Rasa Arnolds

Saule pār pilsētu

Arnolds Rasa

Saule pār pilsētu

Veltīts Elvīrai manam dzīves draugam

Vienmēr kāda zvaigzne aust,

Kad tu sīvās briesmās stāvi.

Vienu ceļu ej ar nāvi.

Gan reiz kļūsi gaismas pusē,

Mierīgs ej un dziļi klusē, —

Vienmēr kāda zvaigzne aust.

Andrejs Eglītis

1.DAĻA

.

1.

Pusdienas pārtraukums vēl nebija beidzies.

Architekts Ēriks Zalts atgriezās būvbirojā un tikko apsēdās pie rasējamā galda, kad atskanēja tālruņa zvans. Viņš žigli piecēlās un, piegājis pie rakstāmgalda, paņēma klausuli.

„Hallo!”

„Tēt, tu? ” otrā galā atsaucās Aiga. „Tas labi, ka sastapu tevi. Es jau vienreiz zvanīju, tad tu vēl nebiji atgriezies.”

„Vai kas svarīgs? ”

„Man maz vaļas. Es braucu uz dziesmu svētkiem.”

„Ak, beidzot tu izlēmi — pēdējā brīdī!”

„Nē, patiesībā mani pierunāja Salmiņa kundze. Viņi abi ar vīru vien braucēji. Viņa piezvanīja, vai negribot braukt līdz, ratos esot daudz vietas.”

„Tad tu būsi balasta vietā aizmugures sēdeklī!”

„Nē, mēs visi trīs sēdēsim priekšā. Aizmugures sēdeklī novietos tērpus un uzvalkus, lai nesaburzās."

..Cik smalki! Un uz kuru krastu tad jūs dosities? Dziesmu svētki notiek arī rietumu krastā.”

„Mēs tepat uz Kanadu. Iznāk tuvāk.”

\l\. (i/ Kuimdu, kur tas ministru prezidents, kas bučo sievietes! l u (ib uzmanies, nevar zināt, cik dedzīgi ir jaunie kanādieši!” tēvs jokodams smējās.

,1‘m lo tu nebaidies!” Aiga arī iesmējās. ,,Man tagad maz vaļas runāt, jo trijos Salmiņi brauks garām un paņems mani tieši no apartamenta. Pirms sākas satiksmes drūzma, gribam tikt ārā no pilsētas.”

,,Kur tu tagad atrodies? ”

,.lvsmu jau mājā. Bet man vēl jāpārģērbjas un jāsakārto ceļa soma. Neaizmirsti, ka vakariņas tev būs noliktas ledus skapī. Tikai uzsildi.”

..Tās tagad tev nav jātaisa. Dari savas lietas, tev maz laika.”

,,Vakariņas ir jau gatavas.”

,,Nu, tad paldies! Un kā ar tavu kabinetu, vai jau aizslēdzi? ”

..Nē. Mana palīdze vēl strādā. Bija jāizrauj zobs vienam ārpus kārtas.”

,.Kad varu tevi gaidīt atpakaļ? ”

,,Pirmdien. Droši vien, vēlu vakarā.”

,, Pārāk vēlu nebūtu ieteicams, jo šī ir garā nedēļas nogale — 4. jūlijs. Tad visi dzenas tikai pēdējā brīdī, un satiksme pie pilsētas sablīvējas. īpaši, kad brauc Filadelfijā iekšā, jo tur tagad paplašina dižceļu. Tur pilns ar būvmašīnām, un dažas brauktuves slēgtas.”

..To es pateikšu Salmiņam. Sveiki, tēt!”

,.Laimīgu ceļu!”

Zalts atkal apsēdās pie rasējamā galda un sāka iedziļināties zīmējumos. Viņš skatījās uz taisnēm un līknēm, kas bija savilktas visādos virzienos, attēlodamas projektētāja idejas un gribu. Taču viņa domas arvien vēl atgriezās pie iepriekšējās sarunas, kā pasta baloži atgriežas savā iepriekšējā dzīves vietā. Zalts domāja par meitas braucienu uz dziesmu svētkiem, kas notika Toronto.

Viņi — tēvs un meita bija sen runājuši par dziesmu svētku apmeklēšanu, bet Aiga arvien nevarēja īsti izšķirties, ko darīt. Līdz kādā dienā Zaltam darba vietā pateica, ka viņš nevarēšot ņemt atvaļinājumu jūlija sākumā, jo bija radies kāds steidzams projekts, kas piesaistīja būvbirojā. Tā izjuka šis nodoms, jo Aiga viena atkal nognbēja ceļot pāri robežai uz kaimiņu zemi.

Taču galu galā viņa tomēr aizbrauca. Kad divi minūtes pēc trim Zalts piezvanīja uz dzīvokli, tur neviens neatbildēja. Tātad bija jau projām.

Viņš pameta skatu loga virzienā — ārā laistījās saule pār pilsētu, un debess zilgmē peldēja daži balti mākoņi kā uzgleznoti dekorācijai. Tādā laikā bija laba ceļošana.

Tad viņš paskatījās sāņus cauri stikla sienai, kas atdalīja viņa telpu no rasētavas. Tur desmitiem zīmētāju pakauši rēgojās vairākās rindās kā kāpostu galvas rudeni vagās. Visi likās ļoti aizņemti darbā, bet vairums jau kala plānus, kur un kā pavadīt garo nedēļas nogali.

Piepeši pavērās sāndurvis un ienāca šefs — Kens Daltons, virsarchitekts, pāris gadu jaunāks nekā Zalts, bet sudraba pie deniņiem bija vairāk. Viņš bija dzimis amerikānis, Iriešu izcelsmes. Šefs pārlaida žiglu skatu galdā izklātiem zīmējumiem.

,,Ērik, vai jums ir kāds īpašs nodoms, kā pavadīt šo nedēļas nogali? ”

,,Nē, nav nekas tāds padomā.”

,,Varbūt jūsu meita plāno kādu izbraucienu kopā ar jums? ” ,,Viņa jau aizbrauca. Uz Kanadu.”

,,Tik tālu!”

,,Uz Toronto, kur notiks 5. latviešu dziesmu svētki Kanadā jeb 9. šajā kontinentā.”

,,Ko jūs, latvieši, varat tik daudz dziedāt? ” Daltons brīnījās. ,,Man jāatzistas, ka es neesmu ilgi dzirdējis nekādus dziesmu svētkus. Pūs kopš studiju gadiem, kad rīkojām īstu festivālu.” „Mums, latviešiem, tas tāds vecs paradums — mantojums no senčiem, kas ari dziedāja gan priekos, gan bēdās.”

,,Priekos jā. Bet kas var bēdās padziedāt? ” Kens Daltons domīgi pagrozīja galvu.

,,Vispār, varbūt, maz, bet toties garīgas dziesmas.”

,.Tās — jā,” Daltons piekrita un paskatījās rokas pulksteni. ,,Kāpēc es ienācu? Gribēju iet ātrāk projām, jo sieva drīz mani gaidīs lejā uz ielas. Mēs brauksim uz Vošingtonas pusi pie radiem. Un pirms sākas satiksmes drūzma, gribam izkļūt no pilsētas.”

,.Jūs variet mierīgi ceļot! Es te būšu līdz darba beigām,” Zalts paskaidroja.

,,Bet ir cita lieta. Biju domājis, braucot uz vasarnīcu, uz Vakeišen Paradaiz, gar Delavēras upi, pa ceļam pie Betlēmes apskatīt mūsu jauno būvi. Tas ir jūsu projekts. Bet tagad mēs ar sievu ceļojam citā virzienā, tad tas izpaliek. Ja jūs varētu pirmdien, kad esat brīvs, aizbraukt līdz Betlēmei un apskatīt, kā viņi nosprauduši ēkas pamatu plānu, es būtu ļoti pateicīgs.”

,,Kāpēc ne.”

,,Es baidos, vai viņi pareizi ievēros likās sienas.”

,,Jā, es ari par to esmu domājis, — tur ir dažādi radiji. Ja viņi tos sajauc, tad liektās stikla sienas nesaskanēs.”

..Taisni tāpēc, jo šīs stikla sienas ir jau pasūtinātas fabrikā.” ..Labi. Es to nokārtošu pirmdien,” Zalts piekrita.

I.oh pateicos! Patīkamu nedēļas nogali!”

,,PlildieN. Jums tāpat!”

I i īles /alts atsēdās atkal pie zīmējuma un nodomāja: ,,Še tev, Imiltumiņ nedēļas nogale! Bet galu galā, labi vien ir — pirmdien būs iemesls sēsties pie stūres un izbraukt.” Dažreiz bez iemesla viņam nepalika izkustēties no mājas. Brauciens turp, atpakaļ un uzkavēšanās būves vietā — puse dienas būs pagalam.

Pēc kādas stundas zlmētavā piepeši atskanēja skaļas balsis un jautras čalas, it kā būtu sacēlies vējš klusā mežmalā. Zīmētāji beidza strādāt un ar skubu visi steidzās projām. Pēc dažām minūtēm telpa bija tukša un klusa.

/alts kopā ar pārējiem arehitektiem — Džonu Smereku un Svenu Svensonu arī atstāja būvbiroju.

Dažs vīrs sēžas pie stūres ar patiku un vada spēkratus tīrā prieka dēļ tāpat kā zēns, kas, dabūjis divriteni, priecīgs braukā bez īpašas vajadzības. Liekas, tāds, vadot spēkratus, nekad nenogurst.

To gluži nevarēja teikt par Salmiņu. Viņš vadīja auto divi vai trīs stundas ar patiku, bet ja bija jābrauc ilgāk, viņš to uzskatīja kā zināmu pienākumu. Un pienākums viņam arvien uzlika smagas nastas sajūtu.

Bija jau dziļa tumsa, tuvojās desmitā vakara stunda, kad tālumā parādījās puduris spožu uguņu.

,,Tās ir Bafalo ugunis,” Salmiņš teica savām blakām sēdētājām, pamādams ar roku.

,,No Bafalo līdz Toronto vēl ir vairāk nekā simts jūdžu,” Aiga piebilda, skatīdamās ceļa kartē.

,,Tad mēs tur varam ierasties tikai pēc pusnakts,” Salmiņa paskatījās savā vīrā. ,,Nav taču nekādas jēgas dzīties pa nakts melnumu svešā pusē.”

,,Būs jāapskatās pēc kāda moteļa,” Salmiņš apmierināts norūca, zinādams, ka arī līdzbraucējas piekrita viņa klusajām domām par pārnakšņošanu.

Līdzko parādījās pirmo moteļu ugunis un spožais uzraksts VACANCV mirkšķinādams aicināja iekšā. Salmiņš tūlīt pagrieza spēkratus nost no dižceļa.

,.Ks iešu aprunāties.” Viņš izkāpa viens pats.

. .Tu paprasi, vai ir tī-vī? ” sieva atgādināja.

,,Šovakar nekāda skatīšanās neiznāks — ir jāiet ātrāk gulēt,” viņš atmeta ar roku, jo jutās noguris.

Televīzijas aparāts bija gan, bet kamēr tuvējā restorānā sadzina vakariņas un paēda, bija jau pāri pusnaktij. Laiks bija doties pie miera.

Otrā rītā, pārbraucot Kanadas robežu, likās ka arī apkārtnē kaut kas bija mainījies. Dabā jau bija vēl tā pati, bet civilizācija uzspieda savu zīmogu. Likās, Kanadas pusē bija vairāk plašuma; nebija tik cieši sabūvēts, un zeme tā izmantota. Tur atsevišķas mājas un citas ēkas it kā deva lielāku atstarpi, un apvārsnis likās atkāpjamies tālāk. Kanadā vairāk manīja pirmatnējās dabas.

Kad pie Hamiltonas uzbrauca augsti izbūvētajā tiltā, kas kā varens loks šķērsoja kuģu ceļu no Ontērio ezera uz netālo ostu, likās, ka pietuvojās mākoņiem. Tie nedaudz augstāk slīdēja pāri. Un kad bija pašā augšā, Salmiņa piepeši iesaucās:

,,Tas tik ir Gaisa tilts! To es saprotu. Atceries, Valdi, kāds bija Rīgā Gaisa tilts netālu no Vefa fabrikas, kur mēs katru dienu braucām pāri? Tīrais pundurītis!”

,,To tu nevari salīdzināt, — tur pa apakšu iet vilcieni, te peld okeānā tvaikoņi. Tas ir cits augstums.” Salmiņš paskaidroja.

,,Atceries tiltu netālu no Sv. Pētersburgas, kad mēs bijām Floridā! Tas veda pāri Meksikas līča atzarojumam.”

,,Tur arī peld pa apakšu cauri lieli kuģi. Tāpēc ir tik augsts.” ,,Jā, bet tas ir ļoti garš — kādus 25 kilometrus. Tāda mums Latvijā nebija,” sieva sacīja.

,,Kur tad mums to būtu vajadzējis būvēt? ” virs iesaucās. ,,Vai pāri Rīgas jūras līcim? No Tukuma uz Carnikavu, lai brauktu taisnā ceļā pēc nēģiem? Tiltus ceļ tur, kur satiksme un dabas apstākļi tos pieprasa. Mums toreiz tādas vajadzības nebija.”

,,Nujā, tu jau tā kā būvuzņēmējs to labāk zini,” sieva mazliet pasmaidīja un piegrūda ar elkoni Aigai, kas sēdēja tai blakus labajā pusē. ,,Kad ir runa par būvēm, tad mans Valdis arvien gudrākais.” ,,Tāpat kā mans tētis,” Aiga atsmaidīja.

,,Jā, bet viņš jau ir architekts,” Salmiņa teica. —

Pēc divi ar pus stundu ceļošanas viņi sasniedza Toronto. Tā kā Salmiņu paziņas, pie kuriem viņi apmetās, dzīvoja austrumu daļā — Skarbarā, tad bija jādzenas cauri visai pilsētai. Tur viņi apstājās pie glītas savrup mājas, celta uz Ontērio ezera paaugstā krasta, kas tālāk izveidojās par ļoti stāvu krauju, ko kanādieši sauc par Blafiem.

Atbraucējus sagaidīja mājas māte — Vārpa.

,,Kur tad pats saimnieks? Vai nav mājās? ” Salmiņš vaicāja.

,,Aizbrauca uz pilsētu pēc jūsu dziesmu svētku ieejas biļetēm. Vēlāk jūs nekā labu nedabūsit.”

,,Vai tik traki būs? ”

..Visas lal)As vietas jau sen ir izpārdotas. Bet arvien kaut kas mnmAs. Citi j>ērk, citi nes atpakaļ. Tik nezinu, vai dabūs visiem sēdvietas kopā.”

„Ka būs, tā iztiks,” Salmiņš likās apmierināts.

Tn kā Aiga bija pirmoreiz Kanadā un līdz pusdienai vēl palika daudz brīva laika, tad Vārpas meita Ilma gāja līdzi atbraucējām parādīt apkārtni. Viņa bija 12. klases skolniece. Pats Salmiņš palika turpat pie mājas dārza paēnā.

Viņas apskatīja glīti iekopto dārzu, aizgāja līdz ezera malai un beidzot nostaigāja līdz stāvajai kraujai — Blafiem. Tur novietotais uzraksts vēstīja, ka šī stāvā krauja pieder ģeoloģiskiem retumiem visā Amerikas kontinentā. Pēc zinātnieku aplēsuma tas radies priekš kādiem 12,000 gadiem, kad notikusi lielāka zemes slāņu pārvietošanās.

,,To vajadzēja redzēt manam tēvam,” Aiga teica. ,,Viņam arvien interesē šādas ģeoloģiskas vai vēsturiskas vietas.”

,,Jūs jau varat kādreiz abi atbraukt uz Kanadu un paciemoties te,” Ilma sacīja.

„Iespējams ir, bet maz ticams,” Aiga atteica. „Manu tēvu grūti izkustināt tik tālā ceļā. Astoņos gados, kamēr esam Savienotās Valstis, viņš tālākais bijis līdz Florīdai un Čikagai. Vienā vietā mēs meklējām sauli atpūtai ziemā, otrā — tēvs aizbrauca darba komandējumā. Arvien taisāmies apmeklēt Kalifomiju, bet tālāk par taisīšanos neesam tikuši.”

„Mans tēvs pat ne tik tālu nav bijis. Tikai līdz Niagarai,” Ilma teica. „Mūžīgi darbs un darbs. ,Kad sapelnīs naudu, tad vecuma dienās varēs ceļot,’ —tā viņa filozofija. Bet es neticu, ka viņš to kādreiz reālizēs.”

„Ko jūsu tēvs dara? ”

„Viņš ir krāsotājs. Bet tagad, kad pats kļuvis uzņēmējs, viņam ir vairāk vaļas. Taču viņš arvien visur grib būt klāt un rīkot.”

„Tad jau visi būvētāji vien ir,” Aiga paskatījās Salmiņā. „Jūsu virs, Ilmas tēvs un mans tētis. Latvieši ir dūšīgi uz celšanu!”

„Labāk celt nekā ārdīt.”

Kad pēc kādas stundas visas trīs atgriezās no pastaigas, Ilmas māto, pagriezusies pret Aigu, prasīja:

„Nu, ka jums patīk mūsu apkārtne? ”

„Man te ļoti patīk. Liekas, ka būtu ar mieru dzīvot tādā vietā. Tas lielais zilais ezera plašums aiz dārza man atgādina jūru. Un jūra man patīk.”

„Saulaina laikā un vasarā — jā. Rudeni, kad līst, vai ziemā, kad plosAs sniegputeņi, man diez kā nepatīk. Bet pierod ar laiku,” mājas matē atzinās.

,,Tu, mām, tā runā, it kā tev te nepatiktu!” Ilma likās neapmierināta.

,,Es saku, kā ir — rudeni un ziemā man reizēm tiešām liekas vientuli. Jūs neviens jau neesat mājās, bet es cauru dienu raugos uz šo pelēko plašumu, kā kāda zvejnieka sieva no savas mājas loga.”

,,To es nezināju,” Ilma sašutusi piebilda.

,,Kas nu tev visu stāstīs.”

Pārbrauca pats Vārpa, un saruna pārtrūka. Viņš bija atvedis dziesmu svētku ieejas biļetes ciemiņiem, bet visas nebija kopā. Katram kaut kur savā stūrī, taču labās vietās.

,,Un tagad, dāmas un kungi, iesim iekšā!” Vārpa vedināja ciemiņus istabā. ,,Varbūt var piedāvāt kādu dzeramo? viņš prasīja, līdzko pārkāpa slieksni.

Tas laikam bija pats galvenais, ar ko Vārpa gribēja palepoties. Kopš pagājušās reizes, kad te ciemojās Salmiņi, Vārpa bija iegādājies īpašu bufeti, tā saucamo — bāru. Viņam likās, ka tagad viņš neatšķīrās no citiem turīgiem tautiešiem, kas atdarināja šo kanādiešu un amerikāņu ierašu — iedzert savā mājā. Tas šķita, kā kāds standarta simbols turībai un labklājībai. Viņš pats gan nekāds iemetējs nebija, bet ja nu gribēja peldēt pa straumi citiem līdzi, tad bija jāizdara viena otra savādība un jāiekļaujas pulkā.

,,0, to es saprotu!” Salmiņš iesaucās. „Pavisam cita padarīšana, kad atsēžas pie bufetes. Nav jānēsā ne glāzītes apkārt, ne jāiet ar pudeli uzpildīt degvielu.”

,,Ko dāmas un kungi vēlas? ” Vārpa sāka cilāt pudeles.

,,Man to pašu dzidro!” Salmiņš pasteidzās pirmais. ,,Tie krāsainie maisījumi man nepatīk — iekāpj galvā!”

,,Tad tev tāpat kā man.” Vārpa piekrita. ,,Un ko kundzes vēlas? ”

„Vienu saldo ... tu jau zini!” Vārpas sieva sacīja.

„Un jums, kundze? ” viņš griezās pie Salmiņas.

„Man, lūdzu zelteri!”

„Tiešām!”

„Jā.”

„Un jums, Zalta jaunkundze? ”

„Tikai ūdeni ar ledu, lūdzu!”

„Nu . . . ” Vārpa gribēja vēl ko teikt, bet aprāvās un paraustīja plecus. „Lūdzu, kā vēlaties!”

„Kāpēc man neko nepiedāvā? ” Ilma neapmierināta iesaucās. „Es arī gribu dzert.”

„Ja gribi dzert, tu zini, kur stāv seven-up pudeles!”

„Nē, es gribu liķieri!”

„Tad tev vēl drusku jāpagaida, kāds gadiņš.”

IVv, tu esi vecmodīgs! Man drīz būs 18 gadu.”

IiUM. I»t*l vēl nav. Un viens gads, kad nobeigsi skolu, tad varēsi pamēģināt,” Vārpa cieši noteica.

Tft nu ir tlrfl diskriminācija!” Ilma bija sašutusi. ,,Vai tu, tēv, tiešām nezini, ka citur viesībās jaunieši jau dzer daudz jaunāki nekā

ON?

,,Tur jau ir tā lieta, ka viņi dzer pavisam jauniņi. Bet es to negribu, ka mana meita rīkojas tāpat. Pagaidi savu laiku!”

,,Mans laiks ir tagad ...” Ilma neatlaidās.

Saruna būtu ieilgusi un kļuvusi varbūt vēl asāka, ja piepeši dzīvojamās istabas durvīs neparādītos mājas māte, nākdama no virtuves. Viņa pāris sekundes klausījās sarunā, stāvēdama uz sliekšņa kā glezna ietvarā, tad sasita plaukstas:

,,Lūdzu pusdienās! Bet tūlīt! Mums patiesībā nav pārāk daudz laika — dziedātāji uz mums negaidīs!”

Mazā sabiedrība pārvietojās ēdamistabā.

2.

Saule koši staroja pār Toronto.

Kad nonāca pie Meipl-Līf-Gārdena masīvās celtnes, iela bija stāvgrūdus ļaužu pilna. Likās, ka bija jau ieradušies visi kori ar saviem karogiem un plakātiem, un dziedātāji un dziedātājas krāšņos tautas tērpos stāvēja cits pie cita pa visu ielu. Mirdzošas acis, smaidošas sejas, un kāds vārdos netverams gars kā gaiša atblāzma staroja visam pāri. Tas bija košs skats šajā saules apspīdētajā pēcpusdienā.

Daudzi kanādieši, kas gāja garām pa ielas otru pusi, mirkli apstājās un brīnījās. Kaut kas neredzēts viņu acīm! Kur pēkšņi bija radušies tādi savādi un skaisti tautas tērpi, ko valkāja vēl skaistākas tautu meitas? Dažs ornaments vai galvas prievītes raksts atgādināja kādu nezināmu indiāņu cilts rotu vai simbolu! No kurienes viņi visi nāca — jauni un veci? Un kas tā par svešu valodu, kas pieskandināja ielu?

Ne visi kanādieši zināja, kas te notiek. Daļa ar parasto anglisko vēsumu izbrīnā paskatījās un gāja tālāk. Galu galā tā likās kāda draudzīga kulturāla manifestācija. Te nekas neatgādināja dumpīgos demonstrantus, kas arī ar plakātiem un karogiem — bet kādiem! — nereti redzēti Toronto ielās. Tur tad valdīja pūļa gars.

Lai nokļūtu dziesmu svētku arēnā, bija drusku jālaužas cauri ļaužu jūrai, bet stāvēt uz ielas piesaulē arī nebija viegli.

,,Vai no Filadelfijas nav neviena kora? ” Aiga prasīja.

,,Es nezinu,” Salmiņa paraustīja plecus. ,,Redzēju tikai plakātu ar uzrakstu — Bukskauntijas koris.”

,,Tas mums kaimiņos.”

,,Tur ir ņujorkieši, čikagieši, aijovieši, londonieši no Anglijas — iedomājies tik tālu! — konektikatieši, madisonieši — studenti, hamiltonieši, sadberieši, grandrapidieši, sv. katrīnieši un torontieši,” Salmiņa lasīja uzrakstus. ,,Kas viņus visus var saredzēt!”

Beidzot klausītāji bija atraduši savas vietas lielajā zālē. Aiga un Salmiņi katrs sēdēja kaut kur pa sevi. Viņi varēja tikai saskatīties, bet ne sarunāties. Plašajā sporta arēnā bija vairāk nekā 11,000 klausītāju.

Un tad sāka soļot iekšā dziedātāji pa atsevišķām vienībām vai koriem, un pašās beigās mazs pūlītis vieninieku, kam nebija sava kora, — kā avis bez gana. Taču visi gribēja dziedāt. Sanāca kāds tūkstotis dziedātāju.

Aiga bija sagatavojusi līdzpaņemto skaņu uztvērēju, lati tikai nospiestu attiecīgo pogu. Kad ugunis lielajā telpā saplaka, iegrimstot kā dziļā krēslā, palika apgaismota tikai estrāde, uz kuras stāvēja tūkstošgalvainais kopkoris. Tas tur pacēlās kā dzīvs kalns, kas atgādināja kaut ko ļoti senatnīgu, iznirušu no tālas pagātnes.

Kad zālē kļuva tumšs, visās malās sāka zibsnīt foto aparātu momentuzņēmumi. Aiga nožēloja, ka nebija paņēmusi līdz savu foto aparātu. Bet galu galā ar divi aparātiem būtu grūti rīkoties.

Piepeši sāka viļņot skaņas — himna: Dievs, svētī Latviju! Dzīvais kalns, kas tur pacēlās uz estrādes klausītāju priekšā, bija kļuvis par dziesmu kalnu.

Dziesmas iepriecina, dziesmas vieno, dziesmas saliedē sirdis, kas pukst vienā ritmā! Šis iekšējais noslēpumainais ritms, ko izraisa kopējās asiņu balsis, ir īstais siržu vienotājs. Tad mostas gars, kas vieno tautu. Zināma cilvēku kopa, bez šī vienotāja gara, ir tikai pūlis.

Ja zālē atradās kāds, kam nebija šī tautas vienotāja gara, tas tikai noklausījās dziesmu skaņās. Varbūt nopriecājās par vienu otru ausij patīkamu melodiju, bet tās tomēr neiesildīja viņa sirdi un nelika asinīm riņķot straujāk.

Kamēr noklausījās uzrunas, apsveikumus, divdesmit dziesmu un neizbēgamās piedevas, pagāja divi stundas. Aigas uztvertā skaņu lentē dziesmas deva tieši 60 minūšu piepildījumu. Tikai dziesmas! Kā nomērīta—viena stunda.

Pēdējai dziesmai izskanot, dziesmu svētku karogs, — kas darināts 1963. gadā pirmo dziesmu svētku atcerei no 1873. gada, — kā dārgs simbols tika tūlīt iznests no zāles un lielā steigā pārsūtīts uz rietumu krustu, Tur tam vajadzēja būt klāt, atklājot turienes tl/n *uim svētkus Kalifomijā.

Kad kopkora dziedātājiem atvadoties, pār lielo estrādi nopllvoja mutautiņu vēdas kā baltas ziedlapas vējā, un kopkora diriģenti dziļi klanJjAs, — dziesmu svētki bija beigušsies. Košā uzburtā gaisotne izzudu, tikai sirdis palika zināma atbalss.

Kn norunāts Aiga satikās ar Vārpām un Salmiņiem pie izejas. Visas malas bija ļaužu un čalu pilnas. Visi bija mazliet satraukti vai iepriecināti. Tikai Ilma likās uzmetusi lūpu. Tas radās pēc sarunas ar tēvu par šīvakara turpinājumu svētku ballē.

,,Nu lai meitēns iet!” Ilmas māte kā lūgdama pacēla acis uz savu viru.

,,Tu saproti,” Vārpa saspurojās, ,,ne mēs, ne Salmiņi neies uz balli. Kā tad tu domā, atlaist meiteni vienu pašu? Beigsies, droši vien, pusnakti. Un kā tad tiks mājā? ”

,,Varbūt, ka Aigas jaunkundze ies? ” Vārpas sieva iebilda un pagriezās pret uzrunāto.

,,Žē 1, neesmu nekāda dejotāja. Un nebraucu jau tāpēc uz Kanadu, lai te dejotu,” Aiga noraidoši pasmaidīja.

,,Ziniet, ko? ” Salmiņa sacīja starpā. ,,Mēs visi brauksim mājā ar mūsu auto, bet jūsējo lai patur Ilma. Tad viņa var braukt nakti, kad patīk.”

Vārpa cieta klusu, pārdomādams nupat dzirdēto priekšlikumu. Pārējie klusēdami gaidīja viņa lēmumu.

,,Nu, labi,” beidzot viņš gari novilka. ,,Bet tā kā pusnakti esi mājā! Tu dzirdēji? ” Vārpa cieši paskatījās meitā.

Ilma nosarka un palocīja galvu, vāji nočukstot:

,, Paldies!”

*

Kad svētdienas rītā Salmiņi un Aiga posās uz rakstnieku cēlienu, Ilma vēl nebija pamodusies. Viņa bija pārradusies tikai pēc trim no iitn, un tēvs tagad bija neapmierināts. Viņš tikai gaidīja meitu uzceļamies.

Viņi abi Vārpas arī nedomāja apmeklēt rakstnieku cēlienu, jo esol jau šad tad bijuši. Bet māte saprata, ka tas varēja dārgi maksāt mīļā miera dēļ, ja Ilma paliks mājā. Tāpēc viņa klusām iezagās pie meitas guļamistabā un drīz vien iznāca kopa ar Ilmu. Pēdējā bija vēl galīgi samiegojusies un izpūrušu galvu, bet citādi — priecīga līdzbraucēja. Viņa ātri saposās, iedzēra dažus malkus melnas kālijus un aizbrauca kopā ar citiem Salmiņu spēkratos.

Kad pats Vārpa atgriezās no rīta pastaigas, literatūras cienītāji jau bija projām.

Protams, rakstītam vārdam gan dzejā, gan prozā arvien ir bijuši savi cienītāji, jo vārds met laipu, pa kuru staigā domas no autora uz lasītāju. Bet ja šo vārdu dzird no paša autora mutes, tad liekas, ka domas tieši lido no autora uz klausītāju. Rodas zināma tuvības

sajūta.

Zālē, kur notika rakstnieku cēliens, bija 1100 sēdvietu, un visas bija aizņemtas. Runātāji un runātājas nāca garā virknē, četrpadsmit personas, un pa starpām pārmaiņas dēļ vīru ansamblis ,,Kalvis” skandināja dziesmas. Rīta cēliens — ,,Dzeja ar dziesmu atbalsīm” pagāja nemanot ātri.

Aiga atjēdzās tikai, kad viņas skaņu uztvērēja lente iztecēja līdz galam un apstājās. Rakstnieku rīts tad ari bija beidzies.

Pārtraukums starp vienu sarīkojumu un otru bija tā aplēsts, ka varēja tikai mierīgi paēst pusdienas un laikus ierasties nākamā priekšnesumā. Tas bija tautas deju lieluzvedums. Bija jābrauc atpakaļ — vislabāk ar pazemi — uz lielo sporta zāli, kur vakar notika dziesmu svētki.

Kad Ilma kopā ar Aigu un Salmiņiem ieradās lielajā arēnā, viņa redzēja, ka ari viņas vecāki jau bija priekšā. Ilmai sirds it kā notirpa. Diez, ko tēvs tagad teiks? Viņa mirkli sastomījās, it kā pārdomādama, iet vai neiet. Bet viņai nebija citas izvēles, jo sēdvietas atradās kopā ar vecākiem.

Nē, tēvs neko neteica, pat nepieminēja vēlo pārnākšanu šorīt. Viņš taču negribēja iztaujāt vai rāt meitu 10,000 cilvēku klātbūtnē.

Ilma apmierināta sēdēja blakus mātei.

Salmiņi un Aiga bija atraduši savas vietas, kur kurais. Aigai blakus sēdvieta visu laiku bija tukša, viņa tur novietoja savu skaņu uztvērēju aparātu.

,,Ja šī vieta paliks brīva,” Aiga domāja, ,,tad aicināšu Salmiņas kundzi šurp.” Līdzko viņa tā bija izlēmusi, pienāca kāds slaids jauns cilvēks, varbūt Aigas gados vai vecāks, un vaicāja:

,,Atvainojiet, vai šī vieta aizņemta? ”

,,Nē, nav,” Aiga atteica un pievāca savu aparātu.

Sākās tautas deju lieluzvedums. Tajā piedalījās 835 dejotāji un dejotājas, kas defilēja garām skatītāju rindām. Tā bija vesela parāde raibā gājienā ar vēl jo raibākiem tautas tērpiem. Tur bija daži dalībnieki sirmām, pat baltām galvām, jau septiņdesmitos, bet paši jaunākie, kas ķepurojās rindas beigās, varēja būt piecu gadu vecumā vai jaunāki. Visi gribēja šūpoties tautas deju ritmā.

Pieteicējai — jaunai tautas meitai bija daudz ko rauties, bet kad sākās uzvedumi, piepeši runātāja bija kļuvusi dziedātāja: viņas

Iml' i Un dzidri plūstošs vilnis skāņi un spēcīgi lidoja pāri visai zālei.

\iņn ļM'kišui kļuva uzmanīga. Viņa paskatījās rokas somiņā, lai inmeklētu dziedātājas vārdu programmā, bet izrādījās tā bija atstātu Salmiņiem. •

,,Kns tā dziedātāja? ” Aiga nočukstēja vairāk it kā pie sevis, bet blakus sēdētājs to tomēr bija sadzirdējis.

,/I'ft ir soliste Dace ...” viņš klusi piebilda.

,, Pateicos.”

Aiga ieslēdza savu skaņu uztvērēju. Te bija ne tikai acīm patīkami ko redzēt, bet arī ausīm jauki ko klausīties — tautas dziesmas un tautas deju mūzika. Straujais un vijīgais kustību ritms it kā atdzīvināja plašo zāles grīdu. Piepeši tā bija kļuvusi par virpuļojošu pāru estrādi.

Uzveduma vidū negaidot Aigas skaņu lente izbeidzās. Viņa izslēdza aparātu. Drīz pēc tam bija starpbrīdis, kamēr dejotāji sakārtojās jauniem priekšnesumiem. V

,,Jūs pārtraucāt ieskaņošanu? ” blakus sēdētājs ierunājās.

,,.Jā. I^ente izbeidzās. Nepaņēmu vairāk līdz. Žēl.”

,,Man tāpat izgāja. Es savu aparātu atstāju mašīnā. Domāju, ka te nekā nebūs ko ieskaņot, tikai ko skatīties. Jūs laikam neesat šejieniete? ”

,,Nē. Braucu pāri robežai.”

,,Tā jau man likās. Jūs neesat nekad manīta Toronto sarīkojumos. Mans vārds — Laksts,” svešais palocījās.

,,Zalts.” Aiga nedaudz pielieca galvu.

,,Ja jūs esat pirmoreiz šajā pusē, ineresanti dzirdēt — kāds iespaids jums palicis? ”

,,Iespaids ir labs. Es domāju par svētku sarīkojumiem. Pašu pilsētu vēl nepazīstu, tikai caurbraucot mazliet novēroju,” Aiga paskaidroja.

,.Atkarā no cik lielas pilsētas jūs nākat!” Laksts piebilda.

,,No Filadelfijas.”

,,Ak, no Filītes! Tur, kur tas brīvības zvans! Neesmu vēl nekad bijis tanī pusē. Taisos ceļot, bet ...”

Piepeši apdzisa ugunis. Saruna pārtrūka. Uz īpašas apgaismotas skatuves zāles vidū sākās atsevišķu grupu priekšnesumi.

Pirms beigām bija vēl pāris īsu pārtraukumu, un Laksts, pagriezies pret Aigu, arvien to mēģināja ievilkt sarunā.

,,Vui jūs domājat, ka Filadelfija ir skaistāka nekā Toronto? ” viņš jautāja.

,,Ks vēl Toronto tā nepazīstu, lai varētu salīdzināt. Aizbrauciet jūs pats uz Filu, tad varēsit spriest. Vai jūs esat viens? es domāju neprecējies? ” Aiga piepeši prasīja.

Laksts likās it kā sarāvās, bet sāka smaidīt un, pastiepis uz priekšu abas rokas, rādīja, ka tam uz pirksta nebija neviena gredzena.

,,'Tātad vieninieks!” Aiga sacīja. ,,Tad jau pavisam viegli ceļot!”

Laksts piekrizdams pamāja galvu. ,,Tanī ziņā esmu brīvs, nevienam nekādu norēķinu nav jādod. Ceļoju, kur un kad gribu.”

,,Bet darbs saista ...”

,,Protams. Strādāju bibliotēkā un saņemu kārtēju atvaļinājumu ...”

Zālē atsāka tautas dejas. Puskrēslā Aiga manīja, ka Laksts šad tad pameta skatu sāņus uz Aigas pusi, droši vien, to pētīdams. Priekšnesumiem beidzoties, kad skatītāji skaļiem aplausiem kā vētras brāzieniem atvadījās no dejotājiem un visi sāka lēnām virzīties uz izejām, — Laksts pagriezās pret Aigu.

,,Bija prieks iepazīties! Teiksim uz redzēšanos vēlāk simfoniskā koncertā!”

,,Iespējams. Bet nezinu, ko darīs mani līdzbraucēji. Esmu atkarīga no viņiem.”

,,Pie kā jūs esat apmetušies pilsētā? ”

,,Pie Vārpām, Skarbarā.”

,,Tos es pazīstu.”

,,Es tomēr labāk teikšu — sveiki!” Aiga sacīja.

,,Tad nekā . . . Sveiki!” Laksts atvadoties piepeši pasniedza savu vizītkarti.

Aiga automātiski to ielika rokas somiņā, bet nepasniedza savējo pretī.

Ne Vārpas, ne Salmiņi nebija ieinteresēti apmeklēt simfonisko koncertu. Ilma, kura gan būtu gatava gājēja, vairījās kaut ko runāt vai prasīt, lai viņu atlaiž. Viņa vakar nebija turējusi vārdu, pārbraukdama tikai šorīt mazā gaismiņā. Tāpēc viņa negribēja neko pieminēt, kas atgādinātu šo notikumu.

Likās, pati Salmiņa arī būtu labprāt apmeklējusi koncertu, bet viņai bija gadījusies cita ķibele: šorīt pirmoreiz uzvilktās jaunās kurpes spieda. Kājas bija satūkušas kā bišu sadzeltas, un, ejot uz spēkratu novietni, kas atradās trīs šķērsielas tālāk, viņa kliboja. Bija jāiet lēnām un jāatbalstās uz vīra elkoņa.

Tāpēc Aiga arī īpaši nespiedās uz iešanu, kaut sirdī palika klusa nepiepildīta vēlēšanās dzirdēt simfonisko koncertu, jo tas taču bija — latviešu. Un pie tam, ja viņa pareizi zināja, tas notika pirmoreiz trimdā rīkotos dziesmu svētkos.

Tā, dziesmas bija izskanējušas! Svētki pagājuši!

Pirmdienas rītā agri, kad Salmiņi posās atpakaļceļā, rēna migla kā šķidrs plīvuris klāja visu ezera piekrasti. Bija pavēss.

,,Migla drīz izklīdīs,” pats Vārpa pareģoja, skatīdamies gaisā. ,,Diena būs saulaina, karsta. Nu, tad uz redzi!”

,.Aiga, jūs pasveiciniet savu tēvu!” Vārpas sieva atvadoties piekodināju. ,.Atbrauciet abi kādreiz ciemā! Tagad jūs ceļu zināt! Un augšējās istabas mūsu mājā arvien būs jūsu rīcībā!”

,,Paldies! Sveiki!”

,,Sveiki!”

Tā bija, kā Vārpa pareģoja, — jo tālāk brauca, jo migla kļuva retāka, un kad sasniedza Toronto centru, tur miglas tikpat kā vairs neredzēja.

I )ivi miljonu pilsēta ar savu satiksmes drūzmu palika aizmugurē, un spēkrati vienmuļi ripoja pa dižceļa tumšpelēko asfalta segu. IMepeši Salmiņš, it kā meklēdams sarunu, paskatījās sāņus sievā un sajūsmināti teica:

,,Tāds bārs, kā Vārpām, ir ko vērts! Vai tu nedomā, ka mums arī derētu tādu iegādāties? ”

Sieva savukārt cieši paskatījās vīrā un piebilda:

,, Padomā, vai papriekš nevajadzētu iegādāties jaunu grāmatplauktu. Vecais jau ļogās.”

Sis priekšlikums vīra sajūsmu atvēsināja, un jautājums par bāra iegādi nekad vairs netika cilāts.

3.

Dzīvot Filadelfijā un tās apkārtnē — Pensilvēnijā, tāpat Ņujorkas valstī un Merīlendā vai Virdžīnijā — nozīmē diendienā būt saskarē ar Amerikas vēsturi brīvā dabā. Tur katrā solī, ko sper uz šīs zemes. īpaši ap Filadelfiju, runā tās vēsture. Delavēras upe, kas drīz aiz pilsētas ietek okeānā, ir kā apvīta seniem vēsturiskiem notikumiem — cīņām un kaujām.

Zaltam tā atgādināja Daugavu — Latvijas likteņupi. Ne tāpēc, ka tā sākas ar to pašu burtu, bet, ka arī Latvijas brīvība tika izcīnīta ap upi, ap mūsu Daugavu gan vienā, gan otrā pusē no tās krastiem. Jo brīvība nevienā zemē nekrīt gatava no debesīm kā. manna izraēļiem tuksnesī. Brīvība ir jāizcīna, tā ar asinīm jāiegūst un jflaizstāv.

Šādas domas uzmācās Zaltam pirmdienas pēcpusdienā, braucot atpakaļ no Betlēmes, kur viņš šefa uzdevumā apmeklēja jauno būvi. Viņš bija drusku novirzījies uz austrumiem, iegriezdamies 611. dižceļfl, kas labu gabalu veda gar Delavēras upes labo krastu. Tur bija jauki skati, ko pamielot acis — krāšņa daba vasaras briedumā. Vietām draudīgi stāvas kraujas gar upi. Bet zaļi meži kā veseli klājiem sedza tuvas un tālas kalnu nogāzes.

Zalls atgriezās mājā krietni vēlāk nekā bija domājis. Bet viņam liekta nebiju jāsteidzas. Pa ceļam viņš pusdienoja kādā restorānā ārpus pilsētas. Tā bija savā ziņā pārmaiņa viņa ēdienu kartē.

Atsēžoties mājā savā darba istabā pie rakstāmgalda, Zalts piepeši pamanīja, ka labajā pusē, kur parsti glabājās dienas pasts, — gulēja kāda salocīta papīra lapa. Viņš to atvēra un lasīja: — Džordža Vošingtona vizija.

Kur tā te gadījās? Tas bija iespiedu darbs angļu valodā pusloksnes formātā uz abām pusēm. Droši vien, Aiga piektdien pirms aizbraukšanas to bija nolikusi uz tēva rakstāmgalda, bet viņš nebija agrāk ievērojis.

Zalts atgāzās atzveltnes krēslā un ar interesi izlasīja šo savā ziņā vēsturisko dokumentu, kas pirmoreiz publicēts 1859. gadā. Runa bija par pirmā Savienoto Valstu prezidenta—toreizējā amerikāņu kolonijas armijas vadītāja ģenerāļa Džordža Vošingtona personīgi redzēto viziju 1777. gadā Fordža ielejā.

Tātad gadu pēc tam, kad 1776. gada 4. jūlijā Filadelfijā kongress bija pasludinājis Amerikas neatkarību. Tas bija laikā, kad Amerikas kolonisti sacēlās pret britu virskundzību. Pēdējie savukārt steidzās pārmācīt šos „netīros suņus”, kā britu ģenerālis Volfs nosaucis kolonijas karavīrus. Volfs tajā laikā skaitījās Kvebekas varonis, jo bija uzvarējis frančus, pārsteigdams tos kādā naktī stāvā kalnā, kur bija viņu nocietinājums. Bet briti tad vēl nepazina amerikāņu ģenerāli Vošingtonu, kas ar šiem vāji apbruņotiem, maz apmācītiem „suņiem” stājās pretī. Kad britu ģenerālis Hau’s (Howe) plānoja uzbrukumu Ņujorkai ar 32,000 karavīriem, Džordža Vošingtona rīcībā bija tikai 14,000 — 16,000 vīru, kas pašās grūtākās kara dienās saruka līdz 2000. Bet jo smaga bija ziema 1777.-78. gadā, kad Vošingtona armija atkāpās uz minēto Fordža ieleju, kur viņš redzēja neparastu viziju.

Par to Vošingtons pastāstījis tikai vienai personai — Antonijam Šermanam (Anthony Sherman), 18 gadus vecam jauneklim, kas toreiz uzticīgi kalpoja savam ģenerālim. Dzirdēto stāstu Šermans glabāja sevī līdz 99 gadu vecumam, kad tas 1859. gada 4. jūlijā ieradās Neatkarības laukumā Filadelfijā, kur sastapa savu draugu Vesleju Bredšovu (Wesley Bradshow).

Raugoties uz vēsturisko Neatkarības namu, vecā Šermana acis atkal iekvēlojās spožāk, un viņš, pirms aiziešanas mājup, sacīja savam draugam:

„Ieiesim hallē. Es gribu tev pastāstīt kādu notikumu no Vošingtona dzīves. To zinu tikai es. Tu dzīvodams varēsi to pārbaudīt, kā tas piepildās.”

Tad Šermans atmiņās pārcēlies uz 1777. gada bārgo ziemu, ko ģenerālis Vošingtons ar saviem karavīriem pavadījis Fordža ielejā. Nav nekāds noslēpums, ka Vošingtons tad bieži gājis uz mežu biezoknī vientulībā lūgt Dievu. Bet vēl jo biežāk viņš lūdzis vienatnē savā istabā, ko redzējis jaunais Šermans. Vošingtons izlūdzies Dieva

\mllbu un gādību saviem karavīriem un visai tautai grūtajās dienās, kivi ton i/, piemeklēja amerikāņus.

Viena diena, Šermans to īpaši atcerējās, bijusi ļoti auksta un vēiaina. Vošingtons visu pēcpusdienu palicis viens savā dzīvoklī, bet lual vēlāk iznācis, lai ietu pastaigāties, viņa seja bijusi neparasti bāla. Licies, ka viņam bijis kaut kas īpašs padomā. Pēcāk, krēslā atgriezdamies, viņš devis rīkojumus saviem virsniekiem. Šermans, kas palicis kā pēdējais pie viņa, dzirdējis šo neparasto stāstu.

'Pani pēcpusdienā Vošingtons strādājis savā istabā, gatavodams steidzamus rīkojumus. Pēkšņi viņš juties it kā traucēts, ka nebūtu viens istabā. Paskatīdamies sāņus, ieraudzījis savā priekšā stāvam neparasti skaistu sievieti. Viņš bijis pārsteigts, jo iepriekš devis stingru rīkojumu — netraucēt viņu šajā laikā. Beidzot atguvies un jautājis viešņai, kāpēc viņa ieradusies. Viņš prasījis 3-4 reizes, bet mistiskā viešņa klusējusi, tikai mazliet paceļot acis. Tad viņš sajutis sevī neparastu iespaidu, it kā svešās butes skats saistītu viņa gribu. Viņa mēle vairs neklausījusi, un jutis sevī mistisku spēku ietekmi. Viņš tikai skatījies un klusējis. Gaiss apkārtnē kļuvis pakāpeniski gaišāks un sprieguma pilns, mistiskā viešņa — vairāk ēteriska un cienīgāka. Viņš juties kā uz miršanu, bet neko ne domājis, nedz kustējies. Tikai gaidījis, kas notiks.

Tad viņš dzirdējis balsi, kas sacījusi: „Republikas dēls, skaties un mācies!” Un viešņa pacēlusi roku, rādīdama austrumu virzienā. Tur mutuļojis balts tvaiks, kas pamazām izklīdis, un viņš redzējis savā priekšā neparastu skatu: plašā līdzenumā visas pasaules zemes — Eiropu, Āziju, Āfriku un Ameriku. Starp Eiropu un Ameriku viļņojies Atlantijas okeāns, bet starp Āziju un Ameriku gulējis Klusais okeāns.

Atkal atskanējusi mistiskā balss: „Republikas dēls, skaties un mācies!” Šai momentā starp Eiropu un Ameriku gaisā parādījusies tumšai ēnai līdzīga būte it kā eņģelis, kas pasmēlis ar labo roku no okeānā ūdeni un to šķiedis pāri Amerikai, ar otru — uzšļācis Eiropai. Tūlīt no šīm zemēm pacēlušies tumši mākoņi, kas virs okeānā savienojušies vienā. Tas pamazām virzījies uz rietumiem līdz ietinis Ameriku kā tumsā. Reizēm laistījušās zibeņu ugunis, un bijušas dzirdamas cilvēku smagas kurnēšanas un kliedzieni. Kad eņģelis uzšļācis otrreiz ūdeni no okeānā, tumšais mākonis atvilcies atpakaļ un pazudis okeānā viļņos.

Trešoreiz atskanējusi mistiskā balss: „Republikas dēls, skaties un mācies!” Viņš skatījies pāri Amerikai un redzējis, ka paceļas mājas, un ciemi un pilsētas, viena pēc otras, līdz visa zeme no Atlantikas līdz Pasi likām bijusi piebūvēta pilna kā nopunktēta. Atkal atskanējusi tā pati balss: „Republikas dēls, nāk gadsimta beigas! Skaties un mācies!”

Tumšai ēnai līdzīgais eņģelis pavērsis savu seju dienvidus virzienā un no Āfrikas tuvojusies kāda nelaba parādība — spoks. Tas lēnām un smagi laidies pār visiem Amerikas ciemiem un pilsētām. Iedzīvotāji tūlīt iekārsušies cīņā viens pret otru. Bet tad parādījies kāds gaišs eņģelis, kura pieri sedzis gaismas vainags ar uzrakstu — ..Vienprātība”, un tas nesis Amerikas karogu. Eņģelis to novietojis sašķeltās nācijas vidū un sacījis: ,,Atcerieties, jūs esat brāļi!” Piepeši iedzīvotāji pametuši ieročus un kļuvuši atkal draugi, apvienojoties ap savu nacionālo simbolu.

Viņš atkal dzirdējis mistisko balsi: ,,Republikas dēls, skaties un mācies!" Šoreiz tumšai ēnai līdzīgais eņģelis pielicis tauri pie mutes un pūtis trīsreiz, tad paņēmis ūdeni no okeānā, uzšļākdams Eiropai, Āzijai un Āfrikai. Viņš redzējis baigu skatu: no visām šīm zemēm pacēlušies biezi tumši mākoņi, kas savienojušies vienā. Šai masai cauri spīdējusi sarkana gaisma, kurā bijušas redzamas bruņotu vīru ordas. Šie vīri kustējušies kopā ar mākoni gan maršēdami pa zemi, gan kuģodami pa ūdeni uz Ameriku. Tā tikusi mākoņa apņemta. Plašas armijas postījušas visu zemi, dedzinājušas mājas, ciemus un pilsētas, kas iepriekš bija celtas. Bijuši dzirdami šāvieni, ieroču trokšņi un miljonu cilvēku kliedzieni šausmīgajā cīņā. Tad atkal atskanējusi mistiskā balss: ,,Republikas dēls, skaties un mācies!” Un tūlīt tumšai ēnai līdzīgais eņģelis pielicis tauri pie mutes un pūtis gari un baigi.

Piepeši spoža kā tūkstoš sauļu gaisma atspīdējusi no augšienes, un tumšais mākonis, kas apņēmis Ameriku, sašķīdis gabalos. Tanī pašā momentā parādījies eņģelis, uz kura pieres spīdējis gaišais uzraksts ,.Vienprātība”, un kas vienā rokā nesis amerikāņu nacionālo karogu, bet otrā — zobenu, un kopā ar viņu no debesīm nolaidušies leģioni gaišo garu. Tie nekavējoties pievienojušies Amerikas iedzīvotājiem, kuri bijuši jau bezmaz pārspēti, bet tagad pēkšņi, atgūdami atkal dūšu, cieši saslēgušies savās izjukušajās vienībās un atjaunojuši cīņu.

Tad atskanējusi mistiskā balss: ,,Republikas dēls, skaties un mācies!” Un tai apklustot, tumšai ēnai līdzīgais eņģelis pēdējo reizi pasmēlis no okeānā ūdeni un to uzšļācis Amerikai. Pēkšņi tumšais mākonis vēlies atpakaļ kopā ar armijām, ko tas bija atnesis, atstādams zemes iedzīvotājus — uzvarētājus.

Atkal no jauna pacēlušās mājas, ciemi un pilsētas agrākajās vietās, un gaišais eņģelis iespraudis zilu karogu viņu vidū, skaļā balsī saukdams: ,,Kamēr zvaigznes būs un debess sūtīs rasu zemei, tik ilgi pastāvēs Republika.” Un noņēmis no pieres vainagu ar spožo uzrakstu ,,Vienprātība", viņš to novietojis virs karoga, kamēr tauta nometusies ceļos un sacījusi: ,,Āmen.”

1*0« inm redzētais skats pēkšņi sācis bālēt un izzudis, un Vnšmgtons kā iepriekš atkal redzējis mutuļojam baltu tvaiku. Tas ml izgaisis, un viņš atradies viens, raudzīdamies savā mistiskajā viešņā, kura tādā pašā balsī kā iepriekš sacījusi:

,, Republikas dēls, tas, ko tu redzēji, ir izskaidrojams tādējādi: (ris lielas briesmas nāks pār republiku. Bīstamākā ir otrā, kurai pārejot, visa pasaule apvienojoties nevarēs to pārspēt. Lai katrs republikas bērns mācās dzīvot Dievam, savai zemei un vienprātībai.”

Ar šiem vārdiem parādība izzudusi, un Vošingtons, piecēlies no sava sēdekļa, sacījis:

,,Es sajutu, ka esmu redzējis viziju, kurā man parādīta Savienoto Valstu dzimšana, progress un liktenis.”

Šī notikuma cienījamais atstāstītājs beigās piebildis: ,,Šie, mans draugs, bija vārdi, ko es dzirdēju no paša Vošingtona lūpām, un Amerika darītu labi, sekodama tiem.”

Zalts brīdi sēdēja, skatīdamies uz šo neparasto dokumentu, un domāja, ka pasaulē ir spēki un varas, par ko cilvēkam maz jēgas vai pat nemaz. Mūsdienu cilvēks kļuvis materiālists ar naivu tukšu domāšanu, un viņa prāts atgādina riekstu, kuram sānos mazs caurumiņš. Cilvēks, liekas, nezina, ka pa šo niecīgo spraudziņu riekstā ielīdis tārps — nihilisms, visa noliedzējs un apšaubītājs. Un kodols — sabojāts.

Bija skaidrs, ka vizijā pieminētie trīs smagie pārbaudījumi bija vēsturiski fakti. Pirmais, varēja saprast, gulēja pagātnē kā lielā revolūcija, kas uzliesmoja un lika piedzimt Savienotām Valstīm. Tai sekoja milzīgs attīstības uzplaukums, bet tuvojoties gadsimta beigām — kā tika brīdināts — nāca otrs pārbaudījums: vienprātības trūkums. Zaltam likās skaidrs, ka šis bija laika posms, kurā patlaban dzīvoja viņš un visi citi. Tā bija pašreizējā smagā situācija 20. gadsimta beigās, kad tauta tika sašķelta. — Tās ir lielākās briesmas Amerikai! — teica vizijas vēstnese. Ja Amerika tās pārdzīvos un no jauna saslēgsies vienprātībā ap nacionālo karogu, tad, kā bija teikts, — viņu nevarēs pārspēt visa pārēja pasaule. Tad viņa uzvarēs arī trešās briesmas, kas, liekas nāks šā gadsimta lx»igās.

Kāpēc' viņa uzvarēs? Tas bija skaidri parādīts — tā bija palīdzība no augšienes, no kurienes nāk visas labas lietas . . . Tikai naivais vai nihilisma tārpa saēstais prāts to nevar aptvert. Zināmā brīdī viņai liks sniegta palīdzība.

Zalts atcerējās no Brazilijas citu pareģojumu, kurā arī tika apsolīta palīdzība no augšienes. Šis pareģojums vai atklāsme veda atpakaļ uz Latviju divdesmito gadu sākumā, kad notika zināmā

JO

garīgā atmoda. Tai sekojot, tūkstošiem latviešu-baptistu izceļoja uz mīlīgo zemi” — Braziliju. Šai atklāsmē, kurā bija runa par pārmācībām, kas nāks pār ķēniņiem un valodām, uzskaitot vairāk nekā desmit valstis, to vidū bija pieminēta arī Amerika. Attiecīgā vieta par palīdzību tai skan sekojoši: ,, . . . Bet tevim (Amerikai) taps palīdzēts, tāpēc ka tevī nav atrastas svēto asinis.”

Tie ir nopietni vārdi par nopietnām lietām.

Zalts noglabāja lapu ar Džordža Vošingtona vizijas aprakstu rakstāmgalda atvilktnē un piecēlās. Viņš paskatījās pa logu lejā dārzā. Piesaulē koku un krūmu mestās ēnas jau kļuva garākas. Bet augšā — zilajās jūlija debesīs neredzēja neviena mākoņa. Tur tikai vientuļš gulēja bāls augošs pusmēness kā gaisā uzsviesta tropu ķivere.

*

Saule bija vēl labā gabalā, kad atgriezās Aiga no Kanadas.

,,Nu, kā tad tev tur patika? ” tēvs prasīja.

,,Labi! Labāk nekā cerēju!” Aiga gaiši iesaucās.

Atbildes otrā daļa tēvu darīja uzmanīgu. Viņš kā psīchologs vērīgi paraudzījās meitas sejā un tūlīt redzēja, ka tai acis staroja. Tad, droši vien, viņai tiešām paticis labāk nekā bijis iecerēts. Tāds brauciens bija izklaidēšanās un savā ziņā maza pārmaiņa. Tikai vēlāk — pēc dažām nedēļām Zalts atcerējās, ka tā bija liela pārmaiņa, tik liela, ka pārvērta visu viņas dzīvi.

Pagāja vairākas stundas, kamēr Aiga atskaņoja visu dziesmu svētkos ieskaņoto un izstāstīja stāstāmo.

,,'Tagad es te, mājā sēdēdams, dzirdēju visu to pašu, ko tu tur,” tēvs smējās.

,,Bet neredzēji.”

,,To es varēju labi iedomāties pēc tava stāstījuma. Bet viena lieta, tu neko neteici par mūsu jaunajiem spēkiem-māksliniekiem, kas aug. Viņiem laikam bija sacensības? ”

,,Jā, bet tās bija notikušas pirms mēs ieradāmies. Tur ir vesela virkne jauno godalgoto mākslinieku-atskaņotāju: Dace Kārkliņa, Marta Borgiele, Artūrs Jansons, Anda Zimīte, Inese Cernavska, Linda Aļļe, Richards Bacāns un Imants Barušs.”

,,Vai kāds ir arī no Filas?

,,Jā, Linda ...”

,,Nu, ja mēs, filadelfieši, arī esam pārstāvēti, tad viss ir kārtībā!” Zalts pasmaidīja.

,,Kā tev, tēt, klājies šajās dienās? ”

, Labi Šorīt biju izbraucis līdz Betlēmei, tur ceļ pēc mana projektu Pēcpusdienā izlasīju Džordža Vošingtona viziju. Kur tu to dabūji?

,.Knds no maniem pacientiem to bija atstājis vai aizmirsis uzgaidāmā telpā uz galdiņa. Es pievācu.”

, ,Ks atkal pievācu no tevis.”

,,Ks jau izlasīju.”

Aiga pacēlās un aiznesa skaņu aparātu un ieskaņotās lentes uz savu istabu. Tur viņa, kaut ko meklēdama, atvēra rokas somiņu un piepeši ieraudzīja noglabāto vizītkarti. Viņa ieskatījās tajā un lasīja: ,,1.eonids Laksts, Ph. D.”

Tātad — prātnieks. Aiga arvien bija domājusi iepazīties ar kādu jaunu prātīgu cilvēku, jo viņai likās, ka tas būtu ideālākais partneris sarunās par visādām dzīves problēmām un, varbūt, arī . . . Jā, varbūt, arī romantikai . . .

Tas likās interesanti. Viņa bija sēdējusi blakām un sarunājusies ar cilvēku, nezinādama, kas tas ir. Viņa mēģināja atcerēties sarunu vai atsevišķus teikumus. Viņš, vieninieks, — to viņš bija apstiprinājis, parādīdams, ka nav gredzena pirkstā un nav jādod nekādu norēķinu nevienam . . .

Hm!

4.

Bija pagājušas pāris nedeļu, un Aiga savas atmiņas par Kanadas braucienu bija jau palaidusi aizmirstības vējos. Tad negaidot pienāca viņai vēstule. Uz tās bija Kanadas 10 centu pastmarka, ko zīmējis pazīstamais kanādiešu mākslinieks Toms Tomsons, kas piederēja zināmai ,,Septiņu grupai”. Viņš attēlojis kādu Kanadas ezeru ziemeļos ar tipiskiem šķautnainiem kalnu pauguriem aizmugurē, bet priekšplānā krastmalā — zīmīgu ziemeļzemes priedi, kas, pa pusei vējā izplūkātiem zariem, sīksti cīnās par eksistenci akmeņainajā zemes stūrī. Un pats mākslinieks bija dabūjis bēdīgu galu ezerā — laikam tajā pašā, ko meistariski uzgleznojis — viņu atrada mirušu ar brūci galvā. Nāves cēlonis palicis noslēpums līdz šim.

Aiga vēlreiz apgrozīja vēstuli, it kā pārliecinādamās, vai tā tiešām domāta viņai, tad nesteigdamās atvēra aploksni.

Tfl bija īsa vēstulīte, sūtīta — šarmantai dāmai, kurai patikuši priekšnesumi tautu deju lieluzvedumā. Augusta sākumā, vasaras sezonai beidzoties, latviešu jauniešiem arī būšot līdzīgi priekšnesumi, tikai mazākā mērogā, kaut kur brīvā dabā. Viņa esot laipni ielūgta. Vēstules nobeigumā — pazemīgais kaimiņš blaku sēdeklī — L.L.

Aiga gluži labi varēja iedomāties, kas aiz šiem divi burtiem slēpās. Taču viņai likās, ka šis ielūgums nav visai nopietns, jo rakstīts diezgan frivolā stilā. Un viņai ne prātā nenāca ceļot uz kādiem tur jauniešu svētkiem Kanadā. Viņa nolika vēstuli sāņus lai aizmirstu.

Bridi lasījusi grāmatu, viņa piepeši to aizvēra un paņēma atkal mazo vēstulīti. Viņa apskatīja adresi.

,,Kur viņš to bija dabūjis? ” Aiga domāja. Viņa nevienam pašam citam nebija teikusi savu adresi, izņemot Ilmu, kura pie gadījuma solījās apmeklēt Aigu. Bet vai Laksts nebija teicis, ka pazīstot Vārpas? Ar to jautājums bija atbildēts.

,,Galu galā nevienam nevar pilnīgi uzticēties,” Aiga nodomāja. ,,Katrs to saprot vai iztulko savādāk pēc savas izpratnes vai patikas.”

*

Dienas pagāja darba steigā. Aigai, kā mēdz teikt, rokas bija darba pilnas, jo palīdze, kas bija atvaļinājumā, atgriezīsies tikai jūlija beigās. Aiga centās apkalpot ari viņas pacientus.

Nāca daudz jauniešu, kuriem vasarā bija vairāk vaļas, un kamēr skolas slēgtas, tiem pārbaudīja un salaboja zobus. Uzgaidāmā telpā, kur arvien pārsvarā skanēja latviešu valoda, tagd reizēm čaloja tikai angļu mēlē. Kā nekā jaunajiem arvien vedās vieglāk izteikt savas domas svešajā valodā, kas bija apgūta gan tikai skolā. Un tomēr! Likās savādi, ka ģimenes valoda, ko runāja mājās, ko runāja vecāki un senči paaudžu paaudzēs, pēkšņi it kā izslīdēja no mutes un dzirdes.

Bet, lai neviens neko nesaka! — Aiga pati bija novērojusi, — bērnu vecāki paši ari bija vainīgi: tie lauzās runāt trūcīgā angļu mēlē ar saviem bērniem. Reizēm bija žēli noskatīties šādā ainā.

,,Nu, tad lai neviens neraud un nebrīnās, ka kādā dienā būs retums to latviešu jauniešu, kas runās skaidri latviski,” Aiga sacīja sarunā ar tēvu, kad pārnāca mājā.

,,Tur nelīdzēs ne Minsteres ģimnāzijā, ne Garezera skola, ja mājās ģimenes nerunās latviski. Tā ir zināma atbildība, kas gulstas uz vecākiem,” Zalts norādīja.

,,Iznāk, ka mūsu jaunie gribētu runāt tikai vienu valodu — un tā nekādā ziņā nav latviešu.”

,,Tas izklausās kā paradokss, bet tā tas ir. Savā laikā, kad es augu, latviešu tautas vairākums prata — kā toreiz teica — trīs \ ielējās valodas, Irez latviešu kā ģimenes valodas, vēl vācu un krievu Un vēlāk manā paaudzē daudzi mācījās angļu un franču un olas valodas. Cilvēkam vieglāk, ja viņš prot 4-5 vai vēl vairāk valodu, l>et mūsdienu jaunieši it kā izvairās no tā. Kur slēpjas

vaina? ”

, ,Es nezinu,” Aiga pacēla galvu, ,,kurš to teicis, ka — tiks piedots, ja nevarēji, bet nekad, ja negribēji. Šoreiz tā ir negribēšana, nevis nevarēšana, un tāpēc atbildība paliek. Vai tu tā nedomā? ” Viņa paskatījās tēvā.

,,Tev ir taisnība. To teica Ibsens. — Ja paraugās pagātnē tikai priekš gadiem 80 vai vairāk, kad mūsu tēvi gāja skolā, viņiem neļāva runāt latviski. Toreiz notika, tā saucamā, rusifikācija, pārkrievošana. Tā bija tā pati politika, ko tagad atkal piekopj sarkanais krievu režīms mūsu tēvzemē Latvijā. Bet vari iedomāties, kā toreiz latvieši lauzušies runāt savā mēlē, kaut par to viņiem uzlikti visādi sodi. Atceros, ko stāstīja mans tēvs, ka viņiem skolā bijis jānesā kaklā uzkārta vecu, sarūsējušu rakstāmspalvu diegā uzvērta virkne, saukta ,rota’ par to, kas pirmais tajā dienā pateicis vienu vārdu latviski. No šis rotas apkaunotais atbrīvots, kad latviski ierunājies kāds cits. Tā šī kauna rota ceļojusi no viena skolnieka uz otru. — Šodien mūsu jauniešiem piešķir goda balvas par to, kas runā labi latviski, bet daļa jauniešu vairās vispār runāt latviski. Es nezinu, kur vaina? Vai tas ir kauns, vai kāds komplekss, bet sevišķi inteliģenti tas nav.” Zalts apklusa un domīgi skatījās loga virzienā.

„Atceries, kad es gāju skolā Brazilijā,” Aiga pēc brīža atsāka. ,,Kad pārnācu mājā, man bija it kā vieglāk turpināt runāt tajā mēlē, kā bija pierasts skolā, taču es to nedarīju. Es zināju, ka mājā mēs abi runājām tikai latviski, un man nenāca ne prātā grozīt šo kārtību, jo respektēju savu tēvu. Varbūt, ja toreiz vēl būtu māmiņa pie mums, es būtu mēģinājusi ar viņu runāt portugāliski, bet es neticu. Zinu, ka arī Vācijā nometnē viņa allaž runāja tikai latviski, kaut pati lasīja grāmatas vāciski un angliski. Manuprāt, pirmie simptomi šai vainai — nerunāt latviski, būs meklējami katrā paša ģimenē ...”

,,Kā tas ari nebūtu, bet izvairīšanās iemācīties kādu valodu, turklāt savu tēva un mātes valodu, ir ārkārtīga garīga tuvredzība, jo tā apzināti samazinām savu garīgo apvārsni. Mēs tad sevi it kā degradējam, ignorēdami to valodu, kurā Dievs mums ļāvis piedzimstot dzirdēt mūsu vecāku izteiktās domas vārdos vai izpausto mīlestību dziesmās. Valoda, dota cilvēkam, ir garīgs ierocis, tāpat kā zināšanas. Nenovērtēsim to par zemu.”

Žults piecēlās, līdz ar to saruna izbeidzās, un, iegājis savā istabā, ilgi rakājās pa grāmatu skapi. Viņš meklēja kādu grāmatu. Beidzot to atrada — nelielu brošūru — Leišu valodas elementi. Tās autors Alvils Augstkalns, jauns baltu filologs, 33 gadu vecumā gājis bojā 1940. gadā, krieviem iebrūkot Latvijā. Viņš rakstīja, — ka liekoties savādi, ka abu brāļu tautu inteliģence nevar sarunāties savā starpā. Mūsu jauniešiem ne tikai vajaga pastiprināti mācīties lat viski, bet ģimnāzijās kursā vajadzētu ietilpināt arī leišu valodas mācīšanu. Tad drīz vien būtu iespējams izmantot otras tautas kultūras sasniegumus. Tāpat leiši varētu darīt ar latviešu kultūras ieguviem . . .

Zalts atsēdās un sāka lasīt brošūru. —

Otrā rītā, kad Aiga ieradās zobārstniecības kabinetā, divi jaunekļi jau sēdēja uzgaidāmā telpā. Kā par brīnumu, tie abi buldurēja latviski.

,,Zēni, kurš no jums ir pirmais? Tas lai nāk iekšā. Šodien sākšu agrāk, jo būs daudz pacientu,’’ Aiga paskaidroja.

,,Ej, tu, Uldi! Man ir . . . bail.”

,,Okei!”

Uldis iegāja kabinetā, atsēdās krēslā, un sākās zobu pārbaude.

,,Vai tev sāp kāds zobs? ”

,,Nē-ē,” Uldis papurināja galvu.

Metalla spogūlltis un irbulis čakli slīdēja zēna mutē gar zobu rindām.

,,Tris zobi ir bojāti!” zobārste paziņoja.

,,Kā, trīs demedži? ”

,,Jā. Kad tu pēdējo reizi biji uz caurskati? ”

,,Pirms divi gadiem.”

,,Jānāk biežāk, vismaz reiz gadā, vai labāk divreiz. Šodien es tev vienu zobu salabošu. Tiem diviem ir prāvāki caurumi, vajadzēs ārstēšanu.”

,,0 boy! Es faktisk gribēj tik kilning servis. Augusta sākumā mēs ejam uz Kanadu.”

,,Tas vairāk nekā pēc nedēļas. Nu mēģināsim. Kas tur Kanadā notiek tik svarīgs? ” Aiga runāja, kamēr sakārtoja urbjus.

„Jaunatnes festivāls. Tautiskās dejas. Dažādi performensi, un vakarā balle.”

,,Nu, tad jau gan jāpasteidz, lai zobi būtu labā kārtībā!” Aiga pasmaidīja un laida urbjus darbā. ,,Māsiņ, lūdzu, sagatavojiet pildījumu vidēja lieluma caurumam.”

Pēc stundas ceturkšņa vai ilgāk Uldis žigli piecēlās no moku sēdekļa un smaidīja.

,,l>nkter jaunkundz, mūsu kārā ir vien sitplēs brīv. Vai nezināt, kAdu pasendžeri? Bet tikai vien dairekšen, atpakaļ jāzin pašam.” Aigu bridi padomāja. Viņai piepeši radās kāda ideja un, dvieli slaucīdama tikko nomazgātās rokas, sacīja:

,,Man liekas, ka braucējs būs. Nākamā vizītē es tev to noteikti pateikšu.”

,,Thank you!”

*

,Jā, Kanadas braucējs radās, tā bija pati Aiga. Viņa aizbrauca turpu kopā ar jauniešiem spēkratos, bet atpakaļ atlidoja. Pirmdienas rītā viņa jau atkal bija Filā.

Tēvs saprata, ka šoreiz tas bija kaut kas cits, vairāk nekā svētki vai izklaidēšanās: Aiga sarīkojumā bija sastapusi kādu zobārsti, kas gatavojās aiziet pensijā. Viņa likvidēja savu kabinetu, jo pati pārcēlās uz dzīvi Floridā. Viņai bija apnikušas Kanadas aukstās ziemas. Vecuma dienas gribēja pavadīt maigākā klimatā.

,,Viņai ir laba klientūra: kabinets apmierinošā kārtībā, ne tik moderns kā manējais. Bet par to cenu, ko viņa prasa, tas ir ļoti izdevīgs darījums,” Aiga apklusa un skatījās tēvā, gaidīdama, ko viņš teikts.

Tēvs klusēja. Viņš vēl īsti nesaprata, kāpēc Aiga gribēja pārdot savu labi ierīkoto kabinetu Filā un doties uz svešu pilsētu, lai tur atkal sāktu visu no gala. Varbūt, tā bija jaunība, kas daudz nerēķināja un neskatījās, cik izdevīgi vai praktiski, bet tikai, lai piepildītu kādu vēlmi vai iecerētu ideju, kas dažreiz nedeva cilvēkam miera.

,,Bet tev te arī ir laba klientūra un moderns kabinets!” tēvs piepeši ierunājās. ,,Bez tam tu iesāki studēt medicīnu.”

Aiga brīdi klusēja, meklēdama atbildi.

,,Tas tiesa. Bet . . . esmu jau astoņus gadus šeit nostrādājusi, saproti — apnīk vienā vietā. Un studēt varu arī tur.”

,,Kā var apnikt strādāt labā vietā? Tad var apnikt arī dzīvot!” Žults brīnījās.

,,liedzi, jaunajiem citāda pieeja, citāda domāšana. Un to, ka dažiem apnīk arī dzīvot, var diezgan bieži lasīt laikrakstos.”

,.Tā ir nenormāla parādība, un tad kaut kas nav kārtībā cilvēka attieksmē ar savu Radītāju.”

Aiga piekrita tēvam un saprata, ko viņš domāja, bet tagad viņai interesēja viņas pašas problēma. Dzīves prieka un spara viņai netrūka, bet viņai bija apnicis dzīvot un strādāt ilgi vienā vietā.

Viņa tīkoja kādas pārmaiņas, varbūt pat arī kādu dēku, ja tā varēja

teikt.

Katrā ziņā jaunajiem patīk un vajaga būt zināmā cīņā, lai izcīnītu un attaisnotu savu eksistenci. Ja dzīve rit gludi it kā pa ieeļļotu sliedi, tad dažreiz viss kļūst pārāk ierasts un vienmuļš. Tā ir jaunās paaudzes problēma. Ne tikai tagad, tā tas ir bijis arvien visos laikos, kopš cilvēce pastāv. Tikai tagad šī problēma ir akūtāka, jo lielie ātrumi, kā tagad pārvietojas, samazinājuši attālumus, un līdz ar to zemes lode kļuvusi it kā mazāka. Cilvēkam rodas vairāk izdevības, ne tikai pabūt svešās pusēs, bet arī tur dzīvot un strādāt.

,,Nedēļas laikā man jādod atbilde,” Aiga pārtrauca klusumu.

Tēvs saprata, ka par šo jautājumu nebija vairāk vērts runāt, tikai jāapsver, kā to labāk un vieglāk atrisināt.

Reiz iekustināta šī lieta ritēja kā no kalna palaists akmens. Septembra otrā pusē, kad Aigai bija jāierodas Toronto parakstīt pirkšanas un pārdošanas līgumu, notika arī pārcelšanās, jo viņa negribēja velti ceļot šurp un atkal turp. Protams, tik īsā laikā viņa nebija paspējusi likvidēt savu zobārstniecības kabinetu Filā. Tēvs labprāt apsolījās to nokārtot bez steigas, tāpat kā viņš aizdeva iztrūkstošo naudu dzīves uzsākšanai Kanadā.

Septembra beigās Zalts palika viens. Viņš soļoja pa Brodielu un, pacēlis galvu, raudzījās, ka dienvidus pusē debess zilumā aizpeld baltas mākoņu laivas. Lēni, nesteigdamās it kā pēc pabeigtas sacīkstes.

Tā viņš reiz jau bija juties — viens savā dzīvē. Viņš piepeši domās pārcēlās uz Vācijas laikiem, kad priekš 21 gada kā pārvietota persona bija soļojis Lībekā pa Burgielu un skatījies augšup debesīs, ka aizpeld mākoņi kā balti burenieki. Toreiz viņš bija tikko pavadījis savu dzīves biedri mūžības cēlā un juties gauži viens. Kaut gan tad viņam blakus soļojusi Aiga, 12 gadu vecumā . . . Tagad viņa bija sen pieaugusi un gāja dzīvē savu ceļu.

Piepeši kā stars no augšienes kaut kas apgaismoja Zalta domas:

,,Kā jūs, vecāki, nevarat saprast, ka jaunie grib paši dzīvot savu dzīvi? Viņi grib būt brīvi, neatkarīgi, paši veidot, kaut dažreiz vai pat bieži kļūdās, bet viņiem ir jāmācās un jāvingrinās. Jāvingrinās tāpat kā jauniem ērglēniem, kurus vecāki izgrūž no lizdas, lai tie mācītos patstāvīgi lidot. Tas, kas nekad nevingrināsies lidot, nekad nelidos! ...”

Zalts apstājās uz ietves un pasmaidīja. Viņš ieklausījās — kaut kur skanēja mūzika. Par spīti dzīvās ielas satiksmes asi švīkstošajam troksnim, kas sitās ausīs, viņš sadzirdēja skaistu mūziku. Viņš pacēla acis un redzēja, ka bija apstājies iepretim Mūzikas akadēmijai. Tur no iekšas plūda nepārtraukta skaņu straume: reizēm

dārdēja vareni akordi kā pērkons grāvieni debess pamalē, reizēm vibrēja sīka stigu stindzēšana tik smalka, kā spāru spārnu maiga u/ēftnnu vasaras pusdienas piesaulē ezera niedrājā.

Zalts soļoja tālāk un domāja:

,,Kamēr man ir mans iemīļotais darbs birojā, patapas darbs — gleznošana un reizēm varu paklausīties jauku mūziku un palasīt labu grāmatu — es nekad nevaru justies vientuļš ...”

Vispār — kamēr cilvēks savā sirdī nejūtas vecs, vientulības ļM'lēkais spoks nevar piekļūt.

Un kāds gudrinieks teicis, ka cilvēks neesot tikmēr vecs, kamēr viņš kaut ko meklējot.

,,Protams,” Zalts nodomāja, ,,ja tikai viņš nesāk meklēt vakarējo dienu.”

5.

Rudens bija klāt.

To lika sajust oktobra dzestrie vēji, kas atpūta zemus pelēkus mākoņus, un tie kā caur sietu sijāja smalku lietu. Pēc termometra grādiem rudens Filadelfijā nav tik auksts. Valdošos ziemeļrietumu vējus aiztur vairākas kalnu grēdas, kas kā sargādamas puslokā apiet šo apgabalu un, pagriežušiās ziemeļaustrumu virzienā, saplok. Netālais Atlantijas okeāns ar savām siltām ūdens masām rudenī rada tikai mitrumu. Tāpēc oktobris ir drēgns.

Bet kad mākoņi izklīda, vecā vēsturiskā pilsēta atmaiga rudens saulē. Oktobra sākumā garās nedēļas nogale — Kolumba diena arvien vedināja paceļot kaut kur svaigā gaisā. Taču Zalts, sēdēdams darbā savā stikla nodalījumā, par to vēl nebija padomājis. Viņš tagad bija viens un varēja to atrisināt pēdējā brīdī.

Pavērās zināmās sāndurvis, kas veda šefa kabinetā, un ienāca viņš pats — Kens Daltons. Kā parasts, viņš uzmeta ātru skatu Zalta darba galdam, lai būtu lietas kursā.

,,Ā, tas labi, Ērik, ka jūs strādājat gar Egļu ielas projektu!”

,,Vai ir kaut kas jauns papildus zināms šajā lietā? ” Zalts jautāja.

,,Nē, oficiāli ne. Bet es netieši zinu, ka tuvākā nākotnē pilsētas būvvalde lems par šo jautājumu. Tad, droši vien, dabūsim galīgos datus.”

,,Tas būtu labi, jo bez tiem nav iespējams tālāk ne aplēst, ne turpināt zīmēšanu. Pirmdien es pārtraukšu šo darbu.”

,,Pirmdien ir garā nedēļas nogale,” Daltons pārlaboja un pasmaidīja.

,.Labi, tad otrdien. Plānošanu traucē arī tas, ka būvkungi paši vēl nezina, vai viņi varēs noplēst veco namu vai nē. Nav nekāds noslēpums, ka vecais nams apdzīvošanai neder, bet tas arvien vēl tiek izīrēts.”

,,Tā ir tā lieta,” šefs paplēta acis. ,,No vienas puses vecais īpašnieks ieņem naudu katru mēnesi par veco graustu, bet no otras — viņam iemesls lietu vilcināt, jo nams vēl nav ieskaitīts noplēšanai.

,,Un jaunie grunts īpašnieki lec vai no ādas ārā, jo viņiem laiks maksā naudu.”

,,Tā tas ir.”

,,Ken, manuprāt, vajadzētu lielu daļu šīs vecās neatjaunotās pilsētas nojaukt, jo liekas, ka apmēram trešā daļa veco apdzīvoto namu nav piemēroti šim uzdevumam. Daži ir pat bīstami. Būves, vairāk nekā 200 gadu vecas, ja nav atjaunotas, nespēj nest mūsdienu ielas smagās satiksmes satricinājumus. Vibrācijas par lielām. Redziet, kā plaisā sienas, šķobās pamati, un veselas ēku daļas nosēžas.”

,,Bet viņas tiek arvien lāpītas ...”

,,Jā, lāpītas, apmestas un pārkrāsotas, lai fasādes izskatītos labas.”

,,Tas viss maksā naudu,” šefs piebilda.

,,Tāpēc.”

,,Ziniet, ko maksāja Filadelfijas pilsētas vēsturisko ēku un ielu restaurēšana, nostiprināšana un piemērošana mūsdienu satiksmes slodzei? ”

,,Es kaut kur lasīju, laikam miljons vai vairāk.”

,,Jā, bet tas darīts lai saglabātu Savienoto Valstu vēsturisko pagātni un pirmo galvas pilsētu, seno centru, pirmatnējā stilā. Tas tagad kļuvis par dzīvu mūzeju.”

,,Tas to ir vērts, un bagātā Amerika to var atļauties. Bet šiem privātiem vecajiem nameļiem, kas nav vajadzīgi nostiprināti, viņu laiks ir pagājis. Tie, kas dzīvo šajos namos, sūdzas ...”

,,Es zinu. Jācer, ar laiku visu nokārtos un tad pilsēta iegūs citādāku izskatu gan centrā, gan arī ielās, kas ved uz ārpusi.”

,,Jā, darba ir daudz. Mūsu mūžā to nepaveiksim,” Zalts iesmējās. ,,Pietiks vēl arī jūsu dēlam darba un maizes!”

Kens Daltons arī pasmējās: ,,Viņš tikai pēc kāda gada taisās beigt architektūras fakultāti. Viņš ir mūsu pastarītis. Pārējie, vecākie bērni jau aizgājuši dzīvē . . . Jā, pie reizes, Ērik, mēs abi varam izmantot šo jauko nedēļas nogali un aizbraukt uz Vakeišen Paradaiz. Tiešām, mūsu vasaras māja tagad ir brīva pirmoreiz šajā rudenī. Tur mūs neviens netraucēs. Varam atpūsties un justies kā mājās. Līdz jums nekas nav jāņem, izņemot nakts veļu. Viss pārējais būs tur.”

,.Pateicos, Ken. Kad jūs domājat braukt? ”

...Šodien pat! Savienosim derīgo ar patīkamo. Pa ceļam apmeklēsim būvi Betlēmē un tad tālāk gar Delavēras upi uz augšu. Ja patiks, varam tur palikt divi dienas. Pirmdien atpakaļ.”

,,Tas būtu jauki! Bet naktīs laikam tagad ir vēss?” Zalts interesējās.

,,Par to nebēdājiet. Tur ir liels kamīns dzīvojamā istabā, un malkas netrūkst. Gulēšanai paņemšu līdzi segas ar elektrisko sildītāju. Tātad norunāts!”

,,()kei!”

*

Architekts Kens Daltons, kas uz Filadelfijas firmu tika pārcelts no kādas filiāles priekš trim gadiem, sākumā skaitījās vecā šefa palīgs. Pēdējam aizejot pensijā, Daltons automātiski palika viņa vietā. Tagad bija jau pagājis kāds gads, kamēr viņš saimniekoja, vadīdams firmu. Bet Daltonam bija cita pieeja: viņš savās rokās vairāk turēja firmas financiālos grožus, kamēr tīri technisko pusi — projektēšanu vairāk uzticēja architektiem, kas vadīja savas nodaļas. Tādi bija trīs, bez Zalta jau pieminātie — Smereks, ungāru izcelsmes, un Svensons, zviedru pēcnācējs.

Varēja saprast, ka Daltons mēģināja šos sev padotos architektus vairāk iepazīt un izprast. To viņš panāca, individuāli uzaicinot gan vienu, gan otru vai trašo savā kabinetā, vai arī izbraucienos. Retāk viņš iesauca visus trīs pie sevis uz kopēju apspriedi.

Šī bija trešā vai ceturtā reize, kad Daltons īsā laikā izbrauca kopā vai komandēja Zaltu uz būvēm, bet pirmā reize, kad veda parādīt savu atpūtas māju kaut kur kalnos gar Delavēras upi.

,,Šoreiz mēs brauksim pa citu ceļu. Parādīšu dažas vēsturiskas vietas,” Daltons sacīja, nogriežoties no 611. dižceļa pa labi. Viņš, acīm redzot, šodien bija labā omā. Viņi sāka līkumot pa dažādiem asfaltētiem ceļiem pa gleznaino Bukskauntijas apgabalu.

,,Šis te ir Tompsona-Nīlija nams, kur notika svarīgā apspriede pirms Džordžs Vošingtons šķērsoja Delavēras upi 1776. gada Ziemsvētku naktī. Kā zinām, no rīta viņi pamatīgi sakāva britu garnizonu Trentonā, saņemot gūstā vairāk nekā 900 vīru, kas gulējuši svētku nakts paģiras. Šī sakāve uzmundrināja amerikāņu patriotu cerības. Bet mani arvien aizkustina lielais patriotisms, ko parādījis Konektikatas jaunais skolotājs, kas kalpojis ģenerāļa Vofiingtona armijā kā kapteinis. Toreiz Ņujorkas kaujas laikā 1776. gadā tur, kur tagad paceļas debesskrāpji, parki un plašas avēnijas, — notika lielas kaujas. Šis kapteinis pārģērbies un ielavījies kādu jūdzi ienaidnieka aizmugurē, kur izlūkojis frontes stāvokli un nocietinājumus. Pie Menhetnas briti tomēr viņu aizturējuši. Kad otrā rītā viņam par spiegošanu pasludināts nāves sods, viņa pēdējie vārdi bijuši: ,Es tikai nožēloju, ka man ir viena dzīvība, ko ziedot savai tēvzemei!’ Šis varonīgais patriots bija kapteinis Neitāns Heils (Nathan Hale). Viņam uzcelts piemineklis Ņujorkas pilsētas parkā.”

Zalts klausīdamies palocīja galvu.

Pabraukuši gabalu, Daltons atkal rādīja:

,,Šīs dzirnavas piegādāja miltus Vošingtona armijai, kas toreiz te bija apmetusies.”

Pēc dažiem līkumiem, braucot pa veco Istonas ceļu, pirms atkal uzgriezās uz 611. dižceļa, Daltons rādīja:

,,Jūs redzat šo restorānu? Revolūcijas laikā tajā darbojās miltu dzirnavas, kas apgādāja graudus Vošingtona kara pulkiem un zirgiem.”

Pabraukuši gabalu ziemeļu virzienā, Daltons atkal meta dažus līkumus un piepeši sacīja:

,,Šī vecā būve, blakus dzirnavām, ir tā sauktais Dārhema ceplis, kur gatavoti lielgabali, lodes un ķēdes Vošingtona armijas vajadzībām. Kā redzat, tepat Bukskauntijā vien ir ražoti un sagādāti vajadzīgie kara materiāli un uzturs revolūcijas dienās.”

,,Ken, jūs ļoti labi pārzināt vēsturiskās vietas!” Zalts uzslavēja.

,,Kā nezinās? Te ir tik daudz braukts pa šiem ceļiem. Arvien, kad dodamies uz vasaras mītni, šķērsojam šo apgabalu, vai nu pa vienu vai otru ceļu. Atpakaļbraucot, cerams, varēšu parādīt citas vēsturiskas vietas un pieminekļus.”

,,Tas ir interesanti redzēt dzīvo vēsturi dabā.”

Pēc būvdarbu apskates Betlēmē, Daltons, iekāpis spēkratos, izņēma savu piezīmju grāmatiņu un, ieskatījies attāluma mērītājā, atzīmēja nobrauktās jūdzes.

,,Mēs tur vietām metām dažus līkumus, varbūt 10 jūdzes; tās būs jāatvelk,” Daltons runāja pie sevis.

Tātad šis brauciens šefam bija komandējums, — Zalts nodomāja sevī. Tad parasti formulārā bija jāuzdod attiecīgie dati. Par to viņš saņems īpašu jūdžu piemaksu.

Tas bija tas, ko Daltons bija teicis: — derīgo savienot ar patīkamo!

Katrs amerikānis zina, ka Betlēme Pensilvēnijā (ne Betlēme Palestīnā) ir vieta, kur ražo mūsdienu būvniecībā tik nepieciešamo tēraudu. Kādreiz mazais pasākums, kas atgādināja, tā sakot, lauku smēdi, vairāk nekā simtu gadu tecējumā izveidojies par milzīgu industrijas centru — viena no lielākām tēraudlietuvēm pasaulē. Šī ideja radās divi brāļiem kalējiem, kas no Vācijas bija emigrējuši uz immn kontinentu, sākdami darbu ar saujiņu strādnieku. Tagad šis pasākums 52 dažādās izdarēs nodarbina vairāk nekā 80,000 cilvēku.

,,Ziniet, Ērik, lai no rīta visi Betlēmes firmas darbinieki un strfldnieki novietotu tuvumā savus spēkratus, pietrūkst vietas. Tad daudzi brauc stundu vai pat divas agrāk. Ja atbrauc vēlāk, jāiet kājām kādu jūdzi,” Daltons paskaidroja.

,,To es ticu. Bet, sakiet, šie milzīgie dūmi, sārņi un putekli, kas kā mākoņi nogulstas pār pilsētu un apkārtni, taču bojā gaisu plašā apkaimē? ” Zalts interesējās.

,,(), jā! 40 līdz 50 jūdžu attālumā tas vēl jūtams.”

,,ArI jūsu vasaras rezidencē? ”

,, Protams, bet atkarīgs no vēja virziena. Es nedomāju, ka gaisa bojāšanas problēma pēkšņi būtu tik akūta, kā tagad tā tiek izbazūnēta. Simtiem gadu tā ir gājis. Kamēr saule debesīs, Pats Itadītājs stāv nomodā. Viņš par visu gādā. Protams, tas nenozīmē, ka mēs, cilvēki, varētu piesārņot pasauli un mierīgi gulēt. Mums arī jfibūt nomodā, tas nozīmē — jāpilda Viņa griba, jāievēro Viņa iestādītā likumība dabā un visā dzīvē. Vai mēs to darām? Piemēram, kad tuvojaties Detroitai, braucot no austrumiem, jūs neredzat pilsētu, bet vienu vienīgu dūmu un tvaiku sajauktu mākoni, kas aizsedz skatu. Tāpat, iebraucot Čikāgā no dienvidiem, atkarā no vēja virziena, visu panorāmu pārklāj rūsgani pelēki dūmu un sodrēju mākoņi, kuriem vietām cauri augstu gaisā izšaujas liesmu mēles. Tās ugunis no pārkurinātiem fabriku dūmeņiem. Bet es saku — par visu ir padomāts, — pati daba, šinī gadījumā vēji, arvien gādājuši par bojātā gaisa izklīdināšanu. Manuprāt, Ņujorkas centrā ir sliktāks gaiss nekā Betlēmes centrā.”

,,Vai viņi nelaiž viens otram virsū savu sabojāto dvašu? ”

,,Droši vien, savā reizē to dara. Te gaisa līnijā būs ap 70 jūdžu, tas tad vairs nav tik svarīgs drauds. Nopietnākais drauds ir šis . . . ” Daltons parādīja ar roku uz spēkratu motoru.

,,Tas ir pareizi. Es kaut kur lasīju, ka autmobiļi jau esot iznīdējuši zirgus no šīs pasaules. Tagad tie darot to pašu ar mums, atlikušajiem cilvēkiem. Tā domāta asprātība. Bet tiešām, motoru ražotā neredzamā tvana gāze — carbon monoksīds, ko ieelpo ielu gājēji un tāpat paši auto braucēji, dienu dienā sabojā cilvēku veselības. Brīnums, ka organisms to var tik ilgi izturēt un sāk pat pielāgoties.”

,,Bet tas viss iet tikai zināmu laiku līdz noteiktai robežai. Kad tai pāri, vai, ja ir vājāka organisma pretestība, — nāk zināma reakcija. Ja padomā, nav ko brīnīties, ka tagad mūsu kontinentā katrs ceturtais skaitās vēža apdraudēts.”

„Manuprāt, raugoties no veselības viedokļa, būtu pilnīgi jānoliedz lietot naftu un naftas produktus kā dzinēj vielu,” Zalts sacīja.

,,Man liekas, ka drīz pati daba to diktēs — sāks pasaulē pietrūkt šīs šķidrās degvielas. Lasīju, ka kanādiešiem pietikšot rezervju tikai līdz 2050. gadam. Domāju, ka cilvēki jau ātrāk būs spiesti atrast citu dzinēj līdzekli. Kā arvien, spiedīgie apstākļi liks to meklēt, un gan zinātne atradīs izeju,” Daltons izteica savas domas un, pacēlis roku, rādīja pa kreisi: ,,Tur paliek Nācarete. Kad jau ir Betlēme, jābūt arī Nācaretei.”

Zalts pasmaidīja. Amerikā, tiešām, bija vai visu ievērojamāko pasaules pilsētu nosaukumu atdarinājumi.

Daltons drusku samazināja motora gaitu, un spēkrati lēnām slīdēja pa gludo asfaltu. Rudens zeltotās lapas, kas vietām krāsojās sarkanas kā liesmu kvēles, krāšņi rotāja kalnu nogāzes. Daļa lapu jau gulēja vēju notriektas zemē, un biezie meži, kas vasarā likās kā mūris, tagad izskatījās caurredzami kā sieti.

Zalts, pagriezis seju pret Daltonu, piepeši sacīja:

,,Ken, kā jūs domājat, kāda šodien izskatītos Amerika, ja toreiz, 1773. gada 16. decembri bostonieši, kas pārģērbušies par indiāņiem, nebūtu iebrukuši trīs britu kuģos un viņu tēju lādiņus sametuši jūrā? Šis notikums savā ziņā bija kā maza dzirkstele vēlākai revolūcijas liesmai, kas pēcgalā deva Savienoto Valstu neatkarības pasludināšanu 1776. gada 4. jūlijā.”

Daltons bridi klusēdams vadīja auto. Tad viņš pacēla skatu: „Ziniet, es par to nekad tā neesmu padomājis, bet lieliem notikumiem arvien ir mazi sākumi. Dažreiz tas liekas kā sīkums. Šoreiz jūs domājāt par tiem trim britu kuģiem — Dartmouth, Eleanor un Beaver, kas pienāca ar tējas lādiņiem, ko neņēma pretim ne Filadelfijā, ne citur. Augstās takses dēļ. Es atceros. Jā, bet bostonieši, gribēdami britus mazliet pamācīt, iesvieda kravu Bostonas līcī, sākumā turēdami to visu par joku. Tikai briti to neuzskatīja par joku un izraisīja karu.”

„Bojātās tējas kravas vērtība jau laikam nebija pārāk liela? ” „Apmēram tūkstoš angļu mārciņas, par ko briti uzstājās, bet pazaudēja visas Amerikas kolonijas un jenkij-dūdeļus,” Daltons pasmējās.

„No kurienes nāk šis nosaukums — Yankee Doodle? ”

„To neviens īsti nezina, varbūt no Īrijas. Mans tēvs arī bija īru pēcnācējs, bet es esmu dzimis amerikānis. Neviens ari nezina, kāpēc kāds amerikānis būtu jāsauc par jenkiju. Un vārdam ,dūdl\ protams, ir zināma zobgalības pieskaņa. Taču amerikāņi uz to nereaģē, viņi sen tam tikuši pāri. Katrs īsts amerikānis ir brīvības gara iemiesojums, un kurā pasaules daļā viņš ari neatrastos, tas sevī ii|nt demokrātiskos pamatprincipus, kas minēti Neatkarības dekla-iā<i|ā Proti — ka visi cilvēki ir radīti vienādi un ka Radītājs katram piešķīris neatsavināmas tiesības uz dzīvi, brīvību un cenšanos pec laimes.’’

,.Vui taisni šie trīs principi, ko jūs minējāt, nav sagādājuši amerikāņiem visvairāk nepatikšanu? ”

,,Tieši tā. Ja jūs par tiem cenšaties iestāties dzīvē, tad cilvēki šajā pasaulē uz jums skatīies it kā jūs būtu ieradušies no kādas citas planētas. Ja jūs aizstāvat apspiestās tautas un cīnāties par viņu brīvību, tad cilvēki domā, ka jūs tēlojat bruņinieku, lai pats paspīdētu, vai sliktākā gadījumā, ka gribat uzkundzēties; ja jūs palīdzat piemeklētajiem, tad cilvēki domā, ka tam tā jābūt un tas jums neko nemaksā; bet ja jūs kādā dienā mēģināt šo mūžīgo došanas un aizstāvēšanas principu grozīt, lai cilvēki paši praktizējas sevi un savējos aizstāvēt un apgādāt, tad cilvēki sāk uztraukties; — ,To jūs nedrīkstiet darīt! Jums, amerikāņiem, ir pienākums mums dot un palīdzēt!’ — Jā, tikai dot un dot un palīdzēt! Bet vai pretējai pusei savukārt nav nekāda pienākuma? Kaut vai parādīt zināmu pateicību? Tie ir jautājumi, kurus šie cilvēki nekad nesaredz un nejautā.”

,,Ken, man šķiet, ka šeit pamatā ir joprojām senais mīts par tēvoci Samu, šo bagāto veco vīru, kam ir laba sirds, un kas šķiež dolārus uz visām pusēm kā no pilnības raga. Tas ir neiztukšojams, jo amerikāņiem jau nekā netrūkst! Bet kopš dzīvoju pats šajā bagātajā zemē, redzu un saprotu, ka tāda tēvoča Sama nav. Ir tikai čakla, strādīga tauta, kas dod no sava sapelnītā un neprasa, kas tai no tā atleks.”

,,Tas tiesa,” Daltons piekrita, ,,jo šī zeme savā laikā tika nodibināta ticībā Dievam. Un iedzīvotāju vairākumam sirds pamatos joprojām ir dzīvs kristīgais princips: dodi otram, dodi pilnu, sakratītu mēru! Jo ar to mēru, ko jūs mērojat, jums atmēros! Bet kur un kad atmēros? — to amerikāņi arī neprasa. Viņi zina, ka īstā atmērošana notiks tur, augšā.”

/alts piekrizdams pamāja galvu. Daltons paskatījās viņā un pasmaidīja:

,,Brik, jūs man pateicāt, ko neviens līdz šim nekad nav minējis. I as par to tēvoci Samu. Es saprotu, ka tā laikam arī ir. Jūs nākat no ārpuses, no tās pasaules daļas, kur neskatās caur amerikāņu acenēm. Šī doma man it kā atvēra acis, liekot saprast pārējās pasaules nostāju pret amerikāņiem.”

Pief>eši Daltons pagrieza spēkratu stūri pa labi un, piebraucis pie kāda pārtikas veikala, izslēdza motoru.

,,Šis ir pēdējais veikals mūsu ceļā,” Daltons teica izkāpdams. ,,Jāiet iepirkties.”

Arī Zalts izkāpa un, it kā izstaipīdams kājas, lēni soļoja gar veikala priekšu, kur bija izlikti bagātīgā izvēlē rudens augļi — visvairāk āboli, bumbieri, tomāti, un saknes, kas, acīm redzot, tika ražotas kādā tuvējā farmā.

Kamēr Daltons iepirkās vienā veikala stūrī, Zalts citā iegādājās dažas mārciņas skaistus iedzeltānus ābolus, kas viņam atgādināja Latvijā pazīstamo šķirni — antonovkas. Vēlāk izrādījās, ka šie garšoja tomēr citādāk, taču nebija peļami.

Daltons iznāca no veikala, nesdams vairākas piekrautas papīra turzas. Tās viņš novietoja aizmugures sēdeklī.

Asfaltētais ceļš, pa kuru viņi tagad nogriezās, bija šaurāks un veda līku loču augšā lejā, piemērojoties apkārtnes reljefam. Garām slīdēja lapu koku alejas, meži; visi zeltītā nokrāsā. Tikai retumis biezoknī pazibēja tumši zaļi toņi — dažas egles vai priedes.

Gabalu pabraukuši, meži kļuva retāki, koki it kā atkāpās, un parādījās viena otra vasaras mītne. Kad braucot slīpi lejup, ceļš meta asu līkumu, aiz tā atklājās neliels ezers kā zils plankums ielejā. Tam visapkārt, cik tālu skats sniedza, pacēlās vasarnīcas, peldu mājiņas un laivu pieturas ar ūdenī iebūvētiem steķiem. Tie slējās augstu virs ūdens kā kaulaini zirgi uz tievām kājām, jo ezera līmenis bija stipri krities.

Pie kādiem stiepļu režģu vārtiem Daltons apturēja spēkratus un izkāpa. Vārtu kreisā pusē bija piestiprināts koka dēlītis ar uzrakstu: K. T. Daltons. Šis trīs burtu iniciālis Zaltam bija labi pazīstams. Tie līdz apnikumam rēgojās katru dienu viņa acu priekšā uz dažādiem dokumentiem, aplēsēm, zīmējumiem, — visur, ko šefs bija redzējis vai akceptējis.

Atvēris vārtus, kas nebija aizslēgti, Daltons atnāca atpakaļ un izbrauca tiem cauri. Kad viņš atkal pieturēja, lai ietu aizvērt, Zalts aši izlēca no ratiem un aiztaisīja vārtus.

,, Pateicos, Ērik!”

Daltonam kā šefam patika šādi mazi uzmanības pakalpojumi; to Zalts bija ievērojis arī birojā.

Kad viņi pabrauca gabaliņu pa dzelteno lapu segto grantsceļu, līkumā parādījās vasaras māja. Tā tur stāvēja nogāzē zema un plata kā šķūnis, bet otra pret ezeru vērstā fasāde, kas pacēlās uz pāļiem, bija daudz augstāka. Tur jumta slīpumā bija izbūvēta istaba, bet visgarām mājai veda vaļējs balkons uz koka stabiem.

Daltons sāka ņemt ārā bagāžniekā atvestos saiņus, rokas somas un visādas turzas, ko ienesa mājā, bet kad Zalts gribēja palīdzēt, viņš neļāva.

nē! Tfl ir mana darīšana!”

/dili s ienesa istabā tikai savu mazo ceļa somu un nesen pirkto turzu ar āboliem.

Kumēr Daltons vismaz desmit reižu nostaigāja līdz mājai, izlādēdams bagāžnieku, Zalts palika stāvam uz kāpņu platformas, katrreiz atvērdams nācējam durvis, kas automātiski sitās ciet. Šo mazo laipnību viņš neatraidīja.

/altam reizēm Daltons likās neaprēķināms, pat savāds. Vai tas bija mantojums no senčiem-īriem, vai arī iegūts no amerikāņiem? Sākumā Zaltam sevišķi uzkrita, ka šefs arvien atbalstīja kājas uz sava rakstāmgalda malas, kamēr sarunājās ar viņu vai citu apmeklētāju. Bet vēlāk viņš pierada, jo redzēja, ka arī citās firmās bosi darīja to pašu.

Ne tikai lielie bosi, arī mazie gariņi, kas tēloja bosu, uzvedās tāpat. Zaltam bija zīmētājs-amerikāņu students, kas, kamēr ar viņu sarunājās, saslēja kājas gaisā tāpat kā lielais boss. Zalts to nelikās redzam. Te bija demokrātijā, katrs turēja kājas kā patika.

Viņš zināja kādu latvieti inženieri, kas strādāja citā būvfirmā, tas to nevarēja panest. Viņš bija vīrs gados un savā laikā dienējis Latvijas armijā kā virsnieks un prasīja zināmu stāju no saviem padotajiem. Kad viņa zīmētājs tā priekšā ar strauju žestu nosviedis zīmuli uz galda un pats palicis stāvam, rokas iespraužot abos sānos kā krūzes osas, — viņš to uzskatījis kā zināmu izaicinājumu un apvainojumu. Viņš nekā neteicis neuzvedīgajam jauneklim, bet otrā dienā prasījis savam šefam, lai dod citu zīmētāju. Kāpēc? Viņš stāstījis par tā neuzvešanos. Šefs, ne traks, nav varējis to saprast. ,,Lai viņš uzvedās, kā grib, ja tik labi zīmē!” — ,,Tur jau ir tā lieta, ka viņš arī labi nezīmē.” — ,,Nu tad tā ir cita runa. Kāpēc jūs to neteicāt tūlīt? ” — Inženieris dabūjis citu zīmētāju, bet viņš pats savā nodaļā nav ticis ieredzēts, tikai ciests . . .

Pirms metās tumsa, Daltons un Zalts ienesa dzīvojamā istabā un sakrāva ap kamīnu veselu kaudzi malkas. Vakarā viņi abi sēdēja netālu no ugunskura un skatījās liesmās. Aiz plašajiem logiem un stikla durvīm ārā rēgojās tumsa melna kā darva. Nekur neredzēja ne mazākās uguntiņas, nedzirdēja nekādas skaņas. Milzīgs klusums un miers.

,,Mēs laikam esam vienīgie šovakar atbraukuši,” Daltons sacīja.

Viņš pabīdīja tuvāk ugunij savu mīksto atzveltnes krēslu, kam priekšā varēja atlocīt īpašu popētu soliņu kāju balstam. Viņš rādīja uz sēdekli, piedāvādams to Zaltam:

,,Lūdzu, Rrik, jūtieties ērti!”

,,Paldies, Ken! Tas domāts bosam!” Zalts atjokoja un palika sēžam parastajā atzveltnī.

,,Nē, ciemiņam!” Daltons pretojās.

,,Nē, bosam!”

Beidzot Daltons atlaidās savā mīkstajā sēdeklī un, sacēlis kājas labi paaugstu, brīdi raudzījās ugunskurā. Tad ierunājās zemā paklusā balsī, it kā pats pie sevis:

„Arvien, kad atsēžos pie ugunskura, prātā nāk bērnība. Toreiz nebija ne centrālās apkures, ne elektriskās apgaismes. Es augu laukos, tēvs bija farmers. Vakaros, īpaši sestdienās, tas bija notikums, kad visa ģimene salasījās ap kamīna ugunskuru un dīkā pavadīja laiku. Tad radās ģimenes tuvības sajūta. Tika kaut kas kopīgs pārrunāts vai lasīts priekšā. Tagad vairs nav ģimenē tādu tuvības brīžu ...”

„Manuprāt, tāda vieta, kur tagad ģimene vakarā var salasīties, ir televīzijas aparāts. Tikai ar noteikumu, ja visi skatās vienu un to pašu raidījumu," Zalts sprieda.

„Tur jau ir tā lieta, ka katrs grib redzēt ko citu. Zēniem velk sports vai kauboju filmas, meitenēm — mīlestības romāni, tēviem, ja nav sporta, tad prātā kāda dēku filma, bet mātes, tās piekāpīgās, parasti paliek tukšā. Jo, lūk, visiem neiznāk aparātu. Tā katrs izklīst savā istabā.”

„Un to sauc par modernu dzīvi, par brīvību, jo katrs var darīt kā patīk. Tas ir pēc Neatkarības deklarācijas, pēc konstitūcijas. Bet cilvēki tikai aizmirst vienu, ka konstitūcija ir nodibināta tāpēc, lai vairāk veidotu savienību, vienprātību, lai nostiprinātu taisnību, nodrošinātu mājas mieru un tā tālāk.”

„Kur tas ir teikts? ” Daltons piepeši jautāja.

„Jūsu konstitūcijā. Pašās pirmās ievada rindās, kur paskaidro, kāpēc tā ir izdota. Un tas patiesībā skan kā rīkojums, pavēle. Tāpēc, lūk, ir brīvība. Bet ne lai kāds rīkotos pretēji, — ārdot vienību, minot kājām taisnību un traucējot mieru mājās, ģimenēs un sabiedrībā. Šāda rīcība ir gluži pret konstitūciju.”

„Bet ...”

„Tur nav nekāds ,bet’.”

„Es gribēju teikt — bet visi nav vienādi,” Daltons iebilda.

„Protams. Tad tiem jāmācās dzīvot un piemēroties vairākumam, šai ,more perfect union’, kā teikts konstitūcijā.”

„Un ja nevar? ”

„Tad jāizolē, kamēr iemācās piemēroti dzīvot attiecīgā sabiedrībā un savienībā. Un ja to negrib vai nepatīk, var izceļot ...” Zalts uzsvēra.

Daltons klusēja. Tanī vakarā viņi vairs nepieskārās šim tematam. Zalts nezināja, ka viņš bija nejauši uzspiedis taustiņam, kas Daltonam kādreiz bija sagādājis galvas sāpes. Runa bija par viņa pnrkšpēdējo dēlu. kas, kā varēja saprast, bija noklīdis kaut kādos neceļos. liet kādos, to Zalts nezināja.

Abi runātāji atsēdās pie vakariņu galda. Zalts mirkli kavējās, tuvinādams kāda kārtība valdīja šajā mājā, un viņš nogaidīja, ko darīs mājas tēvs. Kad tas arī kavējās, Zalts nolieca galvu klusā lūgšanā. Daltons darīja tāpat.

Vēlāk, gulēt ejot, Zaltam ierādīja zēnu guļamistabu, kur bija plata divvietīga gulta. Daltons pats uzklāja ciemiņam gultu un parādīja, kā rīkoties ar elektriskās segas termostatu.

,,Kamēr gulta iesilst, variet turēt uz 8 vai 10. Vēlāk tas būs par siltu. Nogriežiet uz 6.”

„Paldies, Ken.”

,,Ar labnakt!”

,,Ar labnakt!”

Zalts pirmoreiz mūžā sedzās ar elektriski apsildītu segu. Viņš bija noguris no ceļojuma, daudzām sarunām un jauniem iespaidiem, un tomēr nevarēja uzreiz aizmigt, kā tas bija parasts mājā. Tur, kad likās gultā, kamēr vēl meditēja — divi, trīs minūtēs, viņš jau bija aizslīdējis citās sfairās.

Taču ne šovakar. Kaut kas viņu traucēja. Drīz viņš to zināja — tā bija neparastā sega. Pirmkārt, siltums, kas plūda no abām segas malām, likās nedabisks. Tā nebija paša ķermeņa sasildīta gulta, tā arī nebija sajūta, ka otrs gulētu blakus, no kā plūstu siltums. Tas bija kas svešs. Zalts bija pieradis, vairāk nekā divdesmit gadu gulēdams viens, pie citas kārtības.

Otrkārt, termostata slēdži, kas atradās mazās apgaismotās plastikas kārbās, tumsā blāvi spīdēja kā vāji piena balti apgaismes ķermeņi. Uz kuriem sāniem pagriezās, arvien deguna tuvumā blāvoja šī gaisma. Viņš bija radis gulēt tumsā. Vienīgi, ja gulēja uz muguras, tad šī gaisma nekrita tā acīs. Bet necik ilgi viņš atkal pagrieza galvu sāņus.

Zalts pacēlās sēdus un nogrieza abus slēdžus uz 2. Siltuma un gaismas dēļ. Kad viņš gribēja laisties atkal miegā, pēkšņi likās, ka durvju priekškari, kas aizsedza ieeju, pašķirtos. Zalts atvēra acis. Tiešām, tur stāvēja Daltons naktsveļā.

,,Es dzirdēju, ka jūs vēl esat augšā. Vai kaut kas nav kārtībā? Kaut kas traucē? ”

,,Nē, pateicos. Viss ir kārtībā. Es tikai pārslēdzu strāvu zemāk.”

Daltons apskatīja slēdzi.

,,lJz 2! Vai nebūs par vēsu? Es parasti turu uz 6.”

,,()kei!”

6.

Ārā aiz loga stāvēja pelēks rīts. Zalts atvēra acis un nesteigdamies piecēlās. Viņš mazliet pavilka loga aizkarus sāņus. Virs ezera gulēja bāla migla.

Viņš pavēra aizkarus vairāk vaļā un ieraudzīja uz loga stikla uzlīmētu mazu plakātu amerikāņu nacionālās krāsās — zilā un sarkanā ar baltu uzrakstu:

Apollo Eleven Good old U.S.A. . . . First on the moon.

Zalts pasmaidīja un pievēra aizkarus. Viņš klusi saģērbās un izgāja uz terases. Bija pavēss un drēgns. Viņš sāka soļot pa šauru taciņu, kas veda uz mežu. Šim modernajam šķūnim, kā Zalts domās nodēvēja vasaras mītni — ar plašo dzīvojamo istabu, kamīnu, virtuvi, trim guļamistabām zemes līmenī un ceturto jumta stāvā, — bija viens trūkums: ,,mazā mājiņa” atradās mežā. Bija jāiet labu gabalu pa taciņu, tad sākās akmens plātnes, kas kā kāpnes veda uz augšu, meta līkumu un pazuda krūmos. Tur atradās zināmā telpa.

Zalts atcerējās savu atpūtas māju kalnos Brazilijā, kur viņš bija ierīkojis ne tikai tekošu ūdeni, pievadot cauruli no kalna strauta, bet arī vannas istabu. Kaut tā, droši vien, bija pasaulē vismazākā vannas istaba, kur tikai viens cilvēks varēja apgrozīties, tā tomēr bija zināma ērtība. Un piedevām no krāna tecēja silts un auksts ūdens.

Zalts tomēr nekritizēja šīs mājas plānu Daltona klātbūtnē, baidīdamies, ka to iecerējis pats šefs. Kas varēja zināt?

Kad Zalts atgriezās no rīta pastaigas, Daltons patlaban pašķīra durvju aizkarus, iznākdams rīta svārkos no savas guļamistabas.

,, Labrīt!”

,, Labrīt!”

„Miglains.”

„Liekas, ka migla drīz izklīdīs. Būs saulains,” Zalts sprieda.

„Ja būs saule, tad drusku jāpastrādā ārā,” Daltons panāca uz priekšu, braucīdams spalvainās krūtis. „Tas tāds neliels darbs, bet nekad nevaru saņemties padarīt. Nu jau gadiem tā iet. Bet tā kā jūs arī te esat, tad par diviem jau paveiksim.”

Zalts iedomājās, ka kaut kas būs darāms ap māju, varbūt, jārok vai jānolīdzina. Bet kad pēc brokastīm migla izklīda, Daltons lūdza Zaltu palīgā, dabūt ārā no meiteņu guļamistabas elektrisko ripzāģi. Tas bija diezgan pasmags daiks, un abi vīri, kas vairāk pieraduši rīkoties ap rasējamo galdu, pamatīgi nomocījās, lai dabūtu mašīnu ārā un pa kāpnēm lejā pagalmā. Kamēr zāģi uzstādīja pareizā līmenī uti |»i4«vMMioja vudu elektriskai strāvai, Zaltam vēl nebija īsti skaidrs, ko vitii dm1s.

Dali ons atgāza galvu un, pārlicis labo roku pār acīm saulei priekšā, skatījās jumta čukurā. Tur pašā augšā jumta salaidumā rēgojās dēļiem neapklāta darvota pape kā melns trīsstūris.

,, liedziet, to neapšūto sienu? Tur vajadzīgi trīs vai četri dēļi. Nu lati būs deviņi gadi, kopš nopirkām māju, un tas nieks vēl nav padarīts. Neuzņēmība, vairāk nekas! Kad iemaksājām, mājas būve vēl nebija pabeigta, un tikai vēlāk atklājām šo defektu. Šorīt gulēdams atcerējos un sametās tā kā kauns, kad jūs redzēsit . . . ” I )altons smaidīja.

Zalts arī pasmaidīja, un viņam palika vieglāk ap sirdi, kad zināja, ka šis modernais šķūnis bija iepirkts, nevis paša šefa plānots.

,,Tas ir sīkums tādiem meistariem kā mums abiem!” Zalts piesita sev pie krūtīm. ,,Kur ir dēļi? ”

Tie atradās gabalu aiz mājas mežmalā, kur bija ierīkots grantēts laukums, domāts auto novietnei. Tur gulēja vesela kaudzīte noēvelētu un gropētu dēļu, apklāti biezu brezenta segu, kas stūros bija nostiprināta prāviem akmeņiem vēja dēļ.

Kamēr nu izraudzīja vajadzīgos dēļus, atnesa mājas galā pakārtās garās kāpnes, tās pieslēja attiecīgajā vietā un izmēģināja ripzāģi, — bija pagājis labs laika sprīdis. Lai zinātu, cik garus sazāģēt dēļus un tos piemērot jumta slīpumam, bija jākāpj augšā mērīt. Atkal bija vajadzīgs laiks. Un Daltons, kā mēdz teikt, strādāja vienā mierā. Viņš gribēja visu darīt pats. Zalts varēja tikai piepalīdzēt: zāģējot paturēt garā dēļa galu, kāpjot pieturēt kāpnes un no lejas padot āmuru un naglas.

Trīs dēlīši bija pienagloti savās vietās, kad Daltons, ieskatījies rokas pulkstenī, piepeši iesaucās:

,,Kas? Jau viens? ”

,,Tiešām tā!”

,,Nu, tad iesim lenčā! Pabeigsim vēlāk.”

,,Man liekas, ka labāk pabeigt darbu un tad ēst. Palūk, kāds tur tuvojas tumšs padebess!” Zalts rādīja rietumu virzienā.

Patiesi, mājas galā, kur mežs pienāca pavisam tuvu, pāri koku galotnēm rēgojās tumši mākoņi.

,,Tas laikam līs! Nu, tad labāk pabeigsim!” Daltons arī piekrita.

Abi vīri ar jaunu sparu atkal ķērās pie darba. Kad pēdējais dēlis bija pienaglots, sāka pilēt retas rupjas lietus lāses. Kur tās uzkrita uz pleciem vai muguras, tūlīt bija cauri kreklam līdz ādai. Vairs nebija vaļas ne savākt darba rīkus, nedz ienest smago ripzāģi, kad sāka līt. Lielā steigā vēl tik sadabūja brezentu, ar ko apklāt mašīnu, un tad gāza kā pār slūžām.

Abi viri pāris lēcienos iebēga dzīvojamā istabā. Bija slapji pleci un muguras izraibinātas lietus lāsēm, bet abi smaidīja, skatīdamies viens otrā.

,,We did’t! We did’t!” Daltons priecīgs iesaucās un sasita mitrās plaukstas kā zēns, kas noķēris pirmoreiz lielu zivi.

,,Jā ...” Zalts palocīja galvu. ,,Man patīk, ja cilvēks kaut ko iesāk un pabeidz.”

,,Tur es jums piekrītu. Tas ir amerikāņu garā. Ja amerikānis ko iedomājas vai iecerē, viņš to arī izdara. Dažreiz var neizdoties vai kļūdīties, bet viņš tāpēc neatteiksies. Viņš sāks atkal no gala, līdz panāks iecerēto. Tā reiz mūsu prezidents teica, ka amerikāņi apciemos mēnesi. Un mēs to izdarījām — aizbraucām, izkāpām un tur staigājām. Krievi tālāk par braukāšanu ap mēnesi nav tikuši.”

,,Bet iedomājieties, ja viņi būtu nolaidušies uz mēness, kas tad notiktu? ”

,,Viņi aiz lielības būtu pārplīsuši kā pārāk piepūsti baloni ...”

,,Ha — ha — ha!” Zalts iesmējās un atcerējās no rīta uz loga lasīto uzrakstu — Good old U.S.A. . . . Viņš pateica to Daltonam.

,,(), tas Apollo Eleven! To man jaunākais dēls tur uzlīmēja. Viņš arvien jūsmo par astronautiem un ceļošanu pasaules telpā, kaut gan pats tagad studē architektūru.”

Lielā lietus gāze drīz piestāja, bet joprojām turpināja lēni līņāt. Vīri iekoda azaidu un, nokopuši galdu, stāvēja pie loga un skatījās uz ezeru.

,,Man liekas, ka šajā nedēļas nogalē atbrauca maz cilvēku, jo tikai dažās kotedžās kūp skursteņi,” Daltons ierunājās.

,,No rīta migla, tagad lietus — cilvēki vairās.”

,,Bet mums šodien kādā starpā jāizcep bīfstēks,” Daltons pagriezās un izgāja pa otrām durvīm uz terases. Viņš paskatījās drusku gaisā, palūkojās aiz mājas stūra un, ienācis istabā, uzvilka vēja jaku. Sameklējis virtuvē cepjamo ierīci, viņš to izstiepa ārā uz terases. Pētīja vēja virzienu un, neskatoties uz lietus līņāšanu, salika ogles, sausu malciņu un, mazliet uzšļācis degvielu, pielika uguni. Izšāvās augsta liesma. Drīz tā saplaka, bet, vējam pūšot, sāka laizīties gar sausajiem iekuriem un oglēm. Tā lieta darbojās — ugunskurs dega.

Pa tam Daltons kā īsts pavārs, apsējis priekšautu, virtuvē ar garšvielām apstrādāja vērša gaļu — divi prāvus gabalus kā vidēja lieluma katla vākus. Zalts nobrīnījās vien, kas tos varēs apēst.

Varēja redzēt, ka Daltonam patika saimniekot. Viņš bija pieradis un zināja, ko darīja. Reizēm izgāja uz terases un, pētīdams vēja virzienu, pabīdīja cepjamo ierīci izdevīgākā pozicijā.

Un kud gaļa, noguldīta uz karstajiem režģiem, sāka pilēt un čurkstēt, abi viri sēdēja dzīvojamā istabā pie lielajiem logiem un uzmanīja, ka blfstēks nepiedeg. Drīz pa durvju spraugu sāka ieplūst kairinātāja ceptas gaļas smarža. Viri jutās izsalkuši.

Beidzot galds bija klāts. Spožā spuldze pie griestiem sijāja gaismu telpā. Kamīnā sprēgāja malkas pagales. Ārā dziļā tumsa kā melns samta priekškars bija nolaists gar logiem.

Viri piesēdās pie galda. Pirmītējie prāvie bīfstēki, kas likās nesamērīgi lieli, bija saplakuši un sarāvušies; bez tam Daltons bija rūpīgi atdalījis katru taukumu, pat mazāko cauraugušo slānīti. Zalts ievēroja, ka uz viņa šķīvja bija nolikts lielākais un labāk izceptais gabals, — kristīgi dalot. Otrs bija mazliet apdedzis.

Viri salika rokas un saskatījās. Abi nolieca galvas, un Daltons skaļi teica galda lūgšanu. Kad viņš pateica: āmen! — Zalts piebilda: ,,Un paldies, Kungs, par labiem draugiem!”

,,Pateicos!” Daltons palocīja galvu.

Sāka šķindēt dakšiņas un naži, piesizdamies šķīvjiem.

Nepilnu stundu vēlāk spožā griestu spuldze tika izdzēsta, un abi viri, atlaidušies atzveltņos pie kamīna, raudzījās ugunskura liesmās.

,,Ērik, man jāatzīstas, ka es maz ko zinu par jūsu zemes pagātni. Zinu Latvijas tagadējo likteni un, tā sakot, jaunāko laiku vēsturi, bet neko nezinu par laika posmu, kad, piemēram, tika pasludinātas Amerikas Savienotās Valstis. Kas tad notika Latvijā? ”

,,liedziet, Ken, Latvijas pagātne sniedzas daudz, daudz tālāk. Par mūsu senvēsturi trūkst rakstveida ziņu, bet archaioloģija liecina, ka priekš kādiem 4000 gadiem senlatviešu ciltis jau ienākušas tagadējā dzīves telpā pie Baltijas jūras gar Daugavas krastiem. — Toreiz, kad pār plašo Ameriku vēl joņoja milzīgi bifeļu bari un indiāņi tos medīja bez žēlastības, latviešu senči jau bija sasnieguši zināmu turību kā zemkopju tauta. Būdami čakli un patstāvīgi savos pasākumos, viņi dzīvoja diezgan savrup. Bet viņu labklājību drīz uzoda kaimiņu zemēs. Pirmie bija vikingi. Droši vien, tie arī bija pirmie, kas uzzēģelēja Ameriku jau pirms Kolumba.”

,, Varbūt kāds no mūsu Svena Svensona vec-vec-vectēviem? ” Daltons iemeta starpā.

, .Tas viss ir iespējams. Latviešiem austrumos bija plašā slavu zeme — kriviči jeb krievi, kas nedeva mieru. No rietumiem mūs uzzēģelēja Lībekas tirgotāji ģermāņi-vāciešu senči, kuriem vēlāk, ap I1H0. gadu, līdz atbrauca mūki, kristīgās ticības sludinātāji. Pirms lie ieradās Baltijas jūras austrumu piekrastē, Kursas novadā jau bija uzceltas dažas koka baznīcas. Tātad kristīgā ticība bija jau nākusi po citu ceļu — no skandināvu puses. Drīz vien (1196.g.) bīskaps Bertolds atveda Latvijā bruņotu karaspēku — krustnešus, kas lai palīdzētu sludināt ar varu. Pēc dažiem gadiem 1202. gadā nodibināja īpašu zobenbrāļu ordeni, kas viss norādīja, ka kristīgās ticības sludināšanas vārdā patiesībā notika vācu varas nostiprināšanās Latvijā. Sākās pretciņas. Latviešiem neizdevīgi bija tas, ka viņu atsevišķas ciltis — kurši, zemgaļi, sēļi, latgaļi cīnījās katra par sevi. Viņas nebija apvienotas. Visilgāk cīnījās zemgaļi — ap simts gadu, un kad 1290. gadā viņi pazaudēja kauju pie Sidrabenes, ap 100.000 zemgaliešu atstāja dzimteni, dodamies trimdā uz Lietuvu. Viņi nekad nav atgriezušsies.”

,,Cik es zinu, tagad Savienotās Valstīs dzīvo vairāk nekā miljons lietuviešu. Tad, droši vien, daļa no tiem vai kas vēl Eiropā, var būt tieši latviešu pēcnācēji. Bet to, laikam, neviens nevar pateikt? ” Daltons jautāja.

,,Nē, nedomāju gan, ka pēc 700 gadiem to vairs var pateikt. Pēc neatkarības zaudēšanas sākās jauns posms Latvijā, kura kopā ar Igauniju, kas ari zaudēja brīvību, toreiz tika saukta par Livoniju.”

,,Šis vārds ir dzirdēts, bet es nekad īsti nestādījos priekšā tā pareizo nozīmi. Man viens jautājums: kad priekš 4000 gadiem jūsu senču ciltis ieradās pie Baltijas jūras gar Daugavas upi, vai tad viņi jau ieņēma visu tagad pazīstamo telpu? ”

,,Ne gluži. Tanī laikā Kurzemes pussalā ziemeļos un Daugavas labajā krastā, tas ir, uz ziemeļiem no šis upes dzīvoja tā saucamās somu-ugru ciltis. Pakāpeniski tās tika spiestas vairāk uz ziemeļiem, un pagāja ap 2000 gadu, kamēr latviešu ciltis ieņēma tagadējo Vidzemi un Latgali; un ap 9. gadsimtu pēc Kristus dzimšanas viņi sasnieguši ziemeļu robežu ap Valku. Protams, bija cīņas. Tās notika ar somu-ugru senčiem, bet austrumos arvien uzmācās krievi.”

,,Kas ir šie somu-ugru senči? ”

,,Pie tiem pieder tagad pazīstamās tautas — igauņi un somi, arī ungāri, un toreiz gar Rīgas jūras līci, kā Kurzemē, tā Vidzemē dzīvojošie lībieši. Šie pēdējie vēlāk pa daļai sajaucās ar ienācējiem. Viņu pēcnācējus vēl tagad var pazīt pēc vairāk izspiedušamies vaigu kauliem un platām kāju pēdām.”

,,Ziniet ko, Ērik? ” Daltons smaidīja. ‘‘Tad jau zināmā mērā šajā vēstures stāstā būs iepīti ari mūsu kollēgas Smereka senči? ”

,,Kā jūs to domājat? ” Zalts vaicāja.

,,Nu, viņš taču ir ungāru izcelsmes. Un ja tie pieder pie somu-ugru cilts, tad viņa tālie senči arī būs bijuši iesaistīti šajā lietā. Vai tā neiznāk? ”

,,Ken, jums ir zināma taisnība. Tikai ungāri, kā tādi tur ziemeļu pusē nebūs bijuši klāt. Viņus gan saista izcelsmes radniecība un zināma valodas līdzība ar igauņiem un somiem, kuri mīt ziemeļos no

I.jiIvijas, liet ja jūs, Ken, interesē, tad varu pastāstīt, ka arī jūsu ■♦enc'i iri bijuši iepīti šajā lietā ar latviešiem."

,,.lūsu zemē — Latvijā? ”

,,.lā, Latvijā."

,.Ksmu ļoti ieinteresēts dzirdēt!" Kens Daltons iesaucās, piecēlās un piegāja pie ledus skapja virtuvē: ,,Atvainojiet vienu momentu. Ērik, vai jūs arī negribat kaut ko dzert? Zodā ūdeni vai tamlīdzīgi? Man bīfs diezgan smagi guļ vēderā ..."

,,Nē, pateicos, Ken."

Daltons, paņēmis glāzi zodā ūdens, atgriezās agrākajā sēdvietā.

,,Lūdzu, variet turpināt.”

,,Pirmīt jūs prasījāt: — kas notika Latvija ap to laiku, kad pasludinātas Amerikas Savienotās Valstis? "

,,Jā, -pastāstiet!"

,,To laikmetu, kas iekrita 18. gadsimta vidū, Eiropā, kā zināms, sauca par apgaismes laiku, bet Austrumeiropas tautām, arī latviešiem, tas bija tumšākais vēstures posms. Kā dzirdējāt iepriekš, pēc brīvības pazaudēšanas senlatviešu ciltis un viņu valstiņas iekļāva Livonijas valstī. To pārvaldīja īpaša mūku un bruņinieku biedrība - Livonijas ordenis. Laika tecējumā izveidojās īpaša vācu muižniecība, kuras varai pieaugot, latviešu zemnieki piedzīvoja dažādas pārestības un netaisnības. Viņu personīgā brīvība un īpašumu tiesības, kas bija atzītas, tomēr nebija nodrošinātas. Uzvarētāji izrīkojās pēc savas gribas. Tie uzlika klaušas, kas ar laiku pieauga. 16. gadsimta sākumā zemniekiem atņēma kustības brīvību; bija gadījumi, ka zemniekus pārdeva kā vergus. Personīgā brīvība un tiesības saruka. Pilsētās bija citādāks stāvoklis. Bet latvieši kā zemnieku tauta bija ieinteresēta zemnieku stāvokļa jautājumos. Tad Maskavas cars Jānis Bargais iebruka Livonijā, un sākās karš, kas ilga 24 gadus, —Livonijas dēļ karoja arī zviedri, dāņi un poļi kopā ar leišiem. Miera līgumā poļi dabūja Latgali un Vidzemi, zviedri daļu Igaunijas. Bet kad izcēlās karš starp Poliju un Zviedriju, pēdējie iekaroja Vidzemi.

Vācu muižnieki tomēr visos šajos karos bija mācējuši nostiprināt savu varu. Karos noplicinātās zemniecības stāvoklis zviedru laikā sāka uzlaboties, un zemnieki sasniedza zināmu labklājību. Šai laikā latviešu valodā pārtulkoja Bībeli, kuras iespiešanai līdzekļus deva zviedru valdība. Tā arī nodibināja universitāti Tērbatā. Vispār, zemnieku turība pieņēmās. Bija gadījumi, ka viņi pat aizdeva naudu valdībai, kad sākās lielais Ziemeļu karš. To izraisīja 17. gadsimta beigās bīstamā savienība pret zviedriem — Polija, Dānija un Krievija. Labie zviedru laiki Vidzemē bija beigušies. 1700. gadā poļi sāka karu, tad dāņi un pēc tam krievi. Pēc desmit gadu atkārtotiem uzbrukumiem krievu karaspēku vadonis Šeremetjevs ziņoja caram Pēterim, ka Vidzemē vairs neesot ko postīt. Un kad 1710. g. 4. jūlijā Rīga bija spiesta padoties krieviem, karš bija zaudēts. Tā 18. gadsimtā Latvija trīs paņēmienos tika pakļauta Krievijai: Vidzeme 1721.g., Latgale 1772.g. un Kurzeme 1795. gadā. Ar to Latvijā latviešu zemniekiem sākās visgrūtākie laiki, kas ilga vairāk nekā simts gadus.

Tā, lūk, izskatījās apgaismes laikmetā Latvijā. Kamēr Amerikā iestājās par neatkarību un brīvību, Latvijā nostiprinājās despotisms. Vācu muižniecība prata iekļūt augstos Krievijas pārvaldes amatos, un kad izcēlās zemnieku nemieri, krievu karaspēks palīdzēja tos apspiest. Dzimtbūšanas važas joprojām saistīja latviešus. To apliecināja pat krievu valdības oficiālais viedoklis, ko pateica Vidzemes ģenerālgubernators grāfs Brauns, ka viss, kas piederot zemniekam, kā arī viņš pats, esot kunga īpašums, ar ko viņa dzimtkungs varot rīkoties pēc savas patikas. Tas notika 1765. gadā, laikā, kad Amerikā brieda revolūcija pirms Neatkarības deklarēšanas. Un šis grāfs Brauns bija īrs, jūsu senču izcelsmes.”

,,Tiešām — īrs? ” Daltons brīnījās. ,,Kā viņš nokļuvis pie krievu valdības par Vidzemes ģenerālgubernatoru? Es arvien domāju, ka uzņēmīgākie īri zēģelēja pāri Atlantijas okeanam uz Jauno kontinentu. Tur, Amerikā, visu iespējamību zemē bija vārti vaļā katram uzņēmīgam cilvēkam. Bet, varbūt, viņš bija vairāk dēkainis, kas izmēģināja savu laimi turpat Eiropā? ”

,,Ken, redziet, cik gari bija jāstāsta, lai iepazīstinātu ar jūsu tautības vīru, kam bija sava teikšana Vidzemē dzimtbūšanas laikā. Jūs redziet, cik grūti latviešiem bija cīnīties par taisnību un tiesībām savā zemē! — Mūsu vēsturnieks profesors Arveds Švābe konstatē, ka ,latviešu zemnieki gan bija apspiesti, bet ne garīgi uzveikti un tikai tāpēc varēja turpināt cīņu pret ienīsto varmācības režīmu.’

,,Vai par šo īru Braunu ir zināms kas vairāk? ” Daltons jautāja.

,,Ne visai daudz par viņu pašu, bet tikai par viņa darbu. Tajā laikā par nepaklausību zemniekiem draudēja miesas sods, pat par mazākiem pārkāpumiem perot, ,kamēr āda un gaļa lobījās no kauliem, un pēc tam nedēļām un mēnešiem ilgi, pat ziemas salā, ieslogot muižas klētī, pie ūdens un maizes, iekaltus siekstā un ķēdēs.’ Tas ir izvilkums no apsūdzības pret muižniekiem. Brauns to Krievijas ķeizarienes Katrīnas II vārdā pārmetis muižniekiem lantagā 1765. gada janvārī. Bet kad aprīlī izsludināti zināmi grozījumi un uzlabojumi agrākos noteikumos, drīz vien viss atkal gājis pa vecam. Izrādījies, ka ķeizariene tikai izmēģinājusi, lai, — kā troņmantnieks Pāvils vēlāk teicis, — ,kaisītu ārzemniekiem smiltis acis.’ — Bet ap 20 gadu vēlāk Brauns pats piesolījis zemniekiem rīkstes. Tas noticis 1784. gadā Rūjienā, kur izcēlušies galvas naudas nemieri. Kad tur ieradies ģenerālgubernators Brauns, viņš licis pateikt zemniekam Rikainim, ka tam esot tārps galvā, un tfl izdzīšanai atsūtīšot 30 ārstus, — domāti 30 pāru rīkšu par nepaklausību. Rikainis uz to atbildējis, ka viņam neviena tārpa galvā neesot, bet ārsti varbūt esot vajadzīgi tiem, kam augšā (viņš parādījis pie galvas) esot kāda kļūda ... Ar to Rikainis muižnieka klātbūtnē pazobojis Braunu, jo visiem bijis zināms, ka viņš Septiņgadu karā Corndorfas kaujā ticis smagi ievainots galvā, un attiecīgais caurums bijis pārklāts ar sudraba plāksni. — Tas tik daudz par šo īru. Bet pats epizods liecina, ka zemniekiem bijusi stipra savas taisnības apziņa.”

,,Vēl tikai trūkst, ka bez īra, ungāra un zviedra jūsu vēsturiskajā stāstā būtu iepīts arī kāds amerikānis,” Daltons pasmaidīja.

,,Nu, Ken, jūs nesakiet nekā ! Tāds gadījums arī ir minēts mūsu vēstures lappusēs. Cik atceros, tas noticis 1794. gada pavasarī, kad Krakovā sacēlušies poļi. Sacelšanos vadījis Amerikas brīvības cīņu veterāns Tadeušs Koščuško, bijušais Polijas sīkmuižnieks. Viņš pasludinājis, ka dzimtsbūšana tagad esot atcelta. Nemieri pārņēmuši visu poļu-leišu kopvalsti, un nemiernieki, saukti konfederāti, ielauzušies arī Kurzemē, aicinot latviešu zemniekus pievienoties kustībai. Visa Lejaskurzeme ap Grobiņu un Kuldīgu bijusi nemiernieku rokās. Viņi pieprasījuši pārtiku sev un zirgiem, un daļa latviešu obligāti iesaukti karotāju rindās, bet daļa pieteikušies brīvprātīgi. Muižnieki izsaukuši krievu karaspēku. Konfederāti divu dienu cīņā 24. un 25. jūlijā pie Gaviezes kauju pazaudējuši un atkāpušies uz Poliju. Latviešu zemnieki atbruņoti un viņu vadoņi — brāļi Zīverti sodīti un izsūtīti uz Sibiriju. Tā, redziet, arī amerikāņi un viņu brīvības ideja iepīti Latvijas pagātnes ainās. Un tas viss notika, stāvot jau pie 19. gadsimta sliekšņa. To latvieši pārkāpa kā dzimtļaudis.

Ka gaišāks moments 18. gadsimtā paspīd Vidzemē izraisītā brāļu draudzes nodibināšana. Šī kristīgās ticības kustība pārnāca no Cechijas un guva vidzemniekos lielu atbalsi kristīgās dzīves un audzināšanas darbā. Tas latviešos arī izveidoja kopības apziņu, un sagatavoja ceļu tautas atmodas kustībai. Tad nāca 1905. gada nemieri, Pirmais pasaules karš un beidzot mūsu 4. jūlijs — 1918. gada 18. novembris, kad proklamēja brīvu neatkarīgu Latvijas valsti. Tad sākās sīvas cīņas, kamēr izcīnīja brīvību, padzenot ienaidniekus no mūsu zemes uz rietumiem un austrumiem.”

,,To es zinu, jo esmu lasījis par jūsu brīvības cīņām,” Daltons sacīja. ,,Zinu, ka tās bija smagas un notika grūtos apstākļos. Bet lai kādi būtu upuri, neviena brīvība nav pašu cilvēku vien izcīnīta; tā tomēr ir dāvana no augšienes.”

Zalts pacēla galvu un jautājoši paskatījās savā blakus sēdētājā. ,,Es saprotu, ko jūs domājat,” Daltons turpināja, ,,ir simtiem dažādu iemeslu un apstākļu, kas kavē un traucē tikai cilvēcīgiem spēkiem izcīnīt un iegūt brīvību. Ja netiktu piepalīdzēts no augšienes, brīvību neiegūtu ne viena, ne otra puse. Tās vienkārši noasiņotu savā starpā. Bet Kungs zina, kad ir īstais laiks un kam palīdzēt. Piemēram, mēs, amerikāņi, kad izcīnījām brīvību, vai jūs domājat, ka to izdarīja Džordžs Vošingtons ar saviem karavīriem? Viņš nebija nekāds spožs taktiķis, ne arī militārs ģēnijs, bet viņš izstaroja uzticību savai personībai. Viņš bija uzņēmīgs un godīgs, neatlaidīgs un sīksts cīnītājs, kaut arī kļūdīgs. Bet viņš nepadevās. Viņš bija spējīgs grūtā brīdī kara laukā nomesties ceļos pat dubļos un sniegā un zemoties Dieva priekšā, izlūdzoties padomu un aizlūdzot par saviem kareivjiem un tautu. Un viņam tika palīdzēts no augšienes. Tas ir tā, kā teikts viņa paša redzētajā vizijā.”

,,Vai jūs to esat lasījuši? ”

,,Tik daudz reišu, ka zinu no galvas. To vajadzētu katram, kas dzīvo Amerikā, lasīt un iegaumēt.”

,,Bet redziet, mēs, latvieši un tāpat pārējās Baltijas valstis pēc 20 gadu saimniekošanas savā zemē zaudējām dārgi izcīnīto brīvību. Mūsu zemē tagad atkal notiek rusifikācija, kāda nebija pat toreiz, kad krievi mums uzkundzējās vairāk nekā gadu simteni. Tagad sarkanie krievi izdara jo smagu ģenocīdu-plānveidīgu latviešu tautas iznīcināšanu mūsu pašu zemē. Tas pats notiek ar igauņiem un lietuviešiem. Tie ir kliedzoži fakti.”

,,Zinu. Un amerikāņi to saprot. Viņi morāliski un juridiski stāv jūsu pusē un nosoda varmācības aktus, kas modernajā 20. gadsimtā vēl nolaupa tautām patstāvību un brīvību, īpaši mazajām tautām. Jo tas ir pret konstitūciju, ko deklarēja Savienotās Valstis. Viņas netikai platoniski apliecina savas simpātijās, bet arī cīnās par to. Piemēram, kā tas bija Korejas un Vietnamas gadījumos, amerikāņi pazaudēja ap 100,000 savu jauno labāko dēlu dzīvības. Tas bija darīts tīrās brīvības idejas aizstāvēšanas vārdā. Absolūti vairāk nekas. Ko tas maksāja, maksā un vēl maksās Amerikas tautai, par to nav runa. Runa ir par to, ka katrai tautai pašai, es uzsveru, — katrai tautai pašai ir jābūt vienprātīgai un jāapvienojas ap savu nacionālo simbolu-nacionālo karogu un jākalpo Dievam un tuvākam. Bet kalpot Dievam un tuvākam var tikai tas, kas tic Dievam kā savam Radītājam un vadītājam.

Patlaban šī ir amerikāņu tautas lielākā problēma, ka nedrīkst sašķelties. Ir jāapvienojas, kā teikts Džordža Vošingtona vizijā, ap ..ivii nacionālo karogu un visiem bērniem jāmāca dzīvot Dievam, mivui zemei un vienprātībai. Tie ir ļoti patiesi vārdi, un tie spēkā kūtrai tautai, ar! jums latviešiem. Turieties kopā kā viens ap savu nacionālo karogu — tas ir sarkanbaltsarkano — un ticiet Dievam kā savam Radītājam un vadītājam un jūsu tauta kādā dienā atgūs brīvību savā zemē. Tajās dienās jūs cīnīsities un no augšienes jums palīdzēs. Bez cīnīšanās, turot tikai rokas klēpi, ari nekas netiks panākts. Ir jācīnās uz dzīvību un nāvi. Un kad nāk uzvara, liekas, ka paši to esat izcīnījuši. Bet tā tas nav. Bez palīdzības no augšienes neviena tauta lai nesapņo pati vien izcīnīt brīvību. Nekad. Tas vienkārši tā nedarbojas.”

,,Paldies, Ken, par jūsu izjustajiem vārdiem.”

,,Patiesībā man jāsaka jums paldies par jūsu stāstu. Vakars pagāja nemanot.” Daltons paslepus nožāvājās.

,,Lai man atļauts vēl pateikt, ko kādreiz sacīja mūsu sirmais tautas rakstnieks .Jānis Jaunsudrabiņš, kas atbrauca līdzi trimdā, bet pirms dažiem gadiem mira. Viņš sacīja: .Dievs ir visvarens. Ja kāds mums atdos brīvību, tad tas būs tikai Viņš.’ Tas skan ļoti līdzīgi jūsu domai.”

,,Jā. Tas ir ļoti pareizi teikts, bet ar to vien nepietiek, tālāk seko nosacījums, ja . . . Un tas ir, ja jūs dzīvosit tā un tā . . . Kā tas bija pateikts Džordža Vošingtona vizijā.”

Runātājs apklusa. Abi vīri domīgi raudzījās sev priekšā ugunskurā, kur kvēloja tikai dažas spožas ogles. Tās meta vāju sārtu gaismu kā rieta atblāzmu uz viru sejām un rokām.

,,Atcerieties,” piepeši ierunājās Daltons, ,,kā tas bija ar Dieva izredzēto tautu — izraēļiem. Dievs viņus izveda no Ēģiptes verdzības, bet viņi maldījās 40 gadu pa tuksnei. Kāpēc? Tāpēc, ka viņi bija atkrituši no sava Dieva. Tad Dievs parādīja Mozum apsolīto zemi, kur piens un medus tek, bet Mozus, izraēļu tautas vadonis, nekad tur nenonāca. Viņš nomira. Bet izraēļus izklīdināja pa visām pasaules malām, jo viņi nebija paklausījuši Dievam. Pēc turpat divi ar pus tūkstoš gadiem notika tas, ko Dievs reiz bija solījis — ka izbeigsies izraēļu tautas klišana, sekos brīvības atgūšana un savas valsts nodibināšana. Valsti nodibināja 1948. gada 14. maijā. Redziet, kā tas darbojas un cik ilgi bija jāgaida. Sakiet, Ērik, cik gadu pagājis, kopš jūsu tauta pazaudēja savu brīvību? ”

,,Šovasar jūnijā palika 30 gadu.”

*

Svētdienas rītā, kad izklīda migla, abi vīri pastaigājās gar ezermalu. Tur valdīja rudens miers, un kādreiz vasarā tik apdzīvotā apkārtne likās kā pamesta. Vīri gāja klusēdami, it kā viss runājamais būtu jau izrunāts agrāk.

Vakarā, kad viņi atkal sēdēja dzīvojamā istabā pie kamīna ugunskura, bija tāda sajūta, ka abi klusībā ilgojās pēc mājām pilsētā. Taču ne viens, nedz otrs neko neteica. Tikai pirmdienas rītā, kad migla kavējās izklīst, Daltons, paskatījies Zaltā, ieminējās:

,,Ja jums nekas nebūtu pretim, mēs šodien varētum izbraukt agrāk, lai vakarā neiekļūtu satiksmes drūzmā.”

,,Manis pēc varam braukt kaut vai tūlīt!” Zalts iesaucās. „Lieliski!”

Daltonam šāda atbilde bija tieši pa prātam. Pēc nepilnas stundas, kad miglas vālos šur tur parādījās zilas spraugas kā atvērti debess logi, viņš vadīja spēkratus lēnā gaitā atpakaļ uz pilsētu.

,,Kad lēni brauc, tā man tikpat kā izklaidēšanās,” Daltons paskaidroja.

7.

Pateicības dienu kanādieši svin oktobra sākumā, kad arī iekrīt garā nedēļas nogale.

Aiga gribēja šīs brīvās dienas izmantot atpūtai, jo pēdējās divi nedēļas bija pagājušas vienā steigā. Rītos agri, vakaros vēlu bez apstājas. Viņa bija pat zaudējusi dažas mārciņas no savām slaidajām līnijām, kļūdama vēl slaidāka. Bet tas jau tagad bija modē, īpaši Amerikā, kur diezgan daudz jaunu sieviešu, baidīdamās no kalorijām — pēc preses ziņām — katru gadu kāds tūkstotis slaido līniju dēļ izlaida garu. Aigai tādas mānijas nebija.

Viņa dzīvoja pie Vārpām vienā augšējā istabā un bija viņu maizē tikai rītos. Dienas tecējumā, ko pavadīja Toronto, Aiga strādāja savā zobārstes kabinetā, bet attiecīgajā reizē turpat pilsētā iekoda azaidu un paēda vakariņas. Pirmā nedēļā bija baudījusi arī vakariņas pie Vārpām, bet tā kā viņa ieradās mājā vēlāk nekā citi, tad atstātā deva, stāvēdama siltumkrāsnī, bija sažuvusi vai reizēm atdzisusi. Tad otrā nedēļā Aiga mainīja kārtību — ēda pilsētā, bet mājas māte drusku atsala. Draudzība bija iedragāta.

Aiga patlaban atlaida pēdējo pacientu, kad atskanēja tālruņa zvans. Runātājs bija I^eonids Laksts.

,,Ja jums nekas nebūtu pretī, tad labprāt svētdien parādītu Kanadu rudens zeltā. Varētum drusku pabraukt uz ziemeļiem, ko jūs, droši vien, vēl neesat redzējuši!”

„Paldies. Ls te vispār maz ko esmu redzējusi. Bet man liekas, ka svētdien taču ir Pļaujas svētki, un tad jāiet uz dievnamu. Vai jūs tā nedomājat? ”

()! irt galā bija mazliet klusums.

,,Protams,” Laksts norūca. ,,Labi, tad varam braukt pirmdien. Vai Dievam dienu trūkst? Un kas pirmdienai vainas? ”

„Man šķiet, ka pirmdienas vakarā visi ceļi būs pilni atpakaļ braucēju spēkratiem. Tad būs liela drūzma. Tā vismaz ir Amerikā. Un kanādieši parasti turas tiem līdz.”

,,Tas gan. Un kā ar rītdienu? ”

„Rīt ir sestdiena. Tās parasti paliek mājās mātes ziņā, lai sakoptu un uzpostu.”

,,Liekas, ka jūs gribat tikt vaļā no braukšanas. Bet septembrī jūs man apsolījāt vienu izbraucienu kopā. Ja atliek vēl vēlāk, rudens zelts būs aizgājis vējos.”

,,Labi. Brauksim rīt. Sestdienas mājsoli apkopšu šovakar — man viena istaba. Tā vilks būs paēdis, un kāza dzīva.”

„Norunāts!”

Blakus minot, šī bija pēdēja izdevība izbraukt arī tāpēc, ka Laksts pēc Pļaujas svētkiem atsāka darbu sestdienas skolā. Tad rīti arvien bija aizņemti.

*

Rudens zelts bija jau redzēts Amerikā atliku likām. Priekš astoņiem gadiem, iebraucot no Brazilijas, Zalti kāri tvēra rudens ainavas, kādu pietrūkst dienvidus zemēs. Toreiz, pirmos gados, viņi bija skrējuši vai katru nedēļas nogali medīt skaistos skatus.

Braucot pa 35. dižceļu uz Ontērio ziemeļiem, Laksts šur tur pieturēja, kad pavērās jauka aina uz ezera līci vai nodzeltējušu kuplu bērzu, kas meža aizvējā bija saglabājis visu lapu rotu.

,,Tas krāsainais bērzs ir vērts, ka viņu iemūžo filmā,” Aiga sacīja un, izkāpusi no spēkratiem, pagāja tuvāk kokam.

,,Ja jūs gribēsit uzņemt visus skaistos bērzus, tad jums pietrūks filmu,” Laksts sacīja. „Vēlāk būs vēl interesantāki skati.”

Jo tālāk uz ziemeļiem, jo daba kļuva nabadzīgāka, spriežot pēc augsnes un stādiem. Taču ainavas bija pievilcīgas.

„Vai ir kāda starpība starp šejienes un Amerikas dabu? ” Laksts piepeši jautāja.

„Protams. Dabā ir zināma starpība, ja jūs šo ziemeļu zemes ainavu, kur mainās lēzeni uzkalni un pakalni, salīdzināt ar masīvām kalnu grēdām kaut kur Pensilvēnijā, Vermontā vai Ņuhempšairā. Tur daba dodas dižumā it kā uz augšu. Šeit, Ontērio provincē, daba vairāk atgādina mūsu kalnaino Vidzemi vai Latgales ezeru zemi. Kamidrt, var redzēt, ir ļoti daudz ezeru un ezeriņu.”

,,Jfl, Ontērio provincē vien ir ap 750,000 ezeru.”

,,Tiešām? Ļoti iespaidīgs skaitlis. Bet rudens zelts, kā te, tā tur, būs tas pats. Man patīk šie klusie ezeru līči, kuru krastos paceļas daudz glītu atpūtas māju,” Aiga jūsmoja.

,,Jā, vasarā te ļaužu kā biezs. Bet galu galā tas ir tikai uz īsu laiku.”

,,Vai jums arī kaut kur uzcelta kāda vasaras mītne? ” Aiga interesējās.

Laksts brīdi it kā padomāja un noraidoši pašūpoja galvu: ,,Ne-ē. Bija, bet nav vairs. Tas uz tik īsu laiku, pāris vasaras mēnešiem — neatmaksājas. Iegadāties māju var samērā viegli, bet tad, kā saka, tu esi piesiets arvien tajā pašā vietā. Un, lai uzturētu, īpaši ziemā, tas maksā. Man vairāk patīk paceļot, ir zināma pārmaiņa.”

,.Vieniniekam tas ir izdevīgi. Ģimenes cilvēki katrā ziņā dos priekšroku pastāvīgai apmešanās vietai, lai nav jāvadā iedzīve līdz. Vai tā nav? ” Aiga paskatījās sāņus Lakstā.

Tas, piekrizdams, palocīja galvu, bet neko neteica.

,,Varbūt, ka viņu šis temats nemaz neinteresē,” Aiga nodomāja sevī. — Laikam, kā jau zvērināts vecpuisis, visu novērtē no sava vieninieka viedokļa! Jo galu galā neviens nav tik savtīgs kā ,,zvērināts vecpuisis”, kas pēc viņas domām sākas, pārkāpjot 33. gadu slieksni. To viņa sprieda pēc novērojumiem dzīvē. Tas jau ir tādā vecumā, ko vairs nevar pāraudzināt . . .

Aiga domīgi skatījās garām slīdošajās mežu ainavās.

Tuvojoties pusdienas laikam, kādā vietā ceļš meta līkumu, un tur piepeši atklājās jauks skats uz lielu ezeru. Tā krastmalā, kur krustojās vairāki dižceļi, pacēlās maza pilsētiņa. Vieta izskatījās patīkama un mājīga. Laksts novietoja spēkratus prāva asfaltēta laukuma malā, un viņi abi izkāpa.

Kad Aiga ieraudzīja plašo veikalu, kas atgādināja ērtos iepirkšanās centrus lielpilsētā, un veikala ārpusē kastītēs varēja dabūt pat tāsdienas Toronto laikrakstus, — viņa piepeši iesaucās:

,,Man, laikam, patiktos te dzīvot! Kā sauc šo vietu? ”

,,Dorseta.”

,,Nez, vai viņiem te savs zobārsts jau ir? ”

,,Droši vien. Bez tam tā būtu bada maize,” Laksts piezīmēja nopietnā balsī, it kā mēģinādams Aigu brīdināt no šādām idejām.

,,Es tā nedomāju. Te arī dzīvo cilvēki, kam vajadzīga zināma medicīniska palīdzība. Un ja visi ārsti apmetīsies tikai lielos centros, kur var grābt naudu, kurš apkalpos šos mazos centrus un laukus? Tas taču nesaskan ar ārsta profesijas ētiku.”

,,Tā jau tas būtu pareizi, kā jūs sakāt, ideāli raugoties. Bet, te ir liels—bet: dzīvē praktiski tas gluži tā nedarbojas.”

.. Kāpēc nē? C'ilvēki taču paši vien izkārto šīs lietas. Kāpēc lai nedarbotos? ” Aiga jautāja.

.,.jūs skatāties pārāk ideāli uz dzīvi. Tā ir jāņem reāli, kāda tā ir Īstenībā, un tad jāsāk to pārveidot un uzlabot.”

,.Tus būtu no jūsu viedokļa ar zināmu, tā sakot, sludinātāja pieeju. Man šķiet, ka efektīvāk dzīvē iedarbojas prakse, rādot tiešu labu piemēru darbos, nevis tikai vārdos.”

,.Vai jūsu ideja arī nav tikai vārdos? Ja jums, patiesi, kādu apstākļu dēļ būtu jānāk uz šejieni strādāt un dzīvot, es šaubos, vai jūs to gribētu darīt? ” Laksts atklāti jautāja.

,,Kāpēc nē? Tas ir tas , ko es pirmīt teicu, ka man laikam patiktos te dzīvot. Tā ir mana iekšējā izjūta, un tas nav teikts runāšanas dēļ.”

Aigas noteiktā stāja Lakstu ietekmēja, un viņš brīdi klusu ciezdams, kaut ko sevī pārdomāja.

,,Zalta jaunkundze, man jāsaka, ka jūs esat savā ziņā it kā izņēmums. Es arvien vairāk pārliecinos, ka jūs domājat un laikam arī darāt šo to citādāk, nekā lielais vairums cilvēku mūsu dienās. Es pirmoreiz kaut ko tādu sastopu dzīvē. Un tas ir zināms kompliments jums."

,,Pateicos. Es komplimentiem daudz vērības nepievēršu. Tās parasti ir tukšas frāzes. Paklausaities tikai, kādus salmus kuļ,kad esat kādās viesībās, rautos vai sanāksmēs un pat tā saucamās svarīgās apspriedēs vai sēdēs! Lielais vairums kuļ tukšus salmus.” ,,Acīm redzot, jums ir ļoti augstas prasības,” Laksts runāja tādā balsī, it kā būtu aizkartas viņa intereses un vajadzētu aizstāvēties. ,,Mums jāņem par labu tā sabiedrība, kurā dzīvojam.”

,,Es tā gluži nedomāju,” Aiga nostājās pretī. ,,Pirmkārt, man nav nekādu augstu prasību, jo es no šādām salmu kulšanām cenšos izvairīties. Otrkārt, ja jūs pieņemat par labu to sabiedrības vidi, kurā dzīvojat, tad jūs esat pretrunā ar to, ko pats teicāt, ka reālo dzīvi vajagot sākt pārveidot un uzlabot.”

,,Protams, bet papriekš pieņemam esošo dzīvi un tikai tad sākam to pārveidot, uzlabot,” viņš mēģināja aizstāvēties.

,,Ziniet ko, Laksta kungs, tad tur nekas neiznāks: viņi drīzāk novilks jūs lejup. Un kādi mums pašiem ir uzskati par sevi un apkārtējo sabiedrību, lai atļauts pastāstīt, ko es pati piedzīvoju pirmā nedēļā, kad ierados Toronto. Tad es bieži braucu ar pazemi, un neviens mani te nepazina. Ileiz pazemē sastapu kādu kundzi, ko tūlīt pēc latviskām dzintara rotām pazinu par latvieti. Man pirkstā bija saules gredzens, ko viņa arī sazīmēja, un tā sākām sarunāties. Tad viņa man noprasīja: ,Jums ir auto? ’ — Nav. — .Māja? Kotedža? ’ Nē, nav. — ,Nu, tad jūs arī nekas neesat! . . . Viņa aplēja mani tikpat kā ar aukstu ūdeni. Es pasmaidīju. Tajā bridi vilciens apstājās stacijā, un viņa izkāpa. Nepilnu stundu vēlāk, kad savā kabinetā aicināju ienākt nākošo pacientu, uzgaidāmā telpā ieraudzīju šārīta sarunas biedri. Viņa sastomījās un ieplēta izbrīnā acis, it kā redzētu spoku savā priekšā. Viņa likās mani nepazīstam. Es pasmaidīju un arī neko neteicu. Bet pēc tam gan viņa vairs nav rādījusies manā zobārstniecības kabinetā. Tagad es zinu, kas viņa ir. Taču arvien atceros ar uzsvaru teikto: — Nu, tad jūs ari nekas neesat! — Vai tas nav ļoti zīmīgs teiciens, kas labi raksturo, kāds gars valda mūsos un mūsu sabiedrības dažādos nogrupējumos. Katrs ir ieņemts no kaut kā: — vai nu no savas mājas, vai auto, vai vasaras mājiņas! Uz to viņš ir lepns. Ja nu otram pietrūkst šo objektu, tad tas viņa acīs ari nekas nav . . . Nu, kā jums patīk šāda vide? ”

,,Kas ir šī kundze? ”

,,Tas nav svarīgi. Zīmīgs ir pats fakts, kas raksturo mūsu iekšējo nostāju, kas savukārt veido zināmus sabiedriskus nogrupējumus . . . Bet vai labāk nepārtrauksim šo sarunu? Ieiesim mazliet veikalā. Man interesē, kā tur izskatās, un ko tur var dabūt? ”

,,Ar lielāko prieku, Zalta jaunkundze,” Laksts laipni palocīja galvu un pamāja kā pāžs ar zināmu rokas žestu veikala ieejas virzienā. ,,Lūdzu!”

Tiešām, tā bija plaša tirgotava ar visādām nodaļām un mantām: sākot pie ieejas ar pavisam mazām un ļoti lielām čuguna krāsnīm, tālāk ar daždažādiem traukiem un Kanadas keramiku, bagātīgiem drēbju un tērpu klāstiem, rotas lietām un plašu apavu izvēli, piemērotu ziemeļu dabas apstākļiem, tad indiāņu izstrādājumi, makšķernieku un mednieku piederumi, laivas, pārtikas vielas un visādi uzturu produkti un beidzot ar delikatešu nodaļu, kur aukstumā zem stikla bija dabūjams apmēram tas pats, kas Toronto, nemaz neminot dažādās maizes, cepumus un augļus diezgan plašā izvēlē.

Aiga staigāja no vienas nodaļas otrā, no vienas telpas citā, aplūkodama mantas un nopriecādamās, ka te bija šis tas savādāks nekā lielpilsētā. Piemēram, indiāņu izstrādājumi ļoti plašā klāstā. Viņa sāka iepirkties, kamēr Laksts vairāk kavējās gar apkārtnes skatu karšu novietni. Viņš jau kuroreiz to pētīja no sākuma līdz galam.

Beidzot, kad bija jāiet projām, veikalā nopirktā plastikas rokas soma bija pilna.

,,Kur jūs to liksit? ” Laksts brīnījās.

,,Jūsu bagāžniekā,” Aiga iesmējās. ,,Ceru, ka tur pietiks vietas!”

,,Katrā laikā.”

Vr.vairāk viņai patika indiāņu darinātās rīta kurpītes no gaišas mīkstas ādas, kas maigumā atgādināja zamšu. Tās bija arī glīti nostrādātus.

,,TA|)Cc jau vien bija vērts braukt, šo apavu dēļ!” Aiga nopriecājās.

Laksts, kā lielākā daļa vīriešu, bija vienaldzīgs šādos jautājumos. Un mīkstie indiāņu apavi, kā viņš atzinās, atgādinot pastaliņas.

,,Bet vai nav jaukas? ”

,,.iā, izskatās tiešām jaukas,” viņš beidzot bija spiests pievienoties Aigai.

Viņi brauca tālāk, patiesībā atpakaļ, bet tikai pa citu ceļu, kamēr uzbrauca uz 11. dižceļa, kas veda tieši uz Toronto. Braucot Aiga atvēra rokas somu. Viņai līdz bija mājā sagatavotas sviestmaizes, kuras ieraugot, Laksts norija siekalas.

,,Lūdzu,” Aiga piedāvāja.

,,Paldies. Jūs esat praktiska, kā lielākā daļa sieviešu. Man ne prātā nenāca, ka vajadzētu paņemt kaut ko līdz.”

Piedevām vēl dabūja Aigas nule veikalā pirktās kūkas un augļus.

,,Tagad esmu tā paēdis, ka varu turēt līdz vakaram,” Laksts atzinās. ,,Es zinu, ko darīsim. Vakariņas ēdīsim kaut kur pie Simko ezera.”

,,Pie ezera? ”

,,Ne tieši pie ezera, bet kādās mājās ezermalā.”

Aiga jautājoši paskatījās, bet nekā neprasīja. Tikai pēc dažu stundu brauciena, kad viņi tuvojās Orīlijai un Laksts pēkšņi nogriezās no 11. dižceļa, iebraukdams pilsētā, — Aiga pārsteigta jautāja:

,,Kur jūs tagad brauksit? ”

,,Uz Simko ezeru,” Laksts noslēpumaini pasmaidīja.

,,Bet vai jūs redzat, kur esat iebraucis? Tā taču ir vienvirziena iela!”

Laksts ieplēta acis un brīnījās.

,,Tiešām! Nu būs ziepes!”

,,Apstājieties tepat kaut kur ielas malā!” Aiga pamācīja.

,,Te nedrīkst apstāties. Pretējā virzienā, to katrs redzēs.”

,,Ko nu vairs! Tur jau brauc policists!”

Tiešām, motocikls, skaļi kaukdams, dzinās viņiem nopakaļ. Laksts samazināja spēkratu gaitu un, nobraucis ietves malā, pieturēja.

,,Lūdzu, jūsu braukšanas atļauju!” prasīja vīrs, tumšā policista tērpā, bruņu ķiveri galvā.

Laksts nesteigdamies izvilka no kabatas portfeli, pašķirstīja, tad, izņēmis vizītkarti, pasniedza to policistam.

,,Man vajadzīga jūsu braukšanas atļauja!”

„Sorry!” Laksts paliecās uz priekšu un, atvēris plaukta durtiņas, izņēma vajadzīgo dokumentu. „Oficier, man ļoti žēl!” viņš runāja pazemīgā balsī. ,,Es ļoti steidzos, un, kad iegriezos, pamanīju pārskatīšanos.”

„Kur jūs tā steidzāties? ”

„Pie kāda slimnieka, oficier.”

Policists neticīgi paskatījās runātājā.

„Oficier, tā ir pirmā reize ...”

„Tādas lietas nedrīkst notikt ne pirmo, ne otro reiz.”

„Oficier, man tiešām bija maz laika ...”

Policists, cilādams rakstuli un piezīmju bloku, uzmeta skatu Aigai. Tā sēdēja klusi saldsērīgu smaidu sejā un skumji palūkojās policistā nevainīgām bērna acīm.

„Nu, tad lai tā būtu arī pēdējā reize!” Policists noteica, atdodams Lakstam braukšanas atļauju.

„Ļoti pateicos, oficier! Bet atvainojiet, kā tagad varam tikt ārā? ” „Sekojiet man!”

Aiga un Laksts saskatījās, klusi pasmaidīdami. Uz nākamā stūra policists pamāja ar roku braukšanas virzienā, un pats aizdrāzās atpakaļ, motocikla motoram neganti plarkšot.

Gabaliņu pabraucis, Laksts pārlaida plaukstu pierei. Tā bija nosvīdusi.

„Šoreiz es tiku sveikā, pateicoties jums,” Laksts sacīja. „Redzējāt, kā viņš tielējās! Bet, kad paskatījās uz jūsu pusi, viņš piepeši piekāpās. Jūs viņu apbūrāt ...”

Aiga pasmaidīja. „Nedomāju, ka tā . . . Es tikai nesaprotu, kāpēc jūs sniedzāt viņam savu vizītkarti? ”

„Tā ir taktika.”

„Kādā ziņā? ”

Laksts saknieba lūpas un, brīdi klusēdams, stūrēja ratus, it kā negribēdams atklāt savas taktikas noslēpumu.

„Šī taktika ir izglābusi mani jau vairākas reizes.”

„Es nesaprotu, kā? ”

„Gluži vienkārši: viņš vizītkartei pat nepieskārās, bet tomēr redzēja, kas tur iespiests.”

„Jūs domājat — Ph.D.? ”

„Jā, ar to pilnīgi pietiek. Tituliem vēl arvien ir liela ietekme. To esmu novērojis dzīvē un redzējis, ka citi to izmanto. Kāpēc es lai nedarītu to pašu, ja man mutē smeļas ūdens? Vienkārši izmēģinu. Ja nedarbojas, tad nekā.”

Aiga pasmaidīja.

„Bet kāpēc jūs teicāt, ka steidzaties pie slimnieka? Jūs melojāt!”

I . in nedomāju. Mēs tagad braucam pie maniem vecākiem, un 11iiiiiii mnir arvien jūtas nevesela. Vai tad es esmu melojis? ” Laksts pin mist Iju plecus.

,,.lils esat slīpēts!” Aiga iesmējās.

, .Km nezinu, vai esmu slīpēts, bet uz mutes gluži neesmu kritis. Iiez tam esmu novērojis, ka ir cilvēki, kas sajauc grādus. Ph.D. neir! i notur par medicīnas doktoru. Vienkāršai tautai visi doktori liekus bāžami vienā maisā.”

Viņi brauca bridi klusēdami. Tad Aiga kaut ko atcerējās:

,,.lūs teicāt, ka mēs braucot pie jūsu vecākiem. Kur tad tie te gadījušies pie ezera? ”

,,Viņi tur dzīvo.”

,,ArI ziemā? ”

,,.Jā. Tēvs un māte abi aizgājuši pensijā. Viņiem ir maza mājiņa tur, ezermalā. Tēvs, liels makšķernieks, vairāk laika pavada uz ezera vai ezermalā. Māte, kas arvien sūdzas par visādām kaitēm, vairāk pa māju. Tāpēc es pirmīt teicu, ka vakariņas ēdīsim pie Simko ezera. Mēs tur nokļūsim tieši vakariņu laikā.”

,,Vai jūsu māte, jūsu vecāki to zina? ”

,,Nē, kas tur ko zināt? Es nekad nesaku iepriekš, kad ieradīšos.” Aiga bridi padomāja un tad nopietni sacīja:

,,Redziet, Laksta kungs, jūs nevariet pēkšņi ierasties kopā ar svešu cilvēku un uzlikt mātei par pienākumu sagādāt mums vakariņas.”

,,Kas tur liels? ”

,,Nē, tas ir vairāk nekā liels; tas ir nepieklājīgi. Ja jūs viens ierodaties, kad patīk, tā ir cita lieta. Bet divatā ar svešu cilvēku — to jūs nevariet prasīt no vecas mātes, kas turklāt slimīga. Ja jūs to gribat darīt, tad es atsakos ieiet mājā. Es tikmēr palikšu sēžam ratos, kamēr jūs paciemosities pie vecākiem.”

Aigas balss skanēja nopietni. Laksts brauca klusēdams, droši vien, pārdomādams. Piepeši viņš sacīja:

,,Jums taisnība. Erare humanum est — maldīties ir cilvēcīgi! Mēs tur apstāsimies uz īsu bridi, apsveicināsimies un brauksim tālāk. Vai tas jums pieņemams? ”

Aiga pasmaidot palocīja galvu.

Pēc dažām minūtēm spēkrati apstājās nelielas mājas iebraucamā ceļā. Rudens miers snauda pagalmā. Zālāju laukums mājas priekšā bija kā noklāts kritušām dzeltenām lapām, bet pašā vidū kuploja sudrabegle. Sētas pusē dārzā dažas vecas ābeles snaicīja līkus zarus, tālāk ezermalā nodzeltojis sēru vītols bija pazemīgi noliecies līdz ūdens līmenim.

Laksts piezvanīja pie galvenajām durvīm, bet neviens nenāca. Piezvanīja otrreiz.

„Droši vien, tēvs ir uz ezera. Māte būs atgūlusies.”

Viņš palūkoja durvis. Tās bija neaizslēgtas, un viņi abi iegāja priekšnamā un tālāk dzīvojamā istabā.

,,Māt, vai tu tur esi? ” viņš jautādams steidzās uz virtuvi, kur tiešām atsaucās kāda balss. Durvis palika pusvirā un varēja dzirdēt sarunu.

„I^eonid, es redzēju, ka jūs piebraucāt. Tāpēc steidzos apmainīt citu blūzi. Kas tā ir par sievieti, ar ko tu brauci kopā? Uzmanies, ka tik nav īstā!” Balss apklusa.

Aiga stāvēja kā ar ūdeni aplieta.

Laksts kaut ko atbildēja, bet tik klusi, ka Aiga vārdus nesadzirdēja. Tūlīt durvīs parādījās sirma galva. Ienācēja bija slaida augumā, drusku salīkusi kā nogurusi, un vīstošu skaistumu vaigā. Viņā centās turēties taisni. Laksts panāca soli uz priekšu un iepazīstināja:

,,Mana māte! Un tā ir Zalta jaunkundze, mūsu jaunā zobārste!”

,,Ļoti priecājos jūs redzēt!” sirmgalve pasmaidīja, sniegdama roku.

Aiga padeva roku un pasmaidīja pretī, bet nekā neteica. Viņa piepeši atcerējās — „Uzmanies, ka tik nav ,Istā’!”

Laksts jutās brīvs kā jau mājās un runāja skaļāk nekā parasti. Viņi esot garāmbraucot no ziemeļiem iegriezušies lai apsveicinātos. Māte kaut ko jautāja, bet sarunas negribēja sprēgāt. Aiga no savas puses ari nepielika nevienas skaidas šim ugunskuram.

Beidzot viņi atvadījās un brauca tālāk pa 48. dižceļu. Pa to kā pa taisnu aukliņu nonāca pašā Skarbaro centrā, kad tur iedegās pirmās spuldzes.

Diena bija pagājusi.

Aiga sēdēja savā istabā un atcerējās redzēto, dzirdēto un piedzīvoto, kas kā kino lentē aizslīdēja gar acīm. Viņa domās pakavējās pie viena otra spilgtāka momenta, bet galu galā cilvēki bija jāņem, kādi tie ir. Par ideāliem prinčiem lasāms tikai pasakās, bet dzīve nav pasaka . . .

I^eonids Laksts, — atgāzies auto sēdeklī, ar vienu roku vadīdams stūri, otru turēdams uz atvērtā loga malas, — steidzās cauri pilsētai uz Toronto rietumu daļu, kur viņš dzīvoja. Ja būtu tuvāk, viņš gribētu biežāk sastapt Aigu, ne tikai šad tad nedēļas nogalēs. Viņa bija savādāka nekā citas sievietes viņas vecumā — atklāta, patiesa un neglaimoja. Viņa viņam patika. Jā, tāda, kāda viņa bija.

Palikusi viena svešā pilsētā un zemē, Aiga reizēm nomanīja, ka viņai pietrūka tēva padoma, tieši praktiskos dzīves jautājumos. Agrāk bija ierasts, ja kas vajadzīgs, tikai aprunājās ar tēvu.

Tagad viņai likās, ka pēc desmit dienu braukšanas ar īrētiem spēkratiem, tā bija naudas nosviešana zemē. Sanāca kaut kas ap 100 dolāru. Tātad mēnesi būs ap 300. Aigai likās, ka šo naudu jau varēja ieguldīt kā iemaksu auto iegādei.

Viņa aprunājās ar Vārpu, kas pats bija uzņēmējs, vadīja mašīnas un prata saimniekot.

„Zalta jaunkundze, jums taisnība. Es jau to tūlīt klusībā nodomāju, kad jūs atbraukusi noīrējāt šos dārgos autiņus.”

,,Kāpēc tad jūs man nekā neteicāt? ”

,,Ko es varēju teikt? Ne mana cūka, ne mana druva. Jūs pati studēts cilvēks. Es vienkāršs amatnieks.”

,,Studēts vai nestudēts. Jums vairāk pieredzes šādās lietās. Man liekas, ka vajadzētu pirkt lietotu auto. Kādas ir jūsu domas? ” ,.Jaunkundz, es jums pilnīgi piekritu. Tā ir kā gudra vira valoda, ko jūs teicāt. Tikai, kad pērk, vajaga uzmanīties, citādi var iesmērēt tādus ratus, ka jūs vēlāk sūkāsit pirkstus!”

,,Vai jums ir zināma kāda uzticama firma, ko jūs man ieteiktu? ” ,,Tiešām, man ir savs dīlers. Ja es jūs tur aizvestu ...”

,,Es būtu ļoti pateicīga.”

,,Nu, tad norunāts. Šodien kā pie sestdienas man ir vairāk vaļas. Varam iet kaut vai tūlīt!”

„Labi.”

Vārpa, kas sarunājās ar Aigu pagalmā, iesteidzās istabā, pārmainīja svārkus un uzvilka jauno vēja jaku.

,.Kur tad nu tā dosies? ” sieva izbrīnījās.

„Aizbraukšu līdzi Zalta jaunkundzei pie mūsu dīlera. Viņa grib pirkt lietotu autiņu.”

„Nu, tikai nepaliec tur visu dienu! Šodien jābrauc uz šoping centru! rPu dzirdi? ”

„Okei!”

Vārpām zināmais lietotu auto tirgotājs atradās turpat netālu pilsētas austrumu daļā. Pa braukšanas laiku, kamēr Aiga vadīja spēkratus, Vārpa likās ļoti runīgs, daudz brīvāks sarunā nekā mājā sievas klātbūtnē. Viņš atcerējās kādu gadījumu, ka pazīstams zīmētājs, kas strādāja būvfirmā, kurai Vārpa krāsoja mājas, — arī iegādājies lietotus spēkratus.

„Iedomājieties, viņš nopircis lietotu auto par 200 dālderiem. Nobraucis ēet.rus gadus un pārdevis par 300. Ha, ha, ha! Vai nav

t»H

smalks darījums? Taisni neticami, bet tā noticis. Viņš pats man stāstīja, kāds itālietis. Cik jūs, jaunkundz, domājat izdot naudas? ”

,,Es īsti nezinu — tūkstoti vai vairāk? ” Aiga paraustīja plecus.

,,To es prasu tāpēc, lai zinātu par kādu cenu varētu būt runa.”

Pārdotavas laukumā bija tik daudz lietotu mašīnu, ka apmeklētājam vai apžilba acis. Tur viss no ārpuses izskatījās tik tīrs, glīts un jauks, ka varēja domāt, tā bija nelietotu auto izstāde. Tikai tas, kas pazina katra gada modeļu atšķirības, redzēja, ka tie visi bija veci gada gājumi.

,,Un jo vecāks modelis, jo lētāks cenā, dažreiz neatkarīgi no tā, cik jūdžu nodzīts motors,” tirgotājs stāstīja Aigai, parādīdams dažādu firmu dažādus modeļus. Viņai vēl nekas nebija, kā teikt, iekritis acīs.

,,Man vēl ir viens speciāls gadījums!” Pārdevējs ieveda Aigu un Vārpu citā nojumē. ,,To tikai vakar nodeva komisijā. Šo ratu īpašnieki ir bagāts vecāks pāris, tā sakot, svētdienas braucēji. Viņi tos lietojuši tikai ceļošanai uz baznīcu. Tāpēc nobraukto jūdžu skaits ir neliels, motors labs, bet modelis — vecāka gada gājuma.”

,,Kāpēc tad viņi pārdod, ja labs motors? ” Aiga interesējās.

,,Viņi iegādājās jauno 1971. gada modeli.”

,,Ahā!”

Šai mašīnai pat nebija pievienota izkārtne ar cenu, kādas bija citām. Kad Aiga apprasījās par cenu, pārdevējs atvainojās un iesteidzās birojā, kur aprunājās ar kādu vecāku vīru. Tas šķībi pāri acenēm mirkli palūkojās caur stikla sienu uz Aigu un Vārpu un kaut ko pateica.

,,900 dolāru,” pārdevējs iznācis paziņoja.

Tas bija ļoti mēreni prasīts. Vārpa cieta klusu, droši vien, pārsteigts, ka tik zema cena. Aiga paskatījās savā padomdevējā.

,,Ko jūs domājat, Vārpas kungs? ”

,,Man rodas aizdomas, — vai mašīnai nav kādas vainas? Tikai neviens to mums neteikts. Un paši tā uzreiz arī neatklāsim, ja mēģināsim braukt.”

,,Vai atļauts izbraukt uz ielas un izmēģināt? ” Aiga jautāja.

,Jā. Katrā laikā, tikai mūsu pavadonis brauks jums līdz.”

Aiga kopā ar Vārpu un pavadoni izmeta vairākus līkumus pa pilsētu un gabalu pa dižceļu, izmēģināja visus gājienus un ātrumus. Viņai īpaši patika, ka bija automātiskā ātruma slēdze.

*

Kad pēc divi stundām Vārpa viens pats pārradās mājā, viņu sagaidīja sieva kā tumšs apmācies mākonis.

.Tu viens pats? ” viņa īsi noprasīja.

.In. /alta jaunkundze aizbrauca vēl izmēģināt nopirkto autiņu. Liekas, labs pirkums!” Vārpa nopriecājās.

,,Un kas tev tur liels ko priecāties? ”

,.Kft? Mēs taču abi ar jaunkundzi nopirkām!”

,,Ak, abi ar jaunkundzi! Nu, to es tev saku, ka tu tik daudz te nejuunkundžo! Katrā teikuma galā — jaunkundzi jaunkundzi Man apnicis klausīties, cik tu smalki runā! ...”

,,Bet, sieviņ ...”

..To tu ievēro, ka viņa ir mūsu īmiece, un vairāk nekas!”

Kad pēc kādas nepilnas pusstundas Aiga atgriezās mājā un, novietojusi spēkratus, ienāca priekšnamā, viņa dzirdēja pa puspievērtajām durvīm, ka virtuvē gāja kā pa mazo ellīti. Pati Vārpene runāja paceltā balsi:

un to tu liec aiz auss, ka sākot ar šodien ...”

Pēkšņi smagi aizcirtās virtuves durvis, ka priekšnamā viegli nodrebēja pat logi. Laikam kāds bija pamanījis Aigu pārnākam. Viņa nedzirdēja teikuma turpinājumu, bet drīz vien to pati varēja atrisināt dzīvē.

Otrā rītā, kad Aiga sastapa Vārpu, tas tik tikko jaudāja atņemt labrītu. Viņa vēl kaut ko runāja, bet viņš likās kā sabozies, kā nomākts un vairāk klusēja, izvairīdamies vispār ko teikt. Aiga sevī tikai pabrīnījās, — varbūt, viņam bija ,,melnā diena.” Bet kad tas atkārtojās diendienā, un arī mājas māte sastopoties vairāk izlikdamās rādīja tikai zobus, nekā runāja, tad Aigai nobrieda skaidra pārliecība: viņa šajā mājā bija tikai īmiece un, varbūt, ne visai ieredzēta.

Tādos apstākļos viņai vairs tur nepatika dzīvot. Viņa sāka prātot ko darīt? Tagad labprāt būtu apmainījusi domas ar tēvu, bet viņa negribēja pieteikt tālsarunu no mājas, jo sarunu varēja dzirdēt citi. Otrkārt, pa tālruni vispār nevar šādas lietas īsti labi nokārtot. Tas prasa zināmu tuvību un apspriešanu lēnā garā.

Tad, kā saka, pašas debesis nāca viņai palīgā. Rītā, braucot uz darbu, viņa pamanīja aiz otrās vai trešās šķērsielas ezera pusē kādas mājas priekšā dzeltenu dēlīti ar treknu melnu uzrakstu: FOR SALE. Viņa tūlīt atzīmēja uzrādīto tālruņa numuru un, nokļuvusi savā kabinetā, piezvanīja pārdošanas birojam.

Pusdienas pārtraukumā, kad tēvs arvien ieradās mājā, viņa tam piezvanīja. Tēvs tikko bija atsēdies virtuvē pie azaida galda, kad atskanēja zvans.

,.Tftt, tu? Es runāšu pavisam īsi.”

„Nu!"

,,Mnn ir laba izdevība iepirkt māju.”

„Kur? ”

„Tepat kaimiņos Vārpām, netālu uz pilsētas pusi. Ezera malā, bet tā ir stāva krauja, kaut kas ap 130 pēdu. Lūk, tāpēc es baidos. Vienstāvu māja mazai ģimenei: četras istabas, virtuve un citas labierīcības. Man pietiek. Mājas iekšpusi vēl neesmu redzējusi, bet sētas pusē ir dārzs, kas izbeidzas kraujas malā.”

„Aiga, klausies, ko es tev sacīšu: kad tu esi tur, apskaties mājas plānā, cik tālu ir no mājas dārza fasādes vai balkona līdz kraujas malai? Cik īsti augsta ir šī nogāze; kāda ir zeme: smiltis vai māls; un vai ezers ir ar lēzenu krastmalu jeb vai dodas strauji dziļumā? Tad piezvani man, un es aplēsīšu, cik draudīgi ir apstākļi.” „Paldies, tēt! Par citām lietām sīkāk rakstīšu vēstulē.”

Aiga nolika tālruņa klausuli un, paņēmusi zīmuli un papīra bloku, steidza pierakstīt tēva prasītos jautājumus. Pabeigusi, viņa palika dažas sekundes domīgi sēžam. Viņu nodarbināja jautājums: kāpēc mājas cena bija tik zema, salīdzinot ar apkaimes citu māju cenām? Radās iespaids, ka īpašnieks par katru cenu gribēja tika vaļā no sava īpašuma.

Kamēr viņa domās kavējās pie galda, ausis nejauši uztvēra sarunu, ko risināja divi pacienti uzgaidāmā istabā.

,, . . . Paklau, ko man stāstīja Rungulis. Tu taču viņu pazīsti? ” „Tas, kas dzīvo Amerikā? ”

„Nu, tas pats ar balto galvu. Viņš nav tik vecs, bet mati gan balti. Nupat šovasar bija atbraucis uz dziesmu svētkiem. Zini, kā viņam izgājis uz dižā ceļa? Viņš pats vadījis mašīnu, sieva sēdējusi blakus, un palaidis drusku slaidāku riksīti. Kā tad — mauntijs klāt gan. Liek nobraukt malā un prasa papīrus.”

„Ak, tāda ķēpa!”

„Mauntijs apskata papīrus un ļoti mierīgā tonī pasaka, ka viņš esot 60 jūdžu joslā braucis ar 67. Rungulis arī pavisam mierīgi pateicis — I am very sorry! Viņš esot pirmoreiz Kanadā un domājis, ka kanādiešu jūdze esot lielāka, tāpat kā viņu galons lielāks . . . Tāpēc drusku uzlaidis vairāk ...”

„Tas ir nodrāzts joks.”

„Bet paklausies tālāk. Mauntijs mazliet savilcis lūpu kaktiņu smīnā, paskatījies uz Rungulieni, kas likusies nelaimīga, un atdevis dokumentus, noteikdams: ,Jūdze ir tikpat gara. Bet tālāk braucot, jūs vairs nevarēsit ar to atvainoties. Tāpēc uzmanaities!’ ”

„Un palaidis sveikā? ”

„Jā. Tur jau ir tas joks! Ļoti solids mauntijs ...”

Aiga pavēra durvis un sauca:

„Lūdzu, nākošais!”

Runātājs piecēlās un iegāja zobārstes kabinetā.

,,.him.s ir visi zobi ielikti jauni, kā augšā, tā apakšā! Kas vilinās? ” Aiga jautāja.

..Tur jau ir tā lieta, ka — jauni. Kad ēdu, arvien jāņem zobi ārā. Sāp augšējās smaganas. Lietoju tikai, kad braucu uz pilsētu . . . ” vecais sūrojās.

,,'1'as ir nepareizi. Zobi galvenais domāti ēšanai, ne tikai izskatam, kad brauc uz pilsētu. Jums tos jālieto katru dienu, vismaz nedēļu, lai redzētu kur vaina.”

,,Bet ir sāpīgi ...”

,,Drusku jāpacieš. Žēl, tagad nevaru palīdzēt. Tur mutē nekā neredz! Atnāciet pēc nedēļas!”

Vecais virs neapmierināts rausās ārā no sēdekļa un izgāja uzgaidāmā telpā.

,,Tik ātri jau cauri? ” paziņa brīnījās.

,,Kas tā par dakteriem? Neko nevarot palīdzēt, lai nākot pēc nedēļas! Tā pirmā, tā vecā, kas zobus man ielika, aizbrauca projām. Es laikam te vairs nerādīšos ...” vecais nogaudojās.

,,Es gan nevaru žēloties! Man viņa dakterē ļoti labi!” otrs uzslavēja.

,,Nu, kad tu nāksi manā vecumā, tad tu redzēsi!”

,,Cik tad tu esi vecāks? ”

,,Man ir 70 pilni, un visi zobi mutē ir mākslīgie!”

,,Man būs 68, un visi — dabiskie!” Runātājs skaļi saklabināja zobus, ka pat daži gaidītāji pacēla galvas.

,,Tad tu esi tīrais jauneklis, salīdzinot ar ... ”

Aiga pavēra durvis.

,,Lūdzu, nākošais!”

Par jaunekli nodēvētais piecēlās un iegāja kabinetā.

*

Nākamajā rītā Aiga ieradās agrāk darbā, lai piezvanītu, iekām tēvs bija atstājis dzīvokli. Viņa gribēja mājas pirkšanas jautājumu nokārtot visā drīzumā, jo šī vieta uz ezera krasta viņai patika. Cerams, ka neviens tik neaizsteigsies priekšā.

Aiga pateica tēvam pa tālruni vajadzīgos datus.

,,Kad tu man dosi atbildi? ” viņa jautāja.

,,Pēc kādas pusstundas tev piezvanīšu.”

,,Tik ātri? ”

,,Jfl. Es aplēsīšu grafiski.”

Aiga nolika klausuli. Vēl bija agrs. Kabinets skaitījās slēgts. Viņa sēdēja un klausījās klusumā. Priekšā uz galda blakām rakstuļu turētajam stāvēja neliels Brīvības zvana modelis atmiņai no Filadelfijas. Tas visos sīkumos bija atdarināts pēc Amerikas brīvības simbola, kas izliets 1752. gadā, bet 1776. gada 8. jūlijā skāņi zvanījis, paziņodams tautai priecīgo vēsti par 4. jūlijā deklarēto neatkarību. Stāsta, ka zvans, kas kā vēsturiska relikvija glabājas Neatkarības hallē, pēc 59 gadiem ieplaisājis. Līdz mūsdienām plaisa kļuvusi ap 2 pēdas gara. Lai vēsturiskais simbols neaizietu bojā, tā glābšanu 1950-tos gados uzticēja divi latviešu inženieriem, kuri nesen bija ieradušies no Brazilijas. Viņi arī godam veica uzdevumu, attiecīgi nostiprinot saplaisājušo zvanu un tā nesošās koka daļas. Zvans vēl šodien karājas Neatkarības hallē, miljoniem cilvēku apbrīnots.

Aiga pacēla zvana modelīti, un tas dzidri noskanēja: Klingeling!

Viņa pielika to tuvāk acīm un lasīja uz tā iegravētos vārdus:

,, Proclaim liberty throughout all the land unto all the inhabitants thereof.”

Tie ņemti no 3. Mozus grāmatas 25. nodaļas 10. panta: ,,Pasludināt brīvību pa visu zemi visiem tās iedzīvotājiem!

Piepeši ieskanējās tālruņa zvans. Runāja tēvs.

,,Aiga! Manuprāt, stāvās kraujas dēļ tu vari droši pirkt šo māju. Nav ko bažīties! Tavam laikam tā stāvēs stingri. Ja arī viss dārzs pamazām nogrūtu un tiktu aizskalots ezerā, māja vēl paliks savā vietā. Nedomāju, ka tu tur dzīvosi visu mūžu.”

,,Tas tāpat, kā saka jaunie kanādieši, kad apprecas un iepērk māju. Viņi arī nedomā, ka tur ilgāk paliks par 5 vai 6 gadiem.”

,,Kāpēc ne? ”

,,Viņiem apnīkot vienā vietā.”

,,Ja tev, Aiga, ir kādas aizdomas izdevīgās cenas dēļ, ka tur varbūt slēpjas kāda vaina, tad tas nekad nav erozijas dēļ. Ja tiešām kas ir, tad jābūt kaut kam citam, bet no tālienes to es nevaru pateikt.”

„Paldies, tēt!”

Vienā ziņā Aiga bija īsta tēva meita: ja viņa patiesi kaut ko grilēja sasniegt, tad arī neatlaidās tāpat kā Zalts, kura princips bija — dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta.

Viņai šī māja stāvajā ezera krastā iepatikās, un viņa to arī ieguva.

Novembra sākumā, kad Aiga ievilkās pati savā namā, naktī uzsniga pirmais sniegs, un, no rīta pamostoties, viss dārzs bija balts kā vienos ziedos. Likās, ka reizē arī visas nepatikšanas un daždažādās rūpes, kas Aigu nomāca kopš ierašanās Kanadā, — bija apsegtas un nodotas aizmirstībai.

Taču dzīvē tas gluži tā nedarbojās. To Aiga drīz vien pati pieredzēja.

„Klausies, vai es drīkstu tevi apciemot? ”

,,Kas, lūdzu, runā? ” Aiga jautāja mikrofonā.

,.Tu mani nepazīsti? ”

,,l'iedodiet, tiešām pēc balss nevaru pateikt!”

,,Nu, kā tad nepazīsti savus draugus? ”

„Nē, es nevaru pateikt.”

,,Mēģini atcerēties!”

,,Piedodiet, es izbeidzu sarunu!”

Aiga nolika klausuli. Kas bija zvanītājs? Apspiesta it kā mākslota vīrieša balss. Viņa nevarēja iedomāties, kam tā piederētu. Tūlīt atkal atskanēja tālruna zvans.

„Hallo!”

„Sveicināta, Aigas jaunkundze!”

„Sveiki, Laksta kungs! Vai jūs nupat zvanījāt? ”

Uzrunātais mazliet sastomījās: ,,N-jā . . . Jūs mani nepazināt? ” viņš sāka smieties.

„Nē, es ne ar vienu šeit neesmu uz tu.”

„Tad tāpēc . . . Bet mēs varam būt, ja jūs tam piekrītat!”

„Tas tik ātri neiet. Tudraudzības es reti kad slēdzu un nekad pa tālruni,” Aiga pasmējās.

„Bet kāpēc ne? Mēs jau pazīstamies kopš dziesmu svētkiem jūlijā, un tagad ir novembris. Tā veicas vieglāk runāt, nav vienmēr jākungo un jākundžo. Cik smagi tas izklausās!”

Aiga cieta klusu. Laikam sevī pārdomāja.

„Hallo!”

„Jā.”

„Es domāju, ka jūs pazudāt. Bija klusums. Vai es drīkstu jūs apciemot mājā? Tāpēc jau zvanīju.”

„Kamēr neesmu iekārtojusi dzīvokli, neviens apmeklētājs netiek pieņemts.”

„Kad tas būs iekārtots? ”

,,To es nezinu. Pasūtinātās mēbeles solītas piegādāt nedēļas nogalē. Cik viņi noteikti strādā, to jūs pats zināt.”

„Tad jūs dzīvojat pilnīgi tukšā mājā? ”

„Clundrfz, ja atskaita virtuvē galdu un divi krēslus un istabā ft'sferftldu, kur gulēt. Jā, un tad vēl dzīvojamā istabā pie sienas karājas glezna: Otto N. Grebžes — Rozes.”

„Jums patīk rozes? ”

„Ļoti.”

„Tad ©8 jūs saukšu par Rožu lēdiju!”

„Tas nav vajadzīgs. Labāk sauciet mani kristītā vārdā.”

,,Okei! Tātad Aiga! Un uz tu? ”

,,Vienalga, lai tad būtu uz tu! Ko mēs te tik daudz tielēsimies ...”

,,Paldies, Aiga! Es gaidīšu tavu atļauju, kad varēšu iet ar sālsmaizi.”

,,To es tev pateikšu, kad dzīvoklis būs iekārtots.”

*

Dzīvokļa iekārtošana prasa ne tikai laiku, bet arī spēku. To Aiga atklāja pēc tam, kad sestdienas pēcpusdienā bija palikusi viena savās istabās, kur tikko atvestās mēbeles bija novietotas pa malu malām. Vienai nolikt lietas savās vietās nemaz nebija tik vienkārši.

Iekšā sāka jau krēslot. Aiga ieslēdza spuldzes. Ārā sniegs meta bālu atblāzmu un nelikās tik tumšs.

Bija sakārtota tikai viena telpa — dzīvojamā istaba, pēkšņi atskanēja durvju zvans. Kas šajā laikā varēja traucēt?

Aiga izgāja priekšnamā. Caur durvju loga plānajiem aizkariem varēja manīt kādas meitenes augumu.

,,Labvakar, Aiga!”

,,Labvakar, Ilma! Kur tad tu te gadījies? ”

,,liedzēju, ka iekšā spīd ugunis. Nācu apskatīties. Pusdienas laikā, kad gāju garām, tieši atveda mēbeles. Varbūt varu palīdzēt iekārtot!”

,,Tas ļoti mīļi, ka atcerējies. Lūdzu, nāc tik iekšā!” Aiga aizvēra ārdurvis un ieveda negaidīto viešņu dzīvojamā istabā.

,,Te jau viss ir kārtībā. Izskatās ļoti skaisti!” Ilma jūsmoja kā jau jaunībā un sasita plaukstas.

,,Tā ir tikai viena istaba. Grūtākais ir ar lielo dīvānu. Es viena nevaru to pacelt, un bīdīt negribu, lai nesabojātu gludo parketu.”

,,Ak, to smago česterfīldu!” Ilma iesaucās, apskatīdama guļamdī-vānu, jo Aiga gultu nelietoja. ,,Par divām gan mēs tiksim galā! Es zinu: paliksim zem dīvāna kājām mazos grīdas paklājus un tad bīdīsim.”

,,Cik tu esi gudra!”

,,Tā mans tēvs dara.”

Ilma ar saviem astoņpadsmit gadiem, kas piepildījās augustā, bija krietni pieaugusi un izskatījās dūšīga. Viņa nevairījās piedurt roku arī smagākām lietām. Divatā viss ritēja raitāk, un sarunājoties laiks pietuvojās vakariņām.

,,Tagad iesim kaut ko iekost!” Aiga aicināja virtuvē. ,,Tējas ūdens ir uzvārīts. Vari dabūt arī pienu vai augļu sulu, kā vēlas.”

,,Man vienalga.”

Viņus ēda nosteigdamās, sarunādamās, un Aiga ieminējās, vai pēc vakariņām Ilmai nebūšot jāiet mājās. Citādi mājinieki nezinās, kur viņa palikusi.

,.Viņi zina, ka es atnācu pie tevis. Te jau nav tālu.”

Sarunas novirzījās uz citām lietām. Ilma daudz stāstīja par skolu, par saviem klases biedriem, un piepeši izmeta:

,,Skolotāja Laksta laulību drīz šķirs.”

,,Skolotāja? Tu domā bibliotekāra? ” Aiga pārsteigta jautāja, un viņas vaigus sedza viegls sārtums.

,,Mēs viņu saucam par skolotāju, jo kā bibliotekāru viņu maz pazīst.”

,,Vai tad Laksta kungs ir precējies? ”

,,Skaidrs, bet dzīvo šķirti jau otro gadu.”

,,Tā man pirmā dzirdēšana ...” Aiga paklusi teica, un atmiņā kā zibens uzdzirkstīja dziesmu svētku laikā tautas deju priekšnesumu starpbrīdī notikušā saruna, kad Laksts, klusu ciezdams, parādīja abu roku pirkstus, apliecinādams, ka viņš esot brīvs vieninieks . . .

,,Viņam ir arī divas meitiņas, dvīnīši,” Urna turpināja.

,,Cik vecas? ”

,,Būs 9 vai 10 gadu vecumā. Tās dzīvo pie mātes. Un tagad, kā dzird, decembrī notikšot oficiāla laulības šķiršana.”

Aiga klausījās kā pa sapņiem. Tik gļēvs vīrietis! Noklusējis pat >avu patieso dzīvi. Tā jau ir blēdība! . . .

,,Nez, kura dēļ šķir . . . ? Aiga dzirdēja sevi jautājam.

,,Cik zinu, sievas dēļ. Kaut citi apgalvo pretējo, ka viņš esot vainīgs. Bet kā jau iekšējās ģimenes lietās, neviens, no malas skatoties, to īsti nevar pateikt. To tik redzēs, kad būs tiesā,” Urna gudri noteica.

,,.Jā, tas man ir kas jauns,” Aiga runāja mazliet svešā balsī.

,,Pilsētā to visi zina. Tu nesen iebrauci. Kas tev to stāstīs? ” ,,Viņš nāk kabinetā labot zobus. Un reiz rudenī viņš veda mani parādīt Ontērio ziemeļus. Bet nekad viņš neko nestāstīja par savām ģimenes lietām. Viņš uzdevās par vieninieku. Un man arī neviens neko neteica, kad sāku sastapties ar viņu ...”

,,Kas tev ko teiks! Mūsu tā saucamā sabiedrība noskatās no malas un aprunā aizmugurē. Bet neviens neko nesaka tam, kas nejauši iejaukts kaut kur.”

,, I r taču draugi? ”

,,Tie ir tādi paši. Vispār mūsdienu sabiedrība ir taisni kā no plastikas. Tā mēs skolā arī saucam šo paaudzi. Tas arī ir viens no iemesliem, kas rada plaisu jauno un veco starpā,” Ilma svarīgi noteica.

,,Es domāju, ka var un vajaga sastrādāt.”

,,Vajadzēšana ir viena lieta, bet varēšanu traucē šī, es gribētu teikt, — morāliskā divkosība, ka ļaudis izliekas labāki nekā īstenībā ir. To jau var just un redzēt. Kā piemēram, mans tēvs mājās, viņš pasaka — ne mana cūka, ne mana druva, — un ar to ir cauri. Viņu interesē tikai tie jautājumi, kas skar viņa darbu, izpeļņu un šad tad izklaidēšanās, kur centrālo vietu ieņem glāzīte jeb, kā viņš tagad saka, — bārs. Ar to viņš tagad lepojas ...” Ilma sausi iesmējās.

Aiga klusēja.

,,Manus vecākus neinteresē ne mūzika, ne grāmatas. Viņi pat neabonē nevienas latviešu avīzes,” Ilma turpināja.

,,Bet dziesmu svētkos viņi taču piedalījās!”

,,Tas galvenais laikam bija tāpēc, ka pieteicās braukt Salmiņi.”

Ilma labi pazina savu vecāku pozitīvās un negatīvās īpašības, varbūt labāk nekā vecāki paši pazina sevi. Aiga klusēdama noklausījās kritikā un nodomāja, ka laikam tā ir, kā viņai licies, tur nodzīvojot īsu laiciņu — ģimenē nebija īstās saskaņas.

Likās, ka Ilma vairāk bija atnākusi izkratīt savu sirdi nekā palīdzēt. Viņu gadu starpība bija krietni mazāka, līdz ar to ,,paaudžu plaisa” niecīgāka, un tāpēc viņa uzticēja savas problēmas Aigai.

Paēdusi vakariņas, Ilma, jautri čalodama, atvadījās.

Tagad Aiga palika viena ar savu problēmu — nesen dzirdēto ziņu, kas sirds dziļumos tomēr krimta. Viņa nevarēja saprast, kā viens cilvēks varēja noklusēt to, ko visa pilsēta zināja un pārrunāja.

Aiga piecēlās un gatavojās jau zvanīt Lakstam, lai noskaidrotu šo lietu, bet tad apdomājās. Viņas prāti bija vēl par daudz iekarsuši, vajadzēja mazliet nogaidīt, tā sakot, atvēsināt. Viņa ieslēdza radio un klausījās klasisko mūziku, ko raidīja kāda stacija katru vakaru šajā laikā.

Bet kur bijušas, kur ne, domas kā vadātāja vilktas, atgriezās tajā pašā izejas punktā. Viņa atkal domāja par Lakstu. Cik viņa noprata no Ilmas, prom ejot, izmestiem dažiem vārdiem, tad par skolotāju Lakstu un jauno zobārsti jau klīda valodas. Tas viņai arī smeldza.

Taisnība laikam bija viņas tēvam, kas nesen teica: ,,wieit, tu taču nevari apturēt kafijas klačas! Modernais sakāmvārds saka: — kādas kafijas klačas kūkas ēd, tādas dziesmu dzied ...”

Aiga tajā vakarā nepiezvanīja. Arī otrā dienā to neizdarīja, atlikdama, kad būs iekārtota māja. Un ar to viņa patlaban nesteidzās. Arvien vēl pietrūka kaut kā —kāda puķe vai glezna, un kamēr atrada piemērotus logu aizkarus, pagāja visa nedēļa.

Ihn, varbūt, bija par sodu kādam zināmam vīram. Viņa bija innmljusi savu taktiku, tagad bija laika gana. Varbūt, ka viņa tam nozvanīs vairs nekad. Kas to varēja pateikt?

10.

Bija pagājusi vairāk nekā nedēļa kopš pēdējās sarunas ar Aigu, un kad viņa vēl nezvanīja. Laksts kļuva aizdomīgs. Likās, kaut kas nebija tā, kā vajadzīgs. Tiešām, dzīvokļa iekārtošana prasīja zināmu laiku, bet tad viņam ienāca prātā, ka viņa taču bija viena pati, pie tam sieviete, kas nevarēja tikt galā ar visām mēbelēm, īpaši smagajām. Kā viņš to nebija agrāk iedomājies un piedāvājies palīdzēt? Vismaz palīdzēt novietot smagās mēbeles savās vietās, lai tad viņa viena kārto istabas pēc patikas. Šādas domas vadīts, Laksts vakarā piezvanīja Aigai.

,.Piedodi, ka traucēju. Gribēju zināt, kā iet ar dzīvokļa iekārtošanu? ”

„Nekas, labi.”

,,Vai drīz būs jau kārtībā? Varbūt vajadzīga vīriešu roku piepalīdze? ”

„Paldies. Par vēlu. Man jau palīdzēja.”

„Kurš tad? ”

„Nekrīt svarā.”

„Kā, tu to slēpi no manis? ”

„Tāpat, kā tu dažu ko slēpi man ...”

„Ko tad? Nekā nezinu.”

„To, ka tev ir sieva un bērni.”

Brīdi klusums. Laksts ievilka dziļāk elpu un, drusku atklepojies, sacīja: „Nu kāds būs palaidis jokus ...”

„Tie nav joki. Saki, vai tu neesi precējies? Vai tev nav sieva un divi bērni? ”

„Bija . . . Drīz būs divi gadi kopš dzīvojam šķirti.”

„Kā var teikt — bija, ja laulība vēl nav šķirta. Likuma priekšā tu skaities precējies un atbildīgs par savu ģimeni.”

„Es saprotu, ko tu domā ...”

„Saproti gan, bet noklusēji! Toreiz notēloji manā priekšā brīvu vieninieku, kas var ceļot pēc patikas.”

„Un vai tā nav? Es taču esmu brīvs un viens.”

„Tu neesi ne brīvs, nedz viens, jo esi saistīts, kā jau izskaidroju.” „Bet, mīļā Aiga! ...”

„Lūdzu, nesauci mani tā! Neesmu tev nekāda mīļā!”

„Piedošanu! Bet kā es varēju, redzot tevi pirmoreiz dziesmu

svētkos, sākt stāstīt par savu šķirto ģimenes dzīvi? Tā radās šī

kļūda.”

,,To tu varēji vēlāk izlabot desmitām reižu! Kad braucām uz ()ntērio ziemeļiem, tu joprojām noklusēji, kaut runājām par ģimenes lietām. Un nesen meklēji tudraudzību.”

,.Piedodi! Es domāju kādā dienā tevi pārsteigt; kad laulība būs oficiāli šķirta, nolikt tev priekšā attiecīgo dokumentu.”

,,'Tagad tu esi mani pamatīgi pārsteidzis. Es negribu neko vairāk dzirdēt par tevi!”

,,Aiga, tu taču nesaki to nopietni? ”

,,Es runāju nopietni.”

,,Bet ml . . . Aiga, lūdzu neizjauc mūsu draudzību. Tu esi mana vienīgā, kur tagad domās pieķerties un pakavēties. Tu nezini, kā es cietu šos divi gadus. Mana ģimenes dzīve ir izpostīta. Sabiedrībā tieku uzskatīts tādām acīm, it kā es būtu ko noziedzies, kaut gan sieva ir tā, kuras dēļ izjuka mūsu laulība. Viņa pārkāpa ...”

,,To saka visi vīrieši, kas šķiras.”

,,Bet tu varētu man ticēt!”

,,Kā es varu tagad vairs tev ticēt? Tu pats esi sagrāvis šo ticību!”

,,Bet, lūdzu, mēģini saprast un piedodi!”

,,Te nav runa par piedošanu vai nepiedošanu.”

,,Aiga, tu parādījies kā gaišs cerības stars manā ceļā, un es nopriecājos, ka manai dzīvei atkal radās kāda nozīme . . . Lūdzu, neatņem šo cerību!” Laksta balss it kā aizlūza, viņš bija tuvu asarām.

,,Es nevaru neko atņemt, nedz neatņemt. Vai tu nesaproti, ka tas izriet no tavas agrākās rīcības? ”

,,Saprotu, bet ...” runātāja balss aizcirtās.

,.Nedomāju, ka tāpēc būtu jāzaudē pašsavaldīšanās. Palieci mierīgs un pārdomā lēnā garā.”

,,To es darīšu, bet piedodi ...”

,,Teicu, ka runa nav par piedošanu. Man nav nekas ko piedot, bet mēģini taču saprast, ka es nevaru vairs ticēt, jo kaut kas ir sagrauts.”

,,Apsoli, ka neatrausi draudzību!”

„Patlaban nesolu neko! Kas būs nākotnē, nezinu.”

„Paldies par to pašu! Es ceru ...”

„Labak neceri neko.”

„Tomēr ... Es toreiz iztaisīju lielu muļķību, bet tagad es labošos.”

Aiga pasmaidīja; „Cik reižu tu to neesi solījis savai mātei, kad biji mazs? ”

,,Tev taisnība. Tagad būs citādāk!”

,.lt«*d/esim.” Aiga nolika klausuli.

Pēc sarunas viņa piegāja pie loga un domīgi lūkojās dārzā. Baltā • ņirga kārta, kas pirms dažām dienām uzkrita, bija saplakusi. Vietām rēgojās cauri melna zeme. Dārzs izskatījās raibs, netīrs, (inišā, Šķistā pacilātības sajūta bija izzudusi. No ezera vēlās pelēki miglas vāli līdzīgi dūmiem.

Ziemas drēgnums spiedās iekšā dzīvokļos un cilvēku dvēselēs.

*

Ziemsvētki nāktin nāca tuvāk, bet Aigai vēl trūka vajadzīgās svētku noskaņas. Pilsētas centrā visās malās gan ielās, gan lielajos veikalos leijerēja svētku dziesmas un mūzika, bet viss likās tik nodrāzts. Viņas domas vairāk kavējās pie zināmā datuma priekš-svētku nedēļā, kad bija paredzēta kāda laulības šķiršanas prāva.

Svētku dāvana un apsveikums tēvam uz Filadelfiju jau bija nosūtīti decembra sākumā. Tagad pienāca arī tēva sūtītais sainītis un Ziemsvētku karte, kas bija tieši izmeklēta Aigas gaumei. Taču īstās svētku sajūtas nebija. Dzīve likās vientuļa.

Zināmais datums pienāca un aizgāja. Pretējās puses aizstāvis pieprasīja prāvas atlikšanu, un to atlika uz divi mēnešiem. Tas iekrita februārā vidū, kad Kanadā parasti ir aukstākais laiks: bargs sals un sniegputeņi.

Beidzot pagāja arī prāvas diena. Lakstu laulība bija šķirta. Iveonids Laksts ar uzvarētāja smaidu nolika Aigai priekšā uz galda šķiršanas dokumenta novilkumu, kur bija teikts, ka laulība šķirta sievas vainas dēļ. Taču abi bērni palika pie mātes. Tagad viņam bija jāmaksā bērniem smagi alimenti. Savu agrāko auto un vasaras mājiņu Laksts bija atstājis sievai.

,,Bija, bet nav vairs ...” kā viņš teica toreiz izbraucienā uz ziemeļiem.

,,Kāpēc sievai? Un ne bērniem? Sieva varbūt apprecēsies otrreiz, un l)ērniem nepaliks nekas,” Aiga jautāja.

Laksts nodūra galvu un brīdi domāja.

,,Redzi, mēs turpat desmit gadu nodzīvojām kopā, un viņa man gatavoja labas pusdienas. Kad es nācu mājā, pusdienas arvien bija galdā. Viņa prata vārīt. Tāpēc atstāju ...”

Viņš apklusa. Pēc brīža atkal atsāka, it kā runādams vairāk pie

sevis.

,.Kā tas viss vēlāk samezglojās, es īsti nezinu. Man liekas, tas otrs būs uzmācies ...”

,,Tu teici, veselu gadu.”

,,Jā. Tā viņa pati man atzinās . . . Tas bija nejēdzīgi. Kā viņš varēja izjaukt citu laulību un ģimenes dzīvi? Es nezinu . . . Viņai atstāju ari auto, bērni jāved uz skolu. Tiem drīz būs dzimšanas diena, kaut kas jāaizsūta, protams, naudā. Pag, ka es neaizmirstu!” Viņš izņēma kabatas grāmatiņu un tajā kaut ko atzīmēja.

Viņš atkal nodūra galvu, skatīdamies grīdā, it kā tur kaut kas būtu rakstīts, un turpināja stāstīt, arvien ko atcerēdamies no

pagātnes.

,,Un kad piedzima mazās, dvīnīši, — es nokritu kā no plaukta. Viņa gulēja gultā un smaidīja, katrā pusē pa meitai ...”

Atmiņām nebija gala. Aiga sēdēja un klausījās tikai ar vienu ausi, domādama pati kaut ko citu. Pēkšņi viņa teica:

„Klausies, I^eon, vēl jau viss nav zaudēts ...”

Leonids Laksts piepeši pacēla galvu un ieinteresēts skatījās runātājā.

.....lai gan laulība ir šķirta, jūs varat sākt atkal no gala.”

,,Ko sākt? ”

„Savas izirušās ģimenes kopdzīvi. Tu nebūsi ne pirmais, ne pēdējais, kas otrreiz apprec savu šķirto sievu.”

„Vai tu tiešām tā domā? ”

„Protams, jo tāds, kā tagad, tu nebūsi ne dzīvotājs, ne mirējs. Tu vēl neesi visam tam ticis pāri. To, ka tev uzlika ragus veselu gadu, tu esi aizmirsis. Citādi tu te negaudotu!”

„Ragus man neviens nevar uzlikt!” Laksts iesaucās un saslējās, ievainots savā vīrišķībā.

„Bet, redzi, ka uzlika,” Aiga pasmaidīja.

Laksts piepeši piecēlās un sāka staigāt gariem soļiem pa istabu. Viņš klusībā kaut ko pārdomāja. Viņš gāja, apstājās un sāka atkal kustēties. Domas tad darbojās labāk. Viņš pacēla galvu un sacīja: „Varbūt, prātīgākais būtu, ja es no šis zemes pavisam aizbrauktu kaut kur uz svešu pusi, kur neviens mani nepazīst. Tad es tiešām būtu brīvs ...”

„Tu domā, tad tiktu vaļā no alimentu maksāšanas? ”

„Tā es gluži nedomāju.”

„Tā tagad daudzi dara — uzkrauj sievai, vājajam dzimumam, nastu un viekārši aizbrauc un pazūd. Stiprais dzimums neliekas ne zinis par saviem pienākumiem, ko reiz svēti apsolījies pie altāra vai dzimtsarakstu nodaļā. Tādu gļēvu izpriecas kāru vīriešu netrūkst. Līdzīgi vienas vasaras tauriņiem, tie lido no zieda uz ziedu.”

„Tev ir zināma taisnība, bet es pie tiem nepiederu, jo es gādāju par saviem bērniem.”

,.Nu labi, tad gādā arī uz priekšu,” Aiga sacīja, pieceldamās no at/.veltņa krēsla. ,,Tu mani atvaino, es iešu pagādāt launagu.” ,,Aign, manis dēļ nepūlies.”

,,Nedomā, ka tikai tevis dēļ. Es arī gribu ēst.”

,,'l'ā ir cita lieta. Es galvenais ierados aprunāties. Vienatnē varu vīti beigties nost. Tā pārrunājot rodas skaidrība un zināms atvieglinājums,” Laksts atzinās.

,,Tas ir, kā es tev teicu,” Aiga runāja, klādama galdu. “Vēl viss nav zaudēts. Šodien kā pie sestdienas būtu par vēlu, bet rītā vari visu mierīgi pārdomāt un pirmdien sākt no gala.”

,,Par ko tu runā? ”

,,Par atgriešanos pie šķirtās sievas,” Aiga šķelmīgi smaidīja.

,,To es laikam tomēr nevarētu izdarīt,” Laksts nopietni sacīja. ,,Es esmu pārāk jūtīgs ...”

,,Papriekš tev būtu jāzin, ko viņa saka. Cik es spriežu no taviem nostāstiem, tad es domāju, ka viņa būs pirmā, kas nepiekritīs.” ,,Tev taisnība. Tu esi pareizi novērtējusi manu sievu, jāsaka, bijušo. Es jau šajos divi gados to tiku izmēģinājis, bet veltīgi.” ,,Nu, redzi, ko tad tu vēl kavējies pagātnē? Ir jāskatās dzīvē uz priekšu, ja grib kaut ko panākt un pats kaut kas būt!”

,,Aiga, tu runā ļoti prātīgi. Es mēģināšu ...”

,,Labi! Mēģini!”

Galds bija klāts. Aiga sauca launagā.

Ārā bija sācis snigt. .

*

Sniegputeņi un sals mitējās. Tuvojās pavasaris. Taču Kanadā viss sākās vēlāk un attīstījās lēnāk. Kur tas laiks, kad Zalts rakstīja, ka viņiem jau ziedot ķiršu kociņi, bet Toronto tikai brieda pumpuri.

Šad tad Aiga aprunājās pa tālruni ar tēvu, reizēm atkal viņš piezvanīja.

,,Kā iet darbā? Pacientu netrūkst? ” Zalts apjautājās.

,,Nē, netrūkst. Nekad tik daudz nebiju urbusi zobus, kā pagājušajā ziemā.”

,,Tad par universitāti, par medicīnas studijām nemaz neinteresējies? ”

,,Ne domāt par to. Dažreiz vēlu vakarā pārnācu tā nogurusi, ka paēdu vakariņas un, klausoties vakara ziņās, pie radio aizmigu. Kad pamodos pēc pusnakts, radio vēl spēlēja.”

,,Tev vajaga padomāt par asistenti!”

,,Maijā būs. Tāda Dūjas kundze, vecāka par mani, viņa ziemā ieradusies ar ģimeni no Anglijas. Mēs jau vienojāmies. Kad viņa

srtks strādāt, man būs vieglāk. Tagad nāk vasara, gribu šad tad i/rauties un pabūt brīvā dabā. Cik tā vasara te gara! Augstākais iris mēneši, un, skaties, pūš atkal ziemeļu vēji.”

„Tāpēc vajaga izmantot pēc iespējas vairāk īso vasaras laiku. (ialu galā, kas paliek pāri no cilvēka dzīves, kad vēlāk atceras? Tās ir vasaras. Kad cilā jaukās atmiņas, arvien tik piemin vasaras, — tanī vasarā, un tad atkal citā. Ziemas ir vairāk studijām un darbam. Zini, kā agrāk teica — tik un tik ziemas gājis skolā.”

„Atceros. Un kā tev, tēt, pašam darbā? Vai taisāt kādus lielus plānus? ” Aiga savukārt painteresējās par tēva darbu.

„Projektējam. Darba netrūkst, bet nekā nav tāda izcili liela.”

„Tad .city hall’ tornis ar veco Peņu galā ir joprojām augstākā celtne Filā? ” Aiga smējās.

,,Jā, ar savām 548 pēdām nepārspēta celtne. Ieskaitot šajā augstumā arī Viljama Peņa statuju, kas ir 37 pēdas. Bet tāpēc to arī būvēja 35 gadus. Kas mūsu dienās to var atļauties? Toreiz Penam par godu to varēja, jo viņš taču bija Pensilvenijas dibinātājs, vecais

kvēkers.”

„Jā. Bet tagad cita lieta, Filā maz būvē daudzstāvu apartamentu celtņu. Tāpēc arī dzīvokļi tur tik dārgi. Šeit, Toronto paceļas augstās apartamentu būves kā sēnes pēc lietus. Citādi būtu dzīvokļu trūkums,” Aiga stāstīja savus novērojumus.

„Augoša pilsēta. Tā var būvēties.”

„Tu, tēt, atbrauc kādreiz ciemā, apskatīt pilsētu un Toronto jauno ,city hall’ — vertikāli pāršķelts tukšs cilindrs pēc somu architekta projekta.”

„Redzēsim, gan jau kādreiz!” Zalts apsolīja.

Līdzko Aiga bija beigusi tālsarunu, uzreiz atkal ieskanējās tālruņa

zvans.

„Laikam tēvs kaut ko piemirsis pateikt,” viņa nodomāja, paceldama klausuli.

„Ilma, tu? Tik vēlu!”

„Tavs tālrunis bija aizņemts visu laiku. Tā es zināju, ka esi vēl

darbā.”

„Man bija tālsaruna.”

„Aiga, piedodi, es nebūtu tevi traucējusi, bet tik vēlu vairs nevaru tikt mājās! Man ir milzīga steiga. Saproti, pietrūkst dažu baku ...”

„Cik? ”

„Desmit. Ja tu varētu aizdot, kamēr es dabūšu no tēva, būtu ļoti mīļi!”

„Par to nav ko runāt. Nāc pakaļ naudai! Kur tu esi? ”

„Tepat netālu. Dažās minūtēs būšu klāt.”

,,Kh gaidīšu. Tikai pieklauvē stiprāk, durvis jau sen ir slēgtas.”

,,()kei!”

Tiešām, nepagāja ne piecas minūtes, kad Ilma notvīkušiem vaigiem stāvēja Aigas priekšā. Likās, ka viņa tepat kaut kur būtu gaidījusi, pāri ielai vai pat šī nama fuaje telpās, kur bija ari publiskais tālrunis.

,,Sirsnīgs paldies!” Ilma teica, salocīdama naudas zīmi un to noglabadama diezgan apdilušā rokas somiņā.

„Neparko! Kā iet skolā? ”

„Tagad daudz jāmācās. Drīz sāksies galu pārbaudījumi.”

„Ko tu pēc tam domā darīt? Studēt? ”

„Es gribētu, bet tēvs domā, ka meitenēm neesot jāstudē.”

„Vecmodīgi uzskati.”

„Tāds viņš ir . . . Aiga, piedodi, ka tevi aizkavēju! Un vēlreiz mīļš paldies!” meitene bija nevaļīga.

„Ņem par labu!”

Noklaudzēja durvis. Ilma bija prom. Kur viņa tā steidzās? Bija jau desmitā vakara stunda.

„Kas zina mūsu jauniešu gaitas? ” Aiga nodomāja un, izdzēsusi ugunis, aizslēdza kabineta durvis.

Lejā uz Janga ielas bija gaišs kā dienā — ielu spuldzes, raibās reklāmu ugunis un gaišie skatlogi pludināja gaismu uz vēlīniem gājējiem. Tie steidzās kā divi straumes pa abām ietvēm. Pa ielas brauktuvēm abos virzienos kustējās spēkrati. Visi nevaļīgi.

Naktsputni sāka savas gaitas. •

11.

ŠI bija jūlija mēneša garā nedēļas nogale, kad Kanadā atzīmē Dominijas —, bet Savienotās Valstis Neatkarības dienu. Tas bija ari ievadījums vasaras atpūtām un atvaļinājumiem.

Aigas ceļa somas stāvēja gatavas pie ārdurvīm. Viņa tikai gaidīja piebraucam Leonidu Lakstu, kas solījās aizvest uz Maskoka ezera apkaimi, kur viņam bija zināma laba atpūtas pansija.

Tur jau viņš steidzās pa taciņu gar zālāju, spožas saules apliets.

„Lūdzu, ienāci mazliet iekšā!” Aiga atvēra durvis.

„Es domāju, ka tūlīt brauksim!”

,,.Jā, tikai dažas minūtes. Lūdzu, piesēdi!”

Laksts negribīgi atsēdās, un Aiga. paņēmusi no galda aprakstītu papīra lapu, lasīja:

„Mūsdienu cilvēki ir nevaļas pilni. Viņiem nav laika. Viņiem pat pietrūkst dažas minūtes dienā, lai mierīgi atsēstos un noskaitītu Tēvreizi. .la viņi to darītu, visa pasaule šodien izskatītos citādāka.

Katrā ziņā labāka. — Ja novēro mūsdienu cilvēka steigas pilno dzīvi, liekas, ka viņš savu dvēseli būtu ielicis vilnas plucināmā mašīnā, kas bez žēlastības to apstrādā. Šādai mašīnai līdzīga ir steiga, mūžīgā nevaļa.”

,,Kāpēc tu to lasi? ”

„Pagaidi, vēl daži teikumi!” Aiga pasmaidīja un turpināja: „Tāds nevaļas pilns cilvēks sevi pamazām nokauj. Jo, kas tad ir mūžīgās rūpes par materiālām lietām, atstājot garu pilnīgi novārtā? Tā ir lēna garīga miršana. Tad led nebrīnās, ka mūsdienu baznīcas, ielas, pilsētas un lauki ir pilni miljoniem dzīvu miroņu. Tāpēc Kristus ir pareizi teicis: ,Ļauj miroņiem aprakt savus miroņus . . . ’ ”

,, . . . bet tu ej un sludini Dieva valstību! — Tā ir teikts tālāk! Vai ne? Saki, kāpēc tu lasi šo sprediķi? ”

„Tas nav sprediķis. Tas ir izvilkums no mana tēva vēstules.” „Vai viņš arvien raksta tādas vēstules? ”

„Nē, viņš šad tad iepin tajās savas pārdomas. Būdams viens, viņam nav ar ko apmainīt domas. Bet tas nav galvenais. Es tikai gribēju pateikt par tām dažām minūtēm, ko tēvs piemin vēstulē. Cik tās ir svarīgas! Kad kādreiz dzīvojām San Paulā, Brazilijā, mums bija pazīstams kāds braziliešu inženieris, kas apprecēja latvieti. Viņš bija lielas mašīnu būvfirmas īpašnieks un vadītājs. Tātad — atbildīgs, nervozs, sprieguma pilns darbs. Bet lai kāda bija steiga vai nevaļa, viņš allaž atlicināja dažas minūtes laika. Nekad viņš neskrēja pa galvu, pa kaklu. Pirms viņš atstāja māju, vai devās apspriežu telpā, vai ceļojumā, arvien teica — .Draugi, mazliet atsēdīsimies! Pavisam mierīgi!’ To visi jau zināja, katrs atrada sēdekli un palika mierīgi kluss. Viņš pats sevi klusībā noskaitīja Tēvreizi. Pēc tam varēja celties, iet, runāt, braukt. Cilvēks dažās minūtēs bija sevi atsprindzinājis, garīgi un miesīgi. Un tas ir ļoti svarīgi, arī zinātne to pierāda. Tas atgādina, ko amerikāņi mēdz teikt: — Relax! Tā nav atpūta, bet sevis atslābināšana.”

„Tagad es saprotu, ko tu gribēji teikt. Vai tas ir viss? ”

„Jā. Redzi, ja tikai dažas minūtes esi mierīgs, — pietiek, kā šis inženieris, noskaitīt Tēvreizi, — un tu kļūsti cits cilvēks: nervozās steigas spriegums ir izlādēts. Tagad mēs varam braukt!” Aiga piecēlās un gāja pie ceļa somām.

„Atļauj man!” Laksts paņēma somas, kamēr Aiga noslēdza māju. „Vai tu ari pielieto šo sevis atsprindzināšanas metodi? ” Laksts prasīja, kad viņi jau sēdēja mašīnā.

,,Šad tad, kad atceros. Bet parasti arvien pirms smagas vai sarežģītas zobu raušanas. Nav teikts, ka vienmēr būtu jāatsēžas, to pašu var panākt ari kājās stāvot, atkarībā no apstākļiem. Svarīga ir pati koncentrēšanās vai meditācija ...”

I )/.1vā Hutiksmes kustība, kas likās ritēja tik raiti visos virzienos, uzbraucot uz 400. dižceļa, piepeši bija traucēta. Garas spēkratu rindas aizsprostoja kustību, un tikai lēnā gaitā pa vienu brauktuvi varēja tikt uz priekšu. Bija notikusi sadursme, kārtējais satiksmes negadījums.

Priekšā uz dižceļa stāvēja vairākas policistu mašīnas un ātrā palīdzība.

,,Kas te īsti noticis? ” Laksts, lēni garām braucot sadursmes vietai, uzprasīja jaunam policistam, kas diriģēja satiksmi.

,,Pirms dažām minūtēm kāds pretimbraucējs auto pazaudēja stūri un pāri zaļai joslai iedrāzās ar pumu pumā šāspuses spēkratos. Viens nogalināts, divi ievainoti.”

,,Pateicos, oficieri”

Laksts uzmeta īsu skatu Aigai. Pabraukusi garām sastrēguma vietai, Aiga piebilda:

,,Tu dzirdēji, ko viņš teica? pirms dažām minūtēm!”

Laksts, brīdi klusējis, sacīja:

,,Tu domā, tās dažas minūtes, ko palikām mājā, bija mums izšķīrējas? Ja nebūtu tur pakavējušies, tad, varbūt, mēs atrastos tieši tanī vietā ...”

,,Domā, kā gribi, tu neko neizdomāsi. Svarīgi, ka arvien neskrien kā sadedzis. Pirmīt, kad braucām pa 400. dižceļu, redzēju, ka ātruma mērītājs atkal rādija 7-8 jūdzes vairāk nekā atļauts. Tu zini, ja neievērosi satiksmes noteikumus, tad es ar tevi kopā nebraukšu! To jau esmu tev agrāk teikusi,” Aiga runāja nopietni.

,,Tev taisnība,” Laksts norūca un pie sevis nodomāja: ,,Tev gandrīz arvien ir taisnība. Bet to es tev neteikšu. Citādi kļūsi vēl iedomīga ...” Un, paskatījies Aigā, viņš pasmaidīja, atņirgdams baltus zobus kā nokaunējies kucēns.

,,Es centīšos laboties!”

,,Kur tas laiks, kad tu solies!”

Saruna kā nekā ietekmēja brauciena turpmāko gaitu: agrāk, viens braukdams, Laksts šo ceļa gabalu veica divi ar pus stundās, šodien bija pagājušas vairāk nekā trīs. Tomēr viņi ieradās īstā laikā — stundu pirms pusdienām. Tikai istabas nevarēja vairs izvēlēties, kā viņi cerēja. Tā saucamā lielajā namā brīvas istabas bija tikai jumta izbūvē ar logu uz ziemeļiem. Aigai tādas telpas nepatika.

,,Mums ir vēl dažas neaizņemtas kabīnes — brīvi stāvošas mājiņas. Iznāks tikai drusku dārgāk,” mājas saimnieks paskaidroja.

Viņi gāja tās apskatīt. Nelielas apaļu baļķu guļbūves kā senās latviešu pirtiņas pacēlās rindā gar mežmalu un ceļu, kas veda uz ezeru. Tās patiesībā vairāk bija piemērotas ģimenēm ar bērniem.

,,Te ir vairāk praivasi!” saimnieks pasmaidīja.

Aiga noīrēja vienu brīvo kabīni, un Laksts blakām nākošo uz ezera pusi.

Viņi katrs iekārtojās savā — Sapņu būdā, kā Aiga to nosauca. Tanī bija gul neliels pavards, ko varēja lietot siltuma dēļ rudeņos vai pat ziemā, bet uz neliela riņķa varēja šo to vārīt vai cept. Aiga, atradusi savā būdā sagatavotu malku, pasmējās:

,,Te es varēšu cept zivis, ko izmakšķerēšu ezerā.”

Ēdienu reizēs bija jāiet uz lielo namu: brokastis dabūja no pl. 8-8.30, bet pusdienas un vakariņas noteiktā laikā — vienos un sešos.

Viņi devās uz ēdamistabu jeb zāli, kā pats saimnieks to nosauca. Tur bija jau priekšā vesels pulks vasarnieku gan brūnām sejām kā glīti apcepti apallši, gan bālām kā piena klimpas. Pēc tā varēja atšķirt nule atbraukušos ,,ienācējus” no tur esošiem „iedzimtajiem”.

Plašā ēdamtelpa, kas atradās dārza pusē, kur kupli koki meta zaļas ēnas, bija drusku krēslaina un pavēsa. Pie garā galda viscaur skanēja tīra latviešu valoda, bet šur tur pa malām pie maziem galdiņiem dzirdēja ari angļu vai citu mēli. Taču, kā jau brīvā zemē, katrs varēja brīvi runāt un uzvesties pēc patikas.

ŠI brīvības sajūta īsti parādījās laukā — ezera malā vai uz ūdens, vai ari mežmalā, kur reizēm meklēja patvēru ēnā. Ja kāds bija labs peldētājs, tas pārpeldēja pāri uz vienu vai otru tuvējo saliņu, un tur sūnās uz klintīm varēja baudīt īstu vientulību.

Kopējā panorāma tomēr atgādināja ziemeļniecisku dabu. Lai gan spīdēja koša saule un cepināja līdzīgi kā Brazilijā, taču savādais zilums debesīs un vēju izplūksnātie baltie mākoņi, — kas atgādināja ar mākslinieka otu viegli uzvilktas švīkas, — viesa neparastu vēsuma sajūtu.

„Tas ir savādi,” Aiga sacīja, ,,tu guli siltās smiltis un skaties gaisā, bet sajūti, ka Kanadas dzidri zilās debesis pauž kaut ko cieti vēsu vai pat aukstumu, it kā ziemas tuvumu, lai gan tu cepinājies saulē! Brazilijā šis debess zilums liekas kaut kas maigs, silts, kas atgādina mīkstu zilu lakatu. Tur neizjūt tādu vēsumu. Te, Kanadā, to varbūt rada no ziemeļu pola šad tad uzplūstošie vēji, kas izrausta mākoņus un izsvaida tos kā garas bārkstis gaisā. Brazilijā mākoņi arvien mēdz gulēt lielās mīkstās gubās kā milzīgas vates kaudzes. Tās atgādina varenu katedrāļu baltos kupolus, kas zīmējas uz zilā fona.”

„Tu māki labi attēlot it kā uzgleznot. Es varu tīri labi to stādīties priekšā,” Laksts teica, gulēdams smiltis ezermalā.

„Pateicos! Tas man būs mantojums no tēva. Viņam patīk gleznot.”

,.Es Hrazilijā neesmu bijis, tāpēc nezinu spriest. Bet ari Latvijā, cik atceros, debess zilums likās savādāks, kā tu saki, ar siltāku noskaņu. Kanadas debess zilums pat vasaras vidū, īpaši pēcpusdienās, kad saule sāk slīdēt, — reizēm rada šo tipisko vēsuma sajūtu. Es ari to novēroju. Tur tev taisnība.”

,,Saki, Leon, kad man nav taisnības? ”

Uzrunātais atņirdza baltus zobus un klusēja.

*

,,Baudīt vasaras atpūtu dabā var dažādi. Katram ir sava pieeja vai paņēmiens, kas to kādam var liegt. Tā ir individuāla izvēle ...” skanēja vēja atnesta saruna, ko kāds bija skali pateicis netālu esošā jauniešu grupā, kas gulēja vai sēdēja ezermalā smiltis.

,,Okei!” otrs atsaucās. ,,Ja es prefēr fišing, tad jums tur nekas nevar būt pretī! Gulēt cauru dienu saulē un smiltis, man liekas stjūpid. Es prefēr aktivitāti — fišing, sviming vai braukt ar motorbot.”

,,Kāpēc tad tu to nedari? ”

,,Kā es varu fišing, ja nav makšķeres! Un kā es varu braukt, ja nav motorbot!”

,,Noīrē airu laivu. Tepat līci pie steķiem var dabūt.”

,,Airēt? Not for ml! ...”

Vējš pagriezās sāņus un aiznesa sarunu balsis citā virzienā.

Leonids Laksts pagriezās pret Aigu un, pacēlis galvu, prasīja:

,,Tu dzirdēji šo jauniešu sarunu? ”

,,Pa daļai. Es visu neklausījos.”

,,Redzi, tas man kaut ko atgādināja. Es laikam tev aizmirsu pateikt, ka dabūšu motorlaivu. Mans paziņa, pa pusei draugs, kam pašam mājiņa te uz kādas salas divi jūdžu attālumā, svētdien brauc atpakaļ uz Toronto. Viņš parasti atstāj savu laivu te, krastmalā, laivu novietnē pie sarga. Viņš man atļāva laivu lietot, kamēr esam atpūtā.”

,,Ko tu domā darīt? ”

,,Svētdien mēs varam pēc pusdienas vai pēc vakariņām pabraukāt pa ezeru. Ja patīk, izmest kādu makšķeres āķi. Cik atceros, tu teici, ka tev patīkot makšķerēt? ”

,,Jā, ja kāds manā vietā uzliek tārpus uz āķa!” Aiga iesmējās.

,,To es varu izdarīt. Es dabūšu arī drauga spiningu. Un tārpus agri no rīta saraksim tepat mežmalā, vai vislabāk dārzā pie mājas, vai purkfl, kur irdenāka zeme. Tas tikai jāizdara klusām, ka saimnieks nepamana.”

,,Es gan tev ieteicu nerakt ne dārzā, ne parkā! Iznāks tikai nepatikšanas dažu tārpu dēļ.”

,,Muļķības! Es uzcelšos agri, kamēr visi guļ.”

,,Ko tu zini, cik agri citi ir augšā? Visas mājas un kabīnes pilnas cilvēkiem, kam katram savas paražas. Vai tu zini, kad kurais iet gulēt vai ceļas augšā? Es saku, Leon, to tu nedari!”

Laksts domīgi skatījās debesīs un klusēja. Laikam viņai atkal bija taisnība.

*

Apsolīto motorlaivu Laksts dabūja tikai svētdienas pievakarē, kad paziņa ar ģimeni atgriezās uz Toronto.

Pēc vakariņām Laksts vedināja Aigu izbraukt pa ezeru. Ejot nelielo attālumu līdz laivu piestātnei, viņš piepeši jautāja:

,,Vai tu esi laba peldētāja? ”

,,Tu redzēji, cik es te šad tad peldēju: simts soļu turpu, tikpat atpakaļ. Neesmu nekāda gargabalniece! Kāpēc tu to prasi? ”

,.Tāpat.”

Atstātā motorlaiva, kas bija pieķēdēta nojumē, nelikās visai liela. Tajā bija vietas trim, varbūt, četriem cilvēkiem.

,,Es nekur neredzu glābšanas jostas!” Aiga skatījās apkārt pa laivu. ,,Bez tām es ezerā nedodos.”

,,Te ir dažas vestes,” Laksts atvēra skapīša durtiņas laivas priekšgalā. ,,Es nedomāju, ka šovakar brauksim pārāk tālu. Tikai izmēģināsim, kā darbojas motors.”

,,Es arī neredzu nekur apsolīto makšķeri!”

,,Es arī nē,” Laksts papurināja galvu.

,,Tad nekāda makšķerēšana neiznāks,” Aiga rezignēti noteica.

,, Makšķerēsim citreiz! Nu, ko tu gaidi? Kāpēc nekāpi iekšā? ”

Aiga brīdi noskatījās uz šo metalla kasti ar nelielo motoriņu, it kā pārdomādama, vai kāpt vai nē. Viņa pameta arī skatu uz ezeru, kas gulēja gluds līdzīgi spogulim. Beidzot iekāpa.

Laksts diezgan ilgi nopūlējās ar motora palaišanu. Tas drusku iepukstējās, bet norīstījies tūlīt apklusa. Likās, Laksts bija jau noguris, raudams starta auklu, kad beidzot motors sāka priecīgi rūkt. Viņš norausa sviedrus no pieres un atsēdās pie stūres.

Laiva viegli slīdēja pa rāmo ūdens virsu, atstādama aiz sevis sacelto viļņu trīsstūri. Tas kļuva aizvien platāks, bet, viļņiem norimstot, ezers atkal gulēja mierīgs.

,,Jauks vakars,” Aiga izmeta.

,,Jā,” Laksts piekrizdams palocīja galvu.

Motors vienmuļi rūca uzņemto toni.

,,l/»,on, tu vakara ziņās ieklausījies, ko teica pa radio par to smalko dāmu? ”

,,Neatceros, laikam būs paslīdējis garām. Kas tur bija? ”

,,Kādā lielā veikalā aizturēta labi ģērbta dāma par garnadzlbu. Viņa j)ievākusi smaržas. Kad noskaidrota viņas personība, izrādījusies, ka viņa ir tiesneša sieva.”

Laksts nodūra galvu un, mirkli padomājis, sacīja:

,,Es varu iedomāties, kā jutās viņas virs ...”

,,Es to nesaprotu,” Aiga uzsvēra, ,,kā viena tiesneša sieva, jādomā taču inteliģenta sieviete, var izdarīt tādu kauna lietu! Es vēl varētu saprast, ja kāds ir badā vai ļoti izsalcis un tad paņemtu kaut ko ēdamu.”

,,Bet es zinu, kā bija šim vīram ap dūšu ... Es pats esmu bijis viņa ādā.”

,,Tu viņa ādā? Kā tas saprotams? ”

,,Redzi, ja tu sēdi sestdienas pēcpusdienā mierīgi mājā atpūtas krēslā un piepeši kāds tev piezvana, pasakot — ,šeit runā no tāda un tāda veikala privātdektlva inspektors X, jūsu bērni ir aizturēti par nagu palaišanu . . . ’ — tad saproti, kādu šoku tas atstāj!”

,,Tu taču negribēsi teikt, ka tavi dvīnīši bija iejaukti šādā . . . ? ” ,,Nu, kā es te tagad sēžu laivā, tā bija ... Es steidzos uz veikalu izpestīt bērnus.”

,,Un par ko tie iekrita? ”

„Jaunākās modes dēļ! Matu lentītes . . . Tās, lūk, viņām bija vajadzējis. Es sacīju, —kāpēc tad jūs to neprasījāt mājā mātei vai man? — Klusums. — Kāpēc jūs neatbildat? — Klusums. — Kā jums vispār varēja rasties tāda doma — iet veikalā un bez pirkšanas paņemt? Vai tad jūs nezināt, ko saka septītais bauslis? — Tev nebūs zagt. — Un tad nāca lielākais pārsteigums. Manas māsas divas meitas, kas ir 3-4 gadu vecākas, esot pamācījušas, kā to darīt. Viņām, lūk, katru nedēļu bijušas pēc pēdējās modes kāda lentīte, vai apkaklīte, vai aprocīte, un tas, lūk, pavedinājis.”

,,Vai tad meitenes atlaida vaļā? ”

,,Jā, bet pierakstīja viņu vārdus un adresi melnā grāmatā! Tāds kauns! Es varēju ielīst vai zemē. Un zini ko, melnā sarakstā viņiem esot vairāk nekā 9000 personu vārdi. Tie ir, kas viņiem zināmi, kas notverti. Bet cik ir to, ko nenotver? — jautāja detektīvs.”

,,'I'u, protams, savai māsai nekā neteici? ”

,,Kā ne. Līdzko pārnācu mājā, piezvanīju māsai un izstāstīju visu. ,Ile, he, he!’ viņa sāka smieties. ,Ja kāds nav veikls, tad lai to nedara! Kas māk, tam nāk. To tagad gandrīz visi dara. Un kāpēc viņas lai nedarītu? Viņas ir veiklākas nekā citi bērni. Viņas jau gadiem to piekopj un nekad nav notvertas. Lielie veikali ir bagāti, tie to nemaz nejūt. Sīkums . . .

,,Es nesen kaut kur lasīju, ka lielie veikali katru gadu zaudējot ap miljons dolāru, ko garnadži nočiepjot. Labs .sīkums’.”

,,Tas tiesa. Tāpēc es sāku uztraukties, teikdams, kas tā par morāli, un kādā garā viņa audzina savus bērnus? Ja tā, tad es nevaru atļaut saviem bērniem satikties ar tavējiem, — es teicu. Viņa pasmējās un nolika klausuli. Tu nevari to iedomāties, kā es jutos!” Laksts nobeidza savu stāstu.

,,Varu tikai apmēram saprast. Bet, klausoties vien, jutos kā izpliķēta. Nesaprotu, kā cilvēki var būt tādos uzskatos un tā audzināt bērnus? Viņi tos samaitā uz visu mūžu. Tad taču nav ko brīnīties, ka jaunatne izslīd no vecāku un sabiedrības morālās kontroles, ja mājās piekopj tik .modernu’ audzināšanu! Es to lieku pēdiņās,” Aiga sašutusi apklusa un mirkli raudzījās tālumā.

Bija kļuvis tumšāks. Aiz mežu galiem vēl spīdēja mazs stūrītis saules kā zelta medaļas maliņa zem svārku atloka. Dažās sekundēs tā pazuda.

Sāka strauji satumst.

,,Vai tu atceries, cik salām pabraucām garām? Kā zināsi tikt mājā? Vai nebūs laiks griezties atpakaļ? ” Aiga jautāja.

„Neatceros, bet gan jau ceļu atradīsim,” Laksts norūca un slaidā lokā pagrieza motorlaivu atpakaļ. Baltas putas vien nošūpojās aizmugurē laivas ceļā. Motors tagad pukstēja mājup.

„Vai tavi bērni vēl satiekas ar māsas bērniem? ” Aiga pēc brīža prasīja.

„Viņiem vairs neiznāca nekāda satikšanās. Drīz pēc tam māsas vīru pārcēla darbā uz Ontērio ziemeļiem, un visa ģimene aizbrauca līdz. Meitenes tikai šad tad iebrauc uz augstiem svētkiem vai uzstājas kādā priekšnesumā. Vecākai meitenei ir balss, tā dažreiz padzied tautas dziesmas, bet jaunākā pastrinkšķina kokli. Meitenes ir veiklas, kā māte teica. Un kas māk, tam nāk ...”

Piepeši motors sāka sprauslāt, it kā sarij ies, un, vēl dažas reizes noburkšķējis, apstājās darboties. Laiva pēc inerces slīdēja tālāk līdz beidzot apstājās.

„Nu, kas tad nu? ” Laksts piecēlās un stīvi blenza uz apklusušo motoru.

„Labāk apskaties, vai nav pietrūcis degvielas!” Aiga aizrādīja.

„Tev taisnība.”

Tiešām, degvielu tvertne bija tukša!

„Vai tu pirms izbraukšanas nepārbaudīji? ”

„Neienāca prātā.”

Luksi.s apskatīja laivu no viena gala līdz otram, nekādas rezervju degvielas neatrada. Tikai tukša skārdene gulēja laivas dibenā.

Tumsa aizvien vairāk sabiezēja. Vieta, kur laiva bija apstājusies, likās pašā ezera vidū, platākajā daļā. Ne salas, ne laivas tuvumā neredzēja. Abus ezera krastus varēja tik tikko samanīt tālumā.

,,Ko tu tagad domā darīt? ” Aiga vaicāja.

,,Es nezinu.”

,,Apskaties, vai nav kādas airēs vai dēļa gabala, ar ko varētu airēt? ”

Nebija ne airēs, ne dēļa, bet sēdekļi nebija noņemami. Tāpat nebija ne uguns, ne spuldžu, ne ari kāda signāla.

,,Ar tādu laivu pat no rīta nedrīkst braukt kaut kur tuvumā pēc piena!” Aiga konstatēja. ,,Nemaz nerunājot par došanos ezerā.”

Laksts bija nerunīgs. Viņš kā nekā jutās atbildīgs par šo dēkaino izbraucienu.

,,Zini ko, Leon! Dodi šurp savu plato sandali!”

,,Ko tu darīsi? ”

,,Redzi, ko es darīšu!”

Aiga paņēma sandali rokā un sāka ar to stumt ūdeni gar laivas malu it kā airēdama. Laiva sāka kustēties un lēni virzīties uz priekšu, griežoties sāņus.

,,Tagad tu sēdi otrā pusē un airē ar otru sandali!” Aiga nokomandēja.

Tā lieta darbojās. Laiva izlīdzināja gaitu un uzņēma pareizo kursu. Virzīšanās bija lēna, bet arvien uz priekšu.

,,Šādā gliemeža gaitā nez vai pusnaktī būsim mājā? ” Aiga šaubījās.

,,Grūti pateikt. Bet tomēr labāk tā ... ” Laksts beidzot ierunājās.

Kādu pusstundu tā dzinuši laivu, viņi abi juta, ka piepūlētā roka sāka nogurt. Viņi apmainījās sēdvietām un turpināja neparasto airēšanu.

Beidzot tumsa nosedza visu kā ar melnu segu. Ja tālumā kādā mājā uz salas ezera vidū nespīdētu uguntiņa, viņiem nebūtu nekādas jēgas par ceļa virzienu. Bet to viņi paturēja acis, zinādami, ka viņu māja atradās no turienes vēl gabalu tālāk pa labi.

Varēja būt pusnakts, kad piepeši tālumā parādījās spoža uguns, kas ātri tuvojās. Bija dzirdama neganta motora rūkoņa, kas kļuva aizvien skaļāka.

,,Liekas, ka ātrlaiva nāk tieši mums virsū! Vai tev tā neliekas? ” Aiga jautāja.

,,Tas ir parastais kurss pa ezera vidu. Pacel gaisā, varbūt, savu balto rokas somiņu un pavicini!” Laksts pamācīja, kad svešā laiva bija tuvu.

Aiga tā izdarīja, pieceldamās kājās. Bet tā bija kļūda, ka piecēlās

tas varēja dārgi maksāt. Viņa vicināja, cik tik jaudāja. Piepeši pretlnākošā ātrlaiva asi pagriezās sāņus, bet nākamā mirklī tās sāni tomēr skāra mazās laivas priekšgalu. Trieciens bija negants. Aigas izstieptā roka ar somiņu pasitās sāņus, somiņai aizlidojot pa gaisu, bet viņa pati uzkrita laivas malai, tikko noturēdamās abām rokām pie sānu sienas. Laksts, sēdot bija notriekts gar zemi, sagrūdis kailo kāju pirkstgalus un sasitis celi.

Svešā laiva ātri pazuda nakts tumsā.

Beidzot abi sadauzītie attapās un bija priecīgi, ka atradās dzīvi laivā. Aiga triecienā gan bija sadauzījusi labos sānus un ribu galus, kas nejauki sāpēja, bet viņa neko neteica. Laksts vaidēja, ka laikam būšot pārlauzta kāja vai vismaz kāds pirksts, bet kad Aiga tumsā aptaustīja sāpīgo vietu un teica, ka laikam tik ļauni nebūšot, — viņš nomierinājās.

Vienīgais zaudējums bija Aigas baltā rokas somiņa, kas, droši vien, bija jau nogrimusi.

,,Vai tajā bija kas svarīgs? ”

,,Parastie sievišķīgie skaisiurr^onšanas līdzekļi, bet galvenais — visas manas atslēgas: no spēkratiem, mājas un darba

kabineta ...”

,,Tas nu gan ir dūmi!”

Nekas cits neatlika, ka tumsā laivas dibenā sagrābstīt nokritušās sandales un sākt atkal dzīt laivu uz priekšu. Smags vergu darbs! Beidzot tālumā pa labi parādījās dažas spožas ugunis. Tur atradās laivu piestātne.

Kad viņi to sasniedza, pulkstenis rādīja jau trešo rīta stundu.

Ejot uz kabīnēm, Laksts kliboja ar labo kāju un sūdzējās par sāpēm īkšķī.

,,Ienāc uz mirkli manā istabā! Es apskatīšu, kas pirkstam vainas!” Aiga aicināja.

Laksts smagi atzvēlās krēslā it kā piekauts. Aiga apskatīja sāpīgo pirkstu.

,,Grūti ko pateikt. Manās acīs jau nav rentgena staru! Bet lauzts nu gan nav. Varbūt, ka iespridzināts vai tikai sagrūzts.” Drošības dēļ viņa palika zem pirksta koka plāksnīti — saldējuma mentīti, ko notina ar bandāžu.

,,Tagad vari iet mierīgi gulēt. No rīta, ja šaubas, var aizbraukt uz tuvāko slimnīcu!”

„Loti puteicos, daktera jaunkundzi” Laksts pieliecās un noskūpstīju Aigas roku.

..Tu nesmejies! Es esmu divi gadus studējusi arī medicīnu.”

,,Tiešām? To es nezināju. Tad, lūdzu, pasaki, cik kaulu ir cilvēka ķermeni? ”

,,2(M). Het tu jau pats to nezini! Varbūt es pateicu nepareizi? ”

,,Ha, ha! Good bay, my lady!” Laksts pamāja ar roku, atstādams Aigas kabīni.

Acīm redzot, pirmītējā nobīle bija zudusi, un viņš jau mēģināja jokot.

Arā svīda gaisma. No ezera cēlās vēsa migla.

12.

Parka stūrī uzkalniņā zem kuplajām kļavām, kur atklājās jauks skats uz ezeru, bija ierīkots kluss atpūtas stūrītis. Tur atradās koka galda neliela apaļa virsa uz smagas betona kājas. Tā, atgādinot resnu beku, stāvēja starp trim sēdekļiem — mazākām beciņām, kas bija līdzīgi veidotas. Šī bija tā saucamā mazā kafijas ldaču partija. Sēdekļi nebija visai ērti, laikam lai pārāk ilgi tur neuzkavētos. Bet šorīt agri tie visi bija aizņemti: trīs torontietes čaloja kā pavasara strauti.

Pirmā: „Iedomājieties! Nē, jums tas nenāks ne prātā, ko mans vīrs šorīt agri atklāja!”

Abas pārējās: ,,Nu? Interesanti!”

Pirmā: ,,Jā, interesanti! Es arī sacīju, ka interesanti, bez ziniet — neticami ...”

Abas: ,,Nu, kas tad? ”

Pirmā: „Redziet, manam vīram ir tāda kā indeve — līdzko ārā svīst gaismiņa, viņam acis tūlīt vaļā. Vairs neguļ, grozās, kustās pa gultu it kā būtu saķēris indīgo ēfeju. Tas traucē otru gulētāju. Es viņam esmu teikusi, ja negribi mierīgi un kārtīgi uzvesties, kamēr otrs vēl guļ —man rītos ir pats saldākais miegs, — es teicu, tad lai vācas ārā no gultas! Lai netraucē mani! Un tad vēl grib smēķēt! Iedomājieties, līdzko acis vaļā, pats vēl gultā, bet viņam vajaga dūmot. (), nē, brālīt! Tā tās lietas neiet. Ārā no gultas, ja negribi kārtīgi gulēt! Un tā viņš arī šorīt piecēlās, līdzko svīda gaismiņa. Nu, un tad ...”

Abas: „Un tad? ”

Pirmā: „Tad viņš atklāja to . . . Taisni neticami. Viņš sēdējis pie loga, pavēris drusku aizkarus un arī logu mazā spraudziņā, kur pūst ārā dūmus. Viņš nedrīkst logu turēt daudz vaļā, jo tad man gultā velk. O, es to labi jūtu! Ziniet, man kreisā gūžā ir išiass, tā dakteris teica, un tas mani naktis bieži vien traucē. Dažreiz tādas sāpes, ka nevaru iemigt. Un tieši vakarā, kad ieiet gultā, sākas akūtas sāpes. Varbūt tāpēc, ka palagi vēsi, gulta neiesildlta. Līdzko izģērbjas, vēl nekas, bet kad palien zem segas — O! taisni neticami.”

Otrā: ,,Jā, neticami. Kas tad tur bija? ”

Pirmā: ,,Kur? ”

Otrā: ,,Nu, kad jūsu virs sēdēja pie loga.”

Pirmā: ,,Ak, jā! Es nomaldījos no kursa. Nu, šis tā sēž pie loga, pūš dūmus pa spraudziņu ārā un skatās, ka pamazām svīst gaisma. Turpat viss pagalms acu priekšā, bet kluss kā jau agrā rīta stundā, kad visi guļ. Es saku, — visi godīgi cilvēki guļ. Un tur pāri pretī mūsu logam gar mežmalu, jūs ziniet, uz ezera pusi ir kabīnes, kas atgādina lauku pirtiņas. Tur ari viss kluss. Priedes tikai drusku smaržo. Jā, ziniet, ka vakaros, kad logs atvērts, mēs jūtam savā istabā priežu aromātu. Ārsts saka, ka to esot veselīgi ieelpot, īpaši tiem, kam vājas krūtis.”

Trešā: ,,Un tad? ”

Pirmā: ,,Un tad mans virs skatās, viņš piepeši redz — kustas kāds stāvs tumšās biksēs gaišā kreklā, un netic savām acīm. Nē, nu tiešām neticami ...”

Abas: ,,Jā? Kas tad? ”

Pirmā: ,,Nu, es saku — mans virs redz, ka tumšais stāvs rīta krēslā pieiet pie kabīnes durvīm, tās atslēdz un ieiet iekšā.”

Abas: ,,Nu, kas tas tāds bija? ”

Pirmā: ,,Tā ir tā neticamā lieta. Taisni grūti iedomāties, šis jaunais, solidais cilvēks, kas citiem māca un aizrāda, redz nu, kas beigās par paraugu! Tas ir, kā ir teikts: klausieties uz maniem vārdiem,bet neskatieties uz maniem darbiem! Vai tā nav, mīļās? ” Abas: ,,Bet kas tad? ”

Pirmā: ,,Nu par to pašu jauno skolotāju.”

Trešā: ,,To bibliotēkām? ”

Pirmā: ,,Nu kā tad, skolotājs, bibliotekārs un nezin vēl kas, ar doktora grādu! Bet redzi, kādus ceļus staigā pa naktīm.”

Otra: ,,No kurienes tad viņš nācis? Kur tad īsti bijis? Varbūt ezerā nopeldēties? ”

Pirmā: ,,Jā, nopeldēties! Jāsmējas, kas par peldēšanos nakti! Te ir jādomā ar loģiku. Jo redzi, mans virs, tas ari tāds kā snauža, — sēž pie loga, kūpina cigareti un īsti neredz, no kurienes tumšais stāvs iznācis.”

Abas: ,,Ak, neredzējis? ”

Pirmā: ,,Viņš īsti to nevarot pateikt. Ieraudzījis tikai tajā bridi, kad šis piegājis pie savas kabīnes un slēdzis vaļā. Es saku, tīrais tūļu, kn neredz to, kas vajadzīgs. Vai nav apdaudzlts, — skatās visu laiku un neredz! Esot kaut kur aizdomājies . . . Jā, aizsapņo-lies kn jaunības dienās. Bet es saku, te jārīkojas ar loģiku.”

Otrā: ,,Kā jūs to domājat? ”

Pirmā: ,,Nu vienkārši, pavisam vienkārši. Skolotājam Lakstam kaimiņos vienā kabīnē dzīvo tā jaunā zobārste, tā glītā meitene ...”

Trešā: ,,Kas nu vairs par meiteni, būs jau savi trīsdesmit, bet glīta viņa ir, tas tiesa. Taču, ko skaistums palīdz tādā reizē ...” Pirmā: ,,Loģiski spriežot, Laksts varēja iznākt no zobārstes kabīnes, kas ir vistuvāk vienā pusē. Otrā pusē kaimiņos Lakstam tikpat tuvu dzīvo kāds precēts angļu pāris. Tas atkrīt. Tam blakus tālāk dzīvo neprecētā angļu lēdija, ko viņi sauc par Furiju. Neticu, ka tur viņš būs bijis. Vēl tālāk uz ezera pusi dzīvo viena latviete, Bērziņa, kuras virs mira aizpagājušā gadā satiksmes negadījumā.” Trešā: ,,Tā ir Brūklene, nevis Bērziņa.”

Pirmā: ,,Nieki! Ko jūs man stāstāt? Es strādāju ar viņu vienā ēkā: es pirmā stāvā birojā, viņa pēdējā stāvā — laboratorijā. Es taču viņu pazīstu gadiem.”

Otrā: ,,To, par kuru jūs runājāt, kas dzīvo kabīnē uz ezera pusi, es arī pazīstu kā Brūkleni.”

Trešā: ,,Jā, Brūklene gan.”

Pirmā: ,,Tā man pirmā dzirdēšana ...”

Trešā: ,,Jūs, kundzīt, kaut ko sajaucat!”

Pirmā: ,,Es nekad nesajaucu! Esmu ļoti akurāta kā darbā, tā mājā. Jūs variet paprasīt manam šefam, tas ir solīds virs. Viņš zina, ka esmu arvien precīzā laikā un čakla darbā. Lai kāds no jaunajiem vēl varētu tik turēt man līdz! Nē, neviena tāda nav, — mans šefs mani uzslavēja. Kad aizeju atvaļinājumā, kā tagad, — viņiem vieniem grūti tikt galā, jo to, ko es viena padaru, viņiem tad vajaga 2 vai pat 3 cilvēkus. Fls nezinu, ko viņi iesāks un kas tur sanāks, kad man kādreiz būs jāiet pensijā! Es nemaz negribu par to domāt ...”

Otrā: ,,Darbs jau nu tāpēc neapstāsies! Mīļā, nelauziet savu galvu un nebojājiet sirds mieru! Vai viņiem cilvēku trūkums!”

Pirmā: ,,Kā jūs sakāt? Trūkums? Protams, ka ir starpība — viens vai otrs darbinieks. Un kā dažs uzvedas? Kauns skatīties — tikai stiepj stundas kā gumiju un vāķē brīdi, kad varēs drāzties prom. Es gan tā nē. Man nav vaļas pat kārtīgi paēst pusdienas. Esmu vienmēr aizņemta, te jāparāda kaut kas vienam, te otram. Dažreiz nodomāju: — labāk padaru pati, nekā parādīt vai mācīt citus. Tās jaunās tikai uz mežu vien skatās kā vilcēni. Viņām darbs bijis, nebijis. Es saku ...”

Trešā: ,,Man liekas, ka esam atkal aizmaldījušās sāņus.”

Pirmā: ,,Jā, nost no kursa! Mans tēvs, kas bija vecs jūrnieks, tā mēdza teikt. Ari man tas palicis par paradumu. Redziet nu, mīļās, kur mēs apstājāmies? Pat neatceros, par ko mēs sākumā debatējām.”

Otrā: ,,Par to naktsputnu skolotāju ...”

Pirmā: ,,Jā, par Lakstu. Es saku, loģiski spriežot, tā varēja būt zobārstes kabīne, no kurienes viņš iznācis. Jo pa kreisi uz ezera pusi mēs jau apsvērām kabīņu iedzīvotājus. Pa labi uz ceļa pusi, tur aiz zobārstes dzīvo kāda angliete, tā, kurai tas neglītais suns ...” Otrā: „Buldogs.”

Pirmā: ,,Jā, buldogs. Tā ari ir vecmeita, bet ja no turienes kāds būtu nācis, suns būtu rējis. Tas rūc vien, kad pieiet tur tuvāk. Viņai kaimiņos ir vecais angļu pāris. Nezinu, vai skoti vai Iri? ”

Otrā: „Jūs domājat viru ar pelēko žokejcepuri un kaulaino lēdiju, kurai kājas deviņas kā izdreijātas? ”

Pirmā: „Jā, nu tā pati ar savu viru. Viņš arvien saka: — Good mor-r-r-ning!”

Otrā: „Tie ir skoti. To jau pēc izrunas tūlīt dzird.”

Pirmā: „Ak tā? Nu tad tie skoti tur dzīvo. Un pēdējā kabīnē pašā galā pie dižceļa — tur glabājas tikli un citi zvejas rīki. Tā nav apdzīvota.”

Trešā: „Jūs gan zināt visu tik labi un smalki. Taisni jāpabrlnas.” Pirmā: „0, jā! Es zinu. Es arvien acis turu vaļā un visu novēroju. Tik mans virs tāds tūļa. Ja viņš būtu skaidri redzējis, no kurienes Laksts šorīt iznāca, tad mums tagad nebūtu jānodarbojas ar loģisku spriešanu. Vai tā nav, mīļās dāmas? ”

„Jā, tā ir ... ” abas pārējās nopūtās un piecēlās.

„Ziniet, šie sēdekļi gan ir cieti. Es te vairs ilgāk nevaru nosēdēt. Spiež ...” viena no runātājām aptaustīja sēžamvietu.

„Tāpēc jau šo kluso stūrīti sauc par mazo kafijas klaču, kad zibenīgi kaut kas jāapspriež,” pirmā teica un ari piecēlās. „Mēs ar vīru katru gadu braucam uz šejieni atpūtā, un es ļoti labi pārzinu visus kaktus parkā un dārzā. Šis te stūrītis ir pats vientuļākais. Kas te runāts, tas te paliek. Neviens nevar noklausīties. Tad nu, mīļās dāmas, tikai lūdzu, turiet muti, lai neiznāk ...”

„Kā jūs tā varat sacīt — turiet muti? Tas ir apvainojums!” Trešā uztraucās.

„Redziet, es jums uzticēju šo noslēpumu, ko mans virs šorīt atklāja. Es negribētu, ka vēlāk iznāk šādas tādas runas, kurās būtu iejaukts mans vai mana vira vārds!”

„Jūs varējāt ari labāk neko nestāstīt, jo galu galā jūsu virs nebija neko skaidri redzējis.”

,,To jūs nosakiet par manu vīru! Lai vēl kādai būtu tāds vīrs! es suku viņš ir kārtīgs, uzmanīgs, un varu paļauties, ko viņš saka ...”

,,Bet jūs pati teicāt, ka viņš nav ...”

,,Ko viņš nav? ”

,,Nav redzējis.”

,,Viņš ir visu redzējis, ko vajaga redzēt. Un es par to lietu negribu vairāk runāt! Negribu sabojāt savu atvaļinājumu šādā jaukā saulainā laikā ...”

Runātājas lēni virzījās pa parka taciņu uz mājas pusi, kur jau parādījās citi vasarnieki, kas mīlēja ēnu vai gaisa vannas.

Saruna apsīka. Trīs dāmas klusēdamas iznāca uz saules apspīdētā ceļa, kas veda lejā uz ezeru. Te viņas šķīrās.

,,Es atvainojos, man drusku jāaiziet līdz mājai!” pirmā teica un pagriezās pa labi.

Abas pārējās klusēdamas pamāja galvu un soļoja uz ezeru.

Jā, viss ir jauks vasarā! — kā teikts kādā vecā dziesmā.

13.

Viss paiet! Tā arī teikts kādā vietā.

Brīvās atpūtas dienas bija pagājušas. Laksta satriektais kājas īkšķis bija vesels un varēja atkal uzaut kurpi. Aigai sadauzīto sānu zilums bija izbalējis un kļuvis iedzeltens. Drīz pazudīs arī šī zīme.

Pēc divi nedēļām, kad svētdienas vakarā viņi brauca atpakaļ uz Toronto, bija mazliet sērīgi, šķiroties no jaukā ezera līča, zaļā meža un parka, kur viņi bija klaiņājuši. Tie daži vasarnieki, ar kuriem iepazinās vai sarunājās, jau bija prom. Ieradās svešas sejas — jauni bāli ienācēji. Arī te viss mainījās.

Aiga gan nebija ezerā noķērusi nevienas līdakas, kā viņa cerēja atbraucot, tikai dažus dučus asaru. Tos viņa atdeva saimniecēm virtuvē. Bet par lielu pārsteigumu viņai uz ,,āķa” bija uzķēries kaut kas cits. Tas atklājās tikai mājup braucot. Viņa saņēma negaidītu piedāvājumu.

,,Aiga, vai tu mani precētu, ja es tevi bildinātu? ” Leonids Laksts piepeši nobēra teikumu, ko bija gudrojis vairākas dienas.

Aiga pārsteigta pagrieza galvu sāņus un paskatījās runātājā: — vai tas bija joks vai nopietnība?

,,Vui tas jāuzskata kā bildinājums? ” viņa atvaicāja. protams ...”

Aiga klusēja.

Spēkratu motors vienmuļi mala savu maļamo, likdams asīm griezt ies un riteņiem ritēt. Pelēkā asfalta sega kā kustīga lente likās aizslīdam pa ratu apakšu, un baltās svītras, brauktuvju atdalītājas, nepārtraukti zibēja gar acīm.

Laksts nenocietās un beidzot jautāja:

,,Tu neatbildi? ”

,,Lai uz tik svarīgu jautājumu atbildētu, ir labi jāpārdomā. Tas prasa laiku.”

,,Cik ilgi? ”

,,To es nezinu.”

,,Es gaidu atbildi.”

Bija sācis tumst. Violetas ēnas zagās no ceļmalas mežiem un krūmiem. Kad tālumā parādījās Toronto ugunis, Laksts atkal jautāja:

,,Vai tu jau izdomāji atbildi? ”

,,Cik tu esi nepacietīgs! Atbilde ir jāapsver, nevis jāizdomā. Tas var ilgt dienām, nedēļām. Bet vienu es varu tūlīt pateikt, ka tu maldies, ja domā dabūt sev zeķu lāpītāju vai pamāti saviem dvīnīšiem. Tāpat tev nebūs pusdienas, nedz vakariņas laikā uz galda, jo es arī strādāju un strādāšu uz priekšu. Bez tam ...” Aiga aprāva teikumu.

,,Kas — bez tam? ”

,,Ir taču jāpazlst ari tavējie, kas kā radi, kā saka, nāk pūrā līdz. Reizēm tie sagādā vislielākās galvas sāpes.”

,,Tu domā manus vecākus? Man citu radu nav. Tikai māsa.” ,,Savu māsu tu man diezgan labi jau stādīji priekšā. Par taviem vecākiem — vēl nezinu. Tikai redzēju tavu māti.”

,,Viņa ir labs cilvēks pēc dabas, tikai — es nezinu, kā lai saku — viņi abi ar tēvu dzīvo atsevišķā mājā tur pie ezera, kā redzēji, un man nav nekādas tuvākas darīšanas. Bet man šķiet, tu arvien klusē, kad ieminos par māti. Vai tev ir kas pretī? ”

,,Man nav nekas pretī pret labu cilvēku, kā tu saki, izņemot, ja tas kritizē citus cilvēkus, nemaz tos nepazīdams.”

Laksts sarāva uzacis un brīdi domāja. Viņam šī piezīme sauca kaut ko atmiņā. Vai tikai Aiga nebūs dzirdējusi mātes netaktisko piezīmi un pamācību virtuvē toreiz, kad viņi iegriezās vecāku mājā? Viņš piepeši sāka izlocīties savos teicienos:

,,Tas tā varbūt ir, kā tu saki. Tiešām, māte reizēm palaiž muti, bet citādi nav slikta pēc dabas. Taču dzīvot kopā ar viņu — es ari ilgi nevarētu. Viņai ir tāds savāds raksturs — kā lai saku — viņa netieši arvien izceļ sevi un iedomājas, ka visam jānotiek pēc viņas prāta. Viņa ir ļoti augstās domās par mani ...”

,,Jā, par savu auklējumu, kā lielākā daļa visas dēlu mātes! Viņas tos uzceļ uz augsta pjedestālā un tāpēc nekad neredz dēlu negatīvās īpašības. Tā ir tā saucamā aklā mīlestība. Viņām vainīgas arvien ir «lohi izraudzītas vedeklas. Tās nekad nav diezgan labas. Bet, Leon, i>m negribu, ka tu, nokritizēdams savu māti, ceri ar to iegūt manas simputijas. Tad tu maldies. Liekulību es neciešu. Un vēl ko esmu novērojusi, ka tas, kas kaut kādu iemeslu dēļ kritizē savu māti, vēlāk tas nadzīgi kritizē savu sievu svešu priekšā. Tas nav nekāds labs laulātais draugs, kas sievu tā aprunā un ģimenes iekšējās lietās vienpusīgi vainu uzveļ vājājam dzimumam.”

Laksts klusēja. Viņi iebrauca pilsētā, kur satiksmes kustības ātrums saplaka. Ari saruna saplaka.

ļekām sasniedza Aigas māju, viņa domāja, kur tuvumā atrast kādu mechaniķi, kas atmūķētu viņas mājas durvis. Istabā viņai glabājās visu atslēgu dubultkomplekts. Bija tikai jātiek iekšā pa ārdurvīm.

Beidzot viss bija nokārtots. Laksts palīdzēja ienest Aigas somas un atvadīdamies stāvēja ļoti pazemīgs, it kā nokaunējies. Likās, viņam bija kas uz sirds.

,,Klausies, Aiga! Vai tas, ko tu nupat braucot runāji, būtu uzskatāms, kā mana bildinājuma noraidījums? ”

,,Jā, tu vari to tā uzskatīt.”

*

Dzīvē gadās visādi.

Dažreiz tā dod negaidītu belzienu, no kā grūti atžilbt, vai pat neatžilbst nekad. Dažreiz tā izjauc kā mirāžu mūsu iedomātos sapņus, kuriem izgaistot, mēs stāvam kā kaili dzīves īstenības priekšā. Piepeši mūsu acis it kā atveras un redzam dzīvi citādākā gaismā nekā nesen. ŠI piepešā redzēšana notiek kaut kur mūsu iekšienē — vairāk saprašanā nekā skatīšanā.

Tamlīdzīga atmošanās notika Aigai. Tas, ko viņa pirms gada uzskatīja kā ideālu atrisinājumu un nākotnes sapni, iedomādamās par kādu ideālu partneri dzīvē, — tas viņai bija jāmaina. To viņa ari izdarīja un pieņēma, kaut nebija viegli apstiprināt sevi.

Taču Leonids Laksts to nekādi nevarēja pieņemt, nemaz nerunājot par notikušo faktu apstiprināšanu sevi. Pārbraucis svētdienas vakarā mājā, viņš sāka visu pārdomāt un tā cauru nakti līdz ritam, ļekām Aiga vēl nebija aizbraukusi uz darbu, viņš tai piezvanīja.

,,Vai tas ir tavs galīgs lēmums? Lūdzu, pārdomā! Aiga, lūdzu, neizjauc mūsu draudzību!”

,,'l'a.s ir tā, kā tu vēlējies. Tu prasīji ātru atbildi un dabūji. Otrkārt, tu draudzību uzteici, prasīdams preci. Tāda bija mana atbilde.”

„Piedodi, esmu pārsteidzies, tā rīkodamies!”

„Savā ziņā tomēr labi, ka zinām viens otra patiesās domas. Un tagad, lūdzu, — man vairs nav vaļas. Tūlīt braucu uz darbu.”

Aiga sarunu izbeidza.

Taču Laksts atrada citu veidu, kā dabūt Aigu ciet pa tālruni. Viņš zvanīja tieši pusdienas laikā, kad zināja Aigu pārtraucam darbu. Sākās regulāra „bombardēšana” pa tālruni ik dienas. Tā bija mocoša kā inkvizīcija. Aiga, kaut apnikusi, arvien bija iecietīga un pieklājīga sarunā pa tālruni. Bet beidzot viņas mērs bija pilns. Reiz viņa pateica:

,,1.eon, izbeidz šo puicisko rīcību. Es ceru, ka tava domāšana daudz maz atbilst tavai vizītkartei, ko tu visiem izdāvā ...”

ŠI atbilde likās trāpīja īstā vietā. Bridi bija klusums un tad vada otrā galā sākās nervoza šņākšana, kas pārgāja asu vārdu virknējumā:

„Tu ... tu ... ko tu iedomājies? Tu domā, ka esi nezin kas un vari mani vazāt aiz deguna! Veselu gadu esmu pazaudējis ar tevi satikdamies ...”

„Paklausies, runā taisnību! Ne es, bet tu mani aicināji un uzmeklēji, pat rakstīdams uz Filadelfiju. Es jau sen tad tevi biju aizmirsusi.”

„Tu neiedomājies, ka esi kaut kas sevišķa, kuras priekšā man būtu jāubago tava draudzība vai mīlestība ...” Laksts runāja nesavaldīgi.

„Tas ir tieši tas, ko tu dari — tu ubago! Lūdzu, netraucē vairs mani!” Aiga īsi pateica un nolika klausuli. Viņai rokas mazliet trīcēja. Labi, ka neviena nebija kabinetā. Viņa, paņēmusi lenču, izgāja ārā tuvējā parkā izklaidēties. Atsēdās uz pirmā sola netālu no vārtiem un, attinusi sviestmaizīti, taisījās ēst, kad piepeši uznāca raudas. Asaras ritēja pašas no sevis. Tā, droši vien, bija pēdējās dienās saspīlēto nervu izlādēšanās.

Aiga nodūra galvu un nemaz neredzēja, ka kāds, nākdams no vārtu puses, apstājās pie viņas sola. Atskanēja vīrieša balss:

„Don’t cry, young lady!”

Viņa nedaudz pagrieza galvu iesāņus un sāka meklēt somiņā kabatas drāniņu, bet neatrada.

Svešais aši izrāva no savas ārējās krūšu kabatas zaļu sasmaržotu nezdodziņu un pasniedza Aigai.

„Please!”

„Pateicos!”

„Lady, gan viss būs labi! Dzīvē arvien notiek visādas pārmaiņas. Galvenais ir jātic, ka tās uz labu!” runātājs pasmaidīja un, gabaliņu

»I lutu slavēdams, pacietīgi gaidīja, kamēr Aiga noslaucīja asaras uti atkul saņēmās.

Viņa !>ija nomierinājusies un, pacēlusi galvu, pirmoreiz ieskatījās svešā vira sejā. Tā likās redzēta. Viņa to bija ievērojusi jau agrāk sava stāva gaiteni, gaidīdama celtuvi. Viņa salocīja zaļo drāniņu un sniedza, gribēdama to atdot, bet virs, viegli pamādams, atraidīja.

,,Paldies,” viņa paklusi sacīja un paturēja zaļo drāniņu rokā.

,,Vai atļauts atsēsties? ” virs prasīja.

,,Lūdzu, kāpēc ne!”

Viņš atsēdās patālāk sola otrā galā un, salicis kājas krustiski, izvilka no kabatas laikrakstu.

,,Jauks laiks,” viņš sacīja.

Aiga piekrizdama pamāja galvu.

,,Es jūs laikam esmu redzējusi tur augšā gaiteni tanī ēkā,” viņa rādija pāri ielai uz celtni, kurā pati strādāja.

,,Jā, man tur labo zobus jau vairākas nedēļas. Mans vārds Bils Valtons.”

Aiga pateica savu vārdu. Viņi sāka sarunāties, un pusdienas pārtraukums pagāja nemanot.

Tā sākās jauna iepazīšanās.

Vakarā, kad Aiga pārradās mājā, viņa atrada pasta kastītē nelielu aploksni. Tanī bija 1.eonida Laksta zināmā vizītkarte, bet otrā pusē uzraksts:

,,Tikai, kad ko zaudējam, atzīstam tā vērtību! — Lūdzu nosaki laiku un vietu, lai es vēlreiz varētu ar tevi izskaidroties.”

Aiga domīgi uzlūkoja vizītkarti un tad noraidoši pašūpoja galvu:

,,Nē, nē, vairs nē ... ”

Viņa jutās ļoti vientuļa šai brīdī, jo nebija neviena, ai- ko apmainīt pat dažus vārdus. Viņa taču nevarēja zvanīt tēvam un izstāstīt savas problēmas vai prasīt padomu. Ar māti aprunāties — jā, tas būtu bijis citādāk . . . Ilma, kas šad tad arvien iedrāzās kā spirgts pavasara vējš viņas mājā vai kabinetā, vairs nerādījās. Jau vairākus mēnešus nebija redzēta, kopš aizņēmās naudu. Aigai ienāca prātā vecs sakāmvārds: Ja gribi paturēt draugu, tad neaizdodi naudu.

Dūjas kundze, viņas palīdze, ar ko strādāja kopā darbā, bija vēl maz pazīstama. Tai pašai bija savas problēmas — ģimene, bērni un radi. Aiga nevarēja tai izkratīt savu sirdi.

Pusstundu vēlāk kāds pieklauvēja pie durvīm. Aiga saņēma prāvu garenu kārbu. Tanī gulēja ducis sarkanu rožu, gariem tieviem kātiem kā dzērvju kājām. Pievienotā aploksnē atradās vizītkarte:

W. T. VValton

Kreisajā apakšējā stūrī sīkākiem burtiem bija iespiests — Techni-cal Sale un tālruņa numurs. Aiga pagrieza vizītkartes otru pusi un lasīja tur uzrakstīto: „Good luck, young lady!”

Tas bija viss. Bet ar to pietika, lai viņai tas neizietu no prāta visu vakaru. Reizēm viņa uzmeta pateicības pilnu skatu koši sarkanajiem ziediem. Tie istabas siltumā arvien vairāk atplauka it kā uzsmaidīdami viņai, un visa telpa smaržoja pēc rozēm.

14.

„Jaukajam vasaras laiciņam ir viena nejauka īpašība —tas ātri paiet,” tā Zalts sprieda sevi, braukdams pa 72. dižceļu uz Atlantijas okeānā piekrasti. Šis likās īsākais ceļš, kā no Filadelfijas nokļūt jūrmalā — Bīč Heiven, kur visvienkāršāk varēja izmantot sauli, pludmali un jūru.

Pats brauciens bija drusku garlaicīgs pa vientuļo mežaino ceļu, bet savā ziņā ērts, jo satiksmes kustība nebija pārslogota, kā pa citiem ceļiem, kas veda uz Atlantik Siti vai Ošen Siti. Iepriekšējās vasarās, braukdami kopā ar Aigu, viņi bija apmeklējuši visas šis pludmales. Galu galā Zaltam vislabāk patika šī vienkāršā Jūrmalas osta. Aiga, droši vien, priekšroku būtu devusi Atlantik Siti pludmalei ar kādu luksus restorānu.

Līdzko uzbrauca uz šaurās ap 20 jūdžu garās salas, kas kā aizmirsta zemes josla gulēja okeānā malā, Zalts pagrieza stūri pa labi. Bija tikai vien ceļš, reizē iela, kas veda līdz salas dienvidu galam. Tur bija visērtāk novietot spēkratus un pludmalē mazāk ļaužu.

Priekšpusdienā, kad Zalts ieradās, varēja pēc patikas izmeklēt savrup vietu, kur tīrākas smiltis. Pēc pāris stundām jau bija tik biezi apdzīvots, ka, izsviežot rokas sāņus, varēja sadurties ar otru tādu pašu sauļotāju.

Augusta sākumā saule joprojām dedzīgi raidīja savu staru svelmi uz puskailajiem ķermeņiem. Šur tur debess pamalē parādījās daži mākoņu pauguri. Viens no tiem likās aizdomīgi tumšs. Tas varēja sagādāt pārsteigumu.

Nebija nekāda liela vēja, bet okeāns strādāja vareni krākdams. Plīstošie viļņi sēkļos pacēlās mājas augstumā un tad slaidā lokā nogāzās, uzdzīdami ūdeni augstu pludmalē. Sllddēļa sporta cienītājiem bija ko nenoņemties.

Zalts gulēja smiltīs un domāja.

Viņš atcerējās: Aigas brīvdienas bija jau beigušās, jo viņš kaut kad jūlija pirmā pusē saņēma viņas sūtīto skatkarti ar Maskoka ezera gleznaino ainavu. Uz pastkartes viņa daudz neko nevarēja pateikt, bet tas arī bija viss.

Tui'ii no tā viņš varēja ko secināt: parasti, ja vēstules parādījās roti vm tās bija īsas, tad bija kādas rūpes vai nepatikšanas. Kad tās biju pāri, parādījās garākas vēstules. Dažreiz tikai piezvanīja pa tAlnini, kas aizstāja apsolīto, bet neuzrakstīto vēstuli.

Zalts piecēlās, iebrida ūdeni, saslapinājās, atvēsinājās, bet dziļāk negāja. Kad viņš atkal atgriezās iepriekšējā vietā, kur palika viņa |N>l(lpalags, tur cieši tuvumā bija apmeties kāds vecāks virs ar biezām raga acenēm.

Zalts mazliet pavilka savu palagu sāņus un atsēdās.

,,Piedodiet,” svešais uzrunāja. ,,Es nezināju, ka šī vieta aizņemta.”

,,Pietiks visiem!” Zalts pasmaidīja.

,,Pateicos! Mans vārds Džons Smits.”

,,Mans — Zalts.”

Smits, acīm redzot, bija runātāja tips un, spriežot pēc baltās galvas un sejas vaibstiem, jau sen vajadzēja būt pensionāram.

,,Redziet, Mr . . . ? ”

,,Zalts.”

,,Mr. Zalt, man ir līdz šacha spēle. Vai jūs spēlējat? ”

,,Jā, dažreiz.”

,,Vai es drīkstu jūs uzaicināt uz vienu partiju? ”

,,Kāpēc ne.”

,,Okei! Man ir tāda noruna ar sievu: kamēr viņa šeit salā apmeklē kino, es varu krastmalā sauļoties un spēlēt šachu. Tas ir apmēram divi stundas. Pēc tam man jābūt atpakaļ pie kino un jāsagaida viņa.”

,,Kāpēc tad jūsu kundze nenāk sauļoties? ”

,,Viņa nevar panest ...”

Smits runādams bija uzstādījis šacha dēli un izbēris virs tā baltās un melnās figūras.

,,Man nekādu īpašu spēles noteikumu nav. Un jums? ” Smits noprasīja.

,,ArI nē.”

,,Izvēlieties, kuru roku!”

,,Labo.”

,,()kei! Jums baltie.”

Kad Zalts izdarīja pirmo gājienu ar karalienes bandinieku, Smits nenocietās nepiezlmējis:

,,A-ā, angļu atklāsme.”

Zalts likās nedzirdam piezīmi, bet drīz vien saprata, ka tā bija Smita īpatnība komentēt katru vilcienu. Tas nu gluži nebija pēc spēles noteikumiem, kā viņi iepriekš vienojās, bet viņš negribēja neko teikt, jo šis jau nebija nekāds šacha turnīrs, kur izšķirtos nācijas gods vai slava.

Izteiktās piezīmes ari nebija nekāda gudrība vai citādi vērtīgas, tikai traucēja otru partneri. Varbūt tas bija ar nolūku, lai pretinieks nevarētu koncentrēties. Bet Zalts laida garām šādus un līdzīgus saucienus:

,,Aha-a! . . . Ja-ja-ā! ... I see! . . . Wait a minute! . . . Hm! ... 0! . . . Yankee go home! . . . Funny! . . . No! no! . . . What can I do now? . . . Yes! ...”

Tā tas turpinājās visu spēles laiku, līdz Zalts pateica:

„Sachs!”

„0, gosh!”

„Sachs!” Zalts teica otrreiz.

„Wow!”

„Mats!”

„Okei! You win!” Smits apstiprināja, ka paspēlējis, bet viņš tāpēc nebija ne saīdzis vai citādi aizkārts, kā viens otrs, kam jākapitulē uz šacha dēļa. Viņš pagriezās pret Zaltu un smaidīja, rādīdams savus mākslīgos zobus un samiegdams acis, jo saule spīdēja tieši sejā.

,,Mr. Smit, no kurienes jūs esat? ” Zalts vaicāja.

„No Filas. Un jūs? ”

„Ari.”

„Es visu mūžu turpat vien dzīvoju — jau 77. vasara. Turpat centrā kaimiņos pazīstamai ielai, kur dzīvo, pareizāk sakot, dzīvoja vispopulārākā amerikāņu lēdija, kuras mājā vēl tagad katru gadu ierodas ap 300,000 apmeklētāju. Jūs zināt, kas tā tāda? ” Džons Smits sataisīja viltīgu smīniņu un raudzījās pāri acenēm.

„Es domāju, ka tā ir — Betsija Rosa.”

„Pareizi. Kurš amerikānis gan nezinās šo Filadelfijas slaveno šuvēju, kas iegājusi Amerikas vēsturē! 1776. gadā viņa darināja pirmo Amerikas karogu ar 13 svītrām un 13 zvaigznēm, — un tāds šis nacionālais simbols vēl šodien karājas pie viņas mājas trešā stāvā pie jumta loga. Vismaz reiz gadā es aizsoļoju pa šo Ārč ielu. Es eju agrāk no rīta, kamēr mazāk apmeklētāju, un, iegājis Betsijas mājā, noņemu cepuri un saku — Good morning, Mrs. Ross! — Bet viņa, aizņemta darbā pie karoga puskrēslainā istabā mazliet noliektu galvu, neliekas traucēt sevi. Es ari neko vairāk nesaku un, bridi noskatījies viņas nopietnajā vaska sejā, man liekas, ka redzu tieši tādu Mrs. Rosu, kā to dzīvu bija skatījis mans vectēvs. Tas toreiz bijis tikai mazs zēns, kad 1836. gadā viņa mirusi un apglabāta kvēkeru kapos pie Piektās ielas dienvidos. No turienes viņas trūdi *en pārvesti uz citu kapsētu, bet manās acīs Mrs. Betsija Rosa loprojAin darina karogus mūsu nācijai.”

,,Mr. Smit, jūs ļoti labi zināt par šo lēdiju!”

jā! Kā gan nezinās par saviem kaimiņiem un vēl kādiem! Mrs. Rosa dzimusi Griskom, viņas tēvs toreiz Filā bija pazīstams būvmeistars, bet māte Rebeka, dzimusi Džeimsa, bija māsaĀbelam I īžeimsam no pazīstamās firmas — Džeimss un Drinkers. Betsijas vīrs Džons Ross, tāpat kā es — Džons, bija episkopaļu mācītāja dēls. Bet vīra tēvocis Džordžs Ross bija Kontinentālā kongresa delegāts. Viņš kopā ar ģenerāli, vēlāko prezidentu Džordžu Vošing-tonu un Robertu Morisu, kas pārzināja finances, — bija tie, kas izveidoja, tā sakot, karoga komiteju un ieradās mājā, Ārč ielā 239, pie Elizabetes Rosās apspriesties, kādu taisīt pirmo karogu. Tā bija vienkārša, bet skaista ideja — 13 valstis, ko attēloja trīspadsmit svītras, pamīšus mainoties sarkanai ar balto, bija pamats savienībai, kurā iegāja 13 zvaigznes, baltas uz zila fona, — reprezentēdamas jaunu konstellāciju. Tās bija Savienotās Valstis, kuru zvaigžņu skaits šodien sasniedzis piecdesmit.”

,,Vai tad viņa izgatavoja tikai vienu karogu? ”

,,0, nē, viņa toreiz pagatavoja 13 oficiālos karogus, katrai valstij savu. Vēlāk viņa darināja simtiem karogu valsts iestādēm un kara flotei. Viņa bija ļoti cienīta kundze un kopā ar savām četrām meitām un vēlāk mazmeitām turpināja karogu darināšanu līdz pat 1827. gadam. Tad redze kļuva vāja, un viņa pārtrauca šūšanas darbu. Betsijas vīrs Džons gan nepieredzēja Neatkarības pasludināšanu, jo 1776. gada janvārī viņš, sargādams militārās noliktavas ostmalā, tika negadījumā ievainots un mira. Viņu četras meitas arī izauga par labām, iecienītām pilsonēm, bet par viņu pēcnācējiem gan es vairs nezinu.”

,,Mr. Smit, jūs zināt ļoti daudz. Jūs esat tikpat kā apkārtstaigā-tāja vēsture, kas parāda dzīvo sakarību starp pagātni un tagadni.” ,,0, es jums vēl kaut ko prasīšu: kāpēc zvaigznes, iešūtas karogā, ir piec- un nevis sešstūrainas, kā sākumā domāts? ” Smita skats pāri acenēm atkal dzirkstīja vien.

,,To nu es nevaru pateikt, bet katrai zvaigznei, 5 vai 6 stūrainai, ir sava simboliska nozīme.”

,,Redziet, Mrs. Betsija Rosa šo lietu izkārtoja tīri praktiski. Viņa pateica karoga komitejai, ka vieglāk esot izgriezt ar šķērēm piecstūrainu nekā sešstūrainu zvaigzni. Tas bija pamatots iemesls. Un komiteja piekrita.”

„Tagad es jums pateikšu, ko nozīmē šīs dažādās zvaigznes jeb krusti,” Zalts sacīja. ,.Sešstūrainā ir Dāvida zvaigzne — divi trīsstūri salikti krustiski: viens no tiem, ar stabilu pamatu un sānlīnijām, kas tiecas uz augšu, uz debesīm, attēlo pozitīvo, labo; otrs, nestabils ar virsotni uz leju — negatīvo vai ļauno, kāda būtībā ir šī dzīve gan laba, gan ļauna savā ikdienas plūdumā. — Piecstūrainā zvaigzne jeb savā pamatā krusts ir ļoti vecs simbols, kura pirmsākumi meklējami priekš vairāk desmit tūkstoš gadiem. Tās ļoti vecās kultūras sen pazudušas. Vēlāk šis simbols redzams pie seniem ēģiptiešiem, hindusiem, maijiešiem un citām senām tautām. Piemēram, piecstūrainā mēness puķe, kas iestrādāta ģeometriskā pentagonā, attēlo kaut ko dievišķu. Šos puķu simbolus atrod arī grieķu un romiešu mītos. Piecstūraino zvaigzni, ko pazīst kā lietuvēnu krustu, lietoja pret ļauniem gariem vēl mūsu dienās. Kad es biju mazs zēns, atceros, mans vectēvs Latvijā uzvilka tādu krustu uz rijas vai mājas durvīm, lai ļaunie gari netiekot iekšā. īstā un dziļākā nozīme šādai piecstūrainai zvaigznei, manuprāt, slēpjas citā ziņā, proti, tā attēlo cilvēku, izplēstām rokām un kājām — krustā sistu cilvēku. Tāds simbols ir kristiešiem un tikai Viens — krustā sistais Jēzus Kristus, pasaules Glābējs un Pestītājs. Tā, piecstūrainā zvaigzne savos pamatos ir svēts simbols. Man šķiet, tā nebūs tikai nejaušība, ka Betsija Rosa, kaut arī neapzinīgi, izvēlējusies šādas zvaigznes uzšūt Savienoto Valstu karogam.”

,,Tas ir ļoti interesanti, Mr. Zalt, ko jūs pastāstījāt. Man par simboliem nav lielas jēgas. Neesmu arī nekad par to tuvāk painteresējies. Bet ...” Džons Smits ieskatījās rokas pulkstenī, ,,vel ir trīsceturtdaļas stundas laika. Kā būtu, ja jūs man dotu iespējas revanšēties vēl ar vienu šacha partiju? ”

,,Nav nekas pretim.”

,,Okei!”

Šoreiz Smitam pienācās baltās figūras, un viņš ar aizrautību sāka tās bīdīt. Pēc četrdesmit minūtēm Zalts atkal pateica:

,,Šachs! . . . Mats!”

,,Okei! You win again!”

Džons Smits smaidīja tāpat kā iepriekš, kad pazaudēja. Bet viņiem vairs neiznāca nekādas sarunas, jo piepeši sauli aizsedza tumši mākoņi un nokrita dažas retas lietus lāses kā pirmais brīdinājums.

„Tūlīt būs negaiss!” Zalts sacīja. „Steigsimies prom!"

Džons Smits lielā steigā sabēra šacha figūras kastītē un, pasitis šacha galdiņu padusē, soļoja pakaļ Zaltam.

„Redziet, Mr. Zalt,” Smits, blakām ejot, sacīja, ,,es, tā sakot, godīgi pazaudēju abas partijas. Bet es nekādā ziņā nevaru to teikt savai sievai. Viņa man katrā ziņā prasīs — vai es spēlēju un kas vinnēja. Redziet, es arī melot negribu. Bet ar jūsu piekrišanu, ja es teiktu, ka mūsu spēle nobeidzās 1:1, tad sieva būtu gandarīta, un es itt kul nākamfi reizē, kad brauksim uz Bīč Heiven, varētu iet pludmale sauļoties un spēlēt šachu. Vai jums nav nekas pretī? ”

,,Absolūti nekas. Manis pēc jūs varat teikt savai kundzei, ka sakAvAt mani 2:0.”

,,Nē, to gan nē. Viņa tam neticēs. Tik stiprs es nekad neesmu bijis šachfl, vai ari neesmu saticis tik vāju pretinieku, ka es viņam būtu varējis iedot divi matus. Ļoti pateicos par jauki pavadīto laiku! Pirms uznāk lietus, es gribu sasniegt spēkratus pie nākamā nama. Uz redzi, mister Zalt!”

,,Uz redzi, mister Smit!” Zalts pamāja un pielika ašāku soli, jo sāka pilēt lielām rupjām lāsēm. Tūlīt nošķīda zibens, un sekoja smags pērkona grāviens. Debess slūžas atvērās. Zalts skriešus ieskrēja pirmā restorānā, uz kura sienas rēgojās liels uzraksts — SEA FOOD. Tas bija pārpildīts.

Kamēr viņš sagaidīja pasūtinātās zivis un tās apēda, lietus gāze bija pāri. Dažos acumirkļos pārpildītais restorāns bija tukšs. Ļaudis steidzās atpakaļ uz pludmali. Kaut kur aiz mākoņu grēdām atkal parādījās saule.

Zalts labāk uzmeklēja savus spēkratus, lai dotos mājup. Ratiem, kas bija atstāti ielas malā, tomēr vairs nevarēja piekļūt sausām kājām: ielas notekūdeņu uztvērēja ieteka bija aizsērējusi, un zemajā vietā izveidojies paplašs dīķītis. Kāds zobgalis bija iespraudis ielas malā mietiņu ar uzrakstu — NO FISHING! Garāmgājējiem ko pasmaidīt. Bet kad Zaltam bija jānoauj kurpes un zeķes, lai aizbristu līdz savam auto, viņš gan nesmaidīja.

Braucot atpakaļ pa taisno un mežaino ceļa gabalu, kur nemanīja neviena pretimbraucēja, Zaltam likās tik vientuļi, it kā ceļotu pa Kauču silu, braucot pa Vidzemes šoseju uz Rīgu. Tur vientuļam ceļiniekam kādreiz draudēja briesmas, īpaši brīvās Latvijas sākuma gados, kad pēc Firmā pasaules kara mežos mitinājās veselas laupītāju bandas. Šeit uz 72. dižceļa nekas nedraudēja, izņemot paša domas, kas uzmācās kā nelūgti viesi un radīja visādas pārdomas. Vientuļam auto vadītājam tas tomēr bija bīstami — varēja aizsap-ņoties vai viegli iesnausties uz vienu sekundi.

Zaltam gribot negribot uzmācās pārdomas par savu meitu, kas bija Kanadā. Likās, tur kaut kas nebija īsti kārtībā: ne Aigai, ne ari pašai Kanadai. Viņa tik reti tagad rakstīja, tā nebija laba zīme. Un par otru — par Kanadu avīzēs atkal rakstīja tik daudz, ka tur arī kaut kas nebija kārtībā. Tagadējā valdība stūrēja valsts kuģi pārāk kreisfl kursā . . . Zalts nolēma sevi, ka šovakar pat viņš katrā ziņā piezvanīs Aigai.

Fēc pulksten astoņiem, kad jau metās krēsla, Zalts uzgrieza vajadzīgos skaitļus un tiešais savienojums izgāja momentā cauri.

Otrā galā atskanēja tālruņa zvans — trīs, četri, pieci zvanījumi. Zalts jau taisījās nolikt klausuli, kad pēc sestā zvana atsaucās Aigas balss.

,,Es nupat kā ienācu priekšnamā, kad izdzirdu tālruni zvanām. Vai tu jau ilgi gaidi? ”

,,Nē, nupat kā uzgriezu. Vai tu biji kaut kur izgājusi? ”

,,Mēs bijām vakariņas paēst. Izbraucām ārpusē ...”

,,Tu teici — mēs. Kas tie tādi ir? ”

Aiga mazliet sastomījās: ,,Mēs ... es ar Bilu.”

,,Bilu? ”

,,Jā. Tu laikam nezini. Neesmu tev vēl pateikusi, ka pirms dažām nedēļām iepazinos ar kādu kanādieti, Iriešu izcelsmes ...”

,,Jā, jā, uzmanies, when Irish eyes are smiling!” tēvs jokodamies pasmējās, un ari Aiga iesmējās. — Viņš pastāstīja par savu šāsdienas sauļošanos okeānā pludmalē un prasīja, kā esot Kanadā.

,,Šodien pie mums bija saulains, bet pavēss, jo ziemeļu vējš. Par sauļošanos nebija ko domāt. Vispār tu nevari šejienes klimatu salīdzināt ar turienes. Ir liela starpība temperatūras ziņā — Filadelfijā un Toronto; īpaši rudeni un ziemā. Dažreiz augustā te vairs nevar sauļoties.”

Drīz saruna izbeidzās. Aiga nolika klausuli un bridi sēdēja aparāta tuvumā domādama. Viņa visu nebija pastāstījusi tēvam, ko zināja par Bilu. Šodien, vakariņas ēdot, viņa šo to bija izvilinājusi no jaunā paziņas. Viņa zināja, ka Bils — šķirtenis, jau otrs tāds pats bēdu brālis kā Leonids Laksts, kas visu vainu uzkrāva šķirtai sievai. To pašu darīja Bils, — cik viņa bijušā sieva bijusi slikta, neuzticīga, nemākulīga. Brīnums, kā viņš tādu bija apprecējis!

Bet Aiga neko nebija teikusi, tikai sēdējusi un klausījusies, kamēr Bils ēdis, tā sakot, kā zirgs, un runājis vienā laidā. Tāds viņa paradums — jo vairāk ēda, jo vairāk runāja. Bez tam viņa zināja, ka Bila meita pavasarī beigusi skolu un tagad gatavojās pieteikties Makmastera universitātē Hamiltonā, kur dzīvoja šķirtā sieva.

,, . . . un tā ir mana lielākā bēda tagad, jo nezinu, kā viņai izdosies,” Bils atzinies un rādījis nopietnu seju.

,,Es saprotu, ko tu domā,” Aiga piebildusi, bet pēc brīža Bils sacījis:

,,Tu esi pirmā sieviete, kas mani saprot. Patiesi, es pirmoreiz tādu sastopu savā dzīvē. Tu pacietīgi sēdi un uzklausi mani. Mana sieva ...”

,,Bijušā, tu domā? ”

,,Jā, atvaino, bijušā sieva to nekad nedarīja. Viņa tikai jautāja un tincināja mani. Es biju noguris, kad pārnācu mājā, un viņa mani nogurdināju vēl vairāk. Viņa nekad neticēja, ko es stāstīju. Viņai arvien radās aizdomas ...”

„Varbūt, ka bija savs pamats? ”

,,Nu, nesāc ar! tu kļūt aizdomīga! Nē, cik es saprotu, — un es cilvēkus pazīstu labi, ne velti esmu aģents — tad tu esi gaišs izņēmums. Tu esi pirmā tāda, ko sastopu. Kaut ko līdzīgu pazīstu Viktorijā Vankuveras salā — vienu žēlsirdīgo māsu, kura mani kopa toreiz, kad biju tur ievietots slimnīcā. Ceļā saslimu. Katrreiz, kad esmu Vankuverā, es viņu apciemoju. Viņa būtu ar mieru tūlīt mani precēt, bet es atturos. Zini, tikai māsa ...”

,,Kas māsai vainas? Žēlsirdīgās māsas profesija ir labi kvalificēts arods, un dažas ir tikpat kā ārsta labā roka.”

,,Jā, dažas, bet ne visas ...”

,,Tas tikai vēl trūka, ka visas būtu vienādas!”

,,Tu man patici ar saviem uzskatiem. Tu esi savādāka nekā citas. Tev ir trāpīgas piezīmes. Un galvenais, es redzu, ka tu mani saproti, tas man imponē ...” Bils glaimojis, un nevarētu teikt, ka Aigai tas nepatiktu.

Vispār viņa glaimus necieta, tāpat kā viņas tēvs. Dažreiz, ja kāds viņa paziņa pārcentās glaimošanā, tēvam šī pazīšanās bija pagalam. Viņš pamazām atsala. Kaut kas līdzīgs atlēcis arī Aigas dabā, bet šoreiz, kā par brīnumu, šī pļāpīgā aģenta valoda, kas bija paradusi gludi kā ieeļļota slīdēt pa prātam klientiem, — Aigai neizlikusies pretīga. Vai viņa būtu iemīlējusies? Saka, ka mīlestība esot akla.

Viņa vispār vairāk bija klausījusies un klusējusi. Bet kad beidzot bija notiesāts saldais un kafija izdzerta, Aiga pieceldamās teikusi:

,,Bil, tu pirmīt teici, ka esot šķirtenis.”

,,Jā. Vai tu šaubies? ”

,,Nē, bet vai atļauts jautāt: vai laulība ir jau oficiāli šķirta, jeb — vai jūs tikai dzīvojat šķirti? ”

,,Sure, my young lady! Man ir melns uz balta, ka laulība oficiāli šķirta. Ar visiem zīmogiem apstiprināts un parakstīts kā nākas. Vai tu gribi redzēt? ”

„Labprāt, man nekas nav pretim.”

„Tātad, ja es tev saku, tu netici! Tu gribi drošu pierādījumu? ” „Taisni tāpēc, ka es ticu, es gribētu redzēt, lai nepieviltos, kā pagājušā gadā man kāds apgalvoja ...”

„Ak, tas Leons, tas gļēvais lauva, kas sabojāja visu vīriešu cunfti ar savu uzvešanos ...”

Aiga šai brīdī bija nožēlojusi, ka vispār Bilam ko minējusi par lieonidu Lakstu, kas viņu arvien vēl vajāja pa tālruni.

MBet es tevi saprotu,” Bils teicis it kā vairāk pie sevis. „Par to tu, jaunā lēdija, nebēdā, nākamā reizē paņemšu līdz un tev parādīšu

Unllbus šķiršanas apliecību. Tā, kā es te stāvu!” Viņš pacēlis labo inlui kā zvērēdams.

l'Ads bija Aigas piedzīvojums, ēdot vakariņas kādā klubā, pirms

pli /vanīja tēvs.

15.

Pēc dažām dienām, kad Aiga atkal sastapa Bilu parkā pie zināmā ola, kur viņa to pirmoreiz ieraudzīja, — Bilam šī bija pēdējā vizīte pie viņa zobārsta. Līdz ar to viņiem arī izbeidzās iespēja turpmāk pusdienas laikā parkā sastapties un parunāties.

,.Vai tu atnesi savu laulības šķiršanas apliecību, kā solīji? ” Aiga lišām jautāja.

Bils pieķēra ar roku iekšējai krūšu kabatai un iesaucās:

,,Sorry! Aizmirsu!”

Aiga klusēdama pasmaidīja. Bils to, droši vien, pamanīja un tūlīt

piebilda:

,,Ja man atļauts, rītvakar es aizvedīšu to uz tavu māju! Man tur i/.nāk garāmbraukšana.”

,,Lūdzu.”

Kā teikts, otrās dienas vakarā Bils ieradās. Viņš bija bijis sava darba lietās uz Pēterboro vairāku stundu izbraucienā un atpakaļceļā pieturēja pie Aigas. Viņš likās ļoti nopietns, aizņemts, un tā kā te bija pirmoreiz, tad gribēja apskatīt visu māju un dārzu. Viņš visu novērtēja ar lietpratēja skatu.

,,Cik es saprotu, tad tu esi speciālists ķīmijas preparātos un līdzīgās lietās. Par mājām un būvēm tev taču nav nekādu piedzīvojumu!” Aiga runāja.

,,Tas tiesa. Bet es esmu tik daudz māju savā laikā redzējis un apmeklējis, ka pašam radies zināms spriedums.”

Bils apmierināts staigāja no vienas istabas otrā un uzslavēja gaumīgo iekārtojumu un beidzot nogāja pagrabā. Līdzko, kāpdams lejā un pieturēdamies, nejauši pieķērās durvju stenderei, viņš apstājās. Viņš izvilka savu prāvo kabatas nazi, atvāza asmeni un, ne vārda neteikdams, to iegrūda stenderē.

,,Bil, ko tu dari? ” Aiga pārsteigta iesaucās.

,,Tu redzi!” Bils parādīja līdz pusspalam kokā iedzīto asmeni.

,, Beigts!”

,,Kas tas ir? ”

,,Ķirmju saēsts!”

,,Tu taču neteiksi, ka visa māja . . . ? ”

,.Baidos, ka jā.”

Aiga stāvēja bāla kā iztrūcināta. Viņa aptaustīja stenderi, — tā bija glīti nokrāsota, bet pataustot varēja manīt, ka trūka vajadzīgās pretestības — pirkstu nagi mazliet iespiedās kokā. Tā, lūk, arī Bils ncjuuši atklāja bēdīgo faktu.

,,lJn ko tagad te var līdzēt? ” Aiga jautāja.

,,Ne visai daudz.’'

,,Kas tas būtu? ”

,, Pārdot.”

,,Es tikai pirms nepilna gada šo māju nopirku uz ļoti izdevīgiem noteikumiem.”

,,Taisni tāpēc. Tagad nākošā gada laikā taisies no tās vaļā uz tev pašai neizdevīgiem noteikumiem.”

„Neticami . . . Bet kad šo māju pirku, man radās aizdomas, ka kaut kas nav tā kā vajadzīgs. Domāju, ka tuvās stāvās nogāzes dēļ. Bet mans tēvs tūlīt teica, ka tās dēļ neesot ko baidīties, ja kas esot, tad būšot kas cits ... Še tev nu ir, izdevīgais pirkums!” Aiga nosūkstljās, un viņi abi uzkāpa atpakaļ augšā.

Dzīvojamā istabā Bils atlaidās ērtajā atzveltnes krēslā un, sakrustojis kājas, sacīja:

,,Es nedomāju, ka tu esi vienīgā cietušā šajā rajonā. Gan jau kaimiņos arī būs tādas mājas, kuru īpašnieki paši varbūt nemaz to nezina. Man tas nav nekas jauns, jo kāds labs draugs, māju aģents, pirms dažiem gadiem man pačukstēja, ka pilsētas austrumu daļā šī kaite esot nodarījusi daudz posta. Tāpēc pērkot jāuzmanās.”

,,Man nebija ne jausmas.”

,,Tu neesi vienīgā, kas to nezina.”

Aiga piedāvāja ciemiņam kaut ko atspirdzinošu dzert.

,,Tu zini, alkohola manā mājā nav.”

,,Zinu, tu kādreiz teici. Lūdzu, to pašu džindžeru ...”

,,Ar ledu? ”

,,Jā, lūdzu.”

Viņi sarunājās šurp un turp par visādiem jautājumiem, un kad bija laiks atvadīties, Bils aši izvilka no kabatas mazu kārbiņu, iesvieda mutē pāris tablešu un uzdzēra virsū malku ūdens. Tas viss notika tik zibenīgi ātri, ka Aiga nedabūja ne atjēgties. Šo izdarību viņa bija ievērojusi jau kādreiz agrāk, kopīgi ēdot vakariņas restorānā.

Par īsto iemeslu, kāpēc viņš bija ieradies, Bils nebilda ne vārda. Vai viņš bija piemirsis? Pie ārdurvīm atvadoties Aiga tomēr atgādināja:

,,Bil, vai tu kaut ko negribēji man parādīt? ”

,,Es? ” viņš mirkli sastomījās un likās izbrīnījies, atgādinot aktieri uz skatuves. Tad, pieķēris roku pie krūšu kabatas, norūca:

.Sorry. Esmu atkal aizmirsis.”

, .Nekas, nākamā reizē ...” Aiga piebilda.

Ibla seja pietvīka kā sarkanā biete.

I .īdzīgas sarunas atkārtojās vēl vairākas reizes, kamēr augusta beigās, kad viņi sastapās uz ielas, Bils atzinās:

..Sorry. Es izmeklējos, bet nekur mājā nevarēju atrast laulības kušanas apliecību. Vai nu esmu noglabājis bankā seifā, vai arī nldevis atpakaļ savam advokātam. Kad noskaidrošu, tev pateikšu.”

Aiga tikai pasmaidīja. Viņa laikam noticēja viņam, jo neiebilda

neviena vārda.

,,Un ko tavs Ijeons dara?” Bils drusku zobgalīgi jautāja. ,,Vai vēl tevi traucē pa tālruni? ”

Aiga cieta klusu.

,/1'as nozīmē, ka viņš vēl tevi neliek mierā," Bils turpināja: ,,Tu pasaki man viņa adresi. Es to lietu nokārtošu.”

,,Tu neko nenokārtosi!” Aiga iesaucās, atcerēdamās, ka Bils bija plecīgāks augumā un ap 40 mārciņu smagāks nekā Leonids Laksts. Ja viņi sastaptos, tad gala-iznākums jau iepriekš būtu zināms. ,,Bil, lu dzirdēji? ” Aiga cieši noprasīja.

,,Labi! Tad es piezvanīšu ...”

,,Tev nav arī jāzvana.”

,,Okei! Šovakar man arī nav vaļas, jo lidošu uz Viktoriju, kur palikšu dažas dienas. Pēc tam tālāk uz Kaliforniju. Pēc kādas nedēļas vai vēlāk būšu atpakaļ. Ko tu, Aiga, domā darīt rītā?

,,Es apmeklēšu Katrīnes Kūlmanes dievkalpojumu. Viņa būs O’Kīfa Centrā deviņos no rīta un trijos pēcpusdienā."

,,Okei!” Bils piepeši pieliecās un noskūpstīja Aigu uz pieres.

,,Tu nekompromitē mani publiskā vietā!" Aiga aizvainota sacīja.

,,Kas tur sevišķs? Es tikai tēvišķīgi atvadījos,” Bils nomurmināja.

,,Tu neesi mans tēvs!”

Bils, ne vārda neteikdams, pagrieza muguru un kā sadedzis steidzīgi aizsoļoja pa ielu.

*

Rīta pusē, kad ārā vēl bija tumšs, skaļi tālruņa zvani modināja Aigu. Viņa bija samiegojusies un nevarēja lēti aptvert, kas notiek. Beidzot viņa sataustīja klausuli un pacēla pie auss.

,,Hallo, dārling! Te runā Bils."

,,Bils? "

,,Jā, vai es tevi iztraucēju? Es nupat nolaidos Vankuverā. Te

pulkstenis rūda vienu naktī. Es domāju, ka tu varbūt vēl esi

nugšā!”

,.Kas par iedomu! Mans pulkstenis rāda četri no rīta.”

,,Sorry! Citādi viss ir kārtībā, Tu vari tagad mierīgi gulēt.”

...Jā, ja tikai tu mani netraucētu,” Aiga bija neapmierināta.

„Un tas greizsirdīgais Otello, tas arī vairs tevi netraucēs. Par to esi droša. Es to jau nokārtoju ...”

,,Kas? Ko tu teici? ”

,,'l’as IA*ons vairs tevi netraucēs. Par to esi droša.”

,,Tu viņam zvanīji? ”

,,.Jā, tas ir nokārtots. Tu vari gulēt mierīgi. Good by, dārling!” ,,Bil, paklausies! ...” Aiga sauca, bet tālrunis jau dūca monotono atvienojuma dziesmu.

Kas un kā bija runāts abu sāncenšu starpā, Aiga nekad to nedabūja zināt. Bet Laksts tiešām viņu nekad vairs netraucēja pa tālruni.

16.

Augusta pēdējā svētdienā pie O’Kīfa Centra bija sapulcējies tāds ļaužu pulks, ka daudzi garāmgājēji netika gudri, kas tur notika. Stāvētāji centās pēc iespējas tikt ēnā, jo saule tik dedzīgi spieda, ka pieres drīz norasoja.

Kad Aiga ieradās pusdienas laikā, apmēram trīs stundas agrāk, visapkārt ēkai atradās ap 6000 cilvēku. Pirmais seanss vēl nebija beidzies, bet daudzi gaidītāji, kas nebija tikuši iekšā, stāvēja kopš sešiem rītā. Tie visi gribēja iekļūt zālē, lai piedalītos Katrīnes Kūlmanes dievkalpojumā, kuros arvien notika brīnumdziedināšanas.

Aiga bija nodzīvojusi astoņus gadus Filadelfijā, kas nebija pārāk tālu no Pitsburgas, Pensilvēnijā, kur atradās Kūlmanes rezidence un bieži notika dievkalpojumi, bet nekad viņai nebija nācis prātā ceļot turp. Tagad viņa te, Toronto, stāvēja rindā un svīda.

Gaidītāji bija ļoti pacietīgi, tie atgādināja svētceļniekus kaut kur austrumu zemēs, Palestīnā vai citur, kur pulcējās ticīgie. Pūlī redzēja daudz slimo, kropļu, un daudzi pacietīgi sēdēja sakņupuši bīdāmos ratiņos. Droši vien, katram bija sava kaite vai slimība, no kā cerēja tikt vaļā. Katrs gribēja būt vesels, dzīves priecīgs, lai dzīves nasta to pārāk smagi nespiestu. Bet . . . arvien palika savs — I>et.

Protams, gaidītāju vidū bija arī daudz ziņkārīgo. Arī Aigai nekas nekaitēja, bet viņa bija tik daudz reižu dzirdējusi par Katrīni Kūlmani, ka beidzot griliēja pati savām acīm redzēt, kas un kā tur v īss notiek. Viņa nebija skeptiķe, kā viens otrs, kas pūlī šur tur

nI klāti smējās.

Pēc stundas pacietīgas stāvēšanas saulē, Aiga bija izdibinājusi, kā tikt ēnā un drusku tuvāk ieejai. Kad kārtības sarga nebija tuvumā, viņa vienkārši pārgāja pāri platajai ejai, kas bija domāta satiksmei, un nostājās otrā pusē ēnā, ko meta nojume. Pēc dažām minūtēm viņa pavirzījās gar malu lēnām uz priekšu, un viņai likās, ka tagad bija cerības iekļūt zālē. Viņa vairs nebija pašā beidzamā galā.

Kaut kur pūlī kāda grupa jauniešu sāka dziedāt garīgu dziesmu.

I )rlz pievienojās cita grupa otrā stūrī, un gaisā spēcīgi viļņojās tūkstoš balsu pacelta dziesma.

Tas it kā atspridzināja, deva spēku un pacietību gaidītājiem.

Kad pēc apmēram trīs stundu stāvēšanas Aiga iekļuva zālē, tā jau gandrīz bija pilna. Tikai beigās dažas rindas vēl bija neaizņemtas. Kādi 4000 bija iekļuvuši telpā.

Uz spoži apgaismotās skatuves atradās koris, ap 300 dziedātāju, solists Džimijs Makdonalds un piānists Dīno. Priekšā iesāņus pa labi stāvēja pati Katrīne Kūlmane, slaida auguma sieviete, baltā tērpā kā iesvētāmā meita. Viņa smaidīja. Likās, nemaz nebija nogurusi pēc trīs ar pusstundu garā rīta dievkalpojuma.

Kad Katrīne Kūlmane pacēla savas slaidās rokas, Izidoras Dunkanas plato piedurkņu apņemtas, tas bija kā varens žests, kas lika zālē apklust katram troksnītim. Viņa panāca mazliet uz priekšu pie mikrofona un sacīja:

,,0, mani dārgie draugi! ...”

Zālē izlauzās skaļi aplausi.

,,Man nupat teica,” viņa turpināja, ,,ka ārpusē vēl palikuši 3000 gaidītāju. Vai jums blakām nav vēl kāda neaizņemta vieta, kaut kur zālē vai balkonā? ”

Atsaucās no vairākām pusēm. Viņa tūlīt lika kārtībniekiem ievest tik un tik cilvēku, lai neviena vieta nepaliktu tukša.

,,Vai vēl nav kāda brīva vieta? ”

Vēl atsaucās. Un tad viņa aicināja divi jauniešus no priekšējām rindām zālē, ieceldama tos par saviem asistentiem, lai tie pārbaudītu blaku telpās, vai tur nav krēslu. Dažās minūtēs uz skatuves saradās krēslu gan priekšā, gan sānos, gan aizmugurē. Vēl iesauca ap simts klausītāju, un kad Katrīne Kūlmane atkal pacēla slaido roku, zālē bija dziļš klusums.

..Tagad, kad nams ir pilns, mēs varam te netraucēti palikt kopā

trīs vai četras stundas.”

Viņas smaidošā seja kļuva nopietna, un paceltais skats kā sastindzis lūkojās kaut kur nezināmā tālumā.

Koris piecēlās un atskanēja dziesma:

touched me, oh, He touched me,

And, oh, the joy that filled my soul!

Something happened and now I know

He touched me, and made me whole ...”

'Itlllt dziesmai pievienojās liela dala klausītāju, jo daudzi jau zināja šo Katrīnes Kūlmanes himnu. To atkārtoja vairākas reizes. Telpā valdīja svinīga noskaņa. Katrine Kūlmane pacēla balsi:

., Ir spēks Jēzus Kristus vārdā! Ir kāds varens spēks Jēzus Kristus vārdā!”

Un viņa, pacēlusi galvu, skaļi lūdza Dievu, lai dod šo spēku — Svēto Garu, lai notiek brīnumi, lai notiek dziedināšanas Jēzus Kristus vārdā!

Kūlmane sāka stāstīt par brīnumiem, kas notika priekš nepilni 2000 gadiem, kad Kristus staigāja virs zemes. Un viņa stāstīja par dziedināšanas brīnumiem, kas notiek arī tagad mūsdienās. Viņa sauca vārdā cilvēkus un vietas, kur un kad tas noticis. To ir simtiem un tūkstošiem, kopš viņa atklājusi priekš vairāk nekā 20 gadiem, kādi brīnumi notiek mūsdienu pasaulē.

Dievs nebūt nav aizkavēts dot cilvēkiem Savu svētību ari tagad un tūlīt. Jautājums tikai, vai cilvēki ir sagatavoti un spējīgi to saņemt.

Kamēr Kūlmane runāja, zālē bija liels klusums. Katrs uzmanīgi klausījās, ko viņa teica. Dažs, varbūt, gaidīja, ka notiks kāds „brīnums”, kas kā zibens nāks no skaidrām debesim, un liks visiem nodrebēt. Dažs, varbūt, negaidīja neko, bet tikai ziņkārots kā kādā izrādē sēdēja šajā telpā un kavēja sev laiku.

Bet brīnumi notika. Tie nāca klusām, nezinot, tie notika negaidot, te vienā, te otrā zāles stūri.

Katrine Kūlmane runājot piepeši nolieca galvu un, aizvērusi acis, ziņoja:

„Tur balkonā kāds nupat ir dziedināts no .artraitis’-kaulusā-pēm . . . Balkonā kreisā pusē.”

Viņa nolieca galvu zemāk un teica atkal:

„Nupat otrs ir dziedināts zālē no kaulu sāpēm. Jā, labā pusē. Jūs

esat vesels!”

Un mirkli vēlāk viņa sacīja: „Zālē kāds, kam ir dzelzs apliekamie pie kājām, lai noņem tos! Viņš ir dziedināts, nupat dziedināts. Noņemiet, lūdzu, dzelzs apliekamos, lai kāja būtu brīva ...”

Tūlīt, vai dažas sekundes, vai pat minūtes vēlāk atsaucās dziedinātie. Dažs pats to nemaz nezināja. Kūlmanes kārtībnieki steidzās tiem palīdzēt.

,,Zālē priekšā kāds ir dziedināts no migrēnas. Tur vēl otrs no migrēnas balkonā ...” Viņa sauca vienā laidā. Kā viņa to zināja? Kas viņai to teica?

,,To es nezinu, mani dārgie. To es nezinu. Katrīnei Kūlmanei te nav nekādu nopelnu. To dara Svētai Gars. Slavējiet Viņu! Slavējiet Dievu! Pateicieties Viņam!”

Zālē notika brīnumi. Cilvēki priecājās, smējās. Citi uztraukti skatījās un nesaprata, kas un kā te darbojās. Dziedinātie slavēja Dievu. Daži cēlās kājās un steidzās uz skatuvi.

,,Nē, nenāciet! Nē, neviens nenāciet šurp, iekām neesat izārstēti! Es nevienam rokas nepielikšu, iekām tas nebūs dziedināts! Palieciet savās vietās!”

Kārtībnieki steidzās no vienas vietas uz otru.

,,Zāles beigās kādam jaunam cilvēkam abas acis kļūst redzīgas. Jā, katarakts izkūst, un jūs varat redzēt ...”

Piepeši zāles beigās piecēlās jauns cilvēks un sāka soļot pa sānu eju uz skatuvi.

,,Jā, nāciet šurpu ...”

Jauneklis uzkāpa pa kāpnītēm uz skatuves un panāca uz priekšu.

,,Vai jūs redzat? ” Kūlmane jautāja.

,,Jā, es redzu.”

„Lasiet!” viņa pasniedza savu Bībeli.

Jauneklis paņēma grāmatu un sāka skaļi lasīt.

„Lieliski!” Kūlmane iesaucās. „Slavējiet Dievu! Dodiet Viņam godu!”

Zālē sacēlās ovācijas. Koris dziedāja zināmo slavas dziesmas pantu.

Kūlmane pacēla roku un svētīdama pieskārās jaunekļa galvai, viņš pēkšņi nokrita kā nopļauts gar zemi. Divi sargi to uztvēra pēdējā mirklī un lēni noguldīja uz grīdas.

Un tad sāka nākt uz skatuvi visi dziedinātie viens pēc otra nepārtrauktā virknē. Un visi, kam Katrīne Kūlmane pieskārās, nokrita zemē. Vienkārši saļima. Reizēm visa skatuves priekša bija pilna gulošu stāvu. Pēc dažām sekundēm viņi atjēdzās, atvēra acis, piecēlās un, priecīgi smaidot, aizgāja.

Tas bija brīnišķīgs piedzīvojums viņiem, bet nesaprotams tiem, kas skatījās no malas.

Tā viņi nāca simtiem.

Aiga izskatīja līdz divi simti un tad pārtrauca, jo vēl nebija gala izdziedinātiem nācējiem. Tā bija masveidīga dziedināšana tajā dienā, 1971. gada 29. augustā O’Klfa Centrā Toronto.

I'ur desmitiem bija dziedināti no nepārtrauktām galvas sāpēm, ('hroniskām kaulu sāpēm, no muskuļu, muguru un ceļu sāpēm, no vēža, kuņģa čūlas, sinusita, diabēta un citām kaitēm.

,,Vai jūs ticāt Svēta Gara spēkam? Paceliet rokas!”

Pacēlās tūkstošiem roku visās malās. Dažas tomēr nepacēlās. Un divas jaunas meitenes, kas sēdēja Aigai tieši priekšā, atklāti smējās; viņas pielieca galvas kopā un viena otrai bakstīja sānos un ķiķinājās. Glītas meitenes un labi ģērbtas, bet, varēja redzēt, galīgi neaudzinātas. Viņām nebija nekādas jēgas par to, kas te notika.

Aigai bija tāda dūša, ka gribēja tām kaut ko pateikt, kad piepeši Katrīne Kūlmane sauca, ka ir dziedināta kāda sieviete, kas gāja ar kruķu palīdzību. Piepeši viņas kājas bija veselas, un spēja pati brīvi staigāt. Viņa nāca uz priekšu bez kruķiem un uzkāpa uz skatuves.

Ārsts, kas viņu gadiem pazina, iznāca priekšā un apliecināja, ka viņa bijusi chroniski slima, neārstējama. Tagad viņa vingroja uz skatuves un soļoja augšā un lejā pa kāpnītēm.

,,Lieliski! Dodiet godu Dievam!”

Ārsts, kas pats bija uznācis uz skatuves, piepeši atzinās, ka ari viņš pats esot tikko dziedināts no kādas ielaistas kaites.

,,Tiešām? ” Katrīne Kūlmane iesmējās un pieskārās viņam pie galvas.

Ārsts novēlās kā pilns maiss gar zemi. Vairāk nekā 200 mārciņu smagais virs gulēja visā garumā uz skatuves. Zālē skanēja ovācijas.

Ārsts drīz atguvās un piecēlies smaidīja;

,,Man nemaz nebija kauns gulēt 4000 skatītāju priekšā šeit uz grīdas. Tā bija brīnišķīga sajūta. Vienkārši — neizsakāmi brīnišķīgi!”

,,To dara Svētais Gars. Pateicieties Viņām!” Kūlmane piebilda un pakāpās atpakaļ. Piepeši kāds no viņas kārtībniekiem, kas stāvēja netālu aizmugurē, ari nogāzās zemē.

Tas ir neizskaidrojams, spēks!

„Dažreiz es pati tik tikko turos uz kājām,” Kūlmane teica. „Bet kur un kā šis spēks nāk un darbojas, to es nemāku jums izskaidrot. To es nezinu.”

Kāda jauna meitene, kas stāvēja dziedināto rindā, panāca uz priekšu, un kad Kūlmane pielika roku tai pie galvas, meitene momentā novēlās uz grīdas visā garumā, pasitot minisvārciņus uz augšu. Atklājās viņas kailais viducis. Kāds kārtībnieks ātri norāva savus svārkus un apsedza puskailo meiteni, kamēr tā pamazām atžilba.

Te neviens nepaspēja ko padomāt vai izvēlēties, te viss notika fjēkšņi un automātiski momentā, kad Gars iedarbojās.

Simtiem bija dziedināto. Un tāpat simtiem bija to. kas cerēja, bet nebija dziedināti. Kāpēc? To neviens nevar pateikt.

,,Tie, kas ir dziedināti, ejiet pie sava ārsta, lai jūs pārbauda, un dabūjiet dokumentus. Bet atcerieties, Katrīnei Kūlmanei nav nekāds sakars ar jūsu dziedināšanu. Esmu tāda pati sieviete kā visas citas. Ziniet, dziedināšana nāk no Dieva. To padara Svētais Gars Jēzus Kristus vārdā. Dodiet Viņam godu! Slavējiet Dievu! Lai Dievs jūs visus svēti!”

Zālē visās malās atskanēja — ,,Āmen!”

Neparastais dievkalpojums, kas bija ildzis gandrīz četras stundas, bija beidzies.

Ļaudis piecēlās kājās, bet neviens negribēja atstāt telpas. Atkal un atkal atskanēja skaļas ovācijas, un Katrlne Kūlmane, teoloģe baltā tērpā, smaidīdama pamāja ar augsti paceltām rokām. Viņas acis bija valgas, tāpat kā klausītāju lielākai daļai. Viņa bija vienkārša un sirsnīga, patiesa savā ticībā un mīlestībā.

Hallē pie izejas, kur pārdeva Katrīnes Kūlmanes grāmatas, Aigai laimējās dabūt viņas jaunākās grāmatas pēdējo eksemplāru — God Can Do It Again.

*

Līdzko Aiga pārbrauca mājā, viņa tūlīt piezvanīja pa tālruni tēvam. Viņai bija tāda sajūta, ka vajadzēja ar kādu parunāties un lldzdallties savos šāsdienas piedzīvojumos un novērojumos. Viņa pastāstīja par dziedināšanas brīnumiem Katrīnes Kūlmanes dievkalpojumā.

Tēvs uzmanīgi klausījās, bet Aiga piepeši juta, ka viņš vada otrā galā apklusa.

,,Tēt, tu klausies? ”

,,Jā ...” viņa balss bija mainījusies, varēja manīt — viņš bija aizkustināts.

,,Zini,” tēvs paklusi sacīja, ,,lai nu vēl kāds saka, ka mūsdienās nenotiekot Dieva brīnumi — dziedināšanas līdzīgi kā Kristus laikā, kad Viņš staigāja virs zemes! Tu redzi, ka notiek!”

,,Jā, tēt, notiek. Man tas šodien bija viens no lielākiem pārdzīvojumiem manā mūžā. To es nekad neaizmirsīšu! Daudzi mūsdienu cilvēki, to starpā ir ari latvieši, savā iedomībā, skeptismā un nihilismā liekas kā apstulbuši . . . Viņi netic nekam!”

,,Savā būtībā — cilvēks Visuma priekšā ir tikai dzīvs puteklītis, kas ik mirkli atkarīgs no sava Radītāja, bet redzi, kā viņš uzvedas ... Es pateikšu kādu piemēru, ko vakar piedzīvoju, braucot vilcienā no Betlēmes. Biju tur aizbraucis apskatīt savu būvi.

Мим ļoti ērti šim nolūkam izmantot vilcienu, nav arvien jāstūrē spēkrati. Atpakaļbraucot Kvēkeru pilsētā iekāpa divi latvieši. Vēlāk izrādījās, ka viņi abi ir mācītāji.”

,,.Jauni vai veci? ”

,,Nu, vecāki gan, katrā ziņā vecāki nekā es. Jau krietni sirmiem deniņiem. Iznāca saruna taisni par dziedināšanas brīnumiem un par Katrīni Kūlmani. Zini ko? Viņi abi skeptiķi caur un caur.”

,,Netic? ”

,,Nē. Viņi nemaz nepieļauj tādu varbūtību. Tas tā esot bijis tikai toreiz, Kristus laikos. Tagad vairs ne . . . Saproti, un tie savā reizē vēl kāpj kancelē un sludina tādā garā dievvārdus! Dievam ir milzīga pacietība! Apbrīnojami liela pacietība!”

,,Šiem skeptiķiem vajadzētu reiz apmeklēt Katrīnes Kūlmanes dievkalpojumu. Nez, ko tad viņi sacītu? ”

,,Jā, to vajadzētu gan ...”

17.

Bils no sava ceļojuma atgriezās tikai pēc divi nedēļām. Sestdienas pēcpusdienā, ne vārda iepriekš neteikdams, viņš pēkšņi ieradās Aigas mājā, it kā viņam tur būtu kārtojama kāda steidzama lieta. Aiga bija gluži pārsteigta. Viņš jutās ļoti omulīgs, lai neteiktu dzīves priecīgs vai pat jautrs. Pašpārliecinātā tonī stāstīja par savu ceļojumu, bet tikai vispārējās frāzēs. Sīkums viņš arvien paturēja pie sevis. Varēja saprast, šis ceļojums bija izdevies, jo vai citādi viņš būtu pacilāti teicis:

,,Vēl divi vai trīs šādi darījumi, un mēs varēsim domāt par mūsu kāzu ceļojumu!”

Aiga mazliet pacēja galvu un cieši paskatījās lielīgajā runātājā, kas viltīgi smīnēja kā Mefistofelis. Puiša spožās acis zibēja vien.

,,Ko tu tur teici? ”

Bils mazliet savilka seju grimasē, sevī sminēdams, bet tad kļuva nopietns un sacīja:

,,Aiga, runāsim atklāti: ja es tevi aicinātu, tu nāktu pie manis? ”

,,Man tas nenāk ne prātā!”

To Bils, acīm redzot, nebija sagaidījis, jo viņš piepeši it kā saplaka līdzīgi pārdurtam gumijas maisam. Viņa drošā pašpārliecinātā stāja bija zudusi. Likās, viņa vīrišķība bija ievainota. Viņš sēdēja un klusēja. Laikam kaut ko sevī pārdomāja vai kala jaunus plānus, jo līdzšinējais gājiens bija cietis fiasku.

Tad viņš kaut ko atcerējās, — būs jau kāds mēnesis vai vairāk, kad viņš bija solījis parādīt savu laulības šķiršanas apliecību, bet tālāk par solīšanu nebija ticis. Varbūt tas traucēja viņa plānu īstenošanu dzīvē?

Mainījis balss toni un. pilnīgi aizmirzdams iepriekšējo sarunu, Bils sāka cilāt citas lietas. Cik tālu vairs esot līdz Ziemsvētkiem! Tikai pāris mēnešu. Jo viņš savas dāvanas nopērkot jau oktobrī vai pat agrāk. Tad esot lielāka izvēle un cenas lētākas. Lai tikai viņa apskatoties, tā pati lieta pēc mēneša, tuvāk svētkiem, maksāšot krietni dārgāk. Un izvēles arī būšot mazāk, jo jauni sūtījumi šogad vairs nepienākšot.

Aiga tikai klusēja.

Beidzot Bils izsvieda savu lielo trumpi:

,,Dārling, tu vari pati izvēlēties sev dāvanu līdz 300 dolāru vērtībā. Ja ir runa par gredzenu ar dārgakmeni, tad var iet līdz 500 un vairāk. Tikai tad tev jāuzdod man sava pirksta izmērs, un es iegādāšos pats, jo man ir pazīstami juvelieri, kas uz svētkiem man dod līdz 40% atlaides. Padomā, ko tu vēlētos un tad pasaki man tuvākās dienās.”

Tas bija ļoti augstsirdīgs žests. Aiga bija mazliet pārsteigta. Viņa par Ziemsvētku dāvanām vēl nemaz nebija domājusi, un nekad jau ne tik augstā stilā, kā to iztēloja Bils.

Viņa paraustīja plecus un sacīja:

Tādām lietām vēl ir laiks.”

,.Tas pēc tavām domām, jo daļa sieviešu arvien pērk tikai pēdējā nedēļā vai pat pēdējā dienā. Ļoti neekonomiski! Es tā nedaru. Tāpēc man tas jāzina laikus, jau tagad ...” viņa balsī ieskanējās mazi neapmierinātības toņi.

Tagad es neko nevaru pateikt,” Aiga piecēlās no sēdekļa.

Arī Bils piecēlās un drīz atvadījās. Viņam vēl kaut kur esot jāsteidzas. Viņš likās neapmierināts, jo neviens viņa priekšlikums, pat lielais trumpis par dāvanu, nebija atstājis vajadzīgo efektu uz Aigu. Viņš vismaz to bija iedomājies citādāk, kad pilns pašpārliecības ieradās Aigas namā. Tagad viņš aizgāja neapmierināts un sašļucis.

Pēc divi stundām Bils zvanīja pa tālruni. Viņš jau bija atguvis savu agrāko stāju, un balss skanēja pārliecinātājā tonī:

,,Redzi nu, dārling, rītvakar nekas neiznāk no mūsu vakariņām.”

„Mums taču nekas nebija norunāts? ”

,,Nē, bet es tā klusībā plānoju. Tomēr nekas neiznāk — man šovakar jālido uz Montreālu un tālāk uz Halifaksu. Būšu atpakaļ pēc nedēļas. Ko tu darīsi rītā? ” viņš arvien to gribēja zināt.

,,Nezinu. Varbūt aiziešu uz dievkalpojumu."

,,Bet ne jau uz Katrīnes Kūlmanes? ”

,,Ja būtu, labprāt ietu."

Not ika parastā atvadīšanās. Aigai uz mēles bija jautājums — vai Hulifaksā viņu ari sagaidīs kāda žēlsirdīgā māsa? — bet viņa vēl laikus apvaldīja mēli.

Aiga, nolikusi klausuli, brīdi domāja. Ko viņš īsti toreiz domāja, stāstīdams viņai par Viktorijas žēlsirdīgo māsu? Cits to būtu slēpis. Vai, lai radītu greizsirdību, jeb vai liktu saprast, cik viņš ir laba partija? Jo tur, lūk, nācēja būtu katrā laikā, tikai viņš atturējās ... Vai, varbūt, tā bija tikai tukša lielība? — Aigai tas vēl nebija īsti skaidrs. Bet vienādi vai otrādi, viņai likās bīstami iemīlēties ceļotājā tirdzniecības aģentā, kas nekad nebija mājās. Vienu nedēļu viņš bija te, otru — tur un trešā atkal plānoja ko citu. Brīvs un nesaistīts kā putns uz zara. Cik svēts tādam bija solījums un apņemšanās to turēt? To neviens nevarēja pateikt, ne kontrolēt.

*

Aiga vakarā bija tikko pārbraukusi no darba un rīkojās pa virtuvi, kad pie durvīm pieklauvēja. īpašs metalla klauvēklis kā karalienes Viktorijas laikos skaļi noklaudzēja pa visu namu.

Tas bija Bils.

,,Es, braucot garām, redzēju iekšā ugunis. Tāpēc nācu apskatīties.”

,,Šoreiz tu esi atgriezies dienu agrāk, pagājušā reizē veselu nedēļu vēlāk.”

,,To nekad nevar zināt. Tās ir darīšanas. Mans princips — pirmā vietā apmierināt klientus, tad personīgās intereses.”

,,Tu gribēji teikt — pirmā vietā naudas iegūšana.”

,,Kā to ņem! Visi dara to pašu — money, money . . . ! Es neesmu nekāds izņēmums. Bez tam, man tagad vajadzīgs daudz naudas, jo jādod uz visām pusēm — ģimenei, meitai, viņa ir iekļuvusi Voterlū universitātē ...”

,,Ne, Hamiltonā, kā tu teici? ”

,,Nē, tur viņa izkrita cauri, bet otrā tika iekšā. Tagad viņai vajadzēs daudz naudas. Un priekšā stāv mūsu medus mēnesis ...” Bils pienāca tuvāk un satvēra Aigas labo roku. ,,Dārling, vai tā

nav? ”

,,Man liekas, ka tu esi iedzēris? ” Aiga atvilka roku, sajuzdama alkohola smaku plūstam no Bila mutes.

,.Dārling, tu zini, ka es alkoholu nelietoju. Ja es reiz saku, tad es turu vārdu, jo esmu vīrs ar raksturu. Vispār, vīrietis bez rakstura nav nekāds vīrs. Tas ir mlkstpēdiņš. Un tāds es negribu būt. Bet ja tu saki, ka es esot dzēris, tad tev ir tik daudz taisnības, ka man mutē jūtama alkohola smaka. Tas ir viss. Dzēris es neesmu. Tikai pacēlis glāzīti.”

,,Kāda tur starpība? Tu nevari dzert, nepaceļot glāzi.”

,,Redzi, šodien man bija jāpaceļ glāze, jo noslēdzu labu darījumu ap 15,000 dolāru vērtībā. Kā parasti tādās reizēs jāapslapina, un man bija jāpieliek pie mutes glāze šņabja. Es nevarēju to nedarīt, saproti, mans bizness tad ciestu. Bet tā es dzēris neesmu ...”

,,Kāpēc tad tu glāzes pacēlšanu nevari izdarīt ar kādu citu šķidrumu? Teiksim ar augļu sulu vai vienkārši — ūdeni! Daudzi tā dara,” Aiga stāstīja.

,,To es nekad neesmu praktizējis. Es arī nezinu, vai kāds tā

dara.”

,,Un kā vēl. Es zinu vairākus tādus vīrus.”

„Piemēram!”

„Kanadas bijušais ministru prezidents Dīfenbeikers. Viņš tostā arvien paceļ glāzi ūdens. Tāpat dara arī mans tēvs.”

,,Kas viņš tāds ir? ”

„Architekts. Viņam iznāk ne mazāk slēgt līgumus vai darījumus, kurus mēdz tāpat apslapināt, kā tu teici. Bet viņš to dara ar ūdeni vai 7up. Un neviens to nav ņēmis ne ļaunā, nedz smējies. Es saprotu, ka tie ir rakstura vīri, kas tā dara."

,,Tur tev taisnība. Viņiem būs vairāk rakstura nekā man. Es labprāt gribētu iepazīties ar tavu tēvu. Kur viņš dzīvo? ” „Filadelfijā.”

„Tu iedodi man viņa adresi. Pie izdevības nākamā reizē viņu apciemošu. Ceru uz Ziemsvētkiem būt Ņujorkā. Tad varbūt apmeklēšu arī Filadelfiju.”

Aigai nāca smiekls. Likās, ka viņam bija taisnība, jo viņa runāšana bija skaidra un iešanas gaita taisna.

„Dārling, tu vari man ticēt, ka nākamā reizē es izmēģināšu tavu ieteikto metodi — pacelt glāzi ūdens vai zeltera. Bet tagad man nav vairāk vaļas — mani ārā spēkratos gaida kāds vīrs, ko vedu uz pilsētu. Es tikai ienācu, lai dabūtu zināt, ko esi izlēmusi par Ziemsvētku dāvanu.” Bils kļuva nevaļīgs.

„Neko neesmu izlēmusi.”

„Kāpēc? ”

„Manuprāt, dāvana ir priecīgs pārsteigums tam, kam to pasniedz. Un ja kāds pats to izvēlas, tad tas vairs nebūs nekāds pārsteigums vai prieks.”

,,Hm! Tad es zinu, ko darīšu. Tādā gadījumā parādi man savu roku.”

Bils satvēra Aigas labo roku un pacēlis augstāk, brīdi to aplūkoja un salīdzināja viņas pirkstus ar savējiem.

,,Okei! Sveiki!”

Noklaudzēja durvis, un ārā drīz ierūcās motors.

()trā dienā pusdienas laikā tālruni atskanēja Bila balss:

,,Aiga klausies, es nopirku tev gredzenu. Izskatās tiešām glīts. Vismaz man pašam patīk. Bet maksā arī glītu naudiņu —ap 500. Ko tu uz to saki? ”

Aiga brīdi atvilka elpu.

,,Kāpēc tu neatbildi? ”

,,Kamēr neesmu redzējusi to zināmo dokumentu, ko tu man solījies parādīt, — es nesaku neko.”

,,Ā, dārling! Biju piemirsis. Šodien pat sazināšos ar savu advokātu ...”

Tālrunis sāka dūkt.

18

Oktobra vidū vējš iegriezās ziemelī, un sāka neganti salt. Drīz uzkrita pirmais sniegs. Kanadas garā ziema bija klāt.

Taisni kā par ķibeli — šajā laikā Aigas mājā sabojājās apkure. Istabas temperatūra noslīdēja ap 60°F. Tādā vēsumā nebija mājīga sajūta. Kamēr atsauca apkures techniķi un bojājumu salaboja, bija jāpaciešas. Tagad viņa sāka saprast, ko nozīmē ziema. Parasti, kad brauca apsildītos spēkratos no vienām siltām telpām mājā uz otrām siltām darbā, ziemas aukstumu tikpat kā nemanīja. Tikai uz dažām minūtēm vaigiem pieskārās asāki vēja glāsti vai uzkrita siltajām kažoka ādām kāda riekšava sniega pārslu. Tā bija visa saskare ar ziemu.

Šo aukstumu ārā un vēsumu istabās padarīja vēl nemīlīgāku kāds cits vēsums, kas bija iezadzies sirdī. Šī jau bija trešā nedēļa, kad viņa nebija neko dzirdējusi par Bilu. Viņš pat nebija pateicis, ka kaut kur aizceļos: vienkārši — apklusa. Pēdējā saruna bija notikusi pēc gredzena nopirkšanas, kad viņš piezvanīja un solījās sazināties ar savu advokātu.

Pēc dažām dienām apkure bija salabota, un istabās atkal radās normālā temperatūra ap 73°F, kādā klimatā Aiga bija pieradusi. Bet sirds klimats palika tāds pats vēss.

Novembrī uznāca sniegputenis. Kādā pievakarē debess ar zemi sagriezās kā baltā virpulī. Sniga cauru nakti, un otrā rītā ļaudis nevarēja dabūt spēkratus ārā no garāžām.

Arī Aiga bija spiesta izsaukt sniega šķūri no tuvējās auto darbnīcas, lai atbrīvotu izbrauktuvi.

Šis nebija patīkams laiks. Taču Ziemsvētki tuvojās, un darba bija pilnas rokas. Bija jāpasteidz daudzas zobu plombēšanas un rau* sanas. Visi gribēja zobus dabūt kārtībā, lai svētkos tiem dotu pastiprinātu darbu.

Aiga ar savu palīdzi Dūjas kundzi, saukta Dūjiņa, tagad vakaros strādāja garas virsstundas. Kad pārbrauca vēlu mājās, juta muskuļos nogurumu. Kā nekā visa diena bija pavadīta stāvot kājās.

Un palikusi viena mājā, Aiga allaž drusku cieta no vēsa sirds klimata, kas viņai uzmācās īpaši vientulībā.

Svētku priekšvakarā viņa nenocietās un aizlidoja pie tēva uz Filadelfiju. Pēc divi dienām bija atkal atpakaļ mājā un darbā.

*

Februārī, kad Kanadā arvien visvairāk stindzina sals, piepildījās četri mēneši, kopš Aiga nekā nezināja par Bilu. Viņa šad tad ieskatījās laikrakstā vietējās policijas chronikā un vakaros un rītos uzmanīgi noklausījās radio ziņas, kad stāstīja par atrastiem noziegumu upuriem vai satiksmes negadījumiem. Bila vārds nekur neparādījās.

Mēneša beigās, kad stindzinošais aukstums it kā saplaka un laiks mazliet pielaidās, parādījās pats Bils, pareizāk sakot, pieteicās pa tālruni. Tajā vakarā Aiga pārnāca drusku vēlāk no darba.

,,Kur tu biji palikusi? Es jau trešoreiz tev zvanu!” Bils nobēra nelaipnā balsī.

,,Kāds tur brīnums? Es jau veselus četrus mēnešus neesmu tevi ne dzirdējusi, ne redzējusi. Tu domā, ka man būtu jāsēž visu laiku mājā un jāgaida, kad tu zvanīsi? Man ir savi pienākumi,” Aiga skaidri atbildēja.

,,Vai tu satiecies ar kādu citu? Varbūt ar I^eonu? ” Bils tincināja.

,,Nerunā muļķības! Labāk pastāsti, kur pats pazudi kā žīds pa Miķeļiem? ” Aiga iesmējās.

Otrā galā atskanēja drūma balss:

,,Esmu šajā laikā daudz cietis un daudz ko pārdzīvojis.”

,,Vai tu biji slims? ”

,,Nē, bet mans tēvs bija slims. Tas man smagi iekoda kaulā un ieķēra dziļi makā.”

,,Vai tavs tēvs nav apdrošināts? ”

,,Tur, lūk, ir tā lieta, ka nav. Viņš dzīvo Savienotās Valstīs. Viņš bija ievietots slimnīcā bez piederīgo ziņas, jo bija saļimis uz ielas. Triekas gadījums.”

,,Pa visiem šiem četriem mēnešiem tu tomēr varēji kaut vai reiz piezvanīt.”

,,Par tādiem niekiem nebija vaļas ne domāt ...”

..To tu sauci par niekiem? Citi tajā laikā lai domā, ka nezin kas m levi noticis. Neviens nezina, vai tu esi dzīvs vai miris! Kā citi tad lai jotas? Par to tu nepadomāji.”

Brīdi bija klusums, tad pacēlās sasparota balss:

,,Es domāju, ka tev jāsaport, ka pirmā vietā man ir mans tēvs. Viņš kādreiz mani skoloja un palīdzēja studēt ķīmiju, bet es nepabeidzu. Tagad man jāpalīdz viņam. Bet tas man maksāja. Dienās es pats sēdēju pie viņa slimnīcā, cik vien varēju, bet naktīs bija jāņem naktsmāsas. Tas man dārgi maksāja. Tāpat dzīvošana viesnīcā. Viss prasīja baltu naudu . . . Taču vēl vairāk naudas vajadzēs tagad nākotnē manas laulības šķiršanai ...”

,,Tā? Tu taču arvien apgalvoji, ka tā esot sen šķirta!”

,,Bija šķirta . . . Tagad mans advokāts pateica, ka jāsāk viss no gala.”

,,Ja reiz šķirta, kāpēc tad otrreiz? ”

,,Tā neskaitoties. Esot pielaista kļūda, jo es neesot uzdevis visus savus īpašumus pie mantu sadales. Saproti, tagad sieva draud man ar lielām nepatikšanām. Varbūt pat ar cietumu. Esmu nelaimīgs putns ...” Bils apklusa.

,,Gan jau tiksi visam cauri, ja pareizi rīkosies. Taisnība uzvarēs, ja tev ir taisnība. Tava sieva varbūt domā, ka viņai taisnība.”

,,Tu runā tāpat kā mana sieva.”

,,Tava sieva? Vai tad tu satiecies? Kur tu tagad dzīvo? ” Aiga cieši noprasīja.

,,Esmu atpakaļ pie ģimenes Hamiltonā . . . Man nebija citas izejas.”

,,Nu, ko tad tu raudi par šķiršanos, ja jūs dzīvojat atkal kopā! Ja sieva nepiekritīs, tad tu nekad nevarēsi šķirties.”

,,Kā nevarēs? ”

„Saproti, ja viņa nepiekritīs, tad jums vismaz trīs gadi jādzīvo atsevišķi, lai varētu laulību šķirt uz tavu pieprasījumu. Vai tu to nezini? ”

,,Tu esi ļoti labi informēta.”

„Protams. Tāpēc arī tev prasīju, lai parāda attiecīgo dokumentu.” „Un zini — tāpēc, ka tu to prasīji, pēc pēdējās sarunas es dusmās aizsviedu tavu gredzenu prom!”

„Manis pēc tu to vari likt, kur gribi.”

„Tu to saki man pēc visa tā, ko esmu pārdzīvojis? ” Bils likās uztraukts.

„To pašu es varētu jautāt tev.”

„Kā? Vai tu tam netici, ko es stāstu? Vai tu domā, ka tā nav patiesība? ”

„Bil, uz šo jautājumu vislabāk atbildēt varēsi tu pats.”

Tālrunis piepeši sāka monotoni dūkt. Tā nebija pirmā reize. Aiga tīri labi saprata, ko nozīmēja šāda atbilde.

'Pajā vakarā Aiga ilgi sēdēja viena pati pie degoša kamīna un domāja. Viņai bija daudz ko domāt un pārdomāt. Reizēm viņa uzmeta skatu dīvāna galā noliktai kārbai, kas bija grezni iesaiņota Ziemsvētku ietinamā papīrā ar prāvu rozeti virsū. Tā bija Bilam domātā svētku dāvana — Dānijā ražota dārga ādas vēja jaka, īsti piemērota ceļošanai Kanadas klimatā. Tā šī nekad nenosūtītā dāvana tur stāvēja, atgādinādama, cik daudz skaistu domu bija iesaiņots līdz . . .

Arā aiz ātri skrejošiem mākoņiem kā slēpdamies reizēm parādījās pilns mēness. Reizēm aiz mājas stūra spalgi spēra lausks.

,,Tā kā kādreiz laukos Latvijā,” Aiga nodomāja un nejutās vairs (ik vientuļa. Šāda lauska nakts romantika likās tik pazīstama no tālās bērnības.

Vēlu vakarā, ejot gulēt, viņa iegrima dziļā lūgšanā. Viņa lūdza Dievu, lai palīdz viņai atvērt gara acis un saredzēt, kādu ceļu jāiet. .Jo viņa bija iemīlējusies šķirtā vīrā, kas tagad izrādījās — bija joprojām pielaulāts citai. Viņa lūdza pēc spēka un padoma, kā tikt tam visam pāri un vaļā.

Viņa ticēja, ka tas reiz notiks.

*

Šie četri pagājušie ziemas mēneši arī Zaltam likās kā zināms pārbaudījuma laiks. Aigas vēstules pienāca reti, un tās bija īsas. Šad tad viņa apjautājās pa tālruni, kā tēvam klājās, arvien aizbildinādamās ar nevaļu. Apsolītās garās vēstules izpalika. Viņš saprata, ka kaut kas cits radīja šo nelabvēlīgo sirds klimatu.

Zaltam arī likās, ka šī ziema bija aukstāka un drēgnāka nekā parasts. Viņš pat iegādājās siltu cepuri un biezos cimdus, ko agrāk nekad nevalkāja. — Februāra beigās nedēļas nogalē viņam uznāca nelabums, un atdeva atpakaļ paša gatavotās vakariņas. Laikam bija uzēdis kaut ko nepareizu. Drusku uzskrēja temperatūra un pazaudēja svaru. Viņš pirmdien palika mājā.

Kad Zalts otrdien ieradās darbā, Kens Daltons apvaicājās, kā viņš jūtoties, jo izskatoties bāls. Zalts pastāstīja, kā bija gadījies.

,,Tas būs vēdera flū, kas tagad parādījies austrumu piekrastē. Citi to sauc par angļu flū,” Kens Daltons lietpratīgi skaidroja. ,,Ērik, ja vajadzīgs, jūs varat mierīgi vēl palikt mājā.”

,,Paldies, Ken! Jūtos jau labāk.”

Tiešām, pēc nedēļas Zalts jau bija aizmirsis mazo starpgadījumu un pieņēmies svarā.

Kādā dienā, kad Zalts kā parasts sēdēja pie rasējamā galda, Kens Daltons pavēra savas istabas durvis un sacīja:

, .Ērik, ienāciet mazliet!”

Kad Zalts bija atsēdies piedāvātajā krēslā, viņš redzēja, ka 1 )altona galds bija novākts tīrs un neviena zīmējuma vai skices nekur neredzēja. Tātad tā būs tikai izklaidēšanās saruna — Zalts nodomāja.

,,Šorīt kafijas pārtraukumā garāmejot dzirdēju, ka jūs rasētavā sarunājieties ar zīmētāju Gordonu par Jēzu ...”

,,Jā, mums iznāca tāda saruna par Jēzus dievišķību. Gordonam šis jautājums kļuvis par piedauzības akmeni.”

,,Tāpat kā man,” Daltons pasmaidīja.

,,Tiešām? To es nezināju.”

,,Jā, es ari nevaru saskatīt Viņa dievišķību."

,,Kāpēc gan ne? ”

,,Manās acīs Viņš bija cilvēks tāpat kā mēs, kurš katrs. Tikai pilnīgs. Perfekts.”

,,Es tā nedomāju. Kur gan uzreiz radās viens tāds perfekts visu citu neperfektu cilvēku vidū? Manuprāt jāņem vērā tas, no kā Viņš cēlies. Viņa vecāki — no tēva un mātes puses. No tēva puses, kā zināms, ir Dievs, pareizāk sakot, Svētais Gars, kā teikts Rakstos. No abiem vecākiem arvien ir sava iedzimtība, savs mantojums, ko bioloģijā izskaidro ar chromozomu krustojumu un tā tālāk. Vai tā būtu puse un puse, vai vairāk, vai mazāk, tas nav zināms, bet tēva daļa ir tur klāt. Tāpēc jāatzīst, ka Viņam bija sava zināma noteikta dievišķība.”

,,To es tomēr nevaru atzīt.”

,,Bet to jūs varat lasīt Bībelē.”

,,Kurā vietā? ”

,,To es jums pateikšu. Atcerieties, ko teica romiešu virsnieks, kas stāvēja sardzē pie krusta, kad Kristus mira? Viņš sacīja: .Patiesi, šis cilvēks bija Dieva Dēls!’ (Mark.15:39) Bet jūs — ne? ”

,,Manās acīs, kā teicu, Viņš bija perfekts cilvēks, tāds, kādam katram cilvēkam vajadzētu būt, un kāds tas bija sākumā radīts.” ,,Bet ir taču tīri dabiski, ja vecāki rada pēcnācējus, tad tie ir līdzīgi viņiem. Kā zirgam ir kumeļš, vai sunim kucēns, tā cilvēkam ir cilvēka bērns, tāpat Dievam būs Dieva Dēls. Tīri loģiski! ...” Piepeši atskanēja tālruņa zvans. Daltons iegrima garākā sarunā pa tālruni, un Zalts atgriezās savā nodalījumā.

Pēc pāris stundām Daltons aicināja Zaltu atkal pie sevis.

,,Pirmīt mūsu sarunu pārtrauca,” Daltons piezīmēja.

,,Tā ir ļoti nopietna lieta, ko mēs runājām par Jēzus dievišķību, jo tas skar pašu centrālo problēmu par glābšanu. Ken, pēc jūsu

uzskatiem, tas viss tiek nostādīts pavisam citā plāksnē, jaunā

situācijā.”

,,0, nē, — es tā nedomāju. Tad jūs esat mani pārpratuši. Es atzīstu, ka Jēzus ir, pareizāk — bija Dieva Dēls. Bet Viņš nolika visas savas dievišķās īpašības, kad kļuva cilvēks, un tad bija tāds pats kā mēs, bet tikai perfekts. Vēlāk, kad Viņš atstāja šo zemi, kļuva atkal Dieva Dēls.”

,,Tā ir savāda metamorfoze. Ja kādam ir zināmas īpašības vai talanti, kā viņš var to nolikt? Kā tad, piemēram, jūs izskaidrosit Viņa brīnumdarbus? 5000 un 4000 cilvēku paēdināšanu ar dažām zivīm un maizītēm, Viņa staigāšanu virs ūdens, miroņu uzmodinā-šanu, ūdens pārvēršanu vīnā un tā tālāk. Neviens parasts cilvēks, kaut viņš būtu nez cik perfekts, to nevar izdarīt. Viņam bija jābūt dievišķam, jāpazlst radīšanas noslēpumi, jo Viņš rīkojās kā Radītājs.”

,,Tāpēc, ka Viņš bija perfekts, Dievs Viņam paklausīja. Tāpat Dievs paklausītu mums katram, ja mēs būtu perfekti.”

,,Bet vai neesat lasījuši Jaunajā Derībā, kur Jēzus saka: ,Es un Tēvs, mēs esam viens’? Vai atbilde Filipam: ,Kas ir redzējis Mani, tas ir redzējis Tēvu.’ Vai tas tikai nepasvītro Viņa līdzību Tēvam resp. Viņa dievišķību? ”

,,Bet Viņš piedzima kā katrs bērns piedzimst, es gribēju teikt, kā katrs cilvēka bērns nāk pasaulē.”

,,Jā, jo tā bija vienīgā iespēja, kā Viņš varēja dabiski iekļauties cilvēku sabiedrībā.”

,,Es tā nedomāju, Viņam bija daudz citu iespēju ierasties šeit.” ,,Jā, protams, Viņš varēja ierasties kaut vai ar lidojošo disku, bet tad nebūtu bijusi iespēja pilnīgi iekļauties cilvēkos, iepazīt viņu dzīvi un galvenais — sajust un pārdzīvot iekšēji, ko pārdzīvo katrs cilvēka bērns. Sajust taisni to dzīves pusi, ko cilvēki sajūt kā kārdināšanas, dzīvojot miesā. Tāpēc Viņš nāca cilvēku vidū kā bērns un uzauga šajā grēcīgajā vidē. Ja Viņš kā pieaudzis —kā Dievišķa Persona piepeši nostātos mūsu vidū, Viņam nebūtu pazīstami piedzīvojumi un pārdzīvojumi kā cilvēkam savā ādā.”

,,Jā, un tāpēc es saku, ka Viņš bija parasts cilvēks, bet tikai perfekts.”

,,Tam es nevaru pievienoties. Es lieku Viņam kā cilvēka Dēlam klāt pluss no Tēva mantoto dievišķību.”

,,Viņš Pats to nekad nav teicis.”

,,Kā ne: ,Es un Tēvs, mēs esam viens.’ ”

,,To es nezinu, ko tas nozīmē. Bet to es tā nesaprotu.”

,,Es gan to tā saprotu, jo Viņš saka, ka nācis, lai cilvēkiem būtu dzīvība un pārpilnība. Neviens cilvēks otram dzīvību nevar iedot.

Un lasiet tālāk, ko Viņš saka: ,Vai jūsu bauslībā (Vecajā Derībā) nav rakstīts: Es esmu sacījis, jūs esat dievi.’ ”

,,Nu, to mēs nevaram zināt, uz ko tas zīmējas.”

,,Bet paklausieties tālāk, ko saka Jēzus: ,Ja viņš tos nosaucis par dieviem (ar mazo burtu), uz kuriem zīmējas šie Dieva vārdi, un raksti nevar tikt atcelti, vai tad tam, ko Tēvs ir svētījis un sūtījis pasaulē, jūs drīkstat pārmest Dieva zaimošanu, ka Viņš sacījis: Es esmu Dieva Dēls? Ja Es nedaru sava Tēva darbus, neticiet Man! Bet ja Es tādus daru, tad, ja Man neticat, ticiet vismaz šiem darbiem, lai jūs saprastu un zinātu, ka Mani ir Tēvs un Es Tēvā.’ (Jāņ. 10:30-38) Un es tam ticu, ko Jēzus saka.”

,,Labi.” Daltons palika bridi kluss. ,,Es ticu, ka Viņš ir Dieva Dēls pirms un pēc tam, kad bija virs zemes, bet pēc manas teoloģijas Viņš bija tikai perfekts cilvēks pa šo zemes dzīves laiku.” Daltons stūrgalvīgi palika pie sava.

,,Citiem vārdiem, jūs apejat to, kas teikts Jaunajā Derībā. Jo šī Viņa liecība ir dota laikā, kad Viņš bija šeit virs zemes. Un es tam ticu, ko Jēzus Pats teicis par Sevi nesen pieminētā Jāna evaņģēlijā.”

,,Hm! ...”

,,.Jūs zināt, ka pēc pirmā baušļa ir viens Dievs, ne divi, ne trīs, kā daudzi par to domā un ap to nomokās, mēģinādami izdibināt Svēto Trīsvienību.”

,,Tas ir temats par sevi.”

,,Labi. Tas ir ļoti nopietns un svarīgs temats, bet īsi sakot, vai jūs atzīstat, ka Tēvs un Dēls ir viena Persona, un Tas ir Jēzus Kristus? ”

,,Jā, tam es piekritu.”

,,Un ka Svētais Gars, par ko varat lasīt Jāņa evaņģēlijā 20. nodaļā 22. pantā, iziet no augšāmcēlušās Jēzus Kristus, vai tam piekrītat? ”

,,Jā, es domāju tā. Bet tā ir ļoti sarežģīta lieta, to grūti izdibināt ar mūsu cilvēcīgo domāšanu.”

,,Tas pareizi. Bet augšāmcēlušais Jēzus Kristus ir Tas, kas ar Savu Svēto Garu visu uztur, visu vada pasaules telpā un ik mirkli dod mums iespēju saņemt garīgo dzīvību.”

,,Jā, ja tikai mēs paši to spējam saņemt, jo esam grēkos apķepuši.”

,,Tas pareizi, jo mūsu spējas saņemt dažreiz ir tikai 0.01%, kamēr pārējie garīgie kanaļi 99.99% ir aizsērējuši. Ja mēs ari pa šo mazo kanflllti, šo 0.01% varam uzņemt sakarus ar Dievišķo gādību un jūtam, it kā debess ieplūst mūsos un esam laimīgi, cik tad mēs nebūsim laimīgi, ja varēsim saņemt, teiksim 50% vai visus 100% no augšienes? ”

,,Tam es piekritu. Tā ir brīnišķīga sajūta! To es zinu no savas pieredzes!” Daltons iesaucās.

„Tiešām, es varu teikt to pašu. Bet tālāk Jāņa 1. vēstulē (5:5) teikts: ,Kas ir pasaules uzvarētājs? Tikai tas, kas tic, ka Jēzus ir Dieva Dēls.’ Ja jūs tam nespējat piekrist vai ticēt, tad jūs arī nevarat tikt pestīts un glābts!”

„Kāpēc ne? ” Daltons uztraukts iesaucās.

„Tāpēc, ka Jaunajā Derībā ir teikts, — tikai tas, kas tic Viņam, netiek tiesāts, bet kas netic, ir jau spriedumu dabūjis, tāpēc ka nav ticējis Dieva vienpiedzimušā Dēla Vārdam. (Jāņ. 3:18).”

,,Hm! ...” Daltons sēdēja un klusēja. Viņš raudzījās, acis nemirkšķinādams, stingu skatu, kas bija vērsts uz iekšieni. Tad, nedaudz pašūpojis galvu, it kā piekrizdams, klusi sacīja: „Now you got me ...”

Protams, Daltonam nenācās viegli atzīties, ka beidzot piekrīt. Zalts negribēja to īpaši pasvītrot šefa priekšā, tāpēc, likdamies nevaļīgs, piecēlās un aizgāja savā istabā. Tur, stikla nodalījumā, viņu jau gaidīja kāds virs. Tas bija architekts Džons Smereks, iznācis no savas stikla būdas. Viņš, kā jau ungārs, arvien likās lepns, paceltu galvu un pašapzinīgu stāju. Zalts bija novērojis, ka šajā ziņā ungāri dažreiz pārspēja vāciešus, kas skaitās lepna tauta.

„Klausies, Džon,” Zalts paklusi sacīja. „Man aizvien aizmirstas tev uzprasīt vienu jautājumu.”

„Laid vaļā!” Smereks jautri iesaucās.

„Tu Kenu Daltonu vairāk pazīsti, jo esi ilgāk strādājis kopā, jau dažus gadus iepriekšējā firmā. Saki, kas īsti noticis ar viņa priekšpēdējo dēlu? Kaut kādā veidā viņš arvien izvairās par to runāt, it kā ignorētu.”

„Ļoti modema lieta nemodernā ģimenē — šis dēls ir draftdodžers — vairīdamies no kara klausības, aizlaidies uz Kanadu. Tēvs negrib nekā dzirdēt par šo . . . melno avi ģimenē.”

< „Kesenen, Džon! (Ungāriski paldies!) Tad es saprotu,” Zalts palocīja galvu.

19.

Marta lietus ar vēju sitās logā. Beidzot ziemas kundzībai bija gals. Aiga aizvēra logu, lai lietus lāses netiktu iekšā, un, ieskatījusies pacientu sarakstā, atvēra uzgaidāmās istabas durvis.

„Lūdzu, kurš ir pirmais? ”

Ienāca kāda sieviete, satinusi seju šallē.

„Vārpas kundze! Es jūs pirmā mirkli nemaz nepazinu!”

„Satinos sāpošā zoba dēļ . . .

,,.Iu.h neesat vairāk nekā gadu bijusi šeit,” Aiga teica, ieskatī-<lamās kartotēkā.

,,.lā, l)Qs pusotra gada. Bet ja zobs nebūtu sasāpējis, tad, droši vien, tik draņķīgā laikā nenāktu.”

,,Apskatīsim, kas tur ir. Lūdzu, sēžieties!”

Sakās zobu apskate.

,,Bez tā sāpošā, ko jūs minējāt, ir vēl divi bojāti. Tos salabosim šodien, bet sāpošā dēļ būs jānāk vēl.”

,,Vai tad neizraus? ”

,,Domāju, ka varēsim kanāli izārstēt. Tūlīt dabūsim rentgena uzņēmumu.”

Runājot pacientei mutē jau bija ielikta maza filmas plāksnīte un nākamā momentā aparāts tēmēja uz vajadzīgo vietu.

,,Lūdzu, pieturiet te ar pirkstu!”

Kniks! knaks! Viss bija kārtībā. Aiga attīstīja uzņēmumu.

,,Šorīt esmu viena pati,” Aiga stāstīja. ,,Māsiņa zvanīja, ka nakti viņu pagrabā ieplūdis lietus ūdens. Viņa būšot drusku vēlāk, kamēr sadabūšot palīgus.”

,,Tas ir strauji uznākušais lietus,” Vārpa teica. ,,Zeme vēl ir sasalusi, nav kur iesūkties. Tāda ķibele mūsu pusē ir vairākās zemākās vietās.”

,,Tā, te ir jūsu zoba attēls. Sakne vēl vesela, tikai viens kanālis bojāts. To mēs saglābsim.”

,,Paldies! Biju nobijusies līdz nāvei. Domāju, ka rausit laukā.”

,,Šoreiz nē. Bet jums būs vēl jānāk dažas reizes.”

,,Tas nekas. Kad tik nav jārauj.”

Darbs ritēja tālāk.

,,Un kā tad klājas Ilmai? Neesmu viņu ilgi redzējusi. Drīz būs gads — aprīlī vai maijā, kad viņai sākās gala pārbaudījumi, tad viņa te bija. Un tā pazuda kā ūdenī. Vai viņa ietika universitātē? ” Aiga runāja, gatavodama pildījumu zobiem.

,,Universitātē viņa tika, bet tagad nav vaļas studēt — jāaukle meita,” Vārpa paklusi runāja it kā negribēdama.

,,Tad varu jūs apsveikt vēcmamiņas godā!”

,,Ak, nemaz nepatīk par to runāt! Mans vecais mājā spārdīja vai zemi gaisā, kad dabūjām zināt, ka Ilma precēsies.”

,,Vai tad jūs nekā nezinājāt? ”

,,llma. redzēdama, ka tēvam par tādām lietām nevar neko stāstīt, vienkārši pazuda no mājas. Arī man neko neteica. Un kad jau bija par vēlu. paziņoja, ka precēsies. Abi studenti, ne vienam ir kas, ne otram. Tēvs tā ārdījās pa māju ...”

,,Tas nekas, ka divi studenti, ja tik ir mīlestība. Mans tēvs un māte abi arī apprecējušies, būdami studenti, viens bijis ceturtā, otrs — trešā kursā. Un dzīvoja laimīgi.”

,,Jā, bet ne tik zaļi kā šie — abi pirmā kursā, un tagad dzīvē jāsitas kā plikiem pa nātrēm. No kā iztiks? Nevienam nekā nav. Tēvs, dabūjis zināt, ka Ilma precas ar ārzemnieku, atrāva studijām solīto pabalstu. Viņa sāka pati strādāt puslaika darbā, tāpat arī viņas vīrs. Bet kad atskrēja meita, nu bija jāpaliek mājā un jāauklē bērns. Tagad nevar iet ne darbā, ne universitātē, un jaunais tēvs, viens pats pelnītājs, nieku izpelna.”

,,Vai tad jūs nepalīdzat? ”

,,Nē, tēvs negrib ne dzirdēt. Viņš vēl tam visam nav ticis pāri.”

,,Vārpas kundze, ja nu jauniem palīdzība ir vajadzīga, tad tā vajadzīga tagad, kad viņiem iet grūti. Vēlāk, kad viņi paši tiks uz zaļa zara, tā vairs nebūs tik svarīga.”

,,Es tāpat domāju, bet mans vīrs ir ļoti stūrgalvīgs. Bez tam viņš tagad sācis dzert. Agrāk tikai šad tad iemeta pa glāzītei viesībās vai kad atnāca kāds ciemā. Bet kā par nelaimi ierīkoja mājā šo bēdīgi slaveno bāru, un tagad viņš arvien tik piezogas un ielej glāzītē. Arvienu vārdu sakot — sācis žūpot. Kā tas viss beigsies — nezinu. Viņa iekšas jau nebija nekādas stiprās, bet ar dzēršanu aknas jau palielinātas. Un pie ārsta neiet.”

,,Vai tad nevarat pierunāt. Viņš taču arvien bija tāds prātīgs, nosvērts, kas citiem vēl deva padomu. Es noskatījos, kad dzīvoju tur pie jums,” Aiga atcerējās.

,,Bija, bet tagad ir strauji gājis lejup. Nevaru neko iestāstīt ne par ārsta apmeklēšanu, nedz par dzīves veida maiņu.”

,,Lai to darītu, jābūt spēcīgam raksturam. Vīram un vārdam. Bet vajadzētu gan dabūt pie ārsta, ja negrib tīši iet bojā. Vēlāk būs vēl ļaunāk.”

,,Vai jūs, daktera jaunkundz, domājat, ka ārsts tiešām varētu palīdzēt? ” Vārpa pacēla jautātāju skatu.

,,Skaidrs. Tas jau tiek darīts. Simtiem un tūkstošiem tiek glābti. Un tie ir priecīgi, ka tikuši vaļā no šī posta. Tā ir slimība. Bet ir pašam jāgrib un jāiet. Nevienu pieaugušu cilvēku ar varu nevar aizvest.”

„Vajadzētu izdot likumu, ka visus alkohola un dragu lietotājus ieliks cietumā, ja viņi neies pie ārsta vai slimnīcā, lai tiktu vaļā no šīm velna apsēstām indēm!” Vārpa piepeši iesaucās. Viņa bija no sirds noskaitusies.

„Tas viens. Bet otrs — vajadzētu izdot likumu, kas aizliedz ražot un soda dragu ražotājus. Tāpat samazināt alkohola ražošanu publiskam patēriņam. Atļaut to tikai medicīniskām vajadzībām, jo

11it bez Ifl nevar iztikt. Bet sakiet, kura valdība tagad pasaulē to dniis? Neticu, ka šajā ziņā kas drīzumā mainīsies. Taču — ko var dni II katram kulturālam cilvēkam pašam jāuztur zināma cilvēka cieņai atbilstoša stāja un tai piemēroti jādzlvo. To sauc par pašdisciplīnu. Nav nekāds noslēpums, ka alkohols paralizē mazās garenās smadzenes, un ka alkohola lietotājs jau pēc vienas vai divi glāzītēm, kā kurais, sāk zaudēt pašdisciplīnu ... Ja viņš pats sevi redzētu no malas, cik viņš izskatās nožēlojams un pretīgs, man šķiet neviens neņemtu šo šķidrumu mutē.”

,,Es arī to nesaprotu. Tikai redzu, ka cilvēce pamazām slīd uz leju kā uz elli. Tāda ir mana sajūta.”

,,Vārpas kundze, pagaidiet vienu mirklīti! Es tūlīt ielikšu pildījumu zobā, vienā un otrā. Salaižiet zobus kopā! Tā! Sakožiet vēl reiz! Izskalojiet muti!”

Beidzot zobi bija kārtībā.

„Paldies. Cik man jāmaksā? ”

,,To izdarīs vēlāk, kad visi zobi būs kārtībā. Nāciet pirmdien no rīta. Vai tas jums ļaujas? ”

,,Jā, es iekārtošos."

„Pasveiciniet Ilmu, kad sastopat! Tāpat Vārpas kungu mājā!” „Paldies.”

„Pamēģiniet ar viņu vēl prātīgi parunāt viņa paša interesēs. Jūs zināt, ko es domāju? ” Aiga smaidīja.

„Es saprotu.”

„Šī problēma nav vienīgi jūsu mājās. Tā līdzīgi sērgai veļas pāri visai zemei. Tagad, kur mājās ierīko bārus, katrs it kā lepojas ar to. Bet tas ir pārpratums — tā ir milzīga tuvredzība un neinteliģenta rīcība. Dr. Normans Pils kādā vietā jautā: ,Kas ir tas, kas satur laulību kopā un veido labu ģimenes dzīvi? Vai mājas bārs vai mājas altāris? ’ — Atbilde ir skaidra, jo vairāk alkohola patērē ģimenē, jo izirst vairāk laulību! Būtu laiks apmainīt mājas bāru pret mājas altāri! Es teicu tēvam, lai viņš svītro no visiem saviem plāniem mājas bārus un ieprojektē altārus. Viņš paskaidroja, ka tas viņam vēl neesot izdevies. Reti tā darot.”

„Tas gan būtu skaisti, ja tiešām tā kādreiz notiktu!” Vārpā rezignēti sacīja. „Mans virs, kā teicu, ir ārkārtīgi stūrgalvīgs, kaut pudam par sliktu. Viņš arvien kā ragainis turas pretī.”

„Cerams, ka šie ragi ar laiku aplūzis.”

„Cerēsim!”

Abas sievietes saskatījās un pasmaidīja.

Pēc brītiņa, kad Vārpa bija aizgājusi, Aiga pavēra uzgaidāmās istabas durvis un sauca:

„Lūdzu, nākošais!”

2. DAĻA

.

1.

Kas ir četras nedēļas, salīdzinot ar mūžību? Tikpat kā sīks puteklītis, kas lido gaisā, salīdzināts ar Zemes lodi. Tas ir — tikpat kā nekas.

Un tomēr — četras nedēļas atvaļinājuma, pavadītas Kanadā, ir kaut kas!

Ēriks Zalts to uzņēma ar dziļu prieka sajūtu sevī un visai nopietni gatavojās šo laiku pavadīt lielā mierā un bezrūpībā kaut kur Kanadā pie savas meitas. Aiga jau vairākkārt bija aicinājusi tēvu ciemā. Bet tikai tagad, pēc desmit gadu nostrādāšanas Savienotās Valstīs, Zalts atļāvās izrauties no darba jūga un izklaidēties kaimiņu zemē. Viņš nekad Kanadā nebija iebraucis tālāk par Niagaru. Apskatījis šo pasaules slaveno ūdenskritumu, kas gan, salīdzinot ar Igvasū kritumu Brazilijā, ir niecīgs, — viņš bija atkal devies atpakaļ uz Filadelfiju . . .

Bet tagad, kad gandrīz divi nedēļas jau bija pavadītas Toronto, Zalts jutās it kā vīlies — iecerētās atpūtas un bezrūpīgās izklaidēšanās vietā viņš likās saguris. Vai viņu nomāca dīkā ikdiena ?

Grūti pateikt, jo viņš arvien bija pieradis būt darbā un aizņemts, arī mājā. Tagad bija brīvs no visa kā un tomēr likās, ka viņš vairāk

hnējns ,,ierindā” ar savu gribas spēku un rutīnu. Vakaros, kad kopn ar Aigu skatījās televīzijas aparātā, Zalts arvien iesnaudās it kn būtu pārguris. Agrāk tas nekad nenotika. Tāpat viņš bija novērojis, ka tagad rītos bija grūtāk piecelties: bija jāpiespiežas kā vecam nodzītam zirgam, ko saimnieks ved ārā no steliņģa un mauc kaklā sakas.

.Ifl, bija taisni tāda sajūta, ka ikdienas dzīve un gaitas liktos līdzīgas sakām, kas nospiež plecus. Tā bija sveša savāda sajūta.

Kaut ko tamlīdzīgu Zalts piedzīvoja pirmoreiz savā mūžā. Viņš domāja, ka vainojama garā ziema un 1972. gada aukstais pavasaris, kas viņu nepatīkami pārsteidza Kanadā.

,,Man liekas, ka tu esi kļuvis vājāks kopš atbraucis!” Aiga teica tēvam, vērodama viņa plānos vaigus. ,,Laikam es neprotu tevi labi paēdināt!”

,,Hm!” Zalts norūca, negribēdams atzīties, ka viņa miesas svars tiešām bija krities. ,,Man šķiet, ka vainīgs ir šis aukstais laiks un garā ziema. Kas tas par pavasari? Drīz būs maijs klāt, bet ļaudis vēl staigā ziemas mēteļos un pat kažokos!”

Zalts, kas arvien bija dzīves priecīgs un gaišu skatu raudzījās nākotnē, likās it kā nospiests, neapmierināts, un tā vaigi tiešām izskatījās bālāki nekā parasti.

Aigai, — kā jau no ārstu gājuma, kas paraduši redzēt slimus un veselus cilvēkus, —uzkrita šis bālums.

,,Tēt, tev vajadzētu apmeklēt ārstu,” viņa deva padomu. ,,Es tevi pieteikšu.”

,,Priekš kam? ”

Aiga brīdi cieta klusu, meklēdama vārdus, ko teikt. Jo cilvēkam, kas gadiem nav bijis pie ārsta, grūti iestāstīt, kāpēc tas jādara.

,,'Tavos gados, ap sešdesmit, ieteicams katram vismaz reiz gadā iet pie ārsta pārbaudīties.”

,,Tagad, kad esmu atbraucis ciemā uz Kanadu, lai eju pie ārsta? Man pašam savi ārsti Filā.”

,,Tas jā. Bet es domāju, ka tev tagad ir brīvs laiks, ko vari izmantot. Saki, kad tu aizbrauksi atpakaļ, vai tu iesi pie sava ārsta? ” Aiga tieši noprasīja.

Zalts paraustīja plecus un, piemiedzis vienu aci, vāji pasmaidīja. ,,Nezinu,” viņš teica, bet sevī nodomāja: — ,,Droši vien, ka nē.”

,,Nu, redzi,” Aiga pasmaidīja. ,,Bet es atkal zinu, ka tu, viens būdams mājā, arī nekur neaiziesi. Tāpēc tagad varētu izmantot šo izdevību un aiziet tepat ...”

,,Man nekas nesāp. Un es arī negribu iet pie šejienes ārstiem.”

,,Tas nav svarīgi. Es tevi pieteikšu pie sava latviešu ārsta — Dr. Ziemeļa.”

Zalts cieta klusu. Varbūt, ka Aigai bija taisnība, un viņš varēja izmantot šīs atlikušās divi nedēļas lietderīgi. Bet no otras puses —viņš ari negribēja zaudēt savu biivo laiku, jo bija iecerējis vēl apmeklēt Toronto bibliotēkas. Viņu interesēja dažas grāmatas speciālos jautājumos, īpaši par seno Ēģiptes būvniecību un tās vēsturi.

Aiga tomēr pieteica tēvu pie Dr. Ziemeļa.

*

Iznācis no rentgena kabineta, Zalts priecīgs steidzās ārā uz ielas un pilnu krūti ievilka vēso aprīļa gaisu. Viņš jutās kā jauns students, kas ticis cauri smagam pārbaudījumam un tagad varēja brīvi uzelpot. Viņš nemaz vairs negribēja atcerēties visas šīs daždažādās analizēs laboratorijās un dučiem rentgena uzņēmumu gan zarnu, gan kuņģa un plaušu.

Ārpus laboratorijām un ārstu kabinetiem kūsāja cita dzīve — raibā ikdiena, kas vilināja ar savu dažādību, ar pienākuma un prieka sajūtu.

Cik labi būt veselam! Un būt savā vietā kā mazam zobritenītim, kas veic savu uzdevumu!

,,Bet vai tie visi bija veseli, ko te redzēja uz ielām? ” Zalts nodomāja, soļodams uz ielas dzelzceļa pieturas vietu. Tā tikai nezinātājam varēja likties, ka tie visi bija veseli un dzīves priecīgi, kas kā skudras bariem kustējās ielās un pārvietojās satiksmes līdzekļos. Vajadzēja tikai reiz iegriezties kāda ārsta uzgaidāmā telpā, lai redzētu, ka dzīvē bija daudz sirdzēju un neveselu.

Zaltam kļuva vēsi, stāvot pie satiksmes pieturas stabiņa un gaidot tramvaju. Viņš uzlocīja mēteļa apkakli un jutās vīlies, — kā gan Kanadas pavasara saule, kas spīdēja viņam tieši sejā, varēja būt tik auksta!

Bet izkāpis no ielas dzelzceļa vagona Koledža ielā pie bibliotēkas un iegājis tās klusajās un siltajās telpās, Zalts it kā atplauka. Kāds tur bija klusums un patīkams miers!

Viņš iesniedza meklēto grāmatu sarakstu, un kāda bibioltēkas darbiniece baltā uzsvārcī kā slimnīcas māsa veda viņu dziļāk citā telpā. Tā bija pašaura, bet gara telpa pilna grāmatu plauktiem un skapjiem, kur visur rēgojās tūkstošiem dažādu sējumu. Izejot tai cauri, pavadone atvēra lielas, smagas durvis, aiz kurām atradās plaša, gaiša lasītava. Tās augstie griesti un lielie logi atgādināja baznīcas zāli, un lielais klusums, kas valdīja tajā, vēl vairāk pastiprināja šo svinīgo sajūtu.

Zalt ■> ievēroja, ka pie daudziem galdiņiem sēdēja lasītāji, kas, kā iegrimuši letarģiskā miegā vai garīgi izsalkuši, acīm kāri sūca no atvērto grāmatu lappusēm. Neviens nesarunājās, neviens īpaši nokustējās vai negrozījās savā sēdekli, tikai grāmatu lapu pāršķiršana reizēm pārtrauca dziļo klusumu.

,,Šl dāma jums izsniegs vajadzīgās grāmatas,” Zalta pavadone paklusi teica un pasniedza grāmatu sarakstu jaunai sievietei, kas panāca dažus soļus viņiem pretī. Arī viņai bija mugurā balts uzsvārcis un runāja vēl klusākā balsī.

,,Lūdzu, ņemiet sēdvietu, šeit vai tur!” viņa parādīja uz neaizņemtajiem galdiņiem un krēsliem un pasmaidījusi aizgāja citā telpā, kur atradās speciālo grāmatu glabātuve.

Zalts sēdēja un gaidīja.

Viņš jutās priecīgi uzbudināts kā mazliet pacilāts garā, ka beidzot bija sadzinis pēdas grāmatām, ko bija meklējis gadiem. Viņš bija interesējies par dažiem jautājumiem, kas nodarbināja viņa prātu.

Kā tas varēja būt, piemēram, ka kādreiz senajā Ēģiptē, kas vecajā pasaulē un vēl tagad mūsdienās spēlēja zināmu lomu, — tauta un zeme bija sadalīta divi daļās: Augš- un Lejasēģiptē? Kāpēc atšķīrās viņu reliģijas? Tie paši hieroglifi, burtu zīmes, un tomēr dažas atšķirības. Savos pamatos tā pati reliģija, bet atšķirīgi kulti. Tā pati tauta, bet starpība domāšanā un izrīcībās, kas viss beigās noveda pie tā, ka abas tautas daļas karoja savā starpā. Kāpēc?

Tas, ko viņš bija lasījis līdz šim vēsturē un citos rakstos, nedeva izsmēlēju atbildi. Dažreiz tās bija tikai vispārējas frāzes vai nepamatoti slēdzieni. Zalts bija pat runājis ar dažiem ēģiptologiem, bet arī tie nevarēja pateikt neko vairāk.

Viens otrs to mēģināja izskaidrot ar salīdzinājumu, līdzīgi kā mūsdienās radušās pretešķības kādā tautā — piemēram, Korejā un Vietnamā, kur ziemeļi nostājās pret dienvidiem un otrādi. Bet tur bija ideju atšķirība, kas radīja plaisu un tāpēc karoja. Toreiz priekš gadu tūkstošiem tādas idejas nebija efektīvas, jo nebija tādu nihilistisku, negatīvu mācību, kāds ir komūnisms savos pamatos, bāzēts uz marksismu. Toreiz tur atšķirība bija kultūras un reliģijas jautājumos, kas uzspieda zīmogu visai tautas dzīvei.

.Jā, kāpēc kādā tautā piepeši varēja rasties šāda plaisa un dažādība tik svarīgā jautājumā kā reliģijas kultā un simbolos? Kflpēc?

Un tagad starp Pirmo un Otro pasaules karu — trīsdesmitajos gados parādījās kāds vīrs, kas tomēr to izskaidroja un pamatoja ar savu teoriju, pareizāk sakot, ar saviem atklājumiem un pierādījumiem. Bet citi zinātnieki klusēja. Visas vecās gadu simtiem izauklētās hipotēzēs sabruka, jo zuda pamats zem kājām. Dažam tas nepatika. Citam to bija grūti atzīt. Jo, lūk, atvērās jauna plaša pasaule, kuras pirmsākumi meklējami priekš 200,000 vai vairāk gadiem. Tās civilizācija jau priekš 50,000 gadiem daudzējādā ziņā pārsniegusi mūsējo.

Tas viss, lūk, nostāda mūsu tagadējo dažu tūkstoš gadu veco kultūru un civilizāciju it kā pal)ērna lomā. Šīs vēlākās ap Vidusjūru izauklētās kultūras atgādina tikai druskas, salīdzinot ar to lielo kultūras klaipu, kas slēpjas ļoti tālā pagātnē. Var saprast, ka to ir labi pārzinājis ar! Mozus un Jēzus Kristus, jo tas atspoguļojas Vecās un Jaunās Derības lappusēs.

Šis virs, kas to atklāja un izskaidroja, saucas Džeims Cērčvords (James Churchvvard), archailogs, mistiķis un jaunībā britu armijas pulkvedis, kas vairāk nekā 50 gadu savas dzīves veltījis šo jautājumu pētīšanai un pierādījumu atrašanai. To viņš arī spīdoši veicis ar īsta zinātnieka rūpību un pacietību. Tas ir viņa stāsts par pazudušo kontinentu Mū, kas atradies rietumos no Amerikas tur, kur tagad atrodas Pacifika jeb Klusais okeāns . . .

Un ja Zalts tagad te sēdēja un domāja, gaidīdams, kad atnesis meklētās grāmatas, — tad viņam pašam bija vēl īpaša interese iepazīties ar senās Ēģiptes būvniecības architektoniskiem elementiem un to detaļām.

Tur jau nāca viņa bibliotekāre, nesdama trīs biezus sējumus. Viņa nolika tos Zaltam priekšā uz galdiņa, prasīdama:

,,Lūdzu, kāda ir jūsu profesija? Tas mūsu pašu informācijai šajā anketā.”

,,Architekts,” Zalts sacīja, un viņa ierakstīja attiecīgā ailē.

Biezās grāmatas lapas vērās čaukstēdamas it kā būtu salipušas. Acīm redzot, tās ilgi nebija šķirstītas. Zalts nopriecājās par labajām ilustrācijām, īpaši to detaļām, kurās, lūkojoties caur palielināmo stiklu, varēja gluži labi saredzēt pat hieroglifus un to atsevišķās zīmes. Tas tieši viņu interesēja. Viņš uzmanīgi pētīja atsevišķu zīmējumu līnijas un slkdaļas, lai pats savām acīm redzētu atšķirību rakstos.

,,Cik tas ir ērti, ka tu, sēdēdams bibliotēkā kādā klusā telpā ziemeļos, vari redzēt to, kas uzrakstīts tūkstošiem jūdžu tālumā uz kādas piramides vai citas būves tālu dienvidos! Pašam nemaz nav jāmēro garais ceļš ...” Zalts domāja.

Viņš bija sācis pētīt ilustrācijas, pāršķirstīdams grāmatas un ieskatīdamies te vienā, te otrā vietā, atstājot teksta lasīšanu vēlāk.

Lūk, atvēris citu lappusi, viņš lasīja: ,,Ap 2700 gadu priekš Kristus dzimšanas, kad Ēģiptē valdīja Meness, abas tās daļas — Augš- un Lejasēģipte kļuva viena ķēniņa valsts. Bet reliģijā joprojām pastāvēja divi atšķirīgi kulti — austrumu un rietumu kults."

Ko tas nozīmē? Pēc sena ticējuma ēģiptieši bija pārliecināti, ka viņu dvēselēm pēc cilvēka nāves bija jāceļo atpakaļ pa to pašu ceļu, kur tās ieradušās, lai nonāktu atdzimšanas vietā paradīzē. Tā nugšēģiptieši ticēja, ka viņiem jāceļo uz austrumiem, no kurienes ieradušies viņu senči, kamēr lejasēģiptieši ticēja, ka viņu dvēselēm jādodas uz rietumiem, lai sasniegtu paradīzi.

Kāpēc šāda pretruna? Neviens vēsturnieks nav ņēmies to pietiekami pārliecināti izskaidrot . . .

,,Hm!” Zalts pacēla galvu un brīdi lūkojās loga virzienā. Viņš tagad atcerējās, ko bija teicis Cērčvords attieksmē uz šo kultu dažādību:

,,Savā laikā Ēģipti kolonizējuši ienācēji no divi dažādām pusēm: austrumiem un rietumiem. Vieni, kas nāca no austrumiem, apmetās Āfrikas austrumu krastā Sarkanas jūras malā, līdz tie sasniedza Nīlas upi vidus daļā. Otri, kas nāca no rietumiem, apmetās Nīlas lejas tecē, tās deltā, (pazīstama ari kā Nīlas kolonija). Dažus tūkstoš gadus pēc apmešanās pie Nīlas abas Ēģiptes karoja savā starpā. Rezultātā apvienojās un izveidoja vienu impēriju.”

Tiem, kas bija nākuši no austrumiem, pirmizcelsme meklējama kaut kur Klusā okeānā. Viņi bija virzījusies uz rietumiem pa Burmas un Indijas ceļu, līdz sasniedza Nīlu vidustecē. Otri, kas ieradās no rietumiem, bija nākuši no tā paša pirmsākuma Klusā okeānā, tikai, ejot uz austrumiem pa Maijas un Atlantis (senā Atlantīda Atlantijas okeānā) ceļu, nonāca pie Nīlas deltas.

Ģeogrāfiski šo pirmsākuma vietu Cērčvords skaidri fiksē Klusā okeānā, kur atradies kāds kontinents, saukts — Mū, kas ir abu šo Ēģiptes zemju iedzīvotāju izcelsmes vieta jeb mātes zeme.

Pētot tālāk, kā atklājumi rāda, Mū ir kaut kas vairāk, tā ir mātes zeme visai cilvēcei virs Zemes. Uz šī, tagad pazudušā kontinenta Klusā okeānā ir meklējams īstais Ēdenes dārzs. Bībeles sākumā pazīstamais stāsts par pasaules radīšanu septiņas dienās nāk no šī nogrimušā kontinenta Mū. No turienes šis stāsts aizceļoja uz Nīlas vai Eufrates upes ieleju, kur apmetās Mū izceļotāji, jauno zemju kolonizētāji.

./Purpinādams savus pētījumus,” raksta Cērčvords, ,,esmu atklājis, ka šis pazudušais kontinents, kas ir izplēties kaut kur ziemeļos no llavajas un dienvidos sniedzies līdz Fidži un Lieldienu salām, neapšaubāmi bijis pirmā cilvēka mājvieta. Esmu atradis, ka tur, šajā skaistajā zemē, dzīvojuši ļaudis, kas kolonizējuši Zemes lodi. Šis kontinents ticis iznīcināts priekš 12,000 gadiem drausmīgā zemes trīcē, uguns un ūdens apņemts, nogrimis atvarā.

Esmu ari atradis pirmstāstu par pasaules radīšanu. Tas bija Kontinents Mū, kur radās pirmais cilvēks. — Esmu dzinis pēdas šim lāstam no Mū uz Indiju, kur apmetās kolonizētāji no pazudušā Kontinenta; tālāk no Indijas uz Ēģipti, bet no Ēģiptes uz Sinajas templi, kur Mozus norakstīja šo stāstu. Un 800 gadu vēlāk no Mozus šo stāstu, kas bija rakstīts simbolos, hieroglifos un pa daļai kuldejiski, Ezra trūcīgi pārtulkoja senebrēju valodā. Ticamība tam būs acīm redzama arī tiem, kas šo jautājumu nav tuvāk pētījuši, kad viņi redzēs kāda tuva līdzība ir starp radīšanas stāstu, ko mēs /.inām, un to tradiciju, kas cēlusies Mū kontinentā ...”

Zalta domu plūsmu pārtrauca bibliotekāres tuvošanās, — viņš piepeši ieraudzīja sievieti baltā uzsvārcī pienākam pie viņa galda. Viņa negribēja viņu traucēt, iekām Zalts nepacēla galvu. Viņš mazliet pārsteigts skatījās bibliotekārē, it kā vaicādams, ko viņa vēlas.

,,Piedodiet, Zalta kungs, jūs aicina pie tālruņa.”

,,Mani? Neviens nezina, ka esmu šeit, izņemot manu meitu.”

,,Tā bija sievietes balss, kas prasīja pēc jums.”

,,Pateicos!” Zalts piecēlās. Viņa pierē starp uzacīm piepeši iegūlās dziļa rieva kā jautājuma zīme. Kā[)ēc viņa zvanīja?

,,Jā, tēt! Tā esmu es,” Aigas balss atsaucās klausulē. ,,Pirms desmit vai piecpadsmit minūtēm zvanīja Dr. Ziemelis. Viņš esot saņēmis tavus rentgena uzņēmumus. . . ”

,,Nu, kas tur ir? ”

,,Tur esot redzams kāds apēnojums kuņģī. Viņš domā, ka tev vajadzētu pirmdien iet slimnīcā pārbaudīties.”

,,Tad viņi sondēs,droši vien, ņems paraugu. To es negribu . . . ” Zalts norūca aparātā.,,Bez tam, vai tas tik steidzīgi? Es tikko sāku lasīt te, bibliotēkā ...”

,, Redzi, tam visam bibliotēkā ir laika gana. Bet slimnīcā ir labāk iet ātrāk. Pārdomā. Es nezinu, varbūt, gribi pats runāt ar ārstu?

,,Lūdzu, iedodi viņa tālruņa numuru.”

Zalts, pajautājis darbiniecei, vai drīkst lietot bibliotēkas tālruni, tūlīt sazinājās ar ārstu.

,,Jā, Zalta kungs, rentgena uzņēmums rāda, ka ir tjūmors kuņģī. Bez tam asins aina liecina, ka zūd asinis ...”

,,Cik, lūdzu, ir? ”

,,Hemoglobīns — 9, tas iztaisa tikai 50 procentu asiņu.”

,,Pagājušā vasarā jūlijā, es atceros, bija 14*/2.” Zalts teica.

,,Nujā, tas ir ap 80%. Tāpēc ir zudums. Manuprāt, jums vajaga pirmdien iet uz slimnīcu. Tur iztaisīs baiopsi — nogriezis gabaliņu analizei, un tad ...”

,,Daktera kungs, vai tas tik steidzīgi, ka jau pirmdien jābūt slimnīcā? Es gribēju nākošo nedēļu vēl pastrādāt bibliotēkā. Atradu lur dažas retas grāmatas ...”

,,.Iā, kā jau latvietis, bez strādāšanas nevar dzīvot! Bet lieta tāda, rītu, sestdien, es braucu prom uz Savienotām Valstīm. Tur ir kāda ārstu sanāksme. Būšu atpakaļ pēc nedēļas — pirmā vai otrā maijā.”

,,Tad, varbūt, es varētu pagaidīt, kamēr jūs atgriežaties? ” Zalts jautāja.

,,Kā vēlāties. Bet — visādām varbūtībām, ja kas pēkšņi vajadzīgs, — atstāšu jūsu rentgena uzņēmumus un analizēs rezultātus slimnīcas ārstam Dr. Adamekam.”

,,Kādas tautības? ”

,,Polis. Viņš ir labs ārsts, chirurgs. Es jums iedošu viņa tālruņa numuru. Vajadzības gadījumā variet zvanīt viņam katrā laikā. Viņš sagādās vietu Sv. Pētera slimnīcā.”

,,Vēl viens jautājums: cik ilgi vajadzēs slimnīcā un cik vispār? ”

,,Divi nedēļas slimnīcā un pēc divi mēnešiem darbā.”

„Paldies, dakter!”

Zalts aizgāja atpakaļ pie sava galda, atsēdās krēslā un brīdi lūkojās atvērtajā grāmatā. Acu priekšā rēgojās garas iespiedumu rindas, bet skats neuztvēra neviena atsevišķa vārda, pat ne burta. Viss saplūda taisnās līnijās veselām lappusēm. Viņa domas bija kaut kur citur.

Tātad, kamēr ārsts atgriezīsies, viņam bija nedēļa laika, tad viņi varēs vēl pārspriest . . . Tjūmors — tā ārsts bija teicis, lietodams šo angļu vārdu. Bet kas par audzēju? Lab- vai ļaundabīgs? To laikam viņi paši vēl nezina. Tāpēc taisīs baiopsi, — tā taču ārsts bija teicis. Tā ir nepatīkama procedūra — dzīt cauruli caur muti pa barības vadu lejup līdz kuņģim un tad spoguļu sistēmā skatīt uz apgaismoto vainu un . . . Bet vienalga, vai tas ir lab- vai ļaundabīgs, tas ir nederīgs un jādabū ārā . . . Šodien tas ir labdabīgs, bet, kas zin, rīt vai parīt tas var kļūt bīstams. Prom ar tādu! . . .

Bet šī caurules dzīšana tomēr ir nepatīkama. Zalts to labi atcerējās no saviem studiju gadiem Rīgā, kad viņam ņēma kuņģa sulu analizei. Phū! viņš vēl tagad nopūtās. Viņš bija ļoti jūtīgs tādās lietās, īpaši, ja pieskārās rīkles galā un mēģināja dzīt cauruli lejā. Viņš atcerējās, ka bija iepriekš teicis laboratorijas māsai: „Māsiņ, ja jums vajadzīgs mana kuņģa saturs ar sulu, es varu katrā laikā to jums dabūt ārā, tikai negrūžiet šo cauruli ...” — Viņa tikai neticīgi pasmaidījusi: „Būs jau labi!” un turpinājusi savu uzdevumu. Un tad, kad caurule bija iedzīta, piepeši māsiņai bija jāatkāpjas - viņas baltais uzsvārcis no augšas līdz apakšai likās nepazīstams. Un kāda izskatījās laboratorijas iekārta un sienas, par to labāk nerunāt! Tas trakākais, ka kuņģa saturs nebija nācis pa cauruli, bet tai garām, un māsa tikai ar mokām dabūjusi pus mēģenes vajadzīgā satura. Zalts, kad atbrīvots no caurules, asarām acīs varējis tikai atvainoties. ,,Tas nekas ...” māsiņa atbildējusi . . .

Tas tomēr bija kaut kas, kas viņam nepatika — šī parauga ņemšana! Un Zalts atkal atcerējās neseno sarunu ar Dr. Ziemeli .. . Varbūt taisnība bija ārstam, ka jāiet tūlīt pirmdien uz slimnīcu. Viņš velti nezaudētu savu atvaļinājuma laiku, un bibliotēkas grāmatas jau varēs dabūt arī vēlāk. Bet tādā gadījumā vēlreiz jāzvana Dr. Ziemelim, lai tas pareizi informētu Dr. Adameku, kam viņš solījās atstāt vajadzīgos izmeklēšanas rezultātus.

Zalts paskatījās uz bibliotekāri. Jaunā sieviete sēdēja pie galda, uz kura atradās tālrunis, un bija iegrimusi darbā. Nē, Zalts negribēja viņu vairs traucēt un izmantot tās laipnību. Viņš klusi piecēlās un kā ēna izslīdēja no lasītavas. Priekšnamā pie izejas atradās publiskais tālrunis.

Zalts pateica ārstam, ka mainījis savu nodomu un iešot jau pirmdien uz slimnīcu.

,,Labi,” ārsts piekrita. ,,Es gan nesen zvanīju Dr. Adamekam, ka jūs būsit pēc nedēļas. Bet es piezvanīšu otrreiz ...”

„Paldies, daktera kungs!”

Likās, ka tagad viss bija kārtībā.

Bibliotekāre pat nebija pamanījusi Zalta īso prombūtni, un viņš atkal klusi ienāca un atsēdās agrākajā vietā. Dažas stundas brīvā laika tagad varēja izmantot lasīšanai. Viņa skats automātiski slīdēja pa rindām:

,, . . . Ozlriss. Kas viņš tāds ir? Pat ēģiptologi vēl tagad par to lauza galvas. Vai viņš ir dievs, mīts, simbols vai cilvēks? Un ja cilvēks, tad kurā laikmetā viņš dzīvojis? Tie ir jautājumi, kas ...”

Zalts acīm izlasīja teikumus vairākas reizes, tomēr viņa apziņā, līdz attiecīgiem smadzeņu centriem nekas nenonāca. Viņš pārlasīja vēlreiz, un tomēr nekā nezināja. Acīm redzot, viņš iekšēji bija koncentrējies uz kaut ko citu.

Nebija grūti uzminēt, kas nodarbināja viņa apziņu. Tā bija niecīgā šārīta ziņa, ko Aiga viņam pateica pa tālruni. Viņš nebija ne uztraukts, ne nobijies. Likās, ka tas uz viņu nemaz neattiektos, it kā runa būtu par kādu citu personu, un viņš tikai nejauši iejaukts šajā lietā kā starpnieks.

Taču pārsteigums tas tomēr bija! Jā, viņš to nekad nebija agrāk iedomājies, pat ne sapnī, kā mēdz teikt, ka kas tamlīdzīgs varētu atgadīties viņam. Jā, visapkārt dzīvē, pa labi un kreisi, bija tādi gadījumi, pat viņa darba vietā tuvākie kollēgas dabūja smagas kaites, — tikai ne viņam kas tāds varēja atgadīties. Tā laikam bija kļūda, ka nebija sagatavojies, iekšēji sevi brīdinājis, tad, varbūt, izl>ēgtu šādai pārsteiguma iespējai.

Jēzus Kristus jau ir skaidri pateicis, ka ar zūdīšanos neviens nevar neko savai dzīvei pielikt, drīzāk atņemt. Un te bija gaišs piemērs. Bet Viņš bija teicis: ,,Turiet drošu prātu! Es pasauli esmu uzvarējis.”

Jā, bija vajadzīga stingra iekšēja stāja — ticība un cieša paļāvība vai ari pašiedvesme, kā to pielieto franču profesors Kuē: ,,Es esmu vesels!” — un arvien turēt drošu prātu!

Galu galā viņš — Zalts nebija tas, kas zūdītos, ļautos negatīvām domām, un tā grautu neredzamā veidā vitālos dzīves pamatus. Nē, viņš tāds nebija, bet tomēr kaut kur bija kāda vaina, ka radusies sūce dzīves laivā . . .

Vaina laikam bija tā, ka cilvēks, kas dzīvo mūsu dienās, sauktajā modernajā jeb atomu skaldīšanas laikmetā, —nedrīkst būt pārāk jūtīgs. Ja cilvēks ņems pie sirds visas negatīvās izdarības un lielās netaisnības, kas notiek šajā pasaulē, tad viņam — pēc kāda profesora domām — jākļūst vai nu mentāli slimam vai jādabū vēzis.

Te nu ārsti tūlīt iebildis, — vēzi var ari dabūt pārliecīgi smēķējot, lietojot alkoholu vai pārlādējot kuņģi visādām pikanti kairinātājām ēdamvielām. Papriekš dabūs vienkāršu čūlu, un tad durvis vaļā varbūtējam vēzim.

Taču Zalts nebija ne viens, ne otrs bijis savā dzīvē: ne smēķētājs, ne alkohola lietotājs, ari ne īpašu vircotu ēdienu cienītājs. Un tomēr dabūja šo smago kaiti . . .

Domās kavēdamies, Zalts paceltu galvu kā aizsapņojies lūkojās kaut kur zāles lielo logu virzienā. Viņš bija aizmirsies, nevērojot, ka priekšā atvērta grāmata. Ari jaunā bibliotekāre, to pamanījusi, vairākkārt pacēla skatu un iesāņus it kā neviļus paraudzījās uz Zaltu.

Pēkšņi viņš to uztvēra. Kāpēc gan viņa to pētīja? Vai Zalta savdabīgās nostājas dēļ? Vai varbūt viņš tā traucēja citus, raudzīdamies pāri lasītavai? Varbūt tas nebija atļauts? Kas varēja zināt angļu konservatīvos noteikumus.

Un Zalts, kā nedarbā pieķerts zēns, nolieca galvu pār atvērto grāmatu.

Skaidrs, viņš bija jūtīgs, stipri vien jūtīgs, un ja sevi cieši neturētu zināmā pozitīvā stāvoklī kā bremzes spēkratus slīpā nogāzē, tad viņš ne vienu nedēļu nebūtu spējīgs dzīvot uz šis planētas . . .

Viņš atkal mēģināja iedziļināties grāmatas saturā:

,,Un kas bija Ozīrisa reliģija? Tā ļoti atgādina Jēzus Kristus mācību, bet Ozīriss dzīvoja daudz tūkstoš gadu priekš Kristus dzimšanas. Pašu ēģiptiešu senie raksti pauž, ka Ozīrisa gals bijis traģisks — viņu nogalinājis tā brālis Sets, kas fanātiski apskaudis savu brāli, ko tauta mīlējusi ...”

Zalts izlasīja šo rindkopu, bet nekas nepalika atmiņā. Viss lasītais aiztecēja kā ūdens pār eļļainu virsu.

Nē, šodien viņš nebija spējīgs iedziļināties rakstos, kaut ko pētīt un atzīmēt savām vajadzībām. Viņš jutās kā sēklī izmesta zivs.

Zalts pēkšņi piecēlās, savāca grāmatas un atdeva tās atpakaļ bibliotekārei.

,,Vai lasītava atvērta arī sestdienās? ” viņš dzirdēja sevi jautājam.

,,Jā, bet tikai līdz sešiem vakarā.”

,, Pateicos.”

,,Šīs grāmatas es nolikšu atsevišķi uz jūsu vārda. Jūs varat tās dabūt katrā laikā, vai rīt, vai pirmdien, kad jums patīk,” runātāja pasmaidīja.

Zalts pateikdamies palocīja galvu.

Viņš neatnāca ne rīt, ne pirmdien. Nekad.

2.

Ne arvien dzīvē iet, kā izplānots. To arī Zalts piedzīvoja: šajā nedēļas nogalē — divi dienās viņš manīja sevī lielas pārmaiņas, kas sajauca viņa nodomus un plānus. Viņa griba it kā vairs nedarbojās.

Zalts juta, ka viņa iekšējā pretestība samazinājās, un pats pret savu gribu lēni, bet neapturami slīdēja kaut kur prom citā vidē. Tā bija negatīva parādība.

Viņš saprata, ka tā bija zināmā mērā zemapziņas reakcija uz negaidīto ,,šoku”, ko piektdien saņēma viņa nesagatavotā apziņa. Bet tagad tas bija noticis, un bija vajadzīgs milzīgs pretspiediens — kāds pozitīvs spēks, kas to atgrieztu normālās sliedēs.

Viņš arī zināja un saprata, ka cilvēkam arvien jābūt aktīvam gribēt un darīt labo, bet nekad nedrīkst aizmirst, ka tas tomēr nav viņa paša. Tas nāk no kāda cita lielāka avota — Radītāja, kas katrā cilvēkā iedēstījis Savu Garu. Tas ir īstais visa labā un pozitīvā padarītājs cilvēkā, bet cilvēkam ir jābūt kontaktā ar Viņu.

Un šo milzīgo spēku, kā pretspiedienu negatīvai parādībai var dabūt tikai vienā veidā — pa lūgšanas kanāli.

Bet Zalts juta sev par pārsteigumu, ka vairs nespēja pietiekami koncentrēties un iejusties garākās lūgšanās. Viņa meditācijas bija īsas. Taču tajās viņš arvien sajutās esam pilnīgi Dieva ziņā. Un ar to pietika: viņam bija dziļš iekšējs miers! Viņš jutās kā drošā patvērfl. —

/alts pasmaidīja pie brokastu galda un mēģināja jokot, kad Aiga viņam pirmdienas rītā bija uzlikusi uz šķīvja trīs ceptas olas.

,,Mlļā meit, tu esi sajaukusi rēķinus — uz tava šķīvja es redzu vienu, bet uz manējā — trīs olas.”

,,To es izdarīju ar nolūku, lai tu ēstu vairāk. Citādi nebūs spēka.” ,,Kas par izdomu. Nekad savā mūžā neesmu varējis apēst trīs olas uzreiz. Tas nav man pa spēkam.”

,,Kad piespiedīsies, tad varēs.”

,,Kā var piespiesties, ja nav nemaz ēstgribas! Kad esmu apēdis divi vai trīs kumosus, liekas, ka ar to pietiek,” Zalts nolika dakšiņu uz šķīvja malas un skatījās meitā.

,,Es saprotu,” Aiga pamāja galvu. ,,Tev vajadzētu lietot vitamīnus.”

,,To jau es daru.”

,,Vai ārsts parakstīja? ”

,,Pats sev parakstīju,” Zalts pasmaidīja. ,,To es daru katru gadu, kad sākas ziema: lietoju divi vai vismaz vienu C vitamīnu tableti dienā. Tas man palīdz izvairīties no saaukstēšanās.”

,,Tā saka, bet pilnīgi zinātniski nav pierādīts.”

,,Kā nav? Mēģinājumi ir izdarīti, un tie liecina par zināmu C vitamīnu iedirbi veselības aizsardzības labā. Un man arī palīdz. Desmit gados esmu tikai divreiz saķēris iesnas, un abas reizes tās uzlaida citi, kas neapzinīgi nāca slimi darbā.”

,,Bet kā tas bija agrāk senos laikos, kad tādus vitamīnus nemaz nepazina? Toreiz mākslīgi vitamīnus vēl neražoja, un tomēr, piemēram, mūsu senči, senie latvieši pārdzīvoja daudz bargākas ziemas nekā mēs tagad,” Aiga iebilda.

,,To tu nesaki, meit. Dabiskie vitamīni arvien ir bijuši cilvēku rīcībā, patērējot zināmas uzturvielas. Un latviešiem tādi bija skābētie kāposti, kas mucām gulēja pagrabā vai klētī. Skābo kāpostu sula ir vislabākā C vitamīnu devēja.”

,,Tur tev, tēt, taisnība,” Aiga piekrita. ,,Tu pats esi bērnībā šos kāpostus daudz ēdis, kad dzīvoji laukos. Bet ne es, kas piedzimu Rīgā. Cik atceros ar saviem 7 vai 8 gadiem, māma nevisai bieži deva mums kāpostus. Vai tā nebija, tēt? ”

,,Rīdzinieki kā visi pilsētnieki arvien bijuši izsmalcināti ar ēšanu. Vairāk uz smalkiem ēdieniem un našķiem, nevis lietot kārtīgu vienkāršu un veselīgu uzturu.” Zalts piepeši paskatījās virtuves pulkstenī. ,,Aiga, tev laiks doties ceļā. Pēc pusstundas tev jābūt savā kabinetā!”

,,Es no rīta nebraukšu.”

,,Kāpēc ne? ” Zaltam radās aizdomas, vai tam nebija kāds sakars ar viņu. ,,Manis dēļ tev nav jāpaliek mājā. Kad ārsts piezvanīs, aiziešu līdz pazemim un stundas laikā būšu slimnīcā. Pavisam vienkārši.”

Aiga paskatījās tēvā un bridi cieta klusu. Tad padomājusi teica:

,,Tik vienkārši nav. Aizbraukšana ir viena lieta, bet ja tevi tur paturēs, tad man jāzina, kur tu paliksi, un varbūt kaut kas vēl vajadzīgs. Kādi dokumenti vai kas cits. Tu taču neesi kanādietis.”

,,Tev taisnība. Varbūt, ka vēl pateiks — Yankee go home!” Zalts mēģināja jokot.

Aiga pasmaidīja. ,,Ja ir emērdžensi, kādam vajadzīga ātrā palīdzība, tad nekrīt svara pavalstniecība.”

,,Bet svarīgi ir, kas maksās? ” Zalts iebilda. ,,To viņi gan gribēs zināt. Jautājums, vai mana apdrošināšanas sabiedrība to atzīs? ”

,,Vienalga, tādi gadījumi ir jau bijuši. To visu redzēsim,” Aiga centās it kā atbīdīt šis rūpes, lai par to tagad tēvs velti neraizētos.

,,Vajadzības gadījumā nauda ir bankā. Es tev atstāšu pilnvaru ...”

„Nebēdā tagad par naudu,” Aiga atmeta ar roku.

„Bet visam jābūt skaidram,” Zalts piebilda.

„Jā ...”

Bet nekas vēl nebija skaidrs. Pagāja rīta cēliens, pagāja pusdienas laiks, un kad pulkstenis rādija ceturto pēcpusdienas stundu, Zalts kļuva domīgs. Viņš piezvanīja uz Dr. Ziemeļa iedoto tālruni.

„Dr. Adamek’s office,” atsaucās kāda sievietes balss. Droši vien viņa sekretāre.

Zalts prasīja pēc ārsta.

,,Dr. Adameks ierodas pēc pulksten pieciem. Zvaniet, lūdzu, vēlāk.”

Zalts piezvanīja pēc pieciem. Atsaucās vīrieša balss:

,,Dr. Adameks.”

Zalts stādījās priekšā pa tālruni un izstāstīja iemeslu, kāpēc zvanīja.

„Es zinu,” ārsts runāja klusā balsi, un Zaltam bija jāieklausās, lai uztvertu sarunu. „Bet Dr. Ziemelis teica, ka jūs nākšot pēc nedēļas.”

,,Tas bija sākumā, es vēlāk mainīju savu nodomu, un Dr. Ziemelis solījās piezvanīt jums otrreiz.”

Par to ārsts nekā nezināja, bet Zalta izmeklēšanas rezultātus un rentgena uzņēmumus viņš tomēr bija saņēmis.

„ Piesakieties rit pl. 12 hospitāli pie ātrās palīdzības reģistrācijas galda.”

Saruna bija beigusies.

,, liedzi, nu,” Zalts teica, ,,tu velti nokavēji veselu dienu. Tavi pacienti nīkst uzgaidāmā telpā.”

,.Nekā. Mana asistente viņus apkalpo.”

, .Bet. viņai pašai savi darbi.”

,,Viņa apkalpo mūsu abu . . . Bet es tomēr aizbraukšu līdz birojam. Vai tev, tēt, kaut kas vajadzīgs no pilsētas? ”

,,Nē, paldies. Es tikai aiziešu līdz ielas stūrim pēc vakara avīzes.” Zalts sāka ģērbties.

Aiga negribēja viņu vienu laist.

,,Muļķības!” viņš iesaucās. ,,Man vajaga drusku izkustēties svaigā gaisā.”

Neticami, kas viņā īsti notika? Viņš aizgāja līdz nākamai šķērsielai, kur stāvēja laikrakstu kastītes, bet viņam sāka trūkt spēka lai atgrieztos mājā. Labi, ka Aiga to neredzēja. Zalta izturība šajās pāris dienās bija strauji samazinājusies. Pagājušā nedēļā viņš vairāk bija turējies ar savu gribas spēku, neatlaidīgi pretodamies nezināmām pārmaiņām organismā, bet tagad, kad zināja cēloni šai negatīvai parādībai, — viņa gribas spēks it kā saplaka. —

Otrā dienā, kad Aiga tēvu aizveda savos spēkratos uz Sv. Pētera hospitāli, viņš vairs nepretojās. Gluži otrādi, klusībā Zalts bija pateicīgs meitai, jo viņš juta, ka pat nosēdēt ērtā mašīnā nevisai garo ceļa gabalu bija pagrūti, kur nu vēl pazemi un ielas dzelzceļā, kas kratījās un bieži pieturēja.

Slimnīcā viņi ieradās pusstundu par agru. Garajā gaitenī pie ieejas pa labi uzgaidāmā telpa bija ļaužu pilna. Taisni divi neaizņemtas vietas it kā gaidīja uz viņiem. Kamēr Aiga pieteica tēvu pie reģistrācijas galda darbinieces, Zalts atsēdās un palūkojās apkārt citos gaidītājos. Tiem visiem bija cietēju sejas — bālas, nogurušas, bez mazākās prieka izteiksmes.

Ārā bija pavasaris, kaut vēss, taču kokos jau raisījās pumpuri un dārzos zālē manīja vārgu zaļumu. Te, iekšā, valdīja drūma noskaņa kā pelēkā rudenī.

Taču turpat nedaudz soņu tālāk rosījās cita noskaņa — sākās pusdienas laika pārtraukums, un visi gaiteņi pieplūda ar slimnīcas personālu, — ārsti, māsas, sanitāri, slimnīcas techniķi un citi darbinieki baltos uzsvārčos šaudījās uz visām pusēm. Tur skanēja jautras čalas un nopietnas sarunas, un visi likās aizņemti, steigdamies uz vienu un otru pusi. Lielie celtuvji cilvēku pilni slīdēja augšup lejup. Katram bija savs mērķis.

Zalts paskatījās pretimsēdētājā. Tas bija vecāks vīrs, droši vien, ap 75, bet viņš nevarēja ilgi mierīgi nosēdēt. Viņš arvien piecēlās, aizgāja līdz vaļējām durvīm, paskatījās gaitenī un atkal atsēdās.

Rokā viņam bija brūna papīra turza, ko viņš neizlaida no pirkstiem. Varbūt tajā bija sviestmaizes vai kas cits derīgs ievīstīts.

,,Es te sēžu no pulksten deviņiem,” vecais vīrs neapmierināts stāstīja savam blakusēdētājam. ,,Es gaidu ārstu.”

,,Kāpēc tad jūs tik agri nācāt? ”

,,Man teica, lai nākot deviņos no rīta. Kad ierados dažas minūtes vēlāk, ārsta vairs nesastapu. Viņš esot aizņemts operācijas telpā.”

,,Tagad ir pusdienas laiks. Droši vien tad viņš nāks.”

,,Tā man teica, lai gaidot līdz pusdienai,” vecais vīrs norūca.

Parādījās viens otrs ārsts pie reģistrācijas galda. Izsauca un aizgāja. Kurš no tiem bija Adameks, — ne Aiga, ne Zalts viņu nepazina.

Pagāja stundas ceturksnis, un vecais vīrs atkal cēlās un staigāja, bet šoreiz viņš pagājās pa gaiteni tālāk, kaut kur pa labi, kur atradās kafejnīca.

,,Mr. Mekgī!” sauca reģistrācijas galda darbiniece. ,,Mr. Mekgī!” Cilvēki saskatījās, bet neviens neatsaucās.

,,Mr. Mekgī!”

Ārsts stāvēja un skatījās, beidzot viņš pagriezās un aizgāja, teikdams, ka pēc dažām minūtēm būšot atpakaļ.

Pēc pāris minūtēm viņš ieradās mētelī un atašē somu rokā.

,,Mr. Mekgī!”

Zalts paskatījās Aigā un klusi teica: ,,Man liekas, ka tas ir tas vecais vīrs ar brūno papīra turzu ...”

,,Kas viņu zina! Stāvi kluss!” Aiga pamācīja.

,,Mr. Mekgī!”

Ārsts pagaidīja, paskatījās rokas pulkstenī un beidzot izgāja pa ārdurvīm. Pēc dažām minūtēm parādījās vīrs ar brūno turzu, nākdms šļūcošiem soļiem, un smagi atsēdās kādā brīvā sēdeklī.

Pagāja vēl desmit minūtes, un tagad Zalts jau zināja, kurš bija Dr. Adameks, kas nāca pievākt savus pacientus.

,,Tas tur brūnā uzvalkā,” viņš pačukstēja Aigai.

Piepeši vecais vīrs ar bruņo turzu piecēlās un, piegājis pie reģistrācijas galda, cieši noprasīja:

,,Es gaidu no pulksten deviņiem, un mans ārsts vēl nav ieradies!” ,,Vai jūs esat Mr. Mekgī? ”

,,Jā.”

,,Pirms kādām desmit minūtēm ārsts jūs meklēja.”

,,Es tepat vien biju.”

,,Es jūs vairākkārt izsaucu. Kāpēc tad neatsaucāties? ”

,,Es nedzirdēju.”

,,Tad jūs neesat te bijis.”

, ,Es esmu visu laiku tepat. Es gaidu vairāk nekā trīs stundas kopS ...”

,,.hlsu ārsts aizgāja uz savu biroju un atgriezīsies tikai vakarā."

,,Kas tā par kārtību? ” vecais vīrs uztraucās. ,,Jau trīs nedēļas gaidu uz brīvu vietu, lai tiktu slimnīcā. Vakar viņš piezvanīja, lai nākot šodien, un . . . ” runātājā balss aizcirtās. Viņš sāka klepot un rīstīties.

,.Mr. Mekgī, piezvaniet viņam uz kabinetu,” reģistrācijas darbiniece pamācīja laipnā balsī.

,,Tā! ...” vīrs iepriecināts atvilka elpu. ,,No kurienes? ” viņš skatījās apkārt.

,,Runājiet tepat!” viņa pasniedza klausuli, kas jau bija savienota ar ārsta kabinetu.

,,Tu dzirdēji," Zalts teica meitai, ,,kaut gan te sēž vairāk nekā desmit cilvēku, neviens tomēr nelikās ne zinis un negāja darbiniecei palīgā dabūt taisnību! Jo vecais vīrs taču nebija te visu laiku — kad viņu izsauca, viņš bija aizgājis kaut kur, vismaz 6 - 7 minūtes.”

,,Es zinu," Aiga teica. ,,Tu nekad nedabūsi taisnību. Tas tāpat kā uz ielas, ja daži burlakas uzbrūk kārtības sargam un to piekauj, neviens neiet viņam palīgā, kaut tur tuvumā stāvētu ducis vai vairāk spēcīgu vīriešu."

,,Bet ja laupītājs uzbrūk kādai sievietei uz ielas un to piekauj. Kas tad? ”

,,Tas pats. Neviens nekad nemaisās citu darīšanās. Tāda ir mentālitāte šāsdienas cilvēkam.”

,,Kas tie par cilvēkiem? ...”

,,Mr. Zalts!" piepeši viņu sauca.

Zalts aizgāja līdzi Dr. Adamekam viņa kabinetā. Ārsts viņu sīki izprašņāja, runādams lēni paklusā balsī, it kā viņam nebūtu nekādas steigas.

,,Es neesmu vēl redzējis jūsu rentgena uzņēmumus un citus rezultātus, bet ..." ārsts it kā atvilka elpu, ,,jūs iekšēji asiņojat."

Zalts paskatījās ārstā. ,,Bet tādā gadījumā taču vajadzētu kaut ko redzēt izkārnījumos? ”

,,Tā ir mikroskopiska asiņošana ...”

Dr. Adameks paņēma Zalta roku, atvēra tā plaukstu un pielicis savējo blakus, pasmaidīja.

,,liedziet, kāda starpība.”

Viņa plauksta bija sārta, asiņu pilna, Zalta — bez krāsas, bāla kā līķim.

,,Jūs vēmāt? ”

,,Jā. Pirmoreiz februāra beigās.”

,,Caureja? ”

,,Jā, tajā pašā reizē. Pazaudēju trīs dienās 5 mārciņas svara. Bet mēneša laikā atguvu četras mārciņas.”

,,Vai nelabā dūša atkārtojās? ”

,,Jā. Aprīļa sākumā, kad vēmu atkal.”

,,Kāpēc pirmoreiz negājāt pie ārsta? ”

,,Domāju, ka esmu kaut ko nepareizu ieēdis. Kaut kas nošķebi-nāja dūšu — tas bija trekns vai pārāk salds.”

Ārsts visu pierakstīja. Lapa bija līdz pusei aprakstīta, kad viņš piecēlās un izņēma no baltā uzsvārča kabatas stetoskopu. „Izģērbieties!”

Zalts atgūlās uz cietā ādas dīvāna.

„0, jums labi veidots, plaši atvērts krūšu kurvis!” Dr. Adameks nopriecājās, kā jau chirurgs, visu apsvērdams no sava profesionālā redzes viedokļa. Viņš, droši vien, jau apsvēra, kur un kā taisīt griezumu.

„Uzvelciet kreklu!”

Zalts, vilkdams kreklu, nodomāja, ka tūlīt viņam pateiks, lai iet mājā! Bet, kad viņš taisījās likt kravati ap kaklu, ārsts piebilda: „Nav vajadzīgs! Nāciet tāpat līdz!”

Gaiteņa galā, kur pirmīt gaidīja, stāvēja Aiga, un kad viņi tur nonāca, Zalts norādīja ar roku, teikdams:

„Tā mana meita.”

„Lai viņa izpilda jūsu anketi pie sekretāres! Jūs nāciet man līdz!” Ārsta pavēles bija īsas un tādā tempā, ka Zalts nedabūja ne atjēgties, kad viņš jau bija nodots divi sanitāru ziņā. Tie viņu ieveda kādā istabā, un tur īsā laikā Zalts bija izģērbts līdz ādai, slimnīcas baltais tērps mugurā, un pats noguldīts uz stumjamā galda. Viņa drānas un mētelis kaut kā saņurcīti bija sadzīti divi lielās papīra turzās un pabāzti zem viņa guļvietas uz plaukta.

Tūlīt ieradās jauna māsa, kas l>ēra jautājumus kā pupas — vārds, uzvārds, vecums, adrese. Atbildes viņa pierakstīja uz baltas lapas, bet Zalts dabūja ap kreiso roku plastikas aproci, kurā bija atzīmēts viņa vārds, vecums, adrese. Tā tagad bija viņa pazīšanas zīme.

Kamēr sanitāri atzīmēja baltajā lapa lietas, kas bija Zalta rokas somā un palika pie viņa, un tos apģērba gabalus, kas sadzīti turzās promnešanai, — māsa gatavojās noņemt asinis analizei.

„Ļoti labas vēnas,” viņa uzslavēja Zalta asinsvadus, norīvēdama kādu vietu ar spirtu.

„Tas izdevīgi jums,” Zalts piebilda.

„Un jums arī!” māsa atjokoja. „Kādas tautības jūs? ” „Latvietis.”

„Un jūs? ” Zaltam nejauši paspruka.

„English Rose,” māsa aši izmeta, laikam jau ne pirmoreiz šodien.

/nils ievēroja, ka runājoties viņa asinis jau bija noņemtas, un māsa tās iepildīja attiecīgās mēģenēs un caurulēs. Viss noritēja lielā stcigfl kā jau ,.emērdžensi” nodaļā, un, kā tas gadījās kā ne, viņa dārgās asinis ap divi vai trīs ēdamkarošu nolija tieši uz viņa uzvalka, kas bija nepilnīgi iebāzts turzā zem viņa guļvietas.

,,Sorry,” māsa norūca un, pabeigusi savu uzdevumu, sāka tīrīt Zalta svārkus.

,,Lai paliek!” Zalts pameta roku. ,,Tur nāk mana meita, viņa pievāks ...”

Aiga stāvēja pie durvīm un skatījās.

,,Lūdzu, pievāc manas drānas!”

Aiga pienāca tuvāk un, galvu grozīdama, brīnījās: ,,Kā viņi te rīkojas, asinis vien šķist!”

,,Tās jau nav viņu asinis,” Zalts vienaldzīgi pasmaidīja.

,,Es jau piemaksāju par divi nedēļām, lai tu dabūtu pusprivātu istabu. Citādi ieliks kopējā publiskā nodaļā, kur pa 4 līdz 6 vienā telpā. To tu ievēro, kur tevi ievieto,” Aiga piekodināja.

,,Kas to tev teica? ”

,,Dr. Adameks mani pamācīja.”

Pienāca māsa Roze ar citu adatu rokā. Duršana vēl nebija beigusies. Viņa ievadīja kreisās rokas virspusē vēnā tievu adatu, kuras otrs gals bija pievienots caurulei, pa kuru plūda dzidrs, vēss šķidrums — glukoze. Tas tecēja no prāvas pudeles, kas, apgriezta ar dibenu gaisā, karājās galvgali pie tieva metalla stieņa kā vējlukturis pie staba.

,,Nu tevi mākslīgi baros,” Aiga drusku pasmaidīja.

,,Tur jau guļ otrs tāds pats,” Zalts teica un paskatījās pa labi, kur krāca kāds vīrs, kam mākslīgās ēdināšanas vads bija pievienots pie deguna.

,,Aiga, man liekas, ka tev laiks iet paēst pusdienas. Pulkstenis jau tuvojas trešai stundai.”

,,Man ēst nemaz negribas.”

,,Ak tā! Bet tev taču jāiet uz savu kabinetu. Pacienti gaida. Un ja neēdīsi, kas tad notiks? ”

,,Nebīsties, viss būs kārtībā,” Aiga mierināja un posās atvadīties.

,,Paldies tev ...” Zalts pateicīgu skatu noraudzījās savā meitā, kura likās ārēji droša un stingrā stājā, bet varēja manīt — aiz visa tā tomēr pavīdēja kaut kas skumjš, kas izpaudās acu skatā un trauslos vaibstos ap muti.

Zalts pamāja ar brīvo roku un palika viens. Likās, ka nu viņš varēja atvilkt elpu pēc visas lielās steigas un mazliet atpūsties. Tik daudz jaunu iespaidu. Viņš nekad savā mūžā nebija gulējis hospitāli. Tā bija liela starpība un pārmaiņa viņa dzīvē. Zalts pievēra acu plakstus, bet pēkšņi juta, it kā kāds būtu ienācis istabā. Viņš atvēra acis.

Tur stāvēja Dr. Adameks.

,,Mr. Zalt, es jūsu vārdu atzīmēju ātrās palīdzības sarakstā. Patlaban nav brīvas gultas. Bet līdzko tāda būs, jūs pārvietos uz attiecīgu istabu.”

,,Paldies, dakter.”

Ārsts pagriezās un klusi aizgāja, tik pat klusi, kā viņš runāja un kustējās. Likās, ka viņš vairāk it kā slīdēja no vienas telpas otrā, jo, būdams lielas slimnīcas chirurgs, aizvien bija nevaļīgs.

Zalts paskatījās uz savu sadurto kreiso roku un bija pārsteigts. Tā bija piepampusi.

Kā saukta angļu Roze pabāza galvu durvju spraugā.

,,Māsiņ!” Zalts uzrunāja. ,,Liekas, ka te kaut kas nav kārtībā. Roka ir piepampusi.”

Māsa ieplēta acis un vienā momentā bija klāt pie uztūkušās rokas un atbrīvoja tai pievienoto vadu.

,,Adata izdūrusies cauri ...” viņa runāja vairāk kā pie sevis un iztaisīja jaunu dūrienu, šoreiz labās rokas vēnā. Nu glukozes pudele, kas karājās pie tievā stieņa, tika pārvietota labajā pusē. Tagad vairs nebija tik parocīgi, jo labā roka pa pusei bija aizņemta.

Zalts atkal palika viens, ja neskaita krācēju vīru, kas gulēja pa labi aiz aizkara. Viņš brīdi raudzījās griestos, un acu plaksti gribot negribot sakļāvās snaudā. Bija atelpas brīdis.

Piepeši ass troksnis un skaļas balsis ielauzās istabā — durvis bija līdz galam atgrūztas vaļā un divi sanitāri centās dabūt iekšā nestuves uz riteņiem. Tajās gulēja kāds vecāks vīrs nesamaņā. Aiz tām nāca divi policisti un māsa, kāds vīrs privātā un ārsts.

Bija liela kņada, lai dabūtu nestuves iekšā un paģībušo vīru pārvietotu stumjamā guļvietā pa kreisi. Zalta guļvieta tika nobīdīta sāņus un priekšā aizvilkti aizkari, lai neredzētu, kas notika blaku nodalījumā. Bet viņš varēja visu dzirdēt, ko tur runāja.

Svešais bija atrasts kādas firmas auto novietnes laukumā. Vai tur bija noticis noziegums, vai negadījums, vai kas cits? To neviens nezināja pateikt. Nezināja arī, kā viņu sauc. Vīrs privātā varēja tikai paskaidrot, ka svešais, ap sešdesmitiem, šad tad redzēts laukumā novietojam savus spēkratus. Kādā nolūkā un kāda viņa nodarbošanās, — to nezināja.

Viens policists visu pierakstīja, otrs vairāk stāvēja pie durvīm un šad tad palūkojās gaitenī, it ka gaidīdams kādu.

,,Kas viņam kait? ” policists prasīja.

,,To es vēl nevaru pateikt,” ārsts īsi paskaidroja, ,,viņš ir jādabū pie samaņas un jāizmeklē.”

Rugāja dažas minūtes, kamēr ārsts rīkojās. Paģībušais pēkšņi nāku kunkstēt.

,,Mister, vai jūs mani dzirdat?” māsa runāja angliski svešajam pie auss. ,.Mister!”

...Jautājums, vai viņš saprot angliski,” vīrs privātā piebilda. ,,Viņš izskatās pēc itālieša. Daudzi itālieši maz saprot angliski.”

,.Mister, vai jūs mani dzirdat? ” māsa atkārtoja.

Atskanēja vāji kunkstieni.

,,Mister, vai jūs ...”

,,Jā . . . ” tas klusā balsī atsaucās.

,,Vai jūs saprotat angliski? ”

,,Yes.”

Māsa pacēla galvu un pasmaidīja.

,,Prasiet, kā viņu sauc, dzīves vietu, nodarbošanos,” policists pamācīja.

Nu bira jautājums pēc jautājuma, un pagāja minūte pēc minūtes, līdz izlobījās kas sakarīgs. Viņš bija ceļotājs pārdevējs, kas dzīvoja ārpus Toronto pilsētas, bet kas ar viņu noticis, viņš nezināja pateikt.

Tagad ārsts pārņēma pratināšanu un sāka cietušo iztaujāt par sāpēm ķermenī.

,,Kur jums sāp? ”

,,Nekas nesāp.”

,,Kas tad kait? ”

,,Nezinu ...”

,,Par ko jūs sūdzaties? ”

,.Nespēks.”

Ārsts sāka viņu izmeklēt un izklausīt. Viņš pāris reižu sarāva uz augšu savas kuplās uzacis un domīgi skatījās pacientā. Tad palocīja galvu, it kā apstiprinādams kādu domu.

,,Maza triekas lēkme,” ārsts teica un, salocījis stetoskopu, iebāza to uzsvārča kabatā. Viņš deva rīkojumus māsai.

Zalts gulēja mierīgi savā nodalījumā un skatījās, ka glukozes pilieni gausi, bet regulāri atdalījās pudeles kaklā un nokrita vadā.

Ik pa četrām sekundēm viens piliens. Viens piliens barības, viens piliens dzīvības uzturētājas sulas, kas satur vīnogcukuru. Tajā ir saules enerģija, kas tik ļoti vajadzīga katrai dzīvai šūniņai organismā. Zinātnieki domā, ka cukurs bijis pirmā barības viela universā, kad radīta pirmā dzīvā šūniņa. — Cilvēks, kas ir miljoniem šūniņu sakopojums, ir tikai kā puteklītis pasaules telpā, bet dzīvs puteklītis, kas reizēm pat saceļas pret savu Radītāju. Taču, ja šajā puteklītī kaut kas notiek nepareizi vai sagriežas greizi, tad tā dzīvības nesējs gars aizlido pasaules telpā, un dzīvo tur citās sfairās. Puteklīša atliekas sabirzt pīšļos . . .

Skaļa gaudīga skaņa iztraucēja Zalta domas. Viņš piešķieba galvu un klausījās. Ārā, pilsētā, kaut kur gaudoja ātrās palīdzības auto sirēnas. Skaņas kļuva aizvien griezīgākas, tās tuvojās un drīz apklusa hospitāļa pagalmā.

Tūlīt bija dzirdamas uztrauktas balsis. Cilvēki skaļi sarunājās, noklaudzēja asi aizcirstas auto durvis. Pēc dažām minūtēm pa slimnīcas gaiteni ātrās palīdzības nodaļā trīs ratos aizveda trīs ievainotos.

Zalts redzēja pa atvērtajām durvīm, ka garām aizstūma vīrus asiņainām sejām, dubļainiem, novārtītiem tērpiem. Kaut kur pilsētā dzīvie puteklīši bija saskrējušies kādā auto sadursmē.

Jā, dzīvie puteklīši!

Paši būvēja spēkratus, paši kā bez jēgas ātri steidzās un saskrējās, paši sasitās vai arī nositās.

Piepeši kā vējš iedrāzās istabā angļu Roze un, nostājusies pie Zalta guļvietas, teica:

,,Mr. Zalt, jūs tūlīt pārvietos ceturtajā stāvā, tur atbrīvojusies viena vieta.”

,,Vai tā ir pusprivātā istabā? ”

„Domāju, ka nē.”

„Bet man ir samaksāts par ...”

„Es zinu. Bet priecājieties, ka vispār varat dabūt kādu gultu. Paskatieties, cik gaitenī gaida pacientu uz kādu brīvu vietu!” māsa pamāja sanitāriem, lai tie aizstumj Zalta ratus.

„Okei!” Zalts pasmaidīja. „Es priecājos ...”

Zalts tiešām bija priecīgs, ka tika ārā no nemierīgās ātrās palīdzības nodaļas.

3.

Lielais celtuvis uzveda viņus ceturtajā stāvā. Sanitāri izstūma Zalta ratus plašā apaļā telpā un skatījās, kurp doties. Te bija četru celtuvju pieturas vieta. No šejienes trīs gaiteņi starveidīgi veda trīs virzienos, bet ceturtais izbeidzās turpat plašā gaišā atpūtas zālē, kur uzkavējās tie slimnieki, kas jau atveseļojās un varēja staigāt. Zāles logi raudzījās uz slimnīcas dārzu, kur kokos brieda pumpuri.

Sanitāri stūma Zalta ratus tālāk pa gaiteni dienvidu virzienā un apstājās pie istabas #456.

„Viegli atcerēties,” Zalts nodomāja, paskatīdamies skaitlī.

Viņu novietoja pa kreisi aiz durvīm, un māsa sakārtoja visu vajadzīgo. Glukozes pudeli tagad pakāra pie metalla staba, kura mu.slvfl smagā pēda atradās uz trim skrituļiem. Tā varēja ērti pārv ie toties.

Pārlaidis istabai skatu, Zalts redzēja, ka šajā telpas nodalījumā al radās četras gultas, aiz plānās šķērssienas ar vaļēju augšu — divas. Kaut kur uz robežas ar otru tādu pat istabu atradās kopēja vannas istaba. Pie ārsienas starp divi logiem kā neatņemams piederums šai slimnīcā katrā istabā karājās neliels krucifikss.

Zalts apsēdās uz krēsla pie savas gultas, bet māsa, pacēlusi segu, teica:

,,.Jums gultas režīms. Lūdzu!”

,,Gultas? ” Zalts nobrīnījās un palīda zem segas.

Nu viņš bija savā gultā un varēja aplūkot pārējos istabas iemītniekus. Dažās minūtēs viņi iepazinās. Neviens neprasīja no kurienes, bet — kādas tautības?

Zaltam blakus pa kreisi pie loga gulēja kāds kanādietis, kas šorīt operēts, bet tagad bija iemidzis un, reizēm pamodies, neganti klepoja. Pie otrās sienas Zaltam tieši pretī gulēja kāds jauns dienvidslāvs, kas operēts pirms nedēļas un sestdien taisījās iet mājā. ,,Tad jūs esat priecīgs!” Zalts sacīja.

,,Jā, priecīgs, bet ...” viņš rādīja skumju seju, ,,pēc divi mēnešiem jāatgriežas slimnīcā.”

,,Kāpēc? ”

,,Uz otrreizēju operāciju. Tagad atvēra kuņģi, bet nevarēja neko darīt, jo audzējs bija tikko pārtrūcis . . . Aizšuva, un jānāk vēlāk.” ,,Tomēr labāk, ka tā ... Zalts piebilda.

,,Jā, varēja būt sliktāk,” ierunājās dienvidslāvā kaimiņš, 78 gadus vecais kanādietis Mekvjū, ,,varēja pateikt — par vēlu!”

,,Tas gan ...” dienvidslāvs rezignēti piekrita, bet aizvien it kā negribēdams ticēt, kas ar viņu bija noticis. ,,Tas viss nāca tik piepeši, negaidot. Es pārnācu no darba un pagatavoju sev kārtīgas vakariņas, — nākdams veikalā biju nopirics pāris mārciņas poļu lauku desas, bēkonu un olas. Es strādāju uz būvēm, un tur pa dienu nekāda liela ēšana neiznāk. Tā es kārtīgi saēdos desas, bēkonu un olas, kādu puskukuli rupjās maizes un uzdzēru vēl trīs kanniņas vēsa alus, kā no ledusskapa. O, un tad pēc tam sākās ...”

Runātājs aizvēra acis un pagrozīja galvu uz vienu un otru pusi. Viņš vairs to negribēja atcerēties. ,,Es savā mūžā neko tamlīdzīgu nebiju piedzīvojis ...”

,,Un iepriekš jums nekad nekas nekaitēja? ” Zalts jautāja.

,,Nē, nekad. Varēju ēst kaut vai dzīvus akmeņus.”

,,jQs sportojat? ”

,,.Iā, esmu sportists ...” viņš sāka stāstīt kādās sporta disciplīnās viņš bija meistars un kādos klubos biedrs, kādas balvas un kad

Irts ieguvis. Viņš pazina veselu virkni latviešu sportistu, ar kuriem kopā cīnījušies. Viņš nosauca dažus vārdus un prasīja, vai Zalts

pazīstot.

,,Es personīgi gan nepazīstu, bet zinu tikai vārda pēc,” Zalts paskaidroja. Viņš šos vārdus bija manījis laikrakstos. Viņš pats piekopa tikai vienu sporta veidu — soļošanu, pareizāk sakot, staigāšanu, kas viņam likās visveselīgākais.

...Jūs vēl esat jauns cilvēks, trīsdesmit vai trīsdesmit piecus gadus vecs,” Mekvjū paskatījās savā kaimiņā.

,.Trīsdesmit seši,” dienvidslāvs piebilda.

,,Nu, redziet, paši labie gadi! Jūs salāpīs otrreizējā operācijā un varēsit vēl ilgi dzīvot. Ar mani ir citādi — es esmu vecs kraķis, dzīve ir nodzīvota, atliek tik savilkt galus kopā ...”

,,Kas tad jums kait? ” Zalts prasīja.

Mekvjū pacēla galvu un brīnījās.

,,Es prasu, kas jums kait? ”

,,Es nesaprotu, ko viņš saka,” Mekvjū rādija uz savām ausim un pagriezās pret kaimiņu.

,,Viņš prasa, kas jums vainas? ”

,,Ak tā! Man vāja sirds. Iztaisīja operāciju pirms trim mēnešiem. Ielika krūtīs sirds stimulatoru, ko darbina 8 voltu baterija. Lūk, šeit ...” vecais virs, piecēlies no gultas un pienācis tuvāk Zaltam, rādija caurumu krūtīs kreisā pusē.

,,Kā labi darbojas? ”

,,Iet kā uzvilkts pulkstenis. Akurāti — 71 sitiens minūtē.”

,,Bet kāpēc tad jūs vēl nelaiž mājā? ”

,,Man nav kur iet, nevar sameklēt vietu. Mana sieva, kas ir piecus gadus jaunāka atrodas veco ļaužu mītnē, Toronto ziemeļos. Es ari grilētu turpat, lai būtu kopā, bet patlaban nav brīvas vietas. Tā es te guļu jau trīs mēnešus. Valsts mani uztur, maksā ap 60 baku dienā.”

,,Man teica, ka jāmaksā 72 dolārus dienā,” Zalts paskaidroja.

,,Nezinu, varbūt ari tā. Bet man patiesībā te, slimnīcā, vairs nevajadzētu atrasties.”

,,Atbrīvotos viena gulta. Ir desmitiem, kas gaida ...”

,,Jā, bet kas man par darīšanu ...” vecais norūca un sāka ietaisīt savu pīpi. Viņš to pamatīgi iztīrīja, iebāza jaunu vīšķi tabakas un pielika uguni. Zili dūmu mākuļi tinās ap vecā vira galvu, līdz tie sāka kāpt slaidā grīstē pret griestiem un izklīda pa visu telpu. Drīz ari Zalts saoda savā kaktā smago tabakas dūmu smaku. Viņš pagrieza galvu sāņus un klusēja.

„Patiesību sakot, man jau sen ir apnicis šeit, hospitāli,” Mekvjū atkal ierunājās, atlaizdamies gultā un pūzdams dūmus gaisā. ,,Kaut

кип nevaru žēloties, uzturs ir labs, apkopšana laba, bet tomēr — slimnīcas atmosfaira. No privacy!”

Ai/, pldnās škērssieniņas, kur gulēja divi slimnieki, bija dzirdamas uzbudinātas balsis. Tās strīdējās savā starpā.

,.Trumpmaņi,” Mekvjū pameta ar galvu uz sienas pusi un pasmaidīja.

Zalts piešķieba vienu ausi un ieklausījās sarunā.

,,Kāpēc jūs pirmīt nepiemetāt kāravu? ”

„Kad? ”

„Nesen, kad es izspēlēju trumpi. Jūs piemetāt ercēnu deviņaci.”

„Man cita nebija.”

„Un kur tad tagad radās kāravs, ar ko sist? ”

„Nezinu. Laikam būs aizslēpies aiz otras kārts.”

„Muļķības . . . Tad es ar jums vairāk nespēlēju!”

„Okei!”

Aiz sienas klusums.

„Tā spēlīte ir izbeigta līdz nākamai reizei, tad atkal būs gluži tas pats,” Mekvjū piezīmēja un, paskatījies rokas pulksteni, piecēlās sēdus. „Divas minūtes pirms pieciem. Drīz būs vakariņas.”

Viņš uzslējās kājās, uzvilka garos rītsvārkus un izgāja gaiteni. Ari dienvidslāvs tūlīt izslīdēja no gultas, nostādīja pārbīdāmo galdiņu vajadzīgā augstumā un, atsēdies uz krēsla, gaidīja ēdienu.

Pēc dažām minūtēm vecais atgriezās, skaļi paziņodams:

„The food vagon is coming!”

Zalts vienaldzīgi skatījās, kā pilēja no pudeles viņa šķidrā barība un pa caurulīti lēni ieslīdēja vēnā. Viņš sev nekādas vakariņas negaidīja, jo viņš tikko nesen ieradās šajā istabā, un, droši vien, virtuves vadībai tas vēl nebija zināms. Bez tam viņam taču jau bija sava pudele tikpat kā zīdainim.

Divas virtuves meitenes, notvīkušas kā bietes, izdalīja paplātes ar ēdienu te vienam, te otram, bet tad atgriezās vēl ar trešo. Viņa j^ētija gultas galvgali slimnieka vārdu, apstādamās loga pusē pie aizmigušā vira.

„Tam vēl nē!” Mekvjū sauca, ēzdams jau pilnu muti. „Tas šodien tikai operēts. Droši vien, tam tur ...” viņš rādīja uz Zaltu.

,,Mr. Zelt,” meitene beidzot saburtoja ēdienkartes uzrakstu.

Zalts pabrīnījās vien, kad saņēma paplāti ar trim ēdieniem, bet vēl jo vairāk viņš brīnījās pēcāk, kad tam tīri labi bija garšojušas vakariņas. Galu galā viņš jau nebija ēdis, kā no rīta mājā, ja neskaita „zīdaiņa pudeli”.

„Izsalkums ir labākais pavārs,” viņam ienāca prātā sakāmvārds.

,,Tfl, viens darbs atkal padarīts!” Mekvjū noteica, pabeigdams notiesāt savu porciju. Viņš iznesa paplāti ar traukiem gaitenī, kur stāvēja tukši virtuves ratiņi, un atgriezies nolīdzināja gultas segu, uzčubināja pagalvi un iekurināja apdzisušo pīpi. Tad viņš likās guļus, smagi nopūzdamies kā pēc liela darba. Vēl ieslēdzis savu radio uz galdiņa un atvēris atvilktni, izņēma saņurcītu, nosmulētu I’layboy žurnālu. Viņš ilgi to šķirstīja līdz atrda vajadzīgo lappusi. Tad, pārlocījis žurnālu, sacēla kājas ceļgalos uz augšu un sāka pētīt uzņēmumus.

Tā viņš gulēja stundas ceturksni vai vairāk, pamatīgi aplūkodams vienu lappusi, bet radio skaļi pļerkstēja kā leijerkaste.

Dienvidslāvs dažas reizes paskatījās uz Mekvjū un tad pāri uz Zaltu, pamādams galvu un rādīdams ar īkšķi uz savu kaimiņu.

Zalts paraustīja plecus. Viņš īsti nesaprata, par ko otrs uztraucās - vai par skaļo radio vai, varbūt, pair dīvaino lasītāju, kas nevarēja beigt pētīt vienu uzņēmumu.

Kad pulksten sešos nopīkstēja radio, Mekvjū noglabāja žurnālu atvilktnē un klausījās vakara ziņas. Tajā pašā laikā aiz plānās šķērsienas otrs radio raidīja ziņas no citas stacijas, bet tā kā Zalts gulēja tuvāk durvīm, viņš varēja labi dzirdēt vēl trešo raidītāju gaiteņa otrā pusē. Tur kāds bija ieslēdzis savu radio.

,,Tā ir liela izvēlē,” Zalts pasmaidīja sevi, ,,tās pašas ziņas trīs dažādos variantos.”

Tikai troksnis gan bija liels. Labi, ka viņš nebija operēts, — Zalts nodomāja un līdzcietīgi paskatījās uz savu kaimiņu, kas arvien vēl gulēja kā dziļā miegā. Reizēm viņš pamodās, izklepojās, reizēm ieradās kāda māsa, apskatīja tā glukozes pudeli, kaut ko prasīja un atkal ātri aizsteidzās. Viņas arvien bija nevaļīgas.

Vakara ziņas vēl nebija beigušās, kad ieradās kāda speciāliste baltā uzsvārci. Viņa apstājās pie Zalta gultas. Likās, viņai nebija nekādas steigas — pasmaidīja, apsveicinājās, aptaustīja Zalta pulsu un bridi skatījās, kā pilēja dzidrā glukoze.

,,Jums pārlies asinis,” viņa piepeši teica, pavilkdama viņam vienu un otru acu plakstiņu. ,,Jūs esat bāls ...”

Zalts piekrizdams pamāja galvu.

,,Jūs saņemsit divi devas.”

„Šovakar? ”

,,Jā, tūlīt.”

Un tūlīt ari ieradās māsa, nesdama pie apadām krūtīm piespiestus divi apaļus plastikas maisiņus, kas saturēja dārgo dzīvības sulu.

,,Bet es nezinu, kāda ir mana asiņu grupa,” Zalts ierunājās.

,,To slimnīcas laboratorija jau ir rūpīgi izanalizējusi,” pirmā paskaidroja.

Zalts ievēroja, ka uz birkas, kas bija pievienota asins iesaiņojumam, bija uzrakstīts prāviem burtiem: B Pos.

. .Vai jūs zināt, kas ziedojis asinis? ” Zalts ziņkāroja, kamēr māsa atvienoja glukozi un pie tās pašas caurules pievienoja sarkano dzīvības sulas bunduļu.

,.Nē," viņa papurināja galvu. ,,To mēs nezinām.”

Piliens pēc piliena svešās asinis gausi ritēja lejup un sajaucās ar balto glukozi, kas kļuva sārts un drīz pēc tam sarkans kā ķiršu sula.

Zalts skatījās un domāja, ka tagad viņam pie gultas vējluktura vietā karājās divi krāsas bunduli — balts un sarkans it kā daļa no Latvijas karoga. Jā, ari tās bija nezināma ievainota karavīra asinis, kas kādreiz nokrāsoja viņa baltos apsējus un deva ideju vēlākam Latvijas karogam . . .

Ap pulksten deviņiem vakarā, kad sanitāri — tie lielākā daļa bija filipīniešu jaunieši, smaidīgi, apaļiem vaigiem — ieradās ar dzērienu ratiem, dabūja pēc izvēles dažādas augļu sulas vai ūdeni un ledus graudus piedevām. Zaltam no virtuves vēl uznesa glāzi spēcinātajās dziras, sterili noslēgta ar plastikas plēvi. Tai virsū bija uzraksts:

,,Mr. Zaltius, #456.”

Ja nebūtu pievienots istabas numurs, Zalts to negribēja paturēt, bet meitene baltā uzsvārcī apgalvoja, ka tas esot domāts viņam.

„Paldies," viņš beidzot paņēma glāzi un cellofanā iesaiņotos divi biskvītus. Kad meitene bija aizgājusi, viņš sāka pētīt glāzes saturu. Tas bija piens sakults ar olu. Žēl, spēcinātāju dziru viņš nevarēja lietot.

,,Kungi, vai kāds vēlas pienu ar olu? ”

,,Kāpēc nedzerat pats? ” Mekvjū jautāja.

,,Esmu alerģisks pret pienu."

,,Okei! Tad es pievācu.” Vecais vīrs žigli izmetās no gultas un paņēma glāzi, bet no biskvītiem atteicās.

,,Tie man pašam vēl vesela kaudze. Bet pienu izdzeršu pirms gulētiešanas.”

Mekvjū noglabāja glāzi ar pienu aiz sava radio un, pats atgūlies gultā, atkal sameklēja atvilktē zināmo nobružāto žurnālu. Uzšķīris attiecīgo vietu, viņš ar lielu interesi iegremdējās to aplūkošanā.

Kad bija pagājušas desmit vai divpadsmit minūtes, dienvidslāvs atkal paskatījās pāri uz Zaltu un zīmīgi pamirkšķināja vienu aci. Zalts sāka saprast, ko viņš domāja, bet kas īsti tas bija, to dabūja zināt vēlāk, kad vecais aizgāja uz vannas istabu. Piepeši dienvidslāvs uzslējās gultā sēdus un čukstus uzrunāja Zaltu:

,,Mister, ziniet, ko šis 78 gadus vecais onkulis tur pētī? ”

,,Ne gluži.”

,,ŠI jau ir otrā nedēļa, kamēr esmu šajā istabā, un katru vakaru viņš pāris reižu uzšķir vienu un to pašu lappusi un pētī vismaz stundas ceturksni.”

,,Kas tur tik saistošs? ”

,,Dejotājas Ievas tērpā lēkā pa skatuvi ...”

,,Iedomājieties, tas vec ...” dienvidslāvs nedabūja pabeigt teikumu, kad atgriezās pieminētais vīrs, un viņš atlaidās savā

guļvietā.

,,Ziniet, kas ir jaunākais? ” Mekvjū prasīja. ,,Piektdienas vakarā Toronto Meipl Līvs sacentīsies ar Bafalo Bils hokejā.”

,,0!” dienvidslāvs kā elektrizēts bija sēdus augšā.

Vecais bija trāpījis naglai uz galvas. Tagad viņiem abiem bija ko runāt: zīlēt par iespējamiem sacensības iznākumiem un pārspriest par sasniegumiem pagātnē.

Laikrādis vēl nebija sasniedzis desmito vakara stundu, kad abu sarkano bunduļu saturs jau bija pārtecējis Zalta asins vados. Viņš tiešām jutās mundrāks, it kā kāds tam būtu atdevis zudušo dzīves prieku. Acis dzirkstīja spožāk, kad viņš sevi vēlāk aplūkoja spogulī vannas istabā.

Tagad viņam atkal bija pieslēgta glukozes pudele, ar ko varēja pārvietoties kā ar vējlukturi no vienas telpas otrā. Sakārtojis vakara tualeti, Zalts atgriezās savā kaktā. Likās, ka viņš tagad varēs drusku atpūsties pēc diezgan drudžainās dienas.

Bet ak, kā smagi pieviiās!

Līdzko viņš atlaidās vēsajos palagos, kāds balts stāvs kā spoks bija nostājies gultas galā. Tā bija smaidīga dāma, patumšu sejas krāsu, spriežot pēc vaibstiem, — indiete. Zalts paraudzījās pie krūtīm piespraustajā pazīšanas zīmē, tur stāvēja: Mrs. Indra, M.D.

Tātad ārste. Viņa arī pati stādījās priekšā par slimnīcas internisti. Vispirms viņa aizvilka aizkarus ciet ap Zalta gultu, ka nepalika ne mazākās spraudziņas, tad ieslēdza spožu spuldzi gultas galvgalī un, atsēdušies blakus galdiņam, nolika uz tā biezu bloku ar slimnīcas anketām. Nu sāka birt jautājumi kā no pārdurta pilna maisa. Viņa runāja lēni, nesteigdamās, paklusā mīkstā balsī.

Tie bija tie paši jautājumi, uz kuriem Zalts jau bija atbildējis Dr. Ziemelim, Adamekam, un beidzot viņi vēlā vakara stundā bija atsūtījuši šo Indras kundzi.

Viņa ļoti uzmanīgi siltiem pirkstiem iztaustīja Zalta vēderu gandrīz ik katru kvadrātcentimetru, it kā kaut ko meklētu.

,,Ļoti mīksts,” viņa beidzot teica.

Zalts pasmīnēja. Ko tad viņa domāja, ka tur būs kaut kas ciets kā akmens? Varbūt audzējs? Tas bija paslēpies kaut kur dziļāk iekšpusē. Bet ja viņš sasprindzinātu muskuļus, vēders būtu ciets kā futbola bumba. Viņš to nedarīja.

Anketa bija pāri pusei pierakstīta, kad ārste sāka interesēties par varbūtēju iekšēju asiņošanu. Vai viņš neesot kaut ko manījis? Nē, Žults neko tamlīdzīgu nebija novērojis. Pēkšņi viņš kļuva domīgs un mēģināja kaut ko atcerēties.

,,Vienreiz, vēderam izejot, bija kaut kas tumšs, gandrīz melns . . . ”

„Kad? ”

„Tas bija pagājušā gadā oktobra beigās vai novembra sākumā, īsti neatceros.”

„Cik reizes? ”

„Tikai vienu reizi.”

Viņa visu pierakstīja un pasvītroja — lx. Bet izjautāšana turpinājās. Anketa bija pierakstīta pilna līdz apakšai un viņa sāka taisīt piezīmes uz baltajām sānu malām. Saruna bija par plaušām.

„Reiz dabūju slapjo pleurītu.”

„Kad? ”

„Priekš 35 gadiem februāri Latvijā bija auksta ziema, sasaldējos.”

„Sekas? ”

„Nosūca ap divi litri šķidruma — eksudātu, un pēc tam radās saaugumi un apkaļķojumi. Krūšu kreisā puse uz rentgena izskatās kā melna siena. Kāds rentgenologs reiz izbrīnā iesaucās — ,Jums gan ir kreisā puse nocietināta kā granīta klints . . . Viņam ir taisnība.”

Ārste visu pierakstīja.

Piepeši aiz priekškara notika grūstīšanās, un kāds uztriecās Zalta gultai, pagriezdams to iesāņus. Aizkari pašķīrās. Ārste nikni paskatījās, pamādama ar roku, un kāds filipīniešu puisis, kas bīdīja guļamos ratiņus, aizrāva priekškaru ciet. Viņi pārvietoja šorīt operēto slimnieku uz kādu pusprivāto istabu, kur bija atbrīvojusies vieta.

„Tā, šonakt man kaimiņos būs klusums,” Zalts nodomāja un bija priecīgs, ka arī ārste drīz piecēlās un, atbīdījusi aizkarus, aizgāja. Varēja mazliet atvilkt elpu.

Kaut kur blaku telpā nopīkstēja radio signāls — bija vienpadsmitā vakara stunda, un tūlīt Mekvjū ieslēdza savu radio, lai noklausītos pēdējās vakara ziņas. Kā parasti ar viņa radio vēl sacentās divi citi — viens aiz plānās šķērssieniņas, otrs pāri gaitenim. Zalts tikai gaidīja, kad reiz būs nakts miers.

Bet kur radušās, kur ne, ienāca divi kopējas pelēkos uzsvārčos, stumdamas ratus, piekrautus visādiem dezinfekcijas līdzekļiem un rīkiem. Viņas apmainīja blaku gultas veļu un tā šķīstīja un apsmidzināja matraci, gultu un galdiņu no visām pusēm, it kā tur būtu gulējis kāds spitālīgais. Abas kopējas skaļi sarunājās un smējās, līdz ieradās kāda trešā, kas pārskatīja padarīto darbu, un tad visas trīs aizvācās.

Ap pulksten pusdivpadsmitiem apklusa radio viens pēc otra, māsa izdzēsa spožo griestu spuldzi, un beidzot bija nakts miers.

Kaut kur gaiteņa otrā galā vēl varēja dzirdēt dažas tālas sieviešu balsis: kāda sauca un cita atsaucās. Zalts, aizvēris acis, atslābināja sasprindzinātos muskuļus un nervus. Viņu vairs neinteresēja, kas notika apkārtnē, vienkārši gribējās gulēt, jo šis bija ierastais laiks, kad mājā jau parasti valdīja miers.

Viņa meditācija bija īsa, jo miegs to pārvarēja, it kā iegrimstot citā vidē.

Pēkšņi spoža gaisma kā zibens noplaiksnījās istabā, un gaismas šaltis lija gulētājiem acīs. Kāds bija ieslēdzis lielo griestu spuldzi, un skaļas vīriešu balsis liecināja, ka ieradies kāds slimnieks. To pavadīja sanitārs.

Zalts pavēra acu plakstus, — tur, istabas vidū, stāvēja vecāks vīrs ar nogurušu kā savītušu seju, un rokā tam bija brūna papīra turza. Šo turzu, Zalts atcerējās, bija redzējis šorīt uzgaidāmā telpā, un viņš tūlīt arī pazina veco vīru — tas taču bija pazudušais Mekgī, ko reģistrācijas darbiniece pusdienas laikā nevarēja sadzīt rokā.

Viņš nosvieda mēteli gultā un, ar lielu čaboņu atrāvis vaļā papīra turzu, izņēma no tās rītkurpes un smagi nometa uz grīdas.

,,Tās manas tupeles, visu dienu nesāju līdz. Jau kopš deviņiem šorīt esmu šeit, slimnīcā, un tikai tagad dabūju šo brīvo vietu. Šausmīgi, es saku, šausmīga iekārta! Visa diena . . . Mans dakteris reiz bija nozudis un pagāja pusdiena, kamēr viņu sadzinu atkal rokā. Tūlīt būs pusnakts. Jā, bez ceturkšņa divpadsmit,” vecais nogaudoja, paskatīdamies rokas pulkstenī.

Tagad sākās garlaicīga procedūra — katru apģērba gabalu, ko vecais novilka, filipīniešu jauneklis pierakstīja attiecīgā lapā un salocījis to ielika lielā papīra turzā. Viņš piepildīja divi turzas, kuras paņēma sev līdz.

,,Ja kas vajadzīgs, sauciet mani! Te ir signāls,” jauneklis parādīja auklu gultas galvgalī.

,,Okei,” Mekgī norūca. ,,Es domāju, ka jūs vairāk netraucēšu, bet ir viena lieta,” viņš pamāja jauneklim, kas pienāca tuvāk, un tad pačukstēja: ,, . . . viducis netur.”

,,Nu tad guliet mierīgi!” filipīnietis noteica un aiziedams izdzēsa griestu spuldzi.

Zalts atviegloti nopūtās savā gultā un, pagriezis galvu uz otru pusi, mēģināja iemigt.

Iliju pagājušas piecas vai sešas minūtes, Zalts tieši laidās miegā, kad viņa kaimiņš piepeši iededza spuldzi galvgali un pavilka signāla auklu.

,,Kas jums vajadzīgs? ” filipīnietis tūlīt bija klāt.

,,Dodiet po , . . 1”

Priekškari tika aizvilkti visapkārt Mekgī gultai; pēc dažām minūtēm tos atkal atbīdīja, izdzēsa ugunis, un sanitārs kā ēna izslīdēja no krēslainās istabas.

,,Beidzot miers!” Zalts nodomāja.

Bet kas to deva! Pēc nepilnām desmit minūtēm viss sākās no gala. Tiešām, tur kaut kas nebija kārtībā. Kad filipīnietis ieradās septīto reizi, vecais Mekgī to laipni uzrunāja:

,,Jūs tiešām esat lāga zēns. Kā jūs sauc? ”

„Džimijs.”

,,Džimij, es jums rit kaut ko iedāvināšu par jūsu izpalīdzību. Vēl neesmu izdomājis ko, bet rīt kaut ko nopirkšu ...”

Filipīnietis tikai pasmaidīja un darīja savu darāmo, lai apkoptu vēlīno nakts pacientu.

Par gulēšanu vairs nebija ko domāt — visa istaba bija iztraucēta, ne tikai Zalts, kura gulta atradās tieši blakus nemierīgajam kaimiņam. Ari vecais Mekvjū piepeši piecēlās sēdus, atsvieda segu un, paraudzījies pāri uz pretējo pusi. sāka iekurināt savu smirdīgo pīpi. Abi Meki saskatījās un stādījās priekšā.

,, Mekvjū.”

,, Mekgī.”

,,Jums laikam ...”

,,Jā, viducis netur.”

,,Kuņģis? ”

,,Nē, zarnas . . . Apmēram divi stundās vienpadsmit reižu. Tas par traku,” vecais iesmējās. ,,Es visu dienu iztiku bez ēšanas, bet pievakarē neizturēju, sāku nogurt. Iegāju turpat lejā slimnīcas kafejnīcā, un te, nu ir rezultāti ...”

,,Vai tas pirmoreiz tā gadās? ”

,,Nē, chronisks. Ja neko neēd, tad ir labi. Bet bez ēšanas neviens nevar dzīvot.”

,,Well ...”

Klusums.

Abi Meki kā ķipi sēdēja viens otram pretī katrs savā gultā un skatījās, ka gaiss pamazām kļuva zilganāks. Viens ļuļķēja savu smnkaino pīpi, otrs — bija aizdedzinājis cigareti.

,,Laikam būs jāmēģina gulēt,” Mekgī beidzot noteica un izdzēsa spuldzi.

,,Jā, būs jāmēģina ...” gausi norūca Mekvjū un izdauzīja pīpi pelniniekā.

Tad klusums.

Zalts dzirdēja, ka netālu kaut kur pilsētā baznīcas torņa pulkstenis smagi nosita divi reizes.

4.

,.Good morning! Six o’clock!”

Telpā atstkanēja skala sievietes balss, un pie griestiem iedegās spožā spuldze. Māsa — Miss Ulise, jautri čalodama, steidzās no gultas uz gultu un iesprauda katram slimniekam mutē termometru. Dažs gulētājs vēl bija pusmiegā un, pēkšņi iztraucēts, kaut ko norūca un pagriezās uz otriem sāniem ar visu termometru zobos. Nebūtu brīnums, ja kāds to sakostu kā cietu sukreni.

„Nekāda gulēšana!” māsa komandēja. „Augšā! Augšā!” Un sāka mērīt pulsu un asins spiedienu.

„Miss Ulise, vai jūs to nezināt, ka es neesmu nekāds slimnieks? Kāpēc jūs mani modināt taisni tādā stundā, kad vislabāk nāk miegs? ” Mekvjū protestēja.

„Nekrīt svarā, kamēr esat slimnīcā, jūs esat padots tās noteikumiem.”

„Vai jūs nezināt manu pulsu, ka tas ir tāds pats kā nostādīts, tieši 71 sitiens? ”

„Mums ir vajadzīgs vēl kas cits, ne tikai jūsu pulss,” māsa smējās, aptīdama vecajam vīram ap roku asins spiediena mērītāju lenti. Sasūknēja tajā gaisu un ļāva tam pamazām plūst ārā.

„Cik ir? Nu, vai nav tas pats, kas vakar un aizvakar? ” vecais atkal nogaudojās, paslepus sevī smīnēdams.

„Nekrīt svarā. Ir jāmērl katru ritu.”

„Es zinu, Miss Ulise, jums nepatīk, ka es tāds vecs kraķis te guļu jau vairāk nekā trīs mēnešus. Jums apnicis, vai ne? ” vecais

iesmējās. „Būtu kāds jaunāks slimnieks, cita lieta ...”

„Muļķības, ko jūs tur mēļojat, Mr. Mekvjū! Tā, nu jūs variet gulēt, ja tik briesmīgi nāk miegs!” Viņa pabeidza mērījumus.

„To es ari darīšu,” vecais noņurdēja un, pagriezies uz sāniem, apsedzās pāri ausīm.

„Good night, Mr. Mekvjū!”

„Goodbye, Miss Ulise!”

Tā, pirmā rīta vizīte bija beigusies. Griestu spuldze izdēsta, bet logu aizkari atvilkti līdz galam vaļā. un krēslaina gaisma spiedās iekšā.

Zalts .skatījās, ka krustā sistā tēls starp abiem logiem aizvien vairāk atdalījās no bronzas krusta, un bija jau saredzama tā galva, Ik‘/.spēcīgi noslīgusi uz krūtīm. Ar katru minūti krēslainā tumsa atkāpās, un spožā rīta gaisma uzvarēja ēnas ap krucifiksu.

Likās, ka šis drūmais attēls, kas simbolizēja drausmīgo notikumu Golgātā priekš nepilni 2000 gadiem, it kā nospieda slimnieku jau tā drūmos gara stāvokļus. — ,,Kāpēc viņi nerāda Kristu Lieldienas rītā augšāmcelšanās spožajā gaismā un dzīvības uzvarā? ” Zalts domāja. ,,Kāpēc nerāda Jēzus Kristus augšāmcelšanos no mirušajiem, kad nāves vara bija salauzta, uzvarēta? Tas taču bija un ir vēl šodien vislielākais notikums universā, un uz tā bāzētā un pastāv visa mūsu ticība un mūžīgā dzīvība! ŠI milzīgā ar cilvēka prātu neaptveramā mīlestība, kas kā spoža gaisma atspīd tumšajā pasaulē, ir neizprotams, bet vareni celsmīgs spēks, kas katru slimnieku var momentā darīt veselu. Kāpēc mākslinieki neparāda kaut vienu stariņu no šis mūžīgās gaismas atspīduma, kaut mazāko atspulgu no tā? Tā būtu ļoti celsmlgi pozitīva iedirbe uz garu un miesu!”

Un Zalts piepeši atcerējās, ka viņš bija skatījis Latvijā mākslinieka Rozentāla altāra gleznu — Augšāmcelšanās Lieldienas rītā, no kuras mirdzēja pretī daudz gaismas un dzīvības uzvaras spožuma. Tas, kā mākslinieks to bija uztvēris un attēlojis savā darbā, atstāja dziļu iespaidu, un tomēr, tas bija tikai mēģinājums attēlot lielo notikumu, ko īstenībā var aptvert tikai garā un patiesībā . . . ,,Lūk, tāpēc laikam arī neviens to nespēj pilnīgi parādīt, lai neprofānētu to, kas ir patiesi svēts. Tāpēc laikam ari cilvēki attēlo krustu kā dzīvības uzvaras simbolu. Jo krusts, kas agrāk bija kauna un negoda simbols, bet kopš Kristus pie tā nevainīgi cieta, — kļuvis par svētuma simbolu. No krusta izvairās un bēg pat nelabais, zinādams, ka aiz krusta stāv milzīgs dievišķīgs spēks, ko mēs šodien pasaulē pazīstam kā Svēto Garu. Kristus, būdams pasaulē, jau apsolīja To sūtīt kā Aizstāvi ...”

Zalta domu pavediens pārtrūka, — bija sākušies dienas darbi: gaiteni pie durvīm apstājās rati ar veļu, ko kalpotāja novietoja pie katras gultas. Tai sekoja cita, kas pievāca ūdens krūzes un glāzes dezinfekcijai, bet sanitāra palīgs aiznesa nakts traukus.

Reiz diena bija sākusies, vairs nebija apstājas; darba steiga norims tikai dziļā tumsā vēlā nakts stundā.

Pie Zalta gultas nostājās laboratorijas māsa, kas bez žēlastības iedūra vēnā un piesūca prāvu mēģeni ar asinīm — analizei. Ne vārda neteikusi, viņa tūlīt pazuda.

Nakts personāls, kas bija noguris, beidza darbu, un septiņos vietā stājās jauna maiņa, kas nāca no mājām, no āra ar spirgtu rīta sparu un prieku. Likās, ka līdz ar viņiem slimnieku istabās ieplūda ne tikai svaigs āra gaiss, bet arī zināma pilnvērtības sajūta, it kā dzīves rosmes atblāzma no ārienes. Tā bija patika būt dzīvam un darbīgam katram savā vietā.

Taču darbs slimnīcā prasīja ko vairāk, prasīja — zināmu samarieša sirdi un dabu. Ja tās pietrūka, darbs kļuva smags pienākums.

Līdz pulksten astoņiem, kad nesa brokastis, visi uzpošamas darbi bija paveikti. Pēcāk sākās ārstu vizītes. Ieradās Dr. Adameks pie Zalta.

,,Jūs šodien saņemsit vēl divi devas asiņu.”

,,Paldies, dakter!”

Tātad ar iepriekšējām divām vien nepietika. To, droši vien, rādīja šārīta analizē.

Ienāca cits ārsts. Tas apstājās pie dienvidslāvā gultas.

,,Jūs sestdien varēsit iet mājā.”

Uzrunātais pamāja galvu un pakasīja pakausi. Likās, viņš nebija apmierināts. Kad aizgāja ārsts, viņš paskatījās pāri uz Zaltu un teica:

,,Es domāju, ka varēšu palikt līdz pirmdienai. Man nav neviena mājā, kas palīdzētu. Sestdienās grūti ...”

,,Jūs esat neprecējies? ”

,,Jā, vieninieks.”

,,Tad vajaga sameklēt kādu draudzeni, kas palīdz sagatavot ēdienu.”

,,To es protu pats, bet grūtāk ar iepirkšanos, — sestdienās veikalos ļaužu kā biezs un vakarā slēdz ātrāk. Kad es tikšu mājā, būs jau vēls ...”

Nē, viņš nebija apmierināts, klusībā kaut ko domāja sevī.

Ienāca Mekvjū chirurgs, pareizāk sakot, viņš gāja cauri uz otru telpu un, garām iedams, apstājās pie sava bijušā pacienta.

,,Viss okei? ”

,,Okei!”

Beidzot jaunatnācējs — otrs Meks arī pamodās. Viņš šorīt pēc māsas vizītes sešos bija atkal aizmidzis. Laikam gribēja atgulēt pagājušās nakts iztraucēto miegu. Viņam arī brokastis šorīt nebija paredzētas, un atnākušais ārsts viņu tūlīt aizveda sev līdz.

,,Vizītes ir beigušās, tagad varu iet pastaigāties,” Mekvjū teica un, uzvilcis rītsvārkus, izgāja gaiteni. Viņam bija savs maršruts — pa garo gaiteni ziemeļu virzienā zināmā tempā turp un atpakaļ prasīja sešas minūtes. Kad viņš piecas reizes šo gabalu nomērīja soļiem, pusstunda bija pagājusi.

Līdzko Mekvjū atstāja istabu, dienvidslāvs piecēlās, aizgāja līdz durvīm un, pārliecinājies, ka vecais tiešām aizsoļojis pa gaiteni, — nostājās Zalta gultas kājgalī un žēlojās:

,,Kā tas iespājams, ka viņš te dzīvo jau trīs mēnešus pēc operācijas un viņu nesūta prom? Es gribēju palikt līdz pirmdienai slimnīcā, tas ir, tikai divi dienas ilgāk."

,,Vai jūs to prasījāt? ”

,,Nē, bet ...”

,,To, ka viņš tik ilgi dzīvo te, slimnīcā, var izskaidrot vienkārši — viņu uztur valsts. Par viņu maksā kā te, tā tur, kādā veco ļaužu mītnē. Protams, slimnīcā iznāk dārgāk un, varbūt, aizņem vietu, uz ko gaida kāds cits.”

,,Hm!”

Dienvidslāvs aizgāja atpakaļ uz savu guļvietu, atlaidās virs segas un skatījās griestos. Likās, viņš pārdomāja, kā rīkoties pēc dažām dienām, bet sevišķi apmierināts nebija. Sajūta bija tāda, it kā viņam būtu kas nodarīts pāri.

Pusstunda bija pagājusi, un Mekvjū kā nagla stāvēja pie durvīm. Viņš vēl paraudzījās atpakaļ gaitenī, laikam pārliecinādamies lielajā sienas laikrādī, un tad, nākdams iekšā, prasīja:

,,Ziniet, kas jaunākais? ”

,,Nu? " Zalts atsaucās, jo dienvidslāvs likās nedzirdam. „Atkritumu vācēji streiko. Prasa algas pielikumu.”

,,Tā ir demokrātijā, brīvība. Katrs prasa, ko grib.”

,,Jā, demokrātijā gan, bet papriekš vajadzētu katram pašam sevī izaugt un saprast, kā šo brīvību izmantot,” vecais Mekvjū iebilda. ,,Manā laikā, kad es biju jaunāks, mēs demokrātiju sapratām citādāk: mēs centāmies respektēt likumu un paši kaut ko darījām, lai sistos dzīvē uz augšu. Tagad visu prasa no valsts vai pašvaldības. Tie ir tie garmatainie ...”

,,Tā ir, kā jūs sakāt. Man nāk prātā kāds latviešu sakāmvārds: gari mati, īss padoms.”

,,Tas liekas īsti piemērots tagad mūsdienās. Bet iedomājieties, kā drīz izskatīsies pilsētā — atkritumu kaudzes augs augumā, bet laiks ar katru dienu kļūst siltāks. O, boy!”

,.Take it easy!”

Vecais, kaut ko bubinādams, aizgāja līdz savai gultai, atsēdās uz tās malas un brīdi skatījās caur logu laukā. Laiks bija apmācies. Slīdēja smagi pelēki mākoņi kā uz lietu. Mekvjū nelikās visai iepriecināts. Jau no paša agra rīta šī diena sākās nelāgā noskaņā.

Viņš atcerējās dialogu ar Miss Ulisi . . . Bet ko varēja darīt?

I )/.Ivr tomēr bija jādzīvo, cik nu viņam vēl tās bija atlicis. Likās, ne pārāk daudz viņa vecumā, bet kad atcerējās, ka krūtīs bija ieoperēta baterija, kuru pēc vajadzības apmainīja, tad varēja paiet daži labi gadi. Bet, protams, bija labāk, ka nenotika tādas scēnas, kā šorīt, — vecais atkal atcerējās . . .

,,Mr. Mekvjū, vai jūs māsu Ulisi labi pazīstat? ” pēkšņi ierunājās Zalts, it kā neapzinīgi uztvēris vecā domas.

Tas pārsteigts paskatījās uz jautātāju un lēni nobraucīja zodu, kā pārbaudīdams asos bārdas rugājus, kurus nebija lāgi nodzinis šorīt. Droši vien, tajā pašā sakarībā.

,,Well,” vecais piecēlās un, paņēmis balto virssegu no krēsla, atlaidās guļus, apsēgdams kājas. ,,Man te no loga velk . . . Ak, jūs prasījāt par māsu Ulisi! Nu, kā lai saka — trīs mēnešos esam diezgan bieži satikušies un drusku iepazinuši viens otru. Viņai nav slikta daba, bet strauja, un tad viss iznāk tā strupi, it kā sunim ar nocirstu asti. Tas arī nekad nevar jums priecīgi pavēdināt pretim un parādīt savu laipnību.”

,,Es domāju par viņas vārdu — Ulise ...”

,,Jūs domājat par britu — ? ”

,,Jā. Jūs zināt ...”

,,Ulise ... Es saprotu, ko jūs domājat, bet man liekas — sagadīšanās . . . Savā laikā, kad biju jauns, mans tēvs īpaši mīlēja lasīt šo dzejnieku. Bet cik tagad vairs lasa dzejas ...” viņš rezignēti nopūtās.

,,Dzeja ir tāpat kā saldais ēdiens pēc kārtīgām pusdienām,” Zalts mēģināja jokot.

,,Jā, ja labi sagatavo. Bet mūsdienu brīvais pants ar saraustīto ritmu ir gluži tas pats kā saskaldīts prozas teikums. Tas man atgādina atšķaidītu ūdeņainu ķīseli . . . Negaršīgs!”

,,Pa daļai tā ir, kā jūs sakāt, bet var būt arī dažādi ķīseļi. Un garšīgi!”

,,Atkarīgs, kas ir pavārs. Ja lieto skārdeņu saturu, tad iznāks arvien tas pats — ūdeņaina manta ...”

,,Es personīgi priekšroku dodu dabiskiem augļiem un ķīseļiem. Tāpat arī dabiski izjustai dzejai, nevis mākslotai.”

,,Tur jums taisnība,” Mekvjū piekrita un piepeši, pāriedams uz šāsdienas ēdienkarti, jautāja: ,,Kādu ķīseli jūs vēlētos pusdienā? ” ,,Hm! Teiksim, jauno stiķeņu ķīseli. Tāds maigs skābums ...” ,,Nav slikts! Man tas ari garšotu. Ha, ha!” vecais iesmējās, līdz uznāca sauss klepus, un pasniedzās pēc glāzes ūdens. ,,Ziniet, pulkstenis jau divpadsmit. Un ... viņš paskatījās gaiteņa virzienā, ,, . . . food vagon is here!”

Kā parasts, pa ēšanas laiku neviens nesarunājās, skanēja tikai trauki, piesitoties dakšiņai vai karotei. Bet līdzko ķērās pie saldā ēdiena, vecais Mekvjū skaļi iesaucās:

, .Hei! Mister, te ir jūsu stiķeņu ķīselis!” viņš skatījās pāri uz /altu. ,,Kā jūs to uzodāt, ka šodien būs stiķenes? ”

Žults pagaršoja saldo.

tiešām. Laikam būšu bijis telepatiskā saskarē ar virtuves galveno pavāru.”

,,Neticami,” vecais norūca pie sevis. ,,Bet garšīgs gan!”

*

Pēcpusdienā pēc trauku aizvākšanas iestājās tāds kā klusuma bridis. Abi istabas biedri bija nolikušies uz auss, un Zalts manīja, ka ari viņa acu plaksti kļuva aizvien smagāki. Tie paši no sevis vērās ciet, laikam pagājušās nakts četras stundas miega prasīja piedevu . . .

,,Es laikam tevi iztraucēju? Tu gribēji gulēt? ” piepeši atskanēja Aigas balss.

Zalts pavēra plakstus platāk. ,,Ne jau . . . uznāca tik snaudiens. Sēdies tur!”

Aiga atsēdās uz krēsla un nolika uz galdiņa laikrakstu.

,,Vari palasīt.”

„Paldies. Bet liels lasītājs no manis neiznāks. Gaidu, kad atnesis vēl asinis.”

„Asinis? ”

„Jā. Ak, tu jau nezini! Vakar vakarā man pārlēja divi devas. Ārsts šorīt solīja vēl divi, bet līdz šim nekas nav atnests.”

Aiga uzmanīgi klausījās, — četras devas, tas bija prāvs kvantums. Taču citādi laikam nevarēja operēt, jo bija vajadzīga zināma enerģija un organisma pretestība. Operācijā tā kā tā jau pazaudēs asinis.

Viņa paskatījās uz rokas vēnai pievienoto glukozes pudeli.

„Tu visu nakti to saņēmi? ”

„Jā.”

,,Es biju nupat slimnīcas birojā. Viņiem vēl neesot brīvas vietas ...”

,,Te vienu, kas vakarrīt bija operēts, pievakarē aizveda uz pusprivāto istabu.”

„Nupat satiku ari Dr. Adameku. Viņš prasīja, vai esot iemaksāts par istabu, jo varot iznākt, ja tu guļot šajā publiskajā nodaļā, ka viņš tad nevarot tevi operēt. Tāpēc piemaksāju vēl par otru nedēļu.”

„Paldies. Es varu tev tūlīt izrakstīt čeku par kādu summu.”

„Nerunā niekus!” Aiga pretojās. „Par tādiem sīkumiem nav ko pieminēt.”

,,Tie nav sīkumi. Tā ir mana slimība un mana operācija. Es tikai nezinu, kā tas ir labāk? ” Zalts prātoja.

,,Redzi, tēt, tagad labāk nerunāsim par tādām lietām. Ja runā par naudu, tad es aizvien jūtos tev parādā, ko tu esi ...

„Nepiemini vecas lietas.”

„Nevis vecas lietas, bet es aizvien jūtos parādā, kad atceros, ka tu reiz Brazilijā izpirki bankā manus vekseļus, kas bija izsniegti īres samaksai.”

„īres samaksai? ”

„Nūjā, toreiz, kad es sāku privātpraksi un pirmos mēnešus bija maz ienākumu.”

„Tas ir sen aizmirsts,” Zalts atmeta ar roku. „Es domāju, ka vajadzētu sazināties ar manu apdrošināšanas sabiedrību.”

,,Tas jau ir izdarīts,” Aiga pasmaidīja. „Es vakar vakarā sazvanījos ar tavu šefu Filā.”

„Kenu Daltonu? ”

„Jā, viņš lika tevi sveicināt un teica, lai nebēdājot. Tu varot dabūt atvaļinājumu, cik tev vajagot — mēnesi, vai divus vai vairāk, bet lai veseļojoties. Viņš arī apsolījās sazināties ar apdrošināšanas sabiedrību, uzdodot manu šejienes adresi. Ceru, ka jaunnedēļ būs atbilde.”

„Liels paldies, Aiga. Tad tu esi daudz ko padarījusi. Es tikai te guļu un nīkstu. Man skaitās gultas režīms ...”

„Tas ir labi. Tu atgūsi spēkus.” Aiga drošinādama runāja un uzmanīgi pētīja tēva sejas vaibstus. ,,Vai jau neesi tāds kā žirgtāks? ” viņa prasīja.

„Man liekas, ka jau jūtos stingrāks pēc divi devām ...”

Viņiem tā sarunājoties ienāca māsa, asiņu pārliešanas speciāliste, nesdama plastikas maisiņu ar asinīm.

„Tagad arī es iešu,” Aiga tūlīt piecēlās, „lai māsa var te sakārtot, kas vajadzīgs.”

Zalts uzmeta skatu atnesto asiņu grupas nosaukumam: B Pos. Tas bija pareizi. Viņš nedomāja, ka kāds te dotu viņam nepareizas asinis, bet — cilvēki vien esam! — viņš atcerējās, ka nesen kādā Kanadas aptiekā viņam vajadzīgā B preparāta vietā izsniedza C. Labi, ka viņš to pamanīja.

„Man bija solītas divi devas,” Zalts ieminējās.

„Jā, bet mēs pēc lielām zvanīšanām sadabūjām tikai vienu devu. Nevienā slimnīcas noliktavā tādas grupas patlaban nav. Vienīgi, varbūt. Sarkanā krustā. Tur vēl zvanīsim vēlāk,” māsa paskaidroja.

Piliens pēc piliena sarkanās dzīvības sulas ieslīdēja vēnā, bet Zalts ievēroja, ka šīs asinis likās it kā biezākas. Pilieni veidojas gausāk, un reizēm, kad viens nokrita, ritēšana apsīka pavisam. Pagāja labs

Inikti sprīdis, kamēr piliens sarietēja no jauna un tad pēkšņi ar joni gā/.As vesela virkne pilienu kā strūkliņa. Tie likās kā elastīgā saitē savērti, nostaipījās vien. Pēc tāda kvantuma ieplūšanas, Zalts arvien sajuta vēnā vēsu straumi, līdzīgu aukstam ūdenim no ledus skapja.

Šad tad ienāca māsa pārbaudīt asins ritēšanas gaitu. Viņa reizēm paspaidīja plastikas maisiņu, kā slaucēja mēdz sarietināt govs tesmeni, lai tecētu piens. Reizēm viņa krietni sabuknlja no visām pusēm, lai asinis dabūtu ārā no stūriem.

Kad beidzot plastikas maisiņš bija iztukšots, Zalta „vējlukturis” joprojām karājās un atkal pludināja glukozi. Kā nekā tā bija šķidrāka un vieglāk ieplūda vēnā, kamēr asinis atstāja mazliet sāpīgu sajūtu it kā neērtu spiedienu rokā, kur pievienota adata-caurullte.

Un cik reižu šī adata jau nebija izdūrusies cauri vēnai! Tad plūda tieši miesas audos. Tas bija sāpīgi, īpaši vēlāk.

„Līdzko sadabūsim otru asins devu, mēs tūlīt jums to atnesīsim,” māsa teica.

„Paldies!”

Bet apsolītās asinis viņš nesaņēma ne tajā vakarā, nedz otrā dienā. Tādas grupas asinis nebija nekur krājumā.

Toties Zalts dabūja jaunu kaimiņu tajā pašā vakarā. Vecais Mekgī, kas iepriekšējā vakarā traucēja nakts mieru visai istabai un šorīt aizgāja kopā ar ārstu, — vairs neatgriezās. Viņš bija ievietots citā nodaļā.

Jaunais Zalta kaimiņš, — mazs resnītis, itālietis, gados samērā jauns, neprata gandrīz ne vārda angliski. Viņu pavadīja jauna sieva, kas, tērpusies viscaur melnā it kā sērās, tomēr varēja runāt šajā svešajā mēlē. Viņa sēdēja pie vīra gultas, turēja tā roku un izpildīja tulka lomu, kad ieradās kāda māsa un kaut ko prasīja.

Bet cik ilgi viņa varēja te sēdēt? Mājā gaidīja mazi bērni. Ārā jau bija melna tumsa, kad māsas sāka sakārtot gultas nakts guļai un norīvēt slimniekiem muguras.

Kamēr māsa aiz priekškara masēja Zalta muguru, itāliete atvadījās no vīra un aizgāja. Un tas bija labi, jo pēc dažām minūtēm ieradās divi laboratorijas techniķes, kas nāca pēc itālieša asinīm analizei. Viņam rītā bija jāoperē aklā zarna. Labi bija tāpēc, ka Lanciones sieva — tāds bija itālieša uzvārds — nebūtu varējusi vienaldzīgi noklausīties, kā viņas vīrs vaidēja, kad tam iedūra aiz ādas. Patiesībā tā nebija vaidēšana, bet atgādināja kaujama teļa bļaušanu.

Abas jaunās techniķes tam nepievērsa nekādas uzmanības, viņas likās nedzirdam, jo kamēr zem Lanciones biezās tauku kārtas umcklēja un uztraustīja daudz maz redzamu vietu, kur vajadzētu Itin vēnai, viņš jau sāka vaidēt. Pat dienvidslāvs, kas visu dienu liltAs nebija runājams, ar vienu aci lūkojās pāri uz itālieša pusi un pini i smaidīja.

Likās savādi, ka šovakar ap pusvienpadsmitiem piepeši apklusa v ims radio, pēc tam otrs, un istabā iestājās neparasts klusums. Spožā gaisma pie griestiem bija izdzēsta. Zalts kreiso roku ar vēnai pieslēgto vadu mēģināja tā novietot, lai mazāk traucētu miegā.

Viņa meditācija bija īsa, kad jau aizpeldēja sapņu valstībā.

5.

Kaut kas kā viegla gaisa kustība ieplūda istabā, un Zalts pamodās. Bija rīts.

Septiņos pie viņa gultas pienāca dienas maiņas māsa — laipna un smaidīga kā pati jaunība. Spriežot pēc sarkanās svītras pie baltas galvas segas apmales, tā vēl bija studente — māsa, Miss Danda.

Viņa paveica savus uzdevumus bez liekas steigas un straujām kustībām, bet varbūt ar lielāku piespiešanos un apzinīgāku pieeju. Viņa centās padarīt labi, it kā pieliekot kaut ko no sevis. Vai tā bija laipnība, vai labā griba — būt krietnai savā vietā, bet tā bija patiesa. Tas, varbūt, bija tāpēc, ka viņa bija jauna, tikai studente, kurai vēl bija jāiegūst savs cenza grāds. Ar laiku tas viss noslīpējās ikdienas darbā, kļūstot ierasts, vienmuļš. Bet to izjūt arī slimnieks.

Dandai grūtāk bija saprasties ar Zalta kaimiņu itālieti. Tam no rīta bija izgriezta aklā zarna, un tagad pēcpusdienā vēl gulēja kā dziļā miegā. Kad pamodās, ieklepojās un rīstījās, bet nesaprata, ko māsa viņam stāstīja. Viņa gribēja, lai viņš atklepo anestēzijas atliekas, kas nogulsnēja plaušās.

„Mister Lancione, ievelciet dziļāk elpu un tad ...” Danda rādīja, kā rīkoties. Kad itālietis angliski nesaprata un turpināja rīstīties, jaunā māsa raudzījās apkārt kā pēc palīdzības.

,,Te neviens itāliski neprot,” Zalts paskaidroja, „bet es varu runāt portugāliski, ko iemācījos Brazilijā. Varbūt, ka viņš mani sapratīs.”

„Okei! Pamēģiniet!”

„Senjor Lancione!” Zalts to uzrunāja portugāliski, pieceldamies gulta sēdus. „Jūs dariet to, ko māsa liks un es jums pārtulkošu.”

Itālietis pēkšņi ieklausījās, pārstāja rīstīties un pārsteigts skatījās savā kaimiņā. Viņi sapratās.

Kad itālietis bija ievilcis dziļu elpu, māsa uzlika roku uz tā krūtīm un lika strauji izelpot un reizē dziļi klepot, tanī pašā laikā piespiežot ar roku uz krūtīm. Tas atviegloja atklepošanu, un sekas bija labas.

To al kflrtoja vairākas reizes. Bet Lancione likās slinks vai negribēja piepūlēties.

,..Ja jūs to nedarīsit, varat dabūt plaušu karsoni,” māsa aizrādīja.

..Senjor!” Zalts teica un pārtulkoja, ko māsa teica par plaušu karsoni. Tas laikam sabiedēja, jo, brīdi skatījies Zaltā, it kā pārdomādams dzirdēto, viņš sāka strauji klepot un rīstīties.

,,Tā, nē,” māsa aizrādīja un izskaidroja visu no gala. Itālietis nevarīgi pagrieza galvu sāņus, rādīdams ar roku, ka esot noguris.

,,Labi. Tagad pietiek,” Danda teica. ,,Bet vēlāk lai pats atkārto.”

,,Okei.”

Zalts atlaidās guļus pēc neparastās sarunas un jutās noguris tāpat kā itālietis. Brīnums, viņš dažās dienās bija kļuvis mīksts. Zalts to pastāstīja Aigai, kura bija tikko atnākusi. Viņš domāja, ka vaina esot tā, ka viņš guļot cauru dienu.

,,Neaizmirsti, ka tu esi slims,” Aiga aizrādīja. ,,Ja tu būtu vesels, tu te negulētu.”

,,Tas gan. Bet ieliec veselu cilvēku gultā, tu redzēsi, ka pēc dažu nedēļu gulēšanas, viņš vairs nepratīs lāgā staigāt. Ies pieturēdamies.”

,,Tas pareizi, bet tavā gadījumā ir citādi — tu uzkrāj enerģiju, jo guļot patērē mazāk.”

,.Skaidrs,” Zalts piekrita. ,,Bet es domāju, ka tev, Aiga, arī nav jānāk katru dienu pie manis un jātērē sava enerģija.”

,,Nieki,” viņa atmeta ar roku. ,,Šodien es tikai aizkavējos, jo trim pacientiem bija jārauj zobi. Un vienam pie tam vēl jāpārzāģē sakne, citādi nevarēja dabūt laukā.”

,,Tad tu esi diezgan nomocījusies,” Zalts līdzjūtīgi paskatījās meitā.

,,Tas viss ir sīkums, (ialvenais ir, ka tu tiktu vesels ...” Aiga pēkšņi apklusa.

,,Tas nāks savā laikā ...” Zalts piebilda un arī apklusa.

Katrs viņi domāja savu, raudzīdamies nākotnē vai mēģinādami ieskatīties aiz tā noslēpumainā priekškara.Taču viņi skaidri izjuta un arī zināja, ka te bija vēl Cits noteicējs, kas stavēja pāri viņiem.

,,Manas domas nav jūsu domas, un jūsu ceļi nav Mani ceļi,” sacīts grāmatu grāmatā.

*

Piektdienas rītā — tā Zaltam bija ceturtā diena slimnīcā — studente-māsa Danda paziņoja, ka vajadzīgās asinis vēl neesot saņemtas, bet cerot, ka dabūšot pēcpusdienā.

..Tā viņi mums apsolīja. Tikai jāpagaida dažas stundas,” viņa runāja lēnā garā it kā drošinādama Zaltu, kas likās norūpējies, ka nevarēja atrast vajadzīgās grupas asinis. Tas viss noildzināja operāciju, jo viņš saprata, kamēr nebūs vajadzīgais daudzums asiņu, viņu neoperēs.

Regulāri katru ritu viņam noņēma asinis, un tās analizēja. Rezultātus zināja viņa ārsts Dr. Adameks, bet Zaltam neviens to neteica. —

,,Te mēs esam!” Danda uzsmaidīja, pēcpusdienā atnesdama plastikas iesaiņojumu ar ilgi meklēto dzīvības sulu.

,.Tūlīt nāks māsa, kas jums pievienos asinis. Es tikai nācu apskatīties, vai jums kā nevajaga, jo šodien eju ātrāk prom, nevis trijos kā parasti. Un rītā es nebūšu.”

,,Žēl. Jūs ņemat garo nedēļas nogali? ”

,,Nē. Rītu man divi pārbaudījumi.”

,,Vēlu labas sekmes!”

Paldies, liet manā vietā paliek kollēģe Mrs. Brauna.”

Tur jau nāca asins pārliešanas speciāliste. Zalts bija iepriecināts, ka beidzot saņēma sen apsolīto un ilgi meklēto asins devu.

*

To, ka ir sestdiena, varēja manīt arī slimnīcā. No rīta viss noritēja it kā klusākos toņos — mazāk trokšņu, mazāk ārstu, mazāk māsu un dažādu technisko darbinieku. Sestdienās nenotika arī operācijas, izņemot steidzamos gadījumos. Citādi darbi ritēja parastā gaitā.

Taču vienā ziņā bija izņēmums — sestdienas pēcpusdienās ieradās vairāk apmeklētāju. Tie bija tuvinieki vai paziņas, kas citās dienās iejūgti ikdienas darba gaitās, bet tagad viņi nāca, apkrāvušies saiņiem, turzām, ziediem. Pēcpusdienā visās istabās un gaiteņos skanēja skaļas balsis un čalas kā tirgū.

Tūlīt pēc brokastīm dienvidslāvs nosvieda slimnīcas balto virs-svārci uz krēsla un uzvilka savu privāto tērpu — pelēkas bikses un svītrainu džemperi, kā arī baltas sporta kurpes. Likās, ka viņš būtu sagatavojies iziet sist golfa bumbiņu vai spēlēt ko citu.

,,Vai jau ceļā? ” Zalts prasīja.

,,Vēl nē, tikai sataisos. Paēdīšu pusdienas un tad iešu. Būs vienas reizes mazāk, jo tagad būs pašam jāgatavo,” viņš pasmaidīja.

Varēja manīt, viņš jau bija pārslēdzies uz dzīvi ārpus slimnīcas un visu pārdomājis, pieņemdams šo pārmaiņu.

,,Nu, vai prāts priecīgāks, ka tiekat laukā no slimnīcas? ”

,,Visumā jā. Tikai viena lieta — pēc divi mēnešiem atkal būs jāatgriežas. Tas neiziet no prāta.”

,.Bel pēc divi mēnešiem jūs būsit pavisam cits vīrs, ar citu sparu.”

...JA. Bet tad atkal visu sākt no gala. Tas, lūk, nokauj dzīves prieku un rada nemieru,” dienvidslāvs neapmierināts pakratīja galvu un rādija skumju skatu.

,,Bet, sakiet, ko tad citu jūs varat darīt tādos apstākļos? ” Zalts vaicāja, redzēdams puiša nošļukušo gara stāvokli.

Uzrunātais paraustīja plecus un palika atbildi parādā.

,.Ir jāsamierinās,” Zalts turpināja, ,,dzīve ir jāņem, kāda tā ir. Mēs neviens nevaram izlēkt no savas ādas, ne es, ne jūs, kā varbūt dažreiz smagos brīžos vēlētumos.”

,,Jums taisnība. Es arī tā domāju, ka jāsamierinās vien ir ...

Dienvidslāvs kļuva žirgtāks. Viņš gribēja būt asprātīgs un sāka lielīties, kā viņš tagad saimniekošot — pats būšot pavārs, pats varēšot gatavot un ēst, ko tik gribēšot. Bet tieši tanī brīdī ienāca māsa, nesdama ēdienu sarakstu, kurā bija teikts, kas viņam atļauts un kas aizliegts.

,,Es jums palīdzēšu izlasīt un paskaidrošu.” Māsa redzēja, ka šī vecpuiša kulinārā māka nebija visai liela, un viņa punktu pa punktam pārrunāja garo ēdienu un dzērienu sarakstu, kas bija iespiests uz veselas loksnes abām pusēm.

,,Vai tagad ir skaidrs? ” māsa noprasīja aiziedama.

,,Paldies,” puisis apstiprinādams palocīja galvu. Bet līdzko māsa bija aiz durvīm, viņš pienāca pie Zalta gultas un prasīja:

,,Kas tie par augļiem, ko es nedrīkstu ēst? ”

Zalts paņēma sarakstu un paskatījās tajā.

,,Tie ir, tā saucamie, paaugļi ...”

,,Paaugļi? ”

,,Jā, tie ir tādi, kam sēkliņas atrodas ārpusē, kā piemēram, zemenēm, avenēm.”

,,Un tos es nedrīkstu? ”

,,Te ir teikts, šie augļi jums aizliegti.”

,,Tā, ve . . . milti! Zemenes man tieši garšo! Un tagad taisni sāksies zemeņu laiks!” dienvidslāvs nosūrojās.

,.Neko darīt. Jāatsakās!” Zalts pasmaidīja un nodomāja, ka katram cilvēkam ir savi prieki un savas bēdas; un reizēm liekas, grūti to pieņemt, ja mainās ierastā kārtība. Jā, cilvēks ir milzīgs ieradumu vergs.

Saruna bija tikko aprimusi, kad Zalts pamanīja pa durvju spraugu kādu ēnu pazibam gaitenī. Klusiem soļiem ienāca I)r. Adameks.

,,Mr. Zalt, jūsu operācija paredzēta pirmdien pulksten 9.30 no rīta.”

..Vai jūs. dakter, operēsit? ”

Viņš apstiprinādams palocīja galvu. Ārsta vizīte bija beigusies. Ka arvien — īsa, lietišķa.

Tātad spriedums bija pasludināts, un tā izpildīšana paredzēta pirmdien! — Zalts domāja vēsā, mierīgā garā. — Un labi, ka tas lipa l)r. Adameks, kas viņu operēja. Viņš jau bija dzirdējis, slimnīcā pulēdams, vairākas labas atsaukmes par šo chirurgu.

Pēcpusdienā, kad kā parasts ieradās Aiga, Zalts tūlīt pastāstīja ļaunāko ziņu par savu operāciju.

..Tātad viņš tomēr tevi operēs, kaut gan tu vēl guli publiskā nodaļā. Bet pēc operācijas viņi tevi pārvietošot uz klusākām telpām. Tā man teica.’’

,,Vai šodien? ”

,,Jā. Es nupat tur biju ..."

,,Drīz tevi te pazīs kā ribu suni, ka tu vienmēr ej pie viņiem un kāp uz papēžiem."

,,Citādi nevar. Un ar visu to, tu vēl esi tepat," Aiga pasmējās un apskatījās apkārt istabā, pamanīdama vienu tukšu gultu, kur nesen gulēja dienvidslāvs. ,,Drīz vien jūs dabūsit jaunu kaimiņu," viņa rādīja uz tukšo vietu. ,,Lejā, uzgaidāmās telpās, jau gaida vairāki slimnieki.”

'Tiešām, pēc stundas ceturkšņa tā arī notika: brīvajā gultā atgulās kāds kanādietis, ap 200 mārciņu smags vīrs. Gultas galā māsa piestiprināja uzrakstu: Mr. Livers; I)r. Klerks. Bija paredzēta aklās zarnas operācija.

Sieva, kas bija atnākusi līdzi, atsēdās pie gultas uz vienīgā krēsla un sāka kūpināt cigaretes vienā laidā, it kā sacenzdamās ar vīru, kas tāpat kūpināja. Viņa, salīdzinot ar vīru, izskatījās tieviņa kā no divi kopā saliktiem skaliem. Bet viņu abu atvase — 6 vai 7 gadus vecā meitene drīz izslīdēja gaitenī, meklēt sev piemērotu sabiedrību. 'Tur, gaitenī vai atpūtas telpās jau skanēja citu bērnu čalas.

Vainagu visai šai sestdienas apmeklētāju drūzmai uzlika Zalta kaimiņš itālietis Lancione, kuram pēc vakariņām ieradās vesels bars apmeklētāju. Tieši ducis — vīru, sievu un bērnu. Bez paša ģimenes, tur bija citi tuvinieki — precētās māsas ar savām ģimenēm un vieninieki brāļi. Visi tuvi radi, un, jāsaka, ka itāliešu ģimenes mēdz ļoti turēties kopā. Un kurš tad gan nebūtu nācis brīvā sestdienas pievakarē apmeklēt savu rada gabalu, kam bija izgriezta aklā zarna? 'Tas bija notikums pats par sevi.

Lancione gulēja gultā kā dienas varonis, ļoti nopietns un drūms. Nevienu reizi viņš neuzsmaidīja atnācējiem. Tikai saņemdams atnestās šokolādes un cepumu kārbas, viņš mazliet pamāja galvu un īsi norūca: ,.Grācias!"

Sl viņam bija trešā diena pēc operācijas, kas skaitījās viegla, — daži ārsti aklās zarnas izgriešanu tagad uzskata par tik pat vienkāršu lietu, kā izgriezt nepareizi miesā ieaugušu kājas īkšķa nagu.

Bet, varbūt, viņš tiešām jutās nelāgi. Kas to varēja pateikt? Viņš grozījās uz pacietā matrača uz vienu un otru pusi, un pagalvis nekad nebija pietiekami augsts vai ērts. Nabaga laulātā dzīves biedre katru minūti cēlās kājās un sačubināja pagalvi un reizēm spilvenu apgrieza otrādi, lai vēsā puse nāktu virsū.

Varbūt viņu arī traucēja skaļā sarunāšanās, jo visi itālieši runāja gan savā starpā, gan ar slimnieku, kaut viņa vietā atbildēja sieva. Viņa zināja visu paskaidrot, un tikai reizēm, kad pietrūka padoma vai pateica kaut ko nepareizi, pats Lancione iemeta starpā savu piezīmi.

Ārā bija dziļa tumsa, bet iekšā zili piesmēķēts, un spožas griestu spuldzes gaisma nesaudzīgi spīdēja gulētājiem acis. Tas nebija ērti. Bet visai ērti nejutās ari tie apmeklētāji, kas stundām stāvēja kājās, jo kaut Zalts un Mekvjū bija atdevuši savus krēslus, — trīs vien varēja sēdēt.

Pret Zalta gultu bija atspiedies kāds virs, kas tāpat kā Zalts laikam bija iesnaudies, jo piepeši gulta aizslīdēja iesāņus kaktā. Zalts atvēra acis un brīnījās. Itālietis, zaudēdams līdzsvaru, gandrīz apgāzās un ari brīnījās. Zalts pasmaidīja.

Kad gulta bija atbīdīta vecā vietā, pēc dažām minūtēm atkārtojās tas pats. Varēja saprast, — tādas vizītes ir nogurdinājums visiem. Ka pēc vizītēm slimnieku temperatūra ceļas, tas ari zināms.

Visā šai kņadā Zaltam tomēr atkal uzmācās snauda, kad pēkšņi atskanēja skaļš troksnis, līdzīgs sprādzienam. Likās aiz loga. Bet nē, Lancione bija sevi atbrīvojis no liekām gāzēm. Viņš nemaz neatvainojās par neparasto uzvešanos, un apmeklētāji —viņa radi ari izlikās, it kā nekā nebūtu dzirdējuši. Tikai mazā, četrus gadus vecā meitenīte nejauši iesaucās: „Mama mia!” Un pacēlusi skatu, izbrīnījusies paraudzījās mātei acīs, kā meklēdama padomu.

Māte pieliecās bērnam pie auss. kaut ko pačukstēja, un mazā arī kļuva nopietna. Jā, ,,papai“ bija nevesels . . .

Labi, ka beidzot pulkstenis rādīja deviņi, un gaiteni trīs reiz atskanēja zvans.

Vizītes bija beigušās.

*

Svētdienās starpība bija tā, ka apmeklētāji ieradās agrāk —pirms pusdienām, bet ari ātrāk atvadījās, jo pirmdienas pienākumi jau klauvēja pie durvīm.

Arī Aiga ieradās jau priekšpusdienā. Viņa bija uzvilkusi jaunu lērpu, — katru dienu cits tērps kā pēc modes noteikumiem, it kā ar iepriekšējo vairs nedrīkstētu rādīties, — un vāzē atnesusi pavasara ziedus.

Ārā bija saulains, bet vēss. Rīt bija 1. maijs, operācijas diena.

Ne Aiga, ne tēvs to nepieminēja, bet klusībā viņi abi šad tad to atcerējās kā robežstabu, kam nepārtraukti tuvojās . . .

Vēlāk, kad apmeklētāji bija aizgājuši, Zalts skatījās pāri uz Liveru, kas bija iemidzis. Bet likās savādi, ka viņa roka, pieslēgta glukozes pudelei, bija neparasti resna, uzpampusi kā ar kalnu.

,,Mr. Liver!” Zalts iesaucās. ,,Mr. Liver! Vai jūs esat aizmidzis? ”

,,Jā, kas ir? ”

„Piedodiet, es jūs laikam iztraucēju!”

„Nekas. Biju drusku iesnaudies.”

„Jūs redziet, kāda jūsu roka! Sauciet tūlīt māsu!”

„Man sāp . . . jau kādu stundu vai ilgāk.”

„Tas nedrīkst būt. Droši vien, nav pareizi pievienots vēnai.” Ieradās māsa. Viņa tūlīt atbrīvoja vadu, pievienojot to otrai rokai. Kad māsa bija aizgājusi, Livers pacēlās sēdus un smaidot pateicās. Viņš skatījās uz sāpīgo roku un tikai grozīja galvu:

„Neticami, kā tas tā varēja gadīties! ...”

Pievakarē, kad sāka krēslot, ieradās kāds vecāks vīrs, baltā uzsvārcī, nelielu somu rokā. Viņš ļoti atgādināja Vinstonu Čercilu vecuma dienās, tikai trūka tradicionālā cigāra zobos. Viņš pieliecies galvgalī izlasīja Zalta uzvārdu un, salīdzinājis ar sarakstu rokā aizvilka priekškarus.

,,1’m a barber!” viņš norūca un iededza visas spožās gaismas.

Pēc stundas ceturkšņa Zalts gulēja gultā kā jaunpiedzimis bērns, atbrīvots no visiem liekiem matiem. Spožās ugunis bija izdzēstas, un viņš varēja atpūsties. Bet drīz ieradās kāds cits virs baltā uzsvārcī, slaidā augumā kā vecs kavalērijas virsnieks, sirmiem deniņiem. Viņš neviena vārda neteica, aizvilka aizkarus, iededza savu spožo rokas bateriju un atsedza segu. Acīm redzot, viņš pārbaudīja iepriekšējā friziera padarīto darbu.

„Perfect!” viņš pasmaidīja un atvadījās.

Nu Zalts bija viens. Bet tikai dažas minūtes, jo ieradās māsa Mrs. Brauna, kas pielika gultas galā uzrakstu sarkaniem burtiem: „Nothing in mouth!”

Viņa paskaidroja, ka šovakar Zalts vairs nedrīkstot neko ēst, bet pēdējo reizi dzert — pulksten 10. Viņu ari atbrīvoja no „vējluktura”.

Ar to šis negaidītās vizītes vēl nebija beigušās, — īsi pirms gulēšanas ieradās sanitārs Džimijs, filipīniešu jauneklis, kas toreiz nakti tik pacietīgi bija apkalpojis Zalta kaimiņu veco Mekgī.

,,Mr. Zalt!” smaidīgais jauneklis runāja ,,Es jums sagatavošu siltu vannu, bet pirms tam'jums vajadzēs ...” viņš pacēla roku, kurā bija irrigātors. Zalts tūlīt saprata, kādā nolūkā Džimijs bija ieradies.

Beidzot vēlā vakara stundā Zalts atlaidās gultā un izdzēsa spuldzi pie sienas. Sešās dienās bija daudz kas panākts: viņš bija saņēmis četras devas asiņu un 10 līdz 11 litru glukozes tieši vēnā un vēl citādi sagatavots rītdienas operācijai.

Viņš aizvēra acis un, pirms iegrima miegā, vēl domāja:

,,Tas Kungs ir mans Gans, man netrūks nenieka ... un es palikšu Tā Kunga namā vienmēr.”

6.

Pirmdienas rītā pie Zalts ieradās māsa un iešļircināja viņam kaut ko gūžā.

,,Māsiņ, priekš kam tas? ” Zalts prasīja.

,,Tas tā — nomierināšanai.”

,,Es neesmu uztraucies.”

,,Bet ir labāk, ka saņemat . .

Tad māsa sāka interesēties par citām lietām. Viņa paskatījās uz Zalta roku un jautāja:

,,Kur jūsu pulkstenis? ”

,,Es rokas pulksteni nenēsāju.” Viņš izņēma no galdiņa atvilktnes zelta kabatas laikrādi.

,,To mēs ieliksim seifā.” Viņa pievāca pulksteni un skatījās visapkārt, it kā vēl kaut ko meklēdama. ,,Un jūsu zobi ? Kur ir kārba? ”

,,Zobi? Mutē." Zalts skaļi saklabināja zobus un pasmaidīja. ,, Dabiski!"

,,Okei!”

Māsa aizgāja, bet pāris minūtes pirms 9 ieradās studente-māsa Danda, stumdama nestuves uz riteņiem.

,,Mr. Zalt, ir jādodas uz operācijas zāli. Es jūs aizvedīšu,” viņa laipni teica un pasmaidīja.

,, Laikam nekādas citas izvēles nav? ” Zalts mēģināja jokot.

,,Nē, citas izvēles nav!” Piepeši aiz durvīm atskanēja kāda vīrieša balss.

Ienāca Dr. Ziemelis.

,,Kur tad jūs, daktera kungs te gadījāties? ” Zalts brīnījās. ,,Es domāju, ka jūs vēl esat Savienotās Valstīs!”

,,Atbraucu ātrāk, pagājušā naktī ...”

Zalts nezināja, ka Aiga vēlu naktī bija sazvanījusies ar Dr. Ziemeli, un tā viņš bija informēts par šārīta operāciju.

Zalts pārvietojās guļamos ratos, un Danda viņu aizstūma līdz celtuvim. Tieši pl. 9.15 viņa rati iebrauca operācijas zāles plašajā gaitenī, kur kā gaišā stadalā jau stāvēja citi rati ar citiem pacientiem. Acīm redzot, tur bija vairākas zāles, kurās operēja, vai arī vienā zālē notika vairākas operācijas! Pa kreisi telpas paplašinājumā bija mazgātuve, kur ārsti cītīgi šķīstīja savas rokas, bet pie sienas karājās prāvs apaļš laikrādis kā pilns mēness. Zalts pa brīžam uzmeta tam skatu un zināja, cik ilgi vēl viņam jāgaida.

Danda kā nobiktēta ģimnāziste stāvēja Zaltam blakus un skatījās. Viņš ievēroja, ka citi pacienti bija atstāti vieni bez pavadonēm.

,,Vai jūs sestdien labi izturējāt pārbaudījumus? ” Zalts pēkšņi atcerējās Dandas pagājušas sestdienas gaitas.

,,Jā. Tie bija pēdējie!” Viņa priecīgi nosarka.

,,Apsveicu jūs!”

,, Pateicos.”

Zaltam likās, ka jaunā māsa te tikai tāpēc stāvēja, lai kavētu viņam laiku. Viņš uzmeta skatu bālajam mēnesim pie sienas, tas rādīja 9.23.

Pēkšņi māsa aizgāja un atgriezās ar baltu dvieli, ko aptina Zaltam ap galvu kā maharādžas turbānu. Bet gredzenam, kas viņam bija pirkstā, pārlīmēja gabaliņu lipekļa.

Tā, tagad viņš laikam bija sagatavots ieceļošanai operācijas zālē, jo Danda atvadījās.

,,'Tagad man jāiet.” Viņa palocīja galvu.

,, Paldies.”

Pienāca Dr. Ziemelis, jau tērpies operācijas zaļajā uzsvārcī. Viņš izkstījās nopietns, mierīgs un centās it kā smaidīt. Droši vien, lai Zaltu sagatavotu priekšā stāvošai operācijai, viņš piepeši sāka runāt:

,, Redziet, nav starpības, cilvēks ir tāds pats kā lops ...”

,,Jūs domājat —fiziskā ziņā? ” Zalts gribēja teikt, bet palika nepateikts, jo pienāca māsa no operācijas zāles un aizstūma ratiņus.

Bālais mēness pie sienas rādīja 9.28.

,,Jēzus Kristus vārdā!” Zalts nodomāja, kad viņa ratus iebīdīja operācijas zālē.

Tā bija plaša telpa, augstiem griestiem, un varēja redzēt, ka tikai daži starmeši to pavāji apgaismoja. Visi citi lielie starmeši it kā dusēja, pacietīgi gaidīdami to brīdi, kad pludinās lejup spožu gaismu. Tas notika dažas minūtes vēlāk.

Žults to vairs neredzēja savām acīm. Kad viņš bija pārvietots uz operācijas galda, kreiso roku tūlīt pievienoja kādam aparātam, laikam elektrokardiografam, sirds darbības kontrolei. Bet ārste-anestēzioloģe sarīkoja masku. Pirms to uzlika, Zalts vēl redzēja vairākus operācijas uzsvārčos tērptus stāvus — tur bija viņa chirurgs Dr. Adameks, tā asistents Dr. Hampers, Dr. Ziemelis, anestēzioloģe, kardioloģe, galvenā māsa un vēl māsas un techniķi — vesels stābs. Bet viņš neviena nevarēja vairs pazīt, jo visiem bija segtas galvas un aizklātas sejas, izņemot acis. Tad viņa seju apklāja maska.

Piepeši viņš juta, ka tā apziņa sāka it kā slīdēt prom vai iegrimt kādā citā vidē. Laikam anastēzija bija sākusi savu iedirbi.

,,Saspiežiet manu pirkstu!” kāda balss teica Zaltam pie auss. Viņš pazina — runātājs bija Dr. Adameks.

Zalts saspieda pēc viņa domām ļoti spēcīgi, lai jūt, cik viņam stipri pirksti.

„Spiežiet ciešāk!” nāca otrs rīkojums.

Zalts spieda, cik jaudāja, bet pēkšņi viņam likās, ka laikam attiecīgie pirkstu muskuļi vairs nesekoja viņa gribas pavēlei. Un viņam pašam šķita, ka nez vai viņa pirkstu spiediens bija stiprāks par mūšas svaru, ja tā būtu uzlaidusies uz pirksta.

Pēc dažām sekundēm kāds drusku pacēla masku, kas kā pacietas kārbas attiecīgi izlocīts un ar drēbi apvilkts vāks gulēja uz sejas. Kāds ar pirkstu atvēra muti un aptaustīja viņa mēli. Laikam pārbaudīdams tās pareizo stāvokli. Kā nenorij! — Zalts nodomāja sevī. Jeb varbūt pavēra muti spraugā? Pēc tam viņš gribēja muti aizvērt ciešāk, bet vairs neļāvās. Viņa apziņa peldēja kaut kur prom, un muskuļu spēks likās līdzīgs nullei. Viņš sev izgaisa . . .

Tā bija tīrā ķīmija, kas viņu aiznesa nebūtībā. Apskurbināmais līdzeklis, droši vien, bija maisīts vajadzīgā attieksmē ar skābekli, jo citādi nez vai viņš vairs pamostos šinī saulē.

Kā Zalts neredzēja spožās gaismas šaltis plūstam pār atsegto operējamo vietu — viņa bālo vēderu, tā viņš arī nedzirdēja Dr. Adameka pakluso rīkojumu:

,,Skalpeli!”

Operācijas māsa pasniedza prasīto, un tūlīt chirurga veikls grieziens pakāpeniski pāršķēla vēdera ādu pa vidu no ribām līdz nabai. Atvērās rēta. Sāka ritēt asins pilieni kā sīkas sarkanas jjērlltes, kuras uzsūca balti vates tamponi, kas drīz vien kļuva sarkani. Sākās rutīnas darbs.

Pēc brīža, kad bija atvērts kuņģis, Dr. Adameks pacēla galvu un paraudzījās Dr. Ziemeli. Viņš pamāja ar pirkstu uz kuņģa lejasdaļu, kur atradās vainīgais audzējs. Viņi saskatījās. Viņi jau iepriekš, pārrunādami operācijas iespējamības, bija vienojušies, ka vajadzības gadījumā izgriezīs visu kuņģi. Bet tagad redzēja, ka vaina bija tikai pašā sākuma stadijā.

Chirurgs parādīja, ka viņš domājot nogriezt prāvu gabalu līdz ar lielu drošības rezervi, atstājot tikai kuņģa augšdaļu. Dr. Ziemelis piekrizdams pamāja galvu.

Chirurgs tā arī izdarīja.

Bālais mēness pie sienas rādīja 1.00 pēcpusdienā, kad Dr. Adameks noņēma sejas aizsegu un apmierināts smaidīja. Bija padarīts labs darbs 3‘/2 stundās. Zalta iekšas bija salāpītas, bet pārgrieztais vēders sašūts ar piecpadsmit diegiem.

Chirurgs līdz ar citiem ārstiem devās uz mazgātuvi, kur drīz sāka pludot ūdens, bet izoperēto nestuves ratos māsas aizveda atlabo-šanās telpā. Vēl joprojām viņš gulēja dziļā nesamaņā.

*

Tieši pulksten 12 dienā Aiga ieradās slimnīcā Zalta istabā #456. Viņa gulta bija tukša. Viņa izgāja atpakaļ gaitenī un tad atpūtas telpā, no kurienes varēja pārredzēt kustību gaitenī.

Pagāja divi stundas. Aiga kļuva nemierīga, jo pēc informācijas, ko iepriekš bija devis pats ārsts, operācijai vajadzēja būt sen pabeigtai. Viņa gāja sameklēt māsu. Tā tūlīt sazvanījās ar operācijas nodaļu.

,,Jā,” māsa paskaidroja. ,,Operācija esot pabeigta pirms vienas stundas, bet slimnieks vēl neesot atmodies. Jums būs drusku jāpagaida.”

„Paldies.”

Aiga sēdēja un pacietīgi gaidīja. Viņa nevarēja atcerēties, kad laiks jebkad būtu tik gausi ritējis kā tagad, sēdot slimnīcā un gaidot. Katra minūte likās kā mūžība.

Pulkstenis rādīja trīs, kad Zaltu atveda savā istabā. Viņš atvēra acis un, ieraudzījis Aigu stāvam pie gultas, pasmaidīja.

,,I am very tired and painful,” Zalts piepeši teica angliski. Vēlāk viņš pats par to brīnījās, kāpēc viņš runājis angļu mēlē. Vai viņa apziņa, iemiegot zem anestēzijas, būtu palikusi ieslēgta kā radio uz šo valodu? Jo tā bija pēdējā, kurā viņš dzirdēja un saņēma ārsta norādījumus. To viņš nezināja izskaidrot.

Aiga arī pasmaidīja, bet redzēja, ka tēvs tiešām bija ļoti noguris, jo viņa acis vērās ciet kā lielā miega badā.

,.Mr. Zalt, jūs saņemsit sāpju remdētāju,” māsa teica un iedeva gū?.ā pamatīgu iešļircinājumu. „Tagad jūs varēsit atpūsties, mierīgi gulēt.”

,,Paldies,” Zalts drusku palocīja galvu.

Aiga saprata, tagad būtu labākais, ka tēvs tiešām varētu iemigt. Viņa rokas vēnai bija pievienota glukozes pudele, kas viņu baroja, liet savādi likās, redzot, ka no tēva deguna stiepās plastikas drēnas caurule, kuras viens gals atradās izoperētajā kuņģī, bet otrs bija pievienots aparātam, kas stāvēja zemē pie gultas. Pa caurspīdīgo cauruli šad tad sūknējās iesārts šķidrums, reizēm sarkans kā asinis.

,,Jūs redziet, asinis!” Aiga darīja māsu uzmanīgu.

,,Tas labi! Lai iztīrās!”

,,Vai jums liekas, ka viņš tagad aizmigs? ”

,.Es domāju, ka viņš gulēs,” māsa paskaidroja.

,,Vai man vai kādam citam vajadzētu te sēdēt pie gultas? ” Aiga interesējās.

,,0, nē, es nedomāju. Mēs pa laikam viņu arvien apskatīsim. Mums jāregulē un jāapskata arī drenas aparāts. Kad viņš vēlāk pamodīsies, droši vien, klepos. Tas no anestēzijas . . . jādabū ārā.”

„Varbūt viņam būs vajadzīga naktsmāsa? ”

„To redzēs vēlāk vakarā. Ārsts pateiks.”

Kādu pusstundu vai vairāk Aiga tomēr palika pie slimnieka gultas, sēdot uz cietā krēsla un vērojot tēvu. Tā acis bija ciet, it ka būtu aizmidzis, bet vai viņš tiešām gulēja, to bija grūti pateikt. Viņa negribēja slimnieku traucēt, lai gan viņš arī miegā likās nemierīgs.

Kad ienāca cita māsa un pieslēdza tēva vēnai ekstrā devu asiņu, — tāds bija ārsta rīkojums, — Aiga piecēlās un aizgāja.

Gaitenī viņa nejauši uzdūrās L)r. Adamekam, kas pirms slimnīcas atstāšanas arvien apmeklēja savus pacientus.

,,Miss Zalt, jūsu tēva operācija ir izdevusies labi. Bet jums jāzina, ka katra operācija savā ziņā ir risks. Pirmās 48 stundas ir ļoti kritiskas. Ir jārēķinās ...”

Aiga uzmanīgi noklausījās ārsta vārdos.

Viņa aizbrauca uz zobārstniecības kabinetu, pieņēma atlikušos pacientus un vēlu vakarā ieradās mājā kājām. Mašīna bija jāatstāj tuvējā labotavā, jo motors bija sācis streikot.

Šī diena likās neparasti gara. Bija sajuta, ka būtu daudz pārdzīvots, bet maz kas padarīts. Negribējās ne ēst, ne dzert, kaut ari pusdienās nekas nebija baudīts. Viņa tomēr piegāja pie ledusskapja un ielēja glāzē pienu, kad piepeši atskanēja tālruņa zvans.

(Ceturksnis pirms deviņiem!

„Kas gan var zvanīt? ” Aiga nodomāja un pacēla klausuli.

IHI

,,Šeit Dr. Ziemelis. Tikko bija saruna ar Dr. Adameku. Ir radusies doma par naktsmāsas vajadzību pie jūsu tēva. Jo, ziniet, šī ir pirmā nakts pēc operācijas, un viņš ir samērā nemierīgs, bieži svaidās, vaid . . . Tad jums būtu tūlīt jāierodas slimnīcas birojā un jādod sava piekrišana un jāsamaksā, jo bez iemaksas viņi nedod māsu.”

,,Vai tad viņiem ir tādas naktsmāsas? ”

,,Jā, tādas ir. Bet tad jums tūlīt jādodas turpu, jo biroju slēdz deviņos.”

,,Dakter, tas ir neiespējams, jo tagad ir bez 12 minūtēm deviņi. Un man nav arī mašīnas. Savējo nodevu salabošanai, motors streikoja. Ja arī ķertu taksi, es nekad vairs nevaru turp laikā nokļūt. No šejienes vismaz pusstundas brauciens.”

,,Labi. Palieciet mājā! Ja būs vajadzīgs, es aizlikšu savu naudu. Ar labvakaru!”

Tālrunis sāka monotoni dūkt, iekām Aiga paspēja pateikt — paldies.

Viņa nolika klausuli un brīdi domāja. Viņa saprata, ka lieta bija nopietna, jo par niekiem neviens taču nezvanīja no slimnīcas. Ja nu palīdzība bija vajadzīga, tad tā bija vajadzīga tagad šajā naktī pēc smagās operācijas. Chirurgs jau bija iepriekš minējis, ka pirmās 48 stundas esot viskritiskākās.

Bet kā palīdzēt? No kurienes varēja nākt palīdzība? Kur to meklēt?

Aiga sēdēja kā sastingusi un stīvu skatu blenza savā priekšā uz rakstāmgalda noliktiem priekšmetiem. Viņas skats apstājās pie pussprīža augstā bronzas torņa modeļa, kas kā apzeltīts laistījās spuldzes gaismā. Un acis neapzinīgi lasīja torņa pamatnē iegravēto uzrakstu:

,,ABUNDANT LIFE PRAYER GROUP ...”

Turpat bija atzīmēts tālruņa numurs. Ko vēl gaidīt?

Aiga žigli uzgrieza 11 vajadzīgos skaitļus un gaidīja savienojuma atbildi, bet atskanēja monotons signāls — līnija bija aizņemta. Viņa trīs reizes izmēģināja, bet pieteikums negāja cauri. No Toronto līdz Talsai Oklahoma bija garš gabals. Bija pagājušas 15 minūtes. Tikai velti zaudēts laiks! Varbūt nebija novēlēts . . . Viņa pacēla galvu un domīgi raudzījās pāri uz grāmatu skapi, kur aiz stikla slēpās grāmatu muguras raibi krāsainā secībā kā dīvaina mozaika. Viņa lasīja zeltītu uzrakstu:

,,God Can Do It Again.”

Tā bija Katrīnes Kūlmanes grāmata, ko viņa nopirka pagājušā vasarā Kūlmanes apciemojuma laikā Toronto. Un tajā taču vajadzēja būt viņas tālruņa numuram. Aiga piecēlās, piegāja pie

KiAnuilu skapja un izņēma vajadzīgo sējumu. Jā, tur bija neliela ir.s|M08ta lapiņa par nākamiem dievkalpojumiem un malā atzīmēts vajadzīgais tālruņa numurs.

Viņa to uzgrieza un momentā dabūja savienojumu. Aiga izstāstīja savu vajadzību.

,,Mēs lūgsim,” skanēja apstiprinoša atbilde. „Attālumam nav nozīmes. Kā te, tā tur, visur ir Dieva klātbūtne ...”

Aiga nolika klausuli un domīgi paskatījās pulkstenī. Tas rādīja 9.30. Viņai likās — bija īstais laiks pievienoties lūdzējiem, un, salikusi rokas, aizvēra acis un nolieca galvu . . .

Piepeši viņa satrūkās, it kā kāds to būtu modinājis. Laikam bija drusku iesnaudusies. Viņa ziberzēja acis un paraudzījās pulkstenī: tas bija dažas minūtes pāri 10. Viņa atcerējās sarunu ar Pitsburgu un pozitīvo atbildi. Tātad visam vajadzēja būt kārtībā. Viņa ticēja, ka jā.

Aiga jutās it kā atvieglota no kādas smagas nastas, piecēlās un aizgāja virtuvē. Tur vēl stāvēja glāzē ielietais piens, un viņa sāka lēni malkot vēso šķidrumu. Viņa visu laiku gaidīja, ka kāds piezvanīs; varbūt Dr. Ziemelis paziņos, kā nokārtojies naktsmāsas jautājums, vai vajadzīgā nauda iemaksāta. Bet neviens nezvanīja.

Pulksten 11, kad sākās pēdējās vakara ziņas, viņa ieslēdza televīzijas aparātu. Tur parādīja notikumus attēlos un skaņās no visas pasaules, bet kā parasts, pārsvarā arvien tika rādīts negatīvais, ļaunais, varmācīgais. Un bieži vien tika stāstīts tā, it kā klausītājs būtu bijis galīgs nepraša, kas nekā nezinātu, nesaprastu vai nespētu patstāvīgi spriest. Dažreiz Aigai tīri vai apšķebinājās dūša. Viņa pārslēdza uz Bafalo raidītāju. Tur nebija labāk. Tie paši vēži tikai citā kulītē! Visa pasaule likās it kā sazvērējusies — nosliegusies uz negatīvo, ļauno.

Un ja nu vēl ieklausījās kampaņā par Savienoto Valstu prezidenta vēlēšanām, kas bija paredzētas rudenī, tad tur bija tikai dubļu šļākšana pretējās partijas kandidātam tieši sejā. Patlabanējais prezidents Niksons tika tā nomelnots, ka pat suns negribētu maizi ņemt no viņa rokām ... Un tomēr viņš bija tas, kas nepilnos četros gados jau bija panācis, ka Savienotās Valstis bija atguvušas savu cieņas pilno vietu pasaulē, un viņš bija tas, kas bija izvilcis gandrīz pusmiljonu amerikāņu vīru un jaunekļu galvas kā kartupeļus no karstu ogļu ugunskura. Vēl tikai atlika pielikt punktu

godam nobeigt tālo austrumu karu un dabūt mājās amerikāņu zēnus no gūsta. Bet kas viņam to traucēja un kavēja kā vien mācēdami, — bija daži pašu mājas politiķi . . .

Aiga izslēdza TV aparātu un centās palasīt kādu grāmatu. Viņa izņēma no plaukta vienu otru, pašķirstīja un atkal atlika atpakaļ.

Nekas nesaistīja. Pat Rabindranats Tagore, kura dzejiskais tēlojums vai filozofija to vakaros pirms aizmigšanas agrāk patīkami nomierināja, — šovakar nevilka.

Tad viņa uzšķīra Psalmus, un tie viņu paturēja savā varā.

Bija sen pāri pusnaktij, kad viņa aizvēra grāmatu. Viņa atcerējās tēva kritisko stāvokli, un dažas minūtes pirms vieniem naktī piezvanīja uz slimnīcu.

Atsaucās kāda mīksta sievietes balss, kuras angļu izruna lieci nāja, ka tā ir indiete. Runāja dežūrētāja ārste.

,,Jā, Mr. Zalts guļ mierīgā, veselīgā miegā.”

,,Vai pie viņa dežūrē naktsmāsa? ”

,,Nē. Nebija vajadzīgs. Iepriekš par to gan bija runa, bet ap pulksten 10 vakarā situācija pēkšņi mainījās. Slimnieka drudžainais nemiers pazuda. Viņš sāka mierīgi elpot un ieslīga veselīgā miegā. Mēs viņu pastāvīgi uzmanām un šad tad viegli pagriežam uz vieniem un otriem sāniem.”

,,Jūs sakāt, tas notika ap desmitiem? ”

,,Jā, ap to laiku viss pilnīgi mainījās.”

Aiga sevi apmierināta pasmaidīja.

,,Ļoti pateicos! Un piedodiet par traucējumu!”

,,You’re welcome!”

Aiga brīdi sēdēja pie rakstāmgalda, un gaišas pateicības jūtas pildīja sirdi. Likās, kaut kas varens būtu aizkāris krūtis kādu stigu, kas sāka vibrēt maigā toni. Bija grūti vārdos to pateikt, — tas atgādināja mirkli, kad cilvēka bērns, noguris un kluss, sēž Ziemsvētku vakarā pie eglītes, raudzīdamies drebošā svecītes liesmā. Un piepeši gaisā viļņojas maiga dziesma — Es skaistu rozi zinu . . . Cilvēks vairs nejūtas viens. Ap viņu vibrē visuma lielā simfonija, un viņš sevi jūtas kā daļa no tā. Jo Kristus mīlestības Gars kā skaistas rozes smarža aizkārusi cilvēka dvēseli. Un tā sāk vibrēt.

,,God can do it again,” Aiga atcerējās lasīto, un tiešām, Viņš to bija darījis un darīja atkal un atkal. Bija noticis tieši tā, kā sacīts 127. psalmā, ko Aiga tikko bija lasījusi: ,, . . . saviem mīļiem Viņš to dod miegā.” — Viņa klātbūtnei nebija ne gala, nedz pārtraukuma, tikai cilvēki neprot saņemt šo vareno dievišķo Svētītāju, ko zinām kā Svēto Garu. To pēc Savas apsolīšanas sūta Jēzus Kristus: ,,Bet aizgājis, Es To sūtīšu pie jums.” (Jāņ. 16:7b).

Laikrādis tuvojās otrai rīta stundai, kad Aiga pārslēdza tālruņa savienojumu uz otru aparātu pie gultas, un pati atgūlās. Viņa klausījās klusu radio mūziku.

Diena bija gara, nogurdinoša, un tomēr nevarēja uzreiz aizmigt.

Pēkšņi viņa uztrūkās. Tālrunis skaļi zvanīja. Viņa bija iesnaudusies, un radio mūzika vēl skanēja. Viņa pacēla klausuli.

,.Malor

,,l lai!”

„Tu, Bil? ”

,,.Iā. Vai tu nepazīsti? ”

,,Vai tev prāts, zvanīt šinī laikā? Vai tu zini, ka pulkstenis tūlīt būs trīs? ”

,,.Iā, es zinu. Bet tevi nekad nekur nevar dabūt rokā. Desmit dienas tevi dzenāju pa visiem tālruņiem, bet nekur tevis nav. Tu esi mani aizmirsusi.”

,,Kas tas ir desmit dienas? Nav tik sen, kad tu veselus četrus mēnešus nelikies par mani ne zinis. Un nekur tevi nevarēju sazvanīt!”

,,Tas ir kas cits. Toreiz mans tēvs bija slims.”

,,Un tagad ir mans tēvs slims.”

,,Tā ir liela starpība. Mans tēvs gulēja slimnīcā ļoti nopietnā stāvoklī.”

,,Kāda tur starpība? Arī mans tēvs guļ slimnīcā pēc operācijas ļoti kritiskā stāvokli.”

,,Tomēr, tā ir starpība: tas bija mans tēvs ...” Bils neatlaidās.

„Nepalieci smieklīgs, Bil! Cik tavs tēvs tev ir svarīgs, tikpat mans tēvs ir man!” Aiga cieši noteica un nolika klausuli.

Viņa brīdi neapmierināta nolūkojās uz tālruni, it kā gaidīdama, vai tas nezvanīs no jauna. Kad viss palika tāpat kluss, viņa atlaidās guļus un nodomāja sevi: „Tas stūrgalvīgais Irs!”

Viņa izslēdza radio un, nodzēsusi spuldzi, mēģināja iemigt. Šis negaidītais incidents bija drusku satraucis nervus. „Ka cilvēks var būt tik muļķīgs ...” Aiga vēl nopukojās sevī un laidās miegā.

Varēja būt pagājusi pusstunda vai vairāk, kad tālruņa zvana skaņas asi grieza ausīs. Tas, droši vien, bija Bils, kas cits! Aiga paņēma otru spilvenu un apsedza aparātu. Momentā zvana griezīgais troksnis saplaka, bet tomēr varēja dzirdēt apslāpētās skaņas klusu atbalsi, kas kā aizklātas mutes sauciens lauzās ārā no spilvena apakšas.

Aiga skaitīja — 21 reizi nozvanīja, un tad apklusa. Beidzot miers.

Kāpēc Bils zvanīja? Vai bija pārdomājis un gribēja atvainoties par savu pārsteidzīgo valodu? Nē, nekad! Tas nebija virs, kas spētu atvainoties. Visus šos mēnešus, kamēr vien viņa pazina viņu, tas nekad nebija atvainojies par vēl lielākiem apvainojumiem vai pāri darījumiem. Viņš varēja būt pat rupjš un strauji otru izaicināt un apvainot, bet nekad nē — atvainoties. Aiga daudzreiz to bija pacietusi un klusībā panesusi. Bet šoreiz viņa aizsteidzās tam priekšā un pirmā nolika klausuli. To viņa bija iemācījusies no Bila. Droši vien, viņš tagad bija pārdomājis un mainīja taktiku.

Pēkšņi Aigai radās cita doma: varbūt, ka zvanītājs bija kāds « i(s? Varbūt zvanīja no slimnīcas? Vai varēja būt, ka tēvam pasliktinājies veselības stāvoklis?

Aiga uzrāvās gultā sēdus un paskatījās uz tālruni, bet tomēr nrzvanlja. Viņa ielūkojās pulkstenī uz naktsgaldiņa — fosforiscējošie radītāji tuvojās ceturtai rīta stundai. Nevarēja taču būt, ka dažu hindu laikā tēvam kaut kas tik krasi pasliktinājies, — viņš gulēja mierīgā, veselīgā miegā”, kā bija teikusi dežūrētajā ārste. Būtu uzbāzīgi pēc trim stundām atkal zvanīt uz slimnīcu!

Aiga atlaidās guļus un nodomāja, ka prātīgākais — nosnausties «lažas atlikušās rīta stundas. Viņa uzrāva segu pāri ausīm, lai nedzirdētu ielas trokšņus.

Arā sāka dunēt jaunā darba diena.

7.

Kā neviens neatceras savu pirmo dienu pēc piedzimšanas, tā daudzi neatceras pirmos brīžus pēc atmošanās no anestēzijas.

Kad otrā rītā Zalts atvēra acis, viņš ievēroja, ka bija gaiša saulaina diena, un vēlāk viņa atmiņā no pēcoperācijas atmošanās uzpeldēja divi spilgti brīži kā momenta uzņēmumi: saruna ar Aigu angļu mēlē un pēc tam saruna ar māsu par sāpju remdētāju iešļirci. Viss pārējais, kas notika vēlāk — pēcpusdienā, vakarā un naktī bija izgaisis kā tvaiks.

Taču vēlāk atmiņā uzpeldēja pagājušās nakts sapņi. Tie bija dīvaini rēgu pilni sapņi . . . Viņš staigāja pa svešām telpām tā kā gaiteņiem, kas savienojās viens ar otru, un tie bija ļaužu pilni. Tie atgādināja labirintu ejas bez gala un apstājas. Cilvēku tēli bija u*garenām, nogurušām sejām, kaislību un pārdzīvojumu izvagotām rievām kā dziļām svītrām normālu vaibstu vietā. Un visi šie tēli parādījās sārtā gaismā kā kāda neredzama kvēlojoša ogļu cepļa apspīdēti. Šie cilvēki — rēgainie tēli, stāvēja tuvu viens otram, drūmi raudzīdamies, bet viņi klusēja. Reizēm viņu bija tik biezs, ka neredzēja brīvu vietu, kur iet tālāk, bet kad viņš — Zalts pienāca tuvāk, tie klusēdami pašķīrās. Un viņš aizgāja pa viņu vidu. Tie neviens viņu neaizkāra, neuzrunāja, bet tikai klusu ciezdami kā izbrīnā uzlūkoja viņu. Zalts bija viens, bet sapnī viņam bija tāda sajūta, ka kāda neredzama Būte to pavadīja un bija arvien klāt. Tā it kā pašķīra ceļu, un viņš izgāja cauri visiem šiem ļaužu labirintiem sveiks, neskarts . . . Kad Zalts to vēlāk atcerējās, viņš iedomājās 23. psalma pantu: ,,Jebšu es arī staigāju nāves ēnas ielejā, taču ļaunuma nebīstos, jo Tu esi pie manis, Tavs spieķis un Tavs zizlis mani iepriecina.” — Taisni tā bija noticis sapnī.

Žults aptaustīja caur nāsīm izvērto drenu cauruli, pa kuru joprojām šad tad šaudījās netīrs, iesarkans šķidrums, reizēm kā spilgti asins burbuli. Ienāca māsa Mrs. Brauna, ienesdama bļodu ar siltu ūdeni un ziepēm. Viņa aizvēra aizkarus ap gultu. Zaltam bija jāpaveic rīta tualete.

Tā bija diezgan gausa un ērmīga rīkošanās. Viens pats viņš nevarēja ne kreklu novilkt, ne uzvilkt, jo „vējlukturis” ar visu vadu pie vēnas katru reiz bija jābāž caur krekla piedurkni. Tāpat traucēja drenas caurule degunā. Bet Mrs. Brauna viņam piepalīdzēja un tad aizgāja.

Pēc brīža viņa bija atpakaļ un, pabāzusi galvu aiz aizkariem, prasīja:

,,Vai nomazgājāties? Bārdu nodzināt? ”

Zalts apstiprinādams pamāja galvu. Kaut ko jau viņš bija darījis, — bārdu nodzinis, seju apmazgājis, bet ar muguras mazgāšanu pats nekur tālu nebija varējis tikt. Pārgrieztais vēders bija segts un pārlīmēts kā bruņām klāts. Tur nekas nebija jādara.

,,Kā, jūsu mazgājamā drāniņa ir gandrīz sausa? ” māsa brīnījās.

Zalts palika atbildi parādā. Taisnība, uz muguras viņš neko lielu nebija varējis padarīt ar mazgājamo drāniņu, jo labā roka bija pievienota „vējlukturim”, tāpēc bija vairāk jārīkojas ar kreiso roku un dvieli.

Māsa cieta klusu, tāpat kā Zalts. Viņa laikam saprata, ka no slimnieka, kas skaitījās kritisko pacientu sarakstā, neko lielu nevarēja prasīt. Bet kārtība bija tāda, ka katram pēc operācijas otrā dienā jāceļas un jārīkojas. Arī jāsēž zināmu laiku krēslā, bet Zalts pagaidām no sēdēšanas krēslā bija atbrīvots.

Vēlāk, kad viņš sēdēja gultā ar visiem vadiem nāsis un pie rokas un ar aparātiem tuvumā, viņš drīzāk atgādināja kādu iebraucēju no citas planētas.

Viegli nebija, bet bija prieks būt dzīvam! Būt dzīvam un cīnīties par katru jaunu dienu kā jaunu dzīvi. Kāda īstenībā būs šī cīņa un dzīve ar samazināto kuņģi, Zaltam par to vēl nebija ne jēgas. Tagad viņu baroja zināmā pudele. Taču bija patīkami zināt, ka esi izrauts nāvei tikpat kā plēsīgam zvēram no zobiem.

Ērtāk tomēr bija atlaisties guļus. Bet kad vajadzēja atklepot nogulšņus no anestēzijas piesārņotām plaušām, Zalts arvien mazliet piecēlās un atmetās uz elkoņa. Dažreiz palīgā nāca māsa. Promejot viņa piekodināja:

„Pēc brītiņa neaizmirstiet atkal atkārtot!”

Zalts centās ievērot noteikumus, kaut atklepošana patreizējā stāvokli ļoti nogurdināja, un caurule nāsīs arvien traucēja, atgādinot neērtus apavus, kas vai nu spieda vai berza.

Kad nogura, viņš nolika galvu uz spilvena un vienaldzīgi raudzījās glukozes pilēšanā. Uzmācās snauda.

Piepeši viņš pavēra acis un vēroja, ka gaisa pūslītis, kas kā neliels burbulis bija iekļuvis šķidrumā, slīdēja gan augšup, gan lejup pa cauruli. Būdams zem spiediena, tas tomēr arvien vairāk grima un tuvojās ieejai vēnā. Bet viņš jau bija izpētījis, kā to atvairīt — vajadzēja tikai iesist knipi pa cauruli, un gaiss, būdams vieglāks, žigli uzskrēja augšā tukšumā virs šķidruma. Pirms Zalts to izdarīja, viņš pamanīja, ka cits gaisa pūslītis jau bija nonācis zemāk un paslēpies caurules saliekumā. Līdzko pakustināja roku, gaisa burbulis aši izskrēja no paslēptuves un ieslīdēja vēnā. Cik viņš zināja, šis jau bija trešais vai ceturtais burbulis, kas dažās dienās bija iezadzies viņa asins vados.

,,Nez, cik daudz tādu vajadzīgs, lai aizietu . . . ? ” Zalts nodomāja sevī, kad, pacēlis galvu, viņš palika muti vaļā. Viņa kaimiņam itālietim Lancione, kas likās bija aizmidzis, glukozes pudele bija jau tukša, un šķidrums caurulē nokrities.

Zalts žigli parāva signāla auklu, un māsa bija tūlīt klāt.

,,Jūs saucāt? ” viņa likās neapmierināta, ka iztraucēta.

,,Paskatieties, kas tur notiek!” Zalts parādīja uz kaimiņa pusi.

,,(), boy!” māsa iesaucās un, ātri piesteigusies, noslēdza šķidruma plūsmu caurulē. ,,But it's not so bad!” viņa piezīmēja. Caurulē vēl bija daži centimetri šķidruma.

,,Māsiņ,” Zalts uzrunāja, ,,pirms dažām minūtēm prāvs gaisa pūslītis ieslīdēja manā vēnā. Ko tas . . . ? ”

,,Tas nekas,” viņa papurināja galvu.

,,Cik daudz vajaga, lai . . . ? ”

,, Apmēram tā ... Viņa atplēta abas rokas un pārādīja ap pusotras pēdas garu gabalu. Ja tik daudz gaisa no caurules iespiestos vēnā, tad cilvēks nokļūtu taisnā ceļā viņā saulē . . .

Lancione acis vien ieplēta, kad ieraudzīja māsu stāvam pie gultas, bet kad viņa aizgāja pēc glukozes, viņš saprata, kas bija noticis. Viņš pārsteigts skatījās uz tukšo pudeli un zemu noslīdējušo gaisu caurulē.

,,Jūs devāt signālu? ” viņš itāliski prasīja.

Zalts palocīja galvu.

Pēkšņi Lancione atspiedās uz elkoņa un, galvu pacēlis, sāka itāliski bērt vārdus kā ložmetējs. Acīm redzot, viņš izlādēja savu sašutumu. Zalts pasmaidīja, bet pārējie istabas iemītnieki — Livers un vecais Mekvjū tikai skatījās viens otrā un raustīja plecus. Viņi nesaprata, kas bija noticis.

Atnāca māsa, pievienoja jaunu pudeli, un viss bija kārtībā. Bet drīz pēc tam ieradās Lancione sieva, un vīrs tai visu izstāstīja.

Itāliete piecēlās, pienāca pie Zalta gultas un teica:

,,Mister, es jums pateicos, ka jūs izsaucāt māsu.”

,,Nnv ko pieminēt.”

,,lr gan,” itāliete tagad sāka angliski bērt tikpat kā ložmetējs. ,,Iedomājieties, kas būtu noticis? Viņas aizmirst savu pienākumu. Viņas pļāpā tur, savā istabā. Kad es nācu, durvis bija vaļā un iekšā četras vai piecas māsas stāvēja un čaloja visas vienā laidā. Viņām nav vaļas te atnākt paskatīties, bet tur pļāpāt gan ...”

Zalts tikai palocīja galvu. Tagad ari vecais Meks un Livers saprata, kas bija noticis. Tie iedegās debatēs savā starpā.

,,Un to visu iztaisīja mazais gaisa pūslītis,” Zalts domāja sevī. ,,Bet kas būtu noticis, ja viņš, miegam uzmācoties, būtu iemidzis un nebūtu pamanījis gaisa burbuli? Tad viņš arī nebūtu ieraudzījis kaimiņa tukšo pudeli . . . Bet varbūt māsa būtu pati atnākusi, pirms caurule bija galīgi tukša? ... Jā, varbūt ...”

Bet, lūk, ir Viens, kas stāv par visiem vienmēr nomodā. Tas gādā un darbojas caur citiem cilvēkiem . . .

Vēl pirms pusdienas atgriezās māsa un divi sanitāri — filipīniešu puiši apaļiem vaigiem kā sārtiem āboliem, stumdami nestuvi uz riteņiem.

,,Mr. Zalt, jums jāpārvācas uz pusprivāto istabu. Tā nesen atbrīvojās.”

,,Okei!”

Zalts ar visām caurulēm gan nāsīs, gan vēnā, un ar drenas sūknētāju aparātu un vējlukturi pie staba — posās prom. Viņš atvadoties pacēla roku un noteica — ,,Goodby!” Rati jau slīdēja ārā no istabas, kad aizmugurē atskanēja trīs — ,,By-by!” un viens — ,,Čau!”

Viņu aizveda pa garo gaiteni atpakaļ ziemeļu virzienā, no kurienes viņš ieradās pirms nedēļas. Rati apstājās pie durvīm #476. Tā bija divvietīga istaba. Gulta pie loga bija jau aizņemta, tajā virs segas gulēja kāds vīrs pusmūža gados, ukrainis. Viņam arī bija izdarīta operācija vēderā pirms kādām desmit dienām. Un viņš jau sapņoja vidējām acīm par iešanu mājā.

Zaltu novietoja brīvajā gultā pa kreisi pie durvīm. Tā viņam bija otrā diena pēc operācijas, un viņš jutās noguris.

*

Kā arvien pēcpusdienā atnāca Aiga. Viņa atnesa puķi podiņā. Zilie ziedi atgādināja, ka ārā ir pavasaris. Puķi novietoja uz kumodes, kas stāvēja līdztekus gultai pie sienas, un Zalts arvien, kad pagrieza galvu, varēja redzēt zilos ziedoņa vēstnešus.

,,Tātad beidzot pavasaris ...” viņš paskatījās uz ziediem.

,,Jā, bet īsta pavasara siltuma vēl nav, kaut gan visi jau staigā tērpušies pavasarīgi.”

„Reizēm man liekas, ka es šo pavasari izjutu ļoti aukstu arī tāpēc, ka pats nebiju vesels.”

,,Man arī tā liekas.”

,,Bet es, lūk, to nezināju, un visu vainu uzkrāvu aukstajai ziemai, kura tomēr bija aukstāka nekā citus gadus.”

„Neaizmirsti, ka tu atbrauci neizdevīgā laikā uz Kanadu. Šeit tomēr ir krietni vēsāks nekā pie jums tur Filā.”

„Bet labi, ka tā ... ” Zalts iesāka, nepabeigdams teikumu. Viņš paskatījās meitā.

„Tēt, es sazvanījos ar Dr. Ziemeli. Viņš saka, ka esot nošķēluši labu gabalu no tava kuņģa. Viņam liekoties, ka tagad būšot droši, jo kaite bijusi pašā sākumā ...”

„Bet, kas tas īsti bija, vai . . . ? ”

„Viņi vēl skaidri nezina. Jāgaida atbilde no pataloģijas institūta Otavā. Bet pēc izskata spriežot, licies, ka tas ir ļaundabīgs. Tāpēc arī nogriezts ar lielu rezervi. Viņiem jau nav pirmā reize, viņi pazīst pēc acu uzmetiena.”

Zalts domīgi paskatījās griestos un sāka runāt:

,,Es nesen lasīju kādā žurnālā, ka katram ceturtajam šinī kontinentā draudot vēzis. Ir skaidrs, ka šī kaite progresē, bet es nedomāju, ka tā būtu bijusi tikai mūsu tā saucamā modernā laikmeta privilēģija sasirgt ar šo slimību . . . Senās ēģiptiešu mūmijas liecina, ka jau 3000 gadu priekš Kristus dzimšanas ir izdarītas līdzīgas kuņģa operācijas. Nav grūti iedomāties, ko tad gan citu viņi būtu izgriezuši, ja ne to pašu nedabiski audzelīgo un rijīgo virušu, kas apdraud mūsdienu cilvēci. Acīm redzot, tas tomēr nav pazudis no šīs planētas.”

,,Jā, bet ir arī daži blakus apstākļi, kas veicina šīs kaites izplatīšanos. Mūsdienās tie savā ziņā ir labvēlīgi virušam, bet neizdevīgi cilvēkam,” Aiga piebilda. ,,No vienas puses zinātnieki ir atklājuši šo virušu, bet no otras — viņi vēl to pilnīgi nepazīst, jo tas ir slepens, viltīgs un darbojas, tā sakot, pagrīdē. Cīņa turpinājās laboratorijās, un jācer kādā dienā, varbūt pēc 3 - 5 gadiem, vai ilgāk vai mazāk, kas to zina, — pēc vienkāršas asins analizēs varēs pateikt, vai kādam ir šie virusi. Tad, droši vien, to varēs arī savaldīt pašā sākuma stadijā. Tagad tik atklāj, kad tas iesācis postošo darbību, un, bieži vien, kaite jau tā progresējusi, ka chirurga nazis vairs nepalīdz.”

„Jā. bet kas tas ir par spēku, kas tomēr šo kaiti aptur un dziedē bez operācijas un zālēm? ” Zalts prasīja.

,,Tu domā — brīnums? ”

,,Tā mēs sakām, jo nespējam to loģiski izskaidrot vai zinātniski pamatot. Bet man šķiet, ka Dievam brīnumu nav, jo Viņam viss ir iespējams. Brīnumi, droši vien, tāpat ietilpst dabas likumu ietvaros, tikai mēs tos vēl nepazīstam. Mēs savus slēdzienus taisām stipri šaurā apjomā un reizēm ļoti vienpusīgi. Varbūt, ka tuvākā nākotnē tas viss mainīsies.”

,,Kā tu to domā? ”

,,Ka nāks kāds progress, straujš pagrieziens vai apsviediens citā virzienā, jo mūsdienu zinātne taču neatzīst ne gara, ne dvēseles eksistenci. Bet garam ir milzīga nozīme visā cilvēka dzīvē, īpaši, kas notiek viņā pašā.”

,,Ir zinātnieki, ārsti, psīchologi un pat fiziķi, kas to atzīst,” Aiga iebilda.

,,Jā, daži gan personīgi atzīst, bet neņem vērā to savās aplēsēs vai spriedumos. Paskaties tikai kultūras vēsturē, kā tas viss ir mainījies laika tecējumā. Cilvēku spriedumos bieži trūkst autoritātes. Piemēram, ievērojamais franču ķīmiķis Lavozē 18. gadu simteni teica, ka esot neiespējami, ka no debesīm varētu krist akmeņi. Citiem vārdiem, viņš neatzina, ka ir meteorīti, kas nokrīt uz zemes. Tagad katrs skolas puika par to smietos, jo meteorīti krīt simtiem, un vēl kādos izmēros.”

,,Nujā, bet tā domāja 18. gadu simtenī. Tā laika domāšana sen jau pieder pagātnei.”

,,Labi. Bet ko, piemēram, teica priekš 70 gadiem toreiz ievērojams amerikāņu zinātnieks Simons Ņukombs, astronoms un matēma-tiķis? ”

,,To es gan nezinu,” Aiga atzinās.

,,Viņš visā nopietnībā apgalvoja, ka lidot ar mašīnu, kas esot smagāka nekā gaiss, esot neiespējami. Pēc dažiem gadiem, 1908. gadā, kad jau iepriekš brāļi Braiti bija izdarījuši savu vēsturisko lidojumu, Ņukombs savu domu mainīja, teikdams, ka vairāk kā pilots tomēr nevarēšot pa gaisu lidot, nekādā gadījumā pasažierus ņemt līdz. Tagad katrs zina, ka pa gaisu lido veseli cietokšņi — rota apbruņotu karavīru ar visiem lielgabaliem, municiju un spēkratiem.”

,,Bet arī tas ir diezgan sen, kad viņš to teica.”

,,Tad es pateikšu kāda cita ievērojama vīra slēdzienu, kas notika nesen: 1957. gada maijā britu pazīstamais astronoms Dr. Ričards Vūlijs (Woolley), jautāts par ceļošanas iespējām pasaules telpā, to nosauca par — blēņām. Apmēram divpadsmit gadu vēlāk amerikāņi jau pastaigājās pa mēnesi. Ko tas norāda? To, ka tā saucamo zinātnieku atzinumi nav visi autoritatīvi, tie ir nepilnīgi, šauri un maldīgi.”

,,Es saprotu, tēt, ko tu domā. Bet neaizmirsti, ka viņi lieto citas metodes un teorijas ...”

,,Tu domā evolūcijas teorijas un eksperimentus ...”

„Apmēram tā. Viņi bāzējās uz to, ko var svērt, mērīt, taustīt .. . ”

,,Tā ir materiālistiskās pasaules pieeja. Un zini, ko Radītājs par to saka? Bībelē teikts, ka Dievs, kas valda debesīs, smejas un tos tur par nieku.”

Aiga pasmaidīja. Viņa ievēroja, ka tēvs bija iededzies runā un sāka iekaist, kas nenāca par labu viņa patlabanējam veselības stāvoklim. Viņa mēģināja runu novirzīt uz sākumā pieminētiem brīnumiem.

,,Tēt, tu nesen teici par īpašu spēku, par brīnumiem, kas reizēm notiek. Redzi, es šad tad ieskatos medicīniskās grāmatās un šurnālos, kas man pienāk. Tur vietām, ir runa par šim lietām, kas nodarbina ari laju prātus. Ir vesela virkne slimību, ko izsauc vai vismaz sekmē to attīstību cilvēka paša pslchiskā nostāja. Tam pamatā dziļi jūtu saviļņojumi vai psīcholoģiski iemesli, kas visu to izsauc varbūt tīri neapzinīgi.”

,,Te ir tas suns aprakts, kā es teicu agrāk — nedrīkst būt pārāk jūtīgs, neko neņemt pie sirds ...” Zalts iemeta starpā.

,,Man palicis atmiņā, ka šo pslchiski ietekmēto kaišu vai simptomu saraksts ir krietni garāks, nekā mēs parasti zinām vai iedomājamies. Kāds ārsts pēc saviem novērojumiem liek priekšā šādu neticami garu slimību sarakstu: astma, sinusitis, valodas raustīšana, zināmas galvas sāpes, sāpīgs kakls, ģībonis, kākslis, mugursāpes, vājš mugurkauls, kuņģa čūla, žagas, aizsmakums (balss zaudēšana), krampjainās šķavas, strauja elpošana, gremošanas traucējumi, siena drudzis, caureja, aizcietējums, zināmas vēdergraizes, diabēts (cukurkaite), ūdens nolaišanas traucējumi, mēnešreižu nekārtības, tāpat barošanas traucējumi ādai, matiem un zobiem. rl\i redzi, tēt, kas par sarakstu.”

,,Man šķiet, ka tas nav viss. Tu izlaidi pašu galveno ...”

,,Tu domā iesnas, ar ko ļaudis bieži slimo, arī ekzēma.”

„Nē ...”

,,Es saprotu, tu domā par savu kaiti,” Aiga paskatījās tēvā. ,,Jā, arī vēzis ir šo pašietekmēto slimību sarakstā, jo ir izpētīts, ka ir zināma sakarība starp vēzi un dziļiem satraukumiem vai jūtu saviļņojumiem. Kā dažas spēcīgas domas iespēj ārstēt, tā dažas var būt par cēloni slimībai. Tāds klasisks piemērs ir kuņģa čūla, ko izsauc dziļi saviļņojumi vai uztraukumi, kas burtiski ,ēd’ šo individu. Ir gadījumi, kad šī čūla kļūst ļaundabīga. Vai kādam cilvēkam var attīstīties vēzis vai ne, ja viņam nav šis kuņģa čūlas.

Ins ir debatējams jautājums, bet ka no čūlas, kas ir zināmā mērā puflietekmēta kaite, var dabūt vēzi, tas ir skaidrs. Tādu piemēru netrūkst.”

,,$ai pēdējai daļai es gribētu pievienoties,” Zalts paskatījās meitā. ,,'l'u domā, ka tas attiecas uz tevi? ” Aiga jautāja un klusībā atcerējās, ka šīs domas bija nodarbinājušas viņu pēdējā nedēļā pēc tēva ievietošanas slimnīcā. Viņa tikai netika šim jautājumam tuvāk.

Kas gan būtu bijušas šīs dziļās rūpes un raizes, kas viņu tā ietekmējušas? Viņa ar lielu uzmanību gaidīja, ko tēvs pateiks.

,,Redzi, manā gadījumā — es pats pieņemu — nav izslēgta šī sakarība. Kad es vēl biju students, dabūju kuņģa čūlu, toreiz to sauca par kuņģa katarru.” Zalts piepeši apklusa un tad, kā kaut ko atcerējies, piesita pirkstu pie pieres.,,Lūk, kas man ienāca prātā: tajā laikā es nēsāju fosforiscējošu kabatas pulksteni vestes kreisajā kabatā ar stiklu uz iekšpusi. Tieši pret to vietu kuņģī dabūju čūlu. Tā nebija vairāk nekas kā regulāra apstarošana apmēram 7-8 gadus savas 8-10 stundas dienā. Tā šī vieta kļuva jūtīga. To es nesen lasīju arī kādā žurnālā, ka bieži pielietoti rentgena stari var sagatavot vidi vēzim. Vai šie fosforiscējošie izstarojumi nedara to pašu? Kad pēc 7 vai 8 gadiem dabūju čūlu, es aizsviedu pulksteni prom, jo man pašam radās aizdomas un vēlāk, lasot medicīniskā grāmatā, to apstirpināja. Manuprāt, tas ir noziegums, ka laiž tirgū šādas fosforescējošas lietas, kas apdraud cilvēka veselību.”

,,Tā ir taisnība, arī esmu lasījusi.”

,,Ārsts man toreiz lika izvēlēties: — Ko es gribot, operāciju vai diētu uz vienu gadu? Es izvēlējos pēdējo. Bet jāsaka, — ar vienu gadu nekas nebija līdzēts, man bija jāiztur divi gadi diēta. Tās bija lielas grūtības, ne tik daudz man, kā tavai mātei, jo es jau tad biju apprecējies.”

,,Un kas tad iznāca? ”

,,Ināca tas, ka vēlāk visu mūžu man bija jābūt diezgan uzmanīgam ar ēdienu izvēli. Nevarēju vis, tā sakot, akmeņus kraut vēderā, īpaši tas attiecas uz taukainu un cieši saceptu ēdienu. Ja tos lietoju, bija smaga sajūta. Bet nekas nesāpēja. Pie ārsta gāju reti. Bet . . . kad padomāju, ka man pagājušā oktobrī vai novembrī kādā dienā parādījās tumši izkārnījumi, tad es tagad pieņemu, — tas būs bijis augonis, kas pārplīsis. Un šajā starplaikā līdz pavasarim tas kļuvis ļaundabīgs ... Tā es to varu sev izskaidrot.”

,,Vai tu to teici ārstam? ”

,, Es viņiem vairākkārt izstāstīju savu slimības vēsturi, bet ko viņi secina, to es nezinu. Tā ir viņu darīšana.”

Aiga klusēdama noraudzījās tēvā. Viņa domāja, kas gan varēja būt šie smagie un sāpīgie pārdzīvojumi, kas kāda gada laikā bija

likuši tēvam sajust dziļu iekšēju saviļņojumu, kas saēduši viņa veselību. Viņa pati to negribēja jautāt. No vienas puses baidīdamās, ka tēvs jau noguris, no otras—, ka atbilde varēja būt viņai nepatīkama, zināmā mērā padarot it kā līdzatbildīgu.

Kurš domātājs bija teicis, — Aiga mēģināja sevi atcerēties, — ka pie visa, kas pasaulē notiekot, mēs visi esot līdzvainīgi? Tā tomēr nav visai pareiza doma, nemaz nerunājot, ka tā ir neveselīga. Ja kāds, kam ir jūtīga daba, to ņem dziļi pie sirds, viņš var vēl dabūt kuņģa čūlu . . . Bez tam Bībelē ir teikts, ka katrs ir atbildīgs tikai par saviem grēkiem.

Pēkšņi Zalts ierunājās:

,,Un ar brīnumiem ir tā, kā jau Kristus teicis: — ,Tava ticība tev palīdzējusi . . . Kas tic, tas spēj visu.’ — Tātad ticība ir atslēga, kas atslēdz šo problēmu.”

,,Bet kā tas iznāk: dažs tic un lūdz un tomēr nedabū brīnumu piedzīvot, viņš netiek vesels. Turpat ir kāds cits, — kā redzēju O’Klfa centrā pagājušā vasarā, kad ieradās Katrine Kūlmane, — tas ne lūdz, nedz tic, un piepeši tiek dziedināts. Kā to izskaidrot? ” Aiga skatījās tēvā.

,,Bībelē ir teikts, ka ari velni ticot un drebot . . . Tātad tu nevari pateikt vai zināt, vai kāds dziļi sevi tic vai netic. Bet ja kāds ticot dreb aiz bailēm, tad skaidrs, ka tur nekas neiznāks . . . Kristus saka, — turiet drošu prātu! neblstaities! neuztraucieties! neraizējieties! Bailīgais nekad nekur neko nedabūs. Kādā vietā Bībelē laikam Jāņa atklāsmes grāmatā teikts, ka dzīvo ūdeni saņems tie, kas pastāv līdz galam un uzvar, bet ne bailīgie, ne neticīgie ... ne melkuļi. Pirmā vietā minēti — bailīgie.”

„Taču tomēr nesaprotu,” Aiga runāja, ,,kā viens tic, lūdz, bet nedabū; otrs netic, nelūdz — dabū.”

„Vai Katrine Kūlmane toreiz par to neko neteica? ”

„Viņa teica, ka nezinot. Viņa uzsvēra, ka esot ,an ordinary woman’ un nevarot to izskaidrot, ne ari ko tuvāk pastāstīt. To viņa apliecināja asarām acīs: .Dārgie draugi, es tiešām nezinu . . . .’ Un es ticu tam, ko viņa sacīja.”

„Es tāpat,” Zalts pasmaidīja. „Bet ...”

„Bet - ko? ”

.....man liekas, ka viņa nav gluži ,an ordinary woman’.”

„Vai tu domā, ka viņa būtu svētā? Kāds man reiz teica, ja viņa būtu katoliete, viņa sen būtu iecelta svēto kārtā.”

„Es tā nedomāju. Dambrosofijā ir teikts, ka svēto virs zemes neesot, un neesot grēks tiem neticēt.” [1]

Vēlu vakarā, kad Aiga bija pārnākusi mājā un sēdēja pie televīzijas aparāta, klausīdamās pēdējās vakara ziņas, viņai atkal ienācu prātā pirmītējā saruna ar tēvu slimnīcā. Viņa joprojām domāja par to, kas varēja tēvu tik smagi nospiest.

Viņa piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda atvilktnes, kur glabājās tēva sūtītās vēstules, un sāka tās šķirstīt. Jo vairāk viņa lapoja, jo vairāk bija ko lasīt. Viņa daudz ko bija aizmirsusi vai ari pavirši toreiz izlasījusi, jo tagad dažas vecās vēstules lasījās kā nekad neredzētas.

Aiga atšķīra kādu iepriekšējā gadā sūtīto vēstuli un lasīja:

.....Reizēm mani mostas dziļš nemiers, jo tagad ir skaidri

redzams, ka mūsu ziemeļu kaimiņš, tas ir, Jūsu zemes galva atklāti stūrē sarkanos ūdeņos. Tie ir garīgi akli, kas to vēl neredz ... Ja nu notiktu, kā viņš pats reiz izlielījies, ka kādā dienā tauta atmodlšoties, tad tā pēkšņi redzēšot kādā ostā kuģis ievadīts, — ja tā tiešām notiktu, tad nedomāju, ka dienvidus kaimiņš vienaldzīgi noskatītos . . . Kad padomāju, tas viss mani reizēm biedē. Bet man nāk vēl kas prātā, ko dzirdējām, kad vēl bijām Brazilijā. Toreiz Tavas tagadējās zemes cits valstsvīrs, tu varbūt atceries, lepni nodeklarēja: ,Better red than dead.’ Liekas, ka daži kanādieši tomēr ir laikam saslimuši ar sarkanām masalām un tagad taisās to uzlaist citiem . . . Jāsaka, — prātiņ, nāc mājā, kamēr nav par vēlu!”

Kaut Aigai šis vēstules saturs bija pavisam pagaisis no atmiņas, taču viņa jau zināja tēva nostāju šajā jautājumā un saturs bija tāpēc pazīstams. Bet tagad viņas acis apstājās pie pirmā teikuma:

.....Reizēm mani mostas dziļš nemiers ...”

Viņa pāršķirstīja vēl veselu kaudzi veco vēstuļu. Tajās nemanīja nekādu citu īpašu rūpju vai raižu. Tēvs bija optimists caur un caur. Arī darbā viņam viss gāja kā pa diedziņu. Viņš prata sadzīvot ar saviem padotajiem un tikt galā ar vadītājām personām. Tikai vienā no pēdējām pagājušā ziemā rakstītām vēstulēm Aiga apstājās pie teikuma vēstules beigās:

,,Tu zini, meit, man ir tikai viena rūpē, viena bēda, — tā esi Tu.” Ari šis teikums, lasot vēstuli, bija paslīdējis garām, īpaši pie tā nepakavējoties. Bet šodien tas lika viņai padomāt. Pēdējie divi gadi, kas gandrīz bija pavadīti Kanadā, viņai nozibēja kā kino ainas acu priekšā. Dažas no tām bija diezgan raibas, pat dēkainas, kad viņa atcerējās pagājušās vasaras naktis tur pie Maskoka ezera, bet . . . tēvs jau visu nezināja. Kas viņam būto to stāstījis? Jeb tomēr?

Taču vienu lietu Aiga nesaprata, — tāpat kā visi citi bērni, kas izauguši lieli un pašiem vēl nav pēcnācēju, nav ģimenes dzīves, — kft|)ēc vecāki tik daudz rūpējas un zūdās par saviem bērniem, kad tie jau pieauguši un aizgājuši savā dzīvē? Kamēr bija mazi, to varēja saprast. Bet — Aigai ienāca prātā — tā laikam bija vecāku mīlestība, īpaši mātes mīlestība, kas arvien vēl bija it kā nomodā par bērniem, kaut tie sen bija lieli un pašiem bija pēcnācēji. Viņas tēvs, kas bija viens visus šos pēdējos garos gadus, droši vien, pārņēma uz sevi arī mātes rūpes! Viņai likās, ka tā tas bija izskaidrojams.

Tomēr arvien palika it kā plaisa starp paaudzēm. Vai vecāki kādreiz pilnīgi sapratīs jaunos, un jaunie — vecos? Liekas, ka nē. Bet vecie gan piekļūs tuvāk un vairāk sapratīs jaunos,— jo viņi paši ir bijuši jauni,— nekā jaunie, kas nekad vēl nav bijuši veci. Un kad viņi kļūs vecāki, tad tā jau būs atkal cita paaudze, un plaisa būs tā pati, tikai otrā pusē šai paaudzei.

Aiga, beigusi lasīt vēstules, atgāzās atzveltnī un, atspiedusi elkoni uz tā malas, balstīja kreiso vaigu. Viņa domāja un pārdomāja krustām šķērsām, līdz acu plaksti kļuva smagi kā svina pilni. Bija laiks doties pie miera.

Rīta pusē ap trim atskanēja atkal tālruņa zvans. Aiga samiegojusies satvēra klausuli.

,,Hallo! Hallo!” Viņa atsaucās, bet otrā galā bija klusums. Likās, ka varēja pat sadzirdēt, ka kāds smagi elpoja pie aparāta, bet neatbildēja. Arī klausuli tas nenolika un neatvainojās, ja gadījumā būtu maldīgs savienojums.

,,Hallo!” Aiga atkārtoja un, nošņākusi caur zobiem — ,,Idiots!” — nolika klausuli.

Bija iztraucēts naktsmiers pašā labākajā nomidzī, bet viņa pagriezās uz otriem sāniem un gulēja tālāk.

8.

Šī bija trešā diena pēc operācijas.

Dr. Adameka vizīte kā parasts notika pēcpusdienā, izņemot, ja viņam nebija operācijas no rīta. Viņš ienāca un jautāja:

,,Mr. Zalt, kā jūs jūtaties? ”

„Arvien labāk, dakter!”

Ārsts apmierināts pasmaidīja.

,,Ceru, ka pēc pāris dienām mēs jūs atbrīvosim no neērtās drenas nāsīs.”

„Pateicos,” Zalts sacīja, bet kad ārsts taisījās aiziet, viņš kaut ko atcerējās: „Man viens jautājums, dakter — cik daudz jūs nogriezāt manam kuņģim? ”

„Apmēram divi trešdaļas.”

„Paldies, dakter!”

Vizīte bija beigusies. Ārsts tikai gribēja redzēt savu pacientu vaigā, jo visu pārējo viņš jau zināja, uzmetot skatu slimnieka vēstures lapai. Tur ik katras dienas ailē jau bija viss vajadzīgais, tāpat kā viņš tajā atzīmēja savus rīkojumus un novērojumus.

Joprojām rītos Zaltam dūra vēnā un nosūca asinis analizei, tāpat viņam dūra ciskā, dodot sāpju remdētāju iešļirci, un joprojām viņš barojās no zināmās pudeles. Tāpat mērīja asins spiedienu, pulsu un temperatūru. Un joprojām pa cauruli, kas vilkās caur nāsīm, šad tad šaudījās iesārts šķidrums kā nelieli kurkuļi.

Bet naktīs joprojām rādījās zināmie rēgu pilnie sapņi, kuros viņš arvien maldījās it kā pazemes labirintos. Tikai tagad tēlu sejas nebija vairs tik spilgti sarkani apgaismotas un rūpju un kaislību rievas sejās nelikās tik dziļi ievagotas. Ari tēlu bija mazāk kopā nekā pirmā nakti pēc operācijas, kad telpas likās stāvgrūdu pilnas. Taču arvien viņš izgāja caur viņu vidu, neskarts, sveiks kā kādas Varas vadīts. Tie bija dīvaini rēgu sapņi.

Drīz pēc ārsta vizītes ieradās Aiga.

,,Es nupat gaiteni sastapu tavu chirurgu. Viņš teica, ka tavs vārds esot noņemts no ļoti kritiskā saraksta, bet vēl paliekot dažas dienas kritisko sarakstā.”

,,Es arī tā sapratu, jo viņš solīja pēc pāris dienām mani atbrīvot no šī krāma,” Zalts parādīja uz cauruli degunā.

Aiga apmierināta pasmaidīja:

,,Tās ir labas ziņas. Bet man vēl ir citas ziņas, ari labas. No Filadelfijas tavi draugi latvieši atsūtījuši ,get well’ kartes un ... ”

Kamēr viņi sarunājās, ienāca māsa, nesdama lielu podu krizantēmas kā pilnu klēpi dzeltenu ziedu. Aiga piecēlās no krēsla un paņēma pretī puķi, nolikdama to uz kumodes.

,,Ienākot es nemaz neievēroju, ka tev jau viens puķu pods ar mārtiņrozēm ir priekšā,” Aiga brīnījās.

,,Jā, es aizmirsu tev pateikt. To nesen ienesa.”

,,Kas to tev atsūtīja? ”

,,Es tiešām nezifsu — pavadzīmē minēts: ,Drīzu izveseļošanos! A. un M. Kurmji.’ Es tādus neatceros ...”

,,Kurmji? ’’Aiga minstināja. ,,Es arī tikai zinu vienu Kurmi, to tavu paziņu vai studiju biedru Dr. Kārlos, kā viņš sevi sauca. Tas palika Brazilijā.”

,,Jā, un vēlāk nomira.”

Tēvs un meita saskatījās un netika daudz gudrāki.

,,Varbūt, ka tam Kurmim bija kādi radi? ” Aiga jautāja.

,,Varbūt, bet neatceros,” Zalts paraustīja plecus. ,,Un kas tad sūta šis krizantēmas? ”

,,Pag, es vēl neesmu apskatījusies pavadvēstulē . . . Tie tavi darba kollēgas no Filas. Viņi raksta: .Thinking of you as you recover from your operation! Get well soon!’

Zalts nolaida acu plakstus un norija siekalas, it kā kaklā samestos

sauss.

,,Redzi, cik tev tur labi darba biedri,” Aiga paklusu piemetināja. Tēvs piekrizdams pašūpoja galvu: ,,Tie visi — amerikāņi ...” ,,Tas tiešām jauki . . . Bet es aizmirsu pateikt, ka vakar saņēmu šāsdienas Toronto latviešu avīzi, kurā minētas dažas rindas, ka architekts Ēriks Zalts, kas ieradies Kanadā pavadīt atvaļinājumu pie savas meitas zobārstes, pēkšņi saslimis. Viņš ievietots Sv. Pētera slimnīcā, kur tam izdarīta smaga operācija ...”

,,Kas to ielicis? ” Zalts brīnījās. ,,Un vai tas bija vajadzīgs? ” ,,To neviens tev neprasa. Droši vien, kāds avīžnieks uzodis, taisa rindiņas.”

,,Bet kā tie tur, Filā, varēja dabūt zināt? ” Zalts jautāja.

,,Es . . . piezvanīju.”

,,Ahā ...” Zalts pašūpoja galvu. ,,Tas tev nebija jādara.”

,,Bet pagājušā nedēļā, kad zvanīju tavam šefam, ka tu esi saslimis un ievietots slimnīcā, viņš prasīja, lai pēc operācijas paziņojot, kā tā izdevusies. Es to apsolīju. Vārds bija jātur.”

,,Jā, vārds jātur,” Zalts pasmaidīja.

Aiga aizgāja līdz logam paskatījās ārā, kur varēja redzēt sētas pusē asfaltētu pagalmu un nedaudz zālāja, bet tālāk aleju ar salapojušiem kokiem.

,,Tev te laikam ir daudz klusāk nekā iepriekšējā kopējā istabā? ” viņa prasīja, atkāpdamās no loga. ,,Tavs kaimiņš ari laikam ir reti kad istabā? ”

,,Jā, tas ukrainis, tu domā, viņš vairāk staigā pa gaiteni vai uzkavējas atpūtas telpās. Viņš cer, ka drīz tikšot mājā — sestdien vai pirmdien, un tāpēc vingrinājās staigāt. Tā man te ir kluss, vispār mazāk trokšņu. Kaimiņš ir ļoti solids, nesmēķē un kad klausās radio, arvien lieto ausis mikrofonu, lai mani netraucētu. Tikai vakaros, kad laižamies miegā, gaiteni sāk trokšņot kāda mašīna. Izklausās kā akmeņu grauzējs.”

,,Es šurpnākot ievēroju, ka tūlīt nākošās durvis aiz jūsu istabas ir lielais virtuves celtnis, kas piegādā ēdienu.”

,,Tas nav no tā. Tur ir kas cits, kas trokšņo katru vakaru. Tikai nevaru saprast, kas īsti.”

,,Kas tavam kaimiņam par nodarbošanos? ” Aiga gribēja visu ko zināt.

,,Cik saprotu, viņš strādā kādā būvfirmā par projektētāju, droši vien, būvinženieris.”

,, Precējies? ”

sieva un divi bērni — zēns, pusaudzis, meita šogad beigs 12.

klasi."

Tfl viņiem runājot, piepeši istabā iedrāzās tikko pieminētais kaimiņš, stipri salicis uz priekšu, it kā turētu vēderu uz rokām.

,,Mr. Smēla,” Zalts uzrunāja ienācēju, ,,vai jums kaut kas gadījās? ”

,,Sāka sāpēt vēders. Laikam bija nepareizi, ka tūlīt pēc ēšanas, bez atgulšanās, izgāju gaiteni staigāt.”

,,Es šodien ievēroju,” Zalts turpināja, ,,ka jūs pusdienās apēdāt trīs ēdienus sešās minūtēs.”

,,Jā, tā mana nelaime visu mūžu — es ēdu ļoti ātri. Un tāpat tagad. Es zinu, ka tas nav veselīgi un ka jāēd lēnāk, īpaši tagad pēc operācijas. Bet es arvien to atceros, kad viss jau ir apēsts.”

,,Jums vajaga nolikt priekšā uz galda uzrakstu — ,Ķlšē jēģeš, daļšē būģeš.’ ”

Ukrainis iesmējās: ,,Tas ir tiešām labs padoms. —Lēnāk brauksi, tālāk tiksi.— Bet jūs nevarat iedomāties, cik tas ir smags darbs — ēšana pēc vēdera operācijas. Esmu galīgi nomocījies jau kādu nedēļu. Ja kāds man to agrāk būtu teicis, nebūtu ticējis ne savu mūžu.”

Zalts uzmanīgi klausījās, nemaz neiedomādamies, ka viņam pašam stāvēja priekšā līdzīgi pārbaudījumi. Aigai gan iešāvās prātā — ,Sak, nez kā būs tēvam, kad pats sāks ēst? ’ — bet viņa šo domu paturēja pie sevis.

Viņa piepeši prasīja:

,,Mr. Smēla, vai jums ari bija kuņģa operācija? ”

,,Nē, zarnu. Pie tam divi reizes īsā laikā. Pirmoreiz operēja ziemā, atlaida mājā, sāku strādāt. Pēc trim mēnešiem taisīja otru operāciju. Grieza pa to pašu vietu vēderu atkal pušu. Nošķēla kādas desmit pēdas zarnu.”

,,Kas tā bija par kaiti? ” Aiga interesējās.

,,Viņi to sauc par polipiem, bet liekas, tas viss viens pīpis — tas pats vēzis dažādos veidos, tā man šķiet. Nekas labs nav, viens vai otrs, lai kā viņu nosauc, tas bendē cilvēku nost. Ja cilvēks nevar justies vesels, dzīves priecīgs un ar patiku darīt savu darbu, tad tā luču vairs nav nekāda dzīve. Ja man vēl trešoreiz tas viss jātaisa cauri, tad es neticu, ka vairs to gribētu darīt. Tas iet pāri cilvēka spēkiem un saprašanai.”

,,Bet ir tādi, kam ir taisītas pat 6 līdz 8 operācijas, esmu lasījusi ārstu žurnālos.”

,,Ks nesaprotu, kā to kāds var izturēt! Varbūt jaunāki gados.

Man jau 54 gadi, tā sakot, pusmūžā, bet katra operācija atstāj savas sekas, lai viņi saka, ko grib ...”

,,Bet jums ir ģimene, bērni? ”

,,Jā ...”

,,Tad jums ir arī savs zināms pienākums, kas liek padomāt par dzīvi un savējiem, kuriem, īpši jaunajiem, vajadzīgs jūsu padoms un atbalsts. Jūs taču esat ģimenes galva.”

,,Tas tiesa. Bet ģimene jau ir tādā stāvoklī un vecumā, kas var turpināt un veikt dzīves uzdevumus bez ģimenes galvas. Varbūt dēlam vēl vajadzētu dažus gadus tēva vadību, jo viņam ir četrpadsmit gadu, bet svarīgākais ir tas, ka mana ģimene atrodas šeit, Kanadā, nevis zemē, kur es piedzimu un uzaugu.”

,,Jūs domājat Ukrainu? ”

,,Es domāju plašo Padomju Krieviju, kas nomāc desmitiem brīvo zemju un tautu, arī Ukrainu. Es arvien pateicos Dievam, ka esmu ārā no šīs Staļina un Leniņa .paradīzes’, kur vairāk nekā 200 miljonu ļaužu dzīvo nebrīvībā un cieš no proletāriātu diktatūras. Tā ir vissmagākā policijas valsts pasaulē, un tajā nav pat ne smakas no demokrātijās. Tas, kā dzīvo šeit, Kanadā vai Savienotās Valstīs, ko es uzskatu par labāko dzīves vietu virs zemes lodes, — tas krieviem nav ne sapņos apjēdzams, nedz iedomājams. Tāda dzīve viņiem atgādina paradīzi zemes virsū, un to viņiem marksisma ietvaros ne mūžam nesasniegt.”

,,Viņi taču lielās, ka pēc vienas piecgades, tad pēc otras un vēl kad tur, būšot sasniegt Ameriku un tikšot tai garām.”

,,Neklausiet, kundze, ko viņi lielās. Tā ir tukša propaganda, ar ko muļķo tautu, kas jau sen viņiem netic. Bet tā cieš un dzīvo, jo tautai nav citas izejas, tai nav brīvības un reizēm nav maizes; tā pagaidām nevar neko darīt. Es saku—pagaidām, jo sāk jau pūst citi vēji ...”

,,Jūs domājat — nāks pārmaiņas? ”

,,Droši, kādā dienā tās nāks. Visas diktatūras reiz sabrūk.”

,,Bet, paskatieties, ko šeit, Kanadā, daži runā un arī atklāti sludina. Tie sapņo nez par kādu tur sociālistisko iekārtu un, to slavēdami, kā piemēru piemin jūsu plašo nebrīvo dzimteni.”

,,Tie ir naivi, ja nav uzpirkti ielikteņi, lai maisītu gaisu. Viņiem te ir par daudz liela brīvība un tik laba dzīve, ka paši vairs nezina un nesajēdz, ko runā. Vienā ziņā viņi ir ļoti naivi un nesaprot, ka sava veida sociālisms, ar ko viņi maskē komūnismu, — ir vēl bīstamāks audzējs kādā tautā nekā vēzis cilvēka organismā. Vēzis sabojā miesas audus, bet komūnisms garu. Viņi nesaredz, ka visi piemēri no dzīves, kā Krievijā, Kubā, Čīlē un citur rāda, ka, pieņemot šo radikāli kreiso sistēmu, aizcērt durvis ne tikai brīvībai un demokra-lijui, bet ari dzīves labklājībai. Un tajā pašā laikā atverot citas durvis uz badu, postu un iznīcību. Tie ir tie trīs apokaliptiskie jātnieki.’’

,,.Jlls domājat tos, kas minēti Jāņa atklāsmes grāmatā? ”

,,Tos pašus. Un ja kādam tā patīk sarkanā paradīze, nu lai tad aizbrauc uz pāris gadiem turp un padzīvo. Tad redzēs, ko viņš teiks j)ēc tam.”

,,Viņš nebrauks, to viņš nekad nedarīs,” Zalts pasmējās, ,,jo daži, kas tur bijuši, jau ieskrējuši kā circeņi pelnos. Tie ir izārstēti no šis kaites. Bet citi, es domāju, lielāka daļa šo jauno nepiedzīvojušo, naivo cilvēku, — tie neapzinīgi vai tīri instinktīvi izvairās no tā, — viņi negrib ne braukt, ne dzīvot tur, bet tikai nodarboties ar šo ideju. Tā ir daudziem kā hobijs, laika kavēklis, jo viņiem liekas, ka tas ir .moderni’ — būt arvien kontrā ar pastāvošo iekārtu. Viņi salasās šādu nelegālu literatūru un demonstrē.”

,,Tas ir pareizi, kā jūs sakāt — dažiem tā liekas kā modes lieta, vienalga, kur un kā, bet vajaga protestēt, arvien kontrā. Tas tāpēc, ka šiem jauniešiem nav pašiem jāstrādā un jāpelna sev maize. Lielākā daļa šo jauniešu izauguši labos apstākļos un daudzi tagad dzīvo uz sabiedrības rēķina, uz .velfēri'. Nu vai tad nav jocīgi, ka sabiedrība pati par savu naudu audzē un uztur šos bamus!”

Smēla bija tiešām noskaities un iekaisis savā runā, bet šķiet, vēdera graizes bija pārstājušas, jo viņš piecēlās no gultas un sāka staigāt pa istabu. Viņš piepeši apstājās pie Zalta gultas un teica: ,,Es arvien esmu apbrīnojis amerikāņus un Ameriku. Mana lielākā vēlēšanās ir bijusi — kādreiz tur dzīvot ...”

Abi Zalti saskatījās.

,,Mr. Smēla, bet jūs, droši vien, lasāt laikrakstos un klausāties radio, kā tagad amerikāņus ienīst visās malās, bet pašu mājās — Amerikā, tur ir ļaudis, kas savu prezidentu apmētā dubļiem,” Aiga ierunājās.

,,Jūs domājat prezidenta priekšvēlēšanu kampaņas? Jā, es vispār nesaprotu, kā tādus runātājus vēl kādā vietā īsts amerikānis grib uzņemt un iet klausīties. Tur ir daži, ja sauc īstā vārdā — jādēvē par Amerikas ienaidniekiem, kas sēž senātā vai kongresā un saņem vēl lielu algu — tautas pelnīto naudu. To es, lūk, nevaru saprast, kā viens kārtīgs savas zemes patriots var zāģēt zaru, uz kura pats sēž un no kā barojas un dzīvo? Ja nebūtu Amerikas spēka un varas |M>tenciāļa lielā pārsvara un gudrā prezidenta vadības, tad šodien jau visu pasauli būtu aplaidis sarkanais vēzis ...’,’

,,.Jums tādi paši uzskati kā mana tēvam,” Aiga piebilda.

,,Tas ir klusais vairākums — veselīgais tautas slānis, kas uzvarēs un izglābs pasauli. Jeb kā Kristus teicis — ,Jūs esat zemes sāls.’

I "i lir retāk nāk no tā pulka, kam kabatā augstskolas diploms un •l. iiit as pie virsējā slāņa. Taisnība laikam sakāmvārdam — zivs sāk lini no galvas ...” Ukrainis iesmējās un paskatījās rokas pulksteni ,Jniet vēl pastaigāties. Vēdergraizes mitējušās ...”

■meļa gariem, staltiem soļiem izgāja gaitenī. Drīz atvadījās arī Ai> a, un Zalts palika viens.

I iUas savādi, ka viņu, kas arvien bija daudz laika veltījis grāmatu Im i mai, tagad iespiestais vārds sevišķi nesaistīja. Ne grāmatas, ne MnnAli, ne laikraksti vēl nevilka. Reizēm viņš paņēma no galda atvilktnes Jauno Derību, palasīja desmit minūtes un atlika atpakaļ.

\ infi vairāk kavējās domās pie kāda izlasītā teikuma vai citas idejas, tu piepeši ieslīdēja apziņā. Arī viņa acis it kā vairījās spožās dienas inriinus, un gultas aizkars arvien drusku aizsedza loga pusē brīvo Initu. Varbūt, spēka vēl nebija tik daudz.

,,1'ēc šādas operācijas,” Zalts domāja, „cilvēks laikam nekad vairs nebūs tas pats, kas bija agrāk, jo, lūk, viņā taču ir notikušas pArmaiņas. Fiziski viņš ir sagraizīts un ar samazinātu apmēra nrgunu, šajā gadījumā — kuņģi, bet garīgi pārciesti pārdzīvojumi, kuš normālos dzīves apstākļos izpaliek. Cilvēka uzskati ir pārveidoti, padziļināti. Un piedevām nāk vēl visādi iešļircinājumi, medikamenti, kas reizēm atgādina pātagas sitienu zirgam, kas jau tā grūti velk smagu vezumu pret kalnu ...” — Bet, varbūt, ar laiku viss i/lidzināsies, tā viņš bija sapratis sarunā ar ārstu. Jā, daba darīja savu, bet pakāpeniski. Bija jābūt ļoti pacietīgam.

Tad Zaltam ienāca prātā cita domā: — Nez, kā tas ir ar pārlietām asinīm? Viņš bija saņēmis piecu svešu cilvēku asinis. Vai tās kādā veidā varēja iespaidot viņu? Medicīniskos žurnālos par to daudz nerunā, jo asinis galu galā ir materiālas dabas eliksīrs, kas darbojas zināmā veidā pa zināmu ceļu. Nav jau garīga substance, kas varētu ietekmēt psīchi vai personīgo ego.

Taču viena lieta palika atklāts noslēpums — neviens īsti nezināja, cik procentīgi tīra vai laba bija šī dzīvības nesēja sula. Jo ir bijuši gadījumi, kad cilvēki, kas dod asinis, dažreiz neapzinīgi vai arī apzinīgi noslēpj savu pārciesto slimību vēsturi. Tā kā ir kaites, ko var pārdot līdz ar asinīm citam individam, tad arvien paliek neatbildēts jautājums. Tāpēc tas ir risks. Taču tas ir mazāks nekā nelietojot nekādu asins pārliešanu, jo tad gandrīz 99% var zināt gala rezultātu.

Zaltam tāds negatīvs piemērs bija palicis atmiņā no Brazilijas, kur viņiem darbā kāds kollēga tika izglābts pēc smagas operācijas, pārlejot asinis, bet vēlāk saslima ar hephatltis. Ārsti konstatēja, ka šo lipīgo aknu kaiti viņš bija saņēmis kā mantojumu līdz ar [»Ārlietām asinīm . . . Tādas un līdzīgas lietas reizēm atgadās ari citās pasaules malās.

.lā, dzīve uz mūsu vecās Zemes lodes nemaz nav tik pārāk droša

arvien kaut kas var kaut kur draudēt. Šis iespējas var izpausties daudzos un dažādos veidos, sākot ar sabojāto gaisu, ūdeni un pārmērīgi kāpināto satiksmi, kas draud ne tikai uz dižceļiem un ielām, bet arī no gaisa, jo lidmašīnas aizvien biežāk sāk krist uz galvas, pat nakti mierīgi guļot gultā, — un beidzot ar zemes trīcēm, vulkāniem un aukām.

Bet tā jau tas bijis kādu miljonu gadu vai vairāk, kopš dzīvība sākusies uz šis planētas. Vai tāpēc kāds būtu atteicies dzīvot uz Zemes lodes? Mēs galu galā vēl nevaram izvēlēties vietu resp. planētu, kur apmesties. Taču dzīvība ir dārgākā manta, un katrs grib dzīvot, ari vismazākais knislltis, kas rāpo pa zemi vai lido gaisā. Ari trakais viruss, kas izsauc .canceru’ un iemetas kādam kuņģi vai citā organisma daļā un sāk ,,ēst” citas dzīvas šūniņas, —ari tas grib tādā veidā dzīvot. Ir jautājums, kāpēc tāds viruss vispār eksistē un apdraud citas dzīvās šūniņas? — Ja Radītājs to tomēr laidis pasaulē, tad tam ir kaut kāda nozīme vai vajadzība. Tikai mums, cilvēkiem, ir jābūt prātīgiem, lai gudri dzīvotu dzīvi un nepārvērtētu savus spēkus, dažreiz aizmirsdami, kas mēs esam un kā joprojām dzīvojam uz šis vecās Zemes lodes.

Ir teikts: drošajiem pieder pasaule. Tātad — turēt tikai drošu prātu! Ari Kristus saka: ,,Pasaulē jums ir bēdas. Bet turiet drošu prātu! Es pasauli esmu uzvarējis! ... To visu Es esmu runājis uz jums, lai jums miers būtu Mani.”

*

Vēlu vakarā pēc desmitiem, kad māsa bija norīvējusi muguru ar spirtu, iepūderējusi ar talku un ielaidusi gūžā sāpju remdētāju iešļirci, — Zalts varēja doties pie naktsmiera. Viņš vēl nebija beidzis meditēt, kad jau iegrima zemapziņā.

Pēkšņi viņš pamodās — traucējums pirmā miegā nebija patīkams. Kas tas varēja būt? Kā tad — gaiteni atkal dārdēja dragātājs. Zalts nesaprata, kas tur notika katru vakaru tik vēlā stundā. Un divi viri, kas laikam tur bija tuvumā vai nodarbināti, sasaucās tik skaļi, it kā atrastos katrs savā ielas pusē.

Zaltam, kas savā mūžā daudz bija bijis uz būvēm un ari redzējis, kā sagatavo būvmateriālus gan akmeņu lauztuvēs, gan būvju vietās,

radās priekšstats par akmeņu grauzēju vai dragātāju, kas radīja tamlīdzīgu troksni. Pēc kādas pusstundas dragātājs apklusa, sarunu tonis kļuva klusāks, un tikai šad tad kādā tālākā istabā atskanēja Hirviešu balsis. Tās laikam bija māsas savā nodaļā.

Zalts atkal laidās miegā.

Taču ap pusnakti — mazliet agrāk vai vēlāk allaž notika rēgulārā limnieku kontrole, īpaši, ja kāds bija kritisko slimnieku sarakstā. Vienpadsmitos mainījās dežūras. Nakts grupa, kas ieradās, pārbaudīja smagi slimos pacientus, un tas iekrita ap pusnakti.

Daža māsa ieslīdēja istabā kā ēna, pārbaudīja glukozes līmeni pudelē, pārlūkoja drenu aparātu un atkal klusi pazuda. Cita turpretī, kad ienāca, vispirms ielaida gulētajam acīs spožu kabatas baterijas gaismu kā spēcīgu staru kūli.

Zalts tad arvien atplēta plati abas acis un noteica:

,.Hallo!”

Māsa, nepatīkami pārsteigta, sarāvās un atteica:

,,Hai!”

Ar to šis dialogs izbeidzās. Taču jādomā, ka viņa kaut ko mācījās no šīs neparastās sasveicināšanās pusnaktī, bet to varēja zināt tikai nākamā reizē, ja ieradās tā pati māsa.

Beidzot Zalts iemiga trešoreiz.

Sapnī viņš atkal gāja pa zināmo labirintu, kur joprojām atradās rēgainie tēli. Kā arvien viņi klusēja, tikai acīm uzlūkoja un pavadīja gājēju. — Kāpēc katru nakti bija jāmaldās pa šo gaiteni? To viņš nevarēja saprast. Nekad neko īpašu nevarēja tur ne atklāt, ne ieraudzīt. Un nekad neredzēja, ka būtu kādas izejas durvis vai kāds gals šai nebeidzamajā telpu virknē. Vai varbūt tās bija lokveidīgas ejas, kas sastapās zem zināmiem leņķiem cita citas galā kā burvja riņķī, līdzīgi čūskai, kas iekodusi savu asti mutē?

Kaut kas Zaltu pamodināja no šī rēgainā murgu sapņa. Viņš atvēra acis un juta nāsīs vīstošu ziedu smaržu. Bija dziļš klusums visapkārt. Durvis uz gaiteni kā arvien stāvēja pusvirā, un krēslainā gaismā, kas iespiedās istabā, varēja saredzēt, ka uz kumodes blakus gultai pacēlās vesels puķu pudurs kā ziedošs kalns.

Džimijs, filipīniešu jauneklis, bija aizmirsis vakarā iznest puķes gaitenī. Tas bija rīkojums, ka puķes un griezti ziedi nedrīkst pa nakti palikt telpā, kur guļ slimnieks.

Zalts ieelpoja vīstošo ziedu smārdu un piepeši jutās, it kā gulētu šķirstā kaut kur bēru kambarī. Tikpat labi viņš varēja jau gulēt arī kapā, ja gadījumā nebūtu pamodies pēc operācijas. Tā būtu bijusi viegla pāreja no vienas dzīves otrā, tikpat vienkārša kā robežas pāreja pa Miera tiltu (Peace bridge), kas savieno Kanadu un Savienotās Valstis. Viņš tagad tad atrastos citā pasaulē, bet šie vīstošie ziedi, kas te stāvēja kā sardzē, tad būtu klājuši viņa smilšu kopiņu. Zem tās atrastos tikai pīšļi. Viņš pats — Ērika Zalta dvēsele, kas ir viņa patiesā esmu, gan tur nebūtu meklējama.

Piepeši viņš paskatījās uz dzelteno un zilo ziedu ceru, kas atgādināja saulainus mākoņus zilās debesīs, un ievilka nāsīs saldi rūgteno vītuma smārdu. Likās, kaut kur kā no tāluma viņā apziņā atskanēja balss:

,,Ko jūs meklējat dzīvo pie mirušajiem!”

Pīšļi pieder zemei, dvēsele — dzīvībai!

Viņš joprojām piederēja pie dzīvajiem šeit šinī saulē; varēja arī būt pie dzīvajiem tur, viņā saulē. Bet viņš tomēr atradās šeit — gulēja gultā un elpoja, lai dabūtu skābekli plaušās. Viņš joprojām cīnījās par savu eksistenci tepat.

Kaut kur ārā, pilsētā atskanēja baznīcas torņa pulksteņa divi sitieni. Šajā istabā viņš tos dzirdēja daudz stiprāk nekā agrāk, kad gulēja dienvidus galā. Viņš bija apmēram trīs minūšu gājienā tuvāk baznīcai.

Piepeši gaitenī tuvojās soļi, un, pirms ienāca māsa, Zalts aizvēra acu plakstus. Viņš negribēja rādīt, ka ir atkal nomodā. Viņš turēja acis ciet un,— kad māsa, pārbaudījusi aparātus, aizgāja,— atkal atvēra. Pēc kādas pusstundas Zalts beidzot iemiga.

*

Ap to pašu laiku pamodās Aiga. Istabā gaisu tricināja ass tālruņa zvans, un viņa tūlīt saprata, ka tas būs kārtējais rīta miega traucētājs. Viņa tomēr nocēla klausuli un, kaut samiegojusies, mierīgi teica:

„Hallo! Hallo!”

Klusums.

Tas pats nogaidošais klusums, kas vakar un aizvakar. Viņa skaidri juta, ka otrā galā kāds bija pie aparāta, bet neatbildēja.

„Stupid!” viņa noteica un nolika klausuli.

Kas tas varēja būt? Viņai radās aizdomas, bet tagad negribēja domāt par to. Miegs bija saldāks un atpūta vajadzīgāka, nekā kavēt agro rīta stundu pārdomās. Gan vēlāk atrisinās.

9.

Tiešām, pirms Aiga no rīta devās uz darbu, viņa gribēja šo jautājumu atrisināt. Viņa tikai īsu mirkli šaubījās, — zvanīt vai nē? — un tūlīt uzgrieza skaitli, kas savienoja ar tēvu slimnīcā.

Tālruņa aparāts, kas atradās vidū starp abām gultām, piepeši ieskanējās. Smēla kā parasts pacēla klausuli, jo viņš arvien

ii/.inājas ar mājiniekiem vai draugiem, bet ieklausījies mikrofona, pasniedza to Zaltam.

,,Tas jums.”

,,Man? ” Zalts brīnījās.

Aiga bez lieka ievada izstāstīja par saviem nakts traucējumiem un prasīja padomu.

,,Vai paziņot policijai? ” viņa jautāja.

,,Saki, vai tev pašai ir kādas aizdomas? ”

Aiga mirkli kavējās atbildēt, viņa sevī pārdomāja un tad sacīja: ,,Patiesību sakot — nē. Sākumā man radās aizdomas, bet es vēlāk pārdomāju un atmetu tās.”

,,Ja zvanītājs nav psīchopats, tad varbūt kāds greizsirdīgs boy-friends? ”

,,Man tāda nav.”

,,Bet ja nu gadījumā būtu? ”

,,Es tam neticu.”

,,Bet ja nu pielaistu tādu varbūtību ...”

,,Tad es svītrotu tādu no sava draugu saraksta. Es tādu izdzimumu negribētu redzēt savā tuvumā. Tam ir ļoti zema mentalitāte ...”

,,Sevišķi augsta tā nav. Var redzēt, ka otra cilvēka naktsmiera traucēšana viņam sagādā kādu prieku vai vismaz baudījumu, jo citādi tādā neparastā rīta stundā taču nesabojātu arī pats savu miegu, ja negribētu īpaši kādam atriebties. Bet, varbūt, viņš grib kādu izspiegot, lai zinātu, vai tas atrodas mājā.”

Klusums. Aiga kavējās ar atbildi, pārdomādama pēdējo tēva teikumu.

,,Hallo! Tu dzirdēji, ko es teicu? ” Zalts prasīja.

,,Jā, es dzirdēju. Es tieši par to domāju. Bet, tēt, kādi arī nebūtu šie iemesli, man tagad maz vaļas runāt, — saki, ko darīt. Vai zvanīt policijai? ”

,,Es domāju, labāk piezvani tālruņa centrālei, izstāsti, kas par lietu un palūdz, lai pārmaina tava tālruņa numuru.”

,, Paldies!”

Steidzīgā rīta saruna izbeidzās. Bet īsi pirms pusdienas laika tālruņa zvans skanēja no jauna. Smēla pacēla klausuli.

,,Mr. Zalts, jums.”

Zalts acis vien ieplēta.

,,Tēt, piedodi, ka atkal traucēju!” Aiga runāja. „Gribēju pateikt, ka viss ir kārtībā, tālruņa numurs ir apmainīts. Pieraksti zināšanai jauno numuru.”

„Paldies. Tagad tu varēsi naktīs mierīgi gulēt,” tēvs smējās.

„Es ceru.”

Zalts bija tikko nolicis klausuli un atlaidies gultā, kad ienāca kāds virs atlētiskā augumā baltu uzsvārci mugurā. Tas nokarājās vedēji, neaizpogāts, un uz kailajām krūtīm līdz pat pakaklei dziļā sporta krekla izgriezumā rēgojās bieza spalvu kārta kā pērtiķim. Viņam virskrekla nemaz nebija, un ja neredzētu sānu kabatā iebāztu stetoskopu, varēja domāt, ka viņš piederēja kalpotāju statam. Zalts, pamanījis ļoti biezās ragu acenes, atcerējās šo seju redzējis operācijas zālē — tas bija viņa intemists Dr. Hampers.

,,Kā jūs jūtaties? Okei? ”

,,Jā, okei!”

Ārsts parādīja platu smaidu, pamāja ar galvu un tūlīt pazuda aiz durvīm.

Galu galā, ko viņam vairāk vajadzēja, jo Zalta pārgrieztais vēders joprojām bija aizsegts un aplīmēts kā bruņām noklāts. Sašuves vietu vēl neviens nevarēja apskatīt. ŠI bija ceturtā diena pēc operācijas.

Cik šī ārsta īsā vizīte bija svarīga, to Zalts saprata tikai otrā dienā, kad piektdienas pēcpusdienā ieradās māsa Mrs. Daglesa. Tā bija glīta filipīniete un tā uzposusies, ka likās, viņa nāca no Miss Filiplna skaistuma sacensībām. Tikai pabiezais platīna laulības riņķis, kas bija kā apbārstīts sīkiem briljantiem, liecināja, ka viņa bija precēta. Droši vien, ar kādu angli, spriežot pēc uzvārda.

,,Es atnesu jums labas ziņas,” māsa Daglesa drusku pasmaidīja.

,,Tiešām? ”

,,Mēs jūs atbrīvosim no drenu caurules.”

,,Tās tiešām labas ziņas,” Zalts ari pasmaidīja.

Māsa rīkojās ļoti uzmanīgi un tik veikli, ka Zalts nemaz nejuta, ka caurule jau bija izvilkta pa nāsīm. Viņš tikai brīnījās, ka gals, kas visu laiku slēpās viņa iekšienē, bija vairāk nekā divi pēdas garš.

Zalts ievilka dziļu elpu un jutās priecīgs kā no uzpurņa atbrīvots suns.

„Pavisam cita sajūta,” viņš priecīgi teica, plati smaidīdams.

Māsa Daglesa piekrizdama palocīja galvu.

„Šodien vakariņās jūs dabūsit šķidru barību. Bet rītā mēs jūs atbrīvosim ari no barošanas tieši vēnā. Jūs sāksit pamazām ēst

pats.”

„Pateicos par labām ziņām.”

„Jums arī atļauts šad tad maziem malciņiem dzert ūdeni.”

Māsa savāca drenu aparātu un gāja prom, bet tajā pašā momentā durvis parādījās Zalta kaimiņš Smēla. Viņš sveicināja māsu, bet kad viņa bija aizgājusi, pagriezās pret Zaltu:

„Šodien jums gadījusies ļoti laba māsa. Mrs. Daglesa, manuprāt, ir viena no labākajām māsām, kas ar ļoti lielu pienākuma apziņu un dziļu pašaizliedzību apkalpo pacientu. Un viņa prot savu lietu.”

Zalts piekrizdams palocīja galvu.

,,To es jau pārliecinājos pirms trim mēnešiem, kad mani operēja pirmoreiz. Viņas virs ir Dr. Dagless, kas strādā šinī slimnīcā sestā stāvā par internistu.”

,,Ak tā!”

Zalts vērsa kaimiņa uzmanību, ka bija atbrīvots no drenu

caurules.

„Lieliski! Tagad jūs varēsit ari labāk gulēt naktis,” Smēla teica. „Kamēr šis aparāts bija pievienots, mani naktis mocīja nelabi

sapņi.”

„To ari es esmu novērojis pie sevis,” Zalts piekrita. „Bet viena lieta, kad runājam par gulēšanu, es gribēju jautāt, — vai jūs esat ieklausījušies, kas tas par troksni gaiteni katru vakaru, kad laižamies miegā? ”

„0, jā! Tagad esmu pie tā pieradis, bet sākumā nevarēju iemigt. Līdzko laižos miegā, tā iet vaļā ...”

„Ko viņi tur dara? ”

„Tā ir ledus dragātāja mašīna. Viņi salauž ledu mazos kubikos. To patērē katrs slimnieks un virtuvē. Pa visu slimnīcu vairākas tonnas dienā.”

„Bet kāpēc tik vēlā laikā un šajā vietā? ”

„To es ari nesaprotu.”

Durvis parādījās kāds virs baltā uzsvārci un kailu, gludu galvu, kas spīdēja kā biljarda bumba. Acīm redzot, ārsts. Viņš uzrunāja ukraini, kas stāvēja istabas vidū.

,,Mr. Smēla, lūdzu, atguļieties gultā.”

Aptaustījis sadzijušo rētu pāri visam vēderam un licis dziļāk ieelpot un klepot, viņš uzmanīgi ar pirkstu galiem sekoja vēdera muskuļu kustībām.

„Okei! Mr. Smēla, jūs pirmdien varēsit iet mājā.”

„Ne rītā kā pie sestdienas? ”

Ārsts sekundi padomāja.

„Pirmdien,” viņš īsi atkārtoja, un ar to brīvlaišanas spriedums bija pasludināts. Ārsts gariem soļiem atstāja telpu.

„Tas jūsu ārsts? ” Zalts jautāja.

„Jā, labs chirurgs, viņam veikls naža ķēriens, bet reizēm cieta galva. Paliek pie sava. Pirms dažām dienām viņš minēja, ka es varēšot šosestdien, tas ir, rītā iet mājā. Bet tagad jūs dzirdējāt — pirmdien.”

„Tas varbūt jūsu paša labā — nedēļas nogali vēl palikt slimnīcā, nostiprināt veselību.”

ir taisnība, bet ir cita lieta, kāpēc gribēju šosestdien būt mājā — mans dēls, padsmitnieks, grib rītu piedalīties lielajā soļošanā.”

,,Jūs domājat to, kurā grib sapelnīt miljons dolāru? ”

,,Jā. Un tas viņam ir liels notikums. Pirmoreiz soļot 27 jūdzes. Gribēju dot dažus padomus, kā ģērbties un uzvesties soļošanā. Sieva jau to nezinās.”

,,'Tagad varēsit pateikt viņam pa tālruni.”

,,Nekas cits neatliek.”

*

Savā brīvības prieka sajūtā, ka ticis vaļā no drenu caurules, Zalts izkāpa no gultas un mēģināja spert dažus soļus. Ar vienu aparātu — vējlukturi pie staba varēja jau vieglāk pārvietoties. Viņš gribēja savā priekā dalīties ar kādu un piezvanīja Aigai.

,,Nekas svarīgs. Gribēju tikai pateikt, ka esmu atbrīvots no deguna caurules.”

,,Nu tas ir jauki! Man liekas, vai tas nenozīmē, ka tu esi arī svītrots no kritiskā saraksta? ”

,,Es tā domāju.”

,,Un tad tu varēsi pats sākt ēst.”

,,Jā, to jau man apsolīja, šovakar došot pirmoreiz. Zobiem būs atkal darbs,” Zalts pajokoja un nolika mikrofonu.

Pēc dažām minūtēm ienāca māsa. Tur stāvēja baltā tērpā smaidoša studente Danda, kas viņu pirmdienas rītā aizveda uz operācijas zāli.

,,Es atnācu apskatīties, Mr. Zalt. Dzirdēju, ka jūs labi progresējot!”

,,Pateicos. Jūtos arvien stiprāks.”

,,Tas labi.”

,,Un kā klājas jums? Kad būs graduēšanas svētki? ”

,,Pēc mēneša — jūnijā.”

,,Vēlu labas sekmes!”

„Paldies.”

Studente Danda, kas strādāja slimnīcas dienvidu spārnā, atkal aizgāja. Viņa bija tikai atnākusi apskatīties, kā klājas viņas pacientam. —

Tagad pēc piecu dienu gavēšanas Zalts ar interesi gaidīja vakariņas. Līdz šim ēdienu reizes viņam pagāja secen kā nebijušas. Taču pirmās vakariņās zobiem nekāds darbs neiznāca, kā viņš bija teicis Aigai. Viņam atnesa vakariņās paplāti — trīs ēdienus. Bet tā bija tīrā ūdens manta: lēzenā bļodiņā dzidrs buljons, kas lieliski smaržoja pēc sātīgas viras, bet garšoja kā iesāļš ūdens; mazā trauciņā gulēja sarkana želeja, kas aizkustināta viegli trīcēja, bet mutē tūlīt pārvērtās ūdenī ar aveņu piegaršu; vēl bija tase karstas tējas, kuras stiprumu varēja pats pēc patikas pieliet, un saldināšanai parastais maisiņš — tējkarote cukura.

Tas viss kopā ēstgribas remdēšanai likās kā nekas, bet atlikušajai kuņģa daļai tas bija vesels pārbaudījums. Pirmais pārbaudījums! Un Zalts, kurš bija centies vairāk iebaudīt buljonu, kas likās kaut kas spēcīgāks, no otrā ēdiena — želejas varēja ieņemt tikai pāris mutes. Kuņģītis likās pilns un sāka spiest.

Zalts mazliet atpūtās un skatījās pāri uz kaimiņu. Tas vakariņās ar baudu notiesāja puscāli ar kartupeļu pirē un salātiem, baltmaizes pudiņu ar vaniļas mērci, nemaz nerunājot par šķīvi viras, ko dēvēja par ,,apetaizeru”, un piedevām tēju ar pienu un cepumiem.

Zalts, atvilcis elpu, mēģināja pagaršot ari silto tēju, bet iznāca tikai tāda kā mutes izskalošana. Sajūta bija — ka viņš bija pilns līdz kaklam.

Pēc smagās „ēšanas” Zalts bija nosvīdis, kas ēdot nekad nebija noticis visā viņa mūžā. Viņš sēdēja uz krēsla, bet ar vienu aci lūkojās uz gultu — prasījās atlaisties guļus.

,,Tas ir tas labākais — pēc ēšanas arvien atlaisties slīpi kādu pusstundiņu,” Smēla pamācīja un tūlīt atgūlās.

Zalts sekoja kaimiņa paraugam.

Otrā rītā brokastīs bija tāda pati ūdens manta — otrais pārbaudījums kuņģim. Pēc brokastīm ienāca māsa — brūnas ādas krāsā laikam iebraucēja no Bahamas salām, ar kupli uzfrizētu matu sasukājumu tipu a la afro-amerikāno. Katrs atsevišķs galvas matiņš stāvēja stāvus gaisā, atgādinot uzbužinātu purva cini.

,,Cik stundu gan viņa sēdējusi modes salonā, kamēr izstiepa katru matu taisni stāvus? ” Zalts nodomāja. ,,Tur bija vajadzīgs nevien laiks, bet ari zināma pacietība ...”

Bet Miss Androsai pacietības netrūka. Viņa bija viena no tām māsām, kas savu uzdevumu veica ļoti apzinīgi ar laipnu pieeju un iecietību. Viņa tūlīt atbrīvoja Zaltu no pēdējās traucētājas saites — vējluktura pie staba. Kad izvilka no vēnas dienām un naktīm iegulējušos adatu, bija patīkami izstaipīt pirkstus. Sadurstītās delnu virspuses abās rokās bija drusku sāpīgas. Un tādas tās palika vairākas nedēļas.

Miss Androsai līdz bija kāda kartotēkas lapa, kurā atzīmēja katru pilienu, ko Zalts bija iebaudījis šorīt brokastīs. Tas bija tikai šķidrums, mērots kubikcentimetros.

,,Mr. Zalt, lūdzu atcerieties katru šķidruma daudzumu, ko jūs šodien ieņemsit, un vēlāk to pasakiet man. To atzīmēšu kartotēkā.”

Droši vien, viņi gribēja zināt, cik daudz viņa mazais kuņģltis spēs uzņemt dienas laikā.

Pēc katras ēdienu reizes ienāca māsa un pierakstīja patērētā šķidruma daudzumu. Viņa nopriecājās, ka ar Zaltu varēja saprasties kubikcentimetros, kamēr īstie kanādieši tāpat kā amerikāņi visu aplēsa kubikcollās. Bet Kanadas slimnīcās, kas jau bija pārgājušas uz metrisko mēru sistēmu, lietoja šos visā pārējā pasaulē pazīstamos mērus.

Pievakarē, kad saskaitīja visu patērēto šķidrumu daudzumu, Zalts ar interesi gaidīja rezultātu. Sanāca 770 cub.cm.

Tas laikam nebija tik slikti! Vairāk nekā trlsceturtdaļas litra. Māsa drusku pašūpoja galvu, pasmaidīja un tūlīt ar visu kartotēkas zīmi aizsteidzās uz biroju. Pēc dažām minūtēm viņa bija atpakaļ.

,,Pietiek! Jums tagad vairs nav jāatceras, cik šķidruma vēl patērēsit.”

,,Okei!”

Zalts klausījās, ka gaiteni šodien skanēja skaļākas čalas kā jau sestdienā, kad ieradās vairāk apmeklētāju. Piepeši viņam likās, ka kāds būtu prasījis pēc Mr. Zalts. Kurā istabā?

Jā, viņš nebija maldījies — dažas sekundes vēlāk aiz durvīm parādījās kāda sveša sievietes seja, kas, spriežot pēc vaibstiem un izteiksmes, varēja piederēt latvietei . . . Kad padomā — vai nav savādi, ka vienas tautas piederīgos, kaut ari tiem nav tiešas aisinsradnieclbas, var tomēr sazīmēt pēc raksturīgās fiziognomijas. Un tā tas bijis, ir un būs no paaudzes uz paaudzi gadu tūkstošiem. Kā to visu Radītājs ir apslēpis mikroskopiski sīkā olšūniņā ar visām daudzām un dažādām chromozomām, šim iedzimtību pāmesējām, — to neviens kompjūters neatrisinās nekad. Tas ir Radītāja meistardarbs!

Svešā ienācēja apstājās soļa atstatumā gultas kājgali un latviski prasīja:

,,Vai jūs būtu kungs Zalts? ”

Uzrunātais pamāja galvu un piebilda: ,,Jā, Zalts.” Bet sevi nodomāja: ,,Kādā sakarībā gan šī sieviete ieradusies? ” Viņš tikai nesen bija iebraucis Kanadā un tādu seju, likās, nekad nebija redzējis, vismaz nevarēja atcerēties.

,,Es jau tā domāju — izskatās pēc tautieša. Nu, labdien!” svešā panāca soli tuvāk. ,,Jūs jau mani nepazīstat. Man vārds — Kurmis, Anna.”

,,Nē, tiešām neatceros, Kurmja kundze. Domāju,— jūs esat kundze? ”

,,Jā, precējusies. Mans virs — Mārtiņš ...”

Zalts palūdza viešņu atsēsties uz vienīgā krēsla.

,,Sakiet, kundze, vai jūs neeat tas Kurmju pāris, kas nesen mani apsveica ar ziediem? ” viņš pēkšņi atcerējās mārtiņrozes.

,,Nu, tā laikam jau ir!” Kurme priecīgi atsaucās. ,,Mans virs bija tas pircējs un sūtītājs, viņam, braucot uz darbu, bija pa ceļam. Es nemaz netiku redzējusi puķes.” Viņa paraudzījās kumodes virzienā, kur bija vesels klājiens ziedu — podos un vāzēs kā puķu veikalā skatlogā.

,,Tas otrais pods pa labi,” Zalts paskaidroja, rādīdams uz puķēm. Pāri visiem ziediem kā liels ziedošs krūms pacēlās krizantēmas, ko bija sūtījuši viņa darba kollēgas. ,,Mans sirsnīgs paldies jums, kundze, tāpat jūsu vira kungam, bet tikai ar novēlošanos. Nezināju jūsu adresi, kur sūtīt.”

,,Ņemiet par labu. Tas ari nebija vajadzīgs. Tāpēc jau šodien atnācu ...” Viņa, apskatījusi ziedus, pagrieza galvu atpakaļ, bet pēkšņi likās, balss bija it kā saplakusi savā sajūsmā, kādā viņa runāja ienākot. Viņa sevi atzina, ka virs nebija izraudzījis īstās puķes, laikam taupīdams kādu dolāru . . . ,,Šodien kā pie sest

dienas man vairāk vedas,” viņa atkal atguvās un turpināja. ,,Es jau ari strādāju, piepalīdzu vīram pelnīt naudu. Jūs jau zināt, kā tas ir — visur vajadzīgs, tur mājai, tur kāram, tur kotedžai . . . Virs tieši šodien aizbrauca apskatīt kotedžu. Visu ziemu tur nav būts. Un kur tad bērniem, tiem vienmēr vajadzīgs ...”

,,Kundze, vai tad jūsu bērni jau nav lieli? ” Zalts iejautājās.

,,Jā, lieli gan, un meita jau precējusies. Dēls, pastarītis, šogad beigs haiskūlu.”

„Piedodiet, kundze, ka pārtraucu. Vai jūsu virs nav kādos rados ar Kārli Kurmi, architektu, kas dzīvoja San Paulā, Brazilijā? ”

,,Nu, kā tad. Viņi taču ir brālēni. Mans Mārtiņš, kas ir drusku vecāks nekā Kārlis, vēlu apprecējās, un tāpēc mums vēl tas pastarītis iet skolā. Meitai gan ir jau sava ģimene, divas meitiņas, dvīnīši. Redziet, kā kādreiz gadās. Bet ko tur kāds var darīt? Jāiztiek vien ir; meitenes aug dūšīgi . . . Jā, ko es gribēju teikt — tā paša Brazilijas brālēna Kārļa dēļ jau es atnācu. Mēs ar viru visādi runājām jau toreiz, kad Kārlis dzīvoja San Paulā ...”

,,Jūs taču zināt, ka Kārlis Kurmis nomira? Būs laikam desmit gadu.”

,,Jā, mēs zinām, ka viņš nomira, bet nekā nezinām par viņa atstāto māju un mantu. Neviens mums neko nav varējis tuvāk pateikt. Kad nupat avīzē izlasījām, ka architekts Zalts operēts šejienes slimnīcā, es tūlīt teicu vīram, ka tas būs Karļa draugs, tas architekts no Brazilijas. Citādi nevar būt. Un redziet, ka pareizi vien bija. Es teicu, ka vajaga uzņemt sakarus, kamēr jūs vēl esat tepat.

Un LA aizsūtījām jums ziedus. Tajā pašā vakarā, kad lasījām avīzē, es ari aizlūdzu par jums.”

,.Pateicos, kundze.”

,, Ņemiet par labu . . . Dievs vien var palīdzēt šādās reizēs. Es gan tam svēti ticu,— esmu cieši pārliecināta, mans virs mazāk,— bet mēs abi ejam baznīcā. Mārtiņu gan tā grūtāk izkustināt no mājas, varbūt reiz mēnesi, bet es katru svētdienu, lai vai kāds laiks. Tas man kļuvis par paradumu, un es pie tā turos. Citādi šajos bezdievīgos laikos cilvēks var aiziet postā. Bez Dieva mēs esam pazuduši . . . .”

,,Tur jums taisnība,” Zalts piekrita.

Kurme tūlīt sāka risināt jaunu pavedienu laikam galveno, kāpēc bija atnākusi.

.....Redziet, Zalta kungs, mums ar vīru ir lūgums jums. Jūs,

kas bijāt Kārļa studiju biedrs un draugs, droši vien, labi zināsit ari Kārļa dzīves apstākļus un mantības lietas.”

,,Kā jūs, kundze, to domājat — mantības lietas? ”

,,Nu, viņš taču bija bagāts virs. Viņam piederēja māja, savs kārs un labi pelnīja darbā. Un kad Kārlis nomira, kur tad tas viss palika? Es domāju, ka viņam kā vieniniekam nekādu citu tuvāku radinieku nebija, kā tikai viņa brālēns Mārtiņš. Un tad es domāju, ka manam vīram būtu zināmas mantiskās tiesības kā vienīgājam mantiniekam ...”

,,Kurmja kundze, vai tad jūs nezināt, ka Kārlis beidzot apprecējās? Kādu gadu vai vairāk pirms aiziešanas.”

„Nē.”

,,Tas ir savādi. Vai tad viņš jums nerakstīja? ” Zalts piešķieba galvu un cieši paskatījās runātājai acīs.

,,Nu, redziet, kā to lai saka ...” Kurme piepeši sastomījās. „Reiz viņš atlaida ziņu, ka domājot precēties, esot diezgan viens pats klīdis pa pasauli. Bet ... tā ar palika. Viņš nekad nestādīja priekšā ne savu līgavu, ne sievu. Kas tad tā tāda bija? ”

,,Es domāju, ka viņa vēl tagad dzīvo. Bet kas var zināt. Jau desmit gadu kopš atstājām Braziliju un neesmu nekad ar Kārļa atraitni sarakstījies. Viņa ir braziliete ...”

,.Braziliete? ” Kurme pārsteigta jautāja. ,,Nu, tad es varu iedomāties, ka tur no Kārļa mantas nav vairs ne kripatas. Brazilieties, tās karstās dienvidnieces, vai tad par viņām nav dzirdēts! Kā tā pati Karmena tai operā. Tad tur vairs nav ko sapņot par kādām mantas tiesībām ...”

„Jūs runājat par Karmenu. Tā ir spāniete. Brazilietes ir pavisam citādas, tās vairums ir portugāļu pēcnācējas ar citādāku temperamentu. Tās nav karstasinīgas dulcinējas. Bet vienādi vai otrādi, tas nav svarīgi,— šoreiz runa ir tikai par vienu brazilieti — Kārļa sievu, Tā bija patīkama pievilcīgas dabas sieviete no labas ģimenes. Viņa strādāja bankā.”

,,Ak tā! Tad viņai pašai naudas netrūka? Tad Kārlim nebija jāuztur viņa? ”

Zalts pasmaidīja: ,,Katra vīra pienākums ir uzturēt savu sievu. Tas ir pēc likuma, kā šeit, tā tur, Brazilijā. Bet iznāca otrādāk, pēc pirmās operācijas Kārlis vairs nebija nekāds zīmētājs, viņš palika mājā un, kā mēdza jokot, pārvaldīja sievas īpašumus.”

,,Sievas īpašumus? ”

,,Jā.”

,,Bet Kārlim pašam taču bija nams? ”

,,Nē, viņam bija iepirkts apartaments debesskrāpī, kā to labprāt dara turīgie brazilieši. Bet kad Kārlis devās pasaules ceļojumā, patiesībā apceļoja Braziliju kādu gadu vai ilgāk, tad viņš likvidēja dzīvokli un visu iekārtu. Vēlāk pēc atgriešanās no ceļojuma un apprecēšanās viņš dzīvoja sievas namā. To viņai tēvs uzdāvināja uz kāzām un piedevām vēl pūrā plašas latifundijas kaut kur Paranas pavalstī. Šos īpašumus, ko Kārlis teicās pārvaldām, viņš pamazām sadalīja un pārdeva.”

,,Tad jau Kārlim pašam nekādu īpašumu vairs nebija? ” Kurme izbrīnījusies jautāja.

,,Pašam nē. Bet vai sievai pūrā līdzdotie īpašumi un nams bija un sievas vārda jeb vai uz abu laulāto vārdiem, to es tiešām nezinu. Kārlis par šīm lietām nemēdza daudz runāt."

Zalta viešņa sēdēja klusa, it kā dabūjusi negaidītu triecienu. Viņas staltais augums, ko viņa cēli turēja, sēdot krēslā, mazliet sašļuka, un seja likās nogurusi. Kurme bija nolaidusi acu plakstus lejup, kaut ko pārdomādama. Tad viņa pacēla skatu un paraudzījās gulētājā.

„Paldies, Zalta kungs, par visu, ko jūs man izstāstījāt. Ja vīram ir vēl kādi jautājumi, lai tad viņš pats nāk un aprunājas. Es jau tagad saprotu, ka tur nekas nevarēs sanākt, kā mēs ar Mārtiņu bijām iecerējuši. Sak, dēlam tagad būs jāiet rudenī augstās skolās, būs vajadzīgs daudz naudas. Cerējām, ka varbūt daži tūkstoši dolāru atleks no Kārļa atstātās mantas, un tēvam būs vieglāk dēlu izvadīt cauri skolām. Mārtiņš pats arī nav nekāds jaunais, viņš jau pensijas gados, bet pēc vaiga izskatās vēl tīri svaigs, un uz būvēm jau tā nepēta. Viņš vēl var strādāt. Bet cik ilgi? Lai tagad Agrītis pats zina, kā tikt ar savām studijām galā. Ir jau gan arī tādi, kas studē un paši pelnās pa vasaru vai aizņēmās.”

„Kundze, mūsdienās šos jautājumus daudz vieglāk atrisināt, nekā toreiz, kad mēs bijām jauni un studējām Rīgā Latvijas universitātē.

(ialvenais, ja tik pašam jaunietim ir cieša griba. Jaunības degsmi neviens nevar apslāpēt, tāds agrāk vai vēlāk izlauzis sev ceļu dzīvē. Ir labi, ja vecāki var palīdzēt, bet tas nav vienīgais veids, kā tikt pie izglītības.”

,,Jā, jums ir sava taisnība, bet ziniet, kā tas ir, — vecāki arvien grib palīdzēt bērniem.”

,,Bet ne visi, un ne vienmēr tas tā darbojas,” Zalts pasmaidīja.

,,Jā, tas ir atkal cits stāsts,” viešņa piecēlās, pasniedza roku ardievām un, uzmetusi īsu skatu mārtiņrozēm, pagriezās un aizgāja, ne atpakaļ nepaskatījusies.

Vēlāk, kad ieradās Aiga, Zalts tai izstāstīja šo mārtiņrožu ,,vēsturi” un kas aiz tās īstenībā slēpās.

,,Vai nav jocīgi cilvēki,” Aiga paraustīja plecus, ,,kas gan kādam neienāk prātā, kā veidot savu bērnu nākotni.”

,,Man palika tāds iespaids,” Zalts turpināja, ,,ka viņa nebija apmierināta ar vira pirktām mārtiņrozēm. Vai nu viņai tās nepatika, vai arī bija žēl, ka atsūtītas. Viņai promejot, man gandrīz bija uz mēles pateikt — vai viņa negribētu paņemt šo puķi līdz, jo kur es to likšu, kad drīz būs jāiet mājā.”

Aiga nesaprata, vai tēvs jokoja vai runāja patiesi, un viņa nopietni piebilda:

,,Tā tu, tēt, nevari teikt nevienam, kas tev atnes ziedus vai kādu dāvanu. Taču katrs to dod no labas sirds.”

,,To, meit, ne arvien var zināt. Man ir sava pieredze. Latvijā, kad vēl studēju un vienu vasaru strādāju uz būvēm par būvvadltāju, pie manis ieradās kāds virs, paslepus atnesdams zem lietus mēteļa skaisti aizvākotu medus kāri. — ,Tas jums!’ viņš teica. — ,Cik maksā? ’ es prasīju. — ,Tāpat . . . viņš piemiedza vienu aci un pasmaidīja. — ,Nē, paldies! Tad jūs varat to mierīgi ņemt līdzi . . . ’ es atteicu, jo viņš jau iepriekš bija izstāstījis savus nolūkus un gribēja mani piekukuļot ar šo medus kāri, lai es piešmaucu savu firmu.”

,,Kādā ziņā? ”

,,Lieta bija tāda: viņa divi pajūgi un viņš pats un dēls tika nodarbināti pie būvmateriālu pievešanas. Pēc noteikumiem zirgam ar vīru bija jābūt nodarbinātam no pl. 7 rītā līdz 6 vakarā ar vienu stundas pārtraukumu pusdienā. Tātad desmit darba stundas. Viņš gribēja mani pierunāt, lai es viņam taisot izņēmumu — dodot pusotras stundas pusdienas pārtraukuma un maksājot to pašu algu kā visiem citiem, kas bija nodarbināti pilnas desmit stundas. Es teicu, ka žēl, nevaru taisīt izņēmumu ne viņam, ne kādam citam: — ja grib strādāt, tad jāpieņem pastāvošie noteikumi, pretējā gadījumā jāatsakās no darba. Tad viņš paņēma savu medus kāri un aizgāja. Kā redzi, ne arvien dāvanas dod no labas sirds, pareizāk sakot, aiz tīriem nolūkiem. Dažreiz tur slēpjas aprēķins.”

,,Jā, tev taisnība. Bet kas notika ar to vīru? ” Aiga gribēja zināt. ,,Vai viņš vēl turpināja strādāt? ”

„Skaidrs, ka turpināja, jo tā bija ļoti laba izpeļņa. Visi, kam bija zirgi, lauztin lauzās šajos darbos.”

,,Nu, bet visi nav tik godīgi, kā tu, tēt. Cits tavā vietā ar prieku būtu pieņēmis dāvanu un piemiedzis vienu aci.”

„Tas nesaskan ar manu pulksteni, kas te iekšā tikš,” Zalts uzlika labo roku uz krūts.

„Es pazīstu tevi. Tāds tu esi bijis visu mūžu — pārāk godīgs.” „Es domāju, ka neviens nekad nevar būt .pārāk’ godīgs,— mums visiem arvien jābūt godīgiem. Tad neviens nebūs pārāk . . . Piemēram, ja darbā man kādreiz netīši iebāzies kabatā gabals dzēšamās gumijas vai firmas zīmulis un mājā to atklāju,— es arvien jūtos neērti. Otrā dienā par visu cenu cenšos kļūdu izlabot.”

„Tie laiki ir aizgājuši, vai, labāk sakot, nekad tādi laiki nav bijuši, ka visi vienmēr būtu bijuši godīgi.”

„Tāpēc arī pasaulē iet uz leju ... Zalts piebilda.

Aiga brīdi klusēja, pielikusi rādāmo pirkstu pie zoda it kā kaut ko pārdomādama.

„Jā, tagad es atceros,” viņa atsāka. „Tur pirmīt ieminējies par ziediem, kur tos likšot, kad iešot mājā. Redzi, es nesen lasīju — pēc latviešu folkloras ticējuma — puķes un ziedus no slimnīcas nekad nevajagot nest līdz uz māju. Tad pats drīz atgriezīšoties atkal slimnīcā.”

„Māņticība ...” Zalts klusi noteica. „Bet sāc tikai noticēt, tad drīz redzēsi, ka tas arī piepildīsies. Bībelē ir teikts: — katram notiek pēc viņa ticības.”

„Jā, ir svarīgi pareizi domāt un ticēt. Bet cik ir cilvēku, kas to ievēro un tam seko? ” Aiga iejautājās.

Zalts, domās nogrimis, neko neatbildēja.

10.

Atstājot slimnīcu, Aiga šo sarunu ar tēvu jau bija aizmirsusi, bet pārbraucot mājā atkal atcerējās. Un pavisam negaidītā sakarībā.

Piebraucot pie mājas, viņa ievēroja, ka ielas malā, gabaliņu tālāk bija novietoti kādi spēkrati. Viņa pazina — tas bija Bila jaunais Bjuiks, bet viņu pašu nekur neredzēja tuvumā.

Kad viņa bija novietojusi savus spēkratus garāžā, pa ietvi no otras puses tuvojās pazudušais vīrietis.

„Kur tad tu te gadījies? ” Aiga brīnījās.

,.Knd kalns nenāk pie Muhameda, tad Muhamedam jāiet pie kalna," Uils prātniecīgi atbildēja.

Aiga tikai pasmaidīja un vērīgi palūkojās atnācējam sejā, lai zinātu kāds bija gara stāvoklis. Viņa mēģināja sevī zīlēt, — kādā nolūkā viņš ieradies.

,,Bil, vai tu tikai garāmbraucot apstājies jeb vai nāksi iekšā?” viņa jautāja, meklēdama rokas somiņā mājas atslēgu.

,.Uārling, es jau kādu stundu te nīkstu, gaidīdams uz tevi,” viņš runāja māksloti mīkstā balsi.

,,Neesmu vainīga, ka tu ieradies bez iepriekšējas sazināšanās.”

,,Tu taču sestdienās nestrādā. Vai tad nav vienalga, kad nāku? ”

,,Nav vis. Sestdienās es apmeklēju tēvu slimnīcā un mājā man jāpadara šis tas cits.”

,,Sorry ...” Bils norūca un iekoda apakšlūpā. Viņš likās pazemīgs.

,.Lūdzu!” Aiga atvēra durvis. ,,Tu nāksi iekšā? ”

,,Jā, ja mani aicina. Es jau neesmu tik ilgi tavā mājā bijis, ka vairs nezinu, kā te izskatās.”

Aiga nelikās dzirdam šo piezīmi, aizvēra durvis un ieskatījās iekšpusē pasta kastītē, kur pa spraugu durvīs bija iemesta kāda vēstule. Kanadā sestdienās pastu neiznēsā, to kāds bija iemetis. Viņa ieineresēta aplūkoja aploksni.

,,Es redzu, tu esi nevaļīga!” Bils nepacietīgi ieminējās.

,,0, nē, piedošanu!” viņa nolika vēstuli sāņus. ,,Esmu tavā rīcībā.” Viņa atsēdās atzveltnī iepretim Bilam, kas bija atlaidies otrā sēdeklī un mazliet atgāzis galvu it kā būtu noguris. Viņš vienaldzīgi raudzījās griestos.

,,Aiga, tu izskaties vājāka,” Bils pēkšņi ierunājās.

,,Kas tur par brīnumu. Kopš tēvs saslimis, esmu pazaudējusi dažas mārciņas. Tāpat kā tu toreiz nokrities svarā, kad tavs tēvs bija slimnīcā.”

,,Man bija iemesls nokristies ...”

,,Kāpēc tu domā, ka man nebūtu iemesla nokristies? ” Aiga pacēla galvu un cieši paskatījās uz Bilu.

,,Vai tu labāk man nepiedāvāsi dzert!” Bils izvairījās atbildēt.

,,Ko tu vēlies? Augļu sulu ...”

,,'Fikai ūdeni.”

,,Ar ledu? ”

,,Bez.”

Aiga aizgāja uz virtuvi un kad nāca atpakaļ, nesdama glāzi ūdens uz maza koka palikteņa, ievēroja, ka Bils joprojām bija tādā pašā pozē. Viņa mazrunība likās aizdomīga. Ieraudzījis Aigu, viņš žigli

(Mirla galvu, izņēma no svārku ārējās kabatas plakanu kārbiņu un ii mrla mutē divi tabletes, uzdzerdams virsū pāris malku ūdens. ,.Vni tev sāp galva? ”

Itils noraidoši papurināja galvu un, aizvēris acis, atlaidās ie-(Hirkšējā stāvokli. Viņš likās aizmidzis. Aiga klusēdama noraudzījās (Mīlētājā: — Vai viņš tāpēc bija viņu gaidījis pārbraucam, lai dabūtu nikns tablešu ieņemšanai? Glāzi ūdens varēja dabūt katrā bārā. Un Ii,i tās bija par zālēm, ko viņš lietoja?

Pagāja dažas minūtes. Aiga lēni sacīja:

, .Bil, ja tu gribi gulēt, tad ej labāk uz dīvāna. Tur ērtāk.”

Nebija atbildes. Tad viņa viegli ar roku pieskārās Bila pierei, pārbaudīdama temperatūru, bet, galvu pieliekusi, mēģināja iemest tntu svārku ārējā kabatā, kur atradās zaļu kārbiņa. Pēc standarta ii «ainojuma vien jau varēja pateikt saturu.

Pils uztrūkās un atvēra acis.

,,Ko tu gribi? Ko tu teici? ” viņš asi iesaucās.

,,Es teicu, ja tu gribi gulēt, tad ej labāk uz dīvāna. Tur būs Ot t Ak. ”

..Muļķības ... es negribu gulēt. Es gribu zināt, ko tu teici? Kā lu mani nosauci . . . kādā vārdā? ”

,,Es tevi neesmu nosaukusi nekādā ...”

,,.Jā, tu teici gan!”

,,Vai tu, Bil, neesi iedzēris? ”

,,Nē, es neesmu, bet vai tu neteici — idiots . . . stjūpid? ”

,,Es nekad uz, tevi tādus vārdus neesmu teikusi. Ko tu īsti domā? Vai tu esi sasapņojies? ”

Bils uzrāvās stāvus kājās un ar plaukstu braucīja pieri. Viņš sāka il kā atjēgties, bet izskatījās noguris.

Aiga mirkli klusēdama domāja: —Kāpēc viņš minēja šos divi vārdus? Tieši tādus — viņa atcerējās — bija pateikusi pa tālruni aizdomīgajam zvanītājam, kas Aigu traucēja agrajās rīta stundās.

,,Klausies, Bil, kāpēc tu mani traucē, zvanot tik neparastā laikā naktis, kad jāguļ? ”

Klusums.

,,Tas ir ļoti nosolidi tā zvanīt ...” Aiga piebilda.

,,Es . . . neesmu zvanījis. Ja man tevi vajadzēs izspiegot, tad to manā vietā izdarīs detektīvs. Es to varu atļauties. Man naudas netrūkst. Nebīsties, viņš tevi atradīs katrā laikā un vietā ...”

,,Es tev neticu. Tad varbūt viņš bija tas, kas zvanīja tavā uzdevumā? ” Aiga uzstājās.

Bils kasīja galvas vidu un kavējās atbildēt.

,,Zini, meitēn!” viņš pēc brīža iesaucās paceltā balsī: ,,Tu pārāk daudz iedomājies par sevi! Tu domā, ka tev ir vara pār mani, ka tu vari mani tīt vai ap pirkstu pēc patikas . . . kas esmu iemīlējies nelga . . . Tā tu domā un gribi mani bosēt! Es zinu, ka tu man netici . . . Tu nekad neesi man ticējusi visu šo laiku, kopš es tevi pazīstu. Bet nedomā, ka es metīšos ceļos tavā priekšā! To es nekad nedarīšu! Saproti, meitēn, nekad . . . Kaut ari es tevi mīlu. Jā, es mīlu, bet negaidi, ka es ... ” Bils uzsita dūri uz galda.

Pēdējos vārdus viņš gandrīz izkliedza skaļā balsī, tad sāka rīstīties, pieķēra roku pakrūtē un, ievilcis dziļu elpu, it kā tverdams pēc svaiga gaisa, — atrāva durvis un izskrēja ārā.

Aiga mirkli stāvēja un noskatījās, kas notika. To varēja redzēt, ka viņš bija greizsirdīgs kā katrs iemīlējies. Tas, varbūt, Aigai agrāk imponēja, un viņa savā zemapziņā jutās pat pašlepna vai pagodināta. Bet šodien likās, kaut kas bija mainījies jūtu uztverē un ari pašas domāšanā.

Kad ārā iedūcās spēkratu motors, viņa piegāja pie loga un pa aizkaru spraugu paraudzījās laukā. Bils tieši tai mirkli piedeva gāzi, un mašīna strauji atrāvās no vietas, aizdrāzdamās ārpilsētas virzienā. Piepeši Aigai iešāvās prātā pirmītējā sarunā ar tēvu slimnīcā par pareizo domāšanu un ticēšanu.

,,Bet cik ir cilvēku, kas to ievēro un tam seko? ” Aiga atkal jautāja sev. ,, . . . Un cik nebija tādu cilvēku, kas gan bieži satikās, saucās par labiem draugiem, bija iemīlējušies viens otrā, un pat apprecējušies, —un tomēr viņi viens otru nesaprata, nejuta ne cienību, nedz iecietību pret otru, un visa kopdzīve likās kā smaga krusta nešana. Viņiem pietrūka patiesās mīlestības, jo tā panes, pacieš un nesūrojas, tā nepaceļ balsi un nesit dūri uz galda. Tā līdzdalās ar savu partneri bēdās un priekos. — Mīlēt nozīmē ne tik vien, ka otru paciest un vēlēt tam labu, bet gan vienmēr darīt otram tikai labu.”

Šādas domas apgaismoja Aigu it kā kāds stars no citas sfairas. Viņai likās, ka tā stāvēja kaut kur malā un noskatījās pati uz savu dzīvi. Pirmoreiz viņa ieraudzīja savas un Bila attieksmes citādākā perspektīvā. Šāda dzīve likās gaužām nestabila un nožēlojama. Viņa nenožēloja sevi, nedz arī savu partneri, bet nožēlojami necienīgs likās pats fakts, ka divi cilvēki tā var uzvesties, iedomādamies esam samīlējušies, kamēr patiesībā iznieko skaistāko un cēlāko, kas kādam dots šajā dzīvē.

Viņa bija apstājusies pie puķēm netālu no loga un piepeši atcerējās, ka šorīt kā pie sestdienas, uzposdama māju, aizmirsusi apliet puķes. Viņa tūlīt aizsteidzās uz virtuvi un iepildīja lej kanniņā ūdeni.

,,Kā stāds tvīkst veldzes, tā cilvēks — mīlestības,” viņa nodomāja, apliedama puķes.

higāja kāda stunda. Istabā sāka krēslot, un uz ielas iedegās lm mās spuldzes, kad ieskanējās tālrunis. Aiga pacēla klausuli.

,,Te Bils. Dārling, vai pie tevis mājā nav palicis mans lietus

mētelis? ”

,,Nē, te nav.”

,,Tad es nezinu, kur esmu to licis.”

..Šodien tev vispār nebija mēteļa.”

..Varbūt, ka tad esmu to atstājis mājā. Arī mašīnā nav.”

..No kurienes tu zvani? ”

,,No Ošavas.”

..Ošavas? ” Aigai aizrāvās elpa. ,,Ko tad tu tur meklē? Sestdienas vakarā tik vēlu taču nav vairs nekas darāms!”

,,Tomēr ...” Bils sastomījās. ,,Patlaban esmu restorānā. Pasū-lināju vakariņas. Kamēr atnesīs, piezvanīju tev.”

,,Vai tev vēl sāp? ”

„Nē ...”

,,Kur tev īsti sāpēja? ”

Klusums.

„Hallo!”

..Ja.”

,,Es prasīju, kur tev sāpēja? ”

„Nezinu.”

„Tad vajaga iet pie ārsta noskaidrot ...”

Atbildes vietā sāka monotoni dūkt tālruņa atvienošanas signāls. Aiga nolika klausuli un sevī pasmīnēja.

Tāds bija Bils — viņš necieta ne mazāko aizrādījumu vai iztaujāšanu. Viņš arī nekad neatvainojās par saviem izlēcieniem vai temperamenta nesavaldīšanu. Tāpat viņš nekad nejutās vainīgs, ka būtu kādu aizkāris vai apvainojis. Taisnība arvien bija viņam. Viņš drīzāk jutās apvainotais. Arvien paštaisns . . . Varbūt, ka viņam tā bija viegli dzīvot? Bet viņš bradāja kā ar dzelzs apkaltiem zābakiem pa citu jūtām, neko nevērodams un nelikdamies ne zinis . . .

„Tas ir riskanti—iemīlēties tādā,” Aiga domāja un saprata, ka pirmoreiz viņai radās šāds atzinums. Kaut kas bija mainījies viņas domāšanā un vispār divu cilvēku attieksmju novērošanas uztverē. Viņas garīgais apvārsnis šķita kā paplašinājies. Vai tas bija izveidojies pēdējo divi nedēļu dziļo pārdzīvojumu iespaidā?

Brīdi vēlāk Aigai ienāca prātā: „Kā gan Bils varēja zināt viņas jauno tālruņa numuru, ko apmainīja pirms pāris dienām? ” — Jā, tas bija savādi. Kur viņš to bija dabūjis?

Aiga piegāja pie tālruņa, uzgrieza savu agrāko numuru un gaidīja. Centrālē atsaucās meitenīga balss:

„Šis numurs ir apmainīts.”

,,Vni es varu dabūt jauno? ”

,, Lūdzu.”

Un viņa dabūja pati savu tagadējo numuru.

('ik vienkārši! Protams, viņa būtu varējusi agrāk pieprasīt slepeno numuru, kuru nepublicē vispārīgā sarakstā. Bet tagad tas vairs nebija vajadzīgs: — pēc šāsdienas sarunas ar Bilu viņa bija pārliecināta, ka neviens viņu vairs netraucēs naktīs pa tālruni.

Un viņai bija taisnība.

11.

Šis svētdienas rīts likās neparasti kluss. Garajā slimnīcas gaitenī, kur arvien atbalsojās gājēju soļi, vai ļaužu čalas un tālruņu vai citu ierīču signāli, — tagad valdīja klusums. Likās neparasti.

Māsas pēc agrās rītas vizītes — sešos, kā gāja, tā pazuda. Gultas nebija uzklātas, istabas neuzpostas, svaigs ūdens neapmainīts, bet kad tuvojās brokastu laiks un neviens neparādījās, Zalts paskatījās savā kaimiņā.

,,Mr. Smēla, vai jums neliekas savādi, ka šorīt gaitenī tāds neparasts klusums? Ne māsas, ne kalpotājas neparādās.”

,,Jā, man arī tas uzkrīt. Būs jāiet apskatīties, kas tur notiek.”

Smēla aši piecēlās no gultas. Viņš bija atlaidies tāpat virs segas un lasīja šārīta laikrakstu par vakardienas 27 jūdžu soļošanu. Viņa dēls taču bija sekmīgi piedalījies pirmā soļošanā un kaut kas kā trīstūkstošais laimīgi nonācis pie mērķa — pilsētas centrā. Tas nebija tik slikti no 4000 dalībniekiem, kas sasniedza mērķi. Pavisam soļoja ap 60,000. Tie, kas sasniedza mērķi, pilsētas valdes namā varēja pēc patikas ēst karstos suņus un dzert koka-kolu. Nu, kur tad vēl varēja būt lielāks prieks! Bija aizmirstas sāpīgās tulznas un noberztie kāju pirksti.

Galvenais tomēr — mērķis bija sasniegts, un nauda cēlajam nolūkam — palīdzības darbam sapelnīta. Vai sanāks miljons? To vēl neviens nevarēja pateikt, pirms nebija viss saskaitīts. Bet skaidrs, ka nesanāca . . .

Smēla jau atgriezās gariem, veikliem soļiem kā jau tāds, kas rītā varēs atstāt slimnīcu. Viņš mazliet smaidīja pie sevis un šūpoja galvu.

,,Ziniet ko? Viņi buntojas! Gatavojas streikot.”

,,Streiks? ”

,,.Jā. Patlaban viņi sapulcējušies lielajā atpūtas zālē, kur notiek mītiņš. Tur kāds jauns cilvēks pagarākiem matiem cenšas ieborēt, ka tas esot nepieciešams, jo tautai pašai jācīnās par savām tiesībām . .

,,Ko tad viņi grib? ”

,.Virtuves darbinieki atzīstot, ka viņu darbs esot par grūtu, irtuvē pārāk karsts, un algas zemas. Tagad viņi grib izsludināt liriku un cenšas pierunāt pārējo slimnīcas personālu līdzdalīties ar

viņiem.”

..Kad tas notiks? ”

,.To vēl nezina. Viņi paši strīdas un nevar vienoties,” Smēla pagrozīja galvu un, nodūris skatu grīdā, piepeši sacīja: ,,Ziniet, ko lus man atgādina? ”

,.Nu? ”

..Padomju Krieviju. Es esmu visiem šiem murgiem gājis cauri, ■nkot ar cīņām par tautas tiesībām, par proletāriešu valdīšanu, par \ īsādiem vispasaules internacionāliem sociālistiskiem mērķiem, un beidzot ar kailiem komūnistu saukļiem — ,Doloi! Bej jevo! Davai udā!’ (Nost! Sit viņu! Atdodi!) Ziniet, tas man ir līdz šai vietai.” — Viņš parādīja pāri zodam.— ,,To es visu esmu savā jaunībā no bērna kājām pieredzējis un tam līdzskrējis. Jo es biju muļķis toreiz, un savā jaunības naivumā visam noticēju un skrēju līdz kā mirāžai luksnesī. Tagad saku — paldies Dievam! — ka esmu no šiem murgiem atmodies un ticis laukā no sarkanās paradīzes. Lai Dievs mani atpestī no šīs iekārtas!” Smēla salika rokas un pacēla acis uz augšu kā lūgšanā.

,,Es jūs saprotu. Esmu to mazākā mērogā divi reizes piedzīvojis arī savā tēvzemē — Latvijā: 1919. gadā un 1940./41. gadā. Trešoreiz vairs negribētu ...” Zalts nopūtās.

,,Tad jūs to varat saprast, bet kanādiešiem lielai daļai par to nav ne jēgas. Viņi nesaprot, ka, sekodami visām šīm uzpirkteņu izplatītām indīgām maldu idejām, — zāģē zaru, uz kura paši sēž un no kā paši pārtiek. Milzīga tuvredzība!”

„Piekrītu. Bet šī pati indīgā vēsma tagad jūtama arī Savienotās Valstīs, kur esmu nodzīvojis desmit gadu un zinu, kā tas notiek.”

„Vai jūs esat no Savienotām Valstīm? ” Smēla pārsteigts jautāja.

„Jā. Tagad man ir Amerikas pavalstniecība,” Zalts pasmaidīja.

„To es nezināju. Bet jūs man likāties simpātisks. Es priecājos, ka jūs sastapu. Jums ir citādāka pieeja un domāšana.”

„Es tikai gribēju vienu pateikt,” Zalts uzcēlās gultā sēdus un pacēla rādāmo pirkstu. „Ka visi šie mūsdienu modernie izlēcēji — dažāda veida sociālisma un marksisma ideju sludinātāji aizmirst, ka šajās zemēs — Amerikā un Kanadā, kur ir demokrātijā, valda vislielākā brīvība. Ja viņi šo zaru nozāģēs, kā jūs teicāt, tad būs vakars.”

„Tas ir pareizs apzīmējums — vakars, citiem vārdiem — noriets. Jo šie pārspīlētie liberālie gaisa maisītāji brīvību pārprot, atļaudamies patvaļu un anarchiju. Jā šāds mītiņš, kā šodien šeit, slimnīcā, notiktu krievu zemē, tad otrā dienā tie visi būtu cietumā un vēlāk Sibirijā. Lūk, viņi tiešām nesaprot, ka te viņiem ir dota liela brīvība.”

,,Okei. Es atzīstu, ka demokrātiskā iekārtā katram ir zināmas tiesības izteikt savas prasības vai par tām cīnīties. Bet nevar būt tādas ačgārnības, ka streikotāji rada valstij vai sabiedrībai zaudējumus, kas sniedzas miljonos. Tas tikai norāda, ka tiem tēvzemes mīlestība ir tukšs vārds. Jo viņi vairāk pakalpo ienaidniekiem, nekā savas valsts vai zemes interesēm. Tā ir milzīga tuvredzība. Šodien viņi to sauc par liberālismu. Bet savas tiesības un prasības viņi var aizstāvēt citā ceļā — caur šķīrējtiesnešiem, kā to, piemēram, dara Ontērio valsts darbinieki, kuriem nav streiku tiesības.”

,,Tur jums taisnība ...” Smēla piesita ar roku sev pie krūtīm un gribēja vēl ko teikt, kad pie durvīm piestājās ēdienu ratiņi.

Brokastu laiks bija sen garām. Kāda jauna meitene, notvīkusi līdz ausim, ienesa paplātes, vienu Smeļam ar bagātīgu porciju, otru — Zaltam ar ļoti pieticīgu saturu. Viņš atsēdās pie mazā bīdāmā galdiņa, uz kura atradās paplāte, pacēla vāku kā zvanu, kas nosedza ēdienu, un bridi noskatījās uz atnestām brokastīm. ŠI bija pirmā deva ar mīkstu barību: auzu pārslu putra, mīksti novārīta ola, šķēlīte grauzdētas baltmaizes, drusciņ sviesta un marmelādes, augļu sula un tēja ar cukuru. Protams, ari sāls.

Pēc veselas nedēļas gavēšanas Zalts atkal laida darbā savus zobus. Šī bija cita veida barība, nevis ūdens manta, ko viņš saņēma vakardien un aizvakar vakarā. Jā, bet viņš piepeši atcerējās, — kā tas bija noticis! — viņam vakar vakariņās atnesa puscāli, skaisti nobrunētu, ar prāvu devu kartupeļu pirē un citām piedevām bagātīgi. Viņš acis vien ieplēta, jo ar cāli neko nevarēja izdarīt, tikai mazliet iebaudīja buljonu un pirē. Tagad viņš pa druskai pagaršoja no visa, bet pēc 12 vai 13 minūšu ēšanas viņš bija paveicis pusolu, dažus kumosus maizes un mazliet putras. Sajūta bija tāda, it kā būtu pilns līdz kaklam. Pakrūtē spieda.

Pietiks! Zalts uzlika vāku paplātei un atpūtās kā pēc smaga darba. Tajā brīdī durvis parādījās viņa chirurgs Dr. Adameks svētdienas tērpā ar jaunu spožu kakla saiti.

,,Good moming, Mr. Zalt!”

,,Good moming, doctor!”

,,Cik daudz jūs apēdāt? ”

,,Pusolas, vairāk nevar ...”

,.Nespiežiet pārāk!” ārsts aizrādīja, laikam atcerēdamies paša sašūto atlikušo kuņģīti, vai ari domādams par diegiem, kas tur palika iekšā. Varbūt, tie vēl nebija pilnīgi nostiprinājušies?

/alts vēl atpūtās tajā pašā vietā, kad parādījās otrs ārsts — Dr. Ziemelis. Ari viņam bija jauna kakla saite un svētdienlgs tērps. Tās bija īsas svētdienas vizītes, ko izdarīja tikai daži ārsti. Citi tad jau •en sita golfa bumbiņu kaut kur zaļā laukā vai makšķerēja kādā

klusā ezera līci.

Arī Dr. Ziemelis gribēja zināt, cik Zalts apēdis brokastis, un viņš, ne vārda neteicis, pacēla vāku.

,,Vajadzēja apēst visu olu!” viņš pasmaidīja.

Zalts pagrozīja galvu: ,,Neiet vairāk . . . Šorīt bija ari Dr. Adameks. Viņš redzēja pusēsto olu.”

,,Ko viņš teica? ”

,,Lai nespiežot pārāk . . . Bet, daktera kungs, kā to lai izskaidro? Vakar vakariņās man bija atsūtīts puscālis un liela porcija dažādu piedevu. Es neko ar to nevarēju iesākt.”

,,Tā, droši vien, bija kļūda,” ārsts nosprieda un atvadījās.

Kad bija palikuši vieni, Smēla pacēla galvu un skatījās pāri no savas gultas.

,,Jums vienam pašam svētdienas rītā divi ārstu vizītes. Mans ārsts nav parādījies ne vienu reizi svētdienā, ne pēc pirmās, ne otrās

operācijas.”

Zalts, ne vārda neteicis, aši piecēlās un aizsteidzās uz vannas istabu. Pēc brīža viņš nāca lēni atpakaļ, drusku salīcis, it kā būtu pārēdies.

,,Šķebina ...” viņš noteica, paskatīdamies kaimiņā.

,,To es zinu,” Smēla piekrita.

Zalts tikai nezināja, ka šāda sajūta būs mēnešiem.

*

Kā pienākas svētdienas rītā, kad sākas baznīcas laiks, Zalts atšķīra Jauno Derību. Viņš paspēja izlasīt tikai dažus teikumus, kad ieradās negaidīts apmeklētājs. Tas stādījās priekšā par Mārtiņu Kurmi. Neliels drukns virs, kas likās augumā drusku mazāks nekā viņa sieva, ko Zalts iepazina vakar.

„Spriežot pēc sejas vaibstiem, varu sazīmēt kādu līdzību ar Kārli Kurmi, jūsu brālēnu,” Zalts atklāja savu novērojumu.

,,Jā, kaut kāda līdzība laikam ir. Mūsu tēvi taču bija brāļi,” Mārtiņš Kurmis teica un apklusa.

Zalts novēroja, ka Kurmis nebija nekāds liels runātājs. Viņa sieva vakar bēra kā no pilna pūra riekšavām vien, kamēr pats Kurmis izmeta tikai dažus vārdus kā atsevišķus graudiņus.

„Sieva šorīt aizgāja uz baznīcu. Tikmēr es atkal atnācu uz slimnīcu.”

Klusums.

/alts mēģināja atcerēties, ko Kurmja sieva bija teikusi, lai rastu kādu kopēju sarunas vielu.

,,.Jūsu kundze vakar stāstīja, ka jūs aizbraukuši apskatīt vasaras māju. Vai pārziemojusi labi? ”

,,Tā nekas. Tikai jumts sācis tecēt. Vienā guļamistabā matracis laikam būs kaput. Sievai nemaz nedrīkstēju teikt,” Kurmis atzinās.

,,Vai kāds jumstiņš pušu? ”

,,Ziniet, es pats tas būvnieks, kā smejas, — pa pusei architekts, taisīju pēc sava plāna. Jumta salaidumā ar to steigu, ziniet, kaut kas neklapē ...”

Ka kaut kas „neklapēja", to arī Zalts saprata, bet viņš negribēja izprašņāt visos sīkumos, lai savu negaidīto viesi, kas pats bija būvnieks, nepiespiestu pie sienas.

Kurmis vairākkārt paskatījās uz puķēm uz kumodes, it kā kaut kas būtu sakāms. Beidzot viņš teica:

„Ziniet, es dabūju no sievas brāzienu par šim mārtiņrozēm."

„Kāpēc? ”

„Neesot īstais pods izraudzīts.”

„Kas puķēm vainas? Mārtiņrozes man arvien patikušas. Tās atgādina Latviju. Sakiet kundzei mājā, ka esmu ļoti priecīgs par šim puķēm. Un jums vispār nekādas puķes nebija jāsūta.”

„Gribējām nākt jūs apmeklēt.”

„Kaut arī gribējāt nākt, nekas nebija vajadzīgs.”

„Bet kā nu tukšā ...”

„Nav svarīgi, vai ko nes, svarīgs pats apmeklējums."

„Jūs esat ļoti solids,” Kurmis teica un, paskatījies rokas pulkstenī, piepeši piebilda: „Ziniet, nu man ar' jāiet. Jātiek mājā pirms sieva pārnāk un jānomizo kartupeļi pusdienai.”

„Tad nu gan jāsteidzas.”

„Es klusām izlavijos. Sieva nemaz nezina. Man tādas negaidītas nepatikšanas šorīt radās, un tad, sak, atnācu izklaidēties.”

„Nepatikšanas gandrīz arvien ir negaidītas.”

„Jā, bet ziniet, kā man iznāca. Kad sieva aizbrauca uz baznīcu, istabā ienāca mūsu Agris,— viņš tagad gatavojas uz haiskūlas gala eksāmeniem, — un piepeši pasaka: , Pietiek! Es vairāk negribu mācīties.’ — Es prasu: ,Ko tad tu gribi darīt? ’ — Apceļošot Kanadu un Ameriku. — ,Okei,’ es saku, ,bet papriekš pabeidz skolu.’ — Nē, pietiekot. Viņam esot apnicis. — .Tad ceļa naudas nedabūsi.' — Neesot vajadzīgs, viņš ceļošot ar īkšķi . . . Ziniet, vai tā nav sērga? Es nekā vairs nesaprotu,” Kurmis paraustīja kamiešus.

,,Tā jau ir, kā jūs sakāt — sērga. Daļa jauniešu pārdzīvo kādu garīgu krīzi, ko, šķiet, izraisa gan iekšējas problēmas viņos pašos, gan ari tā saucamās modernās audzināšanas metodes, ko tagad piekopj skolās un mājās. Dažiem ir vieglāk, dažiem grūtāk. Bet ir tādi, kas pilnīgi atkrīt un iet sānu ceļos vai neceļos. Daļa atkal ir tāda, kas vienkārši visu uzskata par modes lietu un tai akli seko, jo negrib būt .nemoderni’, lai citi jaunieši nerādītu ar pirkstu un nezobotos. Tiem pietrūkst spēka nostāties uz pareizā ceļa un cīnīties par labo, kas viņiem kādreiz mācīts mājā vai svētdienas skolā. Viņiem it kā kauns."

,,Jā, bet kā viņiem īsti trūkst? Kur tā vaina, es nezinu!" Kurmis grozīja galvu.

,,Manuprāt, galvenā vaina ir tā, ka trūkst autoritātes. Mūsdienu jauniešu lielai daļai nav respekta ne pret Dievu, ne vecākiem, ne skolotājiem. Tad nav brīnums, ka veidojas patvaļa. Bērns ir jāaudzina tūlīt no mazām dienām, kad tas vēl guļ šūpuli. Ar pirmo smaidu, ko māte parāda savam mīlulītim, sākas audzināšana. Bet bieži vien vecā paaudze pati vainīga, rādot jaunajiem sliktu paraugu dzīvē, apgādājot tiem lubu literatūru un ļaujot skatīties nepiemērotas filmas. Tas viss viņus sabojā un pavedina, rādot negatīvus piemērus. Itādiet jaunajiem pozitīvu, labu priekšzīmi, un viņi sekos tiem!"

,,Nujā, bet kad palasās, ko raksta mūsdienu audzinātāji. Tas pats slavenais profesors Spoks, vai kā viņu sauc, tad iznāk pavisam savādi ..."

,,Pa daļai tur jau tas suns ir aprakts, ka spokojas šādi tādi profesori, kas sagandējuši visu audzināšanas sistēmu. Ja kāds pats neatzīst Dievu un no Tā atkritis, ko tad viņš lai māca citiem? Tad lai nebrīnās par sekām. Jo, ko sēj, to pļauj. Kas bija sēts pēc Otrā pasaules kara, tas tagad sāk nobriest un jāpļauj. Gudrības sākums — kā ir teikts — ir Dieva bijāšana, nevis patvaļa.”

,,Nujā, tā tas bija mūsu laikā, kad mēs augām, bet tagad jādod bērniem zināma vaļa ... kā viņiem pašiem patīk."

,,Kurmja kungs, te ir tā kļūda: ja daži iedomājas nogrūzt Radītāju no troņa, pasakot, ka Dievs ir miris! — tad tas vēl nenozīmē, ka tiešām tā ir. Tā ir tikai patvaļas pasludināšana. Bet lietas tā nedarbojas, jo Dievs joprojām valda debesīs, un Viņš tur to par nieku, kas notiek pasaulē ... Tā teikts Bībelē. Un turpat arī minēts par audzināšanu. Salamans jau priekš kādiem 3000 gadiem teica šādus vārdus: .Rīkste un pārmācība dod gudrību, bet bērns savā vaļā dara mātei kaunu.' Un vai tā nav? ”

,,Tā jau ir, kā Salamans saka: mātei kaunu. Bet tālāk jāsaka tēvam negodu, un vēlāk bieži vien kļūst sabiedrībai par nastu . . . ’’

Kurmis paklusi runāja, it kā vairāk pie sevis: ,,Es nezinu, kā māte tiks ar viņu galā. Ja viņš vēl kādu klausa, tad tā ir viņa ...” Paskatījies rokas pulksteni, Kurmis piecēlās.

,,Nu gan man jāiet, citādi nedabūšu kartupeļus gatavus pusdienām.”

Atvadoties viņš sniedza platu plaukstu, kas bija cieta, sastrādāta un brūna, saulē un vējā aprauta.

Zalts ievēroja, ka Mārtiņa Kurmja roka bija ļoti spalvaina, tāda pati kā Kārlim Kurmim Brazilijā. Bet Mārtiņam spalvas virs pirkstiem sniedzās daudz tālāk, līdz pat nagiem.

Kad Kurmis bija aizgājis, Zaltam palika iespaids, ka ne tikai dēls klausīja mātei, bet arī virs — sievai. Savā ziņā bija labi, ka mājā bija vismaz viena autoritāte, kas centās uzturēt kārtību un ko citi respektēja.

Bet savādi, ka Kurmis ne ar vārdu nepieminēja par iecerētām mantojuma tiesībām Brazilijā. Vai viņš to bija aizmirsis pajautāt, jeb vai atmetis šis cerības?

Piepeši istabā iesoļoja Smēla, kas, Kurmim atnākot, bija izgājis pastaigāties gaiteni. Likās, ka viņš bija drusku steidzies it kā aizelsies.

,,Vai kāds man ir zvanījis? ”

,,Nē, neviens.”

,,Nu, tad mans dēls vēl guļ pēc vakardienas lielās soļošanas.” ,,Vēl jau ir agrs, tikai vienpadsmit.”

,,Es steidzos, jo domāju, ka nepiezvana. Biju aizgājis uz brīdi atpūtas zālē. Tur aizmirsos, skatīdamies, ka daži spēlē šachu.” Smēla savā slaidajā augumā stāvēja kā stabs istabas vidū, stalti paceltu galvu, rokas aizmugurē.

„Ziniet ko, Mr. Smēla! Jūsu stāja man atgādina virsnieku. Vai jūs ari neesat kā tāds dienējis armijā? Jūs arvien soļojat stalti, iznesīgi.”

Ukrainis pasmaidīja un nodūra galvu. Likās, viņš brīdi kaut ko domāja pie sevis un tad, pacēlis skatu, ierunājās:

,,Jums taisnība! Esmu beidzis lidotāju akadēmiju kā virsnieks.” „Tāpēc man likās ...”

„Jā, es beidzu, bet nedabūju dienēt, jo sākās Otrais pasaules karš. Tas ir garš stāsts.”

„Interesanti, kā tad jūs tikāt cauri? ”

Smēla drusku noklepojās un savilka rītsvārku jostu ciešāk.

„Tas notika toreiz, īsi pirms Otrā pasaules kara. Es apmeklēju aviācijas skolu, kas Padomijā skaitās lielā godā. Es pats, naivs jauneklis būdams, ar saviem 22 gadiem biju gatavs atdot pat dzīvību par visu to, kas mums tika skolā iepotēts. Maija beigās, kad kā virsnieks-lidotājs nobeidzu skolu, soļoju savā jaunajā formas tērpā ar leitnanta uzplečiem, kā pašam bija prieks, nerunājot par māti, kas apraudājās, kad ierados mājā uz vienu mēnesi atvaļinājumā. Bet tas vēl nebija beidzies, kad kādā jūnija rītā tēvs uzgrieza radio, un mēs visi mājā klausījāmies: .Uzmanību! Uzmanību! Ir sācies karš! Hitlera fašistiskās laupītāju bandas iebrukušas Krievijā . . . ’ Mēs saskatījāmies. Ja sācies karš, es vairs nevarēju palikt mājā. Bet pa radio nekādi rīkojumi vai ziņojumi netika doti. Tāpat nesaņēmu nekādus rīkojumus no valsts iestādēm. Neviens neko nezināja. Manā atvaļinājuma papīrā bija tikai teikts, ka pēc viena mēneša jāierodas savā daļā, kas atradās vairāk nekā simts kilometru no mājām. Zirga tēvam nebija. Es nekā tur ātrumā nevarēju nokļūt. Nolēmām, ka man tūlīt jāiet uz tuvāko pilsētu ap 27 km attālumā, kur bija apgabala karaspēka daļas un tā vadība. Tā es arī izdarīju. Ierados tur formas tērpā, jauns un drebošu sirdi, un pieteicos štābā. Tur jau bija simtiem un vēlāk tūkstošiem šādu jauniešu no dažādām ieroču šķirām. Taču neviens neko nezināja. Bija pilnīgs sajukums. Nevienam ne mazākās jēgas, ko darīt. Klīdām apkārt un gaidījām kādu rīkojumu. Visur pa vidu maisījās politruki, no kuriem visi izvairījās. Bet es vienam ieskrēju tieši krūtīs. Neliela auguma, zems, paresns, galifē biksēs ar milzīgu mauzeru pie sāniem, viņš aizdomīgi nolūkojās manī, jaunā virsniekā, vairāk nekā 6 pēdas un 3 collas augumā. — ,Kur dokumenti? ’ viņš man strupi uzsauca. — Es pasniedzu savu atvaļinājuma apliecību. — ,Tu esi dezertieris! Tu ku . . .dēls! Tu ... tu ... ’ sāka birt trijstāvainie krievu lamu vārdi. ,Vai tu saproti, ka tev vajadzēja atrasties savā daļā!’ — Es sāku paskaidrot, ka tik ātri tik tālu nekādi nevaru nokļūt un pieteicos šeit tuvākā karaspēkā daļā. — .Turi muti, tu ... ! Saproti, ka es varu tevi uz vietas nošaut!’ — Politruks bija kļuvis sarkans sejā, un baltas putas parādījās lūpu kaktiņos. Viņš izrāva lielo revolveri no koka maksts un grūda man zem zoda. — ,Tu saproti! Es tevi tūlīt nošaušu kā suni! Tu dezertieris!’ ”

,,Bet ja jūs bijāt reģistrējies tajā armijas štābā, tad taču jūs nebijāt dezertieris? ” Zalts vaicāja starpā.

,,To politruks neļāvās ieskaidrot, un tāpat viņš neredzēja, ka man faktiski vēl skaitījās atvaļinājums. Viņš palika pie sava. Bez tam es biju ļoti uztraucies un tā nobijies, ka viss drebēju. Stāvēju bāls un trīcēju, nevarēdams vairs parunāt ne vārda. Es domāju, ka man tūlīt būs gals. Politruks joprojām vicināja mauzeru mana deguna priekšā, un kad trijstāvaino lamu vārdu krājums bija vairākkārt pārcilāts, viņš kļuva mazliet lēnāks un uzsauca: ,Es par tevi painteresēšos, tu ... ’ Viņš atņēma man apliecību un aizgāja. Es tOllt ierados pie komandanta, kas bija vecāks virsnieks, un visu izstāstīju. Viņš saprata mani, bet nevarēja neko palīdzēt. Tā kā es biju te reģistrējies, un es nebiju vienīgais tāds, viņš teica, lai paliekot tepat. Bet tā kā man nebija ne uztura, ne segas, tad viņš ieteica, lai pa nakti kaut kā nokļūstot mājā pēc uztura vismaz trim dienām un rītā agri lai esot atkal atpakaļ. Nekādu oficiālu papīru viņš nevarēja man dot. Tas bija jāizdara slepeni pa nakti. Līdzko metās tumsa, es devos kājām ceļā. Ap pusnakti biju mājā. Mājinieki uztraukti uzklausīja manu stāstu un sagatavoja uzturu, bet es, atvilcis mazliet elpu, steidzos atpakaļ. To tikai jaunībā varēja izdarīt. No rīta bezgala noguris ierados kazarmā. Tur nekas nebija mainījies. Tā pati neziņa. Beidzot ap pusdienas laiku vietējā augstākā vadība bija nolēmusi, ka kaut kas esot jādara. Lika visiem sadalīties pa ieroču šķirām, un katram reģistrēties savā grupā. Es kā lidotājs-virsnieks tiku iecelts par savas grupas vecāko un man lika to organizēt. Sanāca vairāk nekā simts lidotāju. Citas ieroču šķiras citās grupās. Tagad, lai nestāvētu dīkā, kazarmju lielajā laukumā sākām apmācības, — nostāties ierindā, soļot un tamlīdzīgi. Saprotiet, vienkārši, lai būtu nodarbināti. Tā pienāca vakars. Neviens nezināja, kas notiek pasaulē. Pagāja nakts, un nākamā dienā turpinājās tā pati nejēdzīgā neziņa.”

,,Vai neviens radio neklausījās? ”

,,Nē, nevarējām klausīties! Bet vienu zinājām, ka vācieši iet uz priekšu. Pagāja atkal nakts, un tā bija ceturtā diena. Līdzpaņemtais uzturs bija sadilis, daudziem izbeidzies, un vadība nezināja, ko iesākt. Piepeši pusdienas laikā nāca paziņojums—visiem ierasties laukumā un nostāties ierindā. Skaļrunī atskanēja rupja balss: ,Vņimāņije! Tovarišči! Vot što ja vam skažū! Vī paiģom domoi!’ (Uzmanību! Biedri! Lūk, ko es jums teikšu! Mēs iesim mājās!) — Visi sākām kliegt: ,Urā! Urā!’ un bijām priecīgi. Bet tūlīt skaļrunī paskaidroja, ka lai nepriecājoties, karš neesot beidzies, bet katrs lai ejot mājā un gaidot turpmāko rīkojumu. Tas vairs nebija jāsaka otrreiz. Visi izklīdām.”

,,Jūs arī devāties atpakaļ uz mājām? ” Zalts interesējās.

,,Skaidrs. Tāds bija rīkojums.”

,,Kur palika niknais politruks, kas draudēja jūs nošaut? ”

,,To es vairs neredzēju un arī negribēju redzēt. Tajā pašā naktī pārrados mājā un dabūju zināt, kas notiek frontē. Vācieši nemitīgi virzījās uz priekšu. Es uztraukts sēdēju pie radio dienām un naktīm un gaidīju kādu pavēli. Bet nekas netika teikts. Tāpat nenāca nekāds rakstveida rīkojums. Un jo vācu armijas virzījās mums tuvāk, jo es kļuvu nemierīgāks. Jau sadzirdējām tālumā kara dunoņu — bumbošanu. Tagad nezināju, ko īsti darīt; gudroju doties kaut kur prom. Bet tēvs, kas bija pārdzīvojis Pirmo pasaules karu, pateica, ka tagad esot īstais laiks pazust mežā . . . Mēs, vīrieši, visi devāmies pāri upei mežā, bet mājās palika sievietes — māte ar māsu, kas vēl bija meitene. Bija norunāts, ja mājā viss būs kārtībā un drošs, tad uz veļas auklas mājas galā pakārs baltu dvieli, bet ja draudēs briesmas, — dvieli pakārs pie kūtiņas. Tā mēs dzīvojām pa mežu un vērojām signāla zīmi. Pagāja viena diena, otra. Bumbu sprādzieni arvien tuvojās, bet baltais dvielis arvien karājās mājas galā. Tātad viss bija kārtībā. Tad bombardēšana aizvirzījās sāņus, un naktī kara dunoņa attālinājās. Bet otrā rītā mēs skatījāmies — baltais dvielis karājās pie kūtiņas. Bijām pārsteigti. Kādas briesmas draudēja tagad? Visapkārt bija milzīgs klusums. Visu dienu novērojām māju, bet nekā aizdomīga nemanījām. Nospriedām ar tēvu, ka man naktī jāiet izlūkot, kas mājās notiek. — Siltā jūlija nakts mežā, kur mīt tik daudz dzīvnieku un putnu, ir visādu trokšņu pilna. Un katrs troksnītis man likās aizdomīgs. Līdzko satumsa, es ļoti uzmanīgi sēdos laivā un klusi pāriros otrā krastā. Paslēpis laivu niedrājā, sāku lavīties uz māju. rI\imsā arvien varēju sazīmēt kādas ēku kontūras. Pēkšņi es sastingu un satvēru lielo dūci, kas man bija līdz. Dzirdēju soju čabēšanu, bet starp kokiem nekā nevarēju ieraudzīt. Likās, kāds tuvojās no vēja puses. Es baidījos pat elpot, bet sirds sita tik spēcīgi kā ar āmuru kaut kur kakla galā. Es biju jauns, un tāds piedzīvojums man šķita vesela dēka. Piepeši redzu — klajākā vietā kustas kāda ēna, kas pa taciņu dodas uz upi. Vai nu tas bija noklīdis suns vai vilks, vairāk domāju, ka vilks, kas gāja uz upi padzerties. Labi, ka es atrados aizvēja pusē, citādi viņš mani būtu saodis. Tagad es sasprindzinātiem nerviem tuvojos mājai. Ielīdu ābeļu dārzā. Tur bija milzīgs klusums. Mājā viss likās tumšs. Kūtiņas priekšā joprojām karājās baltais dvielis — briesmu signāls. Istabas durvis bija vaļā, bet iekšā neviena nebija; tikai virtuvē ņēmās circeņu koris. Gāju atkal ārā un apstājos mājas otrā galā. Ieklausījos — kaut kur kaimiņu mājās, turpat netālu, dzirdēju sieviešu balsis. Pielavījos pa dārzu tuvāk un tagad pazinu mātes balsi. — ,Mām!’ es paklusi iesaucos, bet viņa tomēr bija sadzirdējusi. — ,Serjoža, dēls! Kur tu esi? ’ viņa atsaucās. Mēs apkampāmies. — ,Kur jūs bijāt palikuši, ka vairs nenācāt mājās? — ,Kā tad mēs varējām nākt, ja tu esi uzkārusi briesmu signālu? — ,Te nekādas briesmas nekad nedraudēja, un dvielis arvien karājās mājas galā. Bet kad jūs nenācāt, man sāka likties, ka kaut kas nav kārtībā. Varbūt esmu sajaukusi signālus. Norunātās zīmes bija aizmirsušās. Tad es uzkāru dvieli pie kūtiņas . . . ’ — Labi, ka tā. Es tūlīt devos uz mežu pasaukt tēvu un citus.”

,,Un tā jūs izsprukāt karam!” Zalts pasmaidīja.

,,.Jā, tiešā kara darbība bija garām. Vācieši bija mūs apgājuši no abām pusēm, un mēs palikām ielenkumā.”

,,Un vēlāk jūs nokļuvāt rietumos? ”

,,Jā. Tas bija vislabākais un vērtīgākais, ko es savā mūžā piedzīvoju. Un tas pateicoties manam tēvam. Kad es redzēju, kā dzīvo rietumu pasaulē, man atvērās acis un sāku aptvert, kas īsti ir brīvība un demokrātijā. Sapratu, ka tie bija un vēl ir joprojām milzīgi meli un maldi, kādos tiek turēti 200 miljonu padomju cilvēku. Tā saucamā sociālistiskā iekārta jeb komūnistiskā paradīze patiesībā ir īsta ļaužu vergotava, kur ar grūtībām tikko trūcīgi var nopelnīt dienišķo iztiku, nemaz nerunājot par tādām lietām, kā savu māju, auto, televīzijas aparātu un citām līdzīgām lietām, ko atļaujas katrs Amerikas vai Kanadas strādnieks. Pirmoreiz es izjutu, kas ir brīvība, kad vakarā bez bažām likos gulēt un zināju, ka naktī nepamodinās čekas vīru klauvējums pie durvīm. Pirmoreiz es sapratu, ko nozīmē svētdienā brīvi apmeklēt baznīcu, nebaidoties, ka kāds izspiegos vai nosūdzēs. Māte mani bija mācījusi lūgt Dievu, bet es nekad nevarēju apmeklēt dievnamu, nedz kādam teikt, ka ticu Dievam. Tad nekad nebūtu varējis mācīties lidotāju skolā. Tāpat neviens nekad tur, plašajā dzimtenē, nevar brīvi izteikt savus uzskatus, lai nenokļūtu Sibirijā vai, kā tagad praktizē, mentālā slimnīcā, kur tad notiek attiecīga cilvēka personības degradācija un smadzeņu .skalošana’. Grūti, patiesībā nemaz nevar salīdzināt materiālo labklājību, kāda valda rietumos, ko viņi sauc par kapitālistisko iekārtu, ar to — kāda ir tur, sarkano krievu imperiālistu zemē. Par tādu labklājību komūnisma režīmā nevar pat sapņot, nerunājot par sasniegšanu.”

„Papildinot jūsu teikto,” Zalts ierunājās, „gribu pieminēt tikai vienu dzīves faktu, ko nesen lasīju un kas skaidri raksturo šis divas dažādās pasaules iekārtas. Proti, Padomju Krievijā ap 50 procentu iedzīvotāju nodarbināti lauksaimniecībā, bet nevar sagādāt maizi pašu iztikai. Amerikā lauksaimniecībā nodarbināti tikai 2 procenti, un saražo maizi pašiem atliku likām un pārdot vēl uz ārzemēm, piemēram, Krievijai vai sarkanai Ķīnai, lai likvidētu badu draudus. Te komentāri lieki.”

„Tiešām, tas ir tikai viens raksturīgs piemērs. Tādu ir desmitiem un simtiem visās dzīves nozarēs. Ja kāds vēl to nesaredz un nesaprot, un sludina marksismu un dažādus sociālisma paveidus kā paraugu kādas valsts iekārtai, tad man jāsaka, ka tādam ir garīgi traucēta domāšana vai arī viņa smadzenes jau ir .izskalotas’. Es pats to zinu pie sevis, būdams naivs jauneklis, biju šādā režīmā uzaudzis, un manas smadzenes jau bija izskalotas un izskolotas tādā virzienā, kaut mani pašos pamatos vēl bija arī tas, ko māte mācīja, lūgdama Dievu un būdama ticīga kristiete. Bet ...” Smēla pagriezās pret durvīm un, piepeši pasmaidījis, teica: „Atvainojiet, tur nāk mana sieva.”

Šī bija pēdējā svētdiena, kad viņa nāca apmeklēt vīru. Sasveicinājusies viņa tūlīt sāka čalot ukrainiski, stāstot jaunākās ziņas par dzīvi ārpus slimnīcas sienām. Vērojot pēc tā, kā vīrs reaģēja, tās bija gan priecīgas, gan bēdīgas. Kad viņa stāstīja, varēja saprast par dēla vakardienas soļošanu, Smēla tikai smaidīja un šad tad palocīja galvu, acīm spoži zibot. Kā jau tēvs, viņš dzīvoja visam priecīgi līdz. Bet kad sievas balss tonis mainījās, un, stāstot pati kļuva nopietna, Smēla ieplēta acis un skumji nokāra galvu.

„0, no!” viņš pēkšņi iesaucās, kā dabūjis šoku.

Abi runātāji apklusa un skatījās kaut kur viens otram garām. Sieva izņēma mazu kabatas drāniņu no rokas somiņas un viegli piespieda acu kaktiņiem. Likās, tā bija bēdīga ziņa.

,,Mr. Zalt, ziniet ko? ” Smēla pagriezās pret kaimiņu. „Mans labākais draugs miris.”

„Tas ir bēdīgi. Kā tas gadījies? ”

„Viņš bija dažus gadus jaunāks un daudz spēcīgāks nekā es. Viņš iegāja citā slimnīcā divi nedēļas pirms manis. Viņam bija pūšļa kaite un slimas nieres. Viņu operēja un likās, ka būs labi. Bet vakar vakarā pienākusi ziņa, ka aizgājis — nepareizi savienoti urīna vadi. Šis arvien izpalīdzīgais goda vīrs ...”

„Tas ir savādi,” Zalts piebilda.

„Es jums teikšu, ka spēkā vecais sakāmvārds: ārsta labos darbus apspīd saule, kļūdas apsedz zeme.” Smēla bija ļoti sašutis.

Istabā brīdi valdīja klusums.

Tad Zalts pagriezās pret abiem ukraiņiem un sacīja:

„Nesen lasīju šādu atziņu: ,Ārsts savā kabinetā nespēj neko vairāk darīt, kā zemnieks savā tīrumā, — tas to sagatavo, apkopj un izravē vai apgriež, tāpat ārsts — sagatavo, apkopj un operē. Bet par pārējo, kā vienā, tā otrā gadījumā — augšanu vai veseļošanos — gādā Dievs.’ Vai tā nav? ”

Smēla, brīdi padomājis, piebilda:

„Jāatzīst, ka tā ir ļoti patiesa doma. Tikai neticu, vai visi to pareizi sapratīs.”

„To nesapratīs īpaši tie, kas nezina, ka mēs ik brīdi esam atkarīgi no Dieva, jo, kā teikts Rakstos — Viņā mēs rosāmies un dzīvojam. Tādai domai tagad tuvojas arī mūsdienu zinātnieki, atzīdami, ka cilvēks nedzīvo pats no sevis un universs nedarbojas kā no kalna palaists ritenis, kas automātiski ripo tālāk. Nē, visu kārto un vada kāda dievišķīga inteliģence. Vai mēs viņu saucam par Radītāju, vai Dievu, vai Visvareno, bet ir viena visaugstākā Autoritāte.”

,,Visaugstākā Autoritāte —jā. Bet kuru jūs domājat, to, kas Vecajā vai Jaunajā Derībā? ” Smēla jautāja.

,,Es domāju, ka ir tikai viena Visaugstākā Autoritāte visā Bībelē, kā Vecajā, tā Jaunajā Derībā, un Tas ir Jēzus Kristus, mūsu Glābējs un Kungs visā universā. Jāņa evaņģēlijā (10.nod.) Kristus skaidri saka — ,Es un Tēvs, mēs esam viens’, un tālāk (14.nod.) Viņš saka — ,Kas Mani ir redzējis, tas ir redzējis Tēvu.’ Un Vecajā Derībā (pravieša Jesajas grāmatā 9.nod.), kur ir runa par Kristus piedzimšanu, teikts, ka mums ir piedzimis Bērns, mums ir dots Dēls, un valdība guļ uz Viņa kamiešiem. Šim Bērnam ir vairāki vārdi, Viņš top saukts: Brīnišķais Padoma Devējs, Varenais Dievs, Mūžīgais Tēvs un Miera Lielskungs. To pravietis Jesaja pasludināja ap 700 gadu pirms Kristus piedzimšanas, un tur skaidri pateikts, ka šis Dēls tiek saukts gan par Tēvu, gan Dievu un vēl citādi. Un to arī Kristus vēlāk zemiskā dzīvē apstiprināja, teikdams: ,Es un Tēvs, mēs esam viens.’ Un tā ir Visaugstākā Autoritāte.”

Smēla piekrizdams palocīja galvu. Bet sieva, jautājoši paskatījusies vīrā un tad Zaltā, piepeši prasīja:

,,Bet Radītājs? ”

,,Tā ir tā pati Autoritāte. Par radīšanu ir teikts Jāņa evaņģēlijā (l.nod.) — ,Caur Viņu (t.i. Jēzu Kristu) viss ir radies, un bez Viņa nekas nav radies, un bez Viņa nekas nav radies, kas ir.’ Un citā vietā (Kol.l:16) —,Viņā (Jēzū Kristu) radītas visas lietas debesis un virs zemes, redzamās un neredzamās ... Viss ir radīts caur Viņu un uz Viņu.’ Un vēl (l.Kor.86) — ,Bet mums ir tik viens Dievs, Tēvs, no kura visas lietas ... un tik viens Kungs, Jēzus Kristus, caur kuru visas lietas: ari mēs caur Viņu.’ Tātad Jēzus Kristus ir Pats Radītājs. Un viss, kas ir radīts, ir radīts no mīlestības, jo zinām, ka Dievs ir mīlestība; un kā nupat dzirdējām —no kura visas lietas. Tātad no mīlestības radītas visas lietas caur Jēzu Kristu. Un ka Jēzus ir Radītājs, to Viņš arī pierādīja staigādams virs zemes un darīdams brīnumus, pavairodams resp. radīdams zivis un maizi, ar ko paēdināja tūkstošiem izsalkušo; tāpat radīja vīnu kāzās.”

,,Redzi, mīļā, to jau es tev arī teicu,” Smēla pagriezās pret sievu. ,,Bet kāpēc tad arvien saka — Dievs Tēvs, Dievs Dēls un Dievs Svētais Gars? Iznāk, it kā būtu trīs Dievi.” Smēla sieva jautāja.

,,Cienītā kundze,” Zalts nopietni sacīja, ,,Bībelē tāds teikums nekur nav minēts. Ja jūs to man tur paradīsit, es jums izrakstīšu čeku par tūkstoš dolāriem.”

Smēla sieva samulsa.

„Bet kāpēc tad tā runā un raksta? ”

„liedziet, ir vēl citas lietas, ko runā vai raksta, bet neatradīsit nekur Bībelē. Piemēram, par trim gudrajiem no austrumiem. Nekur nav teikts, ka tie būtu bijuši trīs. Ir tikai teikts, — ka gudrie no austrumiem. Tā kā atnestas trīs dāvanas, tad varētu pieņemt, ka I»ijuši trīs dāvinātāji.”

„Bet kā? Esmu lasījusi ari viņu vārdus. Tikai vairs neatceros. Viens laikam bija Baltazars? ”

„Jā, Baltazars, Kaspars un Melchiors. Bet šie vārdi nav minēti Bībelē. Kur tādi radušies, to es nezinu,” Zalts teica. „Bet tā kā Bībelē ir rakstītais Vārds, kas mums vienīgi pieejams, tad tā ari ir vienīgā autoritatīvā literātūra, kas jārespektē un pareizi jāsaprot, kas tur teikts, nevis sagrozot — pieliekot vai atņemot pēc patikas. Tāpēc šis tas jau ir sagrozīts ...”

„Bet kā tas ir ar trim Dieviem? ” Smēla sieva atgriezās pie iepriekšējā jautājuma.

„Šis jautājums nav tik vienkāršs,” Zalts sacīja.

„Tāpēc es meklēju atbildi. Bet neviens nevar man paskaidrot,” ukrainiete neatlaidās.

,.Mums ir Svētie Raksti, kuros meklējam atbildes. Bībelē ir teikts, ka ir tikai viens Dievs. Pirmā bauslī sacīts — ,Es esmu tas Kungs, tavs Dievs. Tev nebūs citus dievus turēt manā priekšā.' Lasot tālāk, redzam, ka Dievā izpaužas trijādība. Mateja evaņģēlijā (28:18-20) Jēzus saka: ,Man ir dota visa vara debesīs un virs zemes.’ Te Viņš apliecina Savu lielo autoritāti visā universā. Turpat tālāk Viņš saka: ,Tāpēc eita un darait par mācekļiem visas tautas, tās kristīdami Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā.' Šī trijādība jeb trīsvienība jāsaprot kā viena Dieva vārdā, tas ir Jehovah, ko mēs zinām kā Tēvu (Vecajā Derībā), bet ko esam redzējuši zemes virsū kā iemiesotu Dēlu, mūsu Glāl)ēju (Jaunajā Derībā), un kas tagad darbojas pie mums un mūsos zemes virsū caur Svēto Garu. To Jēzus apliecina turpat pēdējā pantā: ,Un redzi, Es esmu pie jums ikdienas līdz pasaules galam.’ Tas domāts līdz laikmeta galam; un ka tiks sūtīts Svētais Gars, kas iziet no augšāmcēlušās Jēzus (Jāņ. 20:22), To Viņš nosauc par Aizstāvi un Patiesības Garu (Jāņ. 14.nod.). Un ka tas viss ir apvienots vienā Būtībā un Personā, Viņš uz to norāda — .Ticiet man, ka Es esmu Tēvā, un Tēvs ir Manī,’ un tālāk: .... neviens netiek pie Tēva, kā vien caur Mani,’ un beidzot, kā jau iepriekš dzirdējāt: ,Es un Tēvs, Mēs esam Viens.’ Un šī viena Persona ir Jēzus Kristus, mūsu Pestītājs un Glābējs jeb mūsu Kungs, Visaugstākā Autoritāte universā. Tas ir tas, kā es saprotu un ko varu izlobīt no Sv. Rakstiem,” Zalts pabeidza.

Abi Smeļas saskatījās un pasmaidīja. Sieva piepeši iesaucās:

,,Cik tas ir brīnišķīgi, ja zina, ka ir viens Dievs! Tas Pats, kas teica — ,Lai top!’ un par ko Vecās Derības dziesminieks saka — ,'i'as Kungs ir mans Gans,’ un kas Jaunajā Derībā Pats Sevi apliecina — ,Es esmu ceļš, patiesība un dzīvība,’ un ko apstiprinot, nobeidzas Sv. Raksti — .Tiešām nāc, Kungs Jēzu! Vai tas nav jauki? ”

,,Jā, tas ir tiešām jauki! Un neaizmirstiet Viņa aicinājumu: ,Seko man!’

Viņa palocīja galvu un sacīja:

,,Mr. Zalt, bet man vēl ir viens jautājums. Nezinu, vai vispār tā var jautāt,— kurš šai trijādībā būtu lielāks vai ievērojamāks: Tēvs vai Dēls vai Svētais Gars? ”

Zalts brīdi klusēja.

,,Manuprāt, visi trīs ir vienādi lieli un ievērojami, jo tā taču ir viena Būtība. Tāpēc tāds jautājums, es domāju, nemaz nevar rasties. Bez tam cilvēks, kaut spēj garīgi spriest, pagaidām tomēr ir zināmā mērā ierobežots, nepilnīgs radījums, un kā tāds īsti nespēj ne aptvert, ne izskaidrot to, kas ir bezgalīgs un pati pilnība, kāds ir Dievs.”

,,Es gribēju teikt, vai varbūt Bībelē nav kaut kas minēts par to, kurš ir vairāk ievērojams? ”

,.Jaunajā Derībā (Mark. 3: 28, 29 un Mat. 12:32) ir tikai aizrādīts, ka taps piedots, ja grēko, pat zaimo Dievu resp. Tēvu vai runā pret Dēlu, bet nekad ne mūžam nedabū piedošanu, ja runā pret vai zaimo Svēto Garu. Tas liek saprast, ka mēs maz ko zinām no šīm lietām, un mums nav jēgas, kā īsti darbojas Dievs savā mīlestībā un gudrībā. Viņš mums reizē ir pieejams un saprotošs kā Tēvs, un tuvs kā mūsu jaunības draugs un glābējs Jēzus, bet ļoti cienījams un respektējams kā Svētais Gars. Tā priekšā mums jāsajūt tiešām liela svētbijība. Es personīgi to arī tā izjūtu sevī ...”

,,Paldies!” Smēla sieva paklusi teica un paskatījās uz durvīm.

Tajā brīdī tur piestājās virtuves ratiņi. Pusdienas bija klāt.

Zalts saņēma paplāti un pacēla zvanveidīgo vāku, — uz šķīvja gulēja zeltaini nobrūnēts puscālis ar visādām piedevām. Viņš tikai nogrozīja galvu:

,,Ko es darīšu ar puscāli? ”

Viņš paskatījās uz Smeļas paplāti; tas jau pa pusei bija notiesājis gabalu vērša gaļas, ēzdams ļoti ātri un ar labu ēstgribu.

,,Mr. Smēla!” Zalts pasauca. ,,Vai varu jums piedāvāt daļu cāļa? Es ar visu netikšu galā!”

,,Man nekas nav pretim. Okei!”

Cāļa mīkstais krūšu gabals un stilbs pārceļoja uz Smeļas šķīvja. Zaltam pilnīgi pietika ar prāvo spārna gabalu. Viņš ēda un atpūtās, atkal koda kā gariem zobiem un atvilka elpu, it kā pēc smaga darba.

Pēc ēšanas Zalts tagad jau zināja, ko darīt: aši notīrīt zobus un, lai mazinātu „slideno dūšu”, ieņēma mazu malciņu auksta ūdens. Tas nomierināja dumpīgo sajūtu kuņģī, tāpat kā eļļa nomierina nemierīgu jūras virsu.

Tad viņš atgūlās virs baltās segas un aizvēra acis. Pēc divdesmit vai vairāk minūtēm, kad Atnāca Aiga, šķebinātajā sajūta jau bija saplakusi. Viņš piecēlās sēdus.

Aiga saprata, ka tēvs varēja ļoti maz ko iebaudīt, un kad pārnāks mājā, būs jāēd bieži mazās devās.

,,Tēt, tev ir vēstule no tavas apdrošināšanas sabiedrības. To vakar bija iesviedis vēstuļu kastītē kāds, jādomā, kaimiņš, kam vēstule nepareizi pienesta mājā. Ja viņš nebūtu bijis tik godīgs un neatnestu, mēs nekad nesagaidītu atbildi.” Viņa sameklēja vēstuli rokas somiņā un pasniedza tēvam.

,,Ko viņi raksta? ” Zalts nemaz neskatījās aploksnē.

,,Viņi sola, ka varot maksāt līdz pat simts procentiem atkarībā no tā, par ko būšot piesūtīti rēķini.”

,,Tas izklausās ļoti labi.”

,,Jā. Labāk nekā likās sākumā.”

,,Tu redzi, visas lietas pamazām atrisinājās. Un ja ies labi, tad varbūt pēc nedēļas nākamā sestdienā vai pirmdienā es varēšu iet mājā.”

,,Vai tu esi drošs par to? ”

,,To es nezinu. Bet es redzu, ka apmēram divi nedēļas pēc operācijas viņi sviež laukā.”

,,Nu, esi drošs, kamēr nebūsi pienācīgi atveseļojies, tevi neviens ārā nesviedīs,” Aiga pārliecināti teica.

,,Vēl es nevaru staigāt gaitenī, tikai līdz vannas istabai un atpakaļ.”

,,Tas arī ir labi pēc smagās operācijas. Un tu redzēsi, ka vēlāk būs pavisam labi,” Aiga drošināja tēvu.

,,Par to es nešaubos. Ja nu reiz esmu izrauts nāvei tikpat kā plēsīgam vilkam no zobiem, tad Tas Viens gādās arī tālāk par mani,” Zalts bija pārliecināts, bet, kaut ko padomājis, piebilda: ,,Pēc visa tā, kas ir taisīts cauri, man šķiet, ka cilvēks nekad vairs nevarēs būt tas pats, kas bijis agrāk ...”

Aiga jautājoši paskatījās tēvā.

,,Es domāju,” viņš paskaidroja, ,,ka pēc visa tā cilvēks ne tikai fiziski, bet arī garīgi pārmainās.”

,,Pa daļai tā ir,” viņa piekrita. ,,Un zini, tēt, daudzi par tevi aizlūdz ...” Balss viņai it kā aizlūza.

Zalts pateikdamies palocīja galvu. Viņš jutās kā liels parādnieks visiem tiem, bet šai bridi nespēja izteikt ne vārda. Viņš nodūra skatu un klusēja. —

Pēcāk, kad vēlu vakarā Zalts, aizvēris acis, laidās miegā, viņš redzēja, ka pāri Kanadai un Savienotām Valstīm veidojās it kā vesels lūdzēju tikls: no Toronto, Filadelfijas, Pitsburgas un citām vietām pacēlās gaiši pavedieni kā viegli vibrējoši stari augšup pret debesīm un saplūda kopā, izzūdot viņa skatam. Viņš jau no agrākiem novērojumiem zināja, ka, aizverot acis un meditējot, kaut kur pierē starp uzacīm veidojas gaiša starveidīga strāva, kas vibrējot nepārtrauktā kustībā kā viegla strūkliņa aši ceļas augšup. Tā atgādina it kā elektronu kustību, sastāvošu no bezgala sīkiem gaišiem oscilējošiem punktiņiem — līdzīgs tvaikam, kas nemitīgi šūpodamies un vīdamies, reizēm ātrāk, reizēm lēnāk, plūst augšup un izzūd novērotāja skatam . . .

Tā bija tīrā mistērija, un kā iegrimdams tanī, viņš iemiga.

12.

Katrs rīts, ar ko sākas katra jauna diena, ieved mūs jaunā cīņā, jo dzīve ir cīņa.

Zalts pavēra acu plakstus, un klusa līksme kā viegls smaids pazibēja lūpu kaktiņos — ārā aiz loga laistījās spoža saules gaisma. Bija maija sākums. Bet viņam nebija ne jausmas, ka šī jaunā pavasara pirmdiena ievedis viņu vēl nebijušā cīņā.

Viņš vairs nesaņēma vakaros un rītos sāpju remdētāju iešļirci gūžā, bet, gulēt ejot, tikai sāpju mazinātāju tableti. Vēl gan nebija pilnīgi pazuduši rēgainie sapņi, bet tie bija saplakuši un samazinājušies kā tumšu mākoņu atliekas pēc aizejoša negaisa. Zalts juta, ka ar katru dienu iekšējā pretestība vairojās.

Bet tad nāca šis negaidītais atklājums.

Guļot gultā uz muguras spožajā rīta gaismas atspīdumā, viņš pamanīja uz krekla virs vēdera divi prāvus iedzeltānus plankumus. No kā tie varēja rasties? Pēc operācijas viņa vēders vēl bija nosegts kā ar bruņām. Neviens zem tām vēl nebija skatījies. Zalts piecēlās no gultas.

Smēla, kas arī bija pamanījis traipus, pārsteigts palūkojās Zaltā.

,,To jūs katrā ziņā parādiet māsiņai.”

Viņš izskatījās nopietns, uz bridi aizmirsdams, ka pašam šodien bija jāiet mājā. Viņš jau šorīt skapī bija aplūkojis savu izejamo uzvalku un nolicis pa tvērienam kakla saiti.

Kad ienāca māsa Brauna un Zalts darīja viņu uzmanīgu uz plankumiem kreklā, viņa likās ļoti nopietna. Viņa aši norāva četros stūros piestiprinātās ,,bruņas”. Zalts pirmoreiz redzēja savu pārgriezto vēderu, kas bija sašūts 15 diegiem. Māsa apmazgāja rētu ar dezinfekcijas līdzekli un augšējo daļu, kur lauzās ārā strutas, nosedza ar vairākkārt salocītu marliju.

Uz Zalta jautājumu, kas noticis, viņa neatbildēja. Bet viņš pats saprata, ka iekšā vajadzēja būt krietnam spiedienam, ja strutas bija izlauzušās no aizšūtās rētas un izspiedušās cauri biezajām ,,bruņām” un kreklam.

Kad sākās rīta vizītes, pie Zalta ieradās abi ārsti: chirurgs un intemists. Dr. Adameks drusku pasmaidīja un, apskatījis rētu, īsi

noteica:

,,Maza infekcija.”

Viņš deva rīkojumu internistam — pārgriezt vienu vai divi augšējos diegus, lai atbrīvotu izeju strutām, un pats aizgāja. Dr. Hampers tūlīt pārgrieza augšējo diegu, un atvērās sarkana rēta.

Zalts domāja, ka ar to tagad būs krietni palīdzēts un atvieglos viņa stāvokli. Taču tas tā nedarbojās. Pēc pāris stundām viņš juta, ka kļuva sliktāk. Iekšā vairojās spiediens, bet rētas augšējā daļā, kur bija izņemts viens diegs, parādījās maz strutu. Tās bija koncentrētas starp 5. un 6. diegu, kur šuvuma vietas bija iekaisušas sarkanas — jādomā infekcijas centrs. Ka viņa novājinātais organisms, kas tikai nupat sāka atspirgt no smagās operācijas, grūti cīnījās, — to viņš sajuta pēc noguruma visā ķermenī.

Zalts vēl nebija beidzis pusdienot, kad Smēla, uzvilcis uzvalku un uzsējis jaunu kakla saiti, nepacietīgi gaidīja ierodamies sievu. Viņš atgādināja jaunekli, kas gaida izredzēto, arvien palūkodamies pulkstenī. Līdzko parādījās gaidītā, viņš tūlīt atvadījās. Šī bija jau otrā atvadīšanās trīs mēnešos pēc divi operācijām.

„Veseļojieties labi drīz!” viņš spieda Zaltam roku.

„Novēlu jums nekad neatgriezties šajā ēkā, izņemot, ja gribat kādu apciemot!” Zalts paspieda pretim. Viņš zināja, ka Smeļam ļoti nepatika ne operācijas, ne slimnīca.

Pēcpusdienas maiņā, kad ieradās māsa Daglesa, glītā filipīniete, kas nēsāja briljantiem apbārstīto laulības riņķi, — Zalts pajautāja, vai viņam dos kādu antibiotisku vai citu preparātu, kas palīdzētu organismam cīnīties.

„Vai šorīt māsa noņēma strutu baciļu paraugu analizei? ” viņa jautāja.

„Nē.”

„Kamēr nav attīstīta baciļu kultūra, nevar zināt, kādu preparātu dot. To varēs pateikt pēc 48 stundām.”

Daglesa pagriezās un aizgāja, bet tūlīt bija atpakaļ, nezdama mēģenes, pinceti un citus daikus. Viņa uzmanīgi paspieda rētu un piesūcināja vates tamponus ar infekcijas atdalījumiem. Tos viņa noglabāja mēģenē, aizvākoja un pielika klāt attiecīgu birku.

,,To sūtīsim uz laboratoriju,” viņa piebilda un sāka apkopt rētu.

Ari viņa atklāja, ka iekaisuma centrs bija ap piekto diegu. Viņai bija gari cieti nagi kā plēsīgam putnam, tikai perlamutra krāsā. Kad viņa spieda ap rētu, nagus tomēr nejuta, jo viņa palika zem pirksta krietnu vates kārtu.

,,Jūs dzirdiet? ” viņa piepeši jautāja un piešķieba galvu.

,,Ko tad? ”

,,Kā burbuļo ...”

Zalts pacēla galvu un sadzirdēja sīku troksnīti, šķidrumam dzenoties pa ādas apakšu uz augšu.

,,Manuprāt vajadzēja izņemt piekto vai sesto diegu,” Zalts izteica savas domas. ,,Tad šķidrums gravitācijas ceļā pats tecētu lejup laukā. Tagad viss jāspiež uz augšu. Vai jūs tā nedomājat, māsiņ? ”

Jautājums bija pārāk skaidri teikts. Viņa tikai piekrizdama pamāja galvu, bet neteica ne vārda. Viņa taču nevarēja atklāti kritizēt savu augstāko priekšniecību.

Māsa Daglesa, noliekusies pār operēto vietu, ar lielu pacietību dzina ārā kaitīgās strutas, piesūknēdama veselu kaudzi vates tamponu. Bija grūti iedomāties, cik daudz nelabuma tur vispār slēpās, un tas viss indēja organismu.

Piepeši māsa atliecās taisni un, ievilkusi dziļāk elpu, aizlika roku aizmugurē.

,,Sāk sāpēt mugura! Mēs nekad visu ārā nedabūsim.”

,,Nē, es nedomāju . . . Māsiņ, es jums ļoti, ļoti pateicos!”

Zalts juta lielu atvieglinājumu. Viņš uzmeta skatu laikrādim — bija pagājušas 25 minūtes. Kura māsa kādam slimniekam ziedos gandrīz pusstundas laika, lai sūknētu strutas? Viņas tikai padarīja savu tiešo uzdevumu — apkopa rētu un uzlika svaigu pārsēju. Bet šai filipīnietei bija cita pieeja..

,,Viņai ir samārietes sirds!” Zalts nodomāja un atcerējās, ko viendien teica Smēla, raksturodams Daglesu kā labāko māsu nodaļā.

Ukrainim aizejot, Zalts palika viens pats istabā. Viņš pārlika tālruņa aparātu uz sava naktsgaldiņa. Tā bija ērtāk, ja gadījumā vajadzēja zvanīt. Viņš domāja, ka šonakt gulēs viens pats, jo vakariņas jau sen bija paēstas, un visapkārt valdīja milzīgs klusums.

,,I)žimij, kāpēc šovakar gaiteni tāds neparasts klusums? ” Zalts jautāja filipīniešu jauneklim, kas atveda ratiņos augļu sulu un ledu.

„Jūs nezināt? ” Džimijs brīnījās. „Pagājušā naktī netālu no slimnīcas notika smags satiksmes negadījums. Dažus ievainotos ap diviem naktī ievietoja šeit, slimnīcā. Tos tūlīt operēja. Viens no viņiem vēl atrodas ļoti kritiskā stāvoklī. Gaitenī visu pēcpusdienu izlikti uzraksti — Keep silence!”

„Tad tāpēc. Paldies par informāciju.”

„Ņemiet par labu!” Džimijs pieklājīgi atbildēja. „Kādu sulu

jums? ”

„Oranžu.”

„Ar ledu? ”

„Drusku.”

Džimijs aizbrauca tālāk pa kluso gaiteni, bet pēc kādas pusstundas bija atpakaļ. Viņš novietoja puķu podus un grieztos ziedus gaitenī uz grīdas. Kad tagad paskatījās garajā gaitenī, tur pie katrām durvīm bija puķes, atgādinot eju ziedošā dārzā.

Ieradās māsa Daglesa, atnesdama sāpju mazinātāju tableti nakts tiesai.

„Vēlaties miega zāles? ”

„Nē, pateicos. Es tās neesmu lietojis nekad savā mūžā.”

„Tad jūs esat laimīgs.”

Zalts sagatavojās naktsguļai. Bija patīkami sajust klusinātu vidi ap sevi, jo pat trokšņainais ledus lauzējs bija apklusis. Bet no otras puses sirdī spieda dīvains smagums, zinot, ka dažas durvis tālāk kāds cīnījās uz dzīvību un nāvi. Tā bija izšķīrēja cīņa. Varbūt

pēdējā.

Zalta istabā ugunis bija izdzēstas, kad ienāca māsa Daglesa un iededza spuldzi pie tukšās gultas. Aiz viņas sekoja pazems, drukns vīrs, melniem matiem. Līdzko viņš ierunājās, varēja zināt, ka tas ir itālietis. Viņš izskatījās ļoti apaļīgs; brangie vaigi saplūda ar tuklo dubultzodu, it kā kakla nemaz nebūtu, un galva stāvētu tieši uz pleciem. Droši vien, viņam garšoja taukainās desas, treknās picas un miltainie makaroni. Rezultātā — apendicīts.

Māsa aizvilka priekškarus viņa guļas vietai un lika tūlīt noģērbties un iet gultā. Viņa pati aizgāja, bet drīz atgriezās ar baltu papīra lapu rokā.

,,Mr. Mičelli, lūdzu parakstieties šeit šinī vietā, ka jūs piekrītat operēšanai.”

„Kad? ” atskanēja strupa balss.

„Rīt no rīta pulksten 10.”

„Kā? Jūs gribat rītā mani operēt? Bez rentgena uzņēmumiem, bez analizēm? Nekad neparakstīšu!” itālietis pacēla balsi.

„Vajadzīgie rentgeni un analizēs jums jau ir izdarīti. Tie atrodas mūsu birojā.”

, ,Tie ir uzņemti ārpusē. Mans ārsts teica, kad es ienākšot slimnīcā, mani sīki izmeklēšot, taisīšot jaunus rentgena uzņēmumus un izdarīšot analizēs. Tie agrākie vairs nederot ...” itālietis runāja ļoti strauji angļu mēlē.

,,Mr. Mičelli, vai tad jūs neticat savam ārstam un viņa laboratorijai? Šie uzņēmumi izdarīti tikai pirms dažām dienām.” Māsa centās ieskaidrot lēnā garā.

,,Nē, es neticu! Varbūt kaut kas ir mainījies ...” Mičelli bija uztraucies.

Māsa cieta klusu.

,,Varbūt, ka nemaz nav mani jāoperē,” viņš piebilda.

,,Tad jūs negribat parakstīt? ” māsa vēlreiz paklusi jautāja.

,,Nē, nekādā gadījumā! Iekām neesmu sazinājies ar savu ārstu, es neparakstu!”

,,Jūs variet viņam zvanīt tūlīt.”

,,Kur? No šīs istabas? Bet uz mana galdiņa nav telefona!”

,,Te ir tālrunis abām gultām kopējs.” Māsa pārlika aparātu uz otru galdiņu. ,,«Jums ir ārsta tālruņa numurs? ”

,,Jā.”

Māsa atstāja telpu, bet Mičelli rakājās pa kabatas grāmatiņu un naudas maku, meklēdams vajadzīgo numuru, taču neatrada. Viņš uztraucās aizvien vairāk un reizēm īsi iesaucās itāliski. Droši vien, lādējās.

Māsa atkal atgriezās.

,,Jūs vēl neesat sazvanījies? ”

,,Nē. Usmu pametis ...”

,,Te ir tālruņu saraksts,” viņa pasniedza biezu grāmatu no naktsskapīša apakšējā plaukta.

Nu sākās saruna itāliski, un Mičelli strauji bēra vārdus un tā iekaisa, ka balss reizēm aizcirtās. Saruna bija dzirdama ne tikai gaiteni, bet visapkārt pārējās istabās. Tad balss tonis pamazām mainījās, skaļums mazinājās, un pēc kādām desmit minūtēm bravūra saplaka. Mičelli nolika klausuli. Tūlīt kā saukta ienāca māsa Daglesa ar zināmo papīra lapu rokā. Viņa laikam aiz durvīm bija gaidījusi.

Itālietis, ne vārda neteikdams, ātri uzgrūda parakstu uz lapas un, atlaidies guļus, neapmierināts raudzījās griestos.

,,Mr. Mičelli, kad jūs pēdējo reiz ēdāt? ”

,,Pulksten piecos.”

,,()kei! Pārējo jums izstāstīs sanitārs Džimijs.”

Sākās parastā slimnieka sagatavošanas procedūra, kas ilga vairāk nekā stundu. Beidzot, iekšēji un ārēji sagatavots, itālietis, smagi nopūzdamies, likās gultā. Džimijs, novēlējis labu nakti, izdzēsa spuldzi. Tuvojās pusnakts stunda.

Zaltam, kas vēl nebija aizmidzis, ienāca prātā latviešu sakāmvārds: liela brēka, maza vilna.

*

Otrā rītā uzraksti ,,Keep silence!” gaitenī bija pazuduši. Kāds bija izcīnījis pēdējo cīņu un pārcēlies uz labāku dzīvi. Tie, kas turpināja dzīvot tepat, šajā bēdu ielejā, cīnījās tālāk. Citas izejas nebija un nav. — Ja kāds negrib dzīvot un cīnīties, ar to ir beigas. Tas slīd uz leju un drīz izzūd aiz apvāršņa kā kuģis, kas aizpeld tālumā.

Cilvēka gribai un ticībai ir milzīga nozīme, — to Zalts bija novērojis pie sevis. Ja kāds negrib dzīvot, — to neviens ārsts nevar glābt, tikai kādu laiku mākslīgi uzturēt. Tāpat ārsts nevienu nevar ilgi uzturēt, ja tam laiks šeit, virs zemes, izbeidzies. Bet kamēr kādam šis laiks vēl nav klāt, ir jācīnās. Ir jāsakož zobi un jāturās.

Itālietis Mičelli sakoda zobus un devās uz operācijas zāli. Viņam izgrieza iekaisušo aklo zarnu, un drīz viņš atkal ēdīs desas un picas, cik tik uziet.

Zalts sakoda zobus un cīnījās ar infekciju. Viņš tikai nevarēja saprast, kur viņš to bija dabūjis. Kad rīta vizītē ieradās Dr. Adameks un uzmanīgi aptaustīja rētu, Zalts gribēja vērst viņa uzmanību, ka rētas iekšā bija vairāk strutu, nekā varēja spriest no ārienes. Viņš pastāstīja, ka māsa Daglesa vakar bija noņēmusi paraugu baciļu kultūrai.

,,Tas ir ļoti labi,” ārsts palocīja galvu.

,,Un viņa man nosūca vismaz 10 vai 12 kubikcentimetru . . . Zalts turpināja.

,,Mr. Zalt, nerēķiniet tik precīzi!”

Acīm redzot, ārstam nepatika iepriekšējā piezīme, bet Zalts tieši gribēja vērst viņa uzmanību, ka šī likās vairāk nekā ,,maza infekcija.”

Tā kā 48 stundas vēl nebija pagājušas, Zalts saprata, — baciļu kultūras nebija gatavas. Viņš cieta klusu.

Pēcpusdienā kā parasts ieradās Aiga.

,,Lejā pie ātrās palīdzības reģistrācijas galda es sastapu Dr. Adameku. Es runāju par tavu infekciju un ieprasījos — kā tas varēja gadīties? ”

,,Uz to viņš atbildēja: .Pārgriezts vēders nav nekas sterils . . . Pēc viņa domām, kur atvērta tik milzīga rēta, ir varbūtējas iespējas arī baciļiem ...”

Zalts tikai klausījās.

Vēlāk, kad ieradās vakara maiņas grupa, māsa Daglesa pārsēja rētu un piebilda:

,,Pēc vakariņām, kad man būs brīvs laiks, es nākšu atkal nosūkt ...”

,,Ļoti pateicos,” Zalts sacīja, bet sevī nodomāja, ka viņa, droši vien, aizmirsīs. Vakar jau viņa diezgan nopūlējās, nebija nekāds patīkamais un vieglais darbs.

Un tomēr, kā solīts, māsa Daglesa ieradās. Zalts pārsteigts iesaucās:

,,Ā, tur nāk mans dakteris!”

,,Kur? ” viņa pēkšņi pagrieza galvu un skatījās durvju virzienā.

,,Jūs esat mans otrs dakteris!” Zalts jokoja, parādīdams uz māsu Daglesu.

Viņa pasmaidīja un, klusi ciešot, pieņēma uzslavu.

Tiešām, viņa to bija pelnījusi. Viņa atkal nosūca ap desmit kubikcentimetru strutu. Zalts bija pateicīgs, ka viņa vājais organisms tika atbrīvots no šī draņķīgā šķidruma.

Bija pagājusi atkal kāda pusstunda, kad māsa atlieca muguru taisni. Viņa nesteigdamās apslaucīja pirkstus ar spirtā saslapinātu vates vīšķi, tāpat savus garos perlamutra nagus un beidzot rūpīgi notīrīja briljantiem noklāto laulības riņķi.

,,Vēl jau laikam baciļu kultūra nav gatava?” Zalts pēkšņi jautāja, jo viņš tikai gaidīja, kad varēs saņemt antibiotiskos preparātus, kas atvieglos cīņu ar infekciju.

,,Nē. Vakar vakarā, kad nosūtīju paraugu,laboratorija vairs nestrādāja. Kultūru sāka attīstīt tikai šorīt.”

Tātad viņam vēl bija jāgaida turpat 48 stundas.

,,Es šorīt pateicu Dr. Adamekam, ka jūs vakar noņēmāt paraugu ...” Zalts piebilda.

,,Ko viņš teica? ” māsa piepeši interesējās.

,,Tas esot ļoti labi.”

Māsa Daglesa apmierināta sevī pasmaidīja. Tas varbūt viņai deva kādu ,,kreditu”.

,,Šinī maiņā es vēl būšu rīt un parīt, līdz piektdienai. Tad es centīšos atkal pasūknēt ...” māsa laipni teica aiziedama.

,, Paldies!”

*

,,Good morning! Six o’clock!”

Kā vējš iedrāzās istabā māsa Ulise un parāva aizkarus starp abām gultām. Viņa, strauji atkāpjoties, uzgrūdās Zalta galdiņām un apgāza tā nakts pudeli. Džimijs bija aizmirsis to šorīt iztukšot, un urīns, izplūdis pār galda virsu, plikšēdams tecēja uz grīdas.

,,Hi-hi! ” Ulise iemsējās un, pat neatvainojusies, paskatījās Zaltā, droši vien, domādama, ka arī viņš pasmiesies. Pēdējam tomēr smiekli nenāca, bet viņš arī neko neteica, palikdams klusu.

Līdzko durvīs parādījās filipīniešu jauneklis, māsa tam uzsauca:

,,Džimij, satīriet!”

Tas nesteigdamies vispirms apskatīja notikuma vietu un tad gardi

iesmējās:

,,0, boy!”

,,Tur ir manas rīta kurpes ...” Zalts ieminējās.

,,Jā, jūs variet būt priecīgs — tās ir sausas!”

„Paldies!”

Džimijs, sadabūjis lupatu un spaini, saveda visu kārtībā, un aiziedams, paskatījies uz māsu, piemiedza vienu aci un, nogrozījis galvu, uzsmaidīja Zaltam. Tas pasmaidīja pretī. Viņi abi domāja vienu un to pašu. Tāda, lūk, bija šī pārāk straujā māsa, kas arvien steidzās it kā gaisu ķerdama!

Drusku vēlāk, kad Zalts sēdēja uz krēsla un lasīja grāmatu, abas māsas — Ulise un tumši brūnā Androsa uzklāja viņa gultu. Pēdējā ar savu kuplo afro-amerikāno frizūru kustējās gausi, nosvērti, tieši pretēji Ulises straujajām kustībām. Kamēr Ulise savā pusē gultas palagus jau bija iztaisnojusi un pabāzusi zem matrača, brūnā vēl tikai izgludināja palaga krokas.

Ulise piepeši sacīja:

,,Šis kungs ir nervozs!"

,,Bet viņš ir vislabākais pacients!” brūnā atteica.

Ar to saruna izbeidzās, bet Zalts, izlikdamies nekā nedzirdējis, skatījās grāmatā un domāja: — Diez, kāpēc māsa Ulise dēvēja viņu par nervozu? Viņš nebija devis nekāda iemesla tam. Bet — kad abas māsas bija jau atstājušas istabu, — viņam likās, ka bija atradis izskaidrojumu. Miss Ulise rīkojās ar vēsu saprātu, būdama psīcholoģe un, varbūt, gribēdama aizsteigties varbūtējiem notikumiem priekšā. Gadījumā, ja Zalts mēģinātu sūdzēties par viņas šārīta nekorrekto uzvešanos un nakts trauka apgāšanu, tad viņa varētu vienkārši attaisnoties: — Tas ir nervozs kungs! Paprasiet, piemēram, māsai Androsai! Bet pēdējās negatīvā atbilde aizbāza otrai muti.

Citādi Zalts to nevarēja izskaidrot. Viņam tomēr ne prātā nenāca sūdzēt virsmāsai vai kādam citam. Tas likās sīks epizods, ko drīz aizmirsīs, bet zīmīgs, lai raksturotu straujo māsu.

Zalts to arī tiešām aizmirsa, jo viņam stāvēja priekšā cita problēma. Internists Hampers šārīta vizītē izskatījās ļoti nopietns,

viņa jautrais skats aiz biezajiem aceņu stikliem bija izgaisis. Viņš apskatīja Zalta rētu, kas līdz sestajam diegam bija iekaisusi sarkana, un tad sāka nežēlīgi spaidīt ar savu resno rādāmo pirkstu. Zalts sakoda zobus un cieta. Viņam gandrīz aizrāvās elpa. Tad jau māsas Daglesas cietais nags virs vates vīkšķa likās kā maigs glāsts.

„Infekcija ir lielāka nekā mēs domājām," Dr. Hampers beidzot atzinās. Viņš tūlīt paprasīja māsai šķēres un, pārgriezis nākamos trīs augšējos diegus, tos izvilka un nosvieda uz gultā izklātā marlija. Sarkana rēta pavērās kā prāva plaisa, un sāka plūst strutas. Ārsts tās uztvēra ar vairākkārt saliktu marliju, bet tik nejauki spiezdams ar pirkstu, ka Zalts bija priecīgs, kad viņš beidzot teica māsai, lai tā apkopjot rētu.

Tagad Zalts dabūja jaunas „bruņas” — vairākkārtēju elastīgu lenšu saites, kas to apjoza kā ciešās knaiblēs. Šis viduča aptinums atgādināja dziļūdens daudzkāju apkampienu.

„Vai jūs varat paelpot? ” māsa jautāja.

„Vēl varu,” Zalts pasmaidīja.

Viņš saprata, ka tagad katra kustība, ko viņš izdarīja, spieda sastrutojumu ārā no dziļās rētas. Patiesībā šo „korseti” viņam vajadzēja saņemt tūlīt pēc infekcijas atklāšanas.

Dažas minūtes pēc pārsiešanas ieradās Dr. Adameks. Zalts pastāstīja, ka nesen bijis arī Dr. Hampers, kas pārgriezis vēl trīs diegus.

„Ko viņš teica? ” Dr. Adameks gribēja zināt.

„Viņš teica, ka infekcija esot lielāka nekā sākumā domājuši.”

Ārsts pacēla cieši notītā aptinuma augšējo malu un ieskatījās zem tā.

Kad chirurgs aizgāja, drīz pēc tam parādījās trešais ārsts — Dr. Ziemelis. Zaltam likās, ka viņš jau zināja, kas noticis. Viņš palika stāvam netālu pie durvīm. Zalts pastāstīja par infekciju.

„Tas var gadīties,” viņš palocīja galvu, it kā tas būtu pats par sevi skaidrs. Ārsts tūlīt aizgāja.

Zalts saprata, ka viņš gāja pie saviem pacientiem, un bieži apmeklēja arī dzemdību nodaļu. Viņš taču negribēja riskēt ievazāt tur infekcijas baciļus.

Cik šī doma bija pareiza, to viņš redzēja mazliet vēlāk, kad tūlīt pēc pusdienām ieradās abi viņa ārsti — chirurgs un internists un piedevām māsa.

,,Mr. Zalt, mēs jūs pārvietosim uz citu nodaļu. Ne jūsu dēļ, bet citu dēļ, jo jūs apdraudat citus slimniekus,” Dr. Adameks centās izskaidrot jaunradušos apstākļus.

,,Es saprotu,” Zalts atteica.

„Bez tam tur jums būs piemērotāka apkopšana,” ārsts piebilda.

Tūlīt māsa izgāja gaiteni un iestūma ratiņus — braucamo krēslu. Zaltam nekas cits neatlika, ka savākt savu rokas somu un sēsties ratiņos. Viņš skatījās uz puķēm podos un ziediem vāzēs.

,,Ko ar tiem lai dara? ”

,,Es atbraukšu pēc tiem otrreiz," māsa laipni apsolīja.

Kā saukta tur nāca Aiga īstā brīdī. Viņa varēja piepalīdzēt pārvākties, paņemot vāzes ar grieztiem ziediem, katrā rokā savu. Zalts turēja klēpī savu somu un virs tās kuplo puķi podā. Pēc pārējām puķēm māsai bija jābrauc otrreiz.

Vientuļais ziedu korso brauciens pa garo gaiteni nobeidzās celtuvē, kas veda lejup līdz otram stāvam. Tur gaitenī brīvo eju nosprostoja masīvas stikla divviru durvis, virs kurām rēgojās prāvs uzraksts — INFEKCIJU NODAĻA, bet sānos durvju roktura augstumā neliels plakāts brīdināja — Ieeja aizliegta. Māsa atvēra durvis, un kad ratiņi ieripoja otrā pusē gaitenī, Zaltam likās, ka iebrauca citā pasaulē.

Nedaudz tālāk gaitenis sazaroja, un pa kreisi cits uzraksts vēstija — Izolācijas telpa. Bīstami!

Māsa stūma ratiņus tieši turpu, un pie nākamām lielām stikla durvīm atkal apstājās. Viņa tās atvēra un, iestūmusi ratiņus, aizvēra kā smagus vārtus uz ārpasauli. Šī nu bija tā bīstamā vieta, kur Zalts tagad tika izolēts.

Ja bija tik draudoši, kā uzraksti brīdināja, tad te jau likās nedroši pat elpot!

Zaltu novietoja pa labi pirmā istabā, kur bija divi gultas. Vieta pie loga kā parasts bija aizņemta, un viņš atkal dabūja gulēt kaktā pa kreisi. Šai telpai bija divi logi un pie otrā loga pa labi — paplašinājums it kā viesu istaba ar divi mīkstiem atzveltņiem un kumodi. Tā bija īstā vieta Zalta puķēm.

Ienācējiem uzkrita lielais klusums šajā nodaļā. Drīz vien viņš dabūja zināt, ka no 24 gultām, patlaban tikai astoņas bija aizņemtas. Un četras māsas, kas dežūrēja katrā maiņā, ne tuvu nebija noslodzītas darbā.

Jaunais cilvēks, kas gulēja blaku gultā, bija hipijs — bālu šauru seju, gariem melniem matiem. Tie sniedzās sen pāri pleciem. Viņš pasteidzās sevi iepazīstināt:

,,Jākobs Millers. Variet mani saukt — Džeks.”

,,Ēriks Zalts.”

,,Vai es varu jūs saukt par Ēriku? ”

,,Ja jums patīk — jā!"

Kad Aiga aizgāja, notika tuvāka iepazīšanās. Džeks, kuram bija nepilni 22 gadi, nāca kaut kur no Mimiko, Toronto priekšpilsētas, kur viņam esot darbs. Kāds? To viņš neteica, bet sieva ar desmit mēnešu veco dēliņu dzīvojot starp Sv. Katrīnām un Niagaru. Tur iznākot lētāka dzīve. Kad runa bija par Niagaru, Zalts to labi .stādījās priekšā — tā bija tuvu Savienoto Valstu robežai.

Džeks slimnīcā bija nonācis savas saindētās kājas dēļ, kas sadurta uz sarūsējušas naglas un samilzusi kā bluķis. Bet pateicoties viņa chirurgam, — Džeks to slavēja līdz debesīm, — ar vienu veiklu naža griezienu esot viņu izglābis, droši vien, no nāves. Rēta bija ap divi centimetru gara, — viņš to parādīja, pavilkdams aptinumus sāņus.

,,Kāju peldina sālsūdenī trīs vai četras reizes dienā, un ceru, ka drīz tikšu ārā.”

,,Vai jums nepatīk slimnīcā? ”

„Slimnīcā ir labi. Uzturs labs, tikai porcijas varēja būt lielākas. Apkopšana laba, bet ...”

Kas stāvēja aiz šī — bet, to Džeks nepateica. Viņš pēkšņi atsvieda gultas segu sāņus, nocēla slimo kāju no īpaša spilvena paaugstinājuma un nolika zemē. Uz vienas kājas lēkdams kā zaķis, viņš aizvirzījās uz vannas istabu. Kad atgriezās, viņam bija cita bēda — gribējās ēst. Viņš izņēma no naktsgaldiņa atvilktnes divi mazas plāksnītes šokolādes; kamēr vienu piedāvāja Zaltam, otrā jau pats cirta zobus.

,,Nē, pateicos,” Zalts noraidīja un pastāstīja par savu kaiti un samazināto kuņģi, ka jāēd mazās devās.

,,Kā tad jūs varat iztikt? Es no vienas ēdienu reizes līdz otrai apēdu vismaz desmit plāksnīšu šokolādes un vēl šo to citu.”

Zalts pasmaidīja.

,,Jūs esat jauns. Pie tam jums ir operēta kāja, nevis vēders. Jūsu operācija netraucē barības uzņemšanu.”

Džeks sarunādamies vienu plāksnīti jau bija notiesājis un ķērās pie otras, ko bija piedāvājis kaimiņam.

,,Vienu lietu es nezinu, kā te pilsētā darbojas pasts. Esmu uzrakstījis vēstuli sievai. Viņa nemaz nezina, ka esmu slimnīcā.”

,,Jūs taču varat piezvanīt viņai katrā laikā.”

,,Pa tālruni es negribu. Visi noklausās, kas tiek runāts. Bet es uzrakstīju vēstuli, tikai nevaru to nekā nosūtīt, jo netieku ārā uz pasta kastīti.”

,,0, nē! Jums pašam nav jāiet, un jūs nedrīkstat gul to darīt. Palūdziet māsiņai, kad viņa nāks mērīt temperatūru, un viss būs kārtībā.”

,,Tiešām? Tad jāuzraksta otra vēstule brālim, lai tas nāk mani apciemot. Viņš dzīvo tepat Toronto pilsētā. Tikai nezinu, kad viņš saņems vēstuli, varbūt būšu jau ārā no slimnīcas? ”

,,Ja šodien iemetīsit pastā, tad rītu viņš saņems, un vakarā pats būs klāt.”

„Lieliski!” Džeks priecājās. ,,Cik labi, ka jūs te atnācāt šajā istabā. Es te gulēju šīs dienas viens pats tādā vientulībā, ka beidzos vai nost.”

,,Jūs taču varējāt lasīt grāmatas, žurnālus!”

,,Par to es gribu rakstīt brālim, lai atnes grāmatas. Es saņēmu trīs grāmatas no slimnīcas — vienu populārzinātnisku par atomiem un to uzbūvi, — to es nevarēju saprast, tad vienu mīlestības romānu un vēl dēku stāstu.”

,,Un arī nepatika? ”

,,Šos divi pēdējos izlasīju. Bet vislabāk man patīk dēku romāni. O, dažreiz mati sāk celties stāvus uz galvas.”

Zalts paskatījās uz Džeka garajiem matiem, kas izskatījās slapji it kā ieeļļoti un nokarājās pinkās juku jukām kā nekopta zirga krēpes. Džeks, pamanījis Zalta skatu, sāka matus iztaisnot un sakārtot, laižot tiem cauri savus piecus pirkstus. Bet ar to nebija līdzēts.

,,Es neko nevaru izdarīt saviem matiem, nav ķemmes,” Džeks taisnojās.

„Paprasiet māsai!”

„Nepatīk prasīt.”

„Tad uzrakstiet brālim vēstulē, lai rītā atnes.”

„0, tā ir laba ideja! Labi, ka jūs mani pamācāt!”

Džeks, sameklējis papīru un rakstuli, tūlīt noliecās pār bīdāmo galdiņu un sāka rakstīt.

Vēlāk ieradās māsa, un abas vēstules tika nogādātās pastā.

Kad pirms naktsmiera Zaltam pārtina rētu, viņš uzreiz redzēja, ko nozīmē ārsta piezīme par piemērotu apkopšanu. Māsa, pirms ķērās klāt inficētam slimniekam, uzvilka vēl īpašu baltu uzsvārci, kas karājās katra slimnieka gultas tuvumā, tad aizlika sejai priekšā masku, nosedzot muti un degunu, un kad sāka rīkoties ap kailo rētu, uzvilka rokās gumijas cimdus.

Šajā nodaļā nevienai māsai nenāca ne prātā kādu slimnieku apkopt tā, kā to darīja Daglesa, kas ziedoja pat pusstundu sava brīvā laika, lai atvieglinātu slimnieka smago stāvokli.

Šeit bija cita rutīna.

13.

Nākamājā dienā, tāpat ari aiznākamājā — Zalts juta, ka viņa veselība pasliktinājās. Viņš nejutās kungs vai noteicējs par sevi, viņa spēki mazinājās it kā izgaisa. Viņš prasīja māsai Mrs. Mitrovskai, kas no rīta apkopa, kāpēc viņam nedod medicīniskos palīglīdzekļus.

, ,.Jūsu organismam nav vajadzīgās pretestības,” poļu māsa paskaidroja.

„Bet kur tā var rasties, ja es ēdu mazas devas tikai trīsreiz dienā? ”

,,.Jums vajadzētu ēst biežāk.”

,,Cik reizes? ”

,,Kad aiziesit mājā, jums vajadzēs ēst kādas sešas reizes dienā.”

,,Bet tagad? ...”

Zalts atstāstīja sarunu Aigai, un tā bija ar mieru piegādāt viņam katru dienu papilduzturu. Bet šo lietu laikam bija apsvēris arī ārsts, jo pēcpusdienā pie Zalta ieradās speciāliste kulināros jautājumos diētiste Miss X, kuras vārdu viņš tūlīt aizmirsa. Ši jaunā dāma, cieši piegulošā gaiši zilā tērpā, bija tik apaļīgās formās, ka atgādināja Afrodītes tēlu, kaltu zilā marmorā. Senie grieķi, acīm redzot, nevairījās no daiļām kuplām formām. Bet šī diētiste, jādomā, prata sastādīt labu menū, ko arī pati nobaudīja. Tā zināmā mērā bija kā vizītkarte viņas prasmei savā nozarē.

Aiz viņas ienāca arī Dr. Adameks. Viņa sarunā ar ārstu katrā teikumā minēja vārdus — proteīni, vitamīni, minerāli un amino skābes. Likās, viņa gribēja paspīdēt ar savām zināšanām ārsta priekšā, šaudama it kā no lielgabala.

Vēl viņa gribēja zināt, ko Zalts varot ēst.

„Normāli agrak es ēdu visu ko, izņemot pienu. Pret to esmu alerģisks.”

,,Okei, dakter! Mēs šo lietu nokārtosim,” viņa uzsvērti sacīja un paskatījās ārstam acīs, pēc tam kaut ko pierakstīja savā piezīmju blokā. Tad uzsmaidīja Zaltam, parādot baltus zobus, un aizgāja.

Tika norunāts, ka Zalts saņemšot trīs barojošas piedevas: starp brokastīm un pusdienu, launagā un vakarā pirms gulēšanas. — Pēc vakariņām Zalts gaidīja, ko Zilā Afrodīte viņam atsūtīs, piemēroti „šaujot no lielgabala”. Beidzot ieradās virtuves meitene apaļiem vaigiem kā vai plīst, bet pati izskatījās nobijusies. Varbūt, ka pirmoreiz apmeklēja infekcijas nodaļā izolācijas telpu, un visi šie brīdinātāji uzraksti gaitenī viņu samulsināja.

Viņa pasniedza Zaltam sterili novākotu glāzi ar speciālo devu. Zalts pateicās un pasmaidīja. Nobijusies meitene atsmaidīja pretī, un viņai vairs nelikās šī vieta tik bīstama. Viņa aši aizsteidzās.

Zalts apskatīja tuvāk glāzes saturu: pienā iekulta jēla ola. Ienāca māsa Mitrovska, kas arī gribēja zināt, kas atnests.

„Tas jau ir labs dzēriens, bet ne man. Pirmīt jau teicu, ka esmu alerģisks pret pienu.”

Arī māsa to atcerējās. Un Zalts aizsūtīja glāzi ar speciālo devu atpakaļ. Pēc kādas pusstundas vai vēlāk viņš saņēma citu glāzi — ..nnlrim tēju un divi biskvītus. — Zaltam tas likās kā ,.šāvienā Mint Lit is” no mazās montokristo pistoles.

Lini ārā aiz logiem jau bija pilnīgi satumsis, pēkšņi no gaiteņa ««•mi« ii kāds garš izstīdzējis jauns cilvēks. Viņa īsās džina bikses, li.i 1/beidzās virs ceļiem, bija bārkstaini robotas kā suņu saplēstas.

I 111111ns kājās bija tikai sandales, bet pār pleciem nokarājās smags ļ.i.'l.uzln mugurmaiss, atgādinot alpīnistu. Likās, ka viņš piepeši tillu nokritis kā no gaisa.

‘•veftais brīdi stāvēja un skatījās. Arī Zalts skatījās viņā un Minēja, līdz ienācējs ieraudzīja otrā gultā atlaidušos hipiju.

,,(), Džek!”

,.Fredi, tu? ”

\bi brāļi apkampās. Pēc tam Fredis sasveicinājās ar Zaltu. Viņš Inin saņēmis brāļa vēstuli un atnesis pilnu mugurmaisu grāmatām, ’mnāliem un dažādiem foto uzņēmumiem. Izrādījās, ka viņš apmeklēja arodskolu, mācīdamies par fotogrāfu, un tikai vēlu vakarā I>i lii brīvs. Viņš atnesa veselu kaudzi uzņēmumu, kas kā kino lentē rAdīja Džeka desmit mēnešu veco dēlu visādās pozēs dažādās nil nācijās.

.ļaunais tēvs, kas dēlu nebija redzējis vairākus mēnešus, nevarēja \ ion nopriecāties par Džeku jūnioru.

„Ērik!” viņš sauca Zaltu. ,,Apskatiet tikai šo uzņēmumu! Vai tas nav mākslas darbs? ”

Zaltam bija jāiet tuvāk un jāapskata atnestais liela formāta foto u/ņēmums, kas piestiprināts uz bieza balta kartona.

„Tiešām,” Zaltam bija jāatzīstas, „tas ir labs darbs! No jums dienās iznāks krietns meistars,” Zalts uzslavēja jauno fotogrāfu, kas url nesāja garos hipija matus. Bet ne tik garus kā brālis, jo viņš apmeklēja skolu, kur bija jāievēro zināmi noteikumi. Bez tam Fredim mati bija sasukāti.

„Vai tu atnesi man ķemmes? ” Džeks atcerējās.

„Jā, veselu kaudzi.”

Viņš nolika uz galdiņa piecas vai sešas ķemmes, dažāda lieluma un rupjuma. Viņš bija atnesis arī vairāk nekā duci dažādu grāmatu un piedevām žurnālus, visvairāk Playboy.

„Ērik, apskatiet arī jūs un izvēlieties, kādas grāmatas interesē!” Fredis uzaicināja Zaltu apskatīt atnesto literatūru.

Zaltam pašam bija savas grāmatas, un viņš vispār vēl lasīja maz, bet šoreiz nevarēja atteikt parādīto laipnību. Viņš gāja un apskatīja grāmatu klāstu, novietotu virs gultas segas.

Protams, tur pārsvarā bija dēku un mīlestības romāni, bet redzēja arī cita satura darbus, pat Heijama dzejas.

,,Kad tad jūs to visu izlasīsit? Jūs jau drīz iesit prom!” Zalts jautāja Džekam.

Tas kļuva domīgs un paskatījās uz brāli. Viņi abi saskatījās, it kā saprazdamies bez vārdiem. Zaltam likās, ka viņš tikai traucēja brāļu brīvo sarunu, un, pateicies par grāmatu skati, aizgāja savā kaktā.

,,Erik, vai jūs negribat lasīt kādu grāmatu?” Fredis atkal piedāvāja.

,,Ļoti pateicos! Man te pašam ir savas grāmatas, kas vēl jāpabeidz lasīt.”

Abi brāļi paklusi sarunājās, it kā jauni kumeļi sabubinājās līdz vēlai tumsai. Kad pulksten deviņos atskanēja zvans, apmeklētāju laiks bija izbeidzies. Džeks paturēja dažas grāmatas un visus žurnālus. Fredis solījās atnākt sestdien agrāk, tūlīt pēc pusdienas, jo tad nebija skolā mācību. Viņš apsolīja atkal atnest grāmatas un vēl kaut ko.

Bet viss iznāca citādāk nekā domāts.

Otrā dienā, kas bija piektdiena, Zalts joprojām cīnījās ar nespēku. Tas to darīja vāju. Pastaigāt dažus soļus pa istabu šurp turp, brīdi apstāties pie loga un palūkoties ārā vai iziet gaitenī un atgriezties atkal istabā — nebija liela nodarbība. Bet pagaidām neko vairāk nevarēja atļauties. Papriekš bija jāuzvar infekcija.

Džeks, kura slimā kāja acīm redzami atlaba, vairs nebija noturāms gultā. Viņš lēkāja uz vienas kājas kā klibiķis pa istabu un labprāt pakavējās brīdi pie loga, lūkodams ārā brīvajā pasaulē. Varēja saprast, ka tā viņam ļoti interesēja.

Otrā stāva logs, pie kura viņš stāvēja, likās stipri zems. Tieši tam blakus atradās nojume ar plakanu jumtu, zem kura bija plaša iebrauktuve. Tur naktīs dežūrēja slimnīcas ātrās palīdzības spēkrati, gaidīdami rīkojumu, lai steigtos uz vienu vai otru vietu. Šo spēkratu vadītāji bija jauni cilvēki, kas, kavēdami laiku, savā starpā skaļi trieca vai taisīja jokus, bet, ja nekā nebija ko runāt, jautri svilpoja. Tas viss bija dzirdams otrā stāva istabās, kur gulēja Zalts un Džeks un citi. Tās bija ārpasaules atskaņas slimnieku telpās. Naktī vai agrās rīta stundās, kad cīnījās ar bezmiegu, tās miegu neveicināja.

Bet kurš var apklusināt dzīves trokšņus? Straujā mutuļotāja ikdienas kņada lauzās visur iekšā, visu aizsniedzot un traucējot.

Džeku tomēr traucēja kas cits. Viņš stāvēja loga aizkaru paēnā un sīki pētīja slimnīcas pagalmu — iebrauktuvi, izbrauktuvi un pabrauktuvi zem lēzenā betona jumta. Pēkšņi viņš pagriezās pret Zaltu.

,,Te var ļoti viegli izkļūt pa logu ārā. Nokāpt uz lieveņa betona jumta un nolaisties gar ūdens notekas cauruli zemē.

Priekš kam jums tas vajadzīgs? ” Zalts brīnījās. ,,Jūs taču varat M l npkārt pa gaiteni un kāpnēm vai nobraukt ar celtuvi!”

,, Es domāju, ja man pašam vajadzētu iet iemest vēstuli pasta l a litē. Es taču gaiteni nevaru rādīties slimnieka tērpā. Mani nelaidis ārā,” viņš domīgi runāja.

,,.)Qsu vēstules jau aizgāja aizvakar. Un brālis jūs apciemoja vakar.”

..liet es nezinu, vai sieva saņems! Varbūt jāraksta otra ...” viņš, acīm redzot, šaubījās par pastu un vēstuļu piegādi. Likās, viņš neuzticējās arī māsām.

,,Un ko viņi man var izdarīt, ja es izkāpju pa logu ārā un neatgriežos? ” Džeks piepeši jautāja.

To dzirdēja kāds cits pacients — Stārijs, kas nule ienāca istabā meklēt sabiedrību lai papļāpātos. Stārijs skaļi atbildēja:

,,To nu gan nedariet, jaunais cilvēk! Jūs varat iekulties lielās nepatikšanās.”

,,Ko tad viņi man var izdarīt? Mana kāja ir jau gandrīz vesela,” Džeks prātoja.

,,Jums vispirms vajadzīga slimnīcas ārsta atļauja, ka varat atstāt šo iestādi,” Zalts paskaidroja.

,,Bet es jau jūtos pietiekami labi, ka varu iet prom. Es aiziešu pats uz savu galvu,” Džeks tiepās.

,,Es gan jums, Džek, nekad to neieteicu darīt! Tad var iznākt satikšanās ar policiju,” Stārijs centās ieskaidrot.

Jauneklis kļuva domīgs. Stārijs bija virs pāri pusmūžam ap šesdesmit. Viņš bija dienvidslāvs, kas dzīvoja Kanadā ap 15 gadu, un strādāja savā draudzē par ērģelnieku, dziedāja un vadīja kori, bet pāri visam viņu arvien saistīja seno laiku vēsture, archaioloģis-kie atradumi un tamlīdzīgas lietas.

Priekš desmit gadiem viņam bija izoperēta kuņģa čūla. Kad par to runāja, viņš tūlīt atvēra rītsvārkus un, pavilcis kreklu uz augšu, rādija pārgrieztā vēdera sadzijušo šuvi.

,,Cik ilgi jums bija grūtības, ēdot ar samazināto kuņģi? ” Zalts gribēja zināt.

,,To vairs īsti neatceros, varbūt gads vai vairāk. Bet skaidri zinu, kad aizgāju mājā, jau ceturtā dienā dzēru melnvinu,” Stārijs iesmējās, braucīdams ar roku veco griezuma vietu pāri vēderam.

,,Kas jums tagad kait? Kāpēc esat šeit, infekciju nodaļā? ”

,,To es arī nesaprotu. Viņi nevar uzstādīt īsto diagnozi. Trīs ārsti nopūlās ap to, bet katrs ir savādākās domās. ŠI ir jau trešā nedēļa slimnīcā, bet esmu tik pat gudrs kā ienākot.”

Stārijs, ievilcis dziļi cigaretes dūmus un atlikušo cigaretes galu saspiedis pelniniekā, rādija uz saviem pleciem un rokām:

,,Te ir Lādi savādi traucējumi, jo es nevaru vairs ne diriģēt, ne spēlēt ērģeles, un ari dziedāšana apgrūtināta. Kad paceļu rokas, tās drīz sāk nogurt un tirpt it kā nespēkā. Bet es vēl neesmu tik vecs.”

,,Ko tad saka ārsti? ”

,,Viens no viņiem pateica, ka es nekad vairs nevarēšot ne spēlēt, ne dziedāt. Viņi runā par paralizi, bet vai tas tiešām tā ir, tas, lūk, ir jautājums. Vaina esot meklējama kaut kur krūšu augšdaļā kādā tur vietā, kur sadaloties nervi, kas ejot uz abām rokām. Otrs domā, ka vaina meklējama kaut kur pie mugurkaula centrālās ass. Bet trešais, — viņam liekoties, ka vaina slēpjoties kaut kur dziedzeros vai plaušās. Te nu es esmu. Nekādas skaidrības. Man šī lieta sāk apnikt.”

,,Ko tad ārsti domā darīt? ”

,,Pēc pēdējās pārbaudes, kas notika pirms trim dienām, viņi man solīja šodien vai rīt pateikt rezultātus. Tad nu redzēs.”

,,Jā, jāapbruņojas ar lielu pacietību,” Zalts piebilda.

,,Bet katrai lietai ir savs mērs. Ja viņi nevarēs vienoties par īsto diagnozi, es iešu atpakaļ mājā,” ērģelnieks Stārijs īsi izlēma.

,,Ko tas dos? Lieta ar to nebūs atrisināta!”

Stārijs paraustīja plecus un aizdedzināja jaunu cigareti. Tās viņš dūmoja vienu pēc otras bez apstājas cauru dienu. Tāpēc Zaltam lāgi nepatika, ka šis vīrs nāca viņu istabā un to piesmirdināja; vēlāk bija ilgi jāvēdina. Protams, viņš nekā neteica. Te bija demokrātijā, un katrs varēja pūst dūmus, kā tam patikās.

Kaut kur blaku telpā atskanēja skaļš tālruņa zvans, un Stārijs iesaucās:

,,Tas ir mans tālrunis. Atvainojiet!” Un viņš aizsteidzās. Viņa istabā bija vienīgais tālrunis slimnieku vajadzībām, otrs — atradās uz dežūrētājas māsas galda.

Kad ērģelnieks bija aizgājis, Džeks vēl arvien stāvēja turpat pie loga kā sardzē un vēroja pagalmu. Piepeši viņš atrāvās sāņus, paslēpdams seju aizkaru krokās.

,,Policija ieradās!” Džeks čukstēja, acīm redzot, ieintriģēts. ,,Ko tā te meklē? ”

,,Būs atkal noticis kāds satiksmes negadījums. Policisti šad tad te nāk pratināt cietušos, kas guļ slimnīcā,” Zalts vienaldzīgi paskaidroja.

,,Tiešām? ”

,,Jā, tas gadās diezgan bieži.”

Likās, ka šī atbilde Džeku nomierināja, bet viņš joprojām paslepeni blenza pa biezo aizkaru spraugu ārā, kur zem loga stāvēja piebrauktie policijas rati. Beidzot, laikam noguris, Džeks aizlēca atpakaļ uz savu gultu, smagi atkrita uz matrača un nekustīgi i iiudzljās griestos. Bet katrreiz, kad vērās smagās durvis gaiteni, viņš mazliet pacēla smakru un palūkojās ienācējā. Likās, viņš no loiut kā vairījās vai baidījās.

,,Tāds hipijs tomēr ir savāds radījums,” Zalts sevi nodomāja. .Liekas, ka viņš jau instinktīvi satrūkstas no tā vien, kad ierauga kārtības sargu vai pat tikai viņa spēkratus! Vai viņam tik ļoti nepatīk kārtība un to sargi? Jeb vai tā bija tikai Džeka netīrā

sirdsapziņa, kas viņu traucēja? ”

Kas to varēja pateikt?

Zalts domāja par starpību šajā un iepriekšējā nodaļā: te neviens sešos no rīta nenāca mērīt ne temperatūru, ne pulsu, nerunājot par asins spiedienu, ko te nemaz nemērīja. Bet ēdienu reizes bija veselu tundu vēlāk. Deviņos, kad saņēma brokastis, Džeks parasti jau bija apēdis nezin cik plāksnīšu šokolādes.

Kad sestdienas rītā ienesa brokastis, Džeks patlaban iebāza mutē |)ēdējo saldo kumosu. Bet šorīt brokastis viņam negaršoja, puse palika neapēsta. Citos rītos arvien pietrūka. Laikam kaut kas taču nebija kārtībā ar šo puisi.

Zalts vēl nebija paveicis ne pusi savas devas, kad negaidot ieradās kāds jauns cilvēks baltā uzsvārcī. Viņš apskatīja Džeka slimo kāju un īsi pasludināja:

,,Jūs šodien varat atstāt slimnīcu.”

,,Cikos? ”

,,To jums pateiks māsa. Viņa papriekš sazvanīsies ... un tad jūs saņemsit drēbes.”

Ar ko tad sazvanīsies? — Zalts nodomāja.— Varbūt ar mājām? Kad bija palikuši divatā, Zalts sacīja:

,,Tas bija jūsu ārsts? ”

,,Jā.”

,,Nu jūs tiksit mājā ātrāk nekā cerējāt! Redzēsit savu dēlu. Bet varbūt, ka sieva atbrauks šodien jūs apmeklēt? ”

,,Nē, viņa nebrauks. Viņa nevar atstāt bērnu vienu ...”

Saruna kaut kā nevedās. Hipijs nervozi košļāja pirkstu nagus. Viņš domās laikam bija jau kaut kur tālu prom . . .

Zalts, pabeidzis brokastot, ievēroja, ka gaiteni aiz durvīm stāvēja kāds vīrs tumšā uzvalkā. Tas pagājās pāris soļu uz vienu un otru pusi un atkal apstājās kā sargs tajā pašā vietā.

Pēc dažām minūtēm māsa ienesa Džeka drānas — pelēkas bikses un tumšu kreklu. Viņš uzvilka kurpi tikai vienā kājā un, turēdamies pie gultas gala, lēca uz durvīm. Piepeši viņš apstājās un, pamājis Zaltam ar roku, teica:

,,Tie žurnāli paliek jums. Kad vēlāk atnāks brālis, pasakiet — esmu atstājis slimnīcu. Sveiki!”

,,Visu labu!”

Džeks izlēca gaiteni, iespiedis padusē sainīti ar dažām grāmatām. Virs tumšajā uzvalkā panāca soli pretim un paņēma Džeku zem elkoņa. Viņi abi pazuda aiz smagajām stilka durvīm.

Kas tas bija par vīru? — Zalts domāja. — Varbūt kāds no darba vietas atbraucis viņam pakaļ? Varbūt kāds paziņa, kas gribēja izpalīdzēt?

Kas to zināja pateikt?

Zalts palika viens pats istabā. Spožā rīta saule bagātīgi lēja gaismu pa abiem logiem telpā. Bija taču maija mēnesis, bet ārā bija vēss. Un Zalts iekšā sildījās pie centrālās apkures caurulēm, piespiedis savus kaulainos ceļus. Kopš agra pavasara viņš bija zaudējis ap 20 mārciņu miesas svara.

Ieradās māsa, stumdama galdiņu ar pārsienamiem materiāliem. Gribot negribot Zaltam bija jāliekas gultā, bet māsa tikmēr uzvilka speciālo uzsvārci un uzlika sejas masku. Šī jaunā, pamaza auguma māsa bija dzīves priecīgs radījums — tāpēc arī iesaukta par Jautro Rīta Cīruli — un kustējās kā ūdens zāle. Viņai netrūka humora vai jautra piezīme katram slimniekam, bet arvien tas bija labi domāts.

Kamēr atraisīja Zalta daudzlenšaino korseti, viņa paskatījās uz tukšo gultu un piebilda:

,,Nu, jūsu kaimiņš ir prom!”

,,Jā, aizbrauca mājā pie sievas un mazā dēliņa.”

,,Nekā,” Jautrais Cīrulis papurināja galvu. ,,Viņu aizveda atpakaļ uz Mimiko, uz cietumu. Detektīvs jau te gaidīja.”

,,Uz cietumu? ” Zalts brīnījās.

,,Jā, no turienes — no labošanas iestādes viņu ari atveda.”

,,Par ko tad? ”

,,Dragu lieta.”

Tad tāpēc viņš bija tik tramīgs! Zalts atcerējās vakardienas dīvaino sarunu, kad Džeks bija gatavs tūlīt kāpt laukā pa logu un klusām pazust uz neatgriešanos. Droši vien, kailās kājas un slimnīcas plānais tērps viņu tikai atturēja no šī soļa. Bet ja nebūtu ienācis Stārijs un cieši brīdinājis, nez vai Džeks tomēr nebūtu naktī mēģinājis izkāpt pa logu. Un ja Zalts būtu pamodies no trokšņa,— bīdāmais logs bija ļoti grūti paceļams,— tad nez kas būtu noticis? Vai hipijs būtu viņu palaidis sveikā? — Sapnis izkļūt brīvībā, droši vien, Džeka galviņā bija izlolots jau sen agrāk. To tikai vajadzēja iedzīvināt. Un tas būtu noticis nākamā naktī no sestdienas uz svētdienu. Bija skaidrs, ka aizvakar abi brāļi kaut ko svarīgu klusībā norunāja savā starpā. Un šovakar Fredim vajadzēja atnest uz grāmatu rēķina vēl kaut ko, kas varbūt bija kāds silts kamzolis un privātās bikses, lai Džeks varētu netraucēti soļot pa ielu.

Bet viss iznāca citādāk.

Un tad šī nesātīgā kāre uz saldumiem. Vai Džeka organismā nenotika kāda reakcija, kas spieda patērēt šokolādi tādā vairumā?

/altam šis jautājums nebija skaidrs. Bet kad viņš to visu pārdomāja un noskatījās uz tukšo gultu, kur divi pēdu atstatumā \ ma kaimiņš bija bijis dragos palaidies hipijs no cietuma, tad tā bija līdz šim nepiedzīvota sabiedrība, kurā viņš mierīgi gulējis dažas naktis. Tikpat kā Dieva ausī!

/alts pasmaidīja. Ir taču teikts — kas Dievu milē, tam visas lietas nāk par labu! —

Līdzko Zalts bija beidzis pusdienot, viņš saņēma jaunu ziņu — dežūrētāja māsa ienesa melnbaltu kapsulu un, nolikdama to blakus ūdens glāzei, teica:

,,Te nu ir jūsu antibiotiskais līdzeklis, pēc kā jūs tā ilgojāties!”

,,Ak, beidzot arī man gabaliņš .šokolādes’!” Zalts iesaucās, ieraudzīdams tumšo kapsulu. ,,Ļoti Pateicos!”

,,Jā,” māsa pasmaidīja, ,,šo .šokolādi’ jūs saņemsit četras reizes dienā: ik pēc trim maltītēm un gulētejot.”

,,Tas ir jauki!” Zalts tiešām bija iepriecināts.

Un kad ieradās Aiga, viņš tūlīt tai pavēstīja šo svarīgo jaunumu.

,,Tagad es esmu uz pareizā ceļa, un drīz viss uzlabosies!” Zalts pašpārliecināti sacīja. ,,Manuprāt, to man vajadzēja saņemt jau kopš pirmdienas, kad atklāja infekciju. Tad es būtu atveseļojies ātrāk.”

,,Nu labi, ka tā ... ” Aiga piekrita, redzēdama tēva acīs citu mirdzumu.

Varēja domāt, ka šis un tamlīdzīgi notikumi ir sīkumi, bet Zaltam tas deva jaunu dzīves prieka ierosmi. Viņš sevī vēroja, ka bija kļuvis daudz jūtīgāks un asāk uztvēra raibos dzīves notikumus. Bet reizē viņš arī vairāk saprata otru un bija spējīgs ātrāk piedot.

Zalts, paskatījies sāņus Aigā, uzreiz pamanīja tai sejā kaut ko svešu, it kā skumjus vaibstus. Likās, kaut kas nospieda viņas sirdi. Viņš savu meitu pazina turpat 36 gadus un zināja visādās gara stāvokļa maiņas.

,,Vai tev kaut kas kait? ”

,,Man? Nē, nekas.”

,,Es redzu, kā kaut kas tevi nospiež.”

,,Varbūt, ka nospiež, bet man pašai nekas nekait,” Aiga izvairījās.

,,Kas tad tevi nospiež? Redzi, mans gara stāvoklis šodien ir par kādām 20 iedaļām augšā!” tēvs smējās.

nav nekas sakarā ar mani vai mums pašiem. Es šorīt sastapu pilētā Dūjas kundzi. Mēs iegājām kafejnīcā un sākām tērzēt ...”

,.Tā ir tā jaunā zobārste, tava asistente? ”

,,.Jā, bet gados viņa ir krietni vecākā nekā es. Bet viņa labi

izskatās.”

,,Tad jau tu esi pavisam jauna!”

,,Paldies par komplimentu! Un tad viņa sāka stāstīt par savām bēdām, un tas viss mani ietekmēja, drusku nospieda garu. Jau visu nedēļu vēroju, ka Dūjiņa — tā mēs viņu darbā saucam, — tāda mazrunīga un skumja. Tagad viņa divatā izkratīja sirdi. Ir jāpabrīnās, kādas bēdas cilvēki sagādā viens otram, un tieši tie tuvākie, kas skaitās radi ...”

,,Tāpēc laikam ir vecs sakāmvārds: rads rada velns,” Zalts iemeta starpā.

,,Tā iznāk. Tiešām neticami, ja padomā, ka paši radinieki nesatiekas savā starpā, gadiem viens otru neapmeklē, un ja nejauši sastopas, tad liekas, ka tik tikko pazīst. Ja es padomāju par to, tad man reizēm šķiet labi, ka man nav ne brāļa, ne māsas, ne māsīcas.”

,,Tas nav gluži pareizi, ka tu tā domā. Jo, redzi, visi radi tā nedzīvo savā starpā kā suns ar kaķi. Ir dzīvē redzēti arī skaisti piemēri, kas iesilda sirdi, vērojot saticību un saprašanos, kad cits citu atbalsta un atceras.”

,,Tādu tomēr ir maz. Pēdējā laikā esmu novērojusi un dzirdējusi, ko citi runā, tad tikai negatīvi piemēri vien ir.”

,,Liekas, ka nelabajam tagad ir īsts pļaujas laiks. Bībelē ir teikts, ka jūsu pretinieks — velns staigā apkārt kā lauva rūkdams un meklē, ko tas varētu aprīt.”

,,Taisni burtiski tā tagad notiek, vismaz vienā daļā ļaužu starpā. Kļūst skumji, ja noklausās tādā stāstā, ko pateica Dūjiņa šodien.”

,,Vai tad viņai ir kādi radi šeit, Kanadā? Man šķiet, ka tu teici — viņas radi palikuši Eiropā.”

,,Jā, viņas pašas radi palika Anglijā, no kurienes viņas ģimene ieradās Toronto. Bet te dzīvo vīra radi — māsa ar savu ģimeni un māsīcas.”

,,Bet kāda manta tagad te, trimdā jādala? Agrāk šādas nesaskaņas radās pa lielākai daļai mantas dēļ. Tagad visa manta palikusi tur, krievam nagos. Kas vairs par nesaskaņām? ” Zalts brīnījās.

,,Tur jau ir tā lieta, ka berze radusies jau Latvijā, un tieši mantas tēva lielās lauku mājas dēļ. Meita, kas ir Dūjas kundzes vīra māsa, arvien nomelnojusi savu brāli un tā ģimeni, īpaši viņa sievu, šo Dūjiņu, palaizdama visvisādus melus. Tos es tev tagad nevaru izstāstīt. Un tikai tāpēc, lai tēvs viņai vienai atstātu mājas ...”

,,Bet tagad taču tās nav ne vienam, ne otram? ”

,,Tāpēc ari Dūjas atbraukuši uz šejieni, domādami, ka tas, kas bijis, ir pagājis, un visa pagātne aizmirsta. Tā viņi labā cerībā ieradušies Kanadā. Bet īsā laikā pēc dažām nedēļām atklājies, ka meita, es to saukšu par Igreka kundzi ...”

,,Es viņu tāpat nepazīstu.”

,, Igreka turpinājusi savu veco melu taktiku sarunā gan ar svešiem, gan pašas bērniem. Bez tam viņas dabā esot kāds komplekss, šīs lietas dažreiz grūti atšifrēt; vai ari dzenot intrigas vienkārši aiz skaudības. To esot grūti pateikt. Bet viņa jau no bērnības arvien gribējusi kaut kā izcelties vai paspīdēt citu priekšā. Tagad, katru svētdienu iedama baznīcā, iedomājusies, ka esot liela kristiete. Dīvainākais tomēr seko,— viņa sastāstījusi savai meitai par brāli un tā ģimeni, īpaši par Dūjiņu, galīgas nepatiesības, tieši melus. Viņa veikli mākot apgriezt katru sarunu vai notikumu pēc vajadzības, vai nu sevi izceļot, vai liekot sevi cietējas lomā. Kad Dūjiņa piezvanījusi Igrekai un lūgusi, lai atsauc savus melus. Igreka, zvērot pie Dieva, teikusi, ka nekā nezinot, neesot neko teikusi. Mēnesi vēlāk, kad nejauši sastapušās, Dūjiņa atgādinājusi, kāpēc viņa sabojājusi bērnu labās attieksmes. Igreka teikusi: .Varbūt, ka es toreiz ari tā teicu, bet es vairs neatceros un negribu par to runāt.’ — ,Bet tad tavs pienākums ir atsaukt nepatiesos vārdus un atvainoties tiem, kas no tā cieš. Pasaki savai meitai, ka tā toreiz bija nepatiesība.’ — Igreka iesaukusies: ,Ko tu gan iedomājies? Es taču neiešu sabojāt labās attieksmes ar savu meitu. Man tas nenāk ne prātā.’ — ,Vai tad tev nepatiesība ir mīļāka nekā patiesība? Un ka citi, kas nevainīgi apmeloti, cieš no tavas rīcības, vai tas tev vienaldzīgi? Kā tu uz to skaties, uzdodamās par ļoti ticīgu? ' — ,Es par to negribu nekā zināt, ne runāt! Tu liec mani mierā! Saproti, tu mani uztrauci ar savu runāšanu!’ — Lūk, tādā garā izbeigusies saruna.” Aiga bridi apklusa un paskatījās tēvā, gaidīdama atbildi.

,,liedzi, meit, tā ir tipiska garīgi neatdzimuša cilvēka izrīcība, kaut ari tas sevi uzskata par .ticīgu’! Tā ir tīri pasaulīga uzvešanās. Baznīcā iešana un ceļos mešanās vēl nevienu neiztaisa par kristieti. Arī ne tas, ja kāds ir kristīts vienu vai pat vairākas reizes. Tas ir tikai simbolisks akts, kas liecina, ka šis individs, kā bērns vai pieaudzis, ir novēlēts Kristum. īstā piedzimšana nāk no Augšienes Kristum resp. Viņa Garam jāpiedzimst cilvēkā. Evaņģēlijā teikts, ka jāatdzimst ūdenī un Garā, lai tiktu debess valstībā. Citiem vārdiem — ar fizisko piedzimšanu vien nepietiek; ir jāatdzimst arī garīgi. Jo ūdens simbolizē Dieva Vārdu, kas nāk caur sludināšanu, bet Gars, domāts Svētais Gars, ko sūta Jēzus Kristus. Aiziedams

Viņš apsolīja, ka sūtīs Savu Aizstāvi vai Patiesības Garu, kas būs vienmēr pie cilvēkiem un cilvēkos, tajos, kas atdzimuši. Ja kāds ir atdzimis, tad tas visiem spēkiem turēsies pie patiesības. Viņš vairīsies no meliem un blēdībām kā no lielākā grēka, zinādams, ka melkuļi un blēži netiek debesu valstībā. Tāpēc arī Kristus saka — tic. kas ir no patiesības, dzird Manu balsi. Te ir runa par sirds— vai gara apziņas balsi.”

,,Es saprotu, tēt, ko tu domā. Bet viens jautājums: kā tas ir attieksmē uz to cilvēku, kas apmelots un nevainīgi cieš? Un kā ar to, kas melojis? Vai tam nekas nedraud? ”

,,Te jau ir tas suns aprakts. Ar meliem kāds var gludi izlocīties kā zutis šajā pasaulē, bet ne tur. viņā saulē. Jaunajā Derībā (l.Pēt. 2:20) teikts: ,Ja labu darīdams kāds cieš pārestības un panes, tā ir žēlastība pie Dieva. Kāda slava, ja kāds panes sitienus pārkāpuma dēļ? ’ Jo, redzi, nevainīgo cietēju galu galā reiz iepriecinās par viņa taisnības mīlestību. Turpretim melis ir uzmetis pats sev cilpu kaklā, lekām viņš nav atsaucis savus melus un atvainojies, viņš nekad netiks no tās vaļā. Tā viņu reiz pazudinās. Savu sirdsapziņu neviens nepiemānīs, tāpat kā Dievu ne.”

,,Un tas viss tāpēc, ka nav laikā nokārtotas vajadzīgās attieksmes šajā pasaulē? ” Aiga jautāja.

,,Jā, šeit dzīvojot, kamēr esi miesās. Vēlāk pēc nāves to nevar vairs izlabot. Evaņģēlijā teikts, ja tu lūdzi vai upurē uz altāra un atminies, ka tavam brālim ir kas pret tevi, tad atstāj visu, ej un izlīgsti papriekš ar viņu un tad nāc un upurē. Citiem vārdiem — atvainojies tam, ko esi apmelojis un atsauc savus nepatiesos vārdus. Protams, tas prasa iekšēju spēku, zināmu gara diženumu, un kurš katrs cilvēciņš to nespēj.”

,,Jocīgi, ka melis pats nekad nejūtas vainīgs. Viņš domā, ka ir tīrs kā eņģelis.”

,,Tas tāpēc, ka viņš apspiež savas sirdsapziņas balsi; tā sakot, uzliek kāju virsū, kaut tā tur vēl apakšā pīkst . . . Tas, kas ir iekšēji netīrs, nevar sajust to, ko jūt tas, kas ir iekšēji tīrs. Viņi garīgi atrodas dažādās pakāpēs.”

,,Zini, tēt, būtu labi, ja Dūjas kundze pati ar tevi aprunātos. V iņai šīs atbildes, droši vien, interesētu. Es domāju, varbūt vēlāk, kad tu būsi jau ārā no slimnīcas, es varētu ataicināt viņu ciemā!” Aiga paskatījās tēvā.

Tas brīdi klusēja.

,, Klausies, meit! Labāk vēl nesteidzies ar ciemā aicināšanu. Nezinu, kā jutīšos, kad būšu ārā. Tagad sastapšanās ar svešiem cilvēkiem mani drusku satrauc. Papriekš jāatgūst zaudētie spēki.”

,,Protams. Es arī nedomāju tagad viņu aicināt. Bet to visu redzēsim vēlāk.” Aiga palūkojās rokas pulkstenī un, pacēlusi galvu, piepeši ieraudzīja gaitenī stāvam liela auguma vīru ar prāvu mugurmaisu plecos. Svešais vīrs nāca tieši Zalta istabā.

,.Paskaties, tur nāk kāds vīrs ar maisu!” Aiga vērsa tēva uzmanību, jo viņš sēdēja ar muguru pret durvīm netālu no loga atpūtas nodalījumā.

,,A, Fredis!” Zalts iesaucās, ieraudzījis ienācēju, kam plecos bija piebāzts maiss, varēja redzēt — ar mīkstām drānām vai segu.

Fredis pārsteigts skatījās uz tukšo gultu, kur gulēja brālis.

,,Kur ir Džeks? ”

,.Viņš šorīt pēc brokastīm atstāja slimnīcu.”

,,Vai viņš lika kaut ko pateikt? ”

,,Lai pasakot, ka viņš aiziet no slimnīcas. Un šeit uz krēsla ir atstātie žurnāli. Tas ir viss.”

,,Paldies. Sveiki!”

Fredis aši pagriezās. Kailie spalvainie stilbi vien nozibēja un īso bikšu plūksnainie gali noplivoja kā bārkstis vējā. Un viņš bija prom.

,,'I'as skrien kā pēc uguns!” Aiga piezīmēja.

,,Man liekas, ka viņš drīzāk bēg no uguns,” Zalts iesmējās un īsumā pastāstīja iepriekšējās dienas notikumus.

,,Tad tavs istabas biedrs ir bijis no īpašas izlases sabiedrības!” ,,Jā, bet viņi abi likās ļoti laipni un reti biedriski puiši. Viņi mani citādi nesauca kā priekšvārdā, un lasīšanai piedāvāja pat Heijama dzejas. Ko tu vēl vairāk vari vēlēties? ”

,,Smalki!”

,,Redzi, cik viegli var iekulties .izlases’ sabiedrībā. Sevišķi, ja vēl notic visam, ko kāds sastāsta, vienkārši sapūš zilu miglu ...”

Aiga piepeši atcerējās, kā viņai bija gadījies Kanadā, sastopot Iz3onidu Lakstu un vēlāk Bilu Valtonu, šo īru ceļotāju aģentu. Abi bija pūtuši, tā sakot, tīru zilu migliņu. Bils vēl tagad reizēm sagādāja viņai galvas sāpes. Ja tēvs to visu zinātu, nez, ko viņš teiktu? . . . Viņa cieta klusu, tomēr sirds dziļumos atzīdama, ka tēva teiktajiem vārdiem bija zināma taisnība.

Ienāca māsa, kaut ko nolika uz naktsgaldiņa un aizgāja.

,,Māsa kaut ko ienesa,” Aiga aizrādīja.

Tēvs atskatījās. ,,Tā ir mana speciālā deva — glāze augļu sulas un divi biskvīti.”

,,Vai tas tev daudz ko dod? ”

,.Tomēr. Uzņemu vairāk kaloriju.”

,,Ks arī varu tās tev piegādāt,” Aiga atkal piedāvāja savu palīdzību, posdamās mājup.

,,Paldies. Es jau netieku galā ar šīm devām, kur nu vēl, ja nesīs kaut ko no mājas.”

Tā bija Zalta problēma — samazinātais kuņģis. Šajā nodaļā vairāk tāda neviena nebija. Arī pašas māsas, vai nu nezināja, vai aizmirsa, — ne reti nāca skatīties, kāpēc Zalts nav pabeidzis savu ēdienu devu, kamēr citu tukšie trauki jau sen bija novietoti virtuves ratiņos.

Māsa stāvēja pie loga Zalta istabā un mierīgi lūkojās ārā, gaidīdama, kamēr viņš paveic vakariņot, kad otra pēkšņi ieskrēja iekšā un grasījās ņemt traukus prom.

,,Sorry! Es vēl neesmu pabeidzis ...” Zalts negribot ierunājās.

,.Ā! Ēdiet vien mierīgi ...” māsa norūca un izgāja gaitenī.

.....bet tikai pasteidzieties!” Piezīmēja māsa, kas stāvēja pie

loga. Viņai pašai sanāca smiekli, kad kollēģe nebija aptvērusi īsto situāciju.

Jā, ēdiet vien mierīgi, bet tikai pasteidzieties! — tā bija Zalta ikdienišķā problēma. —

Šo sestdienas vakaru, ejot gulēt, Zalts jutās priecīgs, ka bija viens pats istabā. Neviens viņu netraucēja.

Un tomēr — pusnakts bija sen pāri, kad pamodās no kāda trokšņa. Viņš pavēra acis un skatījās krēslainajā gaismā, kas ieplūda no vāji apgaismotā gaiteņa. Pie loga, kur uz krēsla bija pamesti hipija atstātie žurnāli, kāda māsa tos šķirstīja.

,,Māsiņ, vai jūs kaut ko meklējat? ” Zalts piepeši jautāja.

,,Es . . . tāpat ... Es gribēju vienu žurnālu.”

,,Jūs variet ņemt visus!”

,,Tikai vienu ...”

,,Ņemiet visus!”

,, Paldies!”

Viņa paņēma visu kaudzi. Tā bija viena no naktsmaiņas māsām, kas nāca meklēt lasāmvielu, lai īsinātu garo nakti. Un ka uz krēsla bija atstāti daži Playboy žurnāli — to, lūk, viņa jau zināja.

Kad durvis uz gaiteni pievēra un istaba iegrima tumsā, Zalts pirms iemigšanas sevī nodomāja: — Šīs jaunās meitenes tagad sēdēs tur. savā nodalījumā, un cauru nakti pētīs nepieklājīgas bildes . . . Viņas laikam nezināja, ka tādi un tamlīdzīgi zīmējumi sedza sienas slavenajās Romas pirtīs kādreizējā lielākajā un varenākajā pasaules impērijā, kas aizgāja bojā tāpēc, ka bija morāliski pagrimusi.

Svētdienas rītā infekcijas nodaļā bija neparasts klusums. Ne gaiteni, ne blaku telpās, kur uzturējās slimnīcas personāls, nedzirdēja ne mazākā torksnīša. Visas māsas bija pazudušas, arī dežūrētāja māsa, kas arvien sēdēja pie sava galdiņa dienu un nakti kā pērētāja vista uz olām.

Saules stari, kas pa abiem logiem plūda Zalta istabā, šo neparasto klusumu it kā padziļināja. Hītos, īpaši svētdienās, kad bija mazāk ko darīt, māsas allaž ielavījās šajā saules pielietajā telpā un stāvēja pie loga, pļāpādamas savā starpā. Māsu istabā saule parādījās tikai vēlu pēcpusdienā.

,,Šorīt mēs laikam paliksim tukšā!" atskanēja drūma balss. Tur ienāca vecais ērģelnieks Stārijs, rādīdams skumju sēju un kūpinādams cigareti.

,,.Jūs domājat — bez brokastīm? ” Zalts vaicāja.

,,Jā, brokastu laiks sen jau garām."

,,Kur viņi visi palikuši? ”

,,Nu, atkal mītiņā, kaut kur ceturtā stāvā. Tā pati vecā lieta, vēl nav izlemts, ko darīt."

,,.Jūs domājat par streiku? "

,,Skaidrs. Divi vai trīs, kas tie dullākie, nevar uzreiz visus par tādiem pataisīt. Tas prasa laiku. Un kamēr nav visi vai vismaz vairākums vienādi — demokrātiskais princips nedarbojas. Lūk, tāpēc šī smadzeņu mazgāšana un borēšana, kas notiek mītiņā . . . Man ir apnikusi šī lieta. Ne tas, ko viņi lemj, bet man pašam apnikusi dzīve šeit, slimnīcā. Visu pagājušo nakti neesmu gulējis, vienkārši tāpēc, ka man vakar bija jāizšķiras, ko darīt."

,,Vai ārsti jums ko pateica? ”

,,Tā jau ir tā lieta — man līdz vakar vakaram bija jādod atbilde, vai piekrītu savu plaušu caurskatei. Tā notiek zem anestēzijas, un bez mana paraksta nevar."

,,Un? Jūs izšķīrāties? ”

,,.Jā, bet visu nakti negulēju. Es pateicu — nē. Vienkārši tāpēc, ka tās ir lielas mocības. Viņi grib ievadīt plaušās cauruli ar spuldzi un īpašu spoguļu sistēmu, lai redzētu un nofotografētu, kas tur slēpjoties. Es nevaru pat iedomāties, cik lielas šīs grūtības un sāpes. Un tas viss man jāiztur!"

,,Mr. Stārij, bet kāpēc tad jūs esat šeit? "

,,To es arī nezinu. Jau trīs nedēļas."

,,Es domāju, ka jūs, tāpat kā jūsu ārsti, gribat dabūt skaidrību, lai uzstādītu pareizo diagnozi.”

,, Ik*t to, lūk, viņi nevar. Un tāpēc es izlēmu, ka iešu labāk atpakaļ uz māju. Cepšu galu uz pannas un krāsni—kartupeļus. Man ļoti garšo cepta cūkas gaļa un krāsni ar mizām cepti kartupeļi, ievīstīti staniolā ...”

,,Nu, un kas tad ar to būs līdzēts? Jūsu veselības traucējumi paliks tādi paši.”

,,To pašu saka mana sieva.”

,,jQs viņai pateicāt savu lēmumu? ”

,,Jā. Viņa sēž mājā un raud.”

,,Mr. Stārij, es tomēr jūs nesaprotu. Priekš trim nedēļām jūs ieradāties šeit, slimnīcā, ar nolūku — izdibināt kas jums kait. Tagad, kad ārsti grib jūs izmeklēt, jūs atsakāties.”

,.Ks baidos . . . šī izmeklēšana ir ļoti grūta, vesela mocība.”

,.Jūs teicāt, tā notiek zem anestēzijas; jūs nekā nejutīsit. Kad pamedīsities, viss būs cauri, un ārsti jums pateiks savu lēmumu. Pēc tam jūs varēsit pateikt savu spriedumu, vai gribat operēt, ja vajadzīgs, vai nē. Bet šī ir tikai izmeklēšana, lai uzstādītu pareizo diagnozi. Jūs reiz sacījāt, ka esot dziļi reliģiozs un ticat Dievam? ” ,,Jā, es ticu ...”

,,Ja jūs ticat Dievam un nododat visu Viņa ziņā, tad jums pavisam nav ko baidīties. Viņš zinās un gādās, un viss nokārtosies tā, kā tam jābūt. Vai tā nav? ”

Vecais ērģelnieks brīdi stāvēja nodurtu galvu un pirkstiem spaidīja izdegušās cigaretes galu.

,,Jums laikam ir taisnība,” viņš paskatījās uz Zaltu. ,,Žel, ka es vakar neienācu aprunāties. Bet nu ir par vēlu.”

,,Nekas nav par vēlu. Pasakiet ārstam vai māsai, ka esat mainījis savu lēmumu un piekrītat caurskatei.”

„Caurskatei būtu jānotiek pirmdien, tas ir, rīt no rīta. Bet tā kā es vakar atteicu, tad ar to lieta ir izbeigta. Tā bija vienīgā diena, kad trīs ārsti varēja būt kopā. Viņi arvien aizņemti katrs savā vietā.”

,,Labi. Tagad viņi izraudzīs kādu citu dienu. Laiks būs nokavēts, bet tomēr tuvāk mērķim.”

Ērģelnieks aizkūpināja jaunu cigareti un sāka staigāt pa istabu. Varēja redzēt, viņš nervozēja. Taču cigarete laikam nomierināja. Viņš atkal apstājās un paskatījās Zaltā.

,,Jums ir taisnība. Bet es vēl pārdomāšu un tad pateikšu māsai, ka piekrītu izmeklēšanai. Mana sieva būs priecīga ...” vecais vīrs pasmaidīja.

Zalts arī pasmaidīja.

Beidzot gaitenī atskanēja balsis — ienāca māsas, smiedamās un sarunādamās, viena grupa un otra. Drīz pēc tam ieripoja virtuves

rati ar brokastīm. Kaut ar nokavēšanos diena sāka ritēt normālā gaitā. Zalts tikai vēlāk atcerējās, ka šorīt izpalika viņa papildus deva. Pulsa un temperātūras mērīšana šorīt notika pēc brokastīm.

„Te jums ļoti daudz saules, kamēr otrā pusē istabās ir tumšs,” māsa Jautrais Cīrulis nočivināja ienākot.

„Pēc pusdienas būs otrādi,” Zalts atteica, „tad te būs krēsla.”

Jautrais Cīrulis uzmanīgi noskaitīja pulsu un pierakstīja.

,,Cik ir? ” Zalts prasīja, labi zinādams, ka māsas nekad to neteica.

„Jūs dzīvosit simts gadu,” viņa atbildēja.

„Tas par daudz ilgi.”

„Kas tas ir simts gadu! Tā vien būs ...”

„Tas tā liekas jaunībā, jūsu gados. Kad nāk manā vecumā un sāk šo to izgriezt, vai parādās reumatisms vai kāds cits -isms, tad tas ir par daudz.”

Māsa tikai parādīja savus baltos zobus un izgāja gaitenī, bet drīz bija atpakaļ, iestumdama galdiņu ar pārsienamiem materiāliem.

Pirms viņa pabeidza pārsiešanu, Zaltam ienāca prātā pavaicāt, vai viņš vakarā, gulēt ejot, varētu dabūt miega zāles, jo divi naktis bija pavadījis daudz laika nomodā, arvien kādu trokšņu iztraucēts. Viņš tikai neminēja iemeslus: vienreiz iztraucēja māsa, meklēdama žurnālu. otrreiz — šoferi, kas aiz loga skaļi sarunājās un svilpoja.

„To jūs paprasiet dežūrētajai māsai. Viņa pārzin arī zaļu devas.”

„Paldies.”

Kad vēlāk Zalts sēdēja pie loga un lasīja, gaitenī, garām ejot, parādījās virsmāsa. Viņa, kā laipnību parādīdama, pabāza galvu istabā un teica:

„Jūs ar katru dienu izskatieties žirgtāks!”

„Ļoti pateicos!”

Zalts pēc tam mirkli domāja sevī: — vai viņš tiešām izskatījās žirgtāks jeb vai tā bija tikai pieklājības frāze? Bet tā tomēr uzmundrināja. Vienādi vai otrādi, viņš ar katru dienu jutās mazliet spēcīgāks.

Līdzko sākās viesu stunda, gaitenī parādījās pirmie apmeklētāji. Zalts patlaban neviena negaidīja, taču durvīs iestājās kāda plata ēna — ienāca Mārtiņš Kurmis.

Viņš pasniedza savu cieto spalvaino roku un smagi atlaidās piedāvātajā atzveltnī. Viņš klusēdams apskatīja istabu.

„Viens pats? ”

„Jā, kopš vakardienas. Bet cik ilgi? Gan jau kādu pieliks klāt.”

Kurmis pakasīja pakausi un lūkojās puķēs uz kumodes. Zalts saprata, ka šoreiz viņa apmeklētājam bija vēl mazāk ko teikt, nekā iepriekšējā svētdienā.

/

,.Kfl iet mājā? ” Zalts mēģināja ievadīt sarunas.

,.Mājā iet labi. Anna uz baznīcu, es atkal uz slimnīcu.”

,,Un dēls? ”

,,Ak, Agrītis! Nu, tā dēļ jau nācu, lai pateiktu, ka beidzot viss atrisinājās labi.”

,,Tad ir jauki. Vai pierunājāt dēlu? ”

,,Kur nu es! sieva palika divatā ar Agri otrā istabā. Viņš viņai vēl klausa.”

,,Labi, ka klausa.”

,,Jā, labi. Es tikai dzirdēju, ka viņa tam teica: ,Ja tu, būdams mans dēls, — ko esmu laidusi pasaulē ar lielām mokām, — ja tu man izdarīsi tādu kaunu un pametīsi nepabeigtu skolu, tad tu nekad dzīvē nebūsi laimīgs! Nekad! . . . Tik daudz es dzirdēju, ko māte viņam pateica, bet kas vēl runāts, nezinu. Es izgāju garāžā. Kad atgriezos pēc nepilnas stundas istabā, viss bija kārtībā.”

,,Tā ir laba vēsts. Saprāts tomēr guvis virsroku.”

,,Kā kompensāciju no savas puses es apsolīju izmaksāt ceļu viņa braucienam vasarā, kurp vēlas — pa Kanadu vai Savienotām Valstīm.”

,,Ko tad izlēma? ”

,,Tagad viņš ar visu krūti gatavojas uz pēdējiem pārbaudījumiem. Bet, cik saprotu, laikam grib šaut trīs zaķus uzreiz: braukt uz Vankūveru, Losandželosu un Akapulko. No turienes tieši mājā.”

,,Diezgan labs maršruts. Drusku ieķers tēvam makā,” Zalts smējās.

,,Nekā darīt, solīts,” Kurmis pasmaidīja, bet tad nopūtās un piebilda, ka viņš pats arī jūtoties tā kā līdzvainīgs, jo, lūk, savā laikā, kad puika sācis iet skolā, viņš reiz atstiepis mājā pabiezu brošūru par bērnu moderno audzināšanu un pēc tās tad sācis . . . Bar šo jautājumu viņam vēlāk arvien iznākusi nesaskaņa ar sievu. ,,Galu galā Annai laikam būs bijusi taisnība,” Kurmis nobeidza savu pašatzīšanās stāstu.

Zalts piekrizdams pašūpoja galvu.

,,Nu, man ar jāiet,” Kurmis piecēlās. ,,Pirms sieva pārbrauc no baznīcas, man jānomizo kartupeļi ...”

Zalts pasmaidīja, atcerēdamies, ka tieši tāpat bija arī iepriekšējā svētdienā. Viņš pavadīja Kurmi līdz gaitenim un brīdi noskatījās, ka ciemiņš aizgāja.

Līdz pusdienām vēl bija vairāk nekā stundas laika. Zalts stāvēja pie centrālās apkures siltajām caurulēm un sildīja savus kaulainos ceļgalus. Istaba arvien likās pavēsa kā stipri izvēdināta. Vai varbūt vainīgas bija viņa asinis, kas gan piecas reizes pārlietas, un tomēr vēl laikam nebija pietiekamā daudzumā?

Dzīve ir nemitīga cīņa,” Zalts domāja, ,,jo lai uzturētu dzī-llm. kas ir dārgākā manta, kā mēdzam teikt,— ir jābūt zināmam lniid/umam sarkano un balto asins ķermenīšu. Ja to nav, tad nelīdz 11* l iivs gribas spēks, nedz ticība, jo tevī nav vajadzīgās pretestības,

• и* I и lēni izdziesti kā lampa, kurā trūkst eļļas. Dzīvības uzturēšana ii degšanas process organismā, un cilvēkam arvien jāpiegādā • lādzīgās degvielas, kamēr pati dzīvība ieplūst no Dzīvības lielkunga. Tā tas ir dzīvojot šeit, miesā. Kā tas būs tur, dzīvojot i'iiiti pasaulē? — Liekas, arī tur jābūt sava veida degšanai, bet to dod un uztur tieši Pats Kungs, jo no Viņa nemitīgi plūst īstā d/lvibas straume ...”

,.Piedodiet, ka es jūs iztraucēju!”

Žults atskatījās. Istabā bija ienākusi kāda sieviete, mīkstiem (m «mijas zoļu apaviem. Viņa gāja klusi kā vēsma.

,,Ks esmu Mrs. Stārija,” viņa stādījās priekšā.

,, Priecājos jūs sastapt! Jūsu vīrs jau man stāstīja par jums, kad iiinAjflm par viņa izmeklēšanu.” Zalts atcerējās, ka Stārija strādāja pin rentgena māsu kādā citā slimnīcā. Tātad viņai bija zināms priekšstats par izmeklēšanas norisi.

,.Mans vīrs atkal stāstīja par jums, ka jums abiem bijusi Niiruna.”

,,.Jā, bija. Vai viņš pateica, kādi ir viņa uzskati tagad? ”

,,Viņš tos ir mainījis: tagad ir ar mieru ļaut sevi caurskatīt. Vai (Он kaut ko teicāt viņam? ”

,.Mums bija saruna ...” Zalts īsumā to atstastija, piebilzdams, luī viņš arī uzsvēris reliģisko pusi, ticību Dievam.

,,Jūs to viņam teicāt? ” Stārija sieva pārsteigta jautāja.

,,Skaidrs. Ja kāds sakās ticam Dievam, tad lai viņš arī visu uztic 'Гит. Tad nav ko baidīties!”

,,Un jūs to viņam pateicāt? ”

,,.Jā. Kāpēc gan ne? ”

,,Tad es saprotu. Kad es viņam sacīju to pašu, viņš uztraucās un neļāva man runāt ... Es jums ļoti pateicos, Zalta kungs.”

,,Nav ko pieminēt.”

,,Jums esot daļēji izoperēts kuņģis? ”

,,Divas trešdaļas ...”

,,'l’ad jums ir labi. Es zinu vīrieti, mūsu ciema priesteri,— tas bija toreiz, kad vēl dzīvojām Dienvidslāvijā,— viņam izoperēja visu kuņģi. Viņš bija labākais cilvēks, kādu esmu sastapusi savā dzīvē, un viņam arī gadījās šī kaite.”

,,Kā viņš varēja iztikt bez kuņģa? ’’Zalts interesējās.

,,Sākumā bija ļoti grūti. Viņu baroja ar tējkaroti katru minūti, liet pati daba nāk palīgā — barības vada galā, kas pievienots zarnai, ar laiku izveidojas zināms paplašinājums, kas kalpo kuņģa vietā. Tā ārsts apgalvo. Un viņš pamazām atlaba un pārdzīvoja šo smago posmu. Atceros, ka viņam katru dienu zāļu tiesai deva pa karotei melnvīna. Tagad jau pagājis vairāk nekā 20 gadu. Un viņš vēl dzīvo, viņš ir ļoti labs cilvēks ...”

,,Labus cilvēkus var šad tad sastapt, bet ļoti labus — pavisam reti,” Zalts piebilda.

,,Jums taisnība. Mans vīrs ir labs cilvēks, bet nervozs. Un tagad šajās trīs nedēļās, kamēr ievietots slimnīcā, kļuvis vēl nervozāks. Viņš smēķē vienā laidā,” Stārija sieva izkratīja savu sirdi.

,,Kundze, mēs visi esam tikai cilvēki un atkarā no tā, kādos apstākļos katrs nolikts, mēs arī savādāk reaģējam. Bet arī tajos pašos apstākļos mēs katrs varam rīkoties citādāk. Tā ir gluži individuāla pieeja.”

,,Es baidos, ka viņš atkal nemaina savu lēmumu,” kundze teica, gatavodamās atstāt istabu.

„Es tā nedomāju,” Zalts sacīja.

Pēc dažām minūtēm Stārija sieva bija atpakaļ un, pie durvīm pabāzusi galvu Zalta istabā, priecīgi čukstēja:

,,Viņš jau ir pateicis galīgo lēmumu māsai, ka piekrītot.”

,,Tas ir labi.”

Pēc šī mazā notikuma pats ērģelnieks likās pilnīgi mainījies, kā no jauna piedzimis: brīvs savās kustībās, smaidīgs un dzīves priecīgs viņš staigāja pa gaiteni un reizēm dungoja pie sevis kādu korāli.—

Zalts vēl nebija beidzis pusdienot, kad ienāca dežūrētāja māsa, nesdama zināmo antibiotisko kapsulu.

„Māsiņ, man lūgums, vai, vakarā gulēt ejot, varētu dabūt miega tableti? ” Zalts pastāstīja par divi bezmiega naktīm.

,,Jā, to jūs dabūsit,” viņa apsolīja.

Kad atnāca Aiga, Zalts arī tai pateica par miega zālēm, piebilzdams, vai tas nevarētu palikt par paradumu.

„0, nē! No vienas reizes vai pat dažu reižu lietošanas nekad nevar palikt par paradumu,” Aiga izkliedēja tēva bažas.

Viņa stāvēja istabas vidū sarunādamās, kad ienāca kāds pamaza auguma vīrietis un jautāja:

„Vai Mr. Zalts te? ”

„Jā,” viņa parādīja ar roku uz tēvu, kas stāvēja iesāņus aiz gultas priekškara.

,,Bob, kur tad jūs te gadījāties? ” Zalts iesaucās, ieraudzījis ienācēju.

„Iebraucu kopā ar sievu Toronto uz dažām dienām darīšanās ...”

• v ēsais likās ļoti nevaļīgs. Viņš turēja abās rokās papīrā ievīstītu i'Milu ar puķi, kuras dzeltenie ziedi kā saules staru kūlis lauzās ārā im ictinuma. Neredzēdams vietu, kur podu novietot, viņš to aši nolika uz grīdas, atrāva vaļā ietinuma papīrus un, tos saņurcījis luunolā, steidzās atpakaļ uz durvīm:

,.Piedodiet, tagad nav vairāk vaļas! Pienākšu vēlāk ...”

. Paldies, Bob! Sveiciniet savu kundzi!” Zalts sauca nopakaļ, kad vešais jau bija gaiteni.

,,Kas tas bija par viru? ” Aiga brīnījās. ,,Tik nevaļīgu cilvēku neesmu redzējusi.”

Zalts iesmējās: ,,Tas ir grāmatveža palīgs mūsu Filadelfijas Inmjā. Visumā lāga virs, bet viņam paniskas bailes no slimībām. Viņš lūdzams negrib apmeklēt slimnīcas; pat, kad viņa dēls pēc auto sadursmes bija ievietots slimnīcā, apmeklētāja bija māte. Bobs turējās tālāk, palikdams lejā uzgaidāmā telpā. Ja nu viņš šodien bija sadūšojies un ienācis šajā istabā, atnesdams puķi, — tad tas nozīmēja veselu varoņdarbu. Bet kad viņš ieraudzīja manu kalsno eju, viņš aizskrēja, atpakaļ neskatīdamies.

..Tomēr viņš solījās pienākt vēlāk.”

,,Es galvoju, ka viņš nepienāks nekad.”

,,Kādas tautības šis Bobs? ”

„Holandietis. Viņa svainis ir no tiem dutchmaņiem, kas dzīvo apvidū gar 30. dižceļu, kad brauc no Filadelfijas uz Getisburgu. Atceries, kad pirms vairāk gadiem tur apskatījām vēsturiskās kaujas vietas un atpakaļceļā gribējām paēst vienā vai otrā restorānā, bet nekas neiznāca.”

,,Tu domā tajā reizē, kad meklējām vakariņas un ar stundām bija jāgaida uz brīvu galdiņu? ”

„Taisni tā. Un vienā no šiem restorāniem Boba svainis ir vadītāja palīgs. Bobs man allaž ieteic, kad braucot pa šo dižceļu, lai tur pusdienojot. Lai tikai pasakot, ka Bobs no Filas liek sveicināt — tad katrreiz dabūšot galdiņu.”

„Vai tu kādreiz to izmantoji? ” Aiga interesējās.

„Nav nācis ne prātā. Es taču neiešu meklēt kādu tur vadītāja palīgu tajā cilvēku jūrā. Labāk aizbraucu desmit vai divpadsmit jūdžu tālāk un ēdu vakariņas vienā mierā.”

„Atceries ,Zaļo laternu’, kur mēs reiz vēlā tumsā dabūjām vakariņas? ” Aigai ienāca prātā kāds atgadījums tālākā pagātnē.

„Tu domā ēdienu namu, kur mums ēdieni garšoja kā no labas lauku māju virtuves? ”

„Tieši to. Un kad tu iedevi prāvo dzeramnaudu, viesmīle prasīja, kādas tautības mēs esot, kas tik devīgi dodot.”

,,.Jā, tur man tiešām garšoja labāk nekā dārgajos eksotiskajos restorānos pilsētā. Esmu laikam joprojām tas pats latviešu lauku sētas pēcnācējs, kam vislabāk garšo vienkāršie veselīgie lauku ēdieni.”

,tMan vislabāk tomēr garšoja Brazilijā, kad iebraucām no Eiropas,” Aiga atzinās.

,,Tāpēc, ka nācām no izsalkušām dlplšu nometnēm, kur gadiem zupas katls vārījās tieši zem ūdens krāna . . . Bet vecos labos Latvijas laikus, kad visa kā bijām atēdušies, tos tu vairs neatcerējies, jo, kad atstājām Rīgu, tu vēl biji maza meitene.”

,,Man uzkrīt viena lieta — ne reti var redzēt, ka ir ļaudis, tieši latvieši, kas neēd veselīgus vienkāršus ēdienus tikai tāpēc, lai parādītu, ka ir smalki jeb kā viņi domā — inteliģenti. Vai tas nav jocīgi? ”

,,Viņu rīcība parāda tieši pretējo — ka nav inteliģenti.”

,,Bet viņi ne reti beiguši augstskolu,” Aiga piebilda.

,,Meit, tas vēl neko nenozīmē. Ir jāizšķir divi lietas — izglītība un inteliģence. Izglītību iegūst skolās un no grāmatām, kamēr inteliģence ir iedzimta lieta. Dažs var būt ļoti izglītots, pat ar divu vai vairāku fakultāšu diplomiem kabatā, bet tomēr nebūt inteliģents. Tādi gadījumi redzami dzīvē. Piemēram, Latvijā, kur laukos viens otrs, kas apmeklēja skolu tikai dažas ziemas, savos spriedumos un satiksmē ar citiem cilvēkiem bija ar inteliģentāku pieeju, nekā dažs cits, kam kabatā diploms. Atceros, ka kāda grupa ārzemnieku, kas Latvijas sākuma laikos apmeklēja laukus, ļoti nobrīnījās par mūsu zemkopju aristokrātisko stāju. Viņu acīs latviešu zemnieks bija aristokrāts pelēkos vadmalas svārkos. Tā ir zināma inteliģences zīme, kas mantota iedzimtības ceļā no paaudzes uz paaudzi gadu tūkstošos. Tāpat arī jāšķiro — zināšanas un gudrība. Kamēr pirmo iegūst skolās un no grāmatām, otra nāk no augšienes. Ir teikts: Dieva bijāšana ir gudrības iesākums. — Tās ir interesantas lietas par senču izcelsmi, ko esmu sācis mazliet pētīt pēdējos gados, kopš tur atbrauci uz Kanadu. Tie ir jautājumi, kas sniedzas 10,000 un vairāk gadu pagātnē. Šajā sakarībā es apmeklēju arī Toronto bibliotēkas, bet iznāca maz prieka, — saslimu.”

,,Kad tu atkopsies, varēsi atkal turpināt iet uz bibliotēku,” Aiga sprieda.

,,Es taču nepalikšu šeit, man jābrauc atpakaļ uz Filu.”

Aiga klusēja. Negaidot bija radies jautājums, par ko viņa nemaz nebija padomājusi. Kā tas būs, kad tēvs atstās slimnīcu? Droši vien, pēc nedēļas vai ilgākais — desmit dienām šī lieta būs akūta. Viņa kļuva domīga.

IJn domīga viņa arī atstāja slimnīcu.—

-vēl dienas atlikušais vakara cēliens sagādāja Zaltam pārmaiņu.

■ »daļā ieradās četri jauni pacienti. Ienāca māsa un paziņoja:

,,jQs dabūsit jaunu kaimiņu.”

...la man atļauts, ko teikt, tad es gribētu tādu, kas nesmēķē, jo es piils nesmēķēju,” Zalts izteica savu vēlmi.

Māsa paskatījās vīrā, kas stāvēja aiz durvīm gaitenī, jautādama:

, ,.J0s smēķējat? ”

Atbilde bija apstiprinoša.

Vienu momentu,” māsa teica un aizsteidzās aprunāties ar v irsmāsu, bet tūlīt bija atpakaļ.

,,Mr. Volčuk, jūs paliksit tepat!” viņa teica svešajam vīram, kas ienāca un ieņēma brīvo gultu pie loga.

Volčuks arī bija ukrainis. Viņš ieradies Kanadā priekš 45 gadiem un, atskaitot trīs no tiem, visu laiku pavadījis Toronto, sēžot garas darba stundas uz mīksta krēsla. Viņš bija drēbnieks, un viņa problēma — izsutusi sēžamvieta, kas bija inficēta.

Tā Zalts dabūja jaunu kaimiņu. Tas atgūlās divi pēdu atstatumā otrā gultā, un katras pāris minūtes grozījās, jo nevarēja ilgi nogulēt ne uz vieniem, ne otriem sāniem, nemaz nerunājot par gulēšanu uz muguras. Nemierīgā kaimiņa katra kustība atbalsojās Zalta dzirdē, bet viņš pacietīgi gaidīja, kad māsa atnesīs apsolītās miega zāles. Tad viņš gulēs kā Dieva ausī.

Taču māsa neatnesa. Laikrādis tuvojās pusvienpadsmitiem, kad Zalts beidzot notvēra māsu ejam pa gaiteni.

,,Māsiņ, es gaidu apsolītās miega zāles.”

Viņa papurināja galvu: ,,Jūs nedabūsit.”

,,Jūs solījāt.”

,,Bez ārsta ziņas nevaru ...”

,,Bet kā tad jūs solījāt? ”

Klusums.

,,Kāpēc jūs to neteicāt agrāk? Būtu sazvanījies ar ārstu.” Klusums.

,,Un kā tas nāk, ka ceturtā stāvā katru vakaru māsa noprasīja pacientiem, vai kāds vēlas miega zāles? Bet šeit ne.”

Klusums.

,,Māsiņ, jūs man sagādājāt neērtības,” Zalts nopūtās.

Māsa, ne vārda neteikusi, pagriezās un aizgāja. Zalts nodzēsa spuldzi un, atslābinājis saspriegtos muskuļus un nervus, koncentrējās naktsguļai. [2]

Domās nogrimusi, Aiga iznāca no slimnīcas un gāja auto parkā sameklēt spēkratus. Viņa joprojām domāja par tēvu, kas drīz atstās slimnīcu. Kā viņš viens varēs atgriezties Filā?

Aiga pārsteigta apstājās. Pie viņas ratiem stāvēja kāds vīrs, kas, Aigai pienākot, pagriezās ar seju pretī.

,,Bil, ko tu te dari? ”

,,Kā redzi, sargāju tavu auto,” Bils mēģināja jokot, bet, redzēdams Aigas nopietnos sejas vaibstus, piebilda: ,,Es taču tevi nekur vairs nevaru sastapt ne mājā, ne darbā. Tu esi pilnīgi aizmirsusi mani. Un par mums pašiem nedomā nemaz vairs!”

„Nesaprotu, par ko tu īsti runā? Kas tas par — mums pašiem? ” Aiga brīnījās un meklēja somiņā auto atslēgas.

„Dārling, es domāju, ka mums pašiem būtu šis tas pārrunājams savā starpā. Vai mēs nevarētu kaut kur kopā paēst vakariņas? ”

Aiga jau gribēja īsi atraidīt Bila priekšlikumu, bet viņa brīdi klusēja, pārdomādama sevī, — ja viņš runāja par kopējām vakariņām, tad viņam allaž bija kaut kas īpašs padomā. Tad viņš, kā parasts, daudz ēda un daudz runāja. Aiga tikai mirkli šaubījās, vai pieņemt piedāvājumu, kad tīri sievišķīgā ziņkāre guva virsroku.

„Sevišķi izsalkusi neesmu ...”

„Bet es esmu izsalcis kā suns. Mēs varbūt varam atstāt tavus spēkratus tepat un manējos aizbraukt kaut kur rietumos paēst? Varbūt uz .Vecajam dzirnavām’? ”

„Tas nu tā gluži nedarbosies: savus ratus es te neatstāšu. Kā es tikšu mājā? ”

„Es tevi atvedīšu atpakaļ uz šejieni.”

„Es tevi pazīstu. Kurš tas bija, kas mani reiz pameta nakts vidū pilsētā uz ielas? ”

„Dārling, nepiemini vecas lietas! Tas sabojās visu mūsu vakaru.”

„Tāpēc es braukšu pati savos ratos un tu savējos. Brauc tu pa priekšu. Tikai, lūdzu, neskrej ātri! Ja tu pārāk skriesi, es tev nesekošu!” Aiga nodiktēja savus noteikumus.

„Okei!”

„Vecajās dzirnavās” vēl nebija daudz apmeklētāju, jo īstie vakara viesi, kas gribēja arī dejot publikā, ieradās drusku vēlāk, kad ārā sāka krēslot. Viņi izraudzīja klusu un krēslainu nostūri, ko tumši brūnās paneļa sienas un vājā spuldzīte uz galda padarīja vēl tumšāku. Sejas viņi tomēr varēja saredzēt.

Bils sev pasūtināja četrus ēdienus un piedevām saldo, Aiga — tikai gabalu līdakas ar mērci un saldo.

„Tu taisies uz lielu ēšanu!” Aiga piebilda.

„Ko tad tu domā! Šī ir pirmā reize, kad šodien varēšu kārtīgi paēst,” Bils atteica un jau sniedzās pēc nule atnestiem brūniem npn liftiem, kas apsegti gulēja groziņā. Kamēr viesmīlis piegādāja pirmo ēdienu, Bils viens pats bija notiesājis visus apalīšus un mviesta ripiņas, nelikdamies ne zinis par otru.

Aiga pie tādas uzvešanās bija pieradusi. Viņa klusēdama noskanas un tikai gaidīja, kad pirmais lielais izsalkums būs remdēts un ak sies runāšana. Viņa mierīgā garā sāka rīkoties ap nule atnesto /.ivi.

,,Kedzi, dārling,” Bils ierunājās, ēzdams pilnu muti, ,,man ir liil>as ziņas, —mūsu kuģis tuvojas mērķim un jācer, drīz vien iebrauks ostā ...” Bils pacēla skatu un pētīja Aigas seju. ,, . . . es domāju — laulības ostā. Tu dzirdi, dārling? Tu nemaz neatbildi!”

,,Kā es varu atbildēt, ja ēdu zivi — jāuzmana asakas!” Aiga atrunājās.

,,Piedodi! Es nezināju, ka tev tur ir arī asakas. Tās, ko es teicu, ir jaunākās ziņas, proti, drīz dabūšu savas laulības šķiršanu.”

,,Tas nav nekas jauns. Par to tu jau runā kādus astoņus vai deviņus mēnešus, kopš tevi pazīstu ...”

,,Dārling, šoreiz tas ir noteikti. Mans advokāts piezvanīja vakar l>ēcpusdienā, bet tevi nekur nedabūju rokā. Lai lietu pasteidzinātu, ir tikai jānokārto vēl daži sīkumi, kuru dēļ viņš man zvanīja. Atbilde jādod līdz rītvakaram. Tāpēc es centos sastapt tevi vēl šodien, jo rit, kā pie pirmdienas, ļaudis arvien ir nevaļīgāki. Šī lieta ir mantas jautājums, kas man jāizkārto kopīgi ar manu šķirto sievu ...”

,,Tā vēl nav tava šķirtā sieva.”

,,Tikpat kā darīts. Tikai daži sīkumi, kā teicu, un prpti, tu zini, ka māju atstāju sievai, jo viņa audzinās manu meitu, par ko esmu tiešām norūpējies. Alimenti jāmaksā simts dolāru mēnesī. Bet lai meitai būtu nodrošināta nākotne, — domāju par viņas studijām, — es viņai vienai pašai atstāju savas akcijas 100,000 dolāru vērtībā. 'Fikai nelaime, tur vairs nav pilni simts tūkstoši, jo pagājušā gadā, kad saslima tēvs, biju spiests pārdot akcijas par 35,000. Esmu drusku atlicis, bet vēl pietrūkst 30,000. Lai šķiršanas procesu paātrinātu, šī summa man līdz rītvakaram jānogulda atpakaļ. Vismaz ar bankas apstiprinājumu jāuzrāda, ka tāds ekvivalents ir deponēts. Un te nu ir tā ķibele, — nauda man ienāks tikai pēc nedēļas vai, varbūt, jaunnedēļas beigās. No Vankūveras gaidu čeku par 10,000 dolāriem. Pagājušā nedēļā, kad biju Ošavā, es sadzinu 5000 dolārus. Čeku solīja piesūtīt ap nedēļas vidu. Tas būtu kopā 15,000 dolāru, ko saņemšu visvēlākais jaunnedēļ. Apmēram tikpat daudz man ir pašam iekrāts. Bet, dārling, visa šī nauda vajadzīga līdz ritva-karam. Šo otro piecpadsmit tūkstošu man pietrūkst. Ja tu varētu tos aizlienēt mūsu kopējai lietai, teiksim, līdz šīs nedēļas beigām, vai ilgākais līdz nākošai nedēļai, kad noteikti pienāks čeks no Vankūveras, — tad esmu glābts un laulības šķiršana būs paātrināta.

Dārling, esmu par visu ko padomājis. Līdzko tu man teiksi savu galīgo jāvārdu, es tev tūlīt norakstīšu savu dzīvības apdrošinājumu 50,000 dolāru. Tu esi tā, kurai to uzticu, un ja man kas gadītos, tu vienīgā saņemsi šo naudu. Tāpat esmu painteresējies, kur mēs varētu pavadīt mūsu kopējo medus mēnesi. Esmu domājis par Meksiku un Eiropu, bet beigās izšķīros par Eiropu. Braucot uz turieni, mēs varētu pa ceļam apmeklēt mana vectēva dzimto pusi Īrijā. Es pats tur vēl nekad neesmu bijis, un, man liekas, tā mūs abus interesētu. Tā būtu skaista pastaiga tur, pa zaļo augstieni, un kad apniktu pēc nedēļas vai vairāk, mēs dotos tālāk uz Šveici, Rivjēru vai citur. Kur tikai tu vēlies . . . Bet tagad līdz rītvakaram man vēl jādeponē vajadzīgā summa, kurai pietrūkst šie nieka piecpadsmit tūkstoši. Tu esi mana vienīgā cerība. Un bez tam tā ir mūsu kopējā lieta, ne tikai mana vien. Vai tā nav, dārling? ” Bils beidza runāt un arī apstājās ēst.

Viņš gaidīja, ko teiks Aiga. Viņš bija izšāvis visu savu pulveri, un nolicis, tā sakot, atklātas kārtis viņai priekšā.

Aiga patlaban beidza ēst saldo. Viņa nesteigdamās noslaucīja servjetē muti un, izņēmusi no rokas somiņas krāsuli, atjaunoja lūpu sārtumu. Pabeigusi šo sievišķīgo uzdevumu, viņa ieskatījās rokas pulkstenī un ļoti lēnā garā sacīja:

,,Vai tas bija viss, ko tu gribēji man teikt? ”

Bils piepūtās kā varde un kļuva sarkans sejā. Viņš nezināja, ko atbildēt.

,,Bet, dārling? ! . . . viņš iesāka un apklusa, nočāpstinādams tikai muti.

,,Tur nekā jauna nebija. Es visu to jau zināju. Tās ir tavas problēmas ...”

„Dārling, tā taču ir mūsu lieta, kopējā lieta . . . Man vajadzīga šī summa šovakar vai rīt līdz pēcpusdienai, kamēr bankas vaļā, lai varu deponēt.”

,,Jā, Bil, man ir līdzīga problēma. Tikai šodien ienāca prātā, ka pēc nedēļas vai drusku vēlāk būs jādeponē ap desmit tūkstoš dolāru, kad tēvs atstās slimnīcu.”

,,Tavs tēvs taču pats maksā par savu slimnīcu? ” Bils pēkšņi metās starpā.

,,Protams, bet viņš nav kanādietis. Kamēr viņa apdrošināšanas sabiedrība Amerikā nokārtos maksājumus, paies laiks. Bet atstājot slimnīcu, taču būs jādod zināma garantija,” Aiga lietišķi paskaidroja.

,,Apmēram nedēļas laikā, es galvoju, ka man pienāks čeks no Vimkūveras, un tu to dabūsi.”

,,Uz apmēram es nevaru paļauties.”

,.Tātad — tu atsakies? ”

,,Es nekad neesmu piesacījusies.”

,,Tu ...” Bils piepeši iešņācās, atrāva apkaklīti un, atslābinājis kakla saiti, tvēra krūšu kabatā. Viņš ātri izrāva zināmo kārbiņu un, ieņēmis divi tabletes, uzdzēra ūdeni. Atgāzies krēslā, viņš skatījās griestos, bolīdams acis.

Bēc dažām minūtēm viņš lēni piecēlās, uzmeta galdā pāris naudas zīmes un, ne vārda neteikdams, soļoja uz izeju.

Kopīgās vakariņas ar pārrunām bija beigušās.

Kad Aiga izgāja pagalmā, bija sācis krēslot. Pie kailajiem rokas dilbiem varēja manīt pieskaramies maija vakara vēsmu. Aiga uzvilka kostīma virsjaku, kas bija pamesta spēkratos, un sāka startēt motoru, kad spēcīgs grūdiens aizmugrē satricināja viņas ratus. Nošķinda stikli. Aiga atskatījās: vai kāds svētdienas braucējs iedrāzies viņas ratos?

,,Nē, viņa neticēja savām acīm —tas bija Bils. Drūmu skatu viņš lūkojās caur priekšējā loga stiklu un, iededzis spožus starmešus, lēni kāpās atpakaļ.

Aiga izkāpa no auto un gāja apskatīt nodarītos bojājumus. Bils pats bija sasitis sava auto vienu priekšējo spuldzi, bet Aigas auto aizmugurē bija ieliekta skārda virsa pāris pirkstu platumā.

,,Atsūti lēsi par nodarītiem bojājumiem. Es to samaksāšu!” Bils lepni uzsauca un straujā gaitā, riepām neganti kaucot, izdrāzās pa vārtiem. Viņš pazuda pilsētas virzienā.

Aiga iekāpa savos ratos un pagrieza stūri 401. dižceļa virzienā. Tā viņa varēja ātrāk nokļūt mājā, pilsētas austrumu daļā.

Braucot viņai visu laiku padomā bija viens jautājums: vai tā bija tīša vai netīša auto sadursme?

15.

Kad pirmdienas rītā sanitārs Maiks ienāca Zalta istabā un paskatījās uz otru aizņemto gultu, viņš mirkli stāvēja kluss.

,,Hai, Maik!” pēkšņi no gultas atskanēja balss.

,,Mr. Volčuk? Tas tiešām jūs? ” Maiks tuvojās gultai, kurā grozījās vakar atnākušais ukrainis.

Izrādījās, viņi bija veci paziņas, jo Volčuks jau reiz bija bijis šajā nodaļā priekš dažiem gadiem.

,,Jā, tas pats vecais Volčuks,” ukrainis apstiprināja.

,,('ik būs — trīs vai četri gadi, kad jūs te gulējāt? ”

,,TrIs ar pus . . . Laiks paiet ātri.”

,,Kas tagad par kaiti? ” Maiks interesējās.

,,Tā pati problēma visus šos gadus. Sagraizīja man toreiz dibenu, bet nekad pilnīgi neatlaba. Kļuvis jau chronisks. Tagad ārsts domā taisīt jaunu operāciju — griezt dziļāk, tas labāk nodrenēšot. Viņš cerot, ka kļūšot pilnīgi vesels.”

,,Traki ar infekcijām. Vakar mūsu nodaļā bez jums ieveda vēl trīs pacientus: viens no ārpuses, bet divi tepat no slimnīcas pēc pārciestām operācijām.”

,,Mr. Maik!” Zalts piepeši iejaucās sarunā. ,,Vai tas gadās bieži, ka pēc operācijas iegūst infekciju? ”

,,Agrāk pirms dažiem gadiem varēja teikt, ka puse vai vairāk no visām operācijām tika inficētas. Tad te mūsu nodaļa bija slimnieku pilna. Tie nāca visvairāk no ceturtā un sestā stāva. Tagad jau samazinājies, varbūt tikai ceturtā daļa tiek inficēta.”

,,Kā to izskaidrot? Kur viņi saķer šos baciļus? ”

,,To tiešām grūti zināt un pateikt. Paši ārsti netiek skaidrībā, kur vaina. Dara jau visu iespējamo, lai novērstu, bet ...” Maiks paraustīja plecus un paņēma Volčuka piedāvāto cigareti. Viņi abi jau agrāk pirms dažiem gadiem bija sapīpējuši, un tā bija veca paraža — līdzko no rīta acis vaļā, tūlīt dūmeklis zobos.

,,Man nāk prātā,” Zalts sacīja, ,,ko pastāstīja kāda latviešu māsa — misionāre, kas strādā Indijā misijas laukā. Tur viņiem visvai-rums pacientu nāk no džungļiem, un slimnīcas darbs norit samērā primitīvos apstākļos, jo trūkst līdzekļu, lai iekārtotu modernas ārstniecības iestādes. Šī māsa pateica, kā viņi cīnoties ar netīrību, lai iznicinātu baciļu perēkļus. Un ko jūs domājat, kur cilvēkam sakrājas visvairāk baciļu? ”

Maiks paraustīja plecus, bet Volčuks pacēla galvu, it kā gribēdams ko minēt.

,,Šī māsa teica, kā viņi novērojuši džungļos, tad šīs vietas esot — aizause un uzacis. Tur esot īstie baciļu perekļi.”

,,Tas ir ļoti iespējams,” Maiks piebilda. ,,Mēs gan vairāk cenšamies tīrīt citas vietas.”

,,Bet ko es novēroju,” Zalts tuprināja, ,,ka kungi ārsti pirms operācijas ļoti šķistās un mazgā savas rokas vairākos ūdeņos. Viņi pat baidās piedurties ūdens krānam, ko aiztaisa ar elkoņa piepalīdzi, un dvieli pasniedz māsa, un tāpat gumijas cimdus rokā uzmauc māsa. Tad viņi aizsedz muti un degunu ar sterilu masku, bet kuplās uzacis, kas nav ne tīrītas, ne mazgātas kopš braucis vaļējā mašīnā vai nācis pa ielu vai slimnīcas pagalmu, — tās paliek tādas pašas neaizsegtas. Secinot pēc latviešu māsas pieredzes praksē Indijā, tad ujos uzacu krūmos mitinās veselas baciļu kolonas, varbūt, pat leģioni. Atliek tikai drusku savilkt pieres muskuļus, kad šie baciļu launskungi krīt lejup tikpat kā izpletņu lēcēji un sabirst vaļējās

rētās.”

,,Tas izklausās ļoti ticami,” Maiks piekrita.

,,Hei!” Volčuks iesaucās. ,,Manam chirurgam nav neviena mata uz galvas, bet melnās uzacis ir tik kuplas kā biezi krūmi. Kas zina, kādi partizāni tajos slēpjas? ”

Klausītāji pasmējās.

,,Patiesību sakot, tā ir ļoti nopietna lieta — cīņa ar baciļiem,” sanitārs Maiks paskaidroja. „Slimnīcā tiek ievērota vislielākā tīrība gan telpu aptīrē, gan drānu un veļu apmaiņā, gan dezinficējot traukus un instrumentus, gan mazgājot rokas, seju un miesu, gan aizsedzot muti un degunu ar masku, runājot un elpojot, gan ievērojot citus piesardzības līdzekļus, — un tomēr no baciļiem vaļā netiek. Liekas, ka viņi ir visur. Galvenais, kas viņus uzvar — ir pats cilvēka organisms.”

,,Jā, kamēr organismā ir vajadzīgā pretestība,” Zalts teica. ,,Bet ja tās pietrūkst, kā man pašam, tad tie jaunskungi sāk progresēt, un tas vairs nav labi.”

,,Tā ir,” Maiks piekrita un paņēma otru cigareti no Volčuka aizsāktās kārbiņas.

Ienāca māsas, lai sāktu kārtējo rīta vizīti. Kad bija vairāk pacientu, strādāja pa divi māsām kopā.

Aptaustījusi Zalta pulsu, Jautrais Cīrulis nočivināja:

,,Mr. Zalt, jūs dzīvosit mūžīgi!”

,,Tas tiesa, tikai ne uz šīs planētas, bet garu pasaulē.”

Māsa piekrizdama palocīja galvu un, uzlikusi sejai masku, sāka pārsiet Zalta rētu.

„Izskatās, ka ārā ir skaists maija rīts!” Zalts sacīja.

„Jā, izskatās, bet vēss. Taču kā izskatās dažos parkos, to jūs nevarat iedomāties. Vakar kā pie svētdienas es gāju pastaigāties parkā un, degunu aizspiedusi, steidzos tūlīt ārā. Šausmīga smaka! Parki pilni netīrumu un atkritumu kaudzēm, kas pūst.”

„Vai atkritumu vācēju streiks vēl nav beidzies? ”

„Kur nu! Parkos sāk ziedēt puķes. Skaisti! Bet neviens cilvēks tur nevar rādīties . . . Tur ir žurkas!” jautrā māsa bija sašutusi.

Otra māsa Karlsone, kas bija vāciete, apkalpoja Volčuku, bet neko nerunāja. Viņa likās, ka to arī nepazina. Viņa apskatīja tā strutojošo sēdamvietu un neapmierināta nopūtās. Nelaime bija tā, ka šai vietā bija grūti piestiprināt plāksterus vai apliekamos. Pēc dažām minūtēm, kad Volčuks sāka staigāt pa istabu, plāksteri ar troksni nokrita uz grīdas. Plakš!

,,Jums tur kaut kas izkrita!” Zalts darīja uzmanīgu veco vīru, kas ar saviem 68 gadiem izskatījās krietni vecāks. Viņš arī neveltīja daudz uzmanības savai ārienei.

,,Paldies!” viņš norūca, atgriezās un, pacēlis nokritušo uzliekamo, mēģināja to piestiprināt vecajā vietā. Taču pēc dažiem soļiem tas nokrita atkal. Plakš!

,,Man ir apnicis ...” Volčuks rezignēti teica.

,,Jūs vairs nestrādājat? ” Zalts mēģināja izdibināt sava kaimiņa dzīvi.

,,0, nē. Jau vairāk nekā trīs gadus esmu brīvā.”

,,Tad jūs varat mierīgi atpūsties.”

,,Jā, ir visu mūžu daudz strādāts. Kad iebraucu Kanadā priekš 45 gadiem, biju 23 gadus vecs jauneklis. Nācu no Ukrainas. Tēvs man iedeva 300 dolāru naudas ceļam, un tas bija viss. ,Brauc, dēls!’ viņš sacīja, ,tiec ārā no šīs lielās mātuškas un dzīvo, kur tev labāk . . . Iebraucu Kanadā, ne vārda neprazdams angliski.”

,,Bez valodas svešā zemē bija grūti!”

,,Ļoti grūti! Es iebraucu Toronto kopā ar savu paziņu, ari ukraini, ar ko iepazinos ceļā. Tas dažus vārdus saprata angliski. Bet te nebija darba, un mūs, vairākus simtus, sūtīja ar vilcienu tālāk uz ziemeļrietumiem. Solīja, tur būšot darbs pie būvēm. Bet jo tālāk braucām, jo vairāk likās, ka nokļūstam Kanadas Sibirijā. No vienas Sibirijas mēs jau bijām izbēguši, otrā vairs negribējām labprātīgi doties. Nolēmām abi ar paziņu, ka izdevīgā brīdī bēgsim. Tā arī izdarījām.”

,,Kurā vietā? ”

,,Kaut kur ap Kenoru, netālu no Manitobas robežas iebēgām mežā. Tas notika aprīlī. Naktis bija aukstas, un vietām mežā vēl slēpās sniegs. Krūmos nevarējām ilgi tverties. Bet mums laimējās, — mēs uzgājām kādas dzelzceļu būvfirmas nometni, kur varējām apmesties un dabūjām ari darbu. Dzīvojām barakās. Bija darbs un maize visu vasaru. Tikai, kad sākas karstais laiks, mūs mocīja odi. O, boy! Bet rudenī, uznākot nakts salnām, kādā naktī nodega visa nometne. Bija pārkurināta čuguna krāsns. Mēs pazaudējām visu — nopelnīto naudu un drēbes. Palikām ar to, kas mugurā. Būvfirma bija ar mieru mums abiem ar paziņu samaksāt ceļu izdevumus līdz Toronto un uz rokas iedeva katram 50 dolāru. Tas bija garš ceļš — ap 1200 jūdžu atpakaļ uz Toronto. Bet toreiz Toronto ne tuvu nebija tāda pievilcīga pilsēta kā tagad. Tā salīdzinājumā bija maza vieta, bet tomēr centrs, kur pulcējās ļaudis un apmetās tirgotāji un amatnieki.”

,,Kādas toreiz bija darba iespējas? ”

Niecīgas. Strādāju katru iespējamo darbu, ko kāds tik piedāvāja. Bija, tā sakot, deviņi amati un desmitais bads. Toronto īstā uzplaukšana izraisījās tikai pēc Otrā pasaules kara, kad te sāka ierasties Eiropas emigranti. Tas, ko jūs tagad redzat, izveidojies gandrīz pēdējos piecpadsmit gados. Un nevajaga aizmirst, ka kanādieši daudz pateicības parādā savam dienvidus kaimiņam. Ja viņu robežas saietu ar kādu citu valsti, piemēram, Meksiku, tad te viss izskatītos daudz citādāk — par kādiem piecdesmit gadiem atpalikušāk.”

Volčuks palocīja sirmo galvu it kā apstiprinādams paša teikto, un, piecēlies no krēsla, novilka slimnīcas balto virssvārku. Viņam no mājas nekas nebija līdz, jo reiz jau te bija gulējis un zināja, ka slimnīca dos, ja pašam nebūs.

Novelkot virssvārku atklājās, ka Volčuka ķermeņa augšdaļa bija iesprostota īpašā dzelzs korsetē, kas atgādināja dažas ribas ar lielām spraugām.

,,Tas krāms man izmaksāja septiņdesmit dolāru!” Volčuks paskaidroja un, noņēmis cietās dzelzs ribas, nosvieda tās gultā. Izrādījās, ka viņam bija deformēts mugurkauls, kas izliecās, un nevarēja ilgi taisni nosēdēt.

,,Tas ir dārgs prieks!” Zalts piezīmēja.

,,Šausmīgi dārgs! Kas te ir? — dažas saliektas dzelzs stiegras, apvilktas ar drānu. Tas ir viss. Bet to projektēja mans ārsts pats pagājušā gadā. Viņš apgalvoja, ka būšot labāk, bet ne s . . . neder. Ir smags un nogurdina.” Vecais vīrs bija neapmierināts. Viņš piecēlās un noglabāja dzelzs ribas vienā kumodes atvilktnē.

,,Mr. Volčuk, cik saprotu, šīs sekas jūsu mugurā arī no lielas sēdēšanas? Jūs teicat, ka ilgus gadus bijāt drēbnieks.”

,,Veselus 42 gadus sēdēju saliecies pie šujammašīnas. Bet tas ir cits stāsts. Kad biju trīs gadus nodzīvojis Kanadā un drusku ielauzījies angļu mēlē, es sapratu, ka jāmeklē cits darbs. Visu šo laiku dzīvoju, tā sakot, no rokas mutē. — Ziemai tuvojoties, dabūju nelielu darbu pie kāda Polijas žīda, kam bija sava drēbniecība. Bija jāsalabo sētas, jāpielabo jumti un jāpaveic citi sīki darbi ārpusē pie mājas. Viņš redzēja, ka es savu uzdevumu biju labi padarījis, un ka man varēja uzticēties. Es arī daudz neprasīju par nostrādātām stundām. Kad žīds man samaksāja par darbu, viņš apprasījās,— ko es tagad darīšot, ziema nākot virsū? Vai es neprotot kādu citu darbu? Varbūt kaut ko strādāt viņa darbnīcā . . . Lieta bija tāda: es biju skrodera dēls, mans tēvs piekopa šo amatu, un es šo to biju iemanījies darīt, bet man tas nepatika. Tāpēc jau atbraucu uz Kanadu un biju ar mieru strādāt visu ko, lai nebūtu jātup istabā. Tā kā nāca ziema un laukā vairs nevarēju neko darīt, tad pieņēmu žīda piedāvājumu. — Tikai šai ziemai! es nodomāju. Bet iznāca citādāk.”

,,Beidzot jums iepatikās šis darbs? ”

,,Kā lai saka? Manas dzīves panākumu atslēga, jāsaka, ir bijusi mans godīgums. Es arvien strādāju, cik labi varēju un centos allaž būt taisns. To laikam mans darba devējs jau bija ievērojis, kad laboju viņa sētas, un tas pašķira man ceļu. Šis Polijas žīds man bija tēva vietā; viņš visu ko man pamācīja, parādīja, un drīz es kļuvu viņa labā roka. Viņš vairāk uzticējās man nekā savam dēlam. Viņš lika man aizslēgt vai atslēgt darbnīcu, kad pats bija prom; tāpat es iekasēju naudu, kad vecā nebija darbnīcā. Es biju privileģētā stāvokli, bet tikai viena lieta — žīds man maz maksāja . . . Pēc 12 gadu nostrādāšanas redzēju, ka nekur tālu tā netikšu. Neko lielu nevarēju atlicināt sava paša dzīvei. Biju domājis taču precēties, un tad vajadzēja iegādāties vismaz māju. Es pateicu savam šefam, ka iešu prom. O! viņš bija izbrīnījies. Kāpēc es gribot viņu atstāt? — Atklāti pateicu, kā domāju. — To lai es nedarot! Viņš izlabošot savu kļūdu. Par pagājušiem divpadsmit gadiem man samaksāja ekstrā 600 dolāru, tas ir, 50 dolāru piemaksu par katru gadu, bet turpmāko algu gandrīz dubultoja. Protams, es paliku un nostrādāju pavisam 42 gadus vienas ziemas vietā, kā sākumā biju domājis. No mazās darbniciņas, kur sākumā strādājām ar dažām mašīnām, vēlāk izauga liela firma ar simtiem darbinieku. Tā vēl tagad pastāv, tikai zem cita nosaukuma,” Volčuks apklusa, paņemdams cigareti.

,,Un galu galā jūs esat apmierināts ar savu dzīvi? ” Zalts vaicāja.

,,Esmu ieguvis prāvu ģimenes māju skaistā dārzā. Tur tagad paši dzīvojam. Bez tam — vēl divi īres namus, kas ienes naudu. Tad apprecēju labu sievu, astoņpadsmit gadu jaunāku, un mums ir dēls, kas nesen beidza universitāti un strādā par kalnu inženieri. Bet piedevām dabūju šo līko muguru un pušo dibenu ...”

Vecais vīrs piecēlās un izgāja gaiteni nosmēķēt cigareti. Tā viņš arvien darīja, laikam atcerēdamies, ka Zalts pirmā dienā pieprasīja nesmēķētāju kaimiņu.

Pēc dažām minūtēm, kad smēķis bija izkūpināts, Volčuks atgriezās istabā. Viņš soļoja lēni, mazliet salicis, bet tā kā bija neliela auguma un miesās ieguvis liekas sešdesmit mārciņas, tad likās, ka slīdēja kā ieapaļa lode.

,,Mr. Volčuk, vai nebija labi, ka tēvs jums toreiz iedeva ceļa naudu un varējāt atstāt plašo mātušku? ” Zalts atsāka sarunu.

,,(), jā! Es esmu visu mūžu bijis pateicīgs viņam un Dievam par šo izdevību.”

,,Dzīvojot dzimtenē, jūs, droši vien, neko nebūtu sasnieguši? ”

,,Absolūti neko! Esmu daudz par to domājis un arī nopriecājies. Protams, bija daudz grūtību, īpaši sākumā. Taču jaunībā bija vieglāk visu pārvarēt. Vēlāk, līdzko sāku pelnīt, sūtīju naudu uz māju. Atmaksāju ceļa izdevumus un visus šos garos gadus arvien sūtīju gan naudā, gan graudā. Tas viņiem bija ļoti svarīgi, lai tur dzīvotu. Taču tagad, kļūstot vecākam, mani sāk mākt citas domas. Sāk mosties ilgas pēc dzimtenes. Tās ir mocošas. Gribētu vēlreiz pārstaigāt vecās vietas un redzēt savējus — brāļus un māsas, vecāki jau miruši. Un tad reizēm ienāk prātā tāda ķecerīga doma,— sak, ja jau citi manējie pārdzīvoja šos trakos laikus dzimtenē, — neviens tieši no mūsu ģimenes nebija ne apcietināts, ne aizsūtīts uz Sibiriju, tad jau, varbūt, arī es būtu ticis cauri ...”

,,Jūs teicāt, ka — varbūt būtu ticis cauri!”

,,Jā, tikai — varbūt. Jo droši to neviens nevar apgalvot. Padomju valsts iekārta un valdīšanas sistēma ir neaprēķināma. Cilvēks kā persona tur ir tikai nulle. Ja tagad visu pārdomāju, tad liekas, ka tēvs mani toreiz ar nolūku būs gribējis dabūt prom no turienes, jo es biju dumpīgākais no visiem bērniem.”

,,Ja būtu palikuši tur, tad diezin kā jūsu dzīve būtu veidojusies? ” ,,Jums taisnība. To neviens nevar pateikt. Varbūt, ka dēdētu kaut kur Sibirijas taigās vai kādā vergu nometnē, ja vispār vēl būtu dzīvs. Bet ķecerīgā doma reizēm uzmācas ...”

,,Nu, aizbrauciet ciemā! Tagad jau ir modē braukšana. Kad redzēsit īstenībā savu Ukrainu, tad, droši vien, būsit izārstēts no šīm mocošām ilgām.”

,,Nē, braukt gan es nevaru. Līdzko domāju par braukšanu, manī tūlīt mostas atmiņas par miljoniem nomocīto tautiešu, kas šajos gados aizgājuši bojā. Ukraina savas brīvības dēļ ir smagi cietusi. Es vienkārši nevaru tikt tam pāri — manī kaut kas saceļas. Kāda asins balss runā pretī — tie bija tavas tautas brāļi un māsas, kas tur cieta un tika nomocīti ...” Vecais vīrs piepeši apklusa un, brīdi padomājis, atsāka:

,,Un vai nav trakums, ja padomā: viens žīds, kas nāca no Polijas, bija man tikpat kā tēvs, varbūt pat vairāk, un ļoti palīdzēja manā dzīvē: otrs žīds — es domāju Kārli Marksu kopā ar Leniņu, — ar savām trakām idejām izpostīja manu dzimteni un daudziem miljoniem viņu dzīves. Es to nevaru saprast. Manās acīs ikviens, kas vēl sludina komūnismu un to grib izvest dzīvē, ir plānprātiņš. Es citādi to nestādos priekšā . . . Bet no otras puses — nevaru pieņemt arī tīru kapitālistisko iekārtu ...” vecais Volčuks nodūra galvu un skatījās grīdā.

,,Mr. Volčuk, jūs runājāt par tīru kapitālistisku valsts iekārtu. Sakiet, kur tāda vēl tagad būtu sastopama dzīvē? ”

,.Ks nozinu. Varbūt Amerikā? ” vecais jautādams pacēla galvu.

,.Bot es domāju, ka jūs zināt, ka Amerikas Savienotās Valstis ar savu demokrātisko iekārtu un lielo brīvību ir sagādājušas saviem strādniekiem vislabāko dzīvi visā pasaulē. Tā ir tīrā strādājošo paradīze. Kanādieši arī cenšas tuvoties šim dzīves standartam. Bet citiem pārējiem, īpaši jūsu dzimtenē, atliek tikai sapņot par to. — ,.Ia tāda ir kapitālistiskā iekārta, kāda dzīvē redzama Amerikā, tad es par to stāvu un krītu,’ teica kāds cits jūsu tautietis, ar kuru es gulēju vienā istabā ceturtā stāvā pirms kādas nedēļas,” Zalts pastāstīja.

,,Tur jums abiem taisnība. Bet man nav skaidrs, kāpēc tad to sauc par kapitālistisko iekārtu, jo ar kapitālu kā tādu operē katra valsts, arī Padomija? Bez kapitāla komūnisti tāpat nevar iztikt. Ja pietrūkst, viņi iet aizņemties no kapitālistiskām zemēm. Un kāpēc tad šāda jēdzienu sagrozīšana? Bet saviem tautiešiem plašajā dzimtenē tie pūš citu dziesmu — par kapitālisma iekārtas ļaunumiem un ka tā tuvojoties sabrukumam. Kāpēc tas viss vajadzīgs? ”

,,Mr. Volčuk, man nāk prātā, ko nesen teicis kāds vadītājs vīrs, — ka kapitālistiskā iekārta esot vajadzīga, lai komūnistiskās zemes, kā Padomju Krievija un Sarkanā Ķīna, varētu pārdzīvot savus neražas gadus un pastāvēt bada laikos. Ja nebūtu bagātās Amerikas, kur tad komūnisti dabūtu labību, mašīnas un citas nepieciešamās lietas, lai varētu dzīvot? Tas izklausās kā paradokss, bet tā ir dzīves īstenība.”

Volčuks pasmaidīja un, piecēlies no krēsla, panāca dažus soļus tuvāk Zaltam un paklusi teica:

,,Es domāju, ka vajadzētu būt kādam sociālisma paveidam, ko ievestu dzīvē un kas garantētu visiem cilvēkiem zināmu labklājības līmeni.”

,,Jūs domājat sociālismu līdzīgu jūsu dzimtenē? ”

,,0, nē! Nekādā ziņā! Tas vienkārši nedarbojas. To jau praksē pati dzīve pierādījusi. Vecos laikos — Krievija bija maizes klēts, piemēram, tā pati Ukraina, kas maizi apgādāja citiem, tagad sociālisma iekārtā pašiem pietrūkst. Tas nozīmē — šī iekārta bankrotējusi; kolchozi neder, tie nedarbojas. Tāpat nevar nacionalizēt mājas. Otrādi — lai katram būtu sava māja! Tāpat jāļauj eksistēt maziem veikaliem, maziem amatuzņēmumiem, lai katram būtu sava iztika ...”

,,Tad galu galā tas jau ir tas, ko tagad sniedz kapitālisma iekārta,” Zalts piebilda.

,,Bet ja tā, tad vajadzētu mainīt šis iekārtas nosaukumu un dot (ai pareizi atbilstošu vārdu. Varbūt izdarīt tikai kādas revīzijas šinī

i-.iēmā? Es tiešām nezinu ko, bet citādi pasaule virzās uz in dibeni." Vecais vīrs noplātīja rokas.

Mr. Volčuk, vai jūs esat kādreiz padomājis, ko sludina kristiā-in ,ms un kāds ir šīs mācības pamats? Vai zināt, ka Kristus mācība ii v īrnlgā izeja un glābiņš patreizējā chaotiskajā pasaules krizē? Ka Int meklējama izeja, lai cilvēce tiešām neieslīdētu bezdibenī? Vai jūs . ii par to padomājuši? ” Zalts jautāja.

Nē, tādā veidā nekad neesmu domājis. Manuprāt, kristiānisms ir līkni reliģijas lieta ...”

.....un reliģija, pēc jūsu domām, pieder svētdienai un baznīcai.

Vai ne? ”

,,.Iā, tieši tā — reliģija ir baznīcas un svētdienas padarīšana,” Volčuks apstiprināja.

..Lūk, te ir tā kļūda — kristiānisms ir mācība visai dzīvei, tā ir pni i dzīve savā daudzējādlbā, kas jāveido šādā garā, kā Kristus mācīja un māca vēl šodien. Citas izejas nav, ja cilvēce grib pastāvēt.

I Iet cilvēki to paraduši šķirot — svētdienā tie uzvelk kristietību kā goda svārkus un pēc pāris stundām tos atkal novelk un noliek skapī līdz nākamai reizei. Atlikušajās sešās darba dienās tie dzīvo uz nebēdu — kā kurais prot vai var — melo, mānās, krāpj, ierauj, aprunā, apvaino, apsūdz, izliekas, liekuļo, lišķē, glaimo, lielās, plātās, izsmej, zog, uzbrūk, nogalina, pieviļ, izvaro, ņirgājas, plītē, nj, pārkāpj laulību, — ar vārdu sakot — nesavaldās, kā tas īstam kristietim pienākas, bet piekopj caur un caur viņa cieņai negodīgu dzīves veidu. Šai nebūšanu virknei nav gala. — Kā jūs domājat, vai tāda pasaule kā tagadējā var pastāvēt, ja paši cilvēki to nojauc, ārda un izposta? Taču nē. Garīgajai jeb reliģiskajai dzīvei ir jāiet roku rokā ar praktiskās dzīves ikdienu visās tās nozarēs, jo garīgais, ko diktē Gars, ir visa pamats. Tad dzīve uzreiz pārmainīsies. Grūtās problēmas būs atrisinātas, bet — vispirms katram jāatzīst savas vainas, savi grēki, tad jāmainās cilvēkam pašam, ikvienam jāpārtop savā sirdsprātā. Tas ir lūgšanas ceļš ...”

Durvīs parādījās apkalpotāja, un saruna apklusa. Nācēja bija spāniete Gonzāleza, kas slaucīja putekļus un spodrināja mēbeles.

,,(), Mr. Volčuks!” viņa tūlīt atcerējās ukraini un sarunājās kā veci paziņas. Saruna ieilga, kamēr izstāstīja kaut īsumā, kā kuram klājies šajos trīs ar pus gados.

,,Un šovasar mēs visa ģimene — ieskaitot manu vīru un visus mūsu četrus bērnus, kas jau padsmitos, — brauksim uz Spāniju. Netālu ziemeļos no Madrides dzīvo mani radi. un tur gribam pavadīt vismaz astoņas nedēļas. Vienu nedēļu rezervējam ceļam turp un atpakaļ. Ceram, ka būs skaista pārmaiņa ...”

I )urvls jau parādījās nākamais apkalpotājs—grīdu mazgātājs, kas piebrauca ar stumjamiem ratiņiem, kuros bija visi vajadzīgie rīki un ūdens. Mazgātājs bija vācietis vecais Hanss Dītrichs, kas sapņoja par pensijā iešanu jūlijā, un tagad, zobus sakodis, vēl veica savu pienākumu.

,,Vēl divi mēneši un divas nedēļas, tad es pateikšu — sveiki!” Dītrichs apstājās pie Zalta, nelikdamies ne redzam Volčuku. Laikam bija tā pati vaina, kas vācu māsai.

,,Tad varēsit atpūsties,” Zalts piebilda.

,,Vai jūs runājat vāciski? ” Dītrichs iejautājās.

,,Jā.”

,,No kurienes jūs esat? ” viņš pārgāja uz vācu valodu.

,,No Latvijas, no Rīgas.”

,,Tad jūs esat vācietis.”

,,Nē, latvietis.”

,,Tas tas pats vien ir . . . Es pazīstu latviešus, pazīstu Rīgu, kur pēdējā kara laikā sabiju nepilnu gadu. O, nedomājiet, ka tā viss paliks, kā Eiropā tagad izskatās! Nē, nekad . . . Mēs, vācieši, patiesībā karu nepazaudējām, tā bija apstākļu sagadīšanās . . . Katrs var domāt, kā viņam patīk, bet vienreiz mēs vēl parādīsim ...”

,,Vai jūs runājat tikai vāciski? ”

,,Es ienīstu visu anglisko ... Es izvairos šo valodu ņemt mutē . . . Jūs redziet, kas tagad notiek — karš vienā vietā, otrā. Pārmeta mums, bet paši karo. Prezidents Niksons met bumbas Ziemeļvietnamā. Vai tas ir pareizi? Amerikāņi karo, bet mums pārmeta ...”

,,Herr Dītrich!” Zalts iespraucās starpā. ,,Vai tad jūs to vēl nezināt, kas pirmie uzbruka un iesāka karot Vietnamā? Kas ir tie, kas vēl tagad laužas no ziemeļiem uz dienvidiem? Kas ir tie, kas allaž runā par mieru, par atbruņošanos, bet paši arvien karo? Un vai jūs nezināt, ka šī kara īstais režisors sēž Maskavā? ”

Klusums. Dītrichs mirkli raudzījās Zaltā caur saviem biezajiem aceņu stikliem, tad sāka lēni kustināt slotu šurp un turp un, nedaudz pieliecies, pagrūda to zem gultas.

,,0!” viņš ievaidējās un, atliecis muguru taisni, tvēra ar kreiso roku sānos, tukšumos. ,,Sāp!”

,,Jums reumatisms? ”

,,Nein, Hexenschuss! . . . Aber Ordnung muss sein!” Dītrichs pasmaidīja un piebilda, ka, neskatoties uz sāpēm, kamēr viņš te tīrīšot, grīda arvien laistīšoties kā spogulis.

(irkļa tiešām bija tīra. Daļu, kas atradās starp logu un durvīm,

\ mš noslaucīja pat divi reizes, jo šī vieta ienākot atspīdēja pret r.uismu. Tur saulē varēja saredzēt katru puteklīti.

Arā baznīcas tornī nosita divpadsmit reižu. Momentā slimnīcā \isos gaiteņos un pagalmā parādījās strādājošais personāls. Sākās \ iņu pusdienas laiks.

,,Mr. Volčuk, kā redzu, visi te jūs atceras, pazīst!”

,,.Jā, kā raibu suni. Tikai daži ne — tie ir vācieši. Viņi laikam ajauc, domādami, ka esmu no poļu gājuma. Es saprotu — viņiem

vecs robežu jautājums.”

..Kopš Dancīgas koridora laikiem,” Zalts piebilda.

Pēcpusdienā kā parasts parādījās Dr. Adameks. Zalts viņam prasīja par miega zālēm.

..Katrā laikā, kad vajadzīgs!” ārsts apstiprināja un, apskatījis inficēto rētu, piebilda: ,,Liekas, ka pēc nedēļas varēsit iet mājā. Bet skaidri to redzēsim šāsnedēļas beigās.”

Pievakarē, kad sāka krēslot, ieradās arī Volčuka ārsts, ko Zalts pazina pēc kailās galvas un kuplajām melnajām uzacīm. Viņš apskatīja savu pacientu.

,,Mr. Volčuk, mēs jūs rītā operēsim.”

,,Daktera kungs, jūs domājat, ka pēc tam būs labāk? ” vecais vīrs noprasīja.

,,Es ceru . . . Mēs griezīsim turpat blakus, tikai dziļāk,” ārsts īsi paskaidroja un aizgāja.

,,Mr. Zalt, jūs dzirdējāt, ko mans ārsts nupat teica? Viņš cerot, ka būšot labāk. Tikai cer, bet neviens neko nevar apgalvot,” Volčuks nosūkstījās. Varēja manīt, viņš nebija apmierināts.

,,Tā ir, visa mūsu dzīve dibinās tikai uz cerībām. Neviens neko jums nevar daudz apgalvot, tad var ātri pats pazaudēt galvu!” Zalts

pasmaidīja.

Arī pats Zalts cerēja, ka, dabūdams vakarā miega zāles, varēs naktī gulēt kā Dieva ausī. Vajadzīgās zāles viņš dabūja, bet kad naktī pamodās, ārā vēl bija tumšs, — viņš nodomāja, ka drīz būs rīts. Taču nekā! Pulkstenis rādīja — divi.

Tātad ar visām miega zālēm viņš bija gulējis tikai pusstundu ilgāk, nekā trīs iepriekšējās naktīs bez tām. Bez tam — viņš bija viscaur nosvīdis, spilvens zem galvas un palags plecu vietā — slapji. Viņš apmainīja savu veļu, apgrieza spilvenu otrādi un, uzklājis dvieli uz mitrā palaga, likās pa otram lāgam gulēt. Viņš dzirdēja, ka tornī nosita trīs, tad četri, pieci un pēc tam uznāca miegs. Bet ap sešiem jau sāka rīkoties māsas.

Zalts atvēra acis un domāja. Pirmoreiz savā mūžā viņš bija izmēģinājis „sleeping pilis”, bet bēdīgs piedzīvojums. Pie tam sapņos atkal bija maisījies pa rēgu labirintu.

16.

Otrā rītā Zalts neticēja savām acīm — pēc brokastīm, kad viņš parasti atlaidās guļus — pie gultas piepeši nostājās kāds vīrs, sārtiem, apaļiem vaigiem. Tas brīdi skatījās un smaidīja, pielikdams roku militāram sveicienam.

Kur Zalts šo vīru bija redzējis? Tad viņš atcerējās — tas bija kanādietis no 456. istabas.

,,Mr. Liver, jūs? ” Zalts iesaucās.

,,Jā. Es atnācu atvadīties. Mani laiž ārā no slimnīcas. Drusku aizkavējās, radās sarežģijumi, bet tagad viss ir kārtībā.”

,,Tas ir jauki! Jūs izskatāties ļoti labi. Jūs tur .stāvat stalts kā piemineklis!” Zalts uzslavēja kanādieti, kas izrādījās dienēja policijā.

„Paldies! Un kā iet jums, Mr. Zalt? ” Livers panāca soli tuvāk.

„Pateicos! Ceru pēc nedēļas arī atstāt slimnīcu.”

„Tās labas ziņas. Atceros, toreiz pēc jūsu operācijas pirmā nakts likās ļoti smaga . . . Ārsti un māsas bieži vien parādījās pie jūsu gultas.”

„Tas, paldies Dievam, ir garām!” Zalts sacīja. „Es priecājos, ka jūs atnācāt atvadīties.”

„Es arvien atceros, ka jūs likāt pasaukt māsu, lai atbrīvo manu roku no nepareizi pievienotās glukozes.”

„Vai tagad roka ir laba? ”

„Vēl mazliet uztūkusi. Vai tas tiesa, ka jūs esat no mūsu kaimiņu zemes dienvidos? ”

„Jā.”

„No kurienes? ”

„No Filadelfijas.”

„To es labi zinu. Tās priekšpilsētā, kad brauc ārā ziemeļu virzienā un nogriežas pa 309. dižceļu, dzīvo mana māsa. Viņa tur aizprecēta ar amerikāni.”

„Tas būs kaut kur ap Džermentaunu? ”

„Jā, tieši tur. Mr. Zalt, atļaujiet jums novēlēt drīzu atveseļošanos un labas sekmes dzīvē!” Livers militāri nosveicināja, ar asu kustību piesviezdams labo roku pie galvas.

„Paldies, Mr. Liver! Un jums tāpat! Sveiciniet savu kundzi un meitiņu!”

,,Pateicos!” Negaidītais viesis vēlreiz piemeta roku galvai, pagriezās taisnā leņķī un aizgāja.

Zalts, gulēdams virs baltās segas, skatījās griestos un smaidīja. Tas bija apmierināts smaids, drusku pārsteiguma pilns par negaidīto apciemojumu, kas atstāja sirdī siltas atmiņas. Svešs cilvēks, tikai reiz redzēts, un diez vai kādreiz vairs redzēsies. Bet cik maz vajadzīgs, lai cilvēki viens otram paliktu labā atmiņā! —

Vecajam Volčukam no rīta atļāva paēst kārtīgas brokastis, jo viņam nebija jāgriež vēders. Bet pulksten vienos, kad infekciju nodaļā atveda pusdienas, Volčuku aizveda uz operācijas zāli. Pēc divi stundām, kad tieši mainījās māsu dežūras, sagraizīto vīru atveda atpakaļ.

,,Ātri un labi!” sanitārs Maiks nosmējās un palīdzēja Volčukam

pārvietoties gultā.

Katra operācija, lai cik tā viegla vai īsa, atstāj savu iespaidu, jo anestēzija tomēr ir inde, kas iedarbojas uz nerviem. Paiet zināms laiks, kamēr organisms pārvar šīs sekas.

Kaut Volčuks gulēja aizvērtām acīm, viņš tomēr nebija aizmidzis, — visu dzirdēja un saprata, kas notika istabā. Viņu apkopt ieradās pēcpusdienas maiņas māsa, kas nule bija atnākusi. Viņa nevalkāja parasto māsas-nurse mazo galvas segu, kas piestiprināta kā balta ziedlapa pie matiem; viņas galvu sedza balta drāniņa, kas nokarājās kā plīvurs līdz pleciem. Priekšā pieres daļā bija piestiprināts neliels sarkanais krusts, bet pie krūtīm pazīšanas zīmē stāvēja — Sister Miss Helena. Viņa nāca no kādas klosteru slimnīcas Montreālā.

Māsa Helēna nebija nekāda jaunā. Deniņus sedza sirmas sprogas, un roku zilās dzīsliņas liecināja, ka viņa bija sen piecdesmitos. Arī kleita bija pagara, tā sniedzās zem ceļgaliem, kamēr citas māsas, īpaši jaunās, nēsāja vismaz puspēdu virs ceļiem. Tā bija pikantā ielas mode, ieviesta arī slimnīcā. — Taču vienā ziņā likās savādi: Helēnai viss kas bija jauns un neparasts šajā nodaļā, nevarēdama neko atrast, nedz arī raiti ko padarīt.

Jau ienākot viņa piestājās pie Zalta gultas un prasīja:

,,Vai jūs nupat operēja? ”

,,Nē, tas kungs tur!” Zalts parādīja uz otru gultu.

Steigdamās pie Volčuka, viņa nemanot apgāza tā urīna pudeli, kas pievienota garai caurulei stāvēja pie gultas uz grīdas. Kad atsedza operēto vietu, māsa Helēna neizpratnē lūkojās uz vairākām rētām, kas sniedzās pāri sagraizītajai ķermeņa daļai. Varēja redzēt, ka viņa nezināja, ko darīt.

Kā saukta nāca vecākā māsa Mrs. Adelaide.

,,Sister Helēn, jums ir apgāzta pudele pie kājām. Šķidrums

iztek ...”

,,Sorry,” uzrunātā paskatījās uz grīdu. ,,Es tūlīt uzslaucīšu,” viņa bija gatava izlabot savu vainu.

,,Jūs papriekš apkopj iet slimnieku!” vecākā māsa aizrādīja.

Māsa Helēna neizpratnē paskatījās otrā māsā un noplātīja rokas. ,,Labi. Es to izdarīšu. Šī ir neparasta operēšanas vieta. Bet jūs padodiet pārsienamos.”

,,Okei!”

Māsa Helēna pienāca pie Zalta naktsgaldiņa un jautāja, vai tur glabājoties pārsienamie materiāli.

,,Sister, tādas lietas glabājas tur, gaiteņa otrā pusē, īpašā telpā - CLEAN UTILITY.”

„Pateicos!”

Pēc brīža viņa atnesa vajadzīgos materiālus, bet atkal apstājās pie Zalta, prasīdama pēc dezinfekcijas līdzekļiem.

,,Sister, tiem jābūt turpat.”

„Pateicos!”

Labi, ka Zalts to visu bija novērojis diendienā noskatīdamies, ko dara citas māsas.

Kamēr vecākā māsa, lietodama atnestos pārsienamos, rīkojās ap rētu, Helēna bija notupusies ceļos un rūpīgi uztīrīja grīdu ar lupatu. Tas viņai prasīja ilgāku laiku. Adelaide vairākkārt paskatījās, ko dara otra, bet beidzot nenocietās:

„Sister Helēn, skatieties šurp, kā jādara! Redziet, šī vieta nav izdevīga pārsēja piestiprināšanai. Labāk, likt te, kur muskulis tā nekustās. Jūs ziniet, vēlāk šīs rētas jāpeldina — trīsreiz dienā jādod sēdu vanna, sagatavota ar attiecīgām zālēm.”

Māsa Helēna pacietīgi klausījās aizrādījumos, arvien palocīdama galvu. Viņa piekrita visam, ko viņai stāstīja vai lika darīt, tikai vēlāk dažs kas iznāca citādāk.

Kad abas māsas bija atstājušas istabu, Volčuks piepeši atvēra acu plakstus un, paraudzījies visapkārt, izbrīnījies sacīja:

„Vai jūs esat redzējis tādu māsu? Es nē. Pirmoreiz savā mūžā kaut ko tādu piedzīvoju. Tur kaut kas neklapē!”

„Jā, ir savādāka. Es arī nezinu ...” Zalts paraustīja plecus. „Un viņa valkā arī citādāku tērpu.”

„To es arī ievēroju.”

Bet, kad vēlāk pirms gulētiešanas Volčukam bija paredzēta pirmā sēdu pelde, māsa Helēna ienāca un mirkli noskatījās uz gulētāju.

,,Mr. Volčuk, vai jūs esat sagatavojies iet uz vannas istabu uz sēdu peldi? ”

„Katrā laikā, līdzko ko vanna būs gatava.”

„Labi,” māsa palocīja galvu, aizgāja līdz vannas istabai, pavēra tās durvis, ieskatījās telpā un atkal prasīja: ,,Mr. Volčuk, es īsti nezinu, kādu ūdens temperatūru jūs gribāt vai kā jums ērtāk? Varbūt, jūs pats sagatavosit ...”

„Es nezinu, man mājā arvien sieva to padarīja.”

,.Cik labi,” viņa pasmaidīja. ,,Nu, tad jau jūs zināsit . . . lietojiet pēc vajadzības. Es atstāšu jums arī zāles. Pielieciet pats . . . Okei? ” viņa pagriezās un atvēra vannas istabas durvis platāk, lai slimnieks varētu ērtāk iekļūt.

Vecais vīrs, kaut ko norūcis, piecēlās no gultas un, šķībi paskatījies Zaltā, lēni kā negribēdams ievilkās vannas istabā.

,,Sēdiet vien mierīgi! Pēc divdesmit minūtēm es jūs aicināšu ārā,” māsa laipni runāja.

,,Man pašam ir pulkstenis uz rokas,” Volčuks strupi norūca un aizvēra durvis.

„Tagad es pārsiešu jūsu rētu,” viņa nostājās pie Zalta un sāka atraisīt daudzās aptinumu saites, kas nokarājās kā garas lentes. Pēkšņi viņa pārtrauca darbu un sāka uzskrūvēt gultu pēc iespējas augstākā līmenī.

,,Es nevaru tik zemu noliekties,” viņa paskaidroja. ,,Sāp mugura ...”

„Jūs dariet, kā jums ērtāk.”

Kad beidzot pārsiešana bija paveikta, viņa prasīja, kā Zalts jūtoties, vai varot paelpot. Viņam bija jāatzīstas, ka nevarēja. Saites bija sažņaugtas pārāk cieši.

„Labi. Tad pārtīsim.”

Viņa pacietīgi sāka visu no gala.

„Nu, kā ir tagad? ”

,,Ir labi. Paldies!” Zalts sacīja, bet, piecēlies sēdus, brīnījās: „Sister, kas tās par trim lentēm, kas te karājas? ”

„0! es esmu aizmirsusi tās pietīt. Nu, taisīsim trešoreiz.”

„Visas labas lietas — trīs,” Zalts pasmaidīja.

Arī māsa Helēna pasmaidīja un sāka pacietīgi visu no gala trešoreiz.

Pa tam vecais ukrainis sen bija izpeldinājis savas rētas, bet aizmirsis paskatīties pulkstenī. Arī māsa Helēna nebija sekojusi laikrādim, un kad iznāca Volčuks no vannas istabas, tas neapmierināts rūca:

„Jūs, māsiņ, mani aizmirsāt.”

„Sorry,” viņa atvainojās, bet neatgādināja, ka Volčuks taču bija atteicis viņas piedāvājumu, jo pašam esot pulkstenis uz rokas. Viņa cieta klusu.

Savāda viņa bija šī māsa Helēna. Vai viņa bija angliete vai francūziete, to nevarēja pateikt. Viņa nāca no Montreālas, un, liekas, bija dabūjusi savā laikā citādāku skolu, nekā tagadējās māsas.

Vakaros, kad bija paveikti visi slimnīcas pienākumi, māsas labprāt uzkavējās savā virtuvē. Tā bija neliela telpa blakus Zalta un Volčuka istabai. Tur māsām bija elektriskā plīts un ledusskapis, kurā tās glabāja līdzpaņemtās sviestmaizes vai gardumus.

Abas māsas — Adelaide un Helēna sēdēja virtuvē brīvās atpūtas pozēs un trieca savā starpā. Durvis uz gaiteni bija atvērtas. Šoreiz runātāja bija Helēna, kamēr vecākā māsa lēni sūca kafiju no tases un klausījās.

Likās, māsa Helēna bija veikla runātāja, jo ne mirkli nebija klusuma vai tukšu brīžu. Viņa stāstīja par pieredzi savā mūžā, varbūt par Montreālu vai citu vietu, bet arvien atkārtoja — ,,pie mums”, ,,mēs”.

,, . . . No savas puses varu teikt, ka sevišķi grūts un atbildīgs uzdevums ir jaunu māsu apmācība un audzināšana. Jaunās māsas — studentes visumā ir ieinteresētas darbā, īpaši sākumā, kad ar sajūsmu uzsāk studijas. Bet vēlāk, kad pienākums prasa zināmu uzupurēšanos un piespiešanos, šī interese atslābst. Tā tas bija pie mums. Piemēram, kad paskatos uz šo jauno kollēģi-studenti, kura šovakar dežūrē pie telefona galda, es nodomāju: — vai mēs zinām, cik viņa īsti ieinteresēta darbā? ”

,,Bet viņa padara savu uzdevumu. Es neko nevaru žēloties par šo studenti,” vecākā māsa piebilda.

,,Labi, es neko vairāk nesaku . . . Mēs to neviens īsti nevaram pateikt, jo katrs dara savu pienākumu, viens ar mīlestību, otrs varbūt bez tās. Bet, ko es gribu uzsvērt, tā ir jauno māsu personības audzināšana, īpaši izceļot morālisko stāju. Tā ir galvenā vērtība, kas, gadiem ejot, paliek kā centrālā ass. To redzējām pie mums. Jo galu galā kura katra meitene, ja tā nebūs pavisam slinka un garīgi kūtra, var iemācīties praktiskos māsas uzdevumus, sākot ar gultas klāšanu un beidzot ar viņas profesijā saistīto medicīnisko pienākumu izpratni. Vēlāk pēc gadiem tā kļūst rutīnas lieta. Un ja nu māsai-studentei pietrūkst morāliskās gatavības, tad ir slikti. Viņa kļūs vai nu pavirša, vai — ja kādai ir īpaši skaists vaigs, — viņa sāks šo dotību izmantot kā ieroci. To esmu pati piedzīvojusi un zinu, kā bija pie mums. Sevišķi, ja gadās kāds jaunāks ārsts, kam vājāks raksturs vai citi personiski nolūki, tad tas var sabojāt normālās rutīnas darbu attiecīgā nodaļā vai visā iestādē. Izšķīrēja būs māsas morāliskā nostāja ...”

,.Sister Helēn, es domāju, ka nerunājot tikai par māsu kā piederošu slimnīcas personālam, dzīvē sieviete arvien būs izšķīrēja ar

savu morālisko nostāju — visur un visādos sabiedrības slāņos,” māsa Adelaide uzsvēra.

Helēna klusēja, kamēr sagatavoja jaunu tasi kafijas un apmaisīja pielikto cukuru.

,,Jums taisnība, Mrs. Adelaid. Bet, ņemiet kaut vai šo jauno māsu-studenti, kas šovakar dežūrē ...”

Piepeši atskanēja soļi gaitenī un runātāja apklusa, — durvīs parādījās pieminētā studente.

,,Mīļā, vai jūs gribat tasi kafijas? Es ieliešu ...” māsa Helēna piepeši saldā balsī uzrunāja ienācēju.

,,Nē, ļoti pateicos, sister Helēn!” studente smaidot atteicās un pagriezās pret vecāko māsu: ,,Mrs. Adelaid, piedodiet, viens jautājums — tur, ārpus aktu vākiem, atradu kādu vaļēju rakstu. Spriežot pēc pacienta vārda, tas pieder citai aktij. Vai to, lūdzu, pievienot vai atstāt tāpat vaļēju? ”

,,Miss Linda, lūdzu, pievienojiet pēc piederības attiecīgai aktij.”

,, Pa teicos!” studente palocīja galvu un aizgāja.

Klusums telpā. Sarunas vairs neatjaunojās.

Zalts, kas gulēja aiz sienas un bija dabūjis arī šovakar miega zāles,— atviegloti nopūtās. Pēkšņi istabā bija dziļš miers.

Kā parasts, Zalts atkal pamodās tumsā no rēgaina sapņa un nosvīdis. Stundenis rādīja pusdivi. Tātad pusstundu agrāk nekā iepriekšējā naktī.

Viņš sevī apņēmās — nekad vairs nelietot miega līdzekļus! Tad jau labāka bija viņa paša metode: meditēšana un koncentrēšanās.

*

Otrā rītā, kas bija trešdiena, gultas klāja māsa Karlsone. Kā jau vāciete, viņa ne tikai paveica savu uzdevumu pedantiski, bet vēl visā savā maiņā sekoja, ka gultas segas arvien būtu priekšzīmīgā kārtībā. Bet kas to varēja tā ievērot? — Pēc brokastīm, kamēr Volčuks bija vannas istabā, Karlsone, pa gaiteni garāmejot, ieraudzīja viņa tukšo gultu.

,,Kā te izskatās? It kā Vietnamas kara lauks!” viņa rādīja uz Volčuka sagrūzto gultas segu un tūlīt pēc visiem likumiem to nogludināja un atlocīja sānos zināmos trīsstūrus. Tad paskatījusies Zaltā, kas kā parasts pēc ēšanas bija atlaidies gultā virs segas, sacīja:

,,Nu, jūsu lūpas jau ir kļuvušas sarkanas. Man liekas, ka jūs esat vesels!”

„Paldies par labām ziņām!” Zalts atsaucās.

Tiešām, pusstundu vēlāk ienāca internists Dr. Humpers, aptaustīja Zalta rētu un īsi pateica:

,,Es domāju, ka sestdien jūs varēsit iet mājā.”

,,Bet rēta vēl vaļā! Vai šie baciļi nav bīstami? ”

,,Tādi baciļi atrodami visur — uz ielas un citur,” ārsts atmeta ar roku. ,,Bet redziet, katra diena maksā 82 dolārus.”

,,Man teica, ka septiņdesmit divi.”

„Vienalga. Tā ir liela nauda.”

,,Dr. Adameks solīja, ka viņš rīt vai parīt pateikšot, kad es varēšot atstāt slimnīcu.”

,,Okei!”

Tā arī notika — I)r. Adameks ieradās piektdienas pēcpusdienā un uzmanīgi apskatīja Zalta rētu.

,,Es nebūšu trīs dienas darbā, šī ir garā nedēļas nogale. Atgriezīšos otrdien. Tad jums pateikšu, kad varēsit atstāt slimnīcu, bet šosestdien vēl nē.”

,,Paldies, dakter.”

Volčuks, kas bija klausījies sarunā, pagriezās savā gultā un paskatījās uz Zaltu.

„Visas zīmes rāda, ka jūs nākamā nedēļā iesit mājā.”

,,Es varbūt nedēļas sākumā, bet jūs nedēļās beigās,” Zalts pareģoja.

„Tas var iznākt. Man ir cita veida operācija. Tādas laikam reti gadās.” Volčuks piecēlās sēdus un, pasniedzies savā naktsskapītī, izņēma prāvu kasti ar šokolādes konfektēm, ko sieva tam atnesa pēc pārciestās operācijas. Kā parasts, viņš piedāvāja konfektes arī Zaltam, bet kad tas, kā parasts, atteicās, — sāka viens pats notiesāt saldumus.

„Neesmu nekad dzirdējis par tāda veida operāciju, kā jums,” Zalts domīgi teica. „Bet tādu, kā es, ar sagraizītiem vēderiem un samazinātiem kuņģiem, Savienotās Valstīs vien esot ap miljons cilvēku.”

„Tas ir iespaidīgs skaitlis.”

„Jā, un ja tie visi apvienotos savā biedrībā, tai būtu diezgan liela teikšana savā reizē un vietā,” Zalts prātoja.

„Tikai mani tādā biedrībā neuzņemtu, jo man pārgriezts pretējais pols,” Volčuks pasmējās.

„Nu. tad jūs un citi tādi varētu nodibināt pretējā pola sekciju pie tās biedrības.”

„Tā nav slikta ideja.”

Tā bija tukšu salmu kulšana, bet reizē arī garā laika nosišana. Un tam visam bija sava zināma nozīme ikdienas gaitā.

Vakarā, kad Zalts saņēma savu parasto ,,šokolādi” — antiobiotis-ko zāļu devu, arī Volčukam arvien pasniedza mazu glāzīti gaiša šķidruma.

,,Kas tas ir par baltvīnu, ko jūs arvien dzerat? ” Zalts jautāja. ,,Tas ir īsts krambambulis, bez kura vairs nevaru dzīvot. To man iemācīja dzert šeit, slimnīcā, pirms vairāk kā trim gadiem. Tikai viņi deva un arī tagad dod mazo ,špic’ glāzīti, bet es mājā šos gadus dzēru apmēram pusglāzi.”

,,Kas tas ir?

..Minerāleļļa. Citādi nedarbojas zarnas.”

,,(), mans ārsts gan to neieteic.”

,,Bet ko tad? ”

,,Es jums pateikšu dabisku līdzekli. Tas palīdzējis visiem maniem draugiem un paziņām. Vakarā gulētejot ielieciet pusglāzē ūdenī 2-4 žāvētas plūmes. Otrā rītā pamostoties tukšā dūšā izdzeriet ūdeni un apēdiet plūmes. Ceru, ka simtprocentīgi darbosies. Izmēģiniet!”

,,Pateicos! To es tūlīt izmēģināšu, līdzko tikšu mājā,” Volčuks priecīgs apsolījās. ,,Pie tam, žāvētās plūmes man garšo, bet šī eļļa — brr!”

*

Šī bija Vasarsvētku sestdiena.

Tie, kas bija slimnīcā, apbruņojās ar lielu pacietību, pavadīt garo nedēļas nogali četrās sienās. Vienīgais — varēja pa logu novērot, kas notika ārā. Viņi jutās līdzīgi putniem, iesprostoti būrī.

Tie, kas dzīvoja ārpusē, pilsētā, liela daļa steigā gatavojās šīs dienas pavadīt kaut kur zaļumos vai ūdens tuvumā. Daži čaklākie jau bija atstājuši pilsētu piektdienas vakarā; daudzi spēkrati šorīt agri aizripoja gan pārlādēti, gan vedot līdzi aizmugurē uz riteņiem laivu vai pat mazu vasarnīcu. Daudzi vēl brauks šovakar. Visi bija pacilātā gara stāvoklī, bet neviens nedomāja par policijas departamenta brīdinājumu, ka šajā garajā nedēļas nogalē 50 vai 60 no aizbraucējiem vairs nepārnāks.

Tie atstāja mājas uz neatgriešanos!

Taču neviens nedomāja, ka viņš būs šo liktenīgo skaitā. Tas būs kāds cits nezināmais X, Y vai Z, kas nepārnāks. Vienalga kurš, varbūtības teorija mācīja, ka šis skaitlis aptuveni būs sasniegts.

Kaut arī daudzi atstāja pilsētu, slimnīcā apmeklētāju netrūka. Pat Zalts, kas no rīta neviena negaidīja, saņēma viešņu. Tā bija Anna Kurme.

,,Es tikai ieskrēju garāmejot. Gribējās zināt, kā jums ar veselību. Vai nedomājat drīz atstāt slimnīcu? Varbūt šodien pat? ”

,,Nē . . . ” Zalts papurināja galvu un izstāstīja ārsta atzinumu.

,,Nu, tad jau mēs nākamā sestdienā, droši vien, jūs te vairs neatrastu, jo vīrs solījās nākt jaunnedēļ. Labi, ka atnācu. Te es atnesu uz svētkiem dažus speķa pīrādziņus.”

,,Paldies, kundze, bet es vēl nevaru ...”

,,Nu, tie nemaz nav domāti jums! Tos atnesu jūsu meitai, ārsta jaunkundzei. Biju aizvakr tur aizgājusi, zobs bija sasāpējis. Viņa tik labi izdakterēja. Un kad runājām par pīrādziņu cepšanu, viņa teica, ka gan necepšot, jo viena pati vien esot ēdēja. Jūs jau vēl neņemšot speķīti mutē. Tāpēc, garām ejot, atnesu dažus pīrādziņus. Tos jūs nododiet viņai!”

Kurme nolika uz naktsgaldiņa brūnu turziņu, kurai vietām spiedās cauri tauku zīmes.

,,Paldies. Bet tas nu gan nebija vajadzīgs ...”

,,Ko jūs, vīrieši, zināt, kas vajadzīgs!” Kurme iesmējās. ,,Es jau redzu, kāds mans Mārtiņš. Tas, kā saka, arvien tikai bīdāms un stumjams. Ne viņš grib iet baznīcā, ne citur cilvēkos. Nu, tādi vīrieši ir vairumā.”

,,Man būs grūti atspēkot, jo esmu viens pats,” Zalts pasmaidīja.

,,Nu, uz jums tas, varbūt, neattiecas. Jūs, liekas, esat cita gājuma . . . Bet, ko es gribēju teikt — kad atstāsit slimnīcu, ko jūs darīsit ar šīm puķītēm? Vai ņemsit līdz? ” Viņa rādīja uz puķu podiem.

,,Nedomāju, ka ņemšu līdz, kaut žēl atstāt! Varbūt varu piedāvāt jums? ”

,,Ar lielāko prieku! Puķes man patīk. Varēs iestādīt dārzā, lai aug. Tagad pats labākais laiks stādīšanai.”

„Kundze, tad tikai ņemiet ciet, kas jums labāk patīk!”

„Tad es paņemšu mūsējo, ko vīrs nopirka. Un varbūt šo, ja jums nekas nav pretim? ” Viņa izvēlējās Boba atnesto prāvo podu ar daudziem mārtiņrožu ziediem, kas vairums vēl bija pumpuros.

„Ņemiet, kas tik patīk!”

„Okei! Ar diviem podiem pietiek. Es nevaru vairāk aiznest. Nu, tad es arī teikšu — uz redzēšanos! Un priecīgus svētkus!” Kurme posās ceļā.

„Paldies! Jums tāpat! Un sveiciniet mājā abus vīriešus! Jūs nepateicāt, ko dara dēls.”

„Agrītis pēdējo eksāmenu nolika vakar. Tagad viss ir labākā kārtībā ...” Jau stāvēdama ar vienu kāju pāri slieksnim, Kurme uzsauca: „Sveiki!”

„Sveiki!”

Līdzko viens sveiciens izskanēja, te atskanēja otrs:

„Guten Morgen, Herr Zalts!”

Ienāca vācietis ar slapjo lupatu un sāka uzņemt grīdas putekļus, bet ik pēc pāris slotas vēzieniem viņš apstājās un runāja. Zalts atcerējās, ka Dltricham bija stīva mugura, un viņš pacentās uzskrūvēt savu gultu augstāk.

,,Danke!” vecais vīrs tencināja savā mēlē, bet Zalts atbildēja angliski, jo, runājot vāciski, viņš tagad piejauca angļu vārdus, un tas viņam nepatika.

,,Mr. Dītrich, ko jūs darīsit, kad aiziesit penzijā? Vai brauksit atpakaļ uz savu tēvzemi? ”

,,Tūlīt, līdzko jūlijā būšu brīvs, kopā ar sievu braukšu atpakaļ uz Vāciju. Mums tur ir māja un prāvs gabals zemes. To pārdosim, jau sola ap trīsdesmit tūkstoš dolāru.”

,,Tā ir laba nauda! Un ko tad darīsit? ”

„Drusku paciemosimies pie radiem un draugiem, tad brauksim pie

meitas.”

„Kur viņa dzīvo? ”

„Tepat Toronto.”

„Tad jūs brauksit atpakaļ!”

„Protams, man taču te ir divas penzijas un sievai vecuma penzija,” Dītrichs smaidīja.

Zaltam ienāca prātā Dītricha agrāk īgnumā teiktais,— ka ienīstot visu anglisko,— bet, ka uz dolāru zīmēm bija uzraksts angļu mēlē, tas viņu, acīm redzot, netraucēja. Un Zalta atmiņā pazibēja kāda senās Romas ķeizara teiciens latīniski: „Pecunia non onet!” — Nauda nesmird! To viņš teica senātā, kad, meklēdams ienākuma avotus, bija uzlicis nodokli publiskām atejām, par ko daži senātori sauca — Fui!

Pabeidzis tīrīt grīdu, Dītrichs gaitenī sastapa virsmāsu, ar kuru sarunājās tekoši angliski. Zalts, kas turpat netālu stāvēja, visu dzirdēja un, sevī pasmaidījis, iegāja istabā. Tur rītos bija daudz saules gaismas, ka visu necilo un pelēko varēja vieglāk aizmirst; vismaz, kamēr priecājās par spožo gaismu un tās siltumu, bija gaišākas sajūtas. Un kurš gan to negribēja?

Lūk, tur ienāca Gonzāleza, kas, pabeigusi slaucīt putekļus, arī uzmeklēja saulaino stūrīti pie loga. Līdz pusdienai vēl atlika 15-20 minūšu atelpas brīdis.

„Kā jūs jutāties pēc operācija? ” viņa uzrunāja veco ukraini, ko vairāk pazina.

„Nevaru neko žēloties!” Volčuks atbildēja. „Es tikai gribu zināt, kādi būs operācijas rezultāti.”

„Tad jums vēl jāpagaida vismaz dažas nedēļas,” spāniete prātīgi paskaidroja.

,,Pagājušā reizē es gaidīju vairāk nekā trīs gadus un sagaidīju otru operāciju.”

,,To neviens nevar pateikt, ari pats ārsts ne,” Gonzāleza turpināja. ,,Tāpat, kā neviens nevar pateikt, kurš būs nākošais, kas dabūs kanceru. Tās lietas tagad iet plašumā. Bet es gan nekad neesmu dzirdējusi, ka kāds priesteris būtu saslimis ar to.”

,,To jūs, kundzīt, nesakiet!” piepeši sarunā iejaucās vecais ērģelnieks Stārijs, kas bija stāvējis pie durvīm un noklausījies. ,,To saķēra mūsu ciema priesteris, labākais cilvēks pasaulē, kādu esmu jebkad sastapis. Viņš dabūja kanceru, viņam izoperēja visu kuņģi. Bet dzīvo vēl tagad, jau kādus divdesmit gadus pēc operācijas.”

,,To es nekad nebiju dzirdējusi,” Gonzāleza teica. ,,Tāpat nav dzirdēts, ka kāds pāvests būtu dabūjis kanceru.”

,,Kā ne. To dabūja tāda markanta personība kā pāvests Jānis XXIII,” Zalts paskaidroja.

,,Tiešām? ” spāniete brīnījās un pārmeta krustu.

,,Jā. Es saku markanta personība, jo svēto virs zemes nav, — tā sacīts dambrosofijā. — Ja nu tāds vīrs to dabūja un aizgāja mūžībā, tad kāds brīnums, ka, teiksim, es vai kāds cits vienkāršais mirstīgais ar jūtīgu vai uzņēmīgu konstitūciju arī saķer šos virusus. Kaut kur kaut kas ir kādreiz par daudz, jo viss var iet tikai līdz zināmi robežai.”

,,Bet kā lai zina, kur šī robeža? ” Ganzāleza vaicāja.

,,Tas, lūk, ir svarīgs jautājums,” Zalts pašūpoja galvu.

Ārā baznīcas tornī atskanēja divpadsmit pulksteņa sitieni, un piepeši atdzīvojās visi slimnīcas gaiteņi. Arī spāniete aizsteidzās pusdienās.

Stārijs ienāca dziļāk istabā un, kā arvien, rokā vai mutē bija aizdegta cigarete.

,,Tā lieta darbojas,” viņš nostājās blakus Zaltam, kas sēdēja krēslā pie gultas. ,,Man paredzēta caurskate zem anestēzijas nākamā nedēļā pēc Vasarsvētkiem.”

„Redziet, cik labi izkārtojās.”

„Tiešām, es esmu pavisam mierīgs, un mana sieva arī apmierināta. Tikai vēl īsti nezinu, kurā dienā. To pateiks otrdien, kad atgriezīsies mans ārsts. Droši vien, caurskate notiks ceturtdien vai piektdien,” Stārijs zīlēja. „Šīs atlikušās dienas varēšu mierīgi atpūsties. Biju drusku sanervozējis.”

„To varēja manīt, bet tas neder. Jums vajaga koncentrēties uz kaut ko citu, piemēram, lasīt kādu interesantu grāmatu vai tādu, kas garīgi stiprina.”

,,To es daru. Mani arvien saistījusi seno laiku vēsture un izrakumi. Nupat lasīju rakstu par atklājumiem kādā ēģiptiešu kapličā, kur sarkofagā atrasts vairāk nekā 4000 gadu vecs puķes sīpols. Tas iestādīts un tiešām uzdīdzis un izaudzis stāds, kas krāšņi uzziedējis. Interesanti, cik ilgi dzīvības dīglis spēj saglabāties latentā stāvoklī!”

,,Vai nekas nav teikts, kāds izskatījies šis krāšņais zieds, vai kā to sauc? ”

,,Nē. Žēl, viņi par to neko tuvāk neraksta.”

,,Dzīvība ir brīnišķīga, un mums, cilvēkiem, apbrīnojama un neizskaidrojama parādība. Un tā — es domāju, katra individa dzīvība — ir neiznīcināma.”

,,Vai arī Dievs to nevarētu iznīcināt? ”

,,Es nedomāju, ka Radītājs to darītu, tas būtu pret Viņa iestādīto principu, kas valda visā universā, proti — mīlestības princips. Tas būtu arī pret Viņa gribu, jo Viņš taču gribēja radīt cilvēku un arī radīja Savā bezgalīgajā mīlestībā. Tas, ko mēs saucam par nāvi, ir tikai pāreja no vienas dzīvības eksistences veida otrā. Dzīvībai kā tādai nav gala.”

,,Tur es jums piekritu,” ērģelnieks sacīja un izgāja gaitenī aizmest izdegušās cigaretes galu.

17.

Svētdienai arvien ir citādāka noskaņa nekā parastām darba dienām, bet šī vēl bija Vasarsvētku svētdiena. Šo noskaņu veido paša cilvēka iekšējā nosliece, kas kaut kur sirds dziļumos atgādina septītās dienas būtisko atšķirību, kā to iestādījis Radītājs.

,,Šodien ir Vasarsvētki. Bet cik ir cilvēku, kas to tagad atceras? ” Zalts jautāja. ,,Turpat pāri ielai mājas dārziņā tarkšķ zāļu pļāvējs, jo vakar vīrs, droši vien, nav paspējis to padarīt. Gabalu tālāk kāda sieva steidz nokrāsot verandas kāpņu dzelzs margas baltā krāsā. Viņa laikam tikai šorīt to atcerējusies. Tie. kas izbraukuši zaļumos, daļa tagad noņemas ap makšķeru āķiem un tārpiem, bet vairākums lāpa vakardienas paģiras. Kā tev tas patīk? ”

,,Daudzi domā, ka tāpēc ir Vasarsvētki, ka dabā viss ir skaisti sazaļojis un uz lauka un dārzos zied puķes,” Aiga piebilda.

,,Tas būtu tikai ārējais, kas notiek dabā, bet visa centrā ir likts iekšējais jeb garīgais. Tu jau zini, — to pazīstam kā Vasarsvētku notikumu priekš nepilni 2000 gadiem, kad augšāmcēlušais Kristus sūtīja Savu apsolīto Aizstāvi — Parakletu jeb Svēto Garu. Sis Dieva spēks no augšienes darbojas pie cilvēkiem vēl šodien pēc apsolījuma līdz pasaules jeb laikmeta galam.”

,,Bet cik ir to, kas atceras un saņem šo Garu? Kā redzi, vairums aizņemts pasaulīgām lietām, un pie tam daži — gluži pagāniskām izdarībām. Man te teica, ka grupa mūsu jauniešu būšot rīkot saules svētkus ar saules daudzinājumu."

,,Tas izklausās kā Jāņu svinēšana, kas latviešiem savos pamatos arī ir pagāniska izdarība.”

,,Nē, šoreiz runa ir par saules daudzināšanu, bet tuvāk nekā nezinu,” Aiga teica.

,,Kāpēc tad viņi, šie jaunieši, negrib daudzināt jeb slavēt Pašu Radītāju, kas radījis sauli-un visu pasauli līdz ar to, kas ir tajā? Tas būtu daudz pareizāk un svētīgāk. Ja ir kāds, ko vajaga slavēt, tad tas ir Viņš!”

Aiga piekrizdama palocīja galvu un tad, piepeši atcerējusies, prasīja:

,,Vai neviens mācītājs te nav bijis, kamēr tur esi slimnīcā? ”

,,Kā ne. Šorīt pat katoļu priesteris te ieskrēja, bet ne pie manis. Viņi arvien zina, pie kā jāiet. Šorīt viņš piesprauda pie visām durvīm savu vizītkarti ar piezīmi, ka runājams katrā laikā.”

,,Pie tevis neviens nav bijis? ”

,,Bija. Pašā pirmā nedēļā, pēc uzvārda spriežot, vācietis. Apvaicājās, kā iet, un atstāja traktātu. Viņš laikam bija paziņojis latviešu mācītājam, jo tas atnāca otrā nedēļā pēc operācijas, bet nesastapu.”

„Kāpēc ne? ”

,,Es tajā brīdī biju vannas istabā. Viņš bija atstājis uz galdiņa zīmīti ar dievpalīga novēlējumu.”

Pēkšņi durvīs parādījās ērģelnieks Stārijs, un aiz viņa ienāca kāds jauns cilvēks.

„Atļauts iepazīstināt? ” Stārijs uzrunāja. „Šis ir jaunais ēģipto-logs Mr. Zadars.”

„Vēl jau nav,” jaunais cilvēks, plati smaidot, atrunājās.

„Nu ēģiptologs ,in spe’ — cerībā, jo viņš ir trešā kursa students. Atnācis mani apciemot.”

„Vai jūsu tautības? ” Zalts vaicāja.

„Jā, dienvidslāvs. Es domāju, ka jums abiem būs saistoša domu apmaiņa, jo viņš arī interesējas par senajiem ēģiptiešu hieroglifiem un svētajiem rakstiem, par ko jūs viendien ieminējāties.”

„Tas ir interesanti,” Zalts sacīja un iepazīstināja abus atnācējus ar Aigu.

Abi runātāji — Zalts un Zadars kā cīkstoņi lēni uzsāka savu iznākšanu arēnā, cenzdamies viens otru novērtēt pēc izteiktām frāzēm. Bet drīz vien viņu domas dalījās, un jaunais runātājs vairāk jautāja, kamēr otrs atbildēja.

„Jūs sakāt, ka ēģiptiešu reliģija sākumā bijusi monoteiska, — vienas dievības pielūdzēji. Bet es esmu bijis tajā pārliecībā, ka viņi arvien pielūguši dažādus dzīvniekus un sauli ...” Zadars teica.

To, ka ēģiptieši sākuma pielūguši vienu Dievu, varat lasīt arī • InJn laba archaiologa (piemēram, sēra Flinders’a Petrie’a) piezīmēs. •< uie ēģiptieši savu reliģiju pārņēmuši no mātes zemes Mū, kas lugad vairs neeksistē,” Zalts paskaidroja.

,, Par tādu zemi es nekad neko neesmu dzirdējis! Ir gan runāts par \(lantīdi vai Atlantis, kas aizgāja bojā Atlantijas okeānā.”

,,Tas ir kas cits. Mū kontinents, dažreiz saukts Ixjmūria, — ko < orēvords uzskata par īsto vietu, kur atradās Ēdenes dārzs, — aizgāja bojā priekš 12,000 gadiem, nogrimstot Klusā okeānā. No Mū, cilvēces pirmšūpļa, nāca pirmie mūsu planētas Zemes kolonizē-inji, un, protams, arī tie, kas apmetās Ēģiptē. Viņi atveda līdz arī •.uvu reliģiju, un tā bija tā saucamā Ozīrisa mācība, kas savos pamatos atgādina Kristus mācību.”

,,Piedodiet, ka pārtraucu. Kas tad Ozīriss īsti bija? Daži ēģiptologi to uzskata par dievu; citi, ka viņš bijis ķēniņš, kas valdījis, — bet kurā laikā — to nevar pateikt. Bet varbūt — ir tikai mīts vai simbols? ”

,,Slavenais archaiologs un pulkvedis Cērčvords, kas piecdesmit gadu pētījis šo un citus jautājumus, pastāsta, ka kādā klosteri Tibetā atradis dažas akmens plāksnes, kas attiecas uz Atlantīdu un lo starpā arī vēsturiskās ziņas par Ozīrisu. Viņš saka, ka Ozīriss piedzimis Atlantīdē priekš 22,000 gadiem. Tad viņš aizbraucis uz mātes zemi Mū, kur studējis priestera amatu un kā meistars ntrgiezies Atlantīdē. Tur viņš veltījis sevi un savu mūžu darbam, lai i/.tirītu reliģiju no dažādiem pārspīlējumiem, māņticībām, aplamiem uztvērumiem un visādiem izdomājumiem, kas bija ieviesušies Atlan-lides reliģijā. Viņš atjaunojis sākotnējo mācību par mīlestību un vienkāršību dzīvē. Viņš kļuvis par augsto priesteri, būdams šai posteni ilgus gadus. Pēc viņa nāves šī mācība nosaukta viņa vārdā par Ozīrisa reliģiju. To Thoths pārvedis uz Ēģipti priekš 16,000 gadiem, un tā kļūvusi par ēģiptiešu reliģiju. Ozīriss tāpat kā Jēzus, kas ieradās uz Zemes ap 20,000 gadu vēlāk, smēlis savas zināšanas no tā paša pirmavota — Svētiem Inspirētiem rakstiem, kas nāca no Mū. Tāpēc viņu abu mācībās ir liela līdzība. Tikai vēlāk, paejot gadu tūkstošiem, senie ēģiptiešu priesteri, vairs pilnīgi nepārvaldīdami hieroglifu rakstu zīmes, sākuši dažādos simbolus iztulkot burtiski. Rezultātā tauta sāka pielūgt pašus simbolus, kuros attēloti dažādi zvēri, putni, saule, mēness.”

,,To var saprast. Vēlāk Ozīriss pats kļuva par elku — nāves dievu, ko attēloja kaza. Vai nav smieklīgi, kur var aiziet elk-dievība.”

,,Nemaz nav jāskatās tik tālu pagātnē. Vai tad mūsu dienās nenotiek kaut kas līdzīgs? Kur būtu jālūdz Dievs garā un patiesībā, tur tagad dažās baznīcās arī ieviesies svētbilžu un dažādu relikviju kults. Ar ko tad tas daudz atšķiras no ēģiptiešu dzīvnieku attēlu kulta? ”

,,Neredzu nekādas būtiskas starpības,” Zadars pievienojās. ,,Jūs pirmīt minējāt, ka Mū esot īstā vieta, kur atradusies Bībelē minētā Ēdene. Man interesē jautājums: ja Mū ir cilvēces šūpulis, tad radīšanas stāstam, kas lasāms Vecajā Derībā, būtu jāatiecas uz šo kontinentu. Vai ir kādi materiāli par to? ”

,,Tiešām, Cērčvords, visu mūžu vākdams pierādījumus, atradis vairāk nekā 3000 akmens un dedzināta māla plākšņu ar iegravēju-miem dažādās pasaules malās — Indijā, Burmā, Meksikā, Dienvid-un Ziemeļamerikā un citur. Bet visi pauž vienu un to pašu saturu. To vecumu lēš no 10,000 līdz 100,000 gadiem. Kas attiecas uz radīšanas stāstu, to plāksnēs iegravējuši nākali (Naacal), priesteri, kas nākuši no Mū, emigrēdami uz citām zemēm pirms notika lielā katastrofa. Cērčvords šīm plāksnēm pēdas sadzinis līdz Sinajas templim.”

,,Vai būtu iespējams dzirdēt šo radīšanas stāstu? Un kā tas saskan ar Vecās Derības stāstu? ” Zadars interesējās.

,,Labi.”

Zalts piecēlās, sameklēja naktsgaldiņa atvilktnē dažas piezīmes lapas un atkal atsēdās krēslā.

,,Līdzība ir ļoti liela starp to radīšanas stāstu, ko mēs zinām, un to tradiciju, kas pausta Mū svēto rakstu zīmēs. Grūtākais bija atšifrēšanas darbs, ko veicis Cērčvords ilgākā laikā pēc ļoti nopietnām studijām.

Radīšanas stāsts pēc Mū rakstu simboliem.

Plāksnēs iegravētie simboli pastāsta, ka sākotnēji visums (universs) bijis tikai dvēsele jeb gars. ,Viss bija bez dzīvības — mierīgs, kluss, bez skaņas. Tukša un tumša bija telpas bezgalība. Vienīgi Visaugstākais Gars, lielais Pats par sevi esošais Spēks, Radītājs, Septiņgalvainais Serpents (attēlots kā kronēta čūska) kustējās tumsas bezgalībā. Viņam uznāca vēlēšanās radīt pasaules, un Viņš radīja pasaules; un Viņam uznāca vēlēšanās radīt zemi ar dzīvām būtēm uz tās, un Viņš radīja zemi un visu, kas ar to.’

Un šis ir veids, kā tika radīta Zeme un dzīvās botes uz tās:

.Septiņgalvainā Serpenta vispārākie septiņi prāti deva septiņus rīkojumus.’ (Šis saturs, ko grūti pārtulkot no nākalu dziļi simboliskām zīmēm, jāsaprot šādi: Radītāja vispārākie prāti deva septiņas pavēles.)

Pirmā pavēle:

, Lai gāzes, kas ir bez veida un izklīdinātas pa visu telpu, tiek dabūtas kopā, un no tām veidotu zemi! — Tad gāzes pašas ulasījās vienkop virpuļojošas masas veidā.’

Otrā pavēle:

, Lai gāzes sablīvējas izveidot zemi! — Tad gāzes sablīvējās; daļa apjoma palika ārpusē, ūdens un atmosfairas veidošanai; un daļa apjoma tika ieveidota jaunajā pasaulē. Vēl valdīja tumsa un nebija kaņas, tāpat vēl nebija veidota ne atmosfaira, nedz ūdens.’

Trešā pavēle:

,Lai ārējās gāzes tiek atšķirtas, un lai tās veido atmosfairu un ūdeni! — Tad gāzes tika atšķirtas, viena daļa izveidoja ūdeni, un ūdens novietojās virs zemes un apklāja tās virsu, kas zeme nekur neparādījās. Gāzes, kas neveidoja ūdeni, izveidoja atmosfairu. — Un gaisma ietilpa atmosfairā! Saules izstarojumi sastapās ar atmosfairas attiecīgiem gaismas izstarojumiem un piedzima gaisma. Tad bija gaisma virs zemes. — Un siltums arī ietilpa atmosfairā! Saules izstarojumi sastapās ar atmosfairas attiecīgiem izstarojumiem un deva tam dzīvumu. Tad bija siltums, kas sildīja zemes virsu.' Ceturtā pavēle:

,Lai gāzes, kas atrodas zemes iekšienē, paceļ zemi virs ūdens līmeņa! — Tad apakšzemes ugunis pacēla zemi, uz kuras gulēja ūdens, līdz tā parādījās virspusē, un tā bija sauszeme.’

Piektā pavēle:

,Lai dzīvība rodas ūdenī! — Tad saules izstarojumi sastapās ar zemes izstarojumiem ūdens dūņās un tur veidoja dzīvības dīgļus (kosmiskās oliņas). No šiem dīgļiem radās dzīvība ūdenī, kā

pavēlēts.’

Sestā pavēle:

,Lai dzīvība rodas virs zemes! — Tad saules izstarojumi sastapās ar zemes izstarojumiem augsnes putekļos (pīšļos) un tur veidoja dzīvības dīgļus (kosmiskās oliņas), un no šiem dīgļiem radās dzīvība virs zemes, kā pavēlēts.’

Septītā pavēle:

Un kad tas viss bija padarīts, tad septītais prāts teica:

,Lai radām cilvēku pēc mūsu paša veida, un lai piešķiram viņam spēku valdīt pār šo zemi! — Tad Septiņgalvainais prāts, visu lietu Radītājs viscaur universā, radīja cilvēku un ielika viņa ķermenī dzīvu, neiznīcīgu garu, un cilvēks kļuva līdzīgs Radītājam prāta ziņā. Tad radīšana bija pabeigta.’

Šīs septiņas pavēles, bez šaubām, nozīmē septiņus laika periodus, kuru garums nav zināms. Tie var atbilst dienām, gadiem vai gadu miljoniem, lai paveiktu pavēles, kas iegravētas šajās plāksnēs.

Tātad runa ir par septiņiem laika periodiem, kuros notika Zemes radīšana.”

,,Tas ir ļoti interesants stāsts, kas visai tuvs radīšanas stāstam Vecajā Derībā. Varbūt, tikai vairāk zinātnisks,” students Zadars sprieda.

,,Jā, ļoti saistošs,” piekrita Aiga un ari Stārijs.

,,Bet kā ar Ēdenes dārzu? ” students iejautājās.

,,Tas ir vecs jautājums: kur īsti atradās Ēdene? Mazāzijā vai kaut kur Klusā okeānā? Pirms šo jautājumu atšifrējam no nākalu svētajiem rakstiem, kas iegravēti akmens plāksnēs, lai atļauts paskaidrot par dažu simbolu nozīmi. Šie simboli, kas rakstīti tā saucamā naga-maijas valodā, iegravēti gan mātes zemē Mū, gan arī ārpus tās — senajā Burmā, kur ieradušies priesteri-nākali. Daļa plākšņu, kas pauž par radīšanas stāstu, gravētas vismaz priekš

16.000 gadiem, kad vēl nebija radušies kalni virs zemes. (Toreiz tās virsa bijusi skaisti līdzena ar nelieliem uzkalniem.) Daļa plākšņu, kas pauž par Mū kontinenta bojā eju, rakstīta vēlāk, priekš kādiem

12.000 gadiem, kad notika šī lielā katastrofa. Nākali, kas izglābās, to iegravēja plāksnēs kā vēsturiskus datus. Daži simboli, kas saistās ar šo aprakstu par Ēdeni — ir attēloti kā koks un čūska (serpents).

Čērčvords izskaidro, ka ir dažādas nozīmes šiem simboliem:

1. Čūska ar kroni virs galvas simbolizē Radītāju (tā tas ir ari pie senajiem ēģiptiešiem, maijiešiem un hindusiem).

2. Čūska bez rotājuma ir sens ūdens simbols, kas attēlo viļņveidīgu kustību. Šie simboli nāca no mātes zemes Mū, pārgāja uz Burmu, Indiju un Babiloniju; un otrā virzienā no Mū — uz Jukatānu, Centrālameriku, Grieķiju, Mazāziju un Ēģipti.

Ir vēl trešais simbols — riņķveidīga čūska, iekodusi savu asti mutē. Tas attēlo visu universu kā bezgalību. Čērčvords to atradis nākalu attēlos.”

,,Piedodiet, ka pārtraucu. Vai ari senie ēģiptieši to nav lietojuši? ” students jautāja.

,,Jā, ēģiptieši dažreiz to lietojuši kā daļēju galvas segu vai ornamentu savu dievību simbolos. Bet kad runājam par simbolu, kurā attēlots augošs koks un čūska, nāk prātā leģendas daudzās tautās par dzīvības koku un čūsku, kā ari Vecās Derības stāsts par Ādama un Ievas krišanu Ēdenē. — Ir jāpatur prātā, ka pēc seno cilvēku reliģiskās pārliecības miesa ir tikai pagaidu mītne, kurā uzturas iekšējais cilvēks jeb viņa dvēsele. Miesa, kas ņemta no zemes (jo veidota no zemes barības vielām), atgriežas zemē, bet neiznīcīgā dvēsele ir īstā dzīvība virs zemes. Tātad īstais cilvēks ir viņa dvēsele.”

,,To mēs varam arī tagad pilnīgi akceptēt!” Stārijs iemeta starpā.

/nīts piekrizdams palocīja galvu un turpināja:

.la nu pirmais cilvēks uz Zemes lodes parādījās Mū zemē, tad liil/ ar to pirmā dzīvība parādījās tur, Mū teritorijā. Cilvēks arī tika 1/teikts kā auglis. Koks nesa augli, un cilvēks bija koka pirmais auglis, un šis auglis bija dzīvība. Ja paturām prātā, ka Mū Kontinents tika simbolizēts kā koks — dzīvības koks, un nekronētā • Uska apzīmēja ūdeni, tad mēs labāk sapratīsim, ka nākalu rakstībā, luīs rāda koku, čūskas apvītu, — tas simbolizē Mū, ūdeņu apskalotu. Mū kontinents tiešām nesaskārās ar citiem kontinentiem. l :ī|K'c iepriekšējais skaidri norāda, kas bija dzīvības koks un kāpēc np to vijas čūska. Tas pasaka faktu — Mū, dzīvības pirmšūpuli, npskalo ūdeņi (jūras).”

,,Te ir starpība ar stāstu Vecajā Derībā,” Zadars piebilda.

./Pālāk, Vecajā Derībā ir teikts, ka pēc pirmā cilvēka krišanas eņģeļi (ķerubi) ar atvēzta zobens liesmu apmetušies pie Ēdenes dārza, lai nosargātu ceļu uz dzīvības koku, ka cilvēks neatgriežas.

Cērčvords šo vietu apzīmē par pārprastu tulkojumu. Ēģiptiešu plākšņu gravējumā, ko pazina arī Mozus, lasām, kā Mū nogrimst ugunīgā atvarā. Uguns liesmas cēlās no apakšas un apņēma zemi, lai noejot dibenā. Viņas nogrimšanas un pārplūšana ar ūdeni padarīja neiespējami cilvēkam turp atgriezties. Mū — Ēdenes dārzs bija beigts un aprakts zem ūdens. Tāds ir šis stāsts par lielo katastrofu — milzīgām zemes trīcēm un ugunsvēmēju atvariem, kas nāca no zemes iekšienes un aprija šo kontinentu.”

,,Kā gan radās atšķirība ar iztulkojumu Vecajā Derībā? ” Aiga interesējās.

,,Cērčvords to izskaidro, kā hieroglifu un seno iekšējo slepeno rakstu zīmju nepazīšanu. Viņš pats mācījies šos slepenos simbolus vairākus gadus kādā Tibetas klosterī un ap 50 gadu vācis materiālus pa visu pasauli, lai dabūtu skaidrību. Viņš nešaubās, ka Mozus, kas Vecajā Derībā aprakstījis radīšanas stāstu un citus notikumus, bija meistars un lietpratējs simbolos. Mozus, kas bija baudījis Ēģiptē augstāko izglītību, kāda toreiz iespējama, — jo nav jāaizmirst, ka viņš uzauga ķēniņa pilī, kur neviens nezināja viņa izraēlisko izcelsmi, — bija arī vienīgais izraēlietis ar tādām zināšanām reliģisko un slepeno rakstu pazīšanā. Neskaidrība radās 800 gadu vēlāk, kad izraēlieši sen bija atstājuši Ēģipti. Pravietis Ezra tad dabūja pavēli pārtulkot senebrēju valodā visus senos Moža uzrakstītos un savāktos materiālus, kas pa daļai bija simbolos un ēģiptiešu hieroglifos, ka arī seno priesteru rakstību zīmēs, kurus Mozus pats labi zināja un saprata. Ezra un viņa palīgi, acīm redzot, vairs nebija meistari šinī nozarē. Cērčvords, kas pats salīdzinājis šos tulkojumus ar oriģināliem ēģiptiski, kaldejiski, hinduiski un maijis-ki, atzīst, ka Mozus rakstījis simboliskā stilā, bet viņa tulkotāji senebrēju valodā pēc astoņsimts gadiem to centušies pārcelt burtiski. Tāpēc tur, kur bija aprakstīta skaidra Ēdenes vēsture, iznāca mīts.

Čērčvords beigās piebilst, ka pirms Mū zeme nebija nogrimusi, vārds ,upuris’ nevienā senajā valodā nebijis pazīstams. Tas radies tikai vēlāk, kad centās aprakstīt veidu, kā Mū tika izpostīta. Un uguns vai sveču liesmas uz altāra vēl tagad simbolizē senas atmiņas par mīļoto mātes zemi, atgādinot, kādā veidā caur uguni viņa gāja bojā.”

„Paldies, Mr. Zalt! Tā bija saistoša lekcija,” Zadars pateicās un, paskatījies rokas pulkstenī, piebilda: ,,Man maz vaļas, tikai dažas minūtes varu uzkavēties, jo jāsatiek kāda persona noteiktā laikā. Bet mani interesē vēl viens jautājums: ko jūs varat pateikt par Mirušo grāmatu? Paši ēģiptologi vēl nav skaidrībā par šo seno dokumentu.”

,,Par šo mistisko grāmatu, kas satur veselu virkni cilvēku vārdus, Čērčvords raksta diezgan plaši, kā viņš pamato savu slēdzienu, bet tas būtu garš stāsts. Jums maz laika, tāpēc, īsi sakot, viņš atzīst, ka šī grāmata esot veltīta to mirušo cilvēku piemiņai, kuri zaudēja dzīvības, ejot bojā Mū kontinentam. Tie bija ēģiptiešu un visas cilvēces sen sentēvi. Šie senči, ap 64 miljonu cilvēku, kas zaudēja savas dzīvības, tiek godināti šinī piemiņas grāmatā, gluži tāpat, kā mēs to darām šodien, nolikdami ziedus uz aizgājēju kapiem vai rakstīdami nekrologus. — Blakus minot mums, latviešiem, ir izdota bieza grāmata, kas satur desmitiem tūkstošu mūsu tautiešu vārdus un uzvārdus, kurus deportēja boļševiki 1941. gada 14. jūnijā. Tā gan ir apsūdzība nežēlīgajai varai, bet reizē arī piemiņa cietušajiem. — Un starp citu, senā tradicija—senču godināšana, kā Čērčvords pierāda, ir vairāk nekā 12,000 gadu veca un nāk no Mū. To piekopj vēl daudzās zemēs ne tikai Eiropā, bet arī Ēģiptē, Indijā, Ķīnā, Japānā, Perū, Brazilijā, Centrālamerikā un citur, nezinādami, ka praktizē ļoti senu ceremoniju.”

„Paldies.”

Kad abi dienvidslāvi bija atstājuši istabu, Aiga, pagriezusies pret tēvu, prasīja:

„Es agrāk neko nezināju par šīm lietām, ko tu te stāstīji. Kad tad tu esi sācis interesēties par to? ”

„Būs apmēram divi gadi, kopš tu pārcēlies uz Kanadu. Tas ir tikai sīkums, ko es pieminēju. Tu vari pati lasīt par šiem jautājumiem — vairāk nekā 1100 lappušu kopā. Tad tu sapratīsi, cik cilvēks ir niecīgs un zaļš. Niecīgs — sava Radītāja priekšā, un zaļš, iedomādamies, ka viņš ir ļoti gudrs un varens, kamēr patiesībā mūsdienu kultūra un civilizācija savā ziņā nav sasniegusi to, kas biju uz Mū kontinenta priekš 50,000 gadiem, kad tā sasniedza savu augstāko pakāpi.”

,,Mani interesē viens jautājums,” Aiga sacīja, bet tad paskatījās tēvā pētošām acīm. ,,Vai tu neesi noguris, tik daudz runādams? ”

,,Sīkums, viens jautājums vairāk vai mazāk.”

,,Es gribēju zināt, vai tu, lasot šos rakstus, neesi sadzinis pēdas mušu senčiem — seno latviešu priekštečiem? ”

..Tas ir labs jautājums, bet ļoti plašs. Redzi, rakstu zīmēs, kas ap

70,000 gadu vecas, nevarēsim atrast tieši latviešu vārdu, bet laskatās pēc tuvākā radniecīgās kopas apzīmējuma. Tāda mums, piederīgiem baltu valodas saimei, varētu būt senā sanskrita valoda, bet no šejienes tālāk pie lielās kopības — āriešiem. Tas nu ir milzīgi plašs jēdziens. Taču arī šis apzīmējums vēl tad neparādās, bet tā sākums meklējams lielajā Uigūras (Uighur) valstī. Nākamā pēc Mū, kas saukta arī par Saules impēriju, Uigūra bijusi tās kolonija lielākā impērija jebkad pasaulē. Tās robežas austrumos sākušās pie Klusā okeānā un cauri visai centrālai Āzijai, līdz Kaspijas jūrai, un pāri Kaukazai Balkānos un tālāk rietumos līdz Atlantijas okeanam. Uigūras vēsture ir reizē vēsture visai āriešu rasei, kura cēlusies no šiem uigūras sentēviem. Tad tu sapratīsi, cik tas ir plašs jautājums.”

,,Bet kur tad palika ši lielā varenā valsts? ”

,,Tas attiecas uz laikmetu, kad notika lielā kataklizma, ko Bībelē pazīst kā grēku plūdus, un kad radās arī kalni. No līdzenās, kultivētās zemes, ar ražīgiem laukiem, skaistiem mežiem, ezeriem un upēm, un lieliski izbūvētiem lielceļiem, kas savienoja bagātās pilsētas un ciemus — pāri nepalika nekas. Tur pacēlās varenie llimalaji un citi kalni, un auglīgajā zemienē radās tagad pazīstamais Gobi tuksnesis. Dienvidos no Baikala ezera atradusies Uigūras impērijas galvas pilsēta, kuras drupas esot zem senās Kāra Kota (Khara Khota) pilsētas. Ģeoloģiski šie plūdi, kas gāja pāri Āzijai cauri Sibirijai virzienā no dienvidiem uz ziemeļiem, saskan ar posmu, ko ziemeļu puslodē rietumos pazīstam kā ledus laikmeta sākumu. Tika izpostīta un aizskalota prom tikai Uigūras impērijas austrumu daļa. Var saprast, ka galvenā ūdens notece bijusi ziemeļu virzienā pa Ijēnas upes gultni. Šīs upes deltā atrodas sala (Llakofa), kura burtiski radusies no plūdu sanesto dzīvnieku kauliem un ilkņiem, kuri aizskaloti prom no Mongolijas un Sibirijas līdzenumiem. Cik daudz cilvēku Uigūras valstī pārdzīvojuši šo milzīgo drāmu, neviens nezina. Bet kalnu rašanās arī citās Zemes lodes daļās arvien bijusi saistīta ar milzīgām zemes trīcēm un vulkāniskiem izvirdumiem.”

,,Bet atceries, tēt, kā tas bija Dienvidamerikā. Tur Andu kalnos bija pacelta vesela pilsēta Tiahuanako 13,500 pēdu augstumā virs Klusā okeānā un nebija pārāk sagrauta.”

,,Tev taisnība. Bet tas ir ļoti rets gadījums, kad paceļ veselu lielu līdzenumu tādā augstumā un pilnīgi nesagrauj. Tas attiecas arī uz Titikaka ezeru, kas pacelts tādā pašā augstumā, un ūdens tanī ir sālīts, kā jau okeānā ūdens.”

,,Tēt, vai Bībelē arī minēts par kalnu rašanos? ”

,,Kā ne; 90. psalmā otrā pantā teikts: .Kungs, Tu mums esi bijis par patvērumu uz radu radiem. Pirms kalni radušies, zeme un pasaule radīta, Tu esi no mūžības uz mūžību, ak Dievs!’ Par kalnu rašanos var lasīt arī Salamana Pamācības 8:25 un ījaba 15:7. Bet kas attiecas uz uigūriem, kas pārdzīvoja, tie nonāca lielās grūtībās, jo trūka ūdens. Pēkšņi upes un avoti bija mainījuši savas agrākās atrašanās vietas. Radās Gobi tuksnesis. Ūdens paslēpās dziļāk zemē. Tā archaiologs Cērčvords saka, kad viņš apmeklējis šo vietu, ūdens esot atrasts 7 līdz 10 pēdu dziļi zemē. Šīs krasās pārmaiņas radīja atlikušo tautu lielo staigāšanu rietumu virzienā. Tad notika otrā āriešu pirmtēvu migrācija Eiropā.”

,,Vai ir teikts, kādi viņi izskatījušies? ”

,,Cērčvords lasījis dažos seno ķīniešu dokumentos, kas datēti ap 500 gadu priekš Kristus, ka uigūri bijuši — .gaišiem matiem, zilacaini ļaudis.’ Viņi visi bijuši gaišām sejām, pienbaltu ādas krāsu, bet ar dažādu acu un matu krāsu. Ziemeļos dominējuši ļaudis ar zilām acīm un gaišiem matiem, dienvidos — tumšiem matiem un tumšu acu krāsu. Kur varēja būt zemes stūris, kur latviešu pirmtēvi pārdzīvojuši šo smago laika posmu, mēs nevaram droši pateikt. Bet pēc vietu vārdiem un upju vai pilsētu nosaukumiem, ko atrodam kartēs kaut kur ap Pakistānu un arvien tālāk uz rietumiem, pat Balkanos, vēl varam sadzīt pēdas senču migrācijas ceļam, pa kuru tie virzījušies uz rietumiem līdz sasnieguši Daugavas krastu. Tas varēja notikt priekš kādiem 4 vai 4Vļ tūkstoš gadiem.”

,,Un attieksmē uz latviešu rakstiem, es domāju, ornamentiem, tērpu un rotas lietu zīmējumiem? ”

,,Tas ir atkal cits stāsts, diezgan garš. Bet īsi sakot, mūsu tipiskais ugunskrusta ornaments nav mūsu privilēģija vien. Tas patiesībā ir ļoti sens simbolisks raksts, kura pirmsākums meklējams senajā Mū zemē. Šis simbols ar dažādām variācijām un papildinājumiem ir sastopams uz visas Zemes lodes — visos kontinentos un dienvidus salās. Šo atrasto zīmju vecumu lēš no 70,000 līdz 100,000 gadiem, bet to īsto vecumu nevar pateikt. Jo galu galā šis raksts attiecas uz pasaules radīšanu, ko es pirmīt nolasīju. Ugunskrusta pamatā ir vienkāršs krusts — četri vienādi zari, kas reprezentē ('clrus pirmspēkus. Ja katram krusta zaram galā pa kreisi pievieno sāna atzarojumu it kā roku rietumu virzienā, tas izteic aktivitāti, darbību, un rodas simbols, kas apzīmē četrus lielos būvētājus vai cēlājus. Viņus sauc ari par četriem lieliem spēkiem jeb četriem kosmiskiem spēkiem. Tie sāka kalpot Radītājam tanī momentā, kad Viņš, vēlēdamies radīt pasauli, pavēlēja nodibināt kārtību pēc zināma likuma visā universā. Kad tas bija noticis, četri kosmiskie spēki, saukti ari četri svētie, izpildīja Radītāja pavēles. — Vienkāršais ugunskrusts tautās pazīstams kā Svastika, kas nozīmē labu izdošanos. (Vācieši nacionālsociālisma laikā šo ugunskrustu pārtaisīja par kāšu krustu, liekot sāna atzarojumu labā pusē, tā norādot austrumu virzienā.) Bet ugunskrusta dažādās papildus nozīmes, kas var būt desmitiem veidos, ir noslēpumaini raksti, ko zināja tikai senie priesteri. Šo dažādo ugunskrustu slepenās zīmes Čērčvords ir centies izskaidrot.”

,,Bet kas ir šie četri pirmspēki? Vai tie būtu — gaiss, ūdens, zeme un uguns? ”

,,Tā dažreiz mēdz domāt, bet tas nav pareizi. Pirmkārt, gaiss, ūdens un zeme nav nekādi kosmiskie spēki. Tie ir objekti jeb zināmas substances, vielas. Otrkārt, Radītājs tieši vēlējās radīt gaisu, ūdeni un zemi. Kā tad tie varēja palīdzēt vai izpildīt pavēli, ja paši vēl nebija radīti? Treškārt, spēki nekad nav redzami. I^oģiski domājot, jāsaprot, ka lielo gāžu masu, kas pildīja visumu, varēja iekustināt tikai zināmi spēki, lai dabūtu gāzes kopā un rastos rotācijas kustība. Manuprāt, tie bija — magnētiskais spēks, ko mēs vēl ļoti maz pazīstam, centripetālais (jeb centrtieces) spēks un tā pretspēks — centrifugālais (jeb centrbēdzes) spēks, bet lai rastos rotācija, vajadzēja tā saucamo žiroskopisko jeb riņķkustlbas spēku. Magnētiskais un elektromagnētiskais spēks skaitās pirmspēki, bet centrbēdzes spēks, žiroskopiskais spēks un tādi — kā atomspēks, ķīmiskais spēks un tamlīdzīgi ir sekuncļģrie. ”

,,Un siltums? ”

,,Tas būs sekundārais spēks. Siltuma enerģija rodas kā ,blakus produkts’ no citām enerģijām, darot kādu darbu. Un visām enerģijām ir tieksme pārvērsties siltumā. Trešais termodinamikas postulāts saka, kad visas pasaules enerģijas būs pārvērtušās siltumā un siltums izstarojis pasaules telpā, tad iestāsies pasaules entropija. Iestāsies visas pasaules absolūtā nāve. — Pazīstot tuvāk universa uzbūvi un zinot, ka to aizvien vēl vada un kārto Visaugstākais Bezgalīgais Spēks (Jāņ.5:17), tad šis likums ir nepilnīgs. Tāda absolūtā visas pasaules nāve nav iespējama.”

,,Bet par tiem četriem pirmspēkiem tu nepabeidzi.”

,,Viens ir skaidrs, ka iesākumā bija Kāds, kas deva pirmo impulsu. Tas, kā teicu, bija Visaugstākais Bezgalīgais Spēks, kas cilvēkam nav izprotams. Tāpēc Tam nav arī nosaukuma. Bet mēs gan varam tik daudz saprast, ka aiz Tā stāv Pats Radītājs. Tas bija Dievs, kas iekustināja snaudošo universu. Četri pirmspēki vēl šodien darbojas universā pēc Visaugstākā Bezgalīgā Spēka pavēles vai gribas. — To izskaidro Čērčvords, atšifrēdams seno rakstu zīmes. Ir svarīgi zināt, ka visi spēki pārvietojas kā viļņi, kas rodas no vibrācijas. Tātad visi spēki ir vibrējoši.”

,,Arī garīgie spēki? ”

,,Jā. Tie rodas smadzeņu šūniņu vibrācijās un pārvietojas ar gaismas ātrumu vai pat ātrāk. Ja viens domu vilnis sastop otru līdzīga garuma vilni zināmā vibrācijā, tad saņēmēja smadzenes pilnīgi saprot domu, ko veido sūtītājs. Tas darbojas kā kosmisks telegrāfs vai domu parnesējs. Ja divu personu smadzenes ir vienādi noskaņotas un koncentrētas viena uz otru, tad var ļoti vienkārši klusi bez vārdiem sazināties. Vispār vibrācijām cilvēkā ir liela nozīme. Palasi, ko saka Džina Diksone savās grāmatās, vai paklausies viņu televīzijas aparātā, ko viņa stāsta par cilvēku vibrācijām. Viņa to sajūt lielā attālumā un pastāsta brīnumlietas, ko pat otrs cilvēks nezina par sevi.”

,,Paldies, tēt! Vēl tikai viens jautājums. Tu pirmīt minēji, ka Jēzus un Ozīrisa mācībām esot liela līdzība, jo abi savas zināšanas smēluši no viena pirmavota. Kā tas var būt, jo Jaunajā Derībā nekur nav minēts, ka Jēzus būtu gājis kādā skolā? ”

,,Tur ir teikts, ka Jēzus divpadsmit gadu vecumā sarunājas ar rakstu mācītājiem dievnamā. Tad Viņš pēkšņi parādās 30 gadu vecumā kā nobriedis vīrs. Kur un kā pavadīti astoņpadsmit gadi? Uz to atbildi dod Čērčvords, kas, sadraudzējies ar Himalaju un citu klosteru mūkiem, varējis lasīt dažus slepenos dokumentus. Hemis’a klosterī pie I^eh, Kašmirā, kādā dokumentā pali valodā teikts: ,Kad Jēzus bija jauneklis, viņš atstāja dzimteni un vispirms devās uz Ēģipti, kur divi gadus studēja seno ēģiptiešu Ozīrisa reliģiju. No Ēģiptes Viņš devās uz Indiju, kur Benares’a un citos reliģiskos centros studēja Gautama mācības. Tad ieradās kādā Himalaju klosterī, kur divpadmist gadu iedziļinājies Svētajos Inspirētos rakstos no Mū un tās Kosmiskos spēkos un zinātnēs. Beigās pēc 12 gadiem Viņš kļuva meistars — vislabākais un visspējīgākais kāds jebkad bija virs zemes.’ — Vecais gudrais priesteris — Rishi, kas viņam to pateicis, norādījis, kā prakstisku piemēru, ka Jēzus spējis staigāt virs ūdens, kā teikts Bībelē. Viņš vienkārši praktizējis Viņam labi zināmo zinātni, ko pazina un pielietoja priekš 100,000 vai vairāk gadiem mūsu priekštēvi no pirmās Zemes civilizācijas.

I'iizkiams kosmiskos spēkus, Viņš prata ari apsaukt vējus, nomie-nnftt vētrainu jūru.”

,,Tagad es saprotu, ja to salīdzina ar mūsu spējām šinī virzienā, ind mēs neesam uz pārāk augstas garīgās attīstības līmeņa, jo mūsu liela materiālā labklājība nevar to atsvērt. Bet kas tad bija toreiz tas vārīgākais, kas uzturēja Mū ļaudis zināmā savstarpējā garīgā • aistībā? Jeb kāds bija viņu reliģijas kopsavilkums? ” Aiga interesējās.

,,Kā teicu, viņu toreizējā reliģija bija līdzīga Kristus mācībai, kurai pamatā likta mīlestība. Kristus vienīgā pavēle, ko Viņš prasa no cilvēkiem, ir: .Mīlējiet cits citu!’ — Mīlēt nenozīmē krist otram ap kaklu un to bučot. Mīlēt nozīmē — darīt otram labu, vai arī — nedarīt ļaunu ne vārdos, ne domās, ne darbos. Kā Cērčvords paskaidro, visas Mū reliģijas kopsavilkums no viņu rituāla 42 punktiem esot pasakāms vienā teikumā: ,Dari otram tā, kā tu gribi lai citi dara tev!’ Tieši to pašu ir pateicis arī Kristus. — Tas, kas senajā Mū Inspirētā reliģijā bija ietilpināts 42 punktos, to Mozus, ļ)ētot Ozīrisa mācību, bija dabūjis kopā desmit baušļos, ko Dievs viņam pasludināja Sinaja kalnā. Jēzus Kristus desmit baušļus reducēja uz divi: ,Tev būs Dievu, savu Kungu mīlēt no visas sirds ar visu savu dvēseli, spēku un prātu, un — savu tuvāko kā sevi pašu.’ Tas ir viss.”

,,Vēl viens jautājums. Redzi, tēt, es katrreiz prasu tikai vienu jautājumu. Šoreiz šis tiešām būs pēdējais,” Aiga iesmējās un tad nopietni sacīja: ,,'Tātad pēc atšifrētām simboliskām rakstu zīmēm iznāk, ka čūska nav pievīlusi Ievu? ”

,,Nē, nav.”

,,Es kā sieviete par to ļoti priecājos!”

„Cērčvords arī norāda, ka Ezra ar palīgiem, nevarēdams atšifrēt seno rakstu simbolu saturu, iztaisīja mītu par ābolu, it kā Ieva ar to kārdinājusi Ādamu. Viņš to atzīst par lielu gļēvulību no vīrieša puses — apsūdzēt nabaga sievieti par iemeslu visam ļaunajam, kas gadījies vīram. Bet nu tas ir atrisināts.”

,,Un es priecājos, ka beidzot, kaut pēc vairāk tūkstoš gadiem, taisnība nākusi gaismā!” Aiga iesaucās.

,,Es priecājos līdz ar tevi!” Zalts pasmaidīja. „Gribēju vēl tikai piebilst, ka stāstam par radīšanu, kas pauž fiziskās pasaules attīstības stāvokļus, ir vēl sava garīgā nozīme, ko Vecajā Derībā burtiskajā saturā lasītājs nemaz neredz. Kā arvien — visam ārējam, kas Bībelē aprakstīts, — ir kāds iekšējs jeb garīgs kodols.”

„Kas tas būtu šajā radīšanas stāstā? ”

„Tas simboliski attēlo cilvēka garīgo atdzimšanu jeb atdzemdi-nāšanu. Tā notiek līdzīgi sešos stāvokļos līdz septītā cilvēks --nonāk debesīs jēb paradīzē, kur valda patiesa debešķīga mīlestība, ticības apgaismota. Bet tas ir cits stāsts. To izskaidro cits vīrs.” ,,Kad apmeklētāji aizgāja un gaiteni kļuva manāmi klusāks, ari Vakarsvētki bija pagājuši.

18.

Ir ļoti svarīgi, kā cilvēks uzsāk savas dienas gaitas: rītos, kad atver acis, kāda ir viņa pirmā doma un vēlēšanās, kā nodzīvot vai pareizi piepildīt šo dienu.

Zalts savā mūžā bija mācījies saprast, ka viens vārds no grāmatu grāmatas ir vairāk vērts nekā desmit cilvēku teikti. Dažreiz, kad bija liela nevaļa, viņa meditācija bija ļoti īsa —divi minūtes vai pat viena. Bet arī šajā laika sprīdi saņēma it kā mūžības pieskārienu: dziļā mierā un garīgi stiprināts viņš uzsāka dienas gaitas.

Kā katru ritu, Zalts arī šajā pirmdienā, kas piederēja garajai nedēļas nogalei, sēdēja pie atvērtas grāmatas. Tā bija Jaunā Derība un Psalmi. Cik gan daudz reižu tie nebija lasīti, ka daudzas vietas zināja no galvas! Bet tagad, būdams slimnīcā, kā jaunumu bija ,,atklājis” 103. psalmu, kurā dziesminieks Dāvids pateicas Dievam.

Zalts tikai pirms pāri nedēļām bija sācis izprast šīs dziesmas dziļi tverto nozīmi. Tā bija vienkāršos vārdos pateikta dzīves patiesība, kurai cilvēks savā ikdienā bieži paiet garām, nemanīdams vai nedomādams, no kurienes nāk viss tas, kas viņu uztur un vada.

Diendienā lasot, Zalts jau zināja 103. psalmu no galvas, bet 22 pantu vietā tas bija sarucis uz astoņiem:

,, Teici to Kungu, mana dvēsele, un viss, kas manī, Viņa svēto vārdu!

Teici to Kungu, mana dvēsele, un neaizmirsti, ko Viņš tev labu darījis!

Viņš piedod visus tavus grēkus un dziedē visas tavas vainas;

Viņš izglābj tavu dzīvību no pazudināšanas un vainago tevi ar mīlestību un žēlastību.

Viņš nedara mums pēc mūsu grēkiem un neatmaskā mums pēc mūsu noziegumiem,

Jo, cik augstu ir debesis pār zemi, tik liela ir Viņa žēlastība pret tiem, kas Viņu bīstas,

Kas Viņa derību sarga, neaizmirst Viņa baušļus un cenšas tos pildīt.

Teiciet to Kungu, visi Viņa darbi visās Viņa valstības malās! Teici to Kungu, mana dvēsele!”

Viņu sevišķi aizkustināja trešais un ceturtais pants, kuru dziļo saturu ieraudzīja tikai tagad, kad pats bija bagātīgi saņēmis lielu žēlastību. Lūdzot viņš nekad nevarēja atrast īstos vārdus, kā izteikt savu sirds pateicību. Bet Vecās Derības dziesminieks to bija pateicis tik izjusti un pareizi, tik vienkārši un skaisti!

Slimnīcas māsas un kopējas, kas staigāja te iekšā un ārā, nekad nelikās zinis, ko Zalts lasīja. Šorīt, kad ienāca spāniete Gonzāleza, paskatījusies uz Zaltu, piepeši jautāja:

„Mister, ko jūs tur lasāt katru rītu? ”

„Jauno Derību.”

„Tā ir lūgšanu grāmata? ”

„Nē, šajā grāmatā ir daļa Bībeles: — Jaunā Derība un Psalmi." Gonzāleza likās izbrīnījusies: „Mums ir tikai lūgšanu grāmata ... ”

„Vai tad jūs Bībeli nelasāt? ” Zalts savukārt jautāja.

Spāniete paraustīja kamiešus: „Es lasu lūgšanu grāmatu. Tur ir daudz lūgšanu dažādām vajadzībām, ar dažādu saturu. Kad ir ļoti nopietna vajadzība, lasu Lielo litāniju.”

„Es saprotu. Bet Jauno Derību, vai tad jūs . . . ? ”

„Nu, to jau baznīcā mācītājs lasa un izskaidro. Bet kā tagad rīkojas mūsu baznīcā, tad tā vairs nav nekāda baznīca. Tas atgādina izrādes, kur jauniem dod vaļu: uzstājas visādas grupas ar priekšnesumiem, mūziku, dziesmām un runas koriem, pat dejo. Un mācītājs sēž malā un noskatās. Tas tā varētu notikt kādā draudzes sarīkojuma vakarā. Bet tagad baznīcā vairs nav nekā no Dieva vārda. Es jūtos kā slima pēc tādas baznīcā iešanas ...”

„Esmu dzirdējis, ka šur tur tā notiekot, bet jūs variet apmeklēt kādu citu baznīcu,” Zalts aizrādīja.

„Esmu izstaigājusi četras vai piecas vietas, un visur tas pats. Es vairs neeju nekur. Bet, cik ilgi tas var tā turpināties? Ar to ir ticībai beigas. Un visa dzīve tiek sagānīta, ja cilvēks vairs nevar pielūgt baznīcā Dievu.” Gonzāleza manāmi uztraucās.

„Jūs, kundze, tad variet lūgt mājā. Lasiet pati Jauno Derību un lūdziet Dievu vientulībā savā istabā. Bībelē ir teikts, ka jālūdz garā un patiesībā; nav svarīgi kur, bet kā lūdz. Un ja jūs ticat un paliekat stingri savā ticībā, tad nav svarīgi, ko viņi dara baznīcā. Jūs turieties pie ticības iesācēja un pabeidzēja Jēzus Kristus.” „Jums ir liela ticība. Jūs runājat tā kā no kanceles,” Gonzāleza apstiprināja un, pagriezusies pret Volčuku, veco ukraini, prasīja: „Ko tad jūs lasāt? Jūs arī ejat baznīcā? ”

Volčuks pakratīja galvu un klusi norūca: „Reti.”

Spāniete, sevī neapmierināta, salika rokas it kā lūgšanā un turpināja:

,,Tāpēc šovasar ar visu ģimeni gribu apmeklēt savu dzimto pusi pie Madrides un redzēt, kas notiek tur baznīcās. Ja tas pats, tad, manuprāt, tuvojas pasaules gals ...”

,,Kundze,” Zalts sacīja, ,,pasaulei gals vēl nebūs, bet šai ērai, kurā dzīvojam, gan! Jo par to ir teikts Bībelē, ka samaitāšana sāksies no altāra, un tad arī visu lietu gals būs tuvu. ,Tad nu topiet saprātīgi un skaidrā prātā, lai jūs varētu Dievu lūgt. Par visām lietām lai jums būtu mīlestība citam pret citu . . . ’ tā pamāca Sv. Pēteris, kuram, kā jūs domājat, ir debesu valstības atslēgas.”

,,Vai viņš tā saka? ”

,,Tā ir Rakstos teikts. Un ja draudzes locekļi ir saprātīgi un skaidrā prātā, kāpēc tad viņi patur jeb cieš tādus ganus savā draudzē, ja tie nav īsti kopēji savā vietā? ”

,,To es nezinu!” Gonzāleza iesaucās. ,,Bet kur jūs dabūsit kādu citu šajos laikos, jo visi jaunie ir gandrīz vienādi. Es vairs nekā nesaprotu, kas tagad notiek pasaulē ...”

Saruna pārtrūka, jo durvis parādījās Dr. Adameks. Viņš bija tērpies jaunā uzvalkā, spožu kravati kaklā, un kā arvien runāja paklusi:

,,Labrīt, Zalta kungs!”

,,Labrīt, daktera kungs! Es domāju, ka jūs šodien vēl esat kaut kur tālu ārpus Toronto? ”

,,Es biju, bet vakar vakarā atgriezos. Lūdzu, novelciet rltsvārkus! Kā jūs jūtaties? ”

,,Katru dienu labāk.”

Ārsts aizvilka gultai priekšā aizkarus un iededza spuldzi galvgalī. Ienāca māsa un veikli atraisīja daudzās saišu lentes. Ārsts uzmanīgi apskatīja vaļējo rētu vēdera augšgalā.

,,Jūs variet rītā iet mājā!”

,,Paldies, dakter!”

,,Un pēc divi nedēļām ierodieties manā privātkabinetā. Ritā kaut kad piezvaniet manai sekretārei. Viņa pateiks, kādā laikā.” Un pagriezies pret māsu, ārsts īsi teica: ,,Māsa, uzlieciet rētai tikai mazu plāksteri!”

Negaidītā vizīte bija beigusies. Ārsts atkal klusi izslīdēja gaiteni. Bet Zalts tika vaļā no ,,bruņām”, kas viņu žņaudza turpat divi nedēļas. Cits spožums pazibēja Zalta acīs. Dzīve pēkšņi bija kļuvusi it kā gaišāka.

Zalts tūlīt piezvanīja Aigai uz māju, paziņodams priecīgo vēsti.

,,Tad tev šodien nav jānāk uz slimnīcu, tikai rītā,” Zalts teica.

,,Nē, es iešu šodien ari, es aiznesīšu tavu iztīrīto uzvalku. Visi lielie asins traipi, ko Ingliš Roze toreiz uzšķieda, ir izņemti.”

,,Uzvalku vari atnest rītā, un šodien kā brīvdienā mierīgi

atpūsties.”

,,Es tomēr iešu. Es jau neko tagad nedaru, vairāk tikai palasu vai domāju par tavu vakardienas lekciju. Man aizvien vairāk sāk rasties priekšstats par universu, ka tas it kā atgādina vienu personu, kas visu kārto, vada un uztur,” Aiga teica.

,,Tā jau ir arī pēc Bībeles, kur teikts, ka mēs visi esam Viņa rada, un ka mēs Viņā dzīvojam un rosāmies. Un ka Viņš ir pirms visa, un viss pastāv Viņā (Kol.l:17).”

,,Jā, bet kurš tad ir šis Viens, šī Viena Persona? ”

,,Lasi, kas teikts Rakstos: viss ir radīts caur Viņu — Jēzu Kristu un uz Viņu (Kol. 1:16), un citā vietā (Lūk.2:10,11; Apust.darb.4:12;

1 Kor.3:ll; Rom.3:24), ka Viņš ir mūsu Pestītājs un Glābējs, un ka Svētais Gars iziet no Viņai (Jāņ.20:22). Tātad var būt tikai viens secinājums — neredzamais Dievs ir atklājies cilvēkam redzamā veidā Personā Jēzū Kristo, kurš ir trijāds savā būtībā — Radītājs, Pestītājs un Svētītājs. Viņš ir Viens Kungs visā universā. ,Man ir dota visa vara debesīs un virs zemes,’ sacīja Jēzus Kristus pēc augšāmcelšanās no mirušajiem. Kādas liecības vēl vajaga? ”

,,Man nekādas. Bet liekas, ka lielākais vairums cilvēku, arī kristiešu, to vēl nav atklājuši. Tas tikai tagad sāk izplatīties, un kad visi ļaudis to būs aptvēruši, domāju, ka tad būs tā saucamā Kristus otrā atnākšana. Nesen lasīju kādā grāmatā, ka arī zinātne sāk uztaustīt īsto priekšstatu par pasaules tapšanu, ka tā ir dievišķās gribas un domas veidojums. Liekas, angļu astronoms un matēmatiķis Džeims Džīns (Sir James Jeans) pienācis tuvu šai atziņai, teikdams, ka .universs sāk likties vairāk līdzīgs lielai domai, nekā lielai mašīnai.’

,,Šī lielā doma ir garīgā enerģija, par ko runājām vakar. Ja cilvēki pamazām atbrīvosies no materiālisma maldiem, kas kā važas tos sien šaurā lokā pie zemes, tad drīz vien izveidosies jauns garīgs laikmets, kas, kā tu minēji, — būs Kristus otrā atnākšana. Kristus ir Vienīgā Autoritāte visā universā, un ja cilvēks Tam paklausīs, tad viņš būs pārcelts no tumsības debesu valstībā, kā teikts evaņģēlijā.” Kamēr Zalts vēl runāja pa tālruni ar Aigu, istabā ienāca ērģelnieks Stārijs. Kā arvien ap viņa galvu vērpās zilas dūmu grīstes, celdamās kā no kūpošas pagalītes. Viņš aprunājās ar ukraini, kas sēdēja drusku sakņupis uz krēsla. Sagraizītais dibens atlaba lēnām.

Līdzko Zalts nolika klausuli, Stārijs griezās pie viņa.

,,Nesen zvanīja students Zadars un lūdza jums paprasīt, vai viņš varētu jūs apmeklēt arī nākamā svētdienā. Viņam vēl esot daži jautājumi.”

,,Žē 1, rītā es atstāju slimnīcu.”

,,0, tas gan ir žēl!”

,,Vai jūs zināt, kādi ir šie jautājumi? ”

,,Viņš minēja vienu, bet citus es nezinu. Šis jautājums: Vai Bībelē esot kāds pierādījums, ka Kristus nēsājis garus matus? ”

,,Nē, nav. Gluži otrādi, spriežot pēc Jaunās Derības, jāsecina, ka Kristus nav nēsājis garus matus. Tur (l.Kor.ll:14, 15) teikts: ,Vai pati daba nerāda jums, ka gari mati ir vīram par negodu; bet ja sievai gari mati, tad tas viņai par godu? Jo mati viņai doti par apsegu.’ Citā vietā (Apust.darb.18:18 un 21:24) ir runa par to, ka vīriešiem, kas pieteikušies draudzē un devuši solījumu, apcirpta galva. Tātad kristieši ir nēsājuši apcirptus matus, droši vien, sekodami sava Meistara paraugam.”

,,Bet kāpēc tad Viņu attēlo gan gleznās, gan skulptūrās ar gariem matiem? Kur radusies šī ideja? ”

,,Tas ir labs jautājums. Esmu visu mūžu meklējis atbildi tam, bet neviens nav varējis izskaidrot. Tikai nesen, kādu nedēļu pirms ienākšanas slimnīcā, manuprāt, es atradu atbildi uz šo jautājumu,” Zalts pasmaidīja.

,,Esmu ziņkārots dzirdēt.”

,,To es nejauši atklāju, pētot šīs pašas ēģiptiešu mistērijas par viņu seniem priesteriem Ozīrisu un Serāpisu, kurus vēlāk nosauca par dieviem. īpaši Serāpiss, kas pakāpeniski izspieda citus ēģiptiešu un arī grieķu dievus, vēl bija godā līdz pat 385. gadam pēc Kristus dzimšanas. Minētajā gadā iznīcināja Serāpisa templi Aleksandrijā. Bet 134. gadā pēc Kr. dz. romiešu ķeizars Hadriāns, kas pazīstams kā trūcīgo bērnu aprūpētājs, apceļoja Ēģipti un atgriežoties žēlojies, — ka daudzi dievlūdzēji, kas pielūguši Serāpisu, esot bijuši kristieši un pat jaunās baznīcas bīskapi esot lūguši pie viņa altāra. Kā to izskaidrot? Ir fakts, ka Serāpisa galva, kas attēlota reljefā uz sarkofaga vāka, esot bijusi ļoti pievilcīga — svinīga ar domīgu majestātes diženumu sejā. Tas esot iespaidojis arī pirmos Kristus portretistus. Kā parasts, seno ēģiptiešu attēlos bieži redzami pagari mati. Tas palicis par paradumu, un spēcīgi iespaidojis vēlāko paaudžu māksliniekus, kas attēlojuši Kristus seju un galvu.”

,,Tas liekas ticami,” Stārijs piekrita. ,,Es to pastāstīšu studentam Zadaram, kad viņš man piezvanīs.”

*

Šis bija pēdējais vakars slimnīcā. Četras nedēļas bija pagājušas veseļotavā, un Zalts tika atlaists atpakaļ dzīvē. Rītā viņš atkal soļos pa raibās ikdienas grubuļaino taku.

/..ills bija apgulies gultā un spuldzes izdzēstas, kad atcerējās, ka tlin, kad atstās slimnīcu, viņš vairs nesastaps ne vecāko māsu \<Ielaidi, ne māsu Karlsoni, kas viņu šodien apkopa. Jo pirms pir.nukts ienāks cita maiņa. Likās tā kā nepieklājīgi, aiziet bez iil vadīšanās, nepasakot ne paldies.

/.alts pēkšņi piecēlās, uzvilka savus garos rītsvārkus un, iekāpis Iapelēs, klusi izšļūca gaiteni. Pāris soļu tālāk turpat blaku istabiņā abas māsas skaļi čaloja. Viņas likās ļoti iegrimušas sarunā, nepaceldamas ne acis, kad Zalts, nostājies pie atvērtajām durvīm, viegli pieklauvēja.

Māsa Adelaide piepeši apklusa un paraudzījās loga virzienā. Zalts pieklauvēja otrreiz. Un tad notika kas negaidīts: Karlsone, kas Zaltu jau bija pamanījusi, raudzījās uz viņu un smaidīja, bet kad Adelaide pagrieza galvu pret durvīm, pēkšņi skaļš kliedziens it kā asa naža dūriens pāršķēla vēlo vakara stundu. Nez, ko domāja slimnieki, kas iau gulēja vai laidās miegā? Ari Zalts bija pārsteigts. Bet Adelaide atzinās:

,,Kad es paskatījos uz durvīm, man likās, es redzu tur stāvam spoku. Oh!”

,,Man ļoti žēl, ka iztraucēju! Es nācu atvadīties, jo rit jūs vairs nesastapšu.”

Angliete Adelaide bāla kā balināta drāna panāca tuvāk un centās smaidīt.

,,Pateicos par visu ...” Zalts sacīja vecākajai māsai un tad pagriezās pret vācieti Karlsoni: ,,Un tāpat paldies jums!"

,,Ņemiet par labu! Visu labu jums!” skanēja atbildes.

Zalts, palocījis galvu, lēnām gāja atpakaļ uz savu istabu. Vēl ilgi pirms iemigšanas viņš domāja: — Lūk, kas iznāca no labi iecerētās idejas!

Varēja redzēt, māsa Adelaide bija caur un caur angliete ar īstām angļu asinīm. Pat dzīvodama tālu pasaules otrā malā — Kanadā, nebija aizmirsusi ne spokus, ne spoku stāstus. Acīm redzot, tas viņai bija asinis, un ne viņai vien, bet, šķiet, visai angļu tautai, kas jau sen kopš Čarla Dikensa laikiem, kad tas uzrakstīja savu spoku stāstu par Marleja garu, — noņemas ar spokiem un gariem.

Beidzot Zalts iemiga un gulēja mierīgi. Viņš pat nedzirdēja, ka īsi |)ēc pusnakts trīs ātrās palīdzības spēkrati, griezīgi gaudodami, piestājās pie slimnīcas tieši zem viņa loga. Bija atvesti vairāki garās nedēļas nogales satiksmes upuri. Ātrās palīdzības nodaļas medicīniskais personāls bija nodarbināts līdz agrai rīta stundai, lai glābtu, kas vēl glābjams.

Dzīvība ir dārga!

*

,,Jā, dzīvība ir dārga! Un pati dzīve ir skaista!”

Zalts domāja otrā dienā, kad, sēdēdams blakus Aigai spēkratos, brauca mājup un priecājās par skaisto, ziedošo dabu. Viņš tikai tagad to pēkšņi ieraudzīja visā krāšņumā. Pēc četru nedēļu pavadīšanas slimnīcā, likās, ka pirmoreiz mūžā redzēja tik jauku pavasari: visur ziedi un maigs zaļums zālē un kokos, un saule kā milzīga spoža spuldze staroja pār pilsētu.

Zalts aizkustināts cieta klusu, jo viņam likās, ka nebija īsti cienīgs to visu saņemt un baudīt savām acīm. Tā bija bezgalīga dievišķā gādība, kas ļāva viņam atgriezties dzīvē. Viņš bija dabūjis mazliet ieskatīties aiz dzīves nezināmās robežas un saprata, ka viņš varēja arī nebūt šeit . . .

Zalts sēdēja ratos, drusku saliecies uz priekšu, lai mugura neatspiestos mīkstā sēdekļa atzveltnei, kas šad tad viegli nodrebēja ielas nelīdzenumos. Piepeši viņš kaut ko atcerējās un, pagriezis galvu, prasīja:

,,Vai tu iedevi Maikam dzeramnaudu? ”

,,Nē. Par ko? ”

,,Viņš taču mūs pavadīja līdz izejai un nesa manu somu. Es pavisam aizmirsu ... Kā tas tā gadījās!” Zalts bija neapmierināts.

,,Nu, liela muiža! Viņiem visiem ir savas algas!”

,,Ne tas. Bet viņš bija lāga vīrs, arvien izpalīdzīgs, un viņš mīlēja bieži iedzert kafiju. Gribēju iedot drusku kafijai, bet aizmirsu ...”

,,Bieži dzert kafiju nemaz nav veselīgi!” Aiga pasmaidīja.

Zalts paskatījās meitā un pēkšņi kaut ko atcerējās.

,,Pirmīt, kad es apjautājos par maniem slimnīcas izdevumiem, māsa paraudzījās papīros un teica, ka viss esot kārtībā. Kā tas var būt? ”

,,Tas ir nokārtots. Kamēr tava apdrošināšanas sabiedrība atmaksās, bija jādod zināma garantija. To es nokārtoju.”

,,Pateicos, meit!”

Pēc kādas pusstundas brauciena, Zalts bija priecīgs, kad nokļuva Aigas mājā. Istabas bija glīti uzpostas. Vāzēs salikti svaigi ziedi. Balkonā novietots ērts guļamkrēsls, un uz tā salocīta mīksta sega un spilvens. Tas viss bija domāts viņam. Kāds tur bija miers, klusums, un saules gaismas papilnam!

Durvis uz balkonu bija atvērtas, un Zalts izgāja tam cauri uz terases, kur mirkli apstājās un skatījās dārzā.. Aiz zaļajām koku lapotnēm spīdēja Ontērio ezera zilais līmenis, kas kā milzīgs zilgans paklājs sniedzās līdz apvārsnim.

Aiz tā atradās Savienotās Valstis, un kad viņš raudzījās dienvidaustrumu virzienā zināmā leņķī, tad skats atdūrās tieši Filadelfijā. Tur bija tagad viņa īstais miteklis, tur bija grāmatas, gleznas un viņa projekti, vesela istaba pilna ēku plāniem un metiem. Viņa j)ēdējo desmit gadu darbs. Bet turp viņš vēl nevarēja doties.

Pagāja dienas.

Bija jāvingrinājas atgriezties dzīvē — jāmācās dzīvot ar atlikušo trešdaļu kuņģa. Viņš tagad bija tikpat kā piesiets pie mājas, jo ēda sešas reizes dienā: trīs galvenās ēdamreizes un trīs vieglākas uzkodas. Pieņēmās svars, sāka atgūt zaudētos spēkus.

Bet Zalts nebija gluži dīkā. Viņš vairākas dienas pēc kārtas sēdēja pie Aigas rakstāmgalda un rakstīja ,,Paldies” kartes vai īsas vēstules. Vispirms abiem saviem ārstiem — Dr. Ziemelim un Adamekam, pateikdamies par viņu ātro rīcību un profesionālo palīdzību. Tad kartes visiem, kas viņu bija atcerējušies gan ar ziediem, gan ,,Get well” kartēm vai arī apmeklējuši slimnīcā. Iznāca pagarš saraksts.

Sestdienā, kad Aiga ieslēdza radio, lai noklausītos rīta ziņas, teicēja pirmais teikums saistīja Zalta uzmanību:

,,Sv. Pētera hospitāļa personāls šorīt sāka streikot, atbalstot virtuves darbinieku prasības pēc algas pielikuma. Slimnīcā patlaban atrodas nepilns tūkstotis pacientu, kuri smagi izjutis streika sekas.”

,.Tātad beidzot,” Zalts norūca un paskatījās Aigā, ,,viņi bija pievārdojuši ari pārējos ...”

,,Labi, ka tu tur vairs neesi.”

,,Jā. Bet kas tad tie citi, kas tur guļ? ” Zalts nogrozīja galvu.

*

Kā bija likts, pēc divi nedēļām Zalts ieradās Dr. Adameka privātkabinetā.

,,Esmu ļoti apmierināts ar jūsu atveseļošanās gaitu,” ārsts paskaidroja pēc inficētās rētas apskates. Tā bija sadzijusi, kaut gan vēl spīdēja kā tumša iesarkanbrūna šuve.

,,Paldies, dakter! Viens jautājums: vai anestēzija atstāj kādus blakus iespaidus? ”

,,Nē. Kāpēc jūs tā jautājat? ”

,,Es novēroju, ka mana atmiņa vairs nedarbojas tik spoži kā agrāk; šad tad kaut ko piemirstu.”

,,Jūs kļūstat vecāks.”

,,Bet ne jau no viena mēneša otrā varētu būt tik liela starpība!”

,,Neaizmirstiet, ka jūs esat pārcietis ļoti smagu operāciju.”

Ārsts negribēja atzīt anestēzijas iespaidu uz atmiņu.

,,Dakter, kad es varēšu atgriezties savā dzīves un darba vietā — Filadelfijā? ”

,,Atnāciet pēc četrām nedēļām, tad es jums to pateikšu.” ,, Paldies!”

*

Četras nedēļas likās ilgs laika sprīdis, bet tās pagāja ātrāk nekā četras nedēļas slimnīcā. Zalts bija pieņēmies svarā — sešās nedēļās 5 mārciņas un saulē nodedzis brūns. Viņa rīcībā bija balkons un viss dārzs, kur varēja kustēties pēc patikas. Kad gadījās kāda lietaina diena, viņš sēdēja istabā, drusku sadrūmis un nospiests. Saraustītie lietus mākoņi, kas nokarājās kā pelēkas debess skrandas, agrāk viņu neietekmēja. Tagad, acīm redzot, kaut kas viņā bija mainījies.

Kādā pievakarē sacēlās vētra, un spēcīgi dienvidus vēji, drāzdamies pāri Ontērio ezeram, dzina viļņus ziemeļu krastā. Sēdot istabā, varēja dzirdēt, ka viļņi šļācās pret krastmalas stāvo nogāzi. Reizēm atskanēja smagi blākšķi, it kā zeme iegāztos ūdenī.

Tēvs un meita saskatījās, paceldami skatu no nule lasītās grāmatas.

,,Krasts iebruka!” Aiga paskaidroja.

Tēvs piecēlās, piegāja pie loga un brīdi skatījās ārā tumsā, kur trakoja vētra. —

Otrā dienā Zalts atkal apmeklēja savu chirurgu.

,,Kā jūs jūtaties, Mr. Zalt? ” Dr. Adameks jautāja.

,,Arvien stiprāks!”

Ārsts lika viņam atģērbties un izmeklēja.

,,Nāciet pēc trim mēnešiem!”

„Dakter, bet es gribēju braukt uz ...

,,Ā, es atceros. Brauciet! Tādā gadījumā jūs ejat tur pie sava ģimenes ārsta. Bet ja kāda vajadzība, būšu priecīgs jūs redzēt katrā laikā. Vēlu labu ceļu!”

„Paldies, dakter, par visu!”

Pirms aizbraukšanas, Zalts piezvanīja arī I)r. Ziemelim.

„Tātad ceļa jūtīs! Tas jauki . . . Pēc mūsu domām jūsu gadījumā viss ir izoperēts, jo ļaundabīgais audzējs bija pašā sākumā. Bet skaidri to varēs pateikt pēc gada. Ja tad viss būs labi, tad tikpat kā drošas izredzes, ka viss kārtībā. Bet palieciet zem ārsta kontroles.”

. . . Pāri visam ir vēl Viena cita kontrole, kas vienīgi zina īsto laiku, — Zalts nodomāja sevī.

*

Bija jūlija sākums un saulaina diena, kad Aiga veda tēvu savos spēkratos uz Maltonas lidlauku Toronto pievārtē. Viņa mēģināja atcerēties, kas būtu pasakāms tēvam pirms aizbraukšanas.

,,Tu zini, ka trīs reiz nedēļā pie tevis Filā ieradīsies kāda virēja. Fs to sarunāju caur Salmiņa kundzi pa tālruni.”

,,Kāpēc? Tas nebija vajadzīgs!”

,,Viņa pagatavos tev vakariņas divi dienām uzreiz, bet par pārējo tev būs jāzina pašam. Kārtējā apkopēja nāks kā parasti piektdienās. Tas viss ir nokārtots. To pasaku tikai tavai zināšanai.”

„Paldies, Aiga!”

,,Un tad, man liekas, lai tev nepaliek pārāk garlaicīgi vienam mājā, tu kādreiz parādies arī latviešu sabiedrībā.”

,,Tu mani māci kā ...

,,Es nemācu, tikai atgādinu. Citādi tu aizmirsīsi, es jau zinu, kā tas ir, kad palieci viens pats. Vari kādreiz aizbraukt, vai uz Priedaini, Ņudžersijā. Tas nav tālu, tur reizēm nedēļas nogalēs, īpaši garajās salasās daudz latviešu. Atceries, tu man reiz stāstīji pirms kāda gada vai vairāk, kad tur sastapi . . . Nu, kā viņu sauc? ” Aiga mēģināja atcerēties.

,,Tu domā — Krišjāni Baronu? ”

,,Tā tu viņu sauci, bet kāds viņa īstais vārds? ”

„Redzi, uz mēles ir, bet uzreiz nevaru pateikt, viņš pats man stādījās priekšā —tas un tas, alias Krišjānis Barons. Un to viņš tiešām arī atgādina ar savu balto kuplo bārdu un baltiem matiem. Viņš dzīvo kaut kur Ņujorkas pilsētas apkaimē, braucot pa 46. dižceļu, austrumos no Delavēras upes; tur viņam esot mājas vecā ķiršu dārzā. Viņš toreiz aicināja ciemā.”

„Ko viņš tur dara? Vari kādreiz aizbraukt apmeklēt.”

„Viņš audzē kāpostus un gurķus. Reizēm uzraksta pa dzejai. Viņš taisa arī kādu garīgu žurnālu par aktualitātēm.”

„Ko tu domā, kas tagad ir aktuālākais garīgā dzīvē? ” Aiga jautāja, apstādamās pie sarkanām signāla ugunīm kāda viadukta

tuvumā.

„Kristus otrā atnākšana. Ja Viņš nevaldīs cilvēku sirdīs, tad nav ne mazāko izredžu cilvēci dabūt uz zaļa zara. Elle visu laiku ir vaļā, un tā nesnauž. Ja cilvēki to laikus neaptvers un nesekos Savam Glābējam, lai pārmainītos savā domāšanā un dzīvošanā, tad ir

vakars ...”

Zalts apklusa un, gaidīdams, kamēr parādīsies signāla zaļās ugunis, lasīja pie viadukta betona sienas piestiprinātā plakāta prāvo uzrakstu:

CANCER CAN BE BEATEN!

Blakus uzrakstam labajā pusē pacēlās atvēzts kails zobens ar smaili uz augšu, it kā otrādi apgriezts krusts.

„Jā, protams, ka vēzi var uzveikt!” Zalts domāja sevī. „Tikai šodien cilvēki vēl nav atklājuši, nedz izpratuši, kā Radītājs to visu ir izkārtojis. Viņi vēl taustās kā pa krēslu ...”

,,Jā, bet kā to izdarīt? ” nodomāja Aiga pie sevis, izlasījusi šo plakātu. ,,Varbūt, ka arī es varu ko darīt šajā lietā? Un kas tas būtu? ”

Piepeši iemirdzējās signāla zaļā spuldze, un apturētā satiksme ritēja tālāk. Tālumā bija redzamas lidlauka dižās celtnes.

Kad Zalts jau sēdēja lidmašīnā, kas atvadīdamās virs Toronto meta slaidu loku, viņš atcerējās, ka pavasarī bija ieradies šajā pilsētā, lai pavadītu četras nedēļas atvaļinājuma.

Tagad bija aizritējušas 14 nedēļas, un tas bija bijis kaut kas vairāk nekā parasts atvaļinājums. Tā bija saskare ar mūžību, aiz kuras noslēpumainā priekškara viņš bija varējis mazliet ieskatīties.

19.

Filadelfijas internacionālajā lidlaukā Zaltu neviens nesagaidīja, tāpat kā priekš desmit gadiem, kad viņi ar Aigu ieradās no Brazilijas. Tikai toreiz un tagad — bija liela starpība: viņš visu te jau pazina un brauca uz savu mitekli, ne vairs svešā pilsētā uz hoteli.

Pēc kādas pusotras stundas lidojuma viņš nebūt vēl nebija noguris, kad nosēdās lidlaukā. Bet sāka nogurt tagad, meklēdams savu ceļa somu. Visi pārējie pasažieri jau bija atstājuši bagāžas telpu, saņemdami somas, bet Zalta bagāža vēl nebija parādījusies. Telpā bez viņa vēl kavējās kāda kundze ar divi bērniem.

Zalts neapmierināts apstaigāja plašo telpu, līdz ieraudzīja kādu ceļa somu, noliktu tālu prom sienmalē. Izrādījās, tā bija viņa soma, ko pazina pēc monogrammas, bet bez birkas un uzraksta. Tā bija pazudusi.

Viņš pacēla somu. Tā pēkšņi likās smagāka nekā Aigas dzīvoklī, kur viņš to bija cilājis. Nolicis somu atpakaļ uz grīdas, viņš bridi skatījās apkārt pēc nesēja. Taču patlaban te neviena neredzēja. Viņš uzreiz izskatījās bāls un noguris.

Svešā sieviete, kas ar bērniem netālu stāvēja, piepeši vaicāja:

,,Mister, vai jums kļuva nelabi? ”

Zalts pārbrauca ar roku pierei un papurināja galvu: ,,Nē, kundze. Hsmu laikam drusku noguris, tas vēl no nesenās operācijas ...” Viņš pastāstīja, ka ieradies no Kanadas un, kamēr meklējis pazudušo ceļa somu, vairs nebija neviena nesēja.

,,Tie ir aizgājuši. Ir jau vēls ...” kundze paskaidroja. ,,Mēs arī aizkavējāmies, gaidīdami manu vīru. Viņš drīz ieradīsies.”

Tā sarunādamies visi lēni virzījās uz izeju. Bet ārā, Zaltam par lielu pārsteigumu, patlaban tuvumā nebija neviena taksometra.

,,Tie šodien streiko,” kundze piebilda.

Zalts likās, kā ar ūdeni apliets.

,,Lūk, tētis brauc!” iesaucās mazais zēns, rādīdams uz tuvojošos auto.

Kad tas piestājās ietves malā, svešā kundze brīdi sarunājās ar savu viru, kas izkāpa un nāca pie Zalta.

,,Mister, vai mēs varam jums palīdzēt? Kādā virzienā jūs braucat? ”

,,Uz pilsētu ...” Zalts pateica adresi.

,,Tas ir mums pa ceļam. Mēs varam jūs aizvest.”

,,Ļoti pateicos par jūsu laipnību!” Zalts sacīja un atsēdās blakus auto vadītājam.

Svešajam vīram, kas izrādījās policists privātā, šodien bija brīvdiena, un atbraucis pakaļ ģimenei. Viņš piepeši ierunājās:

,,Jūs esot no Kanadas. No kādas pilsētas? ”

,,Toronto.”

,,Mana sieva ari ir torontiete,” virs pasmaidīja un paskatījās vidus spogulī, kur ieraudzīja savas sievas plato smaidu.

Zalts kaut ko atcerējās.

,,Es gulēju Sv. Pētera hospitāli kopā ar kādu Toronto policistu Mr. Liveru, kura māsa ari bija aizprecēta uz Džermentaunu.”

,,Livers, jūs teicāt! Tas ir mans brālis. Viņam izoperēja apendicītu,” kundze priecīgi iesaucās aizmugurē.

,,Tiešām tā!” Zalts apstiprināja.

,,(), gosh!” virs iesmējās. ,,Cik šī pasaule maza!”

Tiešām, tā bija negaidīta sastapšanās. Ceļš pagāja nemanot, it kā veci paziņas būtu satikušies, kad auto jau piestājās pie Zalta apartamenta.

„Tikai neaizmirstiet mūs kādreiz apciemot Džermentaunā!” skanēja aicinājums, kad auto sāka kustēties.

,,Es ceru.”

Beidzot Zalts bija savā dzīvokli. Viņš tikai paspēja ieraudzīt, ka dzīvojamā istabā uz galda stāvēja vāze pilna svaigiem ziediem, kad otrā istabā ieskanējās tālruņa zvans.

„Tēt, kur tu biji palicis? Es jau zvanu trešoreiz. Vai kaut kas atgadījies? ” Aiga runāja otrā galā.

„Nē. Viss ir labākā kārtībā. Aizkavējos tāpēc, ka bija noklīdusi mana ceļa soma. Bet beidzot atradās.”

„Tad ir labi. Tu neaizmirsti paskatīties ledus skapi, tur tev ir vakariņas. Tikai uzsildi!”

„Vakariņas? Kā tu to zini? ”

,,Es zinu.’’

„Paldies!”

*

Otrā dienā Zalts piezvanīja uz darba vietu un vienojās ar šefu Daltonu, ka viņš ātrāk neatgriezīsies darbā, iekām nebūs labi atspirdzis.

Viņš dabūja divi mēnešu atvaļinājumu.

Septembra otrā pusē, kad pirms darba atsākšanas izdarīja asins analizi, rezultāti rādīja: hemoglobīns — 14.

„Tas iztaisa 78% asiņu,” ārsts paskaidroja. „Tas ir ļoti labi pēc tik smagas operācijas.”

Zalts atgriezās būvbirojā, strādādams tikai puslaiku. Viņš tagad vairāk konsultēja, deva padomus un norādījumus, bet pats reti kad atsēdās pie rasējamā galda.

Toties mājā jau vasarā viņš bija atsācis savu iemīļoto patapas darbu — gleznošanu.

Zeltainās rudens dienas nomainīja slapjdraņķis. Pelēki smagi mākoņi kā tumša plostu karavāna noenkurojās tieši virs vecās pilsētas un stundām smidzināja sīku lietu.

Par spīti tam, Zalts tomēr centās neizlaist nevienu sestdienas pēcpusdienu, lai zināmā laikā būtu centrā pie pilsētas valdes nama. Tur netālu Džona Vanamēkera lielpārdotavā viņš parasti iepirkās un pie reizes noklausījās arī ērģeļu spēli. Tas bija palicis par paradumu no pirmajiem gadiem, kad viņi abi ar Aigu tur uzkavējās. Viņi nebija vienīgie, kas to darīja. Simtiem filadelfiešu tur salasās noklausīties, kā jaunie un vecie mākslinieki demonstrē savu spēli. Tas ļoti pacilājoši.

Reizēm likās, ka lielais vairāk nekā tonnu smagais inetalla Amerikas ērglis, kas kā milzīgs piemineklis stāv uz pjedestālā telpas vidū, ar paceltu galvu arī klausās, ka augstajās griestu velvēs atbalsojas ērģeļu varenās skaņas.

Šai vietā filadelfieši labprāt mēdz nolikt sastapšanos, teikdami: „Meet me at the Eagle!” Un arvien kāds tur kādu gaida . . .

Zalts parasti nostājās netālu vietai, kur grīdā iemūrēta īpaša plāksne, kas vēstī, ka tur kādreiz stāvējis Savienoto Valstu prezidents W. H. Tafts, teikdams runu, kad atklāta šī celtne.

Tas viss piederēja pagātnei, vēsturei. Eet Zaltu arvien saistīja vēsture.

Kad izgāja ārā, lietus bija mitējies, — spīdēja atkal saule pār pilsētu.

,,Cik labi!” Zalts nodomāja, uzsmaidīdams saulei un zilajām debesīm. ,,Tāda gaismas pilna diena arvien iepriecina sirdi ...”

*

Oktobra beigās Aiga piezvanīja no Toronto. Kanadā tikko notikušās vēlēšanas rādīja, ka tauta beidzot bija aptvērusi, kurp stūrēja tagadējais valsts kuģa kapteinis. Kurss bija pārāk kreiss. Un viņš vēlēšanās bija pazaudējis daudz balsu, iegūstot tikai divu balsu pārsvaru.

,,Tagad, lai dabūtu kvorumu, valdībai būs grūti strādāt,” Zalts piebilda.

,,Viss būs atkarīgs no citu partijas žēlastības,” Aiga sacīja.

,,Meit, politikā žēlastības nepazīst. Tur notiek andele ...”

Kādu nedēļu vēlāk, novembrī, kad Amerikā bija notikušas prezidenta vēlēšanas, Aiga atkal zvanīja.

,,Apsveicu, tavs kandidāts uzvarējis!”

,,Patiesībā tad tev vajadzētu apsveikt viņu, ne mani!” Zalts smējās. ,,Bet tagad pasaki, kad brauksi ciemā? Tu jau solījies pirms kāda mēneša.”

,,Jā, es solījos, bet man patlaban ir daudz darba. Ceru, ka mēneša beigās Pateicības dienā ieradīšos.”

,,Labi. Tad es tevi gaidīšu!”

Zalts nolika klausuli un brīdi sēdēja, nogrimis domās . . . Pēkšņi viņš garā atradās Toronto. Viņš redzēja stāvo kraujo Ontērio ezera krastā netālu no Aigas mājas, kur šad tad iebruka zeme . . . Viņš skatījās ielas satiksmes dzīvajā kustībā kaut kur pilsētas centrā un piepeši atcerējās Sv. Pētera hospitāli. Tur viņš ieradās aprīļa beigās. Garām kā kino lentē defilēja slimnīcas personāls . . . I)r. Adameks

paskatījās viņā: ,,Jūs iekšēji noasiņojat!”.....1 am English Rose!

Un kādas tautības jūs? ”... ,,Nē, citas izvēles nav!” Dr. Ziemelis

sacīja.....Jā, viņš ir uz .critical list’ ” skanēja ārsta balss . . .

,,Ks atnācu jūs apskatīt!” studente-māsa Dandas smaidīja . . . ,.Good morning! Six o’clock!” tā Ulises balss, un piepeši apgāzās

naktstrauks. ,,Hi-hi! — Džimij, satīriet!”.....Infekcija ir lielāka

nekā mēs sākumā domājam,” Dr. Hampers . . . Māsa Daglesa atliecās taisni: ,,Es vairāk nevaru, sāk sāpēt mugura!’’ . . . Parādījās Androsas kuplā afro-amerikāno galva: ,,Viņš tomēr ir labākais pacients” . . . ,,Bet trešoreiz es laikam to vairs neizturēšu,” ukrainis Smēla šaubījās . . . ,,Cik labi zināt, ka ir viens

Dievs!” Smēla sieva priecīgi iesaucās.....Saprotiet, ne jūsu, bet

citu dēļ jums jāpāriet uz otru nodaļu ...” Tur nāca vesela virkne māsu, kopēju, sanitāru. ,,Es domāju, ka priesterim tas nekad nevar gadīties!” spāniete brīnījās . . . ,,Tā jūs, kundzīt, nesakiet,” vecais ērģelnieks piebilda . . . „Mister, jūs dzīvosit simts gadu!” čivināja Jautrais Rīta Cīrulis . . . „Paldies par jūsu lekciju!” students Zadars pateicās ... „Kā jūs jūtaties? Rīt jūs varēsit iet mājā!” ārsts pavēstīja.

Šī rītdiena sen bija kļuvusi par vakardienu, kas vairāk nekā pusgadu jau piederēja pagātnei.

... Un tad šie rēgu sapņi! — viņš piepeši atcerējās. — Tā nebija ne debess gaisma, nedz tās līksme ļaužu sejās. Šis sārtais it kā kvēlojošu ogļu atspīdums tēlu drūmajos vaibstos drīzāk liecināja par kādu pazemes sabiedrību. Taču Kāda Roka izvadīja viņu neskārtu tai cauri. Kāpēc? Varbūt tas tika parādīts, lai redzētu, kāds ir pēcnāves stāvoklis — iznīcība tiem, kas neseko Mūsu Kungam, un lai mēs dziļāk uzticētos Viņam, Savam Glābējam. Jo ir teikts: — Dzenieties papriekš pēc debesu valstības un Viņa taisnības, tad jums visas lietas taps piemestas . . .

Zalts pārlaida roku pierei. Atmiņu lente pārtrūka.

20.

Pateicības dienas rītā Zalts piecēlās agrāk nekā parasti. Viņš gribēja pats visu sakārtot pusdienai, jo virēja šodien nenāca, un arī mazliet uzpost dzīvokli, lai, Aigai ierodoties, viss būtu spodrs un glīts.

Diena rādījās saulaina, bez vēja. Labs laiks lidošanai.

Pēdējā vēstulē viņa rakstīja, ka ieradīšoties Filadelfijas internacionālajā lidlaukā īsi pirms pulksten 12. Zalts lēsa, ka taksi-auto brauciens, ieskaitot muitas kontroli — viņai arvien bija līdz tikai parastā gaisa ceļojuma rokas soma — varēja ilgt apmēram stundu. Tātad viņa varēja ierasties ap vieniem.

Tuvojoties pusdienas laikam, Zalts jutās mazliet noguris un nervozs. Čaklā darbā pavadītais rīta cēliens bija prasījis savu piepūli. Pats galvenais viņa uzmanības centrā bija tītara sagatavošana pirmoreiz mūžā, gluži kā jauno studentu uzmanības degpunktā nokļūst pirmā eksāmena likšana. Vēlāk, kad ceļš ierādīts, viss kļūst rutīna.

Bet Pateicības dienas cienasts — tītars ar visu pildījumu, paldies Dievam! — jau bija gatavs un, skaisti nobrūnēts, gulēja siltum-krāsnī. Uzturēja tikai vajadzīgo temperatūru.

Pulkstenis rādīja dažas minūtes pirms 12, kad viņš nenocietās nepiezvanījis uz lidlauku.

„Jā, lidmašīna no Toronto nupat nosēdās ar trīs minūšu nokavējumu ...”

,, Paldies!”

Zalts gribēja savu meitu patīkami uzņemt, tāpat kā viņa uzņēma viņu pagājušā pavasari, kad viņš ciemojās Kanadā. — ,,Es palikšu dažas dienas Filā ...” tā viņa rakstīja vēstulē. Un šinīs dažās dienās — viņš jau bija izplānojis, — kur iet izklaidēties un kur labāk paēst, lai Aiga šo laiku tiešām pavadītu brīvāk.

Kad laikrādis tuvojās vieniem, Zalts kā nepacietīgs jauneklis piegāja pie loga un, pavilcis aizkaru sāņus, lūkojās lejā uz ielas. Tur pie galvenās ieejas vēl nebija neviena taksametra.

Beidzot kāds piebrauca.

Kad viņš paskatījās otrreiz pa logu, lejā jau stāvēja spēkrati, un Aiga patlaban samaksāja šoferim. Zalts nemaz nebija domājis iet palīgā uznest somu, bet kad ieraudzīja, ka uz ietves bez parastās ceļa somas vēl gulēja četras smagas somas, viņš jutās pārsteigts.

,,Tur jau ir vai visa viņas manta, kas līdzi Kanadā!” Zalts nodomāja. ,,L)iez, kāpēc viņa to ved šurp? ”

Zalts jau gatavojās steigties lejā palīdzēt, kad ievēroja, ka šoferis, saņēmis naudu, pacēla lielās somas un ienesa priekšnamā līdz celtuvim.

,,Tu tā esi apkrāvusies somām, it kā taisītos uz dažu gadu, nevis dažu dienu palikšanu!” Zalts smējās, kad Aiga beidzot stāvēja dzīvokļa priekštelpā starp ceļa somām kā iemūrēta.

,,Tā ir pareizi! Es Kanadā visu nolikvidēju.”

,,Visu savu iedzīvi? ”

,,Jā, visu.”

,,Bet tu taču nesen pēdējā vēstulē rakstīji, ka palikšot šeit tikai dažas dienas? ”

,,Es gril)ēju tevi pārsteigt,” Aiga smējās, ,,lai tu nesāktu velti lauzīt galvu par visādām nākotnes problēmām.”

,,Ko tu tagad domā darīt? ”

,,Es jau šurpbraucot lidlaukā nopirku .Philadelphia Inquirer’ un iemetu skatu sludinājumu daļā, vai kāds neizīrē zobārsta kabinetu. Bez tam esmu nodomājusi no Jaunā gada atsākt studijas medicīnas fakultātē. Tā mani tagad tomēr saista vairāk, nekā mūžīgā zobu urbšana un raušana un piedevām .cleaning service’ Zini, tēt, ar laiku viss apnīk.”

,,Es jau tevi pazīstu, meit,” tēvs pasmaidīja. ,.Brazilijā tu sāki studēt ķīmiju, tad pārgāji uz zobārstniecību. Te, Savienotās Valstīs tu nostudēji divi gadus medicīnu, un tad aizskrēji uz Kanadu. Tagad pēc divi gadiem esi atpakaļ un gribi turpināt medicīnas studijas. Es teikšu, ka tas šoreiz ir prātīgi: ja esi, ko iesākusi, tad pabeidzi.”

,,Tad ir labi. Baidījos, ka tu neesi noskaņots pret,” Aiga atviegloti nopūtās.

,,Kamēr cilvēks ir jauns, mācīšanās sokas viegli. Bet tikai vajaga izvēlēties un palikt pie tā, kas pašai vairāk interesē. Medicīnas studijas prasīs tev vēl daudz darba. Katrā ziņā tev laikus jāsazinās ar fakultāti.”

,,Tas jau ir izdarīts. Viņi piekrīt, — veciem studentiem priekšroka. Mani saista īpaši viena specialitāte. Kopš tavas saslimšanas es interesējos par ...”

,,Tu domā — .cancer’? ”

,,Jā.”

Tēvs pagrieza galvu sāņus un klusēja. Viņam kaklā iespiedās zināmais kamoliņš, kas kāpa uz augšu, bet viņš to norija un, pagriezis galvu taisni, teica:

,,Iesim taču dziļāk istabā, ko mēs te runājamies gaitenī.”

Kad Aiga bija atbrīvojusies no mēteļa un cepures, Zalts pagriezās pret meitu un sacīja:

,,Tagad es gribu pateikt kaut ko, kas arī tevi interesēs: tavs agrākais zobārstniecības kabinets Filā vēl nav pārdots.”

„Tiešām? Bet tu taču pats teici pagājušā gadā, ka esot radies pircējs un ievadītas sarunas. Es domāju, ka tas ir sen pārdots.” „Pircējs bija, bet viņš bija iedomājies, ka izmantos gadījumu un nopirks par smiekla naudu. Beidzot es izlēmu, ka labāk maksāt īri par telpām, nekā lēti pārdot. Patiesību sakot, es klusībā cerēju, ka tu kādā dienā atgriezīsies Savienotās Valstīs, un tad tev kabinets būs vajadzīgs. Tagad tikai atliek noņemt pārklājus un noslaucīt putekļus. Kuru katru dienu tu vari atjaunot praksi.”

„Tiešām, tēt, tas nu ir vienreizēji! Kāpēc tu man to neteici agrāk? ”

„Es gribēju tevi pārsteigt.”

„Tas tev arī izdevās. Paldies!” Aiga piegāja tēvam un to nomutēja uz vaiga.

„Bet tagad klausies, lai pavārs nejustos neērti un tītars krāsnī nepārceptos, tad, lūdzu, ej nomazgā ceļa putekļus un sakārtojies pusdienām! Es tikmēr pabeigšu uzklāt galdu.”

„Es tev iešu palīgā.”

„Nē, viss pārējais ir jau sakārtots. Šodien es pats tikšu galā. Tu vēl esi ciemiņš.”

Aiga vairāk nepretojās, tas būtu velti zaudēts laiks. Viņa pazina tēvu,— ja viņš ko teica, tas bija iepriekš pārdomāts.

Kamēr virtuvē un dzīvojamās telpas nodalījumā, kas skaitījās ēdamistaba, skanēja porcelāns un šķinda sudraba naži un dakšiņas, Aiga pludināja ūdeni vannas istabā. Pēc tam viņa iegāja savā

istabā, kuras logi vērās uz dārzu. Tur dominēja rudens zelta un purpura krāsas dažādās niansēs. Bet istabā viss izskatījās tāpat, kā toreiz, kad viņa aizbrauca. Tās pašas gleznas pie sienām, viņas mīļākās grāmatas plauktos, bet gultu gan sedza jauna balta sega, nule kā uzklāta. Tēvs par to bija parūpējies. Kad viņa te negaidot ieradās pagājušos Ziemsvētkos, tad vēl bija vecā baltā virssega.

Viņa atvēra sienas skapi. Tur glīti rindā kā veikalā karājās viņas agrākās vasaras kleitas, kas gan vairs nebija modē. Pa labi kā pieplacis pie sienas stāvēja viņas vecais lietus mētelis, bet vidū, tieši pretim, drēbju pakaramā stienim bija apsieta spilgti zaļa drāniņa. Viņa atraisīja mezglu.

Nudien! Tas taču bija pazudušais zaļais lakatiņš!

Spilgti zaļās īru krāsas nēzdogs, ko Bils nēsāja ārējā krūšu kabatā tanī dienā, kad viņi pirmoreiz sastapās. Kā tas bija nokļuvis šeit, skapī? Droši vien, viņa būs to aizmirsusi vai pametusi pagājušos Ziemsvētkos.

Aiga paņēma plāno, gaisīgo audumu un viegli saspieda saujā. No tā vēl izgaroja saldi rūgtena lavandulas smarža, kādu Bils mēdza lietot. Un piepeši viņa nokļuva atmiņu varā, kas kā neredzams mākonis to pacēla un aiznesa pagātnē . . . Toreiz, skumju mākta, viņa bija sēdējusi parkā uz sola, un asaras negribot ritējušas pār vaigiem, kad Bils, garām ejot, apstājies un teicis: ,,Don’t cry, young lady!” Un kad viņa, meklēdama rokas somiņā, nebija varējusi atrast kabatas drāniņu, viņš pakalpodams pasniedzis no krūšu kabatas savu spilgti zaļo lakatiņu . . .

,,Vai es vēl viņu mīlu? ” viņa sev jautāja un kā nogurusi viegli atmetās gultas malā uz baltās segas. Viņa turēja plaukstā plāno lakatiņu un domīgi noskatījās tajā. Kā pēkšņi atmiņas bija ieradušās, tāpat tās izgaisa . . .

Viņa dzirdēja, ka tēvs rīkojās blaku istabā gar traukiem un piepeši sauca:

,,Aiga, vai tu esi gatava? Galds ir klāts!”

Viņa strauji piecēlās, saņurcīja zaļo lakatiņu un iemeta to papīru grozā, tur līdz ar atmiņām . . .

,,Jā, tēt, es jau eju!” Aiga atsaucās un ieskatījās spogulī pie tualetes galda. Viņa ātri sakārtoja izpūrušās matu cirtas, uzsmaidīja pati sev un, garām ejot, palūkojās pa logu ārā.

Pār veco vēsturisko pilsētu laistījās spoža Pateicības dienas saule.

*******

EPILOGS

Gandrīz divi gadus pēc operācijas Zalts stāvēja savā apartamentā pie dzīvojamās istabas loga un skatījās ārā. Viņš it kā negribot uzmeta domīgu skatu apmākušajām debesim un, ieslēdzis radio, uzmanīgi klausījās rīta ziņas:

,.Šodien, 1974. gada 21. martā sākās pavasaris, kaut gan no visām malām ziņo, ka krīt sniegs un uzplūst aukstas gaisa masas. ŠI pirmā pavasara diena ir krietni vēsāka nekā parasti normālā temperatūra šajā laikā ...”

Noklausījies īsās rīta ziņas, Zalts izslēdza radio un skaļi sacīja:

,,Man sāk rasties aizdomas ...”

,, Aizdomas? ” Aiga brīnījās. ,,Vai par to, ka šodien sācies pavasaris? ”

,,Nē, ne par to, bet aizdomas, pareizāk sakot, šaubas par kādu lietu. Un ja šaubās, tad, zini, ticība vairs nedarbojas simt procentlgi. Atceries, pirms nepilni divi gadiem, kad gulēju slimnīcā pašā Vasarsvēktu dienā mums bija saruna par nogrimušā Mū kontinenta dažiem simboliem.”

,, Atceros.”

,,Toreiz minēju par serpentu jeb viļņotu čūsku, ka ir divi tādi simboli: viens ar kronētu galvu, kas simbolizē Radītāju, augstāko dievību; otrs — nekronēta viļņveidīga čūska, saukta arī Khan, reprezentē ūdeņus: jūru vai okeānu. Bet ir vēl cits, visā pasaulē pazīstams simbols — vairākas līmeniskas viļņotas līnijas, kas ari apzīmē ūdeņus. Šos gadus, pētot simbolus, esmu pamanījis, ka ir vēl viens attēls — čūska. Tā ir nekronēta un nav viļņveidīga, bet uz astes atspiedusies, stāvus saslējusies kā svece ar mazliet noliektu galvu, un no mutes izšāvusies zīmīgā šķeltā mēlīte. Cērčvords un citi pētnieki pieņem, ka ari tā apzīmējot lielus ūdeņus.”*)

,,Un tu par to šaubies? ”

,,Redzi, tā lielā darba priekšā, ko Cērčvords paveicis piecdesmit gados, pietīdams un vākdams materiālus par šiem seniem simboliem, jāsaka: cepuri nost! Bet šo vienu izteikti uzzīmēto čūsku, — nevis tikai viļņveidīgu līniju ar paplašinātu galu kā galviņu, — šo simbolu manuprāt vajadzētu sīkāk papētīt. To atrod seno ēģiptiešu, hindusu un kaldeju rakstos, tāpat grieķu un meksikāņu senos svēto rakstu zīmējumos.”

,,Savienotās Valstīs tādu laikam nav? "

,,Kā ne — te arī atrasti vieni no vecākiem simboliem. Cērčvords, kas sarunājies ar Pueblo cilts indiāņiem, dzirdējis daudz interesantu leģendu un redzējis visādus simbolus, kas nākuši no Mū. Uz kādas klints Nevadā viņš atklājis veselu virkni dažādu simbolu. To starpā arī zīmīgo nekronēto čūsku, kas, atspiedusies uz savas astes, stāv ar paceltu galvu.”

,,Tas ir interesanti!”

,,Bet kādā viņetē senos Ēģiptes papirusos (ap 3000 gadu priekš Kristus), kur arī redzama šāda čūska, tās galvu vīrs ar šķēpu piespiedis pie zemes. Šis zīmējums sauc atmiņā Vecās Derības (l.Moz.3:15b) rakstu vietu: .... Tas sadragās tev galvu, bet tu viņam iedursi papēdī.' — Vairāk nekā tūkstoš gadu vēlāk Jāņa Atklāsmes grāmatā (12:9) lasām sekojošo: , . . . vecā čūska, to sauc par velnu un sātānu, kas pieviļ visu pasauli, tika nogāzts zemē . . .

— Lūk, šīs vietas liek padomāt par seno simbolu — čūskas trešo paveidu, kas, nebūdama viļņveidīga, nemaz neatgādina ūdeņus, bet drīzāk .alter-ego’, kas izslējies stalti kā svece gaisā, rāda savu šķelto divkosīgo mēlīti. Šī .vecā čūska, kas pieviļ visu pasauli’, kā teikts Jāņa Atklāsmes grāmatā, vēl joprojām ir labi zināma un darbojas caur cilvēka pašdabas iekāri, kas vilina un kārdina. Jo iekāres ir tās, kas cilvēku pavedina, un tās arī kādreiz viņu pazudinās, ja viņš laikus neattapsies un neatgriezīsies. Šis vecais ego — patmīlība, kas cieši iesēdies cilvēkam kaulos, ir ļaunais viņā, ,jo cilvēka sirdsprāts ir ļauns no mazām dienām’ (l.Moz.8:21); tāpat kā labais (kas nāk no augšienes) cilvēkā ir debess valstība viņā (Jāņ. 17:21). Bar šo kārdinātāju runā arī Jēzus Kristus Savā mums atstātajā lūgsnā, ko saucam — Tēvreize.”

,,Bet tanī iznāk savādi, ka mēs lūdzam Debesu Tēvu: .... un neieved mūs kārdināšanā.’ It kā Dievs cilvēku kārdinātu? ”

,,Dievs nevienu nekārdina. Tāpēc šī vieta Tēvreizē ir daudziem kļuvusi par piedauzības akmeni. Bar to runā arī Cērčvords, kas, būdams Himalaju klosterī, dzirdējis sava drauga, gudrā mūka Rishi spriedumu, ka Tēvreize esot lielākais domu meistardarbs, kāds jebkad pateikts tik īsi un kodolīgi. Tikai viena vieta viņprāt neesot pareizi pārtulkota, proti, ko tu nupat minēji. Viņi savos senos Svētos Rakstos lasot: .Debesu Tēvs, lai mūs nepārņem vai neapņem kārdināšana. Bet ja tas noticis, tad atpestī mūs no tā!’ Latviski to īsi varētu pateikt: ,Un lai neieved mūs kārdināšanā, bet atpestī mūs no ļauna.’ Tas ir viss, ko gribēju pateikt šinī sakarībā par čūsku-kārdinātāju, ko, manuprāt, raksturo trešais čūskas simbols. Būtu priecīgs, ja kāds par to kaut ko vairāk paskaidrotu.”

,,Varbūt, ka tas ir jau izskaidrots kaut kur? ” Aiga piebilda.

,,Par šo simbolu ir rakstīts diezgan daudz, bet — paliek jautājums, vai tas pareizi atšifrēts. Mēs tikai taustāmies kā pa krēslu un meklējam.”

Aiga paskatījās laikrādī un kļuva nevaļīga.

,.Tagad gan man jāsteidzas. No rīta universitātē ir svarīga lekcija, ko negril)ētu pazaudēt. Uz redzi!”

Viņa sauca no gaiteņa, un tūlīt noklaudzēja durvis.

Šī bija otrā nedēļa kopš architekts Zalts bija kļuvis brīvkungs, — vairs nebija jāiet darbā un varēja pats noteikt savas dienas gaitas un izvēlēties patapas darbu pēc patikas. Viņš nesteigdamies piegāja pie plaukta, paņēma biezo Grāmatu grāmatu un, uz labu laimi atvēris, lasīja:

,.Ks maldos kā pazudusi avs; meklē savu kalpu! Jo es neaizmirstu Tavas pavēles ... Ls slieču savu sirdi, darīt Tavus likumus mūžīgi līdz pat galam*”

,,.Jā, patiesība ir tā, ko meklējam,” Zalts nodomāja, atlikdams biezo grāmatu atpakaļ plauktā. ,,Mēs meklējam to visu mūžu un arī maldāmies, kā saka Vecās Derības dziesminieks. Bet labi tam, kas atrod īsto atziņu, jo pie tās jāturas līdz pat galam ...”

Zalts atkal piestājās pie loga un, pacēlis skatu, raudzījās augšup pelēkajās debesīs. Mākoņi bija sākuši dalīties, un kādā vietā, kur tie pašķirās, spoža blāzma kā ugunīgas gaismas šaltis lauzās cauri.

Saule!

,,Tiešām, būs saulaina diena!”

*******

1

2

Content

Rasa Arnolds Saule pār pilsētu

1.DAĻA

1.

2.

5.

6.

7.

10.

11.

12.

2. DAĻA

1.

2.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

20.

1