss.

— Tev tā šķiet, ka tam jau vecais vislabāk der, — viņš teica, — turēt gatavas dejotājas, kad jūs nāksit. Bet es ar nodomu izvēlēšos pašas neglītākās un likšu, lai tās mazgā vircā; jo citādi iedomīgiem jaunekļiem var ienākt prātā, ka būtu labi nozagt tās vecajam Felimidam, pēc tam kad tam bijis tik daudz grūtību ar viņām.

Viņi atvadījās no vecā ākstu meistara un viņa patsina-kiem un, aizgājuši atpakaļ uz kuģi, sagatavojās mājās brau-sienam. Ievainotajiem klājās labi, un pat Ūlofs Vasarasputns, kurš bija vissmagāk ķerts, bija pie labas omas. Vīri labprāt sēdās pie airiem, kaut arī priekšā stāvēja ilga iršanās pret straumi. Sūnes septiņi dēli bija mundrāki par visiem, lai gan klājā viņiem bija divi brāļi, aprokami kopā ar citiem pirmajā piestāšanās vietā. Tūkem likās, ka viss ceļojums līdz šejienei tiešām ir bijis savāds, jo visā šai garajā ceļā, kur tik daudz bija iegūts, viņam vēl nebija gadījies izvilkt Sarkan-knābi. Viņš tomēr domāja, ka uz māju braucot tam vairāk būs ko darīt, sargājot tik daudz zelta. Ulfs un Melngalvis ļoti apmierināti sēdēja un stāstīja vīriem, ko visu viņi bija redzējuši pie patsinakiem. Odze vienīgais uz kuģa sēdēja, domās nogrimis.

— Vai nu tu sāc nožēlot, ka esi palaidis gūstekņus bez izpirkuma? — Tūke jautāja.

— Tā tas nav,— Odze atteica. —Bet man ir bijis pārāk daudz laimes. Tādēļ man uzmācas bailes, un es labprāt būtu gribējis zināt, kā tagad ir mājās.

DEVĪTĀ nodaļa

Par mājās atgriešanos un kā Ūlofs Vasaraspntns deva solījumu kļūt kristīgais.

S avus miroņus viņi apraka kādā vietā, kur tie netraucēti varēja atdusēties, un brauca augšup pa lielo upi bez kādiem piedzīvojumiem, vējam un burām labi piepalīdzot. Ūlofam Vasarasputnam ar veseļošanos gāja lēnām uz priekšu; ēstgriba viņam bija vāja un vāts netaisījās sadzīt; un viņi jau runāja viņa dēļ apstāties Kījevā un tur meklēt palīgu ārstēšanā. Bet viņš par to negribēja ne dzirdēt, jo, tikpat sirsnīgi kā Odze, vēlējās drīzāk atgriezties mājās. Vīri labprāt airēja tālāk, jo visi nu jutās bagāti un nevēlējās izšķiest sidrabu pie svešiniekiem.

Kad viņi aizsniedza Bebrupi un airēšana bija grūta, Melngalvis sēdās pie aira tāpat kā citi; viņš teicās tagad piederam pie pieaugušajiem. Viņam bija grūti, bet lai gan viņam no airēšanas rokas izberzās cauras, viņš tomēr neatlaidās ātrāk, kamēr nebija pienākusi viņa kārta tikt nomainītam. Par to viņu uzteica Spūvs, kurš to tik viegli vis nemēdza darīt.

Pie velkamās vietas pietiekamā skaitā bija dabūjami vērši ciemā, kur viņi bija tos sarunājuši, tā ka pārgājiens pa zemi šoreiz bija vieglāks. Bet, sasnieguši dregoviču ciemu, kur bija bites un lāči, viņi savā vecajā nometnes vietā atpūtās trīs dienas un lika gudrajām ciema sievām apskatīties Ūlofu, kurš no vilkšanas pa sauszemi bija kļuvis slimāks. Tās plēsa viņa vāti, pilinādamas tanī skudru un driģeņu sulu, līdz viņš aiz sāpēm skaļi kliedza. Tā esot laba zīme, vecenes teica: jo vairāk viņš kliedzot, jo labāk tas esot. Viņas iezieda vāti ar bebra taukiem un deva viņam dzert kādu rūgtu dzērienu, kas viņu ļoti iestiprināja. No ciema viņas nu atnesa lielus klēpjus svaiga siena un atveda divas brangas jaunas sievas. Vecenes noģērba Ūlofu, nomazgāja viņu bērzu sulās un noguldīja uz lāčādām sienā līdz ar abām jaunajām sievām, siltuma uzturēšanai katru savā pusē; tad viņas deva viņam iedzert vēl vairāk rūgtā dzēriena un apsedza viņus vēršādām. Viņš drīz vien iemiga un nogulēja divas naktis un vienu dienu labā siltumā; un, kad viņš pamodās, abas jaunās sievas sāka saukt, ka viņš sāk atveseļoties. Vecenēm par to tika bagātīgi samaksāts, un arī jaunās sievas saņēma labu atlīdzību, lai gan nopietni liedzās sildīt jebkuru citu.

Ūlofs Vasarasputns pēc tam ātri atveseļojās. Kad viņi sasniedza poločānu pilsētu, viņa vāts bija sadzijusi, un viņš varēja atkal ēst un dzert tāpat kā visi citi. Še virsaiši viesojās atkal pie Fastes un izstāstīja viņam, kur palicis viņa rakstvedis, par ko viņš tomēr daudz neuztraucās.

Šai pilsētā vīri jutās tā kā mājās un, kad trīs dienas bija dzēruši un piekopuši mīlestību, par lielu prieku pilsētas nabadzīgajiem iedzīvotājiem, viņi pilnā mierā brauca lejup pa Daugavu lapu krītamajā laikā un sasniedza jūru pirms sala nakšu iestāšanās.

Vienā rītā netālu no Sāmsalas viņiem tuvojās igauņu laupītāji četros mazos kuģos, kas bija pilni vīru. Spūvs pirmais viņus ieraudzīja izbraucam no miglas un tūliņ vēlēja airētājiem vilkt, cik jaudas. Un kad igauņi taisījās stāties klāt, katros sānos pa vienam kuģim, viņš ar strauju pagriezienu iedragāja vienu no kuģiem, kurš grimdams Irās uz malu. Kāds cits, sāniski piegriezies, dabūja iecirst klājā dzelzs āķus un klamburus; bet pirms vēl notika kas vairāk, Sūnes dēli pārlēca pāri pie igauņiem, tāpat bez vairogiem, ar priecīgiem saucieniem, un tā skaldīja zobeniem un cirvjiem, ka drīz vien kuģi bija notīrījuši un nekāda liela palīdzība vairs nebija vajadzīga. Kad to redzēja citi igauņi, viņi saprata, ka ir sastapuši berserkus un steidzīgi īrās projām.

Par to Sūnes dēli guva lielu uzslavu, bet daži no viņiem saīguši sāka nopaļāt savu tēvu. Viens bija zaudējis divus pirkstus. Otram vaigu bija pāršķēlis šķēps, trešajam deguns bija sadragāts un arī citi bija dabūjuši skrambas. Tie, kas visvairāk bija ievainoti, teica, ka tā esot veča vaina, kurš ar savu pļāpāšanu pamudinājis viņus uz pārdrošību, jo viņi bijuši pārliecināti, ka paliks neskarti. Bet pārējie viņiem pretojās, teikdami, ka vecais vairāk neko neesot apsolījis, kā tikai to, ka septiņi dzīvi atgriezīsies mājās, bet par vātīm un skrambām viņš nekā neesot minējis; šīs lietas dēļ gandrīz būtu izcēlusies kaušanās starp brāļiem. Odze un Tūke nomierināja viņus prātīgiem vārdiem, un, braucienam turpinoties, vairāk nekas nenotika.

Un nu viņiem visu laiku bija laba burāšana, sākot no Sām-salas līdz upes grīvai pašu krastā. Pa to laiku Odze izdalīja sidrabu visiem vīriem klājā, kā algu, tā arī viņu mantas daļu. Neviens nebija neapmierināts, jo Odze deva lielākas daļas nekā jebkurš būtu varējis gaidīt.

Kādā rītā, gaismai austot, kad Tūke stāvēja pie stūres aira un visi gulēja, Odze sēdēja viņam līdzās, un prāts viņam bija drūms.

— Visi citi tavā vietā justos priecīgi,— Tūke teica. — Viss ir iznācis labi, tu esi ieguvis lielu bagātību, un drīz mēs būsim mājās.

— Mani māc nemiers,— Odze teica. —Un zelts nospiež mani.

— Kā zelts tevi var nospiest? — Tūke teica. —Tagad tu esi bagāts kā karalis, un karaļi nemēdz nokārt galvu savas bagātības dēļ.

— Man tās ir par daudz, — Odze teica. — Jūs ar Ūlofu bagātīgi dabūsit katrs savu daļu, bet arī tad vēl ir par daudz. Esmu pievīlis vīrus, teikdams, ka lādēs ir sieviešu nieki. Un tādēļ mani gaida nelaime.

— Tu par agru uztraucies, — Tūke teica. —Neviens nezina, kas lādēs atrodas; varbūt arī tur ir sidrabs. Bet, ko tu teici par sieviešu niekiem, bija labi sacīts; es būtu darījis gluži tāpat kā tu; jo pat vislabākie vīri kļūst nevaldāmi, ja zina, ka tuvumā atrodas zelts.

— Lai Dievs ir mans liecinieks tam, ko tagad teikšu, — Odze teica. — Vienu no lādēm es tagad attaisīšu un, ja tanī būs zelts, tad izdalīšu vīriem, kas tanī atradīsies. Tad mums vēl atliek trīs; no tām tu dabūsi vienu, un viena būs Ūlo-fam, bet trešā man pašam. Nu, kad esmu to pateicis, man jušana ir labāka.

— Dari, kā tu gribi,— Tūke teica, —tad nu man ne ar kādu ādu tirdzniecību vairs nevajadzēs nodarboties.

Odze atnesa vienu no mazajām lādītēm un, to viņiem priekšā nolicis, pārgrieza sarkanās auklas ar ķeizara zīmogu. Tā bija aizslēgta ar stipru slēdzeni; iespriedis savu un Tūkes nazi, viņš spieda, līdz atslēga atsprāga vaļā. Viņš pacēla vāku, un abi viņi klusēdami noraudzījās tās saturā.

Vats Favners senos laikos nav sargājis dārgāku mantu,

Tūke bijīgi teica; bet uz to Odze nekā neatbildēja, lai gan citādi, kad Tūke sacerēja vārsmas, viņa paradums bija rādīt, ka arī viņš spēj to pašu.

Saule nu bija uzlēkusi un apspīdēja lādi. Tā bija pilna zelta, kas upē guļot nebija palicis tumšāks. Lielākā daļa bija visdažādākie naudas gabali, kas piepildīja lādi līdz malām un, novietotas starp naudas gabaliem, gulēja rotas: gredzeni, lieli un mazi, važas un važiņas, saktas un sprādzes un citas tamlīdzīgas lietas — kā skaisti cūkgaļas gabaliņi biezā zirņu virumā, Tūke nodomāja.

— Būs kaut kas sieviešiem, kad mājās atvērsim lādes, — viņš teica. — Ka tik viņas pie šī skata nezaudē prātu no prieka.

— Nebūs viegli to taisnīgi sadalīt, — Odze teica.

Vīri nu bija sākuši pamosties. Odze teica, ka vienu lādi ar sieviešu rotām izdalīs viņiem un ka tās saturs izrādījies bagātāks, nekā varētu domāt.

Dalīšana vilkās visu dienu. Ikvienam vīram iznāca astoņdesmit seši naudas gabali, lieli un mazi; turklāt tādas pašas daļas arī mirušajiem, izdalīšanai mantiniekiem; kā arī stūrmaņa daļa Spūvam, kas bija četrkārtīga. Ar rotām bija visgrūtāk; un reizēm citas izejas nebija, kā sacirst gredzenus vai ko citu gabalos, lai dalīšana būtu taisnīga. Bieži vien tomēr vīri izlīga savā starpā, dodami pretim naudu, lai skaistu rotu varētu iegūt veselu. Daži jau gandrīz būtu sanākuši ķildā, bet Odze ieteica viņiem atlikt kaušanos, līdz būšot izkāpuši malā. Starp vīriem atradās arī tādi, kas zelta naudas gabala nekad nebija redzējuši. Kad Spūvs viņiem bija pateicis, cik daudz sidraba iet uz zelta, viņi sēdēja un stulbi skatījās, galvu rokās atspieduši, nevarēdami tikt gudri, cik īsti bagāti viņi bija, lai kā arī viņi nopūlējās.

Kad viss bija cauri, daudzi no vīriem sēdēja, čakli nodarbodamies ar šūšanu, lai zuteņus pataisītu platākus; citi berza un spodrināja savu zeltu, lai tas kļūtu spožāks. Visi ļoti priecīgi runāja par savu laimi, par mājās atgriešanos un lielo dzeršanu, kāda tad notiks.

Iebraukuši upes grīvā, viņi īrās augšup, līdz nonāca pie kāda zemnieka krastmalā, kuru Odze pazina; tur viņi caur nakti uzsalušā jaunā ledus drumslām uzvilka kuģi augšā un novietoja to šķūnī, pēc kam dabūja nonomāt zirgus. Daži no vīriem nu devās uz savām mājām, bet lielākā daļa kavējās vēl turpat pulkā.

Spūvs stāvēja vilcinādamies. Varbūt būtu labāk, tā viņš teica Odzēm, ja viņš paliktu tepat pie šī paša zemnieka, kurš, kā dzird, esot lāga vīrs, lai tad pavasarī sameklētu kuģi, kas viņu aizvestu mājā uz Gotlandi.

— Bet tā man būs nedroša ziema, — viņš norūpējies teica. — Jo kurš zemnieks gan būs tik labs, ka mani tūliņ nenositīs gulošu, ja dabūs zināt, kas man ir jostā. Un gūtus visi bez vārda runas labprāt nogalina jau tai pārliecībā vien, ka viņi ir bagāti.

— Tu nāksi man līdz,— Odze teica, —un pa ziemu būsi mans viesis, to tu esi nopelnījis. Pēc tam tu vari doties šurp un sameklēt kuģi, kas tevi aizved mājās, kad būs atnācis pavasaris.

Spūvs pateicās un bija gatavs līdzgājējs.

Nu viņi devās projām; un tiešām grūti bija zināt, vai Odze vai Ūlofs Vasarasputns vairāk ilgojās ātrāk nokļūt Grēningē.

Viņi nonāca līdz kādai vietai, kur tekā zarojās, un viena stiga veda uz Sūnes mājām. Bet visi septiņi brāļi drūmi stāvēja, galvu kasīdami. Odze gribēja zināt, kas viņiem kaitot.

— Tagad mums ir labi,— viņi teica, —labāk nekā dažam labam. Mēs esam bagāti, un nekas mums nevar notikt, kamēr nebūsim atgriezušies mājās. Bet tiklīdz ieraudzīsim veco, burvībai būs beigas; tad varam nomirt tāpat kā visi citi. Agrāk mēs no miršanas nebaidījāmies; bet nu, kur mums ir tik daudz zelta, tā būtu bēdīga lieta.

— Jūs varat nākt man līdz, — Odze teica, — un dzert uz mājās atgriešanos Grēningē. Visi jūs esat braši vīri, un es, cerams, varēšu dot jums guļas vietas pa ziemu. Pēc tam jūs no jauna varat doties sirot, ja tā vēlaties, un dzīvot, cik ilgi gribat.

Sūnes dēli uzklausījās to ar prieku, viens otram solīdamies vēl tik drīz pie vecā neatgriezties. Tas drošākais, tā viņiem šķita, būtu braukt atkal uz Gordarīki.

— Jūs varēsit būt mani vīri, — Melngalvis teica. — Mēs abi ar Ulifu brauksim uz turieni, kad pienāks laiks.

— Tu par agru sāc runāt kā virsaitis,— Odze teica. — Vēl jau tev mazliet ir jāpagaida.

Grēningei tuvojoties, Odzes nepacietība pieauga aizvien lielāka, un viņi abi ar Ūlofu aizjāja citiem pa priekšu. Pirmais, ko viņi ieraudzīja, bija vīri, kuri patlaban laboja lielos vārtus. Tad viņi ieraudzīja, ka baznīca bija degusi. To redzot, Odzi pārņēma tādas šausmas, ka viņš tikko uzdrošinājās jāt sētā iekšā. Vīri pie vārtiem nu viņu bija ieraudzījuši, un uz viņu saucieniem izskrēja Ilva. Viņam palika labāk, kad viņš ieraudzīja, ka vismaz viņa vēl bija dzīva.

— Labi, ka tu beidzot esi mājās, — viņa teica. — Bet vēl labāk būtu, ja tu būtu atgriezies piecas dienas ātrāk.

— Vai ir notikusi liela nelaime? — Odze jautāja.

— Laupītāji uzbruka mums nakti,— viņa teica. —Tas bija pirms četrām dienām. Haralds ir ievainots, Raps ir nogalināts un trīs vīri līdz ar viņu. Viņi nozaga Ludmilu, kaklarotu un daudz ko citu, kā arī trīs no manām sievām. Tēvs Vilibalds dabūja ar vāli pa galvu un gul pusdzīvs. Es vēl laikā paguvu izbēgt ar mazajiem bērniem, Odniju un māti; mēs sēdējām, mežā paslēpušās, visu nākošo dienu. Tie bija smolandieši. Arī lopus viņi paņēma, bet tos dzenāja suņi, kuri atgrieza atpakaļ četrpadsmit govis. Āsa domā, ka varējis būt vēl ļaunāk, un tās ir ari manas domas, tagad kad tu nu esi atgriezies mājās.

— Arī tā ir jau ļauni diezgan, — Odze teica. — Raps nogalināts, Ludmila projām un mācītājs sadauzīts pie gala.

— Un kakla rota, — Ilva teica.

— Par to tu nebēdā. Rotu tu dabūsi, cik vajadzīgs. Ir labi, ka man ir vīri līdz, jo neatriebts tas nepaliks.

— Tev taisnība, Odze,— Ūlofs Vasarasputns teica. — Tas nepaliks neatriebts. Vai kāds zina, no kurienes laupītāji ieradās?

— Neviens nekā nezina, — Ilva teica. — Haralds, kurš bija ticis ievainots pašā sākumā, bija ielīdis pirtī un tur paslēpies. Bet varbūt tēvs Vilibalds varēs kaut ko pateikt, kad būs nācis pie samaņas. Baznīcai vienīgai viņi bija pielikuši uguni, lai cik savādi tas arī būtu; un pie tās tad arī viņš bija sasists. Viņi laupījuši visu, kam vien tikuši klāt; un no valodas varēts dzirdēt, ka tie smolandieši; viņu bijis liels bars. Savus kritušos viņi aiznesuši līdz; piecus nogāza Raps un viņa vīri, cīnoties pie vārtiem. Tas ir viss, ko dabūju zināt.

Nu bija pienākuši Odzes vīri, un Ilvai prāts tapa vieglāks, ieraugot Melngalvi. Pirmais, ko Odze darīja, bija nosūtīt vīrus ar zirgiem pie bagātiem kaimiņiem pagādāt pārtiku; jo klētī daudz nekā vairs nebija, un alus darītava bija gluži, tukša pēc laupītāju ierašanās.

Tad viņš apskatījās ievainotos. Haralds bija dabūjis šķēpa dūrienu pašās krūtīs un cirtienu plecā; bet oma viņam bija laba, un viņš teicās drīz būt vesels. Bet visvairāk viņšl ilgojās dzirdēt Ulfu Glādi un Melngalvi stāstām savus piedzīvojumus.

Āsa sēdēja pie mācītāja un, kā vien prazdama, kopa viņu. Galva viņam bija vienās saitēs, un pats viņš vēl bija pusnemaņā. Ieraugot Odzi, acis viņam iemirdzējās, un viņš vājā

balsī teica: —Esi sveicināts mājās! — Bet tad tūliņ atkal iegrima nesamaņā, un Āsa teica, ka viņš guļot un visu laiku kaut ko pie sevis murminot, bet ko, to viņa nevarot saprast.

Viņa bija priecīga, redzot atkal Odzi, bet tūliņ sāka viņam pārmest, ka viņš laikā nav atgriezies mājās. Bet kad dabūja dzirdēt, ka viņš pārvedis Āres mantu, viņa kļuva lēnāka un teica, ka šis uzbrukums esot nieks, salīdzinot ar tiem, kādus viņa piedzīvojusi savās jaunības dienās. Ka Ludmila tiks nozagta, to viņa teikusi jau no paša sākuma, tiklīdz meitenei iedots šis nelaimīgais vārds. Tēvs Vilibalds atkopšoties, lai gan esot bijis tuvu nāvei; jo nu viņš jau reizēm saprotot, ko viņa sakot, un tā esot laba zīme.

Tūke, Spūvs un Melngalvis, paņēmuši līdz vīrus, aizgāja pa laupītāju pēdām, lai redzētu, kurp tās aizved; Sūnes dēli teica, ka tām izsekot nenākšoties grūti, jo pēc uzbrukuma lietus neesot bijis. Kamēr viņi bija projām, Odze sīki izjautāja dzīvus palikušos Rapa vīrus, lai kaut ko vairāk dzirdētu par laupītājiem. Bet tie daudz nekā vairāk nevarēja pateikt kā to, ko viņš jau bija dzirdējis no Ilvas.

Dienu pirms uzbrukuma, tā vīri teica, bijusi kāda svētku diena, kuru mācītājs saucis par Visu Svēto dienu. Viņš viņiem visiem sprediķojis, un vakarā viņi dzēruši svētajiem par godu. Pēc tam visi mierīgi gulējuši cauru nakti līdz mazai gaismiņai, kad viņiem uzbrukuši laupītāji. Ātrāk neviens nekā nav manījis, kā tikai tad, kad suņi sākuši riet; bet tad jau laupītāji ar bomjiem bijuši atsituši vārtus vaļā. Raps un Haralds pirmie izskrējuši ārā, un vīri tūliņ pēc viņiem. Viņi pretojušies, kā varēdami, tā ka lielākā daļa sievu ar bērniem paguvušas pa pakaļpusi gar upi iebēgt mežā. Bet pārspēks bijis pārāk liels, un pie vārtiem viņi ilgi turēties nespējuši. Priesteris, kurš topot aizvien kurlāks, tūliņ nepa-modies, neskatoties uz visu troksni. Kad viņš iznācis, Raps jau bijis beigts, un laupītāji visās malās. Ieraudzījis, ka baz-

$

nīca aizdedzināta, viņš, skaļi saukdams, steidzies turp, un tādēļ suņi netikuši laikā vaļā palaisti.

Tas esot viss, ko viņi zinot; jo kad viņi redzējuši Rapu krītam un līdz ar viņu vēl citus, un kad pret viņiem bijis tāds pārspēks, viņi visu atstājuši un taisījušies, ka tiek projām. Vēlāk, kad laupītāji jau bijuši projām, palaisti suņi; jo laupītāji paši nav uzdrošinājušies tiem tuvoties. Suņi tad bija dzinušies viņiem pakaļ pa pēdām un pēc vienas dienas atgriezušies atpakaļ ar dažām govīm.

Odze drūmi klausījās šai stāstā, atrazdams, ka daudz kas nav bijis darīts tik rūpīgi, kā vajadzētu; bet kāda gan nozīme būtu tagad izteiktam rājienam, viņš nodomāja; un ka vīri bija glābuši savas dzīvības, pēc tam kad vairs nebija Rapa un Haralda, par to viņam nekas nebija ko sacīt.

Viņš pats lāga nezināja, vai viņam vairāk sāpēja Rapa vai Ludmilas zaudējums. Bet jo ilgāk viņš par visu to domāja, jo lielākas kļuva viņa dusmas un līdz ar to viņa dedzība uzmeklēt laupītāju bandu. Viņam vairāk likās, ka tie būs bijuši vīri no Vērendas; lai gan valdīja miers un viņš nezināja, ka viņam tur būtu kādi ienaidnieki.

Nākošajā dienā tēvam Vilibaldam galva bija kārtībā, lai gan viņš vēl aizvien bija ļoti nespēcīgs. Viņam bija jaunas ziņas, ko pastāstīt.

Viņš iznācis ārā, kad vārti bijuši jau atlauzti, tā viņš stāstīja, un pirmais, ko viņš ieraudzījis, bijis degošais ugunskurs, kuru laupītāji bijuši sakrāvuši pie baznīcas. Viņš skrējis turp, kliegdams, lai viņi Dieva baznīcu atstāj mierā.

— Tad man pretim metās kāds vīrs ar melnu bārdu, kurš smiedamies skaļi sauca: „Lai deg Dieva baznīca, jo es esmu noliedzis Dievu. Tas bija mans trešais grēks. Pēc tam man grēku vairs nevar būt.” To teicis, viņš no jauna sāka smieties, un es viņu pazinu. Tas bija priesteris Rainalds, kurš reiz senāk bija še un kurš tingā atdevās smolandiešiem rokā. Neviens cits tas nebija kā viņš. Ka viņš atdevies velnam, to mēs jau bijām dzirdējuši. Viņu nolādējis, skrēju ugunskuram klāt; bet kāds vīrs man iesita, un pēc tam es vairs nekā neatceros.

Visi pārsteigti iesaucās, izdzirduši šo jauno vēsti; bet tēvs Vilibalds, acis aizvēris, palocīja galvu.

— Tā tas ir, — viņš teica, — kāds bijis Dieva kalps ir nodedzinājis manu baznīcu.

Āsa un Ilva abas sāka raudāt; jo tas, ka šis priesteris kalpoja velnam, viņām šķita pārāk briesmīgi.

Ūlofs Vasarasputns, zobus griezdams, izvilka savu zobenu. Iecirtis to grīdā tā, ka tas stāvēja, viņš salika rokas uz zobena spala pogas.

— Šis te ir mans solījums, — viņš teica. — Es nesēdēšu pie galda, negulēšu gultā un nepriecāšos vīru dzīrēs, iekām šo zobenu nebūšu izdūris cauri šim vīram, Rainaldam vārdā, bijušam Dieva kalpam, kurš ir nolaupījis Ludmilu Odzes-meitu. Un ja Kristus man palīdzēs viņu atkal atdabūt, tad es turpmāk aizvien turēšos pie viņa.

DESMITĀ NODAĻA

Ko viņi izdarīja ar trako maģistru.

(jrēningē ieradās kaimiņi ar vīriem un zirgiem, tiklīdz bija izdzirduši par uzbrukumu un par Odzes atgriešanos, dedzīgi vēlēdamies piedalīties atriebības gājienā. Pēc viņu domām tādas lietas šinīs laikos reti atgadījās, un viņi sagaidīja daudz prieka no tā. Tie, kas bija kristīgi, teica, ka uz viņiem gul daļa no pienākuma atriebt varmācību pret priesteri un baznīcas nodedzināšanu. Odze viņus visus labprāt uzņēma un gaidīja tikai atgriežamies izsūtītos.

Trešajā dienā, uz vakaru, viņi pārnāca. Ilgu laiku viņi bija sekojuši laupītājiem pa pēdām uz ziemeļiem un uz aus-trumiem, un tas labākais bija tas, ka viņi bija pārveduši sev līdz Rapa sievu Torgunnu, kuru izbadējušos un pusdzīvu bija atraduši mežainē. No tās vietas viņi bija griezušies atpakaļ. Viņa laupītājiem bija izbēgusi un gājusi, kamēr bija spējusi, pēc tam vīri pārmainīdamies bija nesuši viņu.

Viņai bija svarīgas lietas, ko stāstīt. Tā bija, kā tēvs Vili-balds bija teicis: tas, kuru viņi bija saukuši par maģistru, bija bandas vadonis. Viņš viņu bija pazinis un bija ar viņu runājis, laupītājiem mājās atgriežoties. Viņš teicis, ka viņš nu esot noliedzis Dievu un varot darīt visu, ko vien viņš gribot. Baznīcu viņš nodedzinājis, lai viņam Dievs nebūtu tuvumā, jo nu, kad tās vairs neesot, tālu apkārt neesot vairs nevienas baznīcas.

Viņa banda, kā Torgunna teica, sastāvēja no izraidītiem un ļaundariem un visādiem salašņām, starp kuriem daži bija pat no Rietumjētlandes un Njūdungas, kas pie viņa bija atraduši patvērumu un tagad dzīvoja no laupīšanas. Tādu vīru bija daudz; neviena viņi nebijās, un maģistram bija liela vara pār viņiem.

Par Ludmilu viņa daudz nekā nezināja, izņemot to, ka viņa nebija zaudējusi drosmi un draudējusi maģistram un pārējiem ar drīzu atriebību. Laupītāji veduši viņas uz savām mājām, bet ceļā viņiem uzkrituši lielie suņi. Kādi pāris no laupītājiem sakosti un viens nogalināts, un suņi bija aizdzinuši daļu no lopiem, par ko laupītāji bijuši ļoti sašutuši. Viņa pati un Ludmila tad mēģinājušas bēgt, bet atkal sagūstītas.

Viņas novestas laupītāju ciemā, kāda visai liela ezera ziemeļgalā; tas atrodoties pa labi roki ceļā no šejienes. Laupītāji savu ciemu saucot par Priestera ciemu. Tur Torgunna izlaimēta Saksulfam, lielam, nejaukam vīram. Viņš viņu sasietu noguldījis uz ādām savā būdā un vakarā sadzēries atnācis pie viņas. Tad viņš viņas saites gan atraisījis, bet ne ēdiena, ne dzēriena viņai neatnesis. Kaut gan viņa zinot, ka esot atraitne, viņai tomēr bijušas dusmas, ka viņu ar varu spiež gulēt ar tādu, kas tā dara. Laiciņu pēc tam, kad viņš bijis iemidzis, viņa tādēļ uzmanīgi izlīdusi no guļamām ādām un abām rokām paņēmusi maizes velteni. Spēka viņai bijis diezgan, kā Dieva dota, tā no dusmām un vēlēšanās atriebt Rapu; un kad Saksulfs dabūjis ar velteni pa galvu, viņš ne skaņas neizlaidis, tikai mazliet notirinājis kājas. Tad viņa nakti izlīdusi ārā, neviena nemanīta. Baiļu pārņemta, viņa steidzīgi gājusi vienu diennakti un vēl ilgāk pa to pašu ceļu, pa kuru aizvesta; viņa atradusi drusku dzērveņu un pēc tam ilgu laiku gulējusi bez spēka, gaidīdama nāvi un meža zvēru žokļus, līdz viņu atradis Melngalvis ar saviem vīriem, kuri viņu paēdinājuši. Uz māju viņa atgriezusies vīriem uz pleciem, un nu jūtoties jau labāk.

Tāds bija Torgunnas stāsts. Tas bija ļoti noderīgs, jo tā viņi dabūja zināt, kur bija atrodama laupītāju lizda. Ceļa zinātāji, kas bija piedalījušies izsekošanā, teica, ka tas esot tas pats ezers, kuru saucot par Osnenu; un starp Ūlofa Va-sarasputna vīriem atradās daži, kuri pazina šos neapdzīvotos novadus un turienes tekas. Tie apņēmās aizvest pulku līdz laupītāju lizdai; bet teica, ka labākais būtu iet pa kādu ceļu vairāk uz rietumiem un uzbrukt no tās puses. Odze un pārējie atrada, ka tas bija gudri runāts, jo tā viņus varētu pārsteigt, ezeram viņiem aiz muguras esot.

Odzes pulkā nu skaitījās pavisam simt divpadsmit vīru, kas nākošā dienā gribēja doties ceļā. Viņš juta bailes' bulgāru zelta dēļ; un vēlu vakarā, kad visi gulēja, pasaucis līdz Tūki, Ūlofu Vasarasputnu un Melngalvi, viņš noglabāja lādes drošā paslēptuvē mežā, nost no visām tekām, kur neviens cilvēks nekad negāja. Bet savu lielo sidraba daudzumu viņš nepūlējās slēpt; jo pie sidraba viņš jau bija pieradis, kā viņš teica; tas mierīgi tika atstāts turpat Ilvas lādēs, lai gan māja nu palika tikai to nedaudzo vīru apsardzībā, ko tur atstāja.

Nākošajā rītā visi bija kājās jau pirms rītausmas. Vēl bija šis tas ko darīt pirms doties projām; jo lielie suņi tika ņemti līdz, un tie vispirms bija jāpieradina pie visiem jaunpienā-cējiem, lai vēlāk nebūtu nekāda pārskatīšanās un netiktu sakosti pašu vīri. Ar daudziem vīriem suņi ātri sarada un uzskatīja tos par draugiem, kad bija tos apostījuši vienu vai divas reizes; bet uz citiem bija nikni un rūca uz tiem, lāga negribēdami ticēt, ka tie tūliņ nav jānogalina. Tas sacēla lielus smieklus; jo aizdomās turētie beidzot sapīka, apgalvodami, ka viņi neožot nemaz sliktāk par citiem, uz ko pārējiem bija daudz ko sacīt.

Beidzot viss bija kārtībā, un bars devās projām, pie kam suņus, siksnās piesietus, veda līdz droši vīri.

Visu dienu viņi devās uz priekšu pa laupītāju atstātajām pēdām, līdz sasniedza vietu, kur bija atrasta Torgunna. Tur viņi apmetās pa nakti un nākošā rītā nogriezās pa kreisi, abu Ūlofa vīru vadīti, kuri zināja ceļu. Trīs dienas viņi nu bez ceļa gāja pa biezu mežu, gar līkšņām un kalnu pauguriem, nevienas ēkas neredzējuši un neviena cilvēka nesasta-puši. Suņi ļoti labi saprata, kādās medībās atrodas, un maz vērības piegrieza medījuma pēdām; jo tiem bija tāds tikums, ka, cilvēkus medījot, tie palika klusu līdz tam laikam, kad tos palaida vaļā.

Ceturtās dienas pēcpusdienā, pēc tam kad bija iznākuši no Grēninges, viņi pienāca kādā vietā, kur krustojās divējas pēdas. Še viņi apstājās, un ceļa zinātāji teica, ka ezers nu viņiem esot priekšā un laupītāju ciems esot turpat netālu no viņiem. Ceļš bija bijis grūts, tomēr Odze un Ūlofs Vasaras-putns abi divi domāja, ka uzbrukums jāsāk tūliņ, jo sāka trūkt ceļa maizes, un abi viņi bija nepacietīgi. Daži no jaunajiem vīriem uzrāpās kokos kādā uzkalnā un varēja parādīt, kur ciems atradās; un nu Odze savus vīrus sadalīja trīs pulkos. Tūke vadīja vienu, Ūlofs otru, un viņš pats trešo, un suņus paturēja viņš pats, lai tie netiktu palaisti nelaikā. Tūkem bija jāuzbrūk no ziemeļpuses, Ūlofam no dienvidiem; Tūkem gāja līdz Melngalvis, kuram sekoja Sūnes dēli, kas jau bija sākuši uzskatīt sevi par Melngalvja vīriem. Odze bija noliedzis aizdedzināt mājas un darīt pāri sievietēm, jo starp tām varēja atrasties vēl vairākas citas nolaupītas sievietes, vēl bez viņu pašu. Kad Tūke liks pūst ragu, abiem pārējiem pulkiem vajadzēja steigties turp katram no savas puses, tāpat bez kara saucieniem.

Tūkes un Ūlofa daļas devās projām, un Odze un viņa vīri uzmanīgi gāja uz priekšu caur biezokni, līdz aizsniedza mežmalu, kur sākās līdums ap ciemu. Še vīri apsēdās un sāka grauzt vēl atlikušo barību, gaidot uz Tūkes ragu.

Odze pasauca Spūvu līdz un pa biezu ievāju aizlīda uz priekšu; tur viņi gulēja, noraudzīdamies uz ciemu. Tas izskatījās krietni liels, un daudzas mājas bija jaunas. Starp ēkām varēja redzēt vīrus un sievas šo to darām. Spūvam šķita, ka tādā ciemā varēja atrasties savi pusotra simta vīru. Šaipus ciema kādā ieplakā atradās ciema avots, mazs dīķītis. Kāda veca sieva ar nēšiem un diviem spaiņiem pienāca pie tā un, ūdeni iesmēlusi, tuntuļoja atkal atpakaļ. Tad pienāca divi vīri, kuri padzirdīja četrus zirgus. Kad zirgi bija padzēruši, tie nemierīgi sāka dīžāties, un Odzēm likās, ka viņi saož suņu tuvumu. Bet suņi mierīgi stāvēja aiz Odzes un, gaisu ostīdami, trīsēja, bet izturējās klusu.

Vīri pie avota, zirgus savaldījuši, aizgāja atpakaļ; un kāds brīdis tāpat pagāja. Tad nāca trīs sievietes ar spaini pie katras rokas, kuras pavadīja divi vīri, kas, kā likās, viņas apsargāja. Odze dziļi ievilka elpu; jo garākā no sievietēm bija Ludmila. Viņš to pačukstēja Spūvam pie auss, un šis atmurmināja atpakaļ, ka līdz turienei nav vairāk kā labs bultas šāviens. Tūkes raga nedzirdēja, un Odze labprāt negribēja priekšlaikā laist darbā sava pulka; bet viņš pamāja diviem vīriem turpat tuvumā, kas bija piedalījušies cīņā pie krācēm un kurus uzskatīja par labākajiem loka šāvējiem. Tie domājās varam nogāzt vīrus pie avota un, katrs aiz sava koka stumbra kājās piecēlušies, uzlika bultu uz stīgas. Bet Odze lika viņiem nogaidīt.

Sievietes nu bija piesmēlušas spaiņus un pagriezušās uz iešanu; te Odze divas reizes iekliedzās kā peļu vanags. Šo skaņu viņš labprāt mīlēja atdarināt, un viņa bērniem šī zīme bija labi pazīstama. Varēja redzēt, kā Ludmila saslējās, to izdzirdusi. Viņa gausi paspēra dažus soļus citām līdz; tad viņa paklupa, tā ka viss ūdens izlaistījās. Iekliegusies, viņa griezās atpakaļ pie avota un no jauna piesmēla spaiņus. To viņa darīja gausi un, kad bija gatava, apsēdās zemē un ar rokām apķēra kāju. Abi vīri dusmīgā balsī kaut ko teica un, pie viņas piegājuši, gribēja vest viņu sev līdz. Tad viņa, uz muguras atkritusi, kliedza.

Vēl aizvien Tūkes pusē bija kluss; bet nu vairs ilgāk gaidīt nevarēja, jo suņi, izdzirduši Ludmilas kliedzienu, bija sākuši ņurdēt.

Odze nu pamāja saviem vīriem, un abi loki nodžinkstēja reizē. Šāvieni bija labi, un abas bultas ķēra, kur nācās. Bet vīriem bija biezi ādas kamzoļi mugurā, un viņi noturējās kājās. Viņi rēca, izrāvuši bultas. Ludmila uzlēca kājās un, iesitusi tuvākajam ar spaini pa galvu, no visa spēka sāka skriet uz meža pusi. Abi vīri bezbailīgi dzinās viņai pakaļ, turēdamies turpat viņai pie papēžiem, un starp mājām varēja redzēt panākamies vīrus un skatāmies, kas tie tādi par kliedzieniem pie avota.

— Palaidiet suņus, — Odze sauca, izskriedams no biezokņa; un tai pašā brīdī no Tūkes puses atskanēja raga skaņas un cīņas saucieni.

Kā raga skaņas, tā cīņas saucienus pārspēja suņu kaukšana, kad tie bija palaisti vaļā; abi vajātāji, baiļu pārņemti, apstājās, ieraudzījuši tos tuvojamies. Viens no viņiem apgriezās un bēga kā neprātā, līdz priekšējais no suņiem palēcās un, iecirtis zobus viņam pakausī, nogāza viņu; bet otram vīram, kā varēja redzēt, vēl bija prāta diezgan, jo, aizskrējis līdz avotam, viņš tanī iebrida un izvilka zobenu. Trīs suni reizē krita viņam virsū; vienam no tiem viņš ie-

> 9 7 9

cirta, bet tūliņ tika nogāzts gar zemi un pazuda ūdeni, un tikai suņi uzpeldēja atkal augšā.

Ludmila lēkāja no prieka, satikusi Odzi. Viņa gribēja zināt, kas ir ar Ūlofu un zeltu, un tas viņai arī tika pateikts. Ar viņu pašu bija apgājušies kā ar virsaiša meitu, un ar citiem vīriem viņa nebija spiesta gulēt, kā vien ar trako priesteri pašu, diezgan lādzīgu dulburi; tā ka, pēc viņas domām, varējis būt arī ļaunāk.

Odze apturēja Spūvu un kādus pāris no vecākajiem vīriem un pavēlēja viņiem palikt mežmalā pie Ludmilas, līdz ciemā viss būs kārtībā. Abas pārējās sievietes pienāca klāt; viņas teicās esam priestera sievas. Viņas bija nokritušas uz mutes zemē, un suņi viņas nebija aiztikuši.

Iekšā ciemā jau norisinājās cīņa, kad tur ieradās Odze ar saviem vīriem. Ūlofa vīri cirtās ar laupītāju baru uz ielas starp divām mājām; un viņu pašu cauri troksnim dzirdēja saucam, ka vīri ar melnām bārdām pieder Ūlofa Stīrsona zobenam. Odzēm, kurš šai vietai tuvojās no otras puses, krita vīri no bultām, kas tika izšautas no ēkām. Un še nu ienaidnieki tika saspiesti kopā un nogalināti, lai gan viņi stipri pretojās; drīz vien Odzes vīri bija arī mājās iekšā un kāvās tur. Divus no suņiem viņš redzēja beigtus; šķēpi viņiem bija izdūrušies cauri, un zem tiem abiem zem katra gulēja pa vīram; citus varēja dzirdēt brāžamies projām uz ezera pusi.

Odze satika Ūlofu Vasarasputnu; viņš bija asiņains, un vairogs viņam bija stipri sakapāts.

— Ludmila ir izglābta, — Odze sauca. — Viņa ir manā sargāšanā.

— Paldies Kristum!— Ūlofs sauca. —Bet kur ir melnais? Viņš ir mans!

Pret Tūkes vīriem cīnījās lielākā daļa, jo, atskanot cīņas saucieniem no tās puses, daudzi bija steigušies viņiem pretim.

Tiem nu Odzes un Ūlofa vīri uzbruka no mugurpuses, un še norisinājās vissīvākā cīņa, kurā krita visvairāk vīru, jo laupītāji cīnījās pilnīgi kā traki. Odze gar mājas stūri metās pakaļ kādam vīram, kurš gribēja bēgt; bet no vienām durvīm viņam virsū metās kāds cits bruņās tērpies vīrs ar zobenu un kāds plikpauris ar cirvi. Odze bruņās tērptajam cirta tā, ka viņš noripoja zemē, un pats palēca sāņš no otra vīra cirvja; pie tam viņš uzgrūdās mēslu kaudzei un, nokritis atmuguriski uz tās, redzēja plikpauri no jauna paceļam cirvi. Vēlāk viņš stāstīja, ka krītot viņam ienākusi prātā sen atpakaļ notikusī Meldunas kauja un vairogi, kas tur seguši viņu, un nekāda prieka viņš nejuta par to, ka nākošā naktī viņa guļas vieta būs debesu valstībā. Bet plikpauris ieplēta acis un muti un, cirvi palaidis, sabruka zemē uz rokām un uz ceļiem un, tur gulēdams, blenza. Bet kad Odze atkal stāvēja kājās, viņš dzirdēja saucam savu vārdu no kādas mājas sev taisni priekšā; tur Sūnes dēli, jāteniski uz jumta kores sēdēdami, vicināja lokus, priecādamies, ka laikā viņam bija palīdzējuši.

Odze pēc tam jutās noguris un aplaida acis apkārt. Visur nu valdīja liels sajukums. Sievas kliedza, vīri dzenāja cits citu pa mājām, govis un cūkas skraidīja apkārt, un lielākā daļa laupītāju, kas vēl bija palikuši dzīvi, bēga uz ezera pusi. Tūke un Melngalvis nāca šurp. Tūkes zobens pilēja no asinīm; viņš sauca Odzēm, ka nekā labāka par šo viņš neesot piedzīvojis, kamēr no savām jaunības dienām. Bet viņš steidzās un, savus vīrus pasaucis, metās bēgļierņ pakaļ. Melngalvis apstājās un nosauca savus vīrus zemē no jumta kores.

Atskanēja skaļš bļāviens, un kāds melnbārdis vīrs ar cirvi rokā skrēja vieglām kājām, un Ūlofs Vasarasputns dzinās viņam pakaļ. Bēdzējs pasitās sāņš, ieraudzījis Odzi, un, kādai sētai pāri pārmeties, skrēja tālāk. Melngalvis pagriezās un piesteidzies iegāza viņam tā pa pieri, ka viņš nogāzās.

— Viņš ir mans! Viņš ir mans! — Ūlofs aizelsies sauca. Kritušais valstījās pa zemi. Piesteidzies, Ūlofs abām rokām

satvēra savu zobenu un izdūra to bruņām un vīram cauri tā, ka tas ielīda zemē.

— Dievs!— pienaglotais divas reizes briesmīgā balsī iesaucās, un tie arī bija viņa pēdējie vārdi.

— Tāds bija mans solījums,— Ūlofs apmierināts sauca.

— Vai tas ir īstais?— Odze jautāja. —Ir grūti viņu atkal pazīt.

— Nav labi iet cīņā ar zagtu mantu, tā ka to var redzēt, — Ūlofs teica, noliekdamies pār mirušo. —Te tu redzi.

Virs bruņām mirdzēja zelts; un Ūlofs to viņam noņēma. Tā bija Almansura kaklarota.

— Tiesa gan, — Odze teica. — Bet ir vēl viena lieta, kad tā padomāju. Kurš gan šai lizdā piesauktu Dievu, izņemot viņu? Nevar saprast, ko viņš gribēja no viņa.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Par lielo suņu medībām.

u aži no trakā maģistra vīriem izglābās laivās; bet to nebija daudz, jo vīri un suņi dzinās viņiem pakaļ gar krastu. Viņu ievainotos nogalināja, jo tos visus uzskatīja par noziedzniekiem. Divdesmit trīs no Odzes vīriem bija krituši un daudzi ievainoti. Visi domāja, ka tā bijusi laba cīņa, par kuru tiks ilgi runāts.

Ciemā atradās labs alus, un daudz cūku tika nokauts; un tad vīri rīkoja dzīres savu mirušo piemiņai, kad tos bija sanesuši kopā un virs viņiem uzbēruši kapu kalnu. Nolaupītajām sievām ciemā tika atļauts iet, kurp viņas grib, līdz ņemot vienu govi un tik daudz mantas, cik viņas spēja panest. Ilvas kalpones, abas vēl jaunas, arī bija to pulkā un bija ļoti priecīgas par savu atsvabināšanu. Viņas teicās daudz ko pieredzējušas; pēc tam, kad Torgunna bija aizbēgusi, viņas bija turētas cieši ieslēgtas; un nu viņu vēlēšanās bija apprecēties ar krietniem vīriem.

Suņi ļoti tika slavēti par to, ko bija darījuši; tikai divi no viņiem bija nogalināti. Kad nu visi lopi bija savākti kopā, lai tos kā laupījumu dzītu uz mājām, Odze teica, ka suņi bez kādām grūtībām paši varot dzīt šo baru, jo pie tā viņi esot pieraduši. Ievainotajiem visiem atradās zirgi; un kad tie visi bija atlabojušies tik tālu, ka varēja sēdēt zirga mugurā, Odze atstāja tukšo laupītāju ciemu un devās uz māju pa taisnāko ceļu, kas no ezera veda uz dienvidiem.

Arī Ludmila sēdēja zirgā un Ūlofs neatstājās no viņas sāniem. Viņš bija lūdzis kā Odzi, tā Tūki neko daudz nestāstīt par abām jaunajām sievām, kas viņu bija sildījušas dre-goviču ciemā, lai viņa neskaistos. Abi smiedamies bija teikuši, ka viņam vajagot būt tīri vai apburtam un kā bez prāta, ja viņš runājot tādu bērna valodu. Bet Ūlofs nopietni bija atbildējis, ka viņš esot daudz vecāks par viņu un tādēļ nevarot būt diezgan vien uzmanīgs.

Viņi gāja lēnām grūtāk ievainoto dēļ. Pašā priekšā savu baru dzina suņi, nesteigdamies un ar lēnību; un ja kāda govs mēģināja bēgt vai griezties atpakaļ, viņi to drīz vien savaldīja.

Viņi agri apmetās nometnē un apskatījās ievainotos; nākošā rītā viņi gar ezeru devās tālāk uz to vietu, kuru veci ļaudis sauca par Tīra pļavām. Tur agrāk bija dzīvojuši cilvēki, un vecos laikos šais pļavās bija notikušas lielas cīņas, no kā arī bija cēlies nosaukums. Runāja, ka Tīra pļavās izliets tik daudz asiņu, ka tur vēl aizvien augot kuplāka zāle nekā citur. Bet ne cilvēku, ne ēku tur vairs nebija.

Šīm pļavām tuvojoties, suņi tapa nemierīgi, un vīri jau sāka brīnīties, vai tik viņi neesot saoduši lāci, jeb vai varbūt viņi vēl aizvien varot sajust seno asiņu smaku. Tie pazuda biezokņos, par savām govīm vairs nelikdamies zinis, un pēkšņi daži sāka skaļi riet. Citi tiem piebiedrojās, un drīz visi rēja kā traki, aizvien vairāk attālinādamies, it kā atkal cīņā palaisti. Odzēm tas likās savādi, jo neviens no laupītājiem uz šo pusi nebija skrējis; un visi steidzīgi kāpa augšā kādā viršu kalniņā stigas malā, lai labāk varētu redzēt.

Priekšā pa labi aiz krūmiem bija redzama klaja pļava, pār kuru skrēja suņu dzenāti lopi.

— Meža vērši! — viens no Tūkes vīriem iesaucās. —Suņi dzen meža vēršus!

Likās, ka suņi bija uzgājušies, ka šie lopi pieder pie viņu ganekļa un tāpat kā govis jādzen uz māju pusi. Viņi visādi nopūlējās, un vīri, kalniņā stāvēdami, redzēja, kā viņi cīnījās ar nepaklausīgajiem lopiem, lai tos pagrieztu uz pareizo pusi. Meža vēršiem tas nemaz nepatika, un līdz ar suņu rejām atskanēja viņu baurošana. Beidzot tomēr lielākā daļa bija sagriezta kopā vienā pulkā un pazuda dienvidu virzienā starp mežainajiem pakalniem, vēl aizvien suņu pavadīti.

Tur nekā nevarēja darīt, un vīriem nu pašiem bija jādzen govis. Tūkes vīri, kam šie meža vērši bija zināmi, teica, ka, ziemai tuvojoties, viņi no rietumjētu puses reizēm nonākot lejā līdz Tīra pļavām. Veci ļaudis uzskatījuši viņus par svētiem, tādēļ ka tie ganījušies kara dieva laukā, kur nekas netraucējis viņu ziemas dzīvi. Agrāk viņu bijis daudz vairāk, kā visi veci cilvēki zināja stāstīt, bet šai pusē tie tagad esot sastopami vairs tikai Tīra pļavās, un ne visai bieži arī tur.

Meža vēršu pēdas viņi atrada apvidū uz austrumiem no Krākes akmens; bet biezajos mežos uz dienvidiem no tā suņiem bija klājies grūti, jo no pēdām varēja redzēt, ka viņu dzītais ganeklis aizvien vairāk bija samazinājies. Dažus no bara viņiem tomēr bija izdevies saturēt kopā; un, mājās atgriezies, Odze dabūja zināt, ka suņi atgriezušies Grēningē ar diviem vēršiem, piecām govīm un dažiem jaunlopiem. Mājas vīri bija gribējuši tos nogāzt, bet tas nebija izdevies; un kad lopi devušies tālāk uz dienvidiem, suņiem bija licies, ka nu viņi savu ir izdarījuši, un tie devušies pie savām ēdiena silēm, ļoti noguruši un galīgi atspaidītām kājām.

Pēc tam meža vērši bija redzēti daudz vietās mežu novados. Un jau sen nebija noticis nekas, kas jēingiešos saceltu tādu izbrīnu kā šis gadījums. Tagad visskas varot notikt, pēc tam kad viņi savām pašu acīm redzējuši meža vēršu atgriešanos. Visiem nu bija ko runāt par veco sakāmvārdu, ka neviens karalis ātrāk pie viņiem neatnākšot, kamēr nebūšot meža vērši atgriezušies. Nu, tā šķita gudrākajiem, varot sagatavoties uz to ļaunāko un turēt lokus un šķēpus gatavus. Daži no kristītajiem domāja, ka Kristus ieradīšoties Jēingē lielos ratos, kurus vilkšot vērši; viņi tomēr atrada maz piekrišanas. Lielākā daļa gaidīja karali Svenu; un kad pienāca drošas vēstis, ka viņš Anglijā miris, gluži melns sejā no dusmām par turienes ļaudīm, jēingiešus pārņēma tāds prieks, ka izbeidzās viss alus, un vīri sēdēja aizsmakuši un izslāpuši, jo cita dzēriena nebija kā vien piens.

Šīs nu būtu beigas stāstam par Odzi Tostesdēlu un viņa laimi. Neviena tāla brauciena viņš nekad vairs neuzsāka, bet arī turpmāk viss viņam labi izdevās. Vienīgais, par ko viņš labprāt sūdzējās, bija sāpes mugurā, kas viņam reizēm uznāca un kuras pat tēvs Vilibalds ne ikreiz vārēja izdziedēt.

Ūlofs Vasarasputns apprecējās ar Ludmilu, un viņi dzīvoja laimīgi, kaut gan runāja, ka viņam savā mājā neesot vairs tāda teikšana kā agrāk. Spūvs čakli bildināja Torgun-nu, kura sākumā pretojās, jo viņai viņa augums šķita drusku par mazu un bārda par sirmu; bet kad viņš beidzot, visu savu uzmanību aizmirsdams, bija nolicis viņai priekšā visu, kas viņam bija zutenī, viņa vairs ilgāk nespēja pretoties. Kad pienāca laiks, viņi aizbrauca uz Gotlandi, tai pašā kuģī, kurš bija novietots šķūnī pie upes grīvas. Un ar to pašu kuģi aizbrauca Melngalvis un Ulfs Glāde ar Sūnes dēliem mēģināt kādu tālāku braucienu. Viņi veda līdz kādus pāris no lielajiem suņiem, kā bija Felimidam apsolījuši, un palika projām septiņus gadus.

Mājās atgriezies, Ulfs Glāde apprecējās ar Odniju, kas nekad ne par vienu citu nebija gribējusi ne dzirdēt. Bet Melngalvis aizbrauca uz Angliju, un Helga upes cīņā viņš atradās uz paša karaļa Knuta kuģa.

Tūkem Grogullesonam viņa zelta lāde darīja daudz prieka; savu sievu un savas meitas viņš tā apkrāva rotām, ka jau pa gabalu varēja dzirdēt žvadzam un šķindam, kad viņas nāca svētku drānās. Savas mājas Vērendā viņš pārdeva un uzcēla lielākas turpat tuvumā pie Grēninges. Tur viņi abi ar Odzi kopā jutās labi, tāpat kā Ilva un Mīra, kaut gan ne Tūke, ne viņa sieva nekad nelikās kristīties. Kad pienāca laiks, Odzes jaunākā meita izgāja pie viena no Tūkes vecākajiem dēliem, kā tēvi jau sen bija norunājuši savā starpā.

Kā Odze, tā Tūke sasniedza lielu vecumu; bet, lai cik veci arī būdami, viņi nekad nevarēja beigt stāstīt par tiem laikiem, kad bija airējuši uz kalifa kuģiem un kalpojuši savam kungam Almansuram.

Content

Bengtsons Franss G. Sarkanā odze

IEVADS

PIRMĀ DAĻA GARAIS CEĻOJUMS

OTRA DAĻA KARAĻA ETELREDA VALSTĪ

SARKANĀ ODZE MĀJĀS UN AUSTRUMU CEĻĀ

PIRMĀ DAĻA ODZE GRĒNINGĒ

OTRA DAĻA BULGĀRU ZELTS