Михайлина Коцюбинська

Книга Споминів

УДК 94(477)'19/…'.093.3 + 821.161.2.092+82-5

К 754

Це видання підтримано фондом OSI-Zug спільно з Центром видавничого розвитку Інституту відкритого суспільства (Будапешт) та Міжнародним Фондом «Відродження» (Київ), а також Канадським Інститутом Українських Студій Альбертського університету (з Меморіального фонду ім. Марусі Онищук та Іванка Харука та з фондів Програми дослідження Східної України ім. Ковальських)

Sponsored by the OSI-Zug Foundation with the contribution of the Center for Publishing Development of the Open Society Institute — Budapest and International Renaissance Foundation — Kyiv.

Видавництво висловлює подяку п. Є. Захарову та п. Л. Фінбергу за сприяння позитивному розвиткові процесу видання цієї книжки.

Фото на другій сторінці:

«Михайлина з татом у жоржиновому лісі…».

Вінниця, 1933 р.

ISBN 966-8917-00-6

© «Акта» — макет, видання, 2006

Пам'яті друга — Романа Корогодського — присвячую

Моя Книга Споминів складається з трьох органічно взаємопов’язаних частин, з яких вимальовується (принаймні цього хочу) цілісна мемуарна версія життя автора. За специфікою своєї пам’яти я не схильна (а то й нездатна) до докладної епічної оповіді — віддаю перевагу окремим «кадрам», зосередженості на важливих, знакових, стереоскопічно побачених й екзистенційно відчутих епізодах, подіях, постатях, знаю ціну моменту з його «смаком» і «запахом», з його тривалим відлунням у моїй (і не тільки моїй) долі. Марно шукати тут детальних описів, хронологічної послідовности, фактографічної повноти, натомість є свідомий мемуарний пунктир «Із Книги Споминів».

Мандрівка пожовклими сторінками маминих щоденників — це вже дещо інша, в «бічному» освітленні версія тих самих подій і персонажів, що перехрещується з моєю. І нарешті, мозаїка спогадів про тих, хто зустрівся на моїй життєвій ниві та завдяки кому нива ця виявилася рясною й родючою — осяяною Світлом Людей. Я свідома того, що спомини мої не вільні від повторів, та, мабуть, їх не уникнути з огляду на вигадливі сплетіння подій і доль.

Щаслива, що ношу в собі цей кінофільм душі, який існує в єдиному примірнику, зігріває і збагачує мене, не дає мені знудитися, зневіритися, почуватися самотньою. Як писав Шевченко, «я не одинокий, є з ким в світі жить…». І буду рада, якщо знайдуться охочі переглянути цей мій «кінофільм» разом зі мною.

Оглав

5 … Від автора

Із Книги Споминів … 9

Над маминими щоденниками … 107

«Сродна праця» … 113

Тичина … 133

Уфа … 140

Щирість і офіціоз … 149

Перелити себе в дитину … 166

Мемуарна мозаїка

З любов’ю і болем: Павло Тичина … 179

Вітраж пам’яти: Алла Горська … 191

«Наструнений і себе гідний»: Борис Антоненко-Давидович … 197

У свічаді пам’яти: Василь Стус … 203

Зіна: Слово про друга … 216

«Бо ти на землі — людина…»: Володимир Підпалий … 221

Ірпінь. Кочура, 12 … 225

Шляхетний ідальґо української культури: Микола Лукаш … 234

Діалоги з Юрієм Луцьким … 237

Додаток

Відкритий лист до газети «Молодь України» … 247

Автопортрет: Відповіді на анкету журналу «Слово і Час» … 252

Моральний імператив і виклики часу … 258

275 … Іменний покажчик

285 … Перелік світлин

Схились до мушлі спогадів — і слухай…

Василь Стус

Мудрий скарбничий — пам’ять людська. Вона зберігає звичайні, нічим не примітні, з першого погляду, бувальщини, наче знає: настане у житті людини такий час, що вони оживуть знову, осяються промінням почуттів і винагородять її поезією, ім’я якій — спогади.

Григір Тютюнник

Із Книги Споминів

Моє дитинство і рання юність минали в атмосфері специфічній — в атмосфері літературно-меморіальних музеїв Михайла Коцюбинського, перші три роки життя — у Вінниці, далі — в Чернігові.

Коли заходжу до невеличкого подвір’я Вінницького музею — все якесь несучасне, з позаминулого століття, мовби незахищене від наступу великого міста, що кільцем оточило його (а якщо й захищене, то щитом культури і пам’яти людської), — мене завжди огортає тепла хвиля. Адже це та точка на земній кулі, яка є моєю малою вітчизною — саме тут я вперше побачила світ. Надто недовго прожила я на цьому подвір’ї, щоб пам’ятати щось чітко й свідомо. Хіба що в підсвідомості живуть якісь неокреслені розмиті образи — стара комора, лавочка під липами, груші-глеки, пісня «Ой, ти дубе, дубе», якої співала мені няня Ганя… Все тоді було велике й загадкове.

18 грудня 1931 р. я народилася тут, у цьому будиночку і навіть, як казали мені, в тій самій кімнатці, що й Коцюбинський. І назвали мене на його честь. Павло Тичина привітав моїх батьків з народженням дитини телеграмою: «Михайлина своє знає, кріпне і росте». І все своє життя я була свідома цієї чести й відповідальности і намагалася — хоч би що робила, над чим би працювала, які б непрості моральні дилеми поставали переді мною, — імені цього не зганьбити…

Мати моя, Катерина Бедризова, кримська вірменка з походження, росіянка за мовою і освітою, пов’язавши свою долю з моїм батьком (вони зустрілися на початку 20-х років у Києві, в дитячому будинку на Куренівці, де батько був директором, а мати вихователькою), а відтак, з іменем Коцюбинського, почала активно українізуватися. Прилучалася до української культури, створюючи разом з батьком відкритий його зусиллями 1927 року у Вінницькому будинку, де народився і провів юнацькі роки письменник, літературно-меморіальний музей, перший в Україні.

Нещодавно я ознайомилася зі щоденниками матері, які — хоч і не повністю — збереглися. Вони свідчать, з яким чуттям відповідальности й живим інтересом вона, філолог за освітою, випускниця славнозвісних Вищих жіночих Бестужевських курсів у Петербурзі, взялася за зовсім нову для неї справу — побудову експозиції в музеї, — щиро намагаючись узгодити її з ідеологічними вимогами дня. Правда, це не вберегло її від звинувачень в українському буржуазному націоналізмі, зокрема 1929 року у зв’язку з процесом СВУ, коли в орбіту звинувачень було втягнуто деяких близьких до музею людей, зокрема В. Отамановського. До речі, я довідалася про це порівняно недавно, з доповіді співробітниці Вінницького краєзнавчого музею на науковій конференції у Вінницькому музеї 1997 р., проведеній з нагоди 70-річчя від дня його створення. Тоді ж я доповнила доповідачку, повідомивши авдиторії, що звинувачена в «українському буржуазному націоналізмі» Катерина Бедризова-Коцюбинська була за національністю вірменка і щойно з азів вивчила українську мову (між іншим, у щоденниках матері записів за цей рік немає — складається враження, що сторінки вирвано, і, мабуть, невипадково).

1935 року батьків з якихось достеменно не відомих мені причин (марно дошукуватися раціональних мотивацій у репресивній вакханалії 30-х років), було відлучено від виплеканого ними Вінницького музею і переведено до Чернігова — створювати у занедбаній чернігівській садибі Коцюбинського новий, аналогічний, музей.

Кілька слів про батька — Хому Михайловича Коцюбинського, брата письменника, молодшого від нього на 7 років.

У моєму родинному архіві є одне зворушливе фото. Я, ще зовсім маленька, стою поруч із батьком — високим вусатим літнім чоловіком. Мені десь рік-півтора, батько — на 62 роки старший. Фото це в нас удома називали «Михайлина з татом у жоржиновому лісі». І справді, ми стоїмо серед велетенських, заввишки майже з людину, кущів розкішних жоржин. Недаремно, коли згадую батька, перша, найближча і невіддільна від його образу асоціація — квіти. Сьогодні з висоти життєвого досвіду і відстані років можу твердити: батько мій був геніальний садівничий, його душа була віддана квітам, землі й усьому, що на ній росте.

Нещодавно серед старих паперів натрапила на зворушливий документ — написаний мені на пам'ять власною рукою десь на початку 50-х вірш нашої хатньої робітниці Явдохи Корявець, жінки напівписьменної, але з поетичною душею і великим внутрішнім, народним інтелектом. Називається він майже по-сковородинському «Утрешня сладка беседа с червонесенькими-Гвоздичками» й захоплює мелодикою повторів і нерівноскладових, «тичининських», рим: «це наша природа така, що головка склончива» (до речі, звучало не просто «головка», а з чарівним діалектним дифтонгічним «оу» — «голоувка»). Так от є Там таке [правопис і лексику оригіналу збережено. — М. К.]:

«Гвоздички мої милесенькі сестрички, ми щасливо живем, радуємся і красуємся, райськими коврами любуємся. Спасибі Богу за его милость велику, іще і тому Фомі Михайловичу, он нас жалує і любить-кохає і частенько нас посіщає… Бог щастя ему подарив за те, що всю природу земную возлюбив».

Батько не мав ґрунтовної вищої освіти — закінчив у Москві Народний університет Шанявського. До революції працював акцизним чиновником, досить довго жив у Петербурзі, був членом українського братства, очолював Товариство народної тверезости. Переїхавши до України, якийсь час був управителем маєтку князя Сангушка у Славуті.

Людина практична і напрочуд енергійна, з природним розумом, що компенсувало брак систематичної освіти, талановитий господарник, якщо користуватися сучасною лексикою, він кожну справу, за яку брався, доводив до пуття. Як організатора і директора Вінницького музею я знаю його лише опосередковано — з розповідей інших, з фотографій і документів. Сама я майже нічого не пам’ятаю, адже коли батьків перевели з Вінниці до Чернігова, мені було всього три роки.

А от створення чернігівського музею пам’ятаю добре. Пригадую, як батько попервах сам майстрував вітрини, як фарбував дах, розплановував і впорядковував територію.

Умів дати собі раду з усім і всіма, «пробити дорогу» до будь-якого недоступного та непоступливого начальства, добути для музею все можливе й неможливе. Тепер не раз думаю: от би його енергію, винахідливість і здоровий практицизм нашим сьогоднішнім діячам, які частенько лише нарікають на непереборні труднощі замість знаходити способи долати їх.

Батько любив товариство і вмів добирати його, бути душею товариства. Винахідливо вивертаючи слова в каламбурах (приміром, коли у Вінниці на якусь конференцію з’їхалося багато делегатів і виявилося, що їх ніде розмістити, він тут же кинув крилату фразу: «приїхали делегати і не знають, де лягати…»), сипав анекдотами і придибенціями (то були переважно різні епізоди з його життя) і при тому сам ніколи не сміявся, навіть не всміхався, тільки якось характерно заламувалася права брова…

Не тільки переповідав відомі анекдоти, а й сам творив їх. Мені здається, що саме йому я завдячую своїм загостреним почуттям гумору. І досі пам'ятаю, як я, ще зовсім мала, вперше відчула смак анекдоту. Батько розмовляв з кимось телефоном (а було це десь у середині 30-х). З усім відомих тодішній реалій: 1) відчувався гострий дефіцит взуття, зокрема калош і 2) тоді дуже щедро роздавали ордени — батько зауважував, що бувають орденоносці, «орденопросці» і ті, в яких «орден на носі». Так от телефоном він домовлявся про зустріч із кимось, хто не знав його в лице: «Як ви мене пізнаєте? А дуже просто: я буду без ордена, але в калошах…».

Мій батько не мислив свого життя поза музеєм. Щиро зацікавленим відвідувачам, людям, які допомагали музеєві, ладен був небо прихилити. Не відділяв «свого» від «музейного» — в устах його недоброзичливців це звучало як звинувачення. Але це було справді так. У перші місяці війни, поставлений перед необхідністю евакуювати музей, він вимагав вагона для експонатів, не погоджуючись на жодні «полегшені» варіанти (на кшталт місця для родини і кількох валіз у поїзді, яким евакуювали держслужбовців). Ходив, просив, вимагав — і добився-таки окремого вагона. Тоді вдалося врятувати практично всі експонати музею.

Помер батько у перші дні травня 1956 року. Помирав від вогнищевої пневмонії довго й тяжко. Ясна річ, тоді всім було не до садка, тож трояндові кущі (батькова гордість — алея розкішних штамбових троянд, виписаних після війни з Кенігсберга), прикопані на зиму, відкопали вже після похорону. Зима була не дуже сувора, троянди витримували, прикопані, значно холодніші, але на цей раз вони виявилися зчорнілими й мертвими. Мовби пішли слідом за господарем…

* * *

Перші спогади про Чернігівський музей. Приїздили письменники й урядові діячі з Києва, і я, зовсім ще мала, декламувала перед ними вірші — в основі мого репертуару були «Наша хатка» Коцюбинського і «На майдані» Тичини (пізніше мати згадувала, що я окреслювала контингент цих відвідувачів, як «письменники» і «вожді»). Численні екскурсії вчителів і учнів, вихованців дитячих будинків, відпочивальників чернігівських будинків відпочинку — старі фотографії зберегли ці обличчя, характерний для епохи одяг, манеру триматися, якісь статичні й уніфіковані, але зворушливі. На веранді, що виходила в садок, збиралися молоді чернігівські письменники, серед них Михайло Хазан і Олекса Десняк; запам’яталося, як зовсім ще юний Абрам Кацнельсон читає своє «Ти лежиш біля ніг моїх, Десно…».

Серед постійних відвідувачів — вірні друзі музею з Ленінграда: сивий гарний рафіновано інтелігентний письменник Володимир Боцяновський, директор музею Пушкіна Матвій Калаушин — енергійний, увесь якийсь пружний, сповнений творчих планів. Ще були відомий бібліограф Юрій Меженко, скульптор Ілля Гінцбург, який зустрічався з Коцюбинським на Капрі. Працюючи над погруддям письменника, тим, що стоїть тепер на подвір’ї музею, Гінцбург не раз бував у музеї, жив у нас по кілька днів. Я запам’ятала його на все життя — малесенького, сухенького, неймовірно жвавого і по-дитинному пустотливого, неповторного оповідача. Збереглося родинне фото разом з ним — він називав це фото «Святе сімейство й один із волхвів». Марієтта Шагінян, збираючи матеріал для своєї книжки про Шевченка, їздила по Україні й завітала також до Чернігова. Вона погано чула, і мені довелося декламувати їй вірші просто у вухо. Пасмо її волосся страшенно лоскотало мою щоку, але я, усвідомлюючи відповідальність моменту, мужньо витримала це випробування і дочитала вірш до кінця…

У ті часи було заведено, що жодна офіційна особа (аж до найвищого ранґу), яка відвідувала Чернігів, не оминала музею. Розумію, що це, мабуть, осмислювалося в рамках якоїсь ідеологічної повинности (творчість і особу Коцюбинського намагалися максимально наблизити до радянських стереотипів), але загалом то далеко не найгірша практика. Особливо усвідомлюєш це сьогодні, коли навіть найіменитіший земляк письменника — президент України Кучма — під час численних відвідин своєї малої батьківщини жодного разу не переступив поріг меморіальної садиби Коцюбинського, хоча це одне з найважливіших пам’ятних місць Чернігова, його марка на культурній мапі світу.

Постійними відвідувачами музею були актори місцевого музично-драматичного театру ім. Шевченка, надто ж у ті дні 1938 року, коли готувалася вистава «Фата Морґана». То була велика культурна подія для Чернігова. У музеї працювали над сценарієм його автор письменник Яків Мамонтов і режисер-постановник Вадим Меллер. Режисером був Володимир Волгрик, а його дружина, світлоока білява красуня Марія Поет, виконувала роль Гафійки. Пам’ятаю прем’єру — досі живе в мені урочиста атмосфера свята, зафіксована нелукавою дитячою свідомістю.

Щасливо й наповнено минали мої дитячі роки — серед цікавих людей, у розкішному садку, де все буяло, квітло й родило, серед книжок, від яких мене неможливо було відірвати. Письменник Боцяновський був вражений, коли я, десь восьмирічна, випадково почувши дискусію дорослих з якогось питання, тут-таки знайшла в енциклопедії відомості, завдяки яким питання було розв’язано. Кілька разів на тиждень приходила до мене вчителька французької мови, літня інтелігентна Наталя Павлівна Шрамченко, що свого часу навчалася в Лозанні у Швейцарії. У неї був свій метод навчання. Вона не мучила мене граматикою (та я, очевидно, ще тоді й не доросла до граматики), а просто розмовляла зі мною, давала мені вчити напам’ять вірші й дитячі пісеньки (я й досі пам’ятаю дещо з цих пісеньок і уривки з віршів Беранже і Верлена в оригіналі). А головне — дуже багато мені читала (В. Гюґо, А. Доде, Р. Роллан та ін.) — особливо ми обидві любили дитячі сентиментальні романи мадам де Сеґюр з нескінченної «Рожевої бібліотеки». Читати я навчилася, а от писати, та ще й зі знанням граматики — не встигла. Однак те набуте в дитинстві чуття мови допомогло мені згодом у перекладацькій діяльності, зокрема в перекладах творів Жака Превера, інтонаційну автентичність яких відзначали фахівці, зокрема Григорій Кочур.

* * *

А далі — війна. Тривога й розгубленість. Чернігів зазнав бомбардувань з перших тижнів війни. Якось у липні, саме в той день, коли батько й мати пішли на залізничну станцію роздобувати вагон для евакуації експонатів музею, завили сирени, налетіли німецькі бомбардувальники — тоді було практично знищено вокзал і всі станційні будівлі. Після відбою я каменем стала у дворі на насипу, звідки було видно дорогу з вокзалу, — мені здавалося, що я вже ніколи не побачу батьків живими. І коли я здалеку вгледіла мамин жовтий картатий плащ — із криком вибігла з двору і помчала їм назустріч.

Вагон вдалося добути тільки десь у серпні, і 20 серпня (зауважу, що вже 12 вересня німці зайняли Чернігів) він, завантажений експонатами (включно з погруддям Коцюбинського роботи Гінцбурга), стояв на залізничних коліях ущент розбомбленої станції Чернігів. Відразу стало зрозуміло, що шанси вирватися з міста майже нульові. Ніякого розкладу, ніхто нічого не знає і ні за що не відповідає, бомбардування не вщухає. Вночі, коли по дахові вагона зловісно барабанили осколки, а десь недалеко розривалися бомби, мене вкладали на куту залізом скриньку з рукописами Коцюбинського, а батько й мати обабіч накривали своїми тілами те найдорожче, що в них було… Стало ясно, що треба вертатися в місто, але як? І тут втрутилася доля, чи Боже провидіння. Десь на третій день уранці ми відчули, що їдемо. Санітарний ешелон, який проїздив через Чернігів, на власний розсуд причепив до себе наш вагончик. І почалася тяжка, напівголодна місячна подорож на Схід. Ми мали на меті пробитися до столиці Башкирії Уфи, куди, як ми знали, було евакуйовано Академію наук і письменників.

Дорогою на станції Валуйки до нашого вагона підселили десь чоловік двадцять біженців — і почалося вже справжнісіньке пекло. Час від часу хтось губився: вийшовши на зупинці роздобути щось попоїсти, не встигав повернутися, адже жоден з нас не знав, коли поїзд рушить. Безперервно — і вдень і вночі — плакав маленький хлопчик на ім’я Ізя (батько, який ніколи не втрачав чуття гумору, висловив припущення, що його повне ім’я, мабуть, Ізверг…). Наприкінці мандрів з їжі залишилося тільки трохи сухарів, які ми розмочували водою. І коли, нарешті, прибилися до місця призначення та зупинилися на станції Дьома під Уфою, перше, що мені запало у вічі й залишилося в пам’яті на все життя, — це величезні високі буханці білого хліба, які пощастило роздобути. Там, на станції, нас розшукали давні друзі — композитор Пилип Козицький з дружиною Зоєю Михайлівною, вони допомогли батькові потрапити на прийом до тодішнього президента Академії Олександра Богомольця, і музей було введено до складу Академії.

Спочатку всі українські вигнанці жили в Уфі у великому готелі «Башкирія», потім вдалося знайти приміщення для зберігання експонатів музею і винайшли прохідну кімнату для нас (експонати музею зберігалися окремо). Жилося нам там дуже зле: тісно, постійні конфлікти з господинею квартири Бібімур-апа (для сторонніх Анна Олександрівна), її дітьми, яких вона назвала вельми претензійно Артур і Герот (?) та чоловіком Салтаном Шагімардановичем, котрий, як вважалося, був на фронті, але чомусь досить часто з’являвся вдома й активно допомагав дружині тероризувати нас. Десь через рік завдяки невсипущій енергії батька поталанило знайти на другому поверсі цього ж будинку нежиле занедбане приміщення якогось складу, що його 73-річний батько своїми руками перетворив на досить затишне житло.

Правда, наші вікна виходили у тюремний двір і з-за заґратованих віконець на нас дивилися обличчя наших несподіваних сусідів (а надто людно у вікнах ставало, коли я грала на фортепіано — якось влітку у розчинене вікно до мене долинули навіть оплески…). До речі, вікна кімнати влітку були предметом наших гордощів: винахідливому батькові вдалося дістати розсаду якихось дивовижних декоративних помідорів, що розрослися й розродилися безліччю невеличких лискучих кругленьких плодів, і на білих фіранках відбивалися химерні «тропічні» візерунки. До нас спеціально заходили помилуватися цим дивом — особливо бурхливо висловлював своє захоплення Максим Тадейович Рильський.

Та все це буде вже згодом, наприкінці нашого перебування в евакуації. Перший рік був дуже тяжким і голоднуватим (досі пам’ятаю той жах, який охопив нас, коли в батька вкрали хлібні картки на місяць для всієї родини). Та й відчуття відірваности від рідної землі й цілковитої непевности перспектив гнітило. Вулицями Уфи йшли колони солдатів і лунало «Идет война народная, священная война». Сьогодні вже так багато знаю про війну, розум мій давно позбувся нав’язаних совєтською пропагандою стереотипів у її оцінці, але я погрішила б проти істини, якби забула ті щирі патріотично-трагедійні відчуття, що їх пробуджували в моїй дитячій свідомості та мелодія і ті слова. У школі ми писали листи на фронт, готували нехитрі дитячі подарунки, давали концерти в шпиталі. Я щось там співала, але головне — читала вірші. З мого репертуару найбільший відгук у слухачів знаходив вірш Йосипа Утгана:

Если будешь ранен, милый, на войне,

Напиши об атом непременно мне.

Я тебе отвечу в тот же самый вечер,

Это будет теплый, ласковый ответ:

Мол, проходят раны поздно или рано,

А любовь, мой милый, не проходит, нет.

Особливо радо зустрічали нас у палаті, де всі були без рук або без ніг. Одному з таких нещасних без обох рук і обох ніг я нагадувала його доньку, і, тамуючи жах, я присідала на його ліжко і розмовляла з ним — тих стражденних очей ніколи не забути.

Відчуття тривоги й відірваности від рідної землі об’єднувало всіх наших земляків, які приходили до нас «на печену картоплю» — так називалися посиденьки, що регулярно відбувалися в нас тієї першої башкирської зими. У духовці великої пічки, котра обігрівала нашу кімнату, батько пік дорогоцінну чернігівську картоплю, мішок якої вдалося вивезти з дому. На цей делікатес із делікатесів, а головне — на любу розмову збиралися в нас люди.

Приходив поставний, рум’яний з морозу «класичний професор» Сергій Іванович Маслов, також Юрій Яновський, напрочуд гарний, із сумовитим усміхом. Частими гостями в нас бували Павло Тичина (докладніше про нього я написала у своїх спогадах «З любов’ю і болем»), Леонід Смілянський з родиною, Давид Гофштейн, невеличкий, усміхнений і надзвичайно симпатичний, археолог Лев Славін, наш сусід Юхим Лойцкер, працівник кабінету єврейської культури, який колись існував в Інституті літератури, історик Гліб Лазаревський (з відомої родини Лазаревських), — ми були одними з перших слухачів його надзвичайно цікавих спогадів, опублікованих тоді ж таки в журналі «Українська література», що видавався в Уфі. Часто заходив Максим Рильський — його секретар мешкав поряд з нами. Пам’ятаю, як я декламувала йому «Слово про рідну матір» (вірш щойно з’явився друком), а він усе дивувався: «І як ти зуміла вивчити напам’ять щось такого довгого — я б ніколи не зміг!». Я слухала їхні цікаві, дотепні й змістовні розмови (звісно, не до кінця мені тоді зрозумілі) й засинала, заколисана ними, на своїй, пристосованій під ліжко, чернігівській скрині. Можу засвідчити, що всі вони щиро переймалися подіями на фронті, раділи перемогам, жваво обговорювали питання про відкриття другого фронту і дії союзників — якоїсь роздвоєности, вимушености, що їх я могла б сьогодні передбачити, знаючи в усій повноті історію двобою двох тоталітарних режимів, обізнана з протилежними поглядами — хоча б із спогадами й щоденниками Г. Костюка, А. Любченка, Ю. Шевельова та ін., — моя дитяча свідомість не зафіксувала.

Перші шкільні враження були невеселі — холодні класи, радість від шматка чорнющого хліба, який нам давали на сніданок. Рятуючись від холоду, вчилися по черзі вдома у різних учнів — сиділи здебільшого на підлозі і писали на колінах. Та на все життя я зберегла теплий спогад про свою першу вчительку в Уфі — це був 3-й клас — Євстолію Лаврентіївну Перескокову. Виснажена від недоїдання, одягнена в якесь майже лахміття, вона зуміла дати нам знання, зігріти теплим поглядом своїх косуватих (мабуть, давалися взнаки домішки азійської крові) очей і добротою. Діти були якісь насторожені, озлоблені, від хлопців доводилося оборонятися всіма можливими способами. У сусідському дворі хлопчаки, граючись у війну, насправжки повісили свого товариша, якого призначили Гітлером, і його не вдалося врятувати.

З учителів пам’ятаю ще нашого завуча Віру Федорівну Євлампієву — типову інтелігентку ще дореволюційного гарту, з якою ми зблизилися родинами і часто бували в її затишній старорежимній оселі, користувалися її бібліотекою і довго ще листувалися з нею, повернувшись додому.

Поза містом мені доводилося бувати мало (хіба що на городі, який обробляли всією родиною) — з башкирських краєвидів залишилася в пам’яті розлога й спокійна річка Біла, яка виправдовувала свою назву у промінні сонця, що заходить. Лише одного разу нам пощастило побувати досить далеко за містом у фантастично красивій околиці — в аксаківських місцях, де минали «дитячі роки Багрова внука».

Музей Коцюбинського було офіційно включено як окрему одиницю до складу Академії наук. У штаті: батько — директор, мати — науковий працівник, Б. П. Мезенцев — сторож, що охороняв експонати, і бухгалтер — Лідія Петрівна Тичина. Мушу сказати, що це не була суто номінальна штатна одиниця — там, в Уфі, було підготовано й видано науковий збірник музею «Коцюбинський і Західна Україна», побудований на матеріалах, що їх батькові вдалося знайти у Львові й Чернівцях після приєднання, чи то возз’єднання із Західною Україною.

Батьки як могли дбали про моє виховання і культурний розвиток. Я дуже багато читала, мати намагалася підтримувати моє знання французької. Вечорами вона читала вголос — спочатку при каганці, а вже потім при електричному освітленні — класику: це була улюблена сімейна розвага. Так вона прочитала «Вечори на хуторі поблизу Диканьки» Гоголя. З «Війною і миром» Толстого я також познайомилася вперше в маминому виконанні: вона прочитала нам увесь роман, причому діалоги, написані по-французькому, — в оригіналі. Мені здається, що серед забутих родинних традицій читання вголос — одна з найважливіших, може, й визначальних для формування особистости дитини. Я займалася музикою. На вчительок мені щастило — спочатку сестра поета Маршака Юдиф Яківна, потім Віра Вікторівна Розенштейн, дружина відомого диригента. Батьки брали мене з собою на літературні вечори, а іноді навіть і на наукові конференції, влаштовувані українською академічною діаспорою в Уфі.

Мати (і я з нею) не пропускали цікавих концертів, а їх не бракувало: виступали Лариса Руденко, Ірина Масленникова, Паторжинський і Литвиненко-Вольгемут та інші українські виконавці й гастролери. Разом з матір’ю я багато разів слухала таких славетних піаністів і скрипалів, як Д. Ойстрах, Я. Флієр, Е. Гілельс. Зерна потрапили на вдячний ґрунт: музика стала однією з найважливіших культурних складових мого життя. Тоді ж я вперше побувала в опері. Згадую виставу «Євгеній Онєгін» і оперу-балет про чарівного білого коня «Акбузат» за мотивами башкирського фольклору. Загалом башкирського національного елементу в моїх спогадах бракує (я вчилася, ясна річ, у російській школі і з башкирськими дітьми мої шляхи ніяк не перетиналися) — хіба що образ народного героя Салавата Юлаєва і звучання курая, побратима нашої сопілки.

Всі ці дещо розмиті дитячі враження лягли в глибини пам’яти — якоюсь мірою розділити їх зі мною можуть хіба що мої колеґи з Інституту літератури Юлія Булаховська і Валерія Смілянська, що з ними ми зустрічалися у тому тимчасовому уфімському пристановищі, яке стало для нас на кілька років країною дитинства.

* * *

Повернулися до Чернігова влітку 1944 року. Хоча війна ще тривала, але батьків уже ніщо не могло втримати на чужині. Експонати музею було відправлено окремим вагоном, ми ж повернулися додому, до зруйнованого дощенту Чернігова.

По дорозі в Ніжині зазнали страшного бомбардування — аж дивно, як після нього зацілів Ніжинський вокзал і всі ми.

От ми й удома. Садиба музею протягом цих років була резиденцією міського голови Азарова, тож заціліла. Проте являла собою образ запустіння. Зарослий бур’яном увесь поспіль — навіть доріжок немає — колись розкішний садок. Будинок-пустка, подекуди з вибитими шибками. Війна ще триває. Ще пролітають у чернігівському небі з характерним уривчастим гулом німецькі бомбардувальники. Десь іще падають бомби. Вагон з музейними експонатами ще в дорозі. Непевність. Щемка пронизлива тривога…

Тільки десь через місяць вагон, нарешті, знайшовся. Батько переживав імовірну втрату його як життєвий крах. Переніс інсульт, — ми боялися, що втратимо найдорожчу людину. Батька треба було підживити в післяокупаційному напівголодному Чернігові, і я ходила за продуктами в якесь підсобне господарство за залізницею. Страшно було проходити крізь суцільне руйновище. Згадувалися Тичинині слова зі збірки «Чернігів», написані саме про ці місця: «Де хилилась вербичка в полі, там тепер паротягове депо». Якась там вербичка, може, й хилилась, а от паротягове депо лежало в руїнах.

Та поволі життя поверталося на круги своя. Було відновлено музей. Потроху оживав садок, плеканий чудодійними батьковими руками. Знову потяглися сюди люди. Багато екскурсій — учні і вчителі. Гості, приїжджі. Передусім — давні й нові друзі музею з Ленінграда — директор музею Пушкіна М. Калаушин, літературознавець І. Ямпольський, Сергій Полуботко — далекий нащадок нашого славного земляка, викладач Морської академії.

Перед очима — окремі яскраві образи. Ось на веранді, що виходить у садок, співає Зоя Гайдай. Кілька днів прожила вона у кімнатці для приїжджих, невибагливо злагодженій у колишньому сарайчику. До речі, та кімнатка майже ніколи не стояла пусткою. Через неї пройшли багато аспірантів і науковців, які досліджували творчість Коцюбинського (М. Грицюта, Н. Калениченко, П. Хропко, М. Іщук та ін.), редактори з Держлітвидаву (згодом — «Дніпро») й упорядники, що працювали над виданням його творів, — адже рукописи Коцюбинського зберігалися на той час у Чернігові і мати залюбки допомагала розшифровувати темні місця. З Полтави часто приїздила дочка Короленка Софія Володимирівна, вдячна батькові за те, що він урятував під час війни частину полтавського меморіального музею Короленка (десять ящиків вдалося вивезти в нашому багатостраждальному вагончику). Частими гостями музею були художники Василь Касіян і Антін Середа. Бував у музеї відомий кінорежисер Марк Донськой, що працював над екранізацією твору «Дорогою ціною». На тій-таки веранді в садку не раз відбувалися імпровізовані літературні вечори. Тут читали свої вірші Павло Тичина, Володимир Сосюра, Максим Рильський та інші українські поети.

Післявоєнний Чернігів поступово відновлювався. Великою радістю була відбудова з руїн кінотеатру на центральному майдані — головного культурного осередку міста. Прем’єра чи не кожного фільму ставала подією.

Улюблене місце прогулянок — стародавній Вал із дванадцятьма гарматами (призначити побачення біля тринадцятої гармати на нашій мові означало відмову…). Церкви старовинні тоді не було відреставровано так, як сьогодні. У Спасо-Преображенському соборі правили службу. Після війни спостерігалося відродження й пожвавлення релігійного життя. Особливо за єпископа Бориса, людини освіченої і культурної, який умів перетворити церковну відправу мало не на театральне дійство. Звісно, хто ходив молитися, а хто дивитися, але храми — і Спасо-Преображенський собор, і Троїцька церква — були переповнені. Там я вперше в житті відстояла всеношну на Великдень і загалом відчула велич церковної відправи. Якось із моїми львівськими родичами ми відвідали єпископа Бориса в його резиденції при Троїцькому монастирі, і він організував для нас дуже цікаву екскурсію до нових, напівзруйнованих печер, проритих у Болдиній горі, де вже за новітніх часів ховалися від репресій ченці (тепер через обвали вхід туди перекрито).

Я дуже любила Болдину гору і краєвиди, що відкривалися з могили Коцюбинського — гайок Святе й заливні луки, де ріс аїр і мелодійно кумкали у невеликих болітцях жаби. Тепер цього немає — все щільно забудовано, і велетенські монструозні котеджі «нових українців» проковтнули пейзаж.

Спаплюжено і маленький затишний скверик у центрі Чернігова біля будинку колишнього земства. Ще до війни його окрасою був великий басейн — посередині його дитячий хоровод, а по бордюру симпатичні зелені жабки, улюбленці не одного покоління чернігівських дітей. Під час війни хоровод було зруйновано (пам’ятаю моторошне видовище: в одного немає голови, від другого лишилися тільки ноги…), його не відновлювали, та жабок відреставрували, і вони протрималися до недавнього часу, коли в запалі модерної реконструкції міста було вирішено ліквідувати басейн. Буквально вся культурна громадськість міста відчайдушно кинулася на захист рідних «жабок» — протестували, писали в усі можливі інстанції, але марно: жабки не встояли перед навалою цивілізації…

Дитинство моє минало у доброзичливій і гідній людини атмосфері, коли цінностям духовним віддається беззаперечна перевага над матеріальними. Батьки жили від зарплати до зарплати, не розкошуючи. Їжа проста і здорова — в цьому допомагали зразково плекані город і садок — найвибагливіші сорти помідорів, яблука, груші, горіхи, абрикоси й персики, навіть виноград і дині… Одяг — найнеобхідніший. Ніяких матеріальних «надмірностей» — ніколи не було в нас ні килимів, ані золотих прикрас, — єдина коштовність, яка дісталася мені у спадок від матері, це маленька брошка: японська емаль із золотим обідком.

Зате — море книжок і періодики, музика і пісня, родинні відвідини кіно — з наступним обговоренням, різноманітне й змістовне товариство. На відпочинок не виїздили ніколи — в цьому не було потреби, маючи такі «райські кущі», як наш садок.

Повернувшись із евакуації, я пішла вчитися до шостого класу. Головним було справжнє систематичне вивчення української мови, адже граматики і правил правопису я, по суті, не знала. Деякі елементарні знання школа, безперечно, давала, та й учителька — Тетяна Іванівна Тоцька — в мене була добра, але передусім треба було покладатися на себе. Звісно, сподіватися від чернігівської школи 40-х якоїсь «українськости» було б марним. Характерна деталь: наш учитель математики Лев Софронович (дуже добрий фахівець) увесь час плутав моє прізвище, називаючи мене то Коцюбинська, то Котляревська, то Кобилянська, на що я завжди зауважувала: «Був іще Кропивницький» (Крушельницького я тоді не знала).

Як завжди, багато читала — світової, російської класики, любов до якої — Толстой, Чехов, Блок — зуміла назавжди прищепити мені мати. З пожадливістю неофіта поглинала українську літературу — все, що траплялося. Саме тоді по-справжньому відкрила для себе Шевченка — пам’ятаю, як я в екстазі ходила по кімнаті і декламувала вголос «Минають дні…», захоплена емоційною силою й інтонаційною безпосередністю цієї поезії, що й досьогодні — одна з моїх найулюбленіших. Буквально проковтнула «Чорну раду» Куліша. Потроху наближалася до Лесі Українки і Кобилянської. Стефаник тоді ще був не для мене — я просто не розуміла його говірки.

Коцюбинського знала досконало і дуже любила. Влітку, коли було багато відвідувачів, допомагала екскурсоводові. Мене залюбки слухали, мабуть, тому, що я багато знала напам’ять. Особливо любила водити відвідувачів по садку, який являв собою своєрідну зелену експозицію: тут було зібрано квіти й рослини, які письменник любив, бачив під час подорожей і про які писав. У відповідних місцях стояли невеличкі щити з цитатами: біля винограду — із «Для загального добра», біля царствених аґав — з «На острові» («Завжди хвилююсь, коли бачу агаву — сіру корону твердого листя, зубатого по краях і гострого на вершечку, мов затесаний кіл. Розсілася по терасах і коронує скриту силу землі»), біля мальв — зворушливий уривок зі спогадів Горького про те, як Коцюбинський на Капрі, побачивши на тлі білої стіни рибальської хатини блідо-рожеву мальву, усміхнувся, зняв капелюха і сказав: «Здоровенькі були, як живеться на чужині?!».

З надзвичайною увагою батько культивував у садку розкішні велетенські червоні гвоздики (в ті часи вони були раритетом), які дуже любив Коцюбинський. Атмосфера в садку створювалась особлива, те буяння краси всіх настроювало на поетичний лад. Я вже цитувала вірш нашої славної Явдохи Корявець, хатньої робітниці, котра стала членом родини. Наведу звідти в усій недоторканності тексту ще один зворушливий уривок — він відтворює атмосферу краси й добра, в якій я виростала.

Гвоздички сестрички скажіть мині у вас пасетителі есть? Много у нас. Адна любимочка милая називається Михайлиночка Коцюбиночка. Як Михайлиночка приєждає і скаренько нас пасіщає і свою причоску гвоздичкой украшає. Когда Михайлиночка наша уєжджає, чуть не всіх нас з собою забирає, астальниє плачуть… Милая наша Михайлиночка маладесенька паетачка… ми перебрались в оранжерею і там будем жить і расцветаца і будемо твого пасетительства дажидаца…

Десь тоді ж відкрила для себе й українську пісню. Передусім завдяки великому й гарному, з вишивкою на обкладинці, альбому з нотами і з передмовою (завбачливо вирізаною цензурою) А. Хвилі. Співала для себе, а влітку, коли приїздила зі Львова моя кузина Марія зі своїм чоловіком, співучим подолянином Миколою, ми імпровізованим квартетом (я, мати, сестра з чоловіком) виспівували на весь садок — довго й натхненно. Особливо вдавалася нам «Червоная ружа трояка…» — Микола навчив мене виводити на тлі мелодії різні «кандибобери»…

Велике місце в моєму духовному дозріванні відігравала музика. У Чернігові, ясна річ, не було ні опери, ні серйозних концертів — музичні враження постачали лише радіо та ще заїжджі гастролери, як правило, не дуже високої якости (як виняток пригадую концерти закарпатського хору, що справив на мене колосальне враження). Тож я надолужувала власним (хоч і яким недосконалим!) виконанням: Бетговен, Моцарт, Бах, Шопен, Рахманінов, Прокоф’єв. Моя вчителька музики подарувала мені кілька старих — ще дореволюційного видання — клавірів опер («Жизнь за царя», як первісно називався «Іван Сусанін», «Руслан і Людмила», «Євгеній Онєгін», «Фауст», «Кармен»), тож улюблені арії й оркестрові фрагменти я виконувала сама для себе, домальовуючи в уяві те, чого не можна знайти в нотах. Іще був у мене улюблений нотний фоліант — зібрання увертюр Бетговена, Моцарта, Вебера, Россіні та ін., перекладених для виконання в чотири руки. Коли влітку приїздила зі Львова моя тітка Люція, піаністка, концертмейстер консерваторії, ми годинами грали з нею. І хоча дорівнятися їй у майстерності виконання я аж ніяк не могла, щось перебріхувала, щось пропускала, але останній акорд ми завжди брали разом!

Пописувала вірші (хто в дитинстві не бавився цим!), правда, досить рано зрозуміла, що поет з мене ніякий, і припинила ці спроби, дозволяючи собі віршувати хіба що в перекладах. Одне моє дитяче оповідання «Подвиг» навіть було відзначене премією на конкурсі, який проводила дитяча газета «Зірка».

У старших класах вчилася у новоствореній, переважно для дітей з околиці Чернігова, з невеличкими класами залізничній школі № 41 (втекла сюди з центральної школи, де вчилися діти чернігівської «аристократії», не витримавши атмосфери, що панувала там). Школа ця, на відміну від попередньої, була мішана — хлопці й дівчата вчилися разом, клас — маленький (13–14 чол.) і дуже дружний. Сьогодні, коли випадає зустрічатися в Чернігові з однокласниками — Тамарою Лукашевич, Кірою Ісаревич, Женею Мойсеєвим, Нікою Суботіною, — не можемо стримати очисних сліз: здається, рідніших людей немає на світі. Адже ми бачимо себе такими, якими нас ніхто вже не побачить, — юними, гарними, пустотливими, сповненими мрій і сподівань… Учителі-словесники в новій школі вважали мої твори з літератури зразковими. Борис Іванович, учитель української літератури, навіть зачитував їх уголос на уроках (коли писала, я захоплювалася і частенько робила механічні помилки — пропускала літери, переставляла їх. Пам’ятаю резюме вчителя на якийсь мій твір на вільну тему: «Дуже добре! Ти часто дивишся на місяць? — А чи не бачила ти там часом м’якого знаку?»). Якщо відкинути неминучу юнацько-романтичну патетику і несвободу від штампів доби, якийсь аналітичний струмінь у цих творах, мабуть, таки пробивався.

Тож вибір, де продовжувати освіту, був самозрозумілий, до цього спонукала вся атмосфера, в якій я народилася і зростала, — філологічний факультет. Мати часом вагалася, чи не піти мені на романо-германський або російський відділ — їй здавалося, що вони відкривають ширші філологічні обрії. Але тут своє рішуче слово сказав Тичина: Михайлина Коцюбинська має навчатися тільки на українській філології. Я була з цим абсолютно згодна, і 1949 року, закінчивши школу із золотою медаллю, стала студенткою українського відділу філологічного факультету Київського університету.

У серпні, здавши документи до університету, ми з матір’ю разом з її давніми подругами-бестужевками, сестрами Вірою і Ніною Дияконенко, попливли пароплавом до Канева. Це була моя перша і «особиста» зустріч із Шевченком. У книзі вражень відвідувачів я залишила запис — юнацьку клятву вірности Шевченкові й рідній культурі (нещодавно співробітниця Канівського заповідника Л. Чорна знайшла в старій книзі вражень мій запис і опублікувала його[1]).

* * *

Університетські роки, ніде правди діти, якось не залишили по собі яскравих і глибоких вражень. Курс наш був доволі сильний, з нього вийшли люди, знані у науковому світі (В. Коптілов, В. Русанівський, К. Волинський, О. Ставицький, П. Кононенко та ін.). Проте рівень викладання був загалом невисокий — я це відчула буквально з першого курсу. Сказала б, що університет радше приховував знання, ніж відкривав їх, стандартизував і пригашував розумові процеси замість стимулювати їх. Замовчування і фальсифікація фактів, приблизність і неприкрита тенденційність оцінок, невисокий загальнокультурний рівень. Доводилося згодом не так поглиблювати знання, як звільнятися від баласту, скидати з себе пута, відкривати для себе давно відкриті америки (процес цей триває в мене досьогодні).

Серед викладачів було обмаль яскравих особистостей. Запам’яталися блискучі лекції з античної літератури професора А. Шамрая (він устиг прочитати нам тільки давньогрецьку літературу, а на початку 2-го семестру першого курсу помер). Із вдячністю згадую натхненні лекції з історії мови та діалектології, які читала нам Тетяна Животкова, маленька, якась нестандартна, закохана у свою науку. Досить скоро вона загадково зникла з університетських обріїв. Згодом ми довідалися, що вона, виявляється, була черницею в миру, — звичайно ж, такому небезпечному персонажеві немає місця в атеїстичній твердині. На досить доброму фаховому рівні читали нам курси із зарубіжної літератури й української мови. Та основне давала самоосвіта.

Вже на 1-му курсі проф. С. І. Маслов допоміг мені записатися до студентського залу Наукової Академічної бібліотеки, т. зв. «академки», й вона на довгі роки стала для мене і для багатьох колеґ мого покоління рідним домом, справжньою альма-матер. Я тікала туди з лекцій при найменшій змозі, особливо на старших курсах, і читала, читала… Готувала там студентські реферати й курсові, доповіді на наукові студентські конференції. Одну з таких курсових — про Феофана Прокоповича — схвалив професор С. І. Маслов. Він не викладав тоді в університеті, але я весь час спілкувалася з ним, дуже любила його. До речі, долею судилося мені після смерти Сергія Івановича жити в його кабінеті на колишній Леніна, 84: його сестра Анастасія Іванівна, також бестужевка, як і моя мати, запропонувала мені переїхати до них (вона хотіла, щоб у кабінеті брата мешкала людина, духовно близька йому, а мені тоді не було де притулитися), і я прожила там з 1959 р. майже тридцять років.

Пам’ятаю окремі засідання наукових гуртків і семінари, де ми потроху пробували (дуже несміливо, зрештою) якось формувати й формулювати власну думку. Та все це було втиснуто в суворі рамки, хоч ми тоді (і це, мабуть, найстрашніше) не завжди й відчували їх. Яскравим пережиттям була моя поїздка до Ленінграда на об’єднану наукову студентську конференцію Київського, Тбіліського й Ленінградського університетів із доповіддю про російські повісті Шевченка. Протягом кількох років після цієї подорожі я листувалася з грузинськими колежанками Лалі Дзоценідзе і Марікою Чхартішвілі, вони приїздили й до Києва. Студенткою 5-курсу виступала на Шевченківській конференції Інституту літератури з доповіддю про переклади Шевченка на англійську мову (на той час це була нова, недосліджена тема) і мала великий успіх. Пам’ятаю, як вічно екзальтований Дмитро Косарик після доповіді кинувся до трибуни, вирвав з вазона квітучу примулу й урочисто вручив мені…

Після закінчення університету мене залишили в Аспірантурі на кафедрі історії української літератури. Керівником призначили ак. О. І. Білецького. І хоч моє спілкування з ним видалося нечастим і нетривалим (завжди незручно було забирати час у нього, завантаженого роботою, експлуатованого сонмом дисертантів), давало воно дуже багато. Білецькому, на жаль, часто доводилося займатися чужими, не сумісними з абсолютною величиною його як науковця, справами, борсатися в тенетах заборон і забобонів, коли потрібна була майже еквілібристична спритність, щоб таки сказати щось по суті й не бути тут же звинуваченим у всіляких «ізмах». Можливо, йому вдавалося сказати дещо суттєве про українську літературу тому, що його вважали росіянином — в устах іншого це, мабуть, кваліфікувалося б як «український буржуазний націоналізм». Його ерудиція, висока філологічна культура, жвавий іронічний погляд на речі, здоровий скептицизм і незацикленість на авторитетах, об’єктивно-історичний підхід до фактів літератури на тлі багатющої культурної компаративістики — все це дуже імпонувало мені, виробляло в мені, іноді, можливо, й неусвідомлено, — всупереч марксистсько-ленінським догмам і соцреалістичним шаблонам — справжні критерії, добрий художній смак і спонуки до незаанґажованого пізнання. Працюючи над дисертацією «Поетика Шевченка і український романтизм», я відкрила цілі поклади невідомого мені з історії української — і не лише української — літератури й уперше по-справжньому осмислила її, і, зокрема, Шевченка, у світовому контексті.

Отже, це були роки нагромадження знань, естетичного вироблення, створення культурних передумов для самостійного творчого життя. Як і перед тим, велике значення в цьому мала для мене музика. На перших курсах я ще брала уроки гри на фортепіано у тоді ще аспірантки, а згодом викладача консерваторії Ії Царевич, племінниці Бориса Лятошинського. Як один з моментів найвищого щастя пам’ятаю, як у вечірньому порожньому класі музичного училища ми з нею на двох інструментах розучували частини з 1-го і і 3-го концертів Бетговена для фортепіано з оркестром. То був апогей моєї музичної «кар’єри», невдовзі заняття довелося кинути через хворобу сухожиль на правій руці та й за браком часу.

Тим з більшим запалом поринула я в концертне життя: хори — народні й академічні, виконавці — вокалісти й інструменталісти — Зара Долуханова і Ніна Дорліак, тріо Лісіціан, Святослав Ріхтер і Мстислав Ростропович (ніколи не забуду його блискучих авторських концертів з коментарями до виконуваних ним творів, зокрема присвячених йому концертів Шостаковича, з демонстрацією досягнень своїх учнів), симфонічні концерти з уславленими диригентами, серед яких Віллі Фереро, Герман Абендрот, Євгеній Мравинський, чеський симфонічний оркестр із Карелом Анчерлом, та й наші незрадливі й невтомні Натан Рахлін і Костянтин Симеонов, — вибирати було з кого. Філармонія стала моїм другим домом після «академки» і постійним місцем зустрічі з друзями, аматорами музики.

1956 року помер мій батько. Мати змушена була покинути музей, передавши його новому директорові — дочці Коцюбинського Ірині Михайлівні.

То були нелегкі для нас часи. Ірина Михайлівна Коцюбинська, здавна налаштована вороже до мого батька (не хотіла б тут зупинятися докладніше на родинних чварах, та я й не дуже обізнана з подробицями їх — завжди органічно відштовхувала від себе таку інформацію, а батьки ніколи не нав’язували її мені) після розвінчання культу особи і реабілітації Юрія Коцюбинського почала активно поширювати відомості про те, що Юрія було заарештовано за доносом мого батька. І хоча документальних підтверджень не наводилося, цьому вірили.

Я тоді навчалася в аспірантурі й майже весь час пересиджувала в Чернігові, намагаючись якось захистити від чуток і пліток свою хвору матір (саме тоді в неї на нервовому ґрунті почала розвиватися злоякісна хвороба крові, від якої вона згодом і померла). Мені довелося взяти на себе справу передачі музею новому директорові, бо хвора мати просто не витримувала спалахів неґативної енергії, спрямованих на нас.

Мені тоді довелося зазнати чимало прикрощів (та й перегодом не раз відчувала на собі недобру мстиву руку цієї людини). Після перевірки за старими інвентарними книгами виявився брак деяких експонатів (це не дивно, якщо врахувати факт евакуації музею і всі пов’язані з цим пертурбації), і Ірина Михайлівна подала на мою матір позов до суду, в якому вимагала матеріального відшкодування за «вкрадені» матеріали на суму, абсолютно нереальну з огляду на наші мізерні статки. Треба віддати судові належне, там швидко в усьому розібралися і навіть не довели справу до судового розгляду. Відтоді й аж до середини 80-х, коли після смерти Ірини Михайлівни у створеному моїм батьком музеї перестали паплюжити його ім’я і було призначено нового директора, я не переступила порогу рідної чернігівської оселі. Хіба що один раз десь у 60-х під «конвоєм» друзів — Василя Німчука й Олекси Мишанича.

Згадую це сьогодні як страшний сон. На щастя, тепер знову почуваю себе вдома в Чернігівському музеї, особливо після того, як директором став онук письменника Юлій Романович Коцюбинський — людина надзвичайно порядна й об’єктивна, який усе розставив по своїх місцях. Він рано пішов із життя, не довершивши багатьох задуманих справ, зокрема здійснення монументального видавничого проекту — чотиритомового видання «Листів до М. Коцюбинського», і я залюбки допомагаю його синові Ігорю й усьому колективові музею у їхній нелегкій і почесній справі — плеканні на базі Музею справжнього осередку української культури в Чернігові.

…Тоді ж, у кінці 1956-го, я мусила вертатися до столиці. Мати тужила за мною, хворіла, але моє життя вже було пов’язане з Києвом. Кінчилася більш-менш безтурботна юність, вже ніяк було сховатися від життя у Чернігівський «Едем». Настав час дорослого вибору шляху, час самовизначення. Тож, як писав Стус, «благословенні сходження і прірви»…

* * *

До Інституту літератури я потрапила восени 1957 року після закінчення аспірантури. Сталося це дещо несподівано для мене. Йшлося до того, що я залишуся на викладацькій роботі в університеті. Праця над дисертацією наближалася до завершення, перші спроби викладання — я читала вступ до літературознавства на заочному відділі філологічного факультету і факультету журналістики — виявилися вдалими. Та при кафедрі з незрозумілих мені причин залишили іншу аспірантку, і я опинилася перед проблемою працевлаштування. Саме в цей час зустріла давнього знайомого нашої родини Євгена Прохоровича Кирилюка, завідувача відділу шевченкознавства в Інституті літератури, і він запросив мене до Інституту, на що я з радістю погодилася. Взяли мене до новоствореного, очолюваного Миколою Шамотою відділу теорії літератури, де на той час уже працював Віктор Іванисенко.

Перспектива працювати під крилом Шамоти тоді мене якось не лякала. Я практично нічого про нього не знала, та й загалом мушу визнати, що на той час я умудрилася залишатися певною мірою ідеологічно «незайманою»: зовнішньо, безперечно, підвладною панівним ідеологемам, але водночас внутрішньо — морально, естетично — наперекір усьому автономною. Жила у своєму світі високих мистецьких — музика, поезія — уподобань, «книжних» моральних максим та ідеалів, і все це абсолютно щиро, без тіні свідомого пристосуванства. Так, була й безперечна недозрілість, несвідома страусяча поза, напівдитячий захист від гальмівного впливу ідеології, природний щит проти ідеологічних шабашів.

Та настав час, коли, за Шевченковим визначенням, «я прозрівати став потроху». Час екзистенційного вироблення. Тому ті перші роки в Інституті згадую з особливою теплотою і ностальгійним щемом. Адже то була молодість, то було моє друге народження. І дещо уповільнене — з огляду на умови — дорослішання в колі друзів й однодумців. Але воно відбулося, те дорослішання, те прозрівання, те «випростування себе» (вислів Стуса).

В Інституті я зустрілася зі своїми ровесниками, з якими нас об’єднувала спільність інтересів, умови виховання та й перспектива, що відкривалася перед нами. Володимир Крекотень, дві Світлани — Попель і Кириченко, Наталка Чорна, Іван Бажинов, Микола Павлюк та інші, молоді колеги з Інститутів мовознавства й археології, з якими ми ділили третій поверх теперішнього Жовтого корпусу університету. Гуртом ходили в театри, у філармонію, робили «вилазки» на природу, зокрема на дачу до Наталки Чорної в Біличі, на чарівні плеса Матвіївської затоки. Співали в хорі під керівництвом Валентина Мальцева — як забути хвилини блаженства, коли твій голос вливається у божественне багатоголосся Леонтовича, особливо коли поруч із тобою ідеально точно виводить другу партію Таня Назарова, світла людина, відомий діалектолог, яка так рано пішла з життя… Тріумфальний захист дисертації 1958 р. і веселий молодіжний бенкет у ресторані «Динамо» в передноворічну ніч… А через пару місяців потому коридорами Інституту бігав неймовірно жвавий, рум’яний і променистий академік Гудзій: «Покажите мне эту девочку, написавшую такую интересную диссертацию!» (він був членом Вищої атестаційної комісії у Москві).

Нещодавно серед запитань анкети, запропонованої мені аспірантом-істориком, що працює над темою, пов’язаною з шістдесятниками, я натрапила на припущення: «Складається враження, що шістдесятники були дуже серйозними молодими людьми, чужими звичних розваг молоді. Чи справедливо це?». Я відповіла на запитання так: «Неправильне враження. Це були люди веселі й дотепні, не чужі звичайних розваг. Просто це вже були люди дещо старші за віком, які переросли юнацьке шумовиння і вся енергія яких пішла у сферу інтелектуальну, люди, як правило, з освітою, здебільшого сімейні, з дітьми».

Прогулянки до лісу, вогнище, пісні — народні, бардівський фольклор. Влітку — човнами по Прип’яті (так звана Прип’ятська республіка — Світличні, Стуси, Іванисенки, Сверстюк, я, хіміки Дворки, Володимир Тельнюк з родиною, художники — Г. Севрук, А. Забой — і купа дітей). Культ анекдоту й пародії. От хоча б грандіозне дійство 70-річчя (35+35) Алли Горської та Івана Світличного (див. мої спогади про Аллу у книзі «Червона тінь калини»).

Що ж до анекдотів, мушу визнати, що вони завжди мали для мене життєво важливе значення. Я люблю і колекціоную їх, запам’ятовую й актуалізую у відповідній ситуації. Це — як ковток озону в задушливій атмосфері, вони допомагали долати страх і зневіру.

Увесь наш дружній гурт становили пристрасні аматори музики — симфонічної, хорової. Тиждень без концертного враження — як марно прожитий. Веселі дружні вечірки, нерідко в ресторані. Дуже любили танцювати. То вже згодом, коли душа товариства опинилася за ґратами, веселощі, ясна річ, пригасли. Та не до кінця й не завжди. Так, наприклад, повернення з табору Опанаса Заливахи відзначили грандіозним бенкетом у ресторані «Наталка». Співали так, що присутні там влаштували нам овацію (до речі, один зі столиків було зайнято «мистецтвознавцями в цивільному», і ми їх безпомилково вгадали!).

В Інституті літератури я радісно вхопилася за ідею виокремити із загальної системи обов’язкової політосвіти семінар молодих науковців, навіть очолила його. Ми залюбки збиралися разом, самі визначали теми для обговорення (наскільки пам’ятаю, досить далекі від офіціозу). Організовували літературні вечори молодої поезії (якщо вдавалося обійти партійне керівництво — на рівні комсомольського, з легкої руки Наталки Чорної, ніяких перешкод не було). Відчувалося поступове розкріпачення думки, свідоме переступання меж дозволеного та й розширення цих меж. Нові вітри набирали сили. Спочатку, звичайно, не було й мови про якесь радикальне заперечення системи, не відчувалося чітко окресленої диференціації позицій, «таборів». Усе ще «варилося», поступово формувалося — ми «випростувалися»…

Одним з перших знакових феноменів духовного оновлення стали літературні вечори, на яких виступали «новобранці поезії» (так попервах охрестив Івана Драча Л. Новиченко). Драч, Вінграновський, Коротич разом із Дзюбою — красномовним, харизматичним, самостійним у своїх судженнях. Усе це відбувалося у переповнених залах, їх зустрічали з нечуваним ентузіазмом. Нерідко ті виступи забороняли (так, зустріч із поетами у Малому конференц-залі Академії Наук відбулася тільки з третьої спроби), але зупинити цю стихію було неможливо.

В мене зберігся з того часу лист зі Львова від мого друга літературознавця Івана Денисюка з описом тріумфального «здобуття Львова» київськими літераторами. Дозволю собі навести цю його частину повністю: важко відтворити атмосферу краще, ніж це зробив автор листа — майстер епістолярного жанру.

Ах, київські поети здобули так само тріумфально Львів, як і Богдан Хмельницький. Що то були за вечори! Які людні! Зали не вміщали людей — стояли по 5 годин — сісти ніде, і, затамувавши подих, слухали, а потім зривалися урагани оплесків. Не можна було не захоплюватися, бо то таки справді поезія, і один лікар влучно висловив почуття всіх: «хто не одержав естетичного задоволення на цьому вечорі, того природа тяжко покарала». […]

Спочатку говорив Дзюба, все з тою своєю потішною великою флегмою, говорив мудро, колоритно, говорив те, про що багато хто думав, а сказати не смів. Не можна було не милуватися розумом і красою тих слів того Wunderkind'a у найкращому розумінні цього слова. І пливла його мова, багата, квітчаста, а зал зачаровано слухав — сиві професори ще старої доби, часто з австрійським двічі przedwojennym wychowaniem, теж захоплювалися тим хлопцем…

Потім вийшов Микола Вінграновський, тим своїм граціозним кроком.

У нього жести полохливого оленя і разом з тим гордого — на високо піднятій голові, здавалось, він несе або пишні росохаті роги оленя, або королівську корону. Десять разів почервонів до корінців волосся, десять разів зблід і почав пророчим голосом читати свого «Пророка», а потім «Демона». І було у його голосі, у читанні, у змісті щось величне і страшне, як в Апокаліпсисі, щось з глибини віків і з глибини людського розуму і серця. І мав він дар викликати видіння і вогонь, повергати ниць і підносити, показувати інші світи, виривати язики, полоскати чорні роти, повні чорної брехні, холодною, що морозить не піднебіння, але й кров у жилах, водою з інших джерел, з тих, що на високостях, десь там під Сивулею чи під скалою Кавказу у стіп Прометея… Вже давно замовк, десять разів зблід і десять разів зашарівся червоною трояндою, а зал невгавав, бив свої інтеліґентські руки, щоб ледача кров бризнула…

…Блідий, нічим не вражаючий від першого погляду Іван Драч мусив знайти сили, щоб не збліднути у тіні своїх попередників. Його поезія в його читанні нагадувала цілий ряд несамовитих візій. Якийсь чарівник позривав усі барви з квітів, з веселки, потовк усі кольорові скельця, змішав усе це в якомусь водовороті, а потім великим пензлем мачав у ті барви і ефектовними, сміливими, небаченими мазками творив. І як творив! Заплющивши очі, бачилося ті барви, вони проникали через замкнуті повіки, вони творили образи, в яких сміялися барви небувалою свіжістю, переливалися, жили, говорили, співали. Осінь, дві сестри під хатою, гуси, соняшники, чвалали пустирі… Скільки величних моментів, скільки пережито, передумано, які букети барв! А коли я відкрив очі, вже не було за кафедрою блідого і лисого, в окулярах, хлопця, там стояв на одній нозі і золотисто і сонячно сміявся найпоетичніший соняшник і повертався тільки у той бік, де сонце і краса.

Ще довго після від'їзду тих хлопців Львів не міг заспокоїтись, а їхні вірші пішки ходили по вулицях Львова і перелітали з уст в уста…

* * *

У 60-ті роки особливу роль у моєму становленні як істоти мислячої відігравав Євген Сверстюк. Довгі бесіди з ним, обговорення його статей і виступів (іноді я передруковувала їх на машинці з голосу автора), просто присутність разом з ним на тому бенкеті розкутої думки, на який незмінно перетворювалася кожна звичайна «гостьова» зустріч із нашими друзями-однодумцями, багато важили в моєму житті. «Салтиков-Сверстюк» (так називали його в нашому колі) безжально руйнував стереотипи думання, які вкоренилися в мені, перевертав догори ногами звичні уявлення, змушував сумніватися в тому, що ще вчора видавалося абсолютною істиною. Спочатку від того було лячно, інтуїтивно виникав спротив, захисна реакція проти спроб порушити душевний і розумовий спокій. Та я швидко збагнула всю життєдайність таких операцій над думкою. Все доводилося передумувати наново, і якщо я навіть після цього всупереч пропонованому мені лишалася при своєму, то це вже був не штамп, не стереотип, а оновлена й усвідомлена власна думка.

Тоді ж увійшов у моє життя Василь Симоненко. Особисто я познайомилася з ним десь за кілька місяців до його смерти, коли вже було відомо, що він тяжко хворий. Привів його до мене в Інститут літератури Іван Світличний. Після цієї зустрічі в Інституті він кілька разів бував у мене вдома і завжди тішив мене своїми дотепними розповідями — анекдотами з провінційного життя. Пам’ятаю одну з його розповідей про проект побудови, здається, «Драбівського моря». Ініціативу всі вітали, та коли взялися її реалізовувати, виявилося, що для цього воді треба було б текти знизу догори… Так нічого й не вийшло. Зустрічалися ми й у Світличного, і на вечорах, де Василь читав свої вірші. Ніколи не забуду його «Злодія» в авторському виконанні — абсолютно безпретензійному, начисто позбавленому декламаторства. Що вабило в ньому? Насамперед, естетика правди… Уміння побачити короля голим і мужність сказати про це… Це тепер ми розмірковуємо над заанґажованою й незаанґажованою поезією — тоді ми такою поезією жили й дихали…

Звісно, розрізняли ці дві іпостасі поезії, але вважали (скажу передусім про себе) їх рівноправними у нашому духовному бутті — аби лиш це була Поезія, аби лиш у ній відчувався, за Ліниним визначенням, «якийсь безсмертний дотик до душі». Тяжко було усвідомлювати, що Василь приречений. Ми кидалися в усі боки, шукали ліки, консультувалися з фахівцями, але діагнози були невтішні. Добре пам’ятаю, як я принесла Василеві рентгенівські знімки до Інституту ім. Стражеска, де працював тоді Коротич, і він щось пояснював мені, розглядаючи знімки, та я розуміла одне: це — вирок.

Разом з Євгеном Сверстюком і Романом Корогодським ми відвідали Симоненка десь за два тижні перед смертю в лікарні. Василь боровся з болем. Коли вже було зовсім несила, просив мене вийти з палати. Я виходила і ходила плачучи довгим лікарняним коридором, потім знову поверталася в палату. Коли йому ставало трохи легше, розповідав щось цікаве і смішив нас — так, так, ми всі голосно сміялися!.. Та в розмові проривалися й серйозні ноти. Так він казав, що доки людина живе, бореться, творить, довкола неї утворюється певне коло — людей, понять, стереотипів, викшталтовується якийсь стабільний свій світ. Та для того, щоб жити далі, людина повинна це коло розірвати і створити нове, і все повторюється знову. Доки людина здатна розривати ці кола, доти вона справді жива й творча…

У грудні ми поїхали в Черкаси на похорон Василя: Дзюба, Світличний, Сверстюк, Леонід Коваленко, Алла Горська… Ми з Аллою несли за труною кетяги калини й червону китайку. Було дуже холодно, і ми вмовляли Івана Дзюбу з огляду на його здоров’я не знімати шапку, але він уперто зривав її з голови…

Невдовзі організували в Києві у Клубі медінституту вечір пам’яти В. Симоненка. Це була знаменна подія. Досі звучать у мені вірші Василя й Ліни Костенко у виконанні Надії Світличної — як завжди, вона читала напрочуд виразно, намагаючись максимально донести зміст. Завдяки магнітофонним записам, зробленим Світличним, прозвучав і голос живого Симоненка. Цей вечір мав величезний резонанс у колах київської інакодумної інтеліґенції і став приводом для репресій щодо його учасників.

Вечір пам’яти відбувся і в наступну річницю смерти Василя. Тоді я вперше відкрила для себе як поета і як людину Володю Підпалого. Не забути й пасіонарного виступу Івана Драча:

На пожежі — стільки тих пожежників,

Стільки обережних обережників,

Стільки безголосої води!

Смерте, чорну руку одведи!

Ще один знаковий вечір відбувся у січні 1965 р. у Спілці письменників України — з історичним виступом Івана Дзюби й обструкцією Леонідові Новиченку. Іван Світличний у листі до Зіни Ґеник-Березовської (2.02.1965) так описував цю подію:

«…У нас тут був надзвичайний вечір пам'яти Симоненка. Коронним номером вечора був перериваний після кожної фрази оваціями виступ Дзюби. Я Дзюбу знаю давно, чув від нього вже всяке, але такого ще не було. Говорив і про редаґовану як стінгазета районного відділення міліції «Літературну Україну», і про людей, що сьогодні проливають сльози над могилою Симоненка, а назавтра пишуть у «Літературну Україну» доноси на Ліну Костенко, і ще про багато серйозніших речей, які я в листі не годен передати. А найбільше дісталося нашому шановному Л. М. Новиченкові — і за те, що «особистий переляк хоче видати за історичну необхідність розвитку», і за демагогічну любов до молодих, яких він радо продає, коли та любов починає шкодити його становищу в суспільстві керівних товаришів і про багато-багато інших речей. Трагікомізм Новиченка посилювався тим, що він сидів у президії, а в залі під дружні оплески скандували «Ганьба», «Ганьба», і він, червоний, як рак, не міг навіть словом відповісти, бо обструкція могла бути ще більшою, і сидів, мовчав і покірно приймав дружні ляпаси всієї аудиторії. В Інституті літератури навіть найбільші його прихильники назвали той вечір публічною стратою Новиченка…»[2].

У травні 1964-го ми з Аллою Горською за дорученням І. Світличного поїхали до Черкас відвезти Симоненковій матері його щоденник — про це докладніше у моїх спогадах «Вітраж пам’яти» про Аллу…

Коли я прийшла на роботу до Інституту літератури, директором ще був академік Білецький, і це позначилося на загальній атмосфері — набагато розкутішій, ліберальнішій, сказати б, інтеліґентнішій, ніж згодом, у часи царювання Шамоти. Івана Дзюби тоді вже в Інституті не було, Іван Світличний працював у журналі «Радянське літературознавство», а згодом у нашому відділі теорії літератури. З ним я потоваришувала саме в Інституті — чи не найсвітлішою людиною (от уже воістину значуще прізвище!) з усіх, з ким зводила мене доля, і його розум, «доброокість» і чистота освітили й освятили той небезпечний шлях, на який я не могла не ступити. Шлях нового, без оглядань і табу, пізнавання й осмислення того, що Стус назвав «протрухлий український материк». Шлях, на якому відчувала себе причетною до чогось справжнього, до «маленької щопти» людей гідних, які поняття «ідеал» сприймали екзистенційно. То вже були не літературні персонажі. То були живі, дуже різні, далеко не ідеальні, але інтелектуально розкуті люди, з якими цікаво й не страшно.

Тоді ж я зблизилася з Віктором Іванисенком. Дещо старший за мене, відмінний за життєвим і літературним досвідом, він полонив щирістю, здатністю прислухатися до нового й чесно переглядати свої позиції, коли бачив їхню «вчорашність». Він мав відвагу, на відміну від багатьох своїх колеґ, наблизитися до тієї одіозної «щопти», за що й поплатився — дещо пізніше за мене — вигнанням з Інституту. У зв’язку з Іванисенком пригадую один колоритний епізод, про який досі нікому не розповідала.

Якось я зайшла до Олександра Івановича Білецького додому в дисертаційних справах і, побачивши, що він, бідний, буквально знемагає під тягарем рукописів, на які мав написати рецензії, запропонувала хоч якось допомогти йому. Тоді він дав мені дисертацію Іванисенка і попросив прочитати й висловити свою думку. Я ретельно виконала доручення і досить докладно написала про свої враження. І от через кілька днів Олександр Іванович в Інституті викликає мене до свого кабінету, щільно зачиняє двері й пошепки каже мені: «Миленькая, можно я у вас спишу? Вы так хорошо написали!». Ясна річ, я дозволила «списати». І от на захисті він, змовницьки поглядаючи на мене, зачитує мою рецензію, і всі навколо нахвалюють її. Я мовчу й підтакую…

Тоді ж Олександр Іванович написав мені листа, в якому зворушливо дякував за допомогу і запевняв, що мій рукопис залишиться в його архіві й нащадки знатимуть про його «плагіат» (!). Далі він писав (подаю в перекладі з російської):

«Як на моїх очах, за короткий час, Ви науково виросли! Не можу, на жаль, приписати це моєму «впливові»: наші спілкування були не частими, і всіма своїми успіхами Ви зобов'язані самій собі. Та я милуюся Вашим зростанням — і дуже шкодую, що роз'єднані часом і умовами, ми не можемо працювати спільно. Мій шлях кінчається — Ваш починається, але починається добре. Хотілося б на решту відпущеного мені часу більшого спілкування з вами, хотілося б допомогти Вам у вашому дальшому рухові. […]

Хвилююся, думаючи, що Ви могли б створити, якби жили хоча б у більш-менш нормальних умовах! Але вони будуть! […] А тим часом разом із вдячністю і побажанням Вам успіху в усьому прийміть мою надію бути не тільки Вашим керівником, а й Вашим другом».

У перші роки перебування в Інституті я не відчувала Шамотиного гніту надто сильно. У внутрішньоінститутські справи не втручалася, стояла осторонь ідеологічної кухні, тема, над якою працювала — образне слово, — перебувала все ж на периферії прямих ідеологічних втручань. Шамота був людиною далеко не дурною, ба й з певним естетичним смаком, на горло якому, не вагаючись, наступав в ім’я ідеологічних догм, витравивши з себе всі можливі іскорки «непартійного» підходу до літератури. З нами, молодими, йому попервах навіть цікаво було поговорити, особливо зі Світличним. Беру на себе сміливість твердити, що він поважав і цінував Світличного на перших кроках знайомства з ним, навіть по-свойому прислухався до нього. Пам’ятаю, що вони частенько подовгу ходили коридором, розмовляючи. Це, звісно, не завадило йому згодом з усією пристрастю цьвохати ідеологічним батогом проти Світличного. Та заради об’єктивности хотіла б зауважити, що поширене твердження, буцімто Шамота вигнав Світличного з Інституту, не відповідає дійсності. Насправді це сам Іван, прагнучи свободи для творчости, 1963 року пішов з роботи.

В Інституті було чимало людей цікавих, дотепних, обізнаних у літературі, хоча й понівечених гірким досвідом розстріляного Відродження і перманентних ідеологічно-репресивних кампаній. Післякультівська відлига допомогла їм відтанути, трохи розв’язала язика. Вони багато знали і могли чимало розповісти. Тоді в Інституті час від часу з’являлася Єлизавета Старинкевич, яка ще не зовсім отряслася після кампанії «боротьби з космополітизмом». Не забуду добродушного сивоголового Феофана Скляра (його афоризми називалися в нас «склярозами»), неповторного каламбуриста Петра Довгалюка, розумного Миколу Сиваченка, не кажучи вже про осяйну подобу Леоніда Коваленка, іроніста й ідеаліста.

Льонині дотепні репліки просто-таки озонували задушливу атмосферу ерзаців, напівправд і лицемірства. Якось на одному із засідань партбюро, на якому обговорювалася пікантна персональна справа про подружню зраду одного зі співробітників і присутні не знали, куди подіти очі, він узяв слово і нагадав присутнім вислів Паустовського, що в житті кожного мужчини буває своя дама з собачкою. «Біда тільки, — додав він, — що одному дістається дама, а іншому — собачка…» А десь пізніше, в розпал боротьби з абстракціонізмом, на якомусь відповідному зібранні у Спілці, коли всі пристрасно картали сюрреалізм (не маючи, до речі, зеленого уявлення про нього), раптом у залі пролунав свистячий Льонин шепіт: «Сюр-р-р-р-р!». Збираючись розповісти черговий анекдот, він завжди звертався до когось невидимого в кутку під стелею, де гіпотетично могла бути підслушка: «Ну, хлопці, записуйте!»

А наша стінгазета, яку з такою любов’ю і винахідливістю оформляв Юрій Івакін. Досі перед очима рубрика «З альбому Петі Коржика»: як такий собі хлопчик розумів літературознавчі терміни. От, наприклад, «сходознавець» — по сходах повзає стереотипна впізнавана постать науковця, в окулярах, з борідкою і в академічній «ярмулці», з велетенською лупою в руках — вивчає «сходи»!..

Не забути й колоритну постать Тараса Івановича Франка. Він викладав мені в університеті латину, і до його дивацтв я була призвичаєна. Адже ми за його завданням перекладали латиною фрази типу «Болію за поразку „Динамо“» (Cladem Dynamo doleo) і відповідали на запитання, сформульовані таким чином: «А скажіть-но мені, зозулько, чи треба було Катіліні пхатися до сенату?» Як яскраві інтермедії сприймалися його виступи в Інституті зі спогадами про свого славетного батька або звітна доповідь товариства Червоного Хреста, в якій фіґурували «члени й члениці» товариства… Якщо вже зайшло на «інтермедії», дозволю собі згадати ще один соковитий епізод. До відділу шевченкознавства після ремонту заходить наш дбайливий завгосп відставник Хардиков і приносить два, однакового формату, портрети — Шевченка й Бєлінського — зі словами: «Они, кажется, дружили»…

На той час повернулися із заслання Євген Шабліовський і Петро Колесник, до яких ми попервах ставилися з особливою повагою, як до людей, потерпілих від сталінських репресій, що до того ж не втратили гідности у кагебістських катівнях. То вже пізніше пересвідчилися, що доробок Шабліовського — то, власне, «великих слів велика сила…», і довідалися про ганебну роль П. Колесника у переслідуваннях його вчителя Миколи Зерова, читали й показували один одному вірш Зерова «Його стрічаю я — і мало не щодня…».

Як на мене, одним з формальних рубежів, приводів чіткішої ідеологічної поляризації того середовища, в якому я оберталася, була поява влітку 1961-го у «Літературній Україні» поеми Івана Драча «Ніж у сонці» зі вступним словом Івана Дзюби і реакція на неї. Тут не йшлося про якісь абсолютні, незаперечні достоїнства цієї поеми, але вона стала певним каталізатором інтелектуальних процесів. Одні захоплювалися новаторством, проривами у світовий поетичний контекст, шуканням нових поетичних обріїв — інші брали все на кпини, інстинктивно оберігаючи звичні, безпечніші, «насиджені» позиції. І від цього — хай уявного — рубежа той, може, й невидимий для стороннього ока, розкол, та поляризація дедалі поглиблювалися. В одних «випростування» тривало, і вони невдовзі опинилися у стані «неблагонадійних», другі балансували на грані дозволеного, сподіваючись якось перемовчати й «перекліпати», а треті поступово утверджувалися на позиції охоронців режиму і штатних критиків інакодумців і, якщо продовжити відомий анекдот, не «відхилялися» навіть разом з лінією партії — саме з них вербували згодом експертів, що їх у 60-70-х КГБ використовувало для «наукового» обґрунтування своїх ідеологічних ігрищ.

Шістдесятницький ренесанс набував обертів. У Києві почав діяти Клуб Творчої Молоді «Сучасник». Організований спочатку під патронатом Київського обкому комсомолу, він швидко набув власного обличчя і вивільнився з комсомольських обіймів. Клуб вабив до себе передусім, звісно, молодь, але різних вікових категорій: тут об’єдналися як люди дещо старші, з окресленими інтересами, певним фаховим досвідом, переважно уже сімейні, з дітьми, так і значно молодші, що робили перші кроки на самостійній творчій ниві. В «кулуарах» Клубу я зустрілася з деякими своїми колишніми студентами (навчаючись в аспірантурі, я викладала на філологічному теорію літератури), зокрема з Іринкою Жиленко, юною талановитою поетесою, чиє ліричне слово — неголосне й вишукане — я завжди вирізняла на тлі розмаїття українських поетичних голосів. Вона органічно влилася в наше трохи старше за віком товариство, без «портативної Жиленко», як ніжно називав її Василь Симоненко, неможливо уявити наше тодішнє товариське життя і громадянську активність.

Найголовнішим було те, що Клуб об’єднав розрізнених досі однодумців з різних творчих галузей — літераторів, художників, музикантів, театральних діячів. Прийшло усвідомлення того, що ми — гурт, що ми — сила. Головними об’єднавчими постатями були Іван Світличний, Алла Горська і Віктор Зарецький, Лесь Танюк. Літературні вечори, екскурсії пам’ятними місцями України, різні неформальні зібрання у майстернях київських художників, передусім на Чорній Горі в Алли Горської і Віктора Зарецького, Людмили Семикіної. Плекання традиційних свят, вечори молодих композиторів (Л. Грабовський, В. Губа, Б. Фільц та ін.), участь у різних протестних акціях (моя участь у роботі Клубу почалася з підтримки організованих художниками протестів проти нищення архітектурних пам’яток старовини в Чернігові). Головним натхненником екскурсій по Україні був Григорій Логвин — ніколи не забуду поїздку з ним до Переяслава-Хмельницького і його захоплюючі, фахово обґрунтовані, вичерпні розповіді. Запам’яталися ювілейний вечір Шевченка за сценарієм Сверстюка у Жовтневому палаці, доповідь того ж таки Сверстюка про Шевченка в Художньому інституті, вечір пам’яти Анатолія Петрицького, виступи Симоненка — зокрема, як після розповіді художника Касіяна про сумнозвісну зустріч Хрущова з творчою інтелігенцією і проголошеної ним тези, що незамінних людей немає, зазвучав симоненків вірш «Я» в авторському виконані:

У кожного я є своє ім’я,

На всіх не нагримаєш грізно,

«Ми» — це не безліч стандартних «я»,

а безліч всесвітів різних.

Завжди на грані зриву, під постійною загрозою заборони, але все це тоді відбувалося. Це були паростки нового неформального духовного життя, вільного самовияву творчого інтелекту, що вивільнявся з пут тоталітаризму.

Як цікаве й повчальне intermezzo серед щоденности сприйняла я свої «просвітянські» поїздки від товариства «Знання» з лекціями про Шевченка, приурочені до двох його ювілеїв: 1961 р. — Таллінн і 1964 р. — Баку. Передусім освоєння нових для мене — географічно, історично, етнічно — територій, що завжди вабило. По вуха закохалася у старовинний, такий самобутній і затишний Таллінн, куди я потім не раз, використовуючи кожну нагоду, навідувалася. Цікавим було й пізнання Баку: вразило мене, як багато в місті пам’ятників письменникам, який розкішний палац-музей літератури. А море несподівано пахне нафтою…

Я виступала з лекціями за путівками товариства «Знання» всюди, звідки надходили заявки. Заявок, слід сказати, було чимало, іноді випадало навіть по дві лекції на день. Мої виступи подобалися: я намагалася розповідати просто й задушевно, ненав’язливо, але твердо показуючи велич українського генія і його значення для самосвідомості народу. Відбувалися вони в школах, бібліотеках, робітничих гуртожитках, на підприємствах. У робітничому гуртожитку на околиці Таллінна серед авдиторії явно знайшлися земляки, і один з них підсумував мій виступ: «От ми й пом’янули Шевченка „незлим тихим словом“». А потім мене гуртом провели до трамвая і довго махали руками вслід.

У Баку я виступала під час обідньої перерви на швейній фабриці: робітниці слухали, жуючи свої бутерброди. Раптом мене попросили: «Почитайте нам „Катерину“. Всю». Я розкрила «Кобзар» і виконала їхнє прохання (читала в оригіналі). Жінки уважно слухали, дехто витирав сльози. Там-таки, в Баку, мене запросили виступити в клубі пожежників у перерві між змінами. І от о 8-й ранку за мною до готелю приїхала пожежна машина (!). Авдиторія виявилася багатонаціональною і напрочуд пильною — один із присутніх навіть процитував аналогічні шевченковим рядки з патріотичної поезії Махтумкулі. А в кінці до мене підійшов старий чоловік-азербайджанець: «Батько-мати є? — Ні. — Сестра-брат є? — Ні. — Будеш мені сестра…».

В Баку я познайомилася з іранськими еміґрантами-комуністами, які вимушені були через переслідування залишити рідну домівку. Один з них усією душею відгукнувся на Шевченкове «Мені однаково», зізнавшись, що хотів би бути похованим у рідному Ширазі. Познайомив мене зі своїм земляком, дуже цікавим художником-мініатюристом. Вони навіть писали мені листи до Києва, звертаючись до мене «Михайлина-ханум».

І в Таллінні, і в Баку я виступала на офіційних ювілейних вечорах. У Таллінні після урочистої частини співав славнозвісний Тійт Куузик, читалися вірші Шевченка в перекладі на естонську мову. Мій супутник, викладач літератури Талліннського університету, запропонував мені вгадати за перекладом оригінал. І я вгадала — за неповторною живою інтонацією — «Минають дні…» Незважаючи на відому балтійську стриманість, і моє слово, і концерт сприймали дуже тепло, а після всього до мене за кулісами підійшов літній естонець, узяв мою руку у свої і задумливо сказав: «Тепер я знаю, як українці люблять свого поета».

В Баку мій виступ на урочистому вечорі навіть транслювали по радіо. Я сказала тоді, що загалом ювілейну дату краще відзначати вдома, але я тут почуваю себе як удома, бо поет, який написав «Кавказ», не може бути чужим народам Кавказу. І темпераментно прочитала напам’ять в оригіналі великий уривок з поеми. Що тут зчинилося! Всі повставали зі своїх місць, щось кричали: «Слава Україні!» — переклали мені. Після закінчення вечора голова товариства «Знання» доручив своєму заступникові провести мене до готелю, аж до дверей номеру — «щоб не вкрали»…

У літературному житті небувало активізувалася перекладацька справа — як вікно у світову культуру, крізь яке вривалося свіже повітря. Вечори під проводом Григорія Кочура у Спілці письменників — канадської, французької, польської, югославської поезії — збирали небачену кількісно й ентузіастично настроєну авдиторію і перетворювалися на свято поезії і вільної думки. Адже переклад — мовби дещо периферійна порівняно з фарватером розвитку літератури галузь, і тут легше вдавалося уникнути цензурних утисків і обійти офіціозні догми. Навколо Метрів, авторитет яких був незаперечний, утворювалася молода порість перекладачів, здатних будувати міцні й сучасні мости між українською і світовою культурою (Перепадя, Доценко, Череватенко, пізніше Стріха, Шовкун, Москаленко). У цих вечорах я брала активну участь: відкрила авдиторії своєрідну постать канадської письменниці індіанського походження Полін Джонсон (Техагіонвейк) (з нею мене познайомила моя добра товаришка Марія Скрипник, діячка прорадянського Товариства Об’єднаних українців Канади), читала свої переклади з польської, англійської і французької, а на вечорі югославської поезії за дорученням Івана Світличного — його переклади з Десанки Максимович та ін. (він вважав, що в мене це виходить краще, ніж у нього). Валерій Марченко у своєму листі до мене 10 травня 1977 р. згадував про це так:

Десь наприкінці шістдесятих років у спілчанському клубі проходив вечір югославської поезії. Мій теперішній сусіда (І. Світличний. — М. К.) саме намірявся читати один із своїх перекладів, як слово забрав головуючий Григорій Кочур. Його пропозиція зводилась до того, щоб попросити Михайлину Коцюбинську почитати Іванові переклади. — Бо ми тут всі поснемо, — було мотивацією такого оберту справи. Зараз я хочу нагадати вам зміст того прегарного твору, який справив на мене тоді враження, можливо, своїм змістом — отже, хистом перекладача, а можливо, пристрасним, переконаним прочитанням, і лаври слід було віддавати вам. Та вже згодом я збагнув, що ділити нічого не треба. Тут мав місце випадок, коли мистецька річ заграла завдяки прегарному синтезу. Ви, певно, пам'ятаєте, в тому вірші розповідалося про тяжкий, виснажливий путь каравану, що, простуючи до мети, має торувати стежки в незнаних пустошах, дертися крізь терню диких чагарників. Погоничі потерпають від холоду вночі й від нестерпно палючого сонця вдень, їм бракує їжі, мучить спрага, чигають постійні, різноманітні небезпеки. «Валують пси, а караван іде». Прості люди — ті погоничі. Один, не витримавши, забирає з собою ніжну, гладку жінку, теплий повстяний намет і залишає друзів, з якими вирушав у путь і яким присягав на вірність. Наполягає, що зупинитись слід отут, подальша хода-бо йому здається безнадійною гонитвою за маревом. І, осівши на узбіччі, кидає навздогін караванові глузливі просторікування, вдає, ніби раніше піддавався омані, а от тепер тверезодумний і нормальний, як усі.

І падають від нестачі корму верблюди, падають від хвороб та утоми погоничі. Хтось, перепросивши нечисленний гурт друзів, відступає. Цілує зраділу, вщасливлену подругу, пестить по голові дитину, з повагою показуючи на посталих на далекому овиді жертовних шукачів. Ціплять зуби погоничі, женучи від себе зневіру та смуток. Все так, а не інакше. І далекий шлях зовсім не відповідник до неправильний. Недаремно Крлежа, справді, дістав Нобелівську премію та й гідних українських тлумачів також. Бо й ваші переклади Превера мені припали до смаку, це вже на іншому вечорі. Відтоді я, коли зустрічав ваше прізвище в газеті або часописі, уважніше вчитувався в текст, сподіваючись на вибухові інтонації Крлежі.[3]

* * *

Нав’язувалися й міцніли контакти між Києвом і Львовом, де почав діяти аналогічний Клуб, очолюваний Михайлом Косівим. Розширювалося й окреслювалося коло, яке з повним правом можна було назвати «ми».

Уважно перечитавши нещодавно інтерв’ю з Михайлом Горинем у виданому в Польщі збірнику «Бунт покоління: Розмови з українськими інтелектуалами», я мимоволі замислилася над тим, наскільки різними були наші шляхи до зустрічі в одній «щопті» інакодумців. Різне середовище, різні традиції, звичаєві й виховні стереотипи, зовсім відмінне ідеологічне «повітря», непорівнянні життєві колізії — і раптом зустріч на вітрах історії і суспільного оновлення, взаємовіднайдення, єднання, утворення спільноти. Це було веління часу.

Першим перекинув місток між Києвом і Львовом Світличний. З його листом-рекомендацією до молодого мистецтвознавця Богдана Гориня я поїхала до Львова. Горинь познайомив із львівськими митцями — Леопольдом Левицьким, Теодозією Бриж, Євгеном Безніском та ін. — екскурсії по їхніх майстернях були для мене відкриттям. Я дедалі глибше відкривала для себе культурний Львів, цей непересічний феномен сучасної міської української культури. І так було не тільки зі мною.

Зрештою, йшлося не тільки про Львів як культурний осередок Галичини, а й про відкриття та освоєння такого своєрідного, сповненого небувалої духовної енергетики материка української духовної культури, як Карпати.

Карпати вабили мене здавна. Пізнавала їх спочатку заочно, книжно, передусім через «Тіні забутих предків», що їх я знаю і люблю з дитинства, а студенткою першого курсу в курсовій роботі «розібрала по цеглинці» — кожен образ, кожну настроєву інтонацію, кожну перлинку-коломийку. Вперше побачила Карпати в кінці 50-х під час подорожі туристичним маршрутом Ужгород — Мукачево — Хуст — Рахів — Ясиня — Львів.

Подоріж була казенна, групова, в малоцікавому товаристві, але все-таки я трохи зачерпнула краси Карпат і пересвідчилася у правдивості, художній адекватності образного відтворення їх у «Тінях…». Спостерегла на власні очі «бліду усмішку царинок» на тлі темного лісу, побачила, як «потік трясе по каміннях сивою бородою…» А одного разу ми розклали наші намети на ніч десь на полонині, і я рано-вранці раптом прокинулася від якихось дивних знайомо-незнайомих звуків. Прислухалася: десь я вже чула цю симфонію. І тут згадала опис у «Тінях…» — як тече полониною отара овець. Визирнула з намету — так і є, полониною розтеклася отара овець, керована вівчарами, і ожило словесне поетичне alter ego цієї реальної картини.

— Гісь! Гісь! — підганяє ззаду вівчар. Вівці ліниво згинають коліна, тремтять на тонких ніжках і трусять вовну. — Гісь! Гісь!.. Голі морди, з старечим виразом зануди, одкривають слиняві губи, щоб поскаржитися бозна-кому: бе-е… ме-е… Треться вовна об вовну, біла об чорну, хвилюють пухнаті хребти, як дрібні в озері хвилі, і драгліє отара. Птруа… птруа!.. Горляний поклик все навертає крайніх в отару, тримає повідь в берегах…Стелить отарі полонина під ноги свій килим, а вона накриває її рухомим рябим кожухом. Хрум-хрусь… Бе-е… Ме-е… Хрусь-хрусь!.. Нечутно ступають пастухи в постолах, котиться м’яко вовниста хвиля по полонині, а вітер починає грати на далекім воринні. Дзз… — тонко співає він в обколоту скалку, докучно бринить, як муха. Дзз… — обзивається грубо друге вориння, наводячи сум.

Мені ніколи не довелося бувати на полонині й спостерігати, як вівчарі роблять бриндзу з овечого молока, але знаю цей процес: я бачила його на сторінках повісті Коцюбинського…

Після першого побачення з Карпатами зродилося бажання наблизитися ближче і до природи, і до людей. Такий собі поклик душі в дусі чеховських «трьох сестер», тільки «В Карпати! В Карпати!! В Карпати!!!».

Нагода не забарилася. Мій добрий знайомий Іван Денисюк, викладач Львівського університету, запропонував мені приєднатися до студентської фольклорної експедиції, і я з радістю погодилася. Базувалися ми в Криворівні, так добре знаній із записників і листів Коцюбинського, зі спогадів Гнатюка, у цих, як їх колись називали, «гуцульських Атенах», які так багато важили в житті Франка, Коцюбинського, Гнатюка, Грушевського.

Невеликий симпатичний гурт студентів, молоді викладачі, що жили з ними у повній злагоді й порозумінні, — Іван Денисюк і Леоніла Міщенко. Мандрівки по горах, обговорення фольклорних записів, здебільшого пісень і леґенд про Довбуша (пам’ятаю, якось Іван, якого ми в дусі гуцульської міфології прозвали «щезником», загубив під час екскурсії зошит з фольклорними записами — відтоді ця місцевість у нас дістала назву «зошити Довбуша»), піший перехід на досить значну відстань із Криворівні до Косова на храм. Поїздка з Романом Іваничуком, що на час приєднався до нас, до Буркута, де колись бувала Леся Українка. Походи на котрусь зі скель Довбуша, на Писаний Камінь. Улітку 2004 року у Львові на презентації своєї книжки «Мої обрії» зустрілася з літературознавцем Василем Горинем, який того далекого 1960-го у складі студентської трупи ходив з нами на Писаний Камінь. «Запам’ятав, — пише він до мене в листі, — як Ви легко долали кожну гору, що не вдавалося ні Іванові Оксентійовичу, ані Романові Іваничуку, який завжди хвалився, що все може, бо він людина гір. Та й ми, студенти, таки добре захекувалися, а та дівчина з Коцюбинських у фіолетовому так легко йшла вгору».

Жили у гарній затишній хаті трохи вище від музею під горою у подружжя Боцвінків — Ганни й Петра, міцних і гостинних господарів. Ще живі були у Криворівні кілька «останніх свідків» — тих, що бачили Франка й Коцюбинського: дід Микола Потяк, у хаті якого колись мешкав Коцюбинський, і древня Параска Харючка, що молодою дівчиною носила Франкові їсти. Пригадую ще одну колоритну постать — місцевої поетки Параски Плитки. Пошепки повідомлялося, що вона була в УПА, її, звісно, загребли куди слід, і вона лише нещодавно повернулася й жила у хатці «під єблуньков» (так сама себе рекомендувала), маленька, суха, в окулярах. Подарувала мені два блокноти своїх віршів, помережаних дрібним почерком і зворушливо ілюстрованих усе в тому ж таки дусі народного примітиву (ці записники я передала до відділу рукописних фондів Інституту фольклору й етнології).

Якось до моїх господарів завітали гості з нагоди храмового свята у Криворівні. Сиділи за столом, попивали домашню оковиту, закусювали солониною. Гостям дуже подобалося, що в мене на шиї розкішна гуцульська силянка, виплетена для мене Ганною з різнокольорових пацьорків, і весь час лунало: «Хочу до тої пані випити!» Пані нікуди було дітися, й довелося бути витривалою. Відбувалося дійство, яке не можу назвати інакше, як виверження коломийок. Хлопчик награвав на скрипці, старші промовляли в ритмі коломийок речитативом якісь довгі балади, оповідки. І — коломийки, коломийки: ліричні, гумористичні, напівпристойні, зовсім непристойні… Але ж такі дотепні й емоційно наснажені! Зі специфічним пом’якшенням шиплячих і приспівом, який періодично повторювався, причому останній склад останнього слова якось характерно «проковтувався»:

Господи милосердний,

Прости мою душу,

Як уп'юся горівоньки,

Заспівати муш…

Доля подарувала мені зустріч у Криворівні з дружиною Гната Хоткевича Платонідою Володимирівною. Вона збирала матеріали про гуцульський театр, керований свого часу Хоткевичем. Уже літня, дуже огрядна, з вродливим виразним обличчям і схильністю до безапеляційних суджень, вона відразу всюди ставала душею товариства. Дивовижно вміла знайти спільну мову з гуцулами, розговорити їх і довідатися про те, що її цікавило. Днів десять ми мешкали разом у Ганни й Петра, і Платоніда Володимирівна брала мене з собою, коли вибиралася в те або те село, шукаючи слідів колишніх акторів гуцульського театру. Ми були в Ясенові горішньому, у Красноїлі й Головах. Запам’яталися відвідини «прими» гуцульського театру Доні Ясельської. Хоткевичка (так її всі називали) розповіла мені історію цієї жінки. Загалом дівчатам заборонялося виступати в театрі, але їй з легкої руки інтелігентного й доброзичливого священика, поціновувача її таланту, це було, як виняток, дозволено. Вона мала пристрасний роман з одним учителем, але згодом усе розладналося.

Ми зайшли до старовинної реліктової ґражди. У хаті на стіні висіла величезна пожовкла олеографія — цісар Франц-Йосиф з усією своєю численною родиною. І поруч (я маю надзвичайно гостру пам’ять на курйозні деталі) на стіні пришпилено великий аркуш паперу із заголовком «Куточок піонера» — господарство внука чи правнука. Таке собі зіткнення епох! На постелі сиділа старезна жінка з інтелігентним артистичним обличчям. Платоніда Володимирівна розпитувала, вона відповідала — зв’язно, але якось автоматично, без особливого зацікавлення. Та ось в устах Хоткевички прозвучало ім’я того вчителя, її колишнього коханого. І раптом обличчя жінки змінилося, аж зморшки розгладилися, і вона молодим грудним голосом вимовила: «Зрадник!»…

Після смерти матері 1963 року я втекла від світу десь на місяць до Криворівні, взявши з собою роботу. Жила в тих же Боцвінків у маленькій кімнатці за кухнею, сиділа за столом перед вікном наодинці з пишним карпатським краєвидом і писала передмову до творів Коцюбинського, які мали вийти у видавництві «Дніпро». За вікном зеленіли гори, усміхалися царинки, супилися ліси, клубочилися хмари. Під самим вікном дзюркотіло дзюркальце, а корова Павуна, яка дивовижно вправно бігала по схилах, залюбки підходила до мого вікна і дивилася на мене своїми великими й сумними очима… Був кінець вересня, і я спостерігала, як поступово приходила осінь: спочатку зелені ялиці й смереки почали рельєфно вирізнятися на тлі побурілих листяних порід, які згодом спалахнули золотом.

У сусідній Верховині (колишнє Жаб’є), що за шість кілометрів від Криворівні, саме працювала знімальна група фільму «Тіні забутих предків». Довідавшися, що у складі групи є Іван Драч, я вирішила завітати до них у гості. Йшла пішки звивистою, не обтяженою транспортом дорогою попід горами, та на місці нікого не застала, крім якогось хлопчини. Попросила його передати Драчеві вітання від Коцюбинської, чим немало його здивувала. «А звідки ж Ви?» — запитав він. «З Криворівні!» — невимушено відповіла я. Він здивувався ще більше, та, задоволена ефектом, я не стала пояснювати, хто я і звідки взялася в Криворівні, та й пішла собі геть.

Наступного року знову навідалася до Криворівні разом зі своїми друзями Валентиною і Юлієм Савченками. Хотіла поблагословити їх своїми Карпатами. В дусі часу (тоді були дуже популярні «бригади комуністичної праці») ми назвали наш гурт «тригада комуністичного відпочинку ім. Надії Заглади» (чим завинила нам іменита тоді ланкова, про яку весь час лунали пісні по радіо, не знаю…). Шкода, що не зберігся дуже дотепний щоденник нашої подорожі з магістральним гаслом: «Шукаємо викарбувані з каменю обличчя гуцулів». Зате збереглося дуже симпатичне фото — ми троє в народних строях, зроблене в мальовничому селі Довге на Закарпатті, де гостювали у нашого приятеля Василя Німчука, відомого мовознавця.

У Криворівні зупинилися в Ганни й Петра, побували у Платоніди Володимирівни, яка тоді вже там постійно мешкала, була директором місцевого музею Франка. І хоч не все з музеєм складалося так, як їй хотілося, вона не мислила собі життя деінде: так прикипіла душею до Гуцульщини.

Чи ж могла я тоді гадати, що через багато років зустрінуся в Києві з її дочкою Галиною, яка мешкає у Франції, в Греноблі. Розлучена з матір’ю війною і лихоліттям, вона з юних літ не бачила її й не знала матір такою, якою бачила і знала її я. Жадібно слухала вона мої оповіді, перефотографовувала світлини, на яких ми разом із Платонідою Володимирівною. Знаю, що вона разом з Іваном Денисюком їздила до Криворівні й пройшла материнськими слідами. Це дуже світла і зворушлива людина, яка робить усе можливе й неможливе для увічнення пам’яти свого батька, практично тримає на власних плечах музей Хоткевича, сприяє виданню його творів. Не можу не навести — без коментарів — дивовижний лист від Галини Хоткевич.

ЛИСТІВКА З НОВОРІЧНИМИ СВЯТАМИ, грудень 2002.

Пані Михайлиночці дорогенькій Світлих Свят, силоньки та енергії, доброго здоров'ячка та здійснення мрій бажаю! Щойно відбулося у Харкові триденне свято на 125-ту річницю з дня народження Гната Хоткевича. Дуже було цікаво, позитивні зміни, як то переведення справ у садибі-Музею на Харківський Літературний музей, де всі наші однодумці, не то що було з районною владою. Додаю Вам казочку про те, як дещо відбувалося! А як Ваші справи?

А на Франковім музею у Криворівні у вересні встановлено пам'ятну дощечку Платоніді Володимирівні.

Ново- і старорічна «казочка»

Коли в січні 2000-го року Петро Григорович Черемський (невтомний харків’янин!) повідомив мене, що готується святкування 125-річчя з дня народження Гната Хоткевича, я надзвичайно зраділа — бандура, співи, оркестри, видання книжок («Музичні інструменти українського народу», «Тарасик», «Восьмитомник 1928-го року») будуть перевидані! Є чому радіти! Але думкою лечу далі… — А гуцульський театр! На протилежному кінці України, в селі Красноїлі, в Карпатах? Заснував його Хоткевич 90 років тому, а тепер це вже внуки первісних акторів відтворили театральну діяльність. Як же їм не бути на святі? Телефоную Петру Гр. — каже — прийняти можемо, влаштувати вистави можемо, але на подорож — та ще й з декораціями — нема! Стала я думати, звертаюся до моїх янголиків — де ж би його дістати на ту подорож? Буває інколи так: «де є питання, там і відповідь». Якось, щоб втішитись від дуже гидкої гри на піаніно моєї учениці, думаю: дам їй книжку про Глена Гулда (неперевершений виконавець Баха). Беру книжечку з полиці, а сусідні книжечки розпалися на два боки — зирк! А між ними щось лежить, загорнуте в пластмасу. Розгортаю — там… 2300 швейцарських франків! Диво! Звідкіля? А на конвертику моєю рукою: гонорар за наспівану та видану касетку з колисковими. Це я була сховала про «чорний день» — а видався день золотим! Чи не п'ятнадцять років лежало оте, щоб виявитися якраз коли потрібно!

Відразу ж полетіла я до банку, переслала ті швейцдоляри на подорож гуцуликам!

Але тим казочка не кінчається. Продовження я почула від того ж Петра Григоровича, але коли вже пройшли ті три дні світлого святкування. Розповів він, що в той самий час, десь у січні 2002-го спало йому на думку (ге! спало — то янголики навіяли!), що з уваги на те, що Хоткевич був інженером-залізничником, та ще й з дипломною роботою про план паровоза з дизельним двигуном, добре було б звернутися до дирекції залізниці зі справою проїзду гуцульського театру, ну і так далі. Вже не знаю, що він там їм співав, однак результатом був безкоштовний квиток на всю групу в 26 чоловік, туди і назад! Пошлімо їм світленьку подяку, отим залізничникам. Та й Петрові Григоровичу все ж!

Але найвагоміше у цій події, любенькі мої земляки, це ось що: коли, повернувшись із Карпат до царської України, мріяв Хоткевич перевезти до Харкова гуцульський театр — «показати нашого гуцула усьому світові», то вибухла перша війна. Гулейчук Йосиф попав до царських посіпак і сидів 4 роки в Алтаєво. Інші гуцулики теж постраждали, і все це, як і не виконана мрія, лягло на душу Хоткевича тяжким тягарем аж до кінця його тяжкого життя. Звичайно, й мені воно передалося (маю про це навіть терапевтичні докази). І от тепер, коли гуцулики приїхали таки до Харкова, зачарували харків'ян — то мов рукою зняло і з батької душі, і з мене отой тягар. Тепер нумо далі мріяти! Як би нам ближче усім поєднатися, щоб добрі усі справи спліталися в клубочок, а не лишалися саменькі!

Іван Світличний одним з перших нав’язав контакти не тільки між заходом і сходом України, а й між нами і тими «першими хоробрими» з української діаспори, які приїздили до Києва. Вони завжди знаходили передусім Івана і Надію Світличних, а вже ті знайомили їх з іншими. Так було, зокрема, з подружжям Гевриків, з Вірою Вовк, Анною-Галею Горбач та ін. Незалежно від Світличного я познайомилася з болгаркою Ліляною Мінковою — літературознавцем і перекладачем російської та української літератури, з якою досі підтримую зв’язок.

Особливо близько зійшлася зі своєю колеґою чеською україністкою Зіною Ґеник-Березовською. Вона щороку приїздила до Києва й органічно влилася в товариство щістдесятників. «Золотою бджілкою» (очевидно, за її пухнасте рудувате волосся) ніжно називав її Іван Світличний. Вона пропагувала українську культуру в Чехословаччині, організовувала переклади молодої поезії, а прозу перекладала сама, виступала по радіо, у періодиці, зокрема в журналі «Дукля», в наукових виданнях. Була одним з тих «гінців», які привозили нам і вивозили з України деякі нелеґальні матеріали. Недаремно її якось протримали цілу добу на кордоні в Чопі, вилучивши в неї інтерв’ю Світличного для журналу «Дукля». Для мене цей чехословацький канал, освячений дружбою із Зіною, був надзвичайно важливим. Крім неї значну роль у контактах з українськими дисидентськими колами відігравали чеський мовознавець, мій близький друг Андрій Куримський разом зі своєю чеською колеґою чарівною маленькою Руженою Шішковою, літературознавець Орест Зілинський, не кажучи вже про Миколу Мушинку.

З переїздом Інституту літератури 1960 року до нового приміщення на Кірова, 4, а особливо після смерти Білецького 1961 р., коли у директорське крісло сів Шамота, атмосфера там ставала дедалі напруженішою. Недарма я так плакала на похороні Білецького, відчуваючи, що з його відходом щось справжнє й добре пішло назавжди. Та в нашому відділі теорії літератури тимчасово склався якийсь на диво сприятливий мікроклімат. І як могло бути інакше, коли у відділі (під егідою Шамоти!) зібралася, крім мене, така «файна компанія» — Іванисенко, Світличний, Сивокінь, аспіранти Стус і Бадзьо. Ми жили в атмосфері постійного творчого спілкування, паралельно розвивалися, разом відкривали нові імена, досі не відомі нам явища й сфери духу (коли 1965 року під час розгляду моєї персональної справи у парткомі Академії наук з’ясувалося, що і я, і Світличний, і Стус, і Бадзьо вийшли з відділу, очолюваного Шамотою, присутні не могли стримати усмішки, а я — з моїм загостреним чуттям гумору — всміхалася на повен рот…). Теми обирали відповідно до смаків — я, зокрема, працювала над монографією «Література як мистецтво слова», обговорення на відділі бували (звісно, в міру тодішніх можливостей) творчими. Ми спілкувалися й поза межами інституту, така собі, хай і вельми сумнівна з сьогоднішнього погляду, але все ж таки «вольниця», якої не міг паралізувати навіть мертвотний подих шефа. Він якось терпів нас до пори до часу.

Як тривожне попередження, як знак біди, 1964 року спалахнула пожежа в ЦНБ, нашій рідній «академці». Це стало таким собі поштовхом до розвитку, попервах глухого, руху Опору в суспільстві.

Коли сталася пожежа, декому з молодих співробітників Інституту доручили рятувати те, що лишилося після вогню. Ніколи не забуду цього жахливого видовища: гори мокрих книжкових решток, в яких ми греблися, щоб урятувати те, що можна було ще врятувати. Гребешся — і раптом на споді тліє осередок вогню. Його придушують. Гребешся далі — і серед чорних книжкових трупів натрапляєш на мокру, обгорілу по краях, але цілком іще читабельну книжку: «Так мовив Заратустра» Ніцше, одне з перших видань «Євгенія Онєгіна», раритетне дослідження Боплана про козацтво (це з того, що трапило до рук особисто мені). Несеш цю здобич до читального залу і розкладаєш на столах для первинного сушіння. І над усім моторошний солодкавий запах паленизни, тління. Нерви мої витримали лише два дні, і я захворіла…

Тим часом «поетичне відродження» початку 60-х на очах політизувалося, набувало дедалі небезпечніших з погляду режиму форм, ставало рухом Опору тоталітаризмові, національній нівеляції, придушенню свободи слова, рухом правозахисним, хоча й на позір без радикального заперечення основ. Важливим каталізатором цих процесів стала відома праця І. Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація». Для її розповсюдження було запущено потужний механізм самвидаву — і то не тільки в Києві, а й по всій Україні та за межами її (не можу не згадати надзвичайно промовистий факт: у Празі працю Дзюби передруковувала на машинці сестра Лесі Українки Оксана Косач-Шимановська…). Для мене ця праця важила багато, стала своєрідним національним «лікнепом», прояснила й сформулювала те, що дрімало в мені, не осмислене. Сьогодні дехто, не володіючи чуттям історизму, не схильний вбачати в ній «революційного» як на той час змісту — адже думка там підкріплюється цитатами з Леніна. Але в тому й полягає конкретно-історичне значення Дзюбиної правди для тієї доби: розбивати стереотипи зсередини, вносити нові ідеї, розхитувати догми на звичній для загалу ідеологічній території, послуговуючися впоєною з молоком матері термінологією і системою понять. Адже Евересту не подолати, не освоївши попередньо якихось доступніших вершин…

Пам’ятаю, як Іван приносив мені щойно написані сторінки своєї праці, як жадібно я те все вбирала в себе, а потім залюбки передруковувала. Досі не можу збагнути, як це КГБ проґавив, що перший передрук «Інтернаціоналізму…» зроблено на моїй машинці і саме такий примірник було вилучено на кордоні в Миколи Мушинки — серед інших висунутих проти мене пізніше набагато менш вагомих звинувачень такого, неспростовного, не було.

Самвидав — це чи не найреальніше досягнення 60-х в ідеологічній сфері — набирав обертів і ставав для нас необхідним як повітря: твори Розстріляного відродження, книга І. Кошелівця «Українська література в СРСР», вірші й щоденник Симоненка, публіцистика Сверстюка, спогади реабілітованих, самвидав російською мовою, зокрема твори Солженіцина, публіцистика М. Джіласа, «Технологія влади» Авторханова (не можна забувати і величезної ролі белетристики та публіцистики «новомирського» кола, яка сприймалася й ходила по руках на рівні самвидаву). Руйнувалися загати й табу в інформаційному полі, тріщали стереотипи, до яких ми звикли як до самоочевидних, ми долали самообмеження, виганяли з себе внутрішнього редактора. Поверталися до нормального стану самостійного людського мислення, який нашому поколінню доводилося виборювати, зазнаючи на цьому шляху чималих утрат.

У повітрі висіло тривожне передчуття. Атмосфера заборон і репресій згущалася. Кожен культурний захід, кожна неофіційна акція наштовхувалися на перепони.

«Час» настав 1965 року. Навесні звільнили з Інституту Юрія Бадзя за участь у несанкціонованому вечорі поезії на верстатобудівному заводі (точніше, за підготовку цього вечора). У серпні арештували Світличного — на той час він уже не працював в Інституті, але ж був надто закорінений у душах і пам’яті своїх недавніх колеґ. У вересні відбулася відома акція в кінотеатрі «Україна», коли на прем’єрі фільму «Тіні забутих предків» Іван Дзюба повідомив присутнім про арешти серед української інтелігенції і за закликом Чорновола, підтриманим Стусом, на знак протесту встали чимало людей, серед яких і я. Подія набула великого розголосу. Стуса буквально через кілька днів було виключено з аспірантури «за систематичне порушення норм поведінки аспірантів і співробітників наукової установи». Пам’ятаю, як він, блідий, зі стиснутими кулаками, виходив з начальственого кабінету — чи то Шамоти, чи від його заступника Зубкова, — «я їм усе сказав!».

Щодо мене почалася процедура виключення з партії. Навколо зависла специфічна атмосфера: суміш насторожености й співчуття, осуду й розуміння. От хоча б пам'ятна розмова з Є. П. Кирилюком, завідувачем відділу шевченкознавства, куди мене перевели з очолюваного Шамотою відділу теорії літератури, щоб не плямувала його ідеологічної чистоти. Людина полохлива, але добра, він, знаючи мене з дитинства, дуже переживав і хотів допомогти, передавши мені свій досвід виживання під ідеологічним пресом. Завівши мене в якийсь куток, де нас не могли підслухати, він розповів, як під час чергової кампанії боротьби з українським буржуазним націоналізмом він каявся на всіх можливих рівнях, аж поки десь угорі не розібралися й не відкинули звинувачень. Я відповіла, що такі стереотипи поведінки абсолютно не відповідають мені: «І загалом як можна, віддавши стільки років вивчення творчости Шевченка, в житті поводитися так не по-шевченківськи?! Адже скажіть мені, поклавши руку на серце, якби Шевченко жив у наш час, де б він сьогодні був: з Вами на вченій раді, чи зі Світличним у камері? Ви знаєте, що зі Світличним. І я б носила йому передачі…» На цьому розмова урвалася.

Епопея виключення з партії, що розтяглася більш як на півроку, розпочалася з партійних зборів Інституту. Від мене вимагали, власне, трішки покаятися, визнати, що я встала на знак протесту відрухово, не подумавши, і щодо мене обмежилися б, мабуть, якоюсь доганою. Та внутрішньо я вже давно була готова скинути з себе тягар партквитка, поводилася незалежно й намагалася пояснити мотиви своєї поведінки, довести, що вчинила правильно. Нині, перечитуючи текст свого виступу на партзборах Інституту, бачу, яке це було наївне, напівдитяче белькотіння на тему абеткових демократичних істин, свободи волевиявлення людини тощо, але тоді це мало ефект вибуху бомби. У залі залягла така тиша, що кожне моє слово, як мені потім оповідали, було чути навіть у кінці коридору крізь зачинені двері. Погано пам’ятаю, хто як виступав, адже я дуже хвилювалася. Знаю, що дехто з колег образився на моє зауваження про «дулю в кишені», яку носять багато хто з присутніх в залі, і про те, що така конфігурація пальців мене не влаштовує. Проголосували за виключення мене з партії. Не скажу, що я одразу відчула полегкість, адже на мене чекала ще низка партійних інстанцій, на кожній з яких цю «пісню гарну й нову» треба було починати знову. На щастя, йти додому самій не довелося — мене провів до самої моєї оселі, не криючись, Льоня Коваленко, світла душа… (сьогоднішні молоді скептичні інтелектуали, справді, не уявляють, наскільки небезпечним, просто-таки «героїчним» був такий вчинок у тих умовах).

Після цих зборів мою справу розглядали на Комісії старих більшовиків при парткомі Академії, тоді на засіданні парткому, потім послідовно на Комісії старих більшовиків райкому, на бюро райкому, на Комісії старих більшовиків обкому і, остаточно — на бюро обкому партії. На засіданні райкому один із «суддів» на прізвище Удовиченко так непристойно на мене покрикував, що я не витримала і зі словами «У наші часи і слідчі поводяться культурніше» вийшла, грюкнувши дверима. Мою поведінку визнали зухвалою, але, до речі, того емоційного персонажа, казали мені, також не похвалили.

На початку цих ходінь по муках я дуже хвилювалася, але що далі, то спокійнішою ставала, а під кінець почувалася вже зовсім вільно, висловлювалася просто-таки афористично і, якби це тривало ще довше, мабуть, заговорила б віршами… На Комісії старих більшовиків обкому з’ясували мою спорідненість із Михайлом Коцюбинським, розпитували про сімейний стан (на обличчях цих людей, настроєних до мене, зрештою, зовсім не вороже, було написано: і куди пнеться ця жінка зі знаменитим прізвищем, маючи на руках п’ятирічну дитину?!). Нарешті один із присутніх запитав: «Що Ви відчуватимете завтра, кладучи на стіл партквиток?». На це я, не довго думаючи, відповіла: «Знаєте, коли я вступала до партії ще дуже молодою і зеленою, то вірила в ідеали. Та якщо доводиться вибирати між ідеалами і партквитком, то я лишаю ідеали собі, а вам віддам партквиток». Усі завмерли, а я встала й сказала: «То я вже, мабуть, можу йти». Наступного дня справді поклала партквиток — тут уже процедура тривала лічені хвилини. Я вийшла і з полегкістю зітхнула. На Володимирській гірці випадково зустріла Стуса (а може, й не випадково — адже він знав про мої «урочистості»). Ми сіли на лавочку, дивилися на Дніпро, і він читав свої переклади з Лорки. Досі звучить мені, як співно заламувався його голос: «Кордова. Дальня й самотня»… Я почувалася щасливою і вільною, хоч добре знала, що означало в той час виключення з партії. Був червень 1966 року.

В Інституті я й далі працювала у відділі шевченкознавства. Всередині відділу гніту не відчувала, навпаки, відчувала підтримку друзів і колег, передусім Юрія Івакіна, блискучого літературознавця й пародиста, аматора мистецтва, який досить близько стояв до мого кола людей. Та загалом атмосфера була напружена. Коли я зважилася, використавши свої т. зв. «бібліотечні дні», вирватися на пару днів до Львова разом із Зіною Ґеник-Березовською, мені було оголошено сувору догану. Я розуміла, що довго в Інституті не протримаюся. Показовим було обговорення на вченій раді моєї планової роботи про поетику Шевченка. Десь за годину перед засіданням до мене у відділ зайшов Леонід Махновець, поклав на мій стіл пачку транквілізатора і сказав: «Перед аутодафе…».

Якісь серйозні ідеологічні закиди до моєї роботи, побудованої на суто естетичному аналізі й мікроаналізі тексту Шевченка, важко було знайти, але й пропонувати до друку під маркою Інституту роботу з моїм одіозним прізвищем не можна було. Тому офіційні рецензенти Н. Крутікова і П. Колесник, власне, не так критикували те, що я написала, як намагалися знайти те, чого там не було, й оминали те, чого не хотіли бачити. Тож я, відповідаючи, назвала такий підхід отуплюванням мого тексту (за таке зухвальство на мене ще й образилися) і зачитувала цілими абзацами те, чого в роботі буцімто бракувало. Монографію, ясна річ, до друку не рекомендували. Вже згодом, після мого звільнення з Інституту, нею зацікавився Леонід Новиченко, прочитав і обіцяв сприяти її публікуванню. Та нічого з того не вийшло, і вона побачила світ тільки 1990 року під назвою «Етюди про поетику Шевченка».

Слушною нагодою, щоб здихатися мене з Інституту, став конкурс-атестація наукових працівників. Кажуть, що перед голосуванням Шамота попередив: той, хто проголосує за мене, проголосує проти радянської влади. Не знаю, чи справді так було, але мене «прокатали» абсолютною більшістю голосів. «За» був тільки один голос. Леонід Новиченко, який ненавидів Шамоту, відразу зізнався, що то його голос (згодом, уже в часи «перебудови», на цей голос знайшлося ще кілька претендентів).

Пригадую, як після голосування Євген Прохорович Кирилюк, людина літня й нездорова, буквально забіг до відділу, вхопив свій плащ та портфель і бігцем, не спираючись на ціпок, а тримаючи його в руках, спустився сходами. Видно, йому було соромно дивитися мені у вічі.

Так скінчилася моя перша «десятирічка» в Інституті.

В усій тій історії з виключенням мене з партії, а згодом — і з інституту з усіма наступними поневіряннями я завжди була схильна вбачати моральний іспит, якийсь екзистенційний тест, запропонований мені долею (до речі, далеко не найскладніший), склавши який, я тим самим утвердилася як людина.

Протягом більш як двох десятиліть я була відірвана від Інституту. До мене доходили відомості про ті ідеологічні катаклізми й чистки, що там відбувалися. Від багатьох з тих, з ким була близька, Інститут також звільнився. За цей час поріг Інституту я переступила тільки раз — на захисті дисертації Миколи Павлюка. Знала його як сумлінного дослідника, хотіла побувати у справжній науковій атмосфері, від якої відвикла. Не збиралася виступати, ні з ким особливо не розмовляла, просто слухала. І раптом у перерві до мене підійшла Надія Матузова і сказала дослівно таке: «Михайлино, я знаю, Ви добре ставитеся до Павлюка, і якщо Ви не хочете зашкодити йому, Вам краще звідси піти». Взявши себе в руки, я відповіла: «Я не прокажена, я працівник видавництва «Вища школа», літературознавець. Мене цікавить цей захист, і я нікуди звідси не піду». Дещо знітившись, вона пробелькотіла щось про друзів Павлюка, які доручили їй поговорити зі мною, на що я відповіла: «Перед тим як братися за такі доручення, треба добре подумати». Результатів голосування я не чекала (проголосували одностайно) і пішла геть від такої «гостинности». Не раз доводилося стикатися з проявами знелюднення, паралізації елементарних моральних засад в атмосфері страху, але щоразу це було так болісно й несмачно…

Десь із кінця 80-х, уже за «перебудови», я почала час від часу бувати в Інституті (попервах мені навіть запропонували відновитися в партії…). Більшість табу вже було знято, і дихати стало легше. Погодилася розповісти про Стуса саме в Інституті, звідки його було брутально викинуто. Адже про нього тут практично нічого не знали. Хай почують про страдницький шлях свого колеги, який ходив з ними одними коридорами, пив з тих самих джерел, але зумів — на відміну від багатьох — вибороти собі поставу «прямостояння» (його вислів). Хай пролунають у цих стінах його вірші, пристрасні й інтелектуально заглиблені! Гадаю, що присутні тоді все це почули й відчули.

На І Конгресі україністів 1990 р. виступала з доповіддю «Феномен Стуса», спілкувалася з колегами й гостями в кулуарах. Під час перерви в дирекції п’ємо каву-чай, ведемо розмову — і це за тим самим столом, за яким мене колись виключали з партії, і голоси деякі ті ж самі, тільки от інтонації інші, не кажучи вже про слова… А я не відчуваю ні роздратування, ні зловтіхи — від цього мене завжди рятує природна незлобивість і все те ж загострене чуття гумору.

Я рада тому, що можу працювати там, де починався мій творчий шлях, де можу реалізувати себе, де працювали й працюють чимало гідних людей, чий позитивний внесок в українське літературознавство незаперечний. З 1992 р. систематично працюю у відділі рукописних фондів, цьому, як на мене, найсоліднішому, базовому підрозділі Інституту. Формування архіву Стуса і праця — нелегка, але радісна — разом із сином поета над підготовкою багатотомового наукового видання його творів. Праця, яка увінчалася успіхом, — маємо дев’ять книг Стусової спадщини. Допомога і співпраця всього невеличкого, але напрочуд сумлінного й доброзичливого колективу відділу. Ця друга «десятирічка» мого перебування в Інституті, яку розглядаю як продовження першої, що закінчилася так нефортунно, має спокійний творчий перебіг: крім підготовки до друку Стусового доробку, опрацювання епістолярних архівів З. Ґеник-Березовської та О. Ольжича, робота над улюбленою, омріяною (воістину мій «сродний труд») темою епістолярної творчости — у вільному творчому спілкуванні, з філософським ставленням до економічних негараздів, без оглядання на заборони й цензуру. Таке собі ідилічне повернення до своєї гавані, «рамкова композиція»: від б. Шевченка, 14 — до вул. Грушевського, 4.

* * *

…Та повернімося у той далекий 1968-й, коли я опинилася «на вулиці», без засобів до існування, з 7-річною дитиною на руках. Треба було шукати якусь роботу, якийсь заробіток, та це було нелегко. В одному з інтерв’ю мене запитували, чи захищало мене ім’я під час репресій. Що ж, певною мірою, звісно, захищало — передусім від арешту. Щоб арештувати людину з таким гучним в Україні прізвищем, треба таки було мати більш-менш вагомі докази провини і реальний «склад злочину». Та з іншого боку, ім’я «заважало»: спробуй з таким прізвищем і науковими званнями, зафіксованими в трудовій книжці, влаштуватися на якусь непомітну заробіткову працю, приміром коректором у технічному журналі абощо. Від мене сахалися: щось тут нечисто…

У травні дістала розрахунок в Інституті (до речі, цей розрахунок було проведено за максимумом — наш старенький головний бухгалтер Прохор Петрович Омельченко особисто вручив мені гроші, а в очах у нього стояли сльози). У журналах «Всесвіт», «Дніпро», «Жовтень» саме під ту пору було оприлюднено мої переклади з Превера, а тоді, на відміну від сьогоднішньої реальности, журнали виплачували гонорари, і то непогані. Отже, можна було дозволити собі відпочинок, і ми з дочкою поїхали в Чернівці до моєї товаришки по Клубу творчої молоді Галини Бучинської, щоб звідти вибратися в гори. В Чернівцях до нас приєдналася моя молода колеґа Еля Соловей. То була нетривала, але дуже гарна сентиментальна подорож. Галинин батько був священиком, і під час мандрівки ми зупинялися у знайомих священицьких родинах — Розтоки, Киселиця, невеличке село поблизу Федьковичевої Путили. У Киселиці були гостями у привітній оселі о. Оксентія Вознюка. Мальовничі гори, вічний шум Черемоша, свято Івана Купала у затишній церковиці, заклечаній зіллям, своєрідний концерт дзвонів (дзвонар у Киселиці був майстер своєї справи), доброзичливі й мовби вийняті з буденщини люди… До речі, через, багато років, уже в незалежній Україні, один історик розповів мені, що, працюючи у спеціальних архівах, несподівано натрапив на щось подібне до «оперативного звіту» певних органів про цей мій невинний вояж. Виявляється, фіксувалося все: до кого я їздила, з ким спілкувалася, в кого зупинялася, а то й про що розмовляли… Добре, що я ні про що не здогадувалася і почувала себе абсолютно вільною. А загалом — промовисте свідчення атмосфери тотального стеження за людиною — атмосфери, в якій доводилося жити.

Кінець літа і початок осені видалися вкрай напруженими. Дочка моя йшла в перший клас, а це завжди пов’язано з хвилюваннями й клопотами. До того ж, було літо 1968-го. Крах празької весни — танки, совєтська, окупація, моральний опір народу, осуд світової громадськости, пекучий сором за країну, в якій живеш. Люди чітко поляризувалися на тих, хто підтримував і виправдовував окупацію, і тих, хто її засуджував. Це було відчутно і в робочих колективах, де фіксувалася кожна крамольна думка, і в родинах — на всіх рівнях. Казали, що Ірина Стешенко, відома перекладачка з роду Старицьких і знакова фігура 60-х, кожного, хто заходив до неї в хату, вже на порозі питала, як той ставиться до окупації Чехословаччини, і залежно від відповіді впускала або зачиняла перед ним двері…

Ті дні ми переживали на одному диханні з чеськими друзями. Саме тоді, коли «братні» танки увійшли до Праги, у Києві перебував відомий чеський україніст Орест Зілинський з підлітком сином, нині відомим істориком Богданом Зілинським. Тікаючи від настороженого (м’яко кажучи!) ставлення до себе академічного загалу, вони пересиджували якомога більше часу в мене, ловлячи по моєму старенькому радіоприймачеві вістки з Праги, зокрема останній зойк вільної радіостанції, окупованої «старшим братом»… А у вересні 1968 року Зіна Ґеник-Березовська і Андрій Куримський, знехтувавши осудом колеґ, які цуралися будь-яких контактів з окупантами, таки приїхали до Києва (казали, що їхали вдвох у порожньому вагоні), щоб поділитися з друзями враженнями й відчути підтримку. Тоді в мене зібралося добірне товариство (Дзюба, Світличні, Сверстюк, Стус та ін.). Пригадую дуже характерну для панівної атмосфери деталь. Наступного ранку, коли я відводила до школи свою першокласницю доньку, вона несподівано сказала моїй товаришці, яку ми зустріли по дорозі: «А ти знаєш, що було написано в Празі на стінах? Іван, іді дамой!» І на моє зауваження, що в школі переповідати такого не варто, відповіла: «Чи ж я дурна?!».

Поразку празької весни ми сприймали екзистенційно: «…Переживаємо вашу трагедію як свою власну (бо це таки наша спільна трагедія)», — писав Іван Світличний Зіні Ґеник-Березовській у листі від 5 лютого 1969 р. Все тоді — включно з моїми особистими проблемами — відійшло на другий план. Та життя брало своє. Треба було за щось жити, якось визначитися з роботою.

Хоч би куди я потикалася в пошуках роботи — всюди було глухо. Та от до мене раптом якимись кружними шляхами почала доходити інформація начебто з ідеологічного відділу ЦК: треба звернутися до новоствореного видавництва «Вища школа», і там тебе приймуть. Згодом з розрізнених чуток склалася приблизно така версія. Моя товаришка з Канади Марія Скрипник, комуністка (вона навчалася в партійній школі у Києві, де ми й познайомилися), діячка прорадянського Товариства об’єднаних українців Канади, редактор його органу — англомовної газети «The Ukrainian Canadian» — і перекладачка української літератури на англійську мову, людина добра й порядна, звернулася до канадської компартії з проханням втрутитися в мою ситуацію. Мотивація: негоже, щоб людина з таким прізвищем, відомий літературознавець, племінниця класика української літератури, та ще й з малолітньою дитиною, залишалася без засобів до існування. Це кидає тінь на радянську владу і «ллє воду (о спасенна фразеологія тих часів!) на млин» ідеологічних ворогів. Мовби таке втручання канадської компартії на вищому рівні в особі її першого секретаря У. Каштана, справді, мало місце, і наслідки не забарилися. Не ручуся за вірогідність цієї версії (за що купила…), та коли я прийшла до головного редактора видавництва «Вища школа» А. С. Кривошеї, мене зустріли дуже тепло (відчувалося, що ґрунт підготовлено) і відразу зарахували старшим редактором до відділу уніфікації наукової термінології.

Досить скоро я усвідомила, що певним чином мені поталанило. Передусім саме видавництво — його було створено на хвилі шелестівських натяків на «українізацію» вищої школи для забезпечення вузів України власними підручниками, зокрема й україномовними. Наш відділ — уніфікації наукової термінології — власне й був покликаний забезпечити належний термінологічний рівень навчальної продукції. Ми займалися літературним редагуванням з ухилом у суто термінологічну роботу. Намагалися нав’язати контакти з комісією з наукової термінології, з Інститутом мовознавства, видавали термінологічні бюлетені з різних галузей знання для внутрішньовидавничого користування, проводили у фахових редакціях відповідні обговорення, просто працювали індивідуально з редакторами, які погано знали українську мову (а таких не бракувало). Відредагувавши рукопис, я спеціально для фахового редактора виписувала на окремих аркушах типові помилки зі своїми коментарями й порадами — це в нас називалося «лікнеп»… Разом із завідувачкою відділу якось навіть написали статтю до юридичного журналу, в якому висловлювали свої зауваження з приводу зафіксованих у кодексах законів термінів (її не було опубліковано). Тож я почувала себе якоюсь мірою потрібною, хоча шляхи до творчого життя було надійно перекрито.

Та головне, в чому мені пощастило, — це завідувачка нашого відділу Неоніла Яківна Кучерявенко, людина винятково світла й порядна, добрий фахівець і органічна українка. Її любили й поважали, і загалом відділ мав добру репутацію у видавництві. Знаю твердо: якби поруч не було цього тихого янгола-охоронця, мені було б набагато важче пережити ті вісімнадцять років, які я пропрацювала у видавництві (а це були роки утисків, наклепів і постійних стресів, роки повної ізоляції від світу наукового й літературного — за цей час у друк не прорвалося жодного мого слова, а книжки мої вилучали з бібліотек).

У моєму архіві збереглися начерки праці, яку я назвала «Світ ловив мене…» і писала, потроху вириваючи творчі хвилини з буденної рутини й ховаючись від усіх, навіть від себе самої. Головне: як зберегти написане, адже під час обшуків вилучали кожен аркуш, в якому можна було догледіти якийсь авторський текст. Жила я в комунальній квартирі, кухня була спільна із сусідами. З досвіду обшуків знала: спочатку викликають сусідку і запитують, що з кухонних меблів належить мені, а потім шукають тільки в моїй «парафії». Тож я, написавши аркуш-два, тут-таки загортала їх у целофан і ховала далеко-далеко під стару сусідчину (без її відома) шафу, яку не зрушували з місця, мабуть, десятиліттями. Так текст і зацілів.

Відчувала непоборну потребу висловитися стосовно того, що буквально «душило» мене, — щоб, хоча б на самоті із собою, відчути себе людиною, яка не розучилася мислити й формулювати свої думки. Пригадую, що поштовхом до цього творчого волевиявлення стала фотографія в «Літературній Україні»: Шамота вручає Шевченківську премію Драчеві… Мене аж ударило в груди — яке поєднання! Драч (як поет він цю премію, безумовно, заслужив) — і Шамота, душитель літератури. Шевченко — і знов-таки Шамота. Театр абсурду! У цих моїх «захалявних» аркушах були роздуми про долю поета в тоталітарній державі, про моральний імператив і прикру «еволюцію навпаки», якої зазнали і Тичина, і Драч. Вже в роки «перебудови» частину цих нотаток було оприлюднено в журналі, який тоді ще називався «Радянське літературознавство» (тепер «Слово і час») у статті «Корозія таланту. Болючі роздуми про поезію Тичини і не тільки про неї».

Про те, як ми тоді дихали й виживали, про що думали, в чому шукали опертя, багато можуть розповісти давні зошити й записники. Хоча б специфічний набір табірних і засланських індексів та адрес — хистка ниточка спілкування з найдорожчими людьми: Стус — ЖХ 385/17а, а в засланні — Магаданська обл., Тенькінський р-н, сел. Матросове; Бадзьо — ЖХ 385/3-5; Сверстюк — Багдарин Бурятської АРСР; Світличний — Усть Кан Горноалтайської АО; Чорновіл — Якутія, Чаппанда і т. ін.

Давні зошити й записники — дуже цінне (подекуди навіть зворушливе) джерело інформації «про час і про себе», а то й несподіваних відкриттів. Так, десь у кінці 80-х я знайшла у кишеньці обкладинки старого записника автограф восьми віршів Василя Стуса (він колись подарував його мені, а я сховала й забула), які було вперше опубліковано у збірці «Дорога болю».

Невеличкий блокнот у зеленій обкладинці періоду 60-х. Що в ньому? Перегортаю пожовклі сторінки.

Блискучі (чи не найкращі на той час) літературні пародії Леоніда Філатова на Белу Ахмадуліну з циклу «Ну, погоди», на Рождественського і Євтушенка з циклу «Таганка». Між сторінками вкладено вирізки з останньої, сатиричної, сторінки «Литературной газеты», зокрема фейлетони Г. Горіна з циклу «Мысли гражданина Кравцова по некоторым актуальним вопросам», — добірний гумор з одвертою соціальною критикою — як ковток свіжого повітря.

Вірш Миколи Руденка з табірної лірики. Якось ми зі Світланою Кириченко їздили в Кончу-Заспу до його дружини Раїси. На березі озера вона читала нам вірші чоловіка, й один особливо ліг мені на душу:

Якби те, що мені заболіло,

Я покласти умів на скрипку…

Чорна хмара догнала білу

І ковтнула її, мов рибку.

Зупиняю перо: дурничка!

І порівняння просто дитячі,

Не натхнення діє, а звичка,

Та чому ж моє серце плаче?

Звідки туга оця глибока?

Може, винен рядок безликий,

Бо лишився мені для ока

Тільки неба квадрат невеликий.

Ані сіяти, ні орати,

Тільки з року в рік без надії

Мушу брати в цьому квадраті

Барви, образи і події.

І метафору цю невмілу,

І погоди стару приміту,

Чорна хмара ковтнула білу

Далі просто немає світу.

Тільки пам'ять, що відмирає,

Тільки ранами змучене тіло,

Тільки спомин, що душу крає.

Чорна хмара ковтнула білу.

Поряд ще один вірш, здається, Бориса Чичибабіна, знаковий для нашого настрою. Болісна реакція на виїзд за кордон друзів і знайомих. Втеча вимушена, але таки втеча…

Дай Вам Бог с корней до крон

Без беды в отрыв собраться.

Уходящему — поклон,

Остающемуся — братство.

Вспоминайте наш снежок

Посреди чужого жара.

Уходящему — рожок,

Остающемуся — кара.

Всяка доля по уму,

И хорошая, и злая,

Уходящего — пойму,

Остающегося — знаю.

Край души, больная Русь,

Перезвонность, первозданность,

С уходящим — помолюсь,

С остающимся — останусь.

Тот, кто слаб, и тот, кто крут,

Выбирает каждый между:

Уходящий — меч и труд,

Остающийся — надежду.

Но в конце пути сияй

По закону Саваофа,

Уходящему — Синай,

Остающимся — Голгофа.

Я устал судить с плеча,

Мерить временем безмерность.

Уходящему — печаль,

Остающемуся — верность.

Тут же несподівана настроєва мініатюра — маленький шедевр Івана Виргана:

За селом серед поля

Всю зиму лежали під снігом

Одна могила здорова —

Й одна маленька,

Мовити б, могиленятко.

Коли це напровесні

Дивляться діти в віконце, —

А в царині їхній, уже зеленій,

Пасуться собі — мура корова

І половеньке телятко…

Дуже промовистий загальний зошит періоду 60-70-х.

Виписки з щойно виданих (1964) листів Миколи Лисенка, з поеми Тичини «Сковорода», оповідання Кафки «Як будувався китайський мур». Нотатки з роману Домонтовича «Доктор Серафікус» — підкреслено його термін «приміткове існування», що увійшов відтоді у мій лексикон; з книжки Артура Кестлера «Морок опівдні» — про опозицію, вибір людиною шляху, про гідність у тоталітарному суспільстві; з книги Р. Тагора «Націоналізм» (між сторінками вкладено вирізку з чехословацького журналу «Дружно вперед» — стаття М. Новака «Про особливість чеської національної свідомости»). Виписки зі студії А. Матьєза «Французька революція», т. 3 «Тероро» (К.: Партвидав, 1932), з драми Ж. Ануя «Жайворонок» (про Жанну д'Арк) — зокрема класичний діалог Жанни з інквізитором про силу і слабкість людини. З монографії А. Лебедева «Чаадаєв» (М., 1965) — підкреслено вислів «покірний ентузіазм натовпу»; з виступів італійського комуніста-інтелектуала Антоніо Грамші — «диваки теперішнього — це мудреці майбутнього». З книги В. Соловйова «Виправдання добра. Моральна філософія», з поезії Дмитра Фальківського й спогадів Ніни Ґаген-Торн, поетеси і в'язня сталінських таборів.

Та на чільному місці — детальний конспект розвідки Б. Данема «Герої і єретики» (М.: Прогрес, 1967). Її пафос — утвердження правди і мужности екзистенційного вибору людини в критичній ситуації, відваги «мислити впоперек» загалові — мав для мене велике значення як підтримка моральна у реальній атмосфері нашого буття. Наведу кілька виписок.

«Чесність, звичка діяти цілком свідомо роблять людиною недосяжною для зла. З цього погляду покарання болісне, але не ганебне, смерть трагічна, але не страшна» (с. 64);

«Моральна досконалість, навіть покарана, лишається досконалістю».

Факти переслідування перекладачів Біблії як забороненої революційної книги («люди, які насмілюються читати Новий завіт своїми очима, — єретики»). За рішенням Констанського собору 1418 р. кості першого перекладача Біблії на англійську мову було вийнято з могили й спалено, героя боротьби за т. зв. «Відкриту Біблію» Уїльяма Тіндейла 1484 р. було задушено й спалено на вогнищі.

«Особистий погляд і є те, що відрізняє людину від тварини». «Коли Лютер увійшов до приміщення собору у Вормсі, де ворог роду людського мобілізував усі свої сили, посадивши рядами духівництво у своєму облаченні й лицарів у латах, один барон торкнув його своєю залізною рукавицею за плече. «Тримайся, маленький ченцю, — сказав барон, — декому з нас, хто сидить тут, свого часу довелося нелегко, але, клянуся честю, ні я, ні жоден з лицарів у цій компанії ніколи не потребував мужности так, як потребуєш її зараз ти. Якщо ти переконаний у справедливості своїх поглядів, маленький ченцю, то сміливо йди вперед, в ім’я Бога» (с. 312).

Прямі алюзії до погромницьких зборів, репресивних кампаній, виключень з партії…

А ось цитата із «Богословсько-політичного трактату» Спінози:

«Чи можна вигадати більше зло для держави, ніж те, що чесних людей відправляють як злодіїв у вигнання тому, що вони інакше думають і не вміють прикидатися?!» (с. 374).

Упорядковуючи свій архів, я знайшла в давній папці кілька забутих аркушів — свої переклади з Уладзіміра Караткевіча, зроблені десь у першій половині 70-х.

З Володею Караткевічем ми одночасно вчилися на філологічному факультеті Київського університету — я на українському, він на російському відділі. Добре пам'ятаю його худорляву, але широкоплечу постать, його симпатичне хлопчакувате обличчя. Ми не товаришували близько, але зустрічалися досить часто, передусім на концертах художньої самодіяльности університету, де я грала на фортепіано або акомпанувала моїм співучим колежанкам, а він разом зі своїм другом поляком Флоріаном Нєуважни читав вірші. Нещодавно, збираючи матеріал до своєї розвідки про епістолярну творчість, я натрапила на опубліковані в одному науковому збірнику напрочуд змістовні й щирі листи Караткевіча до професора Олександра Назаревського.

Далі наші шляхи розійшлися, але я відкрила його для себе як поета, як самобутнього прозаїка й кіносценариста. Якось припадково мені довелося побачити в одній зв'язці з досить нудними документальними фільмами його короткометражну поетичну стрічку «Дерева». Вишукана операторська робота: різні дерева, графічно експресивні, у різному освітленні, у несподіваних ракурсах, настроєво самодостатні, — і Володин добірний поетичний супровід. Досі пам'ятаю цю стрічку як одне з непересічних мистецьких вражень. Згодом захопилася його своєрідними «готичними» романами («Дике полювання короля Стаха», «Чорний замок Ольшанський» тощо), де детективно закручені сюжети розгортаються на тлі національної старовини, де в усьому проглядає трепетна любов до рідного краю.

Читала все це в оригіналі, що поглиблювало враження. Не знаю, звідки в мене ця ніжна особлива любов до білоруської мови, але читати й перекладати білоруські тексти — для мене справжня насолода, і от десь усередині 70-х мені до рук потрапила збірка поезій Караткевіча «Моя Іліяда», видана 1969 року в Мінську. То були тяжкі часи. Мої найближчі друзі — Світличний, Сверстюк, Стус, Чорновіл та інші — опинилися за ґратами. Обшуки, різного роду репресії, отруйні «клевотини» у пресі, регулярні виклики на допити в КГБ і постійна тривога за друзів, осмислення висоти їхнього екзистенційного вибору, гордість за них і прагнення — хай подумки, хай у сфері духу — приєднатися до них… На такій хвилі й постали переклади з Караткевічевої «Іліяди», які напрочуд відповідали моєму тодішньому душевному станові. Я перекладала їх здебільшого на роботі між редагуванням текстів з медицини й економіки, читала їх потихеньку своїм колегам, навіть послала «Баладу плахи» в листі до Атени Пашко.

Щодня гинуть мужність і святість,

Щодня розпинають їх.

Вмирають юнаки розіп'яті,

І Спаситель не дбає про них.

В ранах всі, закривавлені, голі,

Щодня повисають вони

На хрестах з бамбука, магнолії,

З північного кедра й сосни.

Не встигши зробитись мужчинами,

Зустрічають твердо біду,

Голову не на груди дівчині,

А на плаху слизьку кладуть.

Платять каторгою й казематами

За свій гордий зухвалий клич.

Хочеш дихать — задушать ґратами,

Хочеш думать — голову з пліч!

В червоній від сонця Кастилії,

У сельві спекотній і в білих снігах

Щодня штурмують вони Бастилію —

Свій людський питомий страх.

Та ідуть на прю, як на свято,

За горде незім'яте «я»,

За гідність твою розіп'яту,

За твоє, Людино, ім'я!

Де платити ще стільки доводиться

За гідність, обрану з тисяч доль?

О земле, свята колоднице,

Горя, мужности, смерти юдоль!

Їхнє вчора — гірке й непривітне,

Їхнє завтра — гірка тюрма,

І нема для них раю світлого,

І катам їхнім суду — нема.

Тільки час вашу велич зміряє,

Але все ж — поки прийде той час —

Якщо є на землі цій віра,

Варто жити — заради вас.

Про опублікування перекладів, звісно, не могло бути й мови, і вони так і лишилися лежати в старій течці. Оприлюднила їх тільки через тридцять років[4] як своєрідний спогад про не таке давнє минуле. Та й не лише спогад — мені здається, що загальнолюдський потенціал цих поезій має не тільки «архівне» значенім, надто ж «Балада про тридцять перший срібняк» — про долю гіпотетичного тридцять першого срібняка, якого від себе накинув Каяфа Іуді, а після Іудиної самострати підібрав якийсь зайшлий митар. Відтоді «здирця смердючий» став громадити статки, розжився і став невмирущим, адже «щоб вішатись, також потрібна якась душа».

І жбурляв він камінням в розп'ятого Божого сина,

Катував християн і дівчат-неофіток шмагав,

А тоді став взірцевим християнином,

І доносом, і вогнищем бився во славу Христа…

І столикий, як ідол індійський, сторукий, як Брама,

Був при тронах і плахах кривавих за вірного пса,

Відчиняв перед ворогом рідного міста браму,

«Аутодафе!» — кричав і на Бруна доноси писав…

Був фіскалом. Усюди пролазив і боком, і низом,

По гестапах служив, по застінках німотно-глухих,

По охранках… А нині волає за «наш гуманізм».

Не дивуйтеся, добрії люди, бо гени з таких.

Не злічити, скількох чистих серцем прирік він на муки!

І живе. Все живе. Ось навідує гостем твій дім.

Ось сидить… Ось іде…

Ось бере твоїх діток на руки…

Пнеться в небо з трибун… П'є горілку на святі твоїм.

Годі! Виженіть виродка з хати!

В серце чорне пошліть рятівний свинець!

Одберіть і знищіть срібняк проклятий,

Бо інакше — загинемо всі,

Бо інакше — кінець!

…Атмосфера в нашій редакції була робоча й доброзичлива. На побутовому, суто людському рівні я завжди мала підтримку. Утиски, які чинилися проти мене, започатковувалися десь там на офіційному рівні, не заторкуючи глибших шарів свідомости більшости моїх колеґ. Звісно, марно було б чекати повного розуміння, якоїсь відважної співучасті, спротиву офіціозові, але співчуття й неприйняття ярликів зоологічної націоналістки й антирадянщиці, що їх навішували на мене, я завжди відчувала. Принаймні не очікувала від колеги ножа в спину, а це вже в тій атмосфері багато важило.

Попервах я працювала досить спокійно: в офіційних чинників руки до мене не доходили, були важливіші справи. Так, коли трапилася трагедія з Аллою Горською, я кілька днів узагалі не ходила на роботу (підготовка виставки її робіт у художній майстерні, підготовка до похорону, сам похорон), і це, на диво, обійшлося без санкцій. Усе змінилося починаючи зі зловісного 1972-го.

* * *

10 січня 1972-го стартувала широкомасштабна репресивна кампанія проти українських інакодумців, вони ж українські буржуазні націоналісти. Було арештовано Є. Сверстюка, І. Світличного, В. Стуса, В. Чорновола та ін., трохи згодом І. Дзюбу і Н. Світличну, затримано З. Франко. Після першого шоку — типові клопоти й хвилювання: невідомість, тривога за близьких, допити, обшуки, густа пелена інсинуацій і пліток, звільнення з роботи, переслідування родин ув’язнених, загроза психіатричних санкцій, перегодом шукання адвокатів — захід хоча й марний здебільшого, проте конечний, підготовка передач, виряджання до таборів… Увесь «джентльменський набір», добре знаний з відповідної мемуарної літератури. Наведу один промовистий документ, що зберігся в моєму архіві, — мій лист до В. Щербицького з приводу сина Надії Світличної Яреми, якого після її арешту забрали від родичів:

ШАНОВНИЙ ВОЛОДИМИРЕ ВАСИЛЬОВИЧУ!

Уже кілька разів протягом останніх місяців поривалася написати Вам. Спонукали мене до цього все нові факти арештів у близьких мені колах української інтелігенції, породжена ними атмосфера залякування, шантажу, перекручування фактів, плекання найдикіших пліток (я маю підстави твердити це!). Та щоразу я відкладала перо. Адже знаю добре, з власного гіркого досвіду, що подібні звертання здебільшого не дають нічого (крім репресій авторові листа…).

Проте сьогодні я не можу мовчати. Кілька днів тому органами КГБ вчинено дикий злочин — ожили зловісні примари 37-го року! 18 травня разом з Надією Світличною фактично заарештовано і її дворічного сина. Його забрано від матері і на її очах віддано в дитячий будинок, щоб, ідучи за ґрати, вона не мала ні найменших сумнівів відносно долі сина: його відірвано від рідних, вирвано із звичної обстановки, завдано непоправної психічної травми.

Для чого це зроблено? Кому це потрібно? Адже дворічний Ярема Світличний має рідних, і то найближчих: має бабусю, рідну тітку, які можуть створити йому нормальні умови для виховання і хоч якось компенсувати заподіяну дитині кривду. Він має і «другу матір» — Леоніду Світличну, дружину його дядька, яка була від його народження найближчою для нього після матері істотою. До того ж ця дитина хвора, з вродженою вадою серця, дитина, що стоїть на обліку в клініці Амосова і як ніхто потребує особливого догляду й опіки.

Очевидно, це зроблено для того, щоб мати змогу шантажувати тих Світличних, які уже за ґратами і «добити» тих, які поки що на волі. Для того, щоб ще більше тероризувати уже вкрай стероризований загал. Та хіба можна як знаряддя для таких не вельми достойних справ використовувати дитину?!

До якого б юридичного викруту не вдалися ті, що відповідають за цей злочин, я певна: це протизаконно і перед лицем права і з огляду на елементарні засади людської моралі, на яких стоїть цивілізоване суспільство. Подібні акції мають в історії свою належну кваліфікацію і свою назву.

Як могло статися таке в країні, на прапорах якої накреслено найсвітліші ідеали людства?

Як можна однією і тією ж рукою підписувати відозву про звільнення Анжели Девіс і наказ про дику безглузду розправу над дитиною?!

Мабуть, мій лист — це глас вопіющого в пустелі. Маю сумнів, чи взагалі він дійде до Вас. І все-таки звертаюся до Вас не лише як до керівника держави, а й як до людини, до батька, звертаюся до Вашої людяности.

Прислухайтесь: плаче дитина; це означає, що в домі не все гаразд.

Зупиніть, поки не пізно, руку КГБ, яка знов розгулялася так нестримно і так злочинно!

Поверніть Ярему Світличного його рідним!

Михайлина Коцюбинська

У тому всьому треба було жити, працювати, підтримувати одне одного і не втратити себе. Перші два місяці після початку репресій мене не чіпали — «згадали» про мою особу у березні, і почалися регулярні виклики до КГБ.

От коли я вповні оцінила свою завідувачку! Такі виклики автоматично були сигналом до цькування на роботі. Що ж до мого відділу, тут було все мирно, і ставлення до мене не змінилося. Мої колеги, звісно, знали, куди я зникаю, але в нас не прийнято було про це говорити. Коли мені телефонували «звідти», Ніла Яківна кивала головою, і я йшла, а повернувшись, приносила їй довідку про те, де я була в робочий час. Вона гидливо брала довідку двома пальцями і клала її десь у надра письмового столу на той випадок, якщо їй доведеться звітувати про мою відсутність. Раз за мною прийшли просто до видавництва — здоровенний такий чоловік, в якого буквально на чолі було викарбувано приналежність до певних органів. Мої колеги зрозуміли це так, що мене «забрали». Ніла Яківна казала мені пізніше, що вона йшла з роботи додому пішки всю дорогу і плакала. Коли я на другий день з’явилася на роботі, всі зітхнули з полегкістю, а на мій стіл хтось поставив квіти…

Уже після перших розмов у КГБ я зрозуміла, що там виник задум використати моє прізвище, поєднавши його з не менш голосним прізвищем Зиновії Франко і змусивши нас разом виступити з каяттям й осудом своїх заарештованих друзів. Мене намагалися залякати, шантажували тим, що відберуть у мене дитину, бо я не гідна її виховувати. Іноді надовго лишали мене саму в кабінеті, очевидно, щоб я «дійшла до кондиції». Я досить швидко зорієнтувалася і на такий випадок завжди мала в портфелі який-небудь польський детектив, які полюбляла, і після того як кілька разів мій розмовник, повернувшися, застав мене за тим, що я спокійнісінько читаю детектив та ще й гризу при цьому яблуко, ці експерименти припинились. А то й брала із собою з роботи рукопис і у проміжках редагувала текст: «Ви мене тут тримаєте, а мені треба виконувати норму». Ось такі ігри…

Розмови точилися передусім навколо моїх заарештованих друзів. Та я стійко й послідовно «не пам’ятала» фактів, які цікавили моїх бесідників, а в дискусії стосовно поглядів моїх заарештованих друзів принципово не вдавалася: за погляди не судять — от вийдуть на волю, тоді й поговоримо з ними про їхні «помилки» і про мої «незгоди» з ними. Особливо цікавив кагебістів «чеський слід». У зв’язку з моєю близькістю із Зіною Ґеник-Березовською та Андрієм Куримським назрівав сюжет: канал передачі самвидаву, передусім «Українського вісника», за кордон. Невдовзі я зрозуміла, що Зіна Франко почала говорити те, чого від неї очікували, причому інформація надходить дуже плутана й недостовірна. Звичайно, я все заперечувала. Знаю, що її шантажували дітьми, квартирою (та мало чим можна було в таких умовах тероризувати, вміючи!).

Навесні 1972-го мене послали начебто у службове відрядження до Харкова до філії нашого видавництва при університеті. Там через пару днів мене забрали до місцевого КГБ і показали опубліковане в «Радянській Україні» каяття З. Франко, мабуть, приурочене до мого візиту в Харків. Я подивилася на заголовок і підпис та повернула їм газету. Мій розмовник був шокований: «Невже Ви не хочете цього прочитати?». Я їм на це: «Мені добре знайомий цей жанр, і краще, ніж каявся Го Мо-жо, вона все одно не зуміє» (у своєму каятті відомий китайський письменник і громадський діяч заявляв, що мав би прилюдно вивалятися в болоті, щоб спокутувати свою провину). Згодом З. Франко примусили виступити з тим по телебаченню. До речі, приблизно під ту пору з аналогічним каяттям на телебаченні виступав Звіад Гамсахурдія, і мої «вихователі» з КГБ увесь час наводили мені ці факти як зразки поведінки, а тоді як я «ганьблю велике ім’я»… Діяло все це гнітюче.

Якось КГБ улаштував нам із З. Франко очну ставку. Мене забрали з роботи, завезли на Володимирську, завели до кімнати, в якій я раніше не бувала, — там на мене вже чекала З. Франко. Керував розмовою слідчий Микола Кольчик, той самий, що працював із Дзюбою, найінтеліґентніший з усіх кагебістів, з якими мені довелося зустрічатися (його обличчя і прізвище я знала ще зі студентських часів, він був десь моїм ровесником, вчився на юридичному факультеті, і наші фото на Дошці пошани висіли поруч). Кольчик почав: «Тоді-то й тоді-то Зиновія Тарасівна у вас вдома передала «Український вісник» Андрієві Куримському». Я на це: «Ви запитували мене про це десятки разів, і я стільки ж відповідала вам і відповім іще раз: нічого подібного я не пам’ятаю». На це Кольчик: «А Зиновія Тарасівна стверджує, що передавала». Франко мовчить, дедалі більше внутрішньо напружуючись. Хвилину Кольчик дивився на неї очікувально, а тоді як рикне: «Ну, Тарасівно!», і вона почала швидко говорити… Ситуація до краю прикра: до мене, попри те, що я змішувала їм усі карти, ставляться коректно і з повагою, а до неї… Так ламали людей… Коли після цієї очної ставки я вийшла на вулицю, в мене підгиналися ноги. Пам’ятаю, що відразу ж я зайшла до Дзюби (він тоді ще був на волі) у видавництво «Дніпро», яке містилося недалеко від КГБ, — мені хотілося доторкнутися до людини.

Хоча з хитромудрого каґебістського сценарію об’єднання двох гучних імен для прилюдного каяття нічого не вийшло, проте допити тривали й далі. Правда, напруга пішла на спад, для розмов зі мною залучали якихось стажистів, видно було, що вони не дуже знають, що зі мною робити. Нарешті, я вирішила написати голові КГБ Федорчукові листа, який закінчувався приблизно так: «Ви хочете почути від мене не те, що я кажу, а те, що ви хочете почути. Та незважаючи на будь-які наслідки для мене, я цього не зроблю (підкреслено червоним)». Уявіть собі, що цей лист дав результат, мене тим часом перестали викликати на Володимирську. Так закінчився мій перший раунд двобою з органами.

Другий раунд розпочався, коли Дзюба виступив з покаянною статтею, і я написала йому з цього приводу листа. Причому домовилася з одним знайомим, що той йому цього листа передасть у нього вдома просто в руки. Так і було зроблено. Утім, хто міг передбачити, що саме в цей час у Дзюби вдома був хтось із КГБ і того листа одразу й забрали (про це я згодом довідалася цілком випадково). На жаль, цей текст як документ епохи втрачено. На другий день до мене прийшли з обшуком. Мені якось вдалося шепнути своїй одинадцятирічній доньці, де лежить чернетка листа, але пояснити, що її не треба знищувати, а спробувати переховати, не вдалося, і вона на власний розсуд за всіма правилами конспірації знищила документ, спустивши воду в туалеті…

* * *

Як виживалося в ті часи? Нелегко, звичайно, але допомагала надзвичайна солідарність, згуртованість усіх причетних до нашої «щопти» друзів і однодумців — тих, кому пощастило лишитися на волі (досить умовній), родин заарештованих та їхніх колеґ. Постійна взаємодопомога моральна й матеріальна, яка надходила подекуди несподівано, від людей, котрі боялися афішуватися, але співчували. Часто збиралися, відзначали разом усі родинні дати — і посередині стола неодмінна чарка для тих, кого немає з нами. Гуртом дбали про дітей, які лишилися без батьків, допомагали, забезпечували їм як могли товариство собі подібних, більш-менш вільне спілкування. В епістолярії 60-70-х (Стуса, Світличного, Сверстюка, Чорновола та їхніх численних кореспондентів) дитяча тема — одна з найголовніших. Допомагали готувати передачі ув’язненим, гуртом збирали «декабристок» у далеку дорогу на побачення. Подробиці цієї атмосфери гуртового тихого, а то й голосного морального опору репресивній системі надзвичайно виразно відтворено у докладних і змістовних спогадах Світлани Кириченко «Люди не зі страху», опублікованих у журналі «Кур’єр Кривбасу» за 2003–2004 рр., та й загалом епістолярно-мемуарних свідчень цієї доби назбиралося вже чимало.

Тримало нас відчуття плеча, усвідомлення, що ти не самотній, що тобі допоможуть і підтримають. Щодо цього сьогодні не раз наштовхуюся на скепсис людей, які полюбляють іронізувати (і то з пристрастю, гідною кращого застосування) над «шістдесятницькими чеснотами». Проте вона, справді, була (принаймні в тому колі, в якому я оберталася), та дружба, те взаєморозуміння. Ми любили одне одного, цікавилися творчістю одне одного, раділи успіхам. Безперечно, десь були і заздрість, і зловтіха, й обережництво, і робота ліктями, але це, їй-Богу, не процвітало, не культивувалося. Пошлюся хоча б на спогади Ірини Жиленко «Homo feriens». Власне це, і передусім це, в ті репресивні роки допомогло не втратити віри й моральної позиції, чуття гумору, здатности радіти й жити повноцінним життям наперекір усьому. З’явилося певне відчуття великої родини, яка не обмежувалася твоєю дочкою, сестрою, братом, а розпросторювалася на друзів.

Так моя маленька родина (я з дочкою) буквально «вросла» в родину Атени Пашко після арешту Вячеслава Чорновола. Ми з нею не були знайомі особисто до 70-х років. Десь за рік до арешту Вячеслав зайшов до мене, сидів досить довго, і ми поговорили особливо задушевно. Завжди як згусток енергії, реактивний і закличний, він тоді був якось лірично, задумливо настроєний, багато говорив про Атену, з якою щасливо зблизився, хотів, щоб ми пізнали одна одну, залишив мені її вірші. Одне слово, мовби готував ґрунт для нашого майбутнього зближення. Тому воно відбулося самозрозуміло й природно.

Коли вже після арештів 1972 р. Атенина дочка Ірина, дівчина талановита й морально вироблена (її, десятикласницю, було виключено з комсомолу за те, що вона відмовилася відмежуватися від матері), вирішила спробувати вступити на філологічний факультет Київського університету, мати привезла її до Києва й залишила в мене на час іспитів. Ми знали, що її обов’язково «зріжуть» на екзаменах, так воно і сталося, але дівчина набула досвіду й гарту. До речі, під час другої спроби вступити, на цей раз уже до Горлівського педінституту, коли екзаменатор з історії, не давши їй і рота розкрити, ставив двійку, вона подивилася йому у вічі і сказала: «А знаєте, мені вас шкода».

Коли Іринка перебувала у мене, у Львові Атену та сестру Чорновола Валентину заарештували й протримали у слідчому ізоляторі протягом трьох «законних» (без ордера на арешт) діб — як інструмент тиску на Чорновола (їм навіть влаштували «випадкову» зустріч у коридорі, щоб той упевнився, що Атена в них). Можна уявити, що пережили ми з Іринкою в ці дні: адже хто знав, чи не переросте це триденне затримання у повноцінний арешт? Згодом Атена казала мені, що була на диво спокійна за дитину, знаючи, що вона зі мною. Саме тоді дівчина вперше назвала мене «мама Михайлина» — так Ірина Волицька, відомий театрознавець і режисер самобутнього львівського «Театру в кошику», називає мене й сьогодні.

Протягом наступного десятиріччя наше родинне життя, справді, переплелося. Ми використовували кожну нагоду, кожен святковий день, щоб вибратися до Львова, на затишну вулицю Ніщинського у так званій «Професорській колонії» недалеко від скансена у Шевченківському гаю. Усі родинні свята й злигодні — обшуки, дисциплінарні нагінки на роботі, цькування у пресі, хвороби й сімейні негаразди, готування передач Вячеславові й поїздки Атени на побачення, зловісні перебої у листуванні і цензурні утиски, відключення телефонів як репресивний захід — переживали разом, в одному буттєвому полі.

Коли Вячеслава уже в засланні заарештували ще раз, сфабрикувавши брудну справу зі зґвалтуванням, і Атена вибралася до нього на суд в Якутію, вона надсилала мені телеграми з кожного пункту своєї via dolorosa: відчуття хай віртуального, але зв’язку й підтримки. На все життя я запам’ятала епізод, який Атена оповіла мені, повернувшись після суду. Коли вона під час перерви в судовому засіданні, на якому, ігноруючи «специфіку» звинувачення, ще й виступала на захист чоловіка, вийшла в коридор, до неї раптом підійшла прибиральниця і покликала: «Іди за мною». Завела її в якусь комірчину, де зберігалися відра й швабри, замкнула двері і сказала: «Плач!»…

…Колосальне значення для регенерації душевних сил мали колективні вилазки на природу — найчастіше в ліс, десь за станцією Клавдієве, по гриби або конвалії. Переді мною стара фотографія, яка щасливо увічнила одну з них: Стус, Світличні, Іванисенки, Дворки, Михайло Горинь, Данило Шумук, Зіна Ґеник-Березовська, я, наші діти. Вогнище, печена картопля, пісні, анекдоти… А поміж тим — обмін важливою інформацією, серйозні дискусії. Можливість відчути себе собою. Хоча частенько навіть під час таких мовби зовсім невинних прогулянок відчувалося, що ми не самі, що нас «пасуть». Особливо запам’яталася прогулянка в ліс у Пущу-Водицю десь наприкінці 60-х з Вірою Вовк — тоді ще з нами були і Сверстюк, і Світличний. На галявині невідомо звідки виринало якесь авто, а неподалік розташовувалися підозрілі «грибники» з порожніми кошиками і невитравним тавром «мистецтвознавців у цивільному» на обличчі.

Частенько ми вибиралися з дочкою на один-два дня до Житомира в гості до Євгена Концевича, письменника-прозаїка, з юних літ прикутого до ліжка внаслідок фатальної травми. І як це не дивно в такій ситуації, завжди черпали в нього життєві сили, те, що для себе окреслюю як «мужність жити» — не завдяки, а наперекір. Іноді опинялася у веселому добірному товаристві — нашу шістдесятницьку «щопту» незмінно вабило рівне світло Жениних розплющених назустріч людям голубих очей. Та частіше просто на пару днів вростали в нехитрий побут цієї невибагливої оселі (тоді будиночок із садком був на околиці міста, нині високі багатоповерхівки підступили вже буквально впритул). Обговорювали літературні новини та й усе, чим жило наше молоде щістдесятницьке середовище з його змаганнями й надіями, брали участь у нехитрому побуті. Я дуже любила спостерігати, як Женя спілкується зі своїми улюбленими голубами — знав кожного в лице і за характером.

Особливо ностальгічно згадується Євгенова «літня квартира» у селі Млинищах. Година-півтори в автобусі на Андрушівку, ще півгодини пішки широкою сільською вулицею — і от уже стара хатка, великий садок і город, що спускався до самої річки. Туди, до річки, доправляли Женин візок, і ми сиділи там годинами. Розмовляли, жартували, співали — рай та й годі! Стара фотографія зберегла назавжди наші усміхнені й умиротворені обличчя.

Жилося Євгенові досить сутужно. «Десанти» столичних інакодумців не могли, річ ясна, подобатися місцевому — та й не тільки місцевому — начальству. Утиски, шантаж, провокації — хоча б та широковідома історія з альбомчиком, який подарували Євгенові на день народження, а доскіпливий іменинник узяв та й виявив у ньому підслуховувальний пристрій… І оприлюднив цей факт. Тож якоїсь допомоги, якогось сприяння в побуті, у творчих справах годі було б чекати. Та Євген з мамою і дружиною вміли давати собі раду. Якось, коли ми верталися автобусом до Києва, моя Таня сказала: «У них усе таке смачне — і суп, і картопля, і огірки. Вони, мабуть, дуже багаті!».

Так, Євген Концевич завжди був і є «дуже багатою» — душевно — людиною. Важко уявити, скільки мук, фізичних і моральних, йому довелося й доводиться терпіти, але його голубі очі не вицвіли і потужний енергетичний заряд від спілкування з ним не вичерпався. Про це свідчить його унікальний «музейний» рушник, на якому протягом кількох десятиліть розписувалися й розписуються його друзі та гості (ці автографи потім по писаному вишито нитками різних кольорів) — наочний посібник з історії нашого покоління.

Час від часу — також передусім для своєрідного духовного «підзарядження» — я навідувалася до Надії Віталіївни Суровцової, яка жила в Умані.

…Вуличка неподалік історичного центру Умані з чудернацькою назвою Коммолоді (сліди абревіатурних новацій перших десятиліть радянської влади). Невеликий присадкуватий будиночок з ґанком, явно ще дореволюційних обрисів. Вузенький палісадник — бузок, квіти. Десь на підвіконні кіт (та ще й не один) — неодмінна прикмета цієї оселі.

Двері відчиняє середня на зріст, ошатно вбрана — намисто, киптарик — літня жінка з хвилястим сивим волоссям. Незмінна привітна усмішка, очі променіють до тебе щирою радістю зустрічі. Заходимо до хати. Три кімнати — одна маленька, дві більші, темнаві, прохолодні, і така ж кухня. Все тут виказує смак господині, її уподобання, її святощі. Давні українські килимки, верети, рушники, багато кераміки, розмальована нею самою піч, пам’ятні дрібнички, старовинний стіл, на якому рукописи, листи, книги. Меблі — тільки життєво необхідні. І загалом речі тут якось не існували самі собою, набували свого другого, духовного буття, невіддільні від господині, яка заповнювала собою ввесь свій життєвий простір. Вона любила свою оселю, і численні гості почували себе у цих стінах як удома — в атмосфері доброзичливості й душевної розкутості.

У своїх спогадах часів заслання Надія Віталіївна писала: «Як не смішно і не, здавалося б, несумісно з моїм способом життя, я дуже люблю «предмети» і зараз буквально блаженствую від того, що в мене олівці, скажімо, лежать у коробці з-під соловецьких мощей, колимська болотяна квітка стирчить з японської вазочки…». Вона залюбки оповідала про улюблені речі: хустку зі собачої вовни (якою я не раз гріла собі плечі в її не надто теплій уманській оселі), глечик, намисто, килимок…

Сидимо за столом. Парує кава, і тече розмова — невимушена, нескінченна, коли не треба добирати слова: тут уміють слухати й знають, що і як відповісти. Перед тобою людина мудра і на диво молода душею. Людина, що її хочеться «читати», мов цікаву книжку, — бери, запам’ятовуй, учись, якщо здатен…

Надія Суровцова і парк «Софіївка» в Умані у моїй уяві невіддільні одне від одного. Дуже любила Софіївку і знала про неї, здається, усе. Прогулянки по парку, супроводжувані її невичерпним і якимось дуже особистим (наче вона була знайома у своєму переджитті з персонажами цієї історії-леґенди), перейнятим її світовідчуванням, коментарем, — незабутні. Та й тоді, коли я гуляла Софіївкою сама, без неї (у Надії Віталіївни боліли ноги, їй важко було, ходити), я завжди мовби чула її голос, дивилася її очима. Особливо запам’ятались мені дві такі прогулянки: одна зимовим засніженим й абсолютно вільним від екскурсантів парком і друга навесні (разом із Льолею Світличною), коли земля була вкрита барвінком — квіти напрочуд великі і яскраво-барвінкові…

Ця жінка легко переносила брак побутових вигод, які нині так високо цінуються, і вже в дуже похилому віці пояснювала мені своє небажання постаратися про якесь сучасніше житло або переїхати до Києва тим, що не хоче проміняти свою свободу на теплий туалет.

Пам’ятаю, десь у кінці 60-х я зустрілася в «уманської бабусі» (так називали ми тоді Надію Віталіївну) з Миколою Бажаном. Бесіда за гостинним столом (окрім нас трьох присутня була добра знайома господині, співробітниця місцевого музею Ольга Діденко) затяглася до пізнього вечора. Розмовляли легко, одверто, розповідали анекдоти і сміялися до сліз, співали. І спогади, спогади, спогади. Перебиваючи один одного, вони згадували свою уманську юність, харківську молодість, згадували друзів, більшість з яких життя перемололо й розкидало по світу. Очі їхні світилися, цвіли рум’янці на лицях, вони помолодшали на очах. Уже пізно увечері я вийшла провести Миколу Платоновича до розташованого неподалік готелю, і він, ще не охоловши від того юнацького запалу, говорив мені, як багато важать для нього зустрічі з Надією Віталіївною, як очищує, випрямлює спілкування з нею.

Уманські пенати стали своєрідним духовним осередком, куди зліталися листи з усієї країни, та й з-за кордону, куди з’їжджалися люди, яких об’єднувала атмосфера цього дому, вабила особа його господині: Микола Бажан, Юрій Смолич, Варвара Губенко (Вишниха, як називала її Надія Віталіївна), гурт шістдесятників: Іван Світличний з дружиною, Надія Світлична, Роман Корогодський, Леонід Плющ із дружиною, інженер Аня Садовська та історик Ярослав Дашкевич зі Львова. Подовгу жила в неї її добра подруга, також легендарна жінка — зв’язкова УПА Галина Дидик. Усі тут почували себе невимушено і якось святково, причастившись тієї — найдорожчої на землі — розкоші спілкування людини з людиною. Зворушлива дружба єднала Надію Суровцову і Бориса Антоненка-Давидовича, в долях і в самій натурі цих двох світлих людей було багато спільного.

В останні свої приїзди до Києва Надія Віталіївна обов’язково зустрічалася з Антоненком-Давидовичем. Одну з таких зустрічей, десь за рік-півтора до її смерти, організувала я: ми з Борисом Дмитровичем приїхали до помешкання Лесі Падун-Лукьянової на Печерську, де зупинялася Надія Віталіївна. Вони не могли наговоритися, натішитися одне одним, а я милувалася цими «голубами сивенькими» і все наверталася до думки, у справедливості якої твердо переконана: є таки на світі незамінні люди.

Віра Вовк у своїх спогадах писала про Суровцову: «чарівна жінка великої культури, людської теплоти і гумору, без якої Умань не мисленна»[5]…

Колись іще знайдеться, мабуть, літописець нашої «Прип’ятської республіки» на чолі з незмінним «вождем» Генріхом Дворком — регулярних гуртових виїздів човнами на Прип’ять. Наметове містечко, «дикий» побут, чарівні плеса ще дочорнобильської Прип’яті, гори риби, ранкові тумани й пізні вогнища… У своїх спогадах про Стуса я згадувала наші прип’ятські будні, дискусії про його «Феномен доби», бучне свято Нептуна з Василем у головній ролі. Ще врізався в пам’ять такий момент. У те літо американці саме висадилися на Місяць. Пізній вечір, лежу в наметі і слухаю по радіо останні секунди перед стартом: десять, дев’ять… три, два, один — старт! Дивовижне відчуття: клаптик земної поверхні — і безмежність, я і Всесвіт…

Для мене дуже багато важили подорожі пам’ятними місцями України. Любила їздити сама. Заздалегідь розробляла маршрути за книгою Г. Логвина «По Україні». Принагідно заїздила до друзів і знайомих, а далі сама, вірніше удвох з доброю книжкою. Так Черкащиною я, залишивши дитину в друзів у Золотоноші, подорожувала разом з Богданом-Ігорем Антоничем (його книжку було щойно видано у Пряшеві) — і відкривала для себе його поезію паралельно з враженнями від напоєної «тінями незабутих предків» шевченківської землі: Чигирин — Суботів — Моринці — Керелівка — Звенигородка, іншим разом Кам’янка з «тінями» Чайковського і декабристів. Мої листи до Зіни Ґеник-Березовської з першої мандрівки буквально інкрустовано цитатами з Антонича (ранній ранок у Суботові біля Богданової криниці — «вливається день до долини, мов свіже молоко до миски»).

На Волині у містечку Колки понад Стиром жила моя добра знайома Наталка Каразія. Людина дуже хвора, але з твердим вольовим характером, гострим природним розумом і чуттям слова, вона «сама себе зробила» завдяки самоосвіті й контактам із цікавими людьми. Увійшла в наше коло через свого земляка Євгена Сверстюка, часто бувала в Києві, зупиняючись у мене. Була добре знайома з Іваном Дзюбою, мала причетність до поширення самвидаву і, звісно, зазнала «ласки» КГБ. Улітку я відвозила до неї в Колки дочку, яка дуже любила й саму Наталку, і нестоличне привілля.

Якось, залишивши дитину під добрим крилом, зупинилася в Луцьку у батьків свого колеґи по Інституту Юрка Покальчука, які відкрили мені красоти Луцька. Виїздила звідти у радіальні маршрути (Берестечко, Володимир-Волинський, Кременець). Вибиралася в подорожі по рідній Чернігівщині й Сумщині: Батурин, Глухів, Путивль; іншим разом Прилуки — звідти Мотронівський монастир, Сокиринці, Тростянець.

Мені, що народилася, росла й була виплекана у своєрідній літературно-меморіальній атмосфері, цілком природно, особливо близькі пам’ятні музейні осередки.

Іще 1950-го року мене, студентку, що перейшла на другий курс, перед самим початком навчального року наші ленінградські друзі — подружжя Калаушиних (Матвій Матвійович був директором центрального музею Пушкіна) — взяли із собою до Пушкінського заповідника в Михайлівському, директором якого був леґендарний Семен Гейченко.

Заповідник тільки-но почав діяти, відбудований після воєнного руйновища — зокрема я була чи не першим відвідувачем щойно реставрованого будиночку няні Арини Родіонівни. Ми жили у сторожці лісника, навкруги грізно шуміли дерева — аж не спалося вночі. Тіняві алеї старовинного парку, якими снували тіні відомих історичних персонажів, озера, рівнини, пагорби — точнісінько такі, як змальовано в оді «Деревня», повне безлюддя… Усе це справило на мене незабутнє враження, значно сильніше, ніж під час другого відвідання заповідника у 80-х роках, коли ми з колеґами з «Вищої школи» розчинилися в галасливому натовпі туристів й екскурсантів. Серед пам’ятних місць нам показали й будиночок, в якому жив Семен Гейченко. Тоді ж, у 50-му, він був живий і бадьорий, радо вітав нас на ґанку, як добрий дух цього заповідного царства. Пригадую, нас пригощали надзвичайно смачним і «екзотичним» обідом: страви були… грузинські (здається, дружина його мала в собі грузинської крови). Поетичне враження тих перших відвідин довго жило в мені, його не стерла навіть надзвичайно важка, з пригодами, зворотна дорога до Києва, куди я втрапила, трохи запізнившись на заняття, десь 2-го вересня.

Відтоді, хоч би де я була, куди б примандрувала, обов’язково намагалася знайти й відвідати близькі моєму духові літературно-меморіальні осередки.

Музей Франка у Львові, оселі Ольги Кобилянської в Чернівцях, Панаса Мирного й Володимира Короленка в Полтаві. Увесь комплекс, пов’язаний із Шевченком — від Моринців, Керелівки до Канева. Суботів Богдана Хмельницького; Колодяжне, Новоград-Волинський — Лесі Українки, Кременець — Юліуша Словацького, Друскінінкай — Чурльоніса. Будиночок в Чугуєві, де народився Рєпін, і його ж знамениті Пенати в Куоккала. Шопенівська Желязова Воля, Прага — Франка, Моцарта, Кафки. У Петербурзі остання квартира Пушкіна на Мойці, музей-квартира Достоєвського. У Москві музей Л. Толстого в Хамовниках, пов’язаний з Андрієм Рубльовим Андрониківський монастир. Меморіальний будиночок Ованеса Туманяна в однойменному містечку у Вірменії, Волошинський дім у Коктебелі, музей і могила Олександра Гріна в Старому Криму. Будинок-музей Айвазовського у Феодосії, який «оживає», коли знаєш, що тут, у залі на знаменитому роялі колись грала в недільних концертах моя юна тітка Люція, мамина сестра. Одне слово, як писав Стус про Прохорівку Шевченка й Максимовича, «тут сновигають тіні дивні»…

У цьому зв'язку згадалося одне дуже дивне пережиття. 1987 року, коли я гостювала в Зіни Ґеник-Березовської у Празі, якось ми зайшли з нею до Тинського храму на Старомєстському майдані, і вона показала мені невелике віконечко десь там під стелею. Виявляється, це вікно з кімнати, в якій колись жив Кафка (будинки в старому місті щільно прилягають одне до одного)… Ще раз тоді пережила знайоме мені відчуття, що на тебе дивляться очі тих людей, яких уже немає серед живих, але чий дух не полишає рідних місць. Свою органічну постійну готовність до таких віртуальних духовних зустрічей дуже ціную і плекаю в собі.

Справді, відчуваєш, що ти не самотній у світі. Хтось стоїть за тобою, хтось поруч. Чуєш чийсь лікоть, чиєсь плече, дихання. Бачиш не тільки своїми очима. Почуваєш себе не байстрюком, духовно голим і минущим, а захищеним, вкоріненим і невипадковим на цій землі…

У 70-і роки кожного свята, доточивши до неробочих днів (якщо таланило) день-два, виривалася до Львова, а звідти разом зі своєю посестрою Атеною Пашко десь неподалік: відвідували Одеський замок, Крехівський монастир, Потелич (славнозвісний стінопис у місцевому храмі вдалося розгледіти лише в замкову щілину — було зачинено), Косів, Криворівня, чарівне село із дзвінкою назвою Дземброня високо в горах по дорозі на Буркут. У цьому селі мав хату-майстерню художник Григорій Якутович — старосвітську, з місцем для ватри посередині, як у колибі. Виходячи з хати, ступали на ромашковий килим, а просто над головою кублилися і сідали на плечі білі пасма хмар… Якутович казав, що відкупив цю хату в старенького гуцула, якого діти забрали до себе в село ближче до цивілізації, а він усе шкодував за своєю оселею, де почувався «гейби орел».

Часто в ці ж роки вибиралася з дочкою до Івано-Франківська. Там чекала на нас пам’ятна мансарда-майстерня Опанаса Заливахи — розмови про мистецтво, плани, задуми, спогади.

Пам’ятаю, як хрестили маленького сина Опанаса — Ярослава. Тоді я вперше зіткнулася з реальністю підпільного існування греко-католицької церкви: обряд здійснював удома, при зачинених дверях, священик, який «у миру» був звичайним бухгалтером.

Не раз їздила з донькою до Косова в гості до Марії Романюк, її чоловік о. Василь Романюк (майбутній патріарх Володимир) був тоді в таборі. Не раз лишала дочку влітку на якийсь час то у Львові в Атени, то у Марії Романюк у Косові, то у родичів Івана Геля в селі Кліцко на Львівщині.

Ще раз повторюся: від тих часів залишилося відчуття дружнього плеча, внутрішньої моральної захищености. Знала, звідки шукати допомоги, знала, що вона надійде, незважаючи ні на які зміни клімату. Це не ідеалізація — так було, і це робило життя не просто стерпним, а й повноцінним.

Якось у 70-ті вибралася далеко — аж до Узбекистану: в Андижані жила моя кузина Наталка Богатирьова, дочка сестри Коцюбинського Ольги (2003 року ця моя остання родичка по Коцюбинському в другому коліні померла). Виїхавши під час війни в евакуацію, вона так і лишилася жити в Середній Азії. Тоді я зачерпнула трохи Сходу: жила в сестри в Андижані, звідти виїздили разом на екскурсії — незабутні, аж примарні у своїй екзотичній красі Самарканд і Бухара, Фергана, Ошська долина і святе місце Арсланбоб у Киргизії.

Закарбувався в пам'яті ранній-ранок в Арсланбобі. Чоловіки колінкують на розстелених на землі спеціальних килимках у характерній молитовній позі, звернені обличчям на схід; різкий крик ішака; священне деревце, все обвішане якимись стрічками й ганчірочками; зблизька розлогі гори, порослі ліщиною, а за ними піднебесні вершини в білих шапках, що до них, здасться, так близько: завдяки якомусь незрозумілому мені оптичному ефектові чітко видно кожну стежинку, кожну улоговинку, навіть окремий кущик.

Їздили, озброївшись путівниками, керовані властивою мені інтуїцією мандрівника. Я розкошувала: магія незнаних ландшафтів — природних та історичних, дивне відчуття зв’язку часів, своєї ідентичности й разом з тим якоїсь відсторонености — це я і водночас мовби не я… Вписаність у час і простір, розширення культурного простору, жадібна відкритість до Іншого, яка завжди жила і живе в мені.

Відкритість до Іншого… Людини, системи поглядів, національности. Неприйняття того, що окреслюю для себе як «одноклітинність» — хай би в чому вона виявлялася. Відруховий протест проти найменших проявів національної нетерпимости, проповіді «чистоти раси», підступних намагань таких собі «професійних патріотів» вирахувати, зважити відсоток «ненашої» (передусім, звісно, єврейської) крові й саме на цій підставі посіяти сумнів, відштовхнути, звинуватити. Може, то озиваються в мені гени Коцюбинського — автора «Він іде» і «На камені» — або голос моїх предків по материнській лінії. Адже ж мої п’ятдесят відсотків вірменської крові і стільки ж — азербайджанської Григорія Гусейнова не завадили нам присвятити себе українській культурі, так само як стовідсоткове єврейство мого побратима Романа Корогодського чи Мойсея Фішбейна, одного з найтонших і найулюбленіших моїх українських поетів. Здатність привабити до себе, «перетравити» в собі — то ознака сильної й самобутньої культури.

Велике значення для мене мали поїздки до Прибалтики (та й не лише для мене — адже для нас то вже був трохи закордон). Ще взимку я вибирала маршрут, зв’язувалася листовно з туристичним агентством, оплачувала путівки, і мені висилали їх — навесні нам з дочкою уже «мандрівочка пахла». Естонія: казково гарне Неліярве за 50 км від Таллінна — з його постльодовиковим ландшафтом і глибокими синіми озерами, і майже щодня електричкою до Таллінна, далі — Чудське озеро, Нарва, Тарту. Двічі була в Литві: першій раз зупинялася у Вільнюсі в сестри Леоніда Коваленка, а звідти разом з Валерією Смілянською вирушали в романтичну подоріж човнами по озерах. Вдруге у Вільнюсі — теплому, такому близькому «городі преславнім» — за рекомендацією Надії Світличної жили в родині відомої литовської правозахисниці Нійоле Садунайте. Тракай, Ігналіна, а далі Латвія: Саулескалнс («Сонячна гора») поблизу Даугаупілса і тривала подорож через пів-Латвії автобусом до Риги.

Друга зустріч із Латвією відбулася вже далеко пізніше, у зовсім іншій атмосфері. Початок 90-х, роки «перебудови», Будинок творчости письменників (я — новоспечений член Спілки письменників) у Дубулти на Ризькому узбережжі. Надзвичайно змістовні екскурсії до пам’ятних історико-культурних, багатих на запаморочливо гарні ландшафти місць північної Латвії — Сигулда, Цесис, Валмієра, Тукумс, Кулдига, суворе спокійне море — тут добре думалося й відпочивалося. То був 1991 рік, серпень, і епопею з ГКЧП та її наслідки мені судилося пережити далеко від дому. Там усе було складніше, ніж у Києві. Перервався на якийсь час зв’язок зі світом, по дорозі сунули танки й бетеери, в небі безперервно кружляли вертольоти. У Ризі було введено комендантську годину, і коли шофер Будинку творчости, злегковаживши забороною, у невідповідний час поїхав до Риги, його застрелили — це приголомшило всіх. Далі події розгорталися блискавично. Ми (я зблизилася з однією славною грузинською родиною) припадали до телевізора і з радістю виокремлювали в натовпі захисників Білого дому наш синьо-жовтий прапор. Там я зустріла акти проголошення незалежности і Латвії, і України. На моїх очах було демонтовано два пам’ятники Леніну — величезний кам’яний монстр у Дубулти на галявині перед моїми вікнами і в самій Ризі. Передчуваючи, що вже, мабуть, ніколи більше сюди не доберуся, я щодня їздила електричкою до Риги, блукала її настроєвими старими кварталами. Всюди ще лишалися сліди недавньої облоги, один з вітражів Домського собору було розбито, а вулички, що вели до собору, наїжачилися протитанковими шипами…

Та я забігла вперед. А якщо повернутися до теми моїх подорожей 60-70-х, хочу підкреслити таку деталь. Хоч би де я була, якими б красотами насолоджувалася, хай би які враження вбирала в себе, — завжди відчувала потребу поділитися тим усім із друзями в таборі й засланні. Завжди накуповувала якнайкращих листівок з місцевим колоритом (пейзажі, історичні й культурні пам’ятки), усамітнювалася в якомусь гарному і затишному місці й писала на тих листівках про все, що бачила, що відчувала. Так і бачу себе за цим заняттям — то на високому березі Сейму в колишньому маєтку Лизогубів у Седневі, то в Батурині поблизу палацу Розумовського, то в «Путивлі-граді», де колись плакала Ярославна, то на руїнах замку королеви Бони, що височіє над Кременцем, то біля Острої Брами у Вільнюсі, то на руїнах обсерваторії Улугбека біля Самарканда… у конверті набиралося десь чотири-п’ять листівок. Вони, як правило, доходили — адже це був текст принципово аполітичний, без будь-яких недозволених «умовностей». Судячи з того, як сприймали ці листівки (Василь Стус навіть переповідає зміст деяких з них у листах до дружини), гадаю, що то було, мабуть, важливо для людей, обмежених колючим дротом, — вікно у світ, прорив в інший часопростір.

Загалом листування у той час для всіх нас мало надзвичайно велике значення, було життєво важливим. Така собі віртуальна духовна територія, мовби й щільно пов’язана з буднями, та водночас — над ними (як писав у листі до дружини Василь Стус, «людський дух — аби був неуярмлений в часі, аби — як і належить духові — витав, ширяв над»), де ми могли вільно — хай і відносно — спілкуватися, не відмовляючись від розкоші бути собою.

Улітку 1981-го я злітала в гості до Івана Світличного, який відбував заслання на Алтаї в сел. Майма на околиці Горноалтайська. Летіла літаком до Бійська, звідти автом до Горноалтайська. До речі, водій, патріот Алтаю, сам запропонував мені по дорозі заїхати на батьківщину Василя Шукшина до с. Сростки, на що я, звісно, погодилася.

Літо було надзвичайно тепле — мовби я побувала десь у південних краях. Іван і Льоля, яка переїхала до нього з Києва, купили за безцінь чиюсь покинуту, але досить пристойну хатку (на місцевій мові вона називалася «пятистенка», тобто складалася з двох кімнат) з великим городом і садком, повним малини, в якій я розкошувала — здається, досі чую смак стиглих ягід. Блукала поблизькими горами (далеко мене саму не пускали), милувалася дуже своєрідною, незнаною мені флорою, сиділа на березі стрімкої кам’янистої Катуні.

Свою хату Іван уже встиг перетворити на книгозбірню — запам’ятався міліціонер, який здійснював нагляд за засланцем і принагідно брав у нього щось почитати. Працював Іван палітурником у бібліотеці, і взагалі то був «рай» порівняно з тривалим перебуванням в абсолютно протипоказаному людині з таким здоров’ям високогірному Усть-Кані, що фатально позначилося на його стані. Ми, попиваючи сухе угорське вино, якого не бракувало у місцевих гастрономах, допізна сиділи в садочку — темніло дуже пізно, спостерігали, як сутінки змінюють обриси й кольори гір, як поступово засвічується «софіт» бездонного неба, і розмовляли, розмовляли, відводили душу в анекдотах, без яких ми з Іваном не мислили життя. До нас часто приєднувався Іванів знайомий — місцевий адвокат вірменин Едуард, людина ерудована й дотепна. Ми підозрювали, що він мав спецзавдання від певних органів, але оскільки ніяких змов чи переворотів ми не планували, то критися перед ним не було з чим. І наскільки знаю, жодної шкоди він Іванові не завдав, радше навпаки.

Я дуже хотіла відвідати Усть-Кан, але якось не склалося. Зате ми з Льолею злітали вертольотом на казкове Телецьке озеро. Цей засіб транспорту мені дуже сподобався: не трусить, не гойдає, видно найменшу шишечку на кедрі. А що вже казати про урочисту містерію злиття Бії і Катуні…

Пробула я в Маймі недовго, треба було вертати додому: моя дочка чекала дитину. Іван проводжав мене до автобуса. Назавжди запам’ятала його рідну трохи зсутулену постать на тлі білокорих беріз, неповторну «світличну» усмішку і прощальний помах руки. Більше таким — здоровим і повноцінним — я його не бачила. Десь через місяць із ним стався жорстокий інсульт, і до Києва він повернувся уже інвалідом, поступово втрачаючи життєві позиції протягом 11 років. Тільки усмішка лишалася незмінною. Якось незадовго до смерти, коли він лежав уже зовсім відсутній, я довго сиділа поруч, гладячи його руку й волосся, щось говорила до нього — і раптом очі засвітилися, погляд став осмисленим: він упізнав мене, і з ока скотилася важка сльоза. То був наш останній земний контакт…

* * *

Репресивний зашморг навколо мене почав тугіше затягуватися 1977 року у зв’язку з арештами членів Гельсинської групи. Я формально не належала до Групи, але активно спілкувалася з деякими її членами, передусім з Мирославом Мариновичем і Миколою Матусевичем (вони винаймали кімнатку у старому будиночку на колишній вулиці Леніна навпроти мене, і я добре почувала себе в їхньому розкутому молодому товаристві).

23 квітня 1977 р. (якраз на 16-річчя моєї доньки) в мене було зроблено обшук і знайдено примірник відозви Гельсинської групи. За кілька днів у видавництві несподівано, в обідню перерву, було скликано збори колективу видавництва, на яких стояло питання про звільнення мене з роботи за антирадянську діяльність. Донька, яка прийшла підтримати мене, казала, що в задніх рядах узагалі ніхто не голосував, лише на очах у начальства треба було якось визначитися, і люди нехотя підносили руку «за» звільнення. Виступали на зборах лише завідувачі редакцій, усі без особливих емоцій вимовляли приблизно той самий завчений текст про мої ідеологічні помилки. Проти проголосувало двоє: секретарка Людмила Коробова і моя колега з редакції Люба Хейна (в майбутньому Маринович). Вона демонстративно встала і піднесла руку «проти» — це був на той час справді героїчний вчинок, і важко уявити, що з нею потім виробляли. Мені врешті дали спокій (очевидно, отримали вказівку мене тільки полякати), а її проблеми не мали кінця, зрештою вона змушена була піти з видавництва. Мене намагалися ізолювати, залякати моїх колег, особливо «викручували» мою завідувачку, та на ставлення людей до мене, треба сказати, все це не дуже впливало. «В низах» мені співчували, прагнули допомогти. Так, незважаючи на заборону, протягом років мені постачали рукописи для перекладу (додаток до заробітку): хтось із моїх колег, передусім із благословення завідувачок редакцій медицини (Ядвіги Мироненко) і сільського господарства (Зінаїди Захарової), оформляв роботу на себе, а я вже перекладала. Так з-під мого пера вийшли такі опуси, як «Зубопротезне матеріалознавство» або «Інфекційні хвороби».

Періодично мене викликали то як свідка на судові процеси (над М. Матусевичем і М. Мариновичем у Василькові, над Василем Стусом у Києві 1980-го — останнє докладно описано у спогадах про нього «У свічаді пам’яти»), то на допити й «спасенні» розмови в КГБ, щоб не забувала, що я «під ковпаком». Зачитували якісь свідчення проти мене (годі було розібрати, чи справжні, чи сфальшовані) різних людей, показували якісь дурнуваті статті екстремістського характеру з діаспорних кіл (такого теж не бракувало). Все це страшенно гнітило. Одного разу я не витримала і припинила цей нав’язаний мені «виховний» діалог словами: «Мабуть, уже досить. Пускайте мене додому — мені треба помити руки».

До всього ще долучалася наклепницька кампанія у пресі. 29 квітня 1977 р. «Літературна Україна» опублікувала статтю В. Горнового (псевдонім) «За „так“ грошей не дають», де в дусі часу було облито брудом мене і Б. Антоненка-Давидовича за наші т. зв. «зв’язки із закордоном». Анонімний автор пасквіля не посоромився втягти у свою гидотну писанину і мою школярку-доньку. Зберігся текст мого листа до «Літературної України» з цього приводу:

ДО РЕДАКЦІЇ ГАЗЕТИ «ЛІТЕРАТУРНА УКРАЇНА»

Соромно, товариші! Такі перші слова, які спадають на думку після ознайомлення з опублікованою в номері за 29 квітня 1977 р. статтею «За „так“ грошей не дають». Як могла «Літературна Україна» опуститися до опублікування такого пасквіля?!

Заощаджуючи емоції, спинюся тільки на тих абзацах, які стосуються безпосередньо моєї особи. Про що, власне, йдеться? Чим живиться «благородне обурення» автора? Де факти — хоч якісь, хоч найменші? Який зв'язок між фірмою «Діннерман і К°» і мною та моєю дочкою Тетяною?! Хто і які «гроші» нам дає? І за віщо?

Яким чином спромоглися ті міфічні дописувачі до газети так ретельно вивчити досить скромний гардероб моєї доньки, який — запевняю вас! — за процентним відношенням у ньому імпортних речей нічим не відрізняється від гардеробу абсолютної більшости її ровесниць. І звідки відомо тим всезнаючим «правдолюбцям», байдуже мені до її шкільних оцінок чи ні? Зрештою, чому базарні плітки мають обходити «Літературну Україну», серйозну газету, орган Спілки письменників України? Адже письменники мають захищати людей від наклепів, а не сприяти поширенню їх. І взагалі — як могла піднятися рука вплести в таку брудну писанину ім'я дитини?! Що це — сигнал до цькування чи урок педагогіки і високої моралі?!

А щодо автора, то він недаремно сховався за псевдонімом. За «так» подібних статей не пишуть…

3 травня 1977 р.

У видавництві було сформовано комісію з кількох чоловік, які ходили до школи «перевіряти факти». Треба віддати належне директорові школи (він добре знав мене, адже я роками працювала в батьківському комітеті школи), він захистив нас із дочкою. Я ходила до редактора «Літературної України» В. Виноградського з вимогою показати мені листи «обурених трудящих», які буцімто лягли в основу пасквіля. Він не наважувався глянути мені в очі, буркотів щось невиразне.

Загалом тема «подачок із-за кордону» експлуатувалася на повну котушку. «Пакунки з-за кордону» — це страшенно впливало на уяву середньостатистичного гомо совєтикуса! Насправді ж я від провокативних посилок невідомо від кого послідовно відмовлялася. Якщо й отримала якусь, то від своєї доброї знайомої з Торонто Антоніни Горохович, з якою познайомилася у 60-і в Києві та регулярно листувалася й бачилася під час її приїздів до Києва. Після одного з таких приїздів її затримали на кордоні. Не знаю вже, як там з нею поводилися, до яких аргументів вдавалися і як виривали «зізнання» чи й фабрикували їх, але на основі цього було зляпано памфлет «Заокеанська пташка з оунівського піддашшя», що в ньому діставалося й мені, і дружині Івана Світличного Леоніді, й іншим. Якісь відповідні матеріали було переслано директорові мого видавництва. Сьогодні важко в це повірити, але коронним доказом моєї «продажности» був запис у нотатнику Антоніни Горохович «Для Михасі блузку». Пригадую, що тоді я сказала на це: «Ну, то й що з того? Адже якби я їхала до неї, то також везла б якийсь подарунок» і додала, що не розмовлятиму більше на ганчір’яні теми.

На роботі мене контролювали на кожному кроці. Якось я поїхала у вихідні до Чернігова на могилу батьків і в понеділок запізнилася на роботу хвилин на п’ятнадцять — за це мене позбавили «тринадцятої зарплати». Я не могла вийти з видавництва бодай на хвилину в побутових потребах — відразу догана. Такий собі міні-табір на робочому місці…

У цьому ж контексті тотального контролю за людською приватністю хочу торкнутися однієї дуже делікатної особистої справи, яка у «королівстві кривих дзеркал» несподівано набула суспільного резонансу. Я вже згадувала серед найближчих мені людей Бориса Дмитровича Антоненка-Давидовича. Жилося йому завжди нелегко, а на початку 80-х — і зовсім нестерпно. Дружина тяжко хворіла, син став кримінальним злочинцем (зважаючи на те, ким був в очах КГБ Антоненко-Давидович, я переконана, що до всіх справ навколо сина безпосередню причетність мала ця установа). Коли померла дружина, Борис Дмитрович опинився в дуже скрутній ситуації. Він потребував догляду, допомоги, підтримки, і я погодилася на його прохання й переїхала до нього. Опікувалася ним як могла. Наш дім був теплий і затишний, завжди відкритий для друзів — а друзі в нас були спільні. З часом Борис Дмитрович дедалі більше прив’язувався до мене. Він запропонував мені одружитися, і я погодилася. Саме тоді розпочалася наша «шлюбна епопея». Почали кружляти найрізноманітніші плітки. Бориса Дмитровича навіть викликали до Комісії ветеранів Спілки письменників і намагалися урезонити: незручно в його літа одружуватися з набагато молодшою від нього жінкою (хоча, зрештою, я вже була в передпенсійному віці — і загалом кого те все мало обходити?!).

За два дні перед датою реєстрації шлюбу до ЗАГСу з табору, де відбував покарання син Антоненка-Давидовича, надійшла від нього заява, в якій він просив не реєструвати шлюбу батька з аферисткою. Такий самий густо наклепницький лист надійшов і до видавництва, де я працювала. Коли ми у призначений день прийшли до ЗАГСу, завідувачка викликала мене до свого кабінету й повідомила про заяву сина Антоненка-Давидовича, резюмуючи, що вони мають на неї якось відреагувати і тому реєстрація шлюбу відкладається. Присутня тут же моя донька висловила досить різко все, що вона думала з цього приводу. Я і дружина Світличного Леоніда, що мала бути нам за свідка, якось заспокоїли її, потім ми вийшли з кабінету. Та наступного дня до нас додому по мою Тетяну прийшов міліціонер. Він сказав, що троє свідків (в кабінеті крім нас зі Світличною нікого не було) посвідчили, що вона нецензурно лаялася й кидалася на офіційну особу з кулаками. Відбувся суд, на якому їй дорікали за те, що вона мене захищала, і присудили її до штрафу. Я тоді гірко жартувала, що в нашій родині «не репресованою» залишилася тільки моя трирічна внучка.

Тричі подавали ми заяви на одруження (відмовитися від цієї — явно провальної! — ідеї Борис Дмитрович нізащо не хотів), і тричі цей акт відкладали: за кілька днів до дати реєстрації надходив лист від сина тощо. КГБ відстежувало всі наші кроки й диктувало йому, куди і що писати. От і вирішуй, хто впав нижче морально: ляльководи, які смикали за мотузки, чи повністю залежний від них хлопець-зек?! Пізніше Бориса Дмитровича в судовому порядку намагалися визнати недієздатним, довести, що він неосудний. До нас додому приходили лікарі-психіатри (слід сказати, що почували вони себе при цьому вкрай незручно), мене викликали на виховні розмови до районного судді, цькували на роботі, куди й далі надходили «ароматні» листи від Євгена Антоненка-Давидовича. Саме в той час у видавництві відбувалася переатестація редакторів, і мене змушували піти з роботи, на що я за два роки до пенсії аж ніяк не могла погодитися, та й причин подавати заяву про звільнення не мала жодних. Намагалася з гідністю переносити цькування, тільки раз не могла стримати сліз: коли прочитала характеристику, яку написала для моєї переатестації моя завідувачка Ніла Яківна Кучерявенко, хоч її буквально додушували за те, що вона добре до мене ставилася. То була не просто добра характеристика, то було щось у жанрі оди — покривити душею на вимогу начальства ця людина не могла органічно.

Попри все, Борис Дмитрович і далі слав листи, петиції і протести в усі можливі інстанції. Звертався до прокуратури, до суду, до ЦК партії — все безрезультатно (в мене збереглася папка з цими неоціненними документами епохи). Його таки визнали недієздатним і передали під опіку доньки. Невдовзі після цієї історії Борис Дмитрович тяжко захворів, потрапив до лікарні. 1985 року він помер.

Така система тиску застосовувалася скрізь, навіть у найінтимніших сферах життя. Ця «шлюбна епопея» була однією з найдошкульніших у моєму житті, адже мене намагалися виставити корисливою особою, створити враження, мовби я опікуюся Борисом Дмитровичем із чистого розрахунку. Насправді ж я дуже любила й поважала цю світлу людину, цього лицаря абсурду.

1986 року налетів Чорнобиль і накрив нас своїм чорним крилом. Спочатку ніхто нічого до ладу не знав і не розумів. Десь через день після аварії нас зібрали в залі видавництва, і парторг повідомив, що на Чорнобильській АЕС сталася пожежа, що нічого страшного не трапилося і не треба піддаватися паніці, яку роздмухують нестійкі елементи, керовані західними радіоголосами. Попервах ми, справді, були настільки необізнані з реальним станом справ, що коли мені 29 квітня зателефонувала з Праги Зіна Ґеник-Березовська, я ніяк не могла второпати, чим вона так турбується і чому розпитує, як ми себе почуваємо (говорити прямо по телефону ми розучилися через тотальне підслуховування). День першого травня мої дочка і внучка провели у Ботанічному саду (збереглося їхнє фото на тлі квітучих дерев), і я їм не боронила. А 2-го поїхала на Лісовий цвинтар на могилу Бориса Антоненка-Давидовича, було дуже вітряно, і я наковталася пилюки. Справжню тривогу відчули, коли десь у перших числах травня ми з онукою зустріли в метро знайомих фізиків і вони розповіли про масштаби трагедії, та ще й змусили нас випити якийсь йод.

Чутки переросли в паніку, всі розуміли, що годі розраховувати на правдиву інформацію і треба вивозити дітей у безпечне місце. Поїзди й літаки брали штурмом. На першу декаду травня було заздалегідь заплановано коротку туристичну подоріж працівників видавництва до Вірменії. Не хотілося відмовлятися, і ми вирвалися на кілька днів із Києва. Подоріж була цікавою, але тривога і непевність не полишали ні на хвилину. У скельному храмі Ґеґарді всі поставили в пісок перед іконами свічки з думкою, що об’єднувала нас: «Господи, спаси наших дітей і нас!». Так само вчинила і вельми партійна дама, керівниця нашої групи. Ставилися до нас у Вірменії дуже тепло, зі співчуттям. У Матенадорані нам, працівникам видавництва, спеціально організували надзвичайно змістовну висококваліфіковану екскурсію, навіть показали фонди. І всюди рефрен: «Везіть до нас своїх дітей!»…

Повернувшись додому, почали шукати, куди і як вивезти внучку. Допомогли добрі люди: до кінця літа мала перебувала в Миколаївській області у рідних моєї колеґи по видавництву Люби Хейни, а потім — аж до глибокої осені на Івано-Франківщині: її прийняла леґендарна родина Січків у Долині, хоч до того ми й не були особисто знайомі. Так, «завдяки» Чорнобилю дитина аж три місяці пробула в суцільно україномовному й екологічно чистому природному і моральному середовищі. До речі, повернувшись до Києва, п’ятирічна Катруся раптом спитала мене: де все-таки столиця України? Я відказала, що вона й сама знає відповідь на це запитання — звісно, Київ. На що вона сказала: «Я знаю, але мені здається, що справжня столиця України — то Стара Долина».

Усе літо 1986-го ми з дочкою залишалися в Києві, ходили на роботу. Якесь дивне й моторошне було відчуття: напівпорожнє місто, місто без дітей, без дитячих голосів і сміху. Щодня я проходила повз замкнений дитячий садочок — двір зяяв порожніми, вимитими аж до асфальту пісочницями. Зустріти вагітну жінку — наче побачити інопланетянку. І ще запам’ятався залізний присмак у роті, що з’являвся час від часу.

Жили в інформаційному вакуумі: з одного боку, препарована, дозована, перекручена офіційна інформація, з другого — чутки, подекуди такі ж неправдиві, гіпертрофовані. Ось такий інформаційний «коктейль» у щоденному раціоні. Якось в автобусі я почула розмову двох бабусь. Одна питала, що ж усе-таки сталося в Чорнобилі, а друга їй відповіла: «Розумієш, розчепили атом, а зчепити не можуть…». Одній з моїх колег по видавництву дочка-п’ятикласниця писала з табору на півдні, куди їх централізовано вивезли цілим класом, таке: «По радіо передають, що в Києві усе добре. Напиши, як насправді». Тобто те, що по радіо кажуть неправду, було самозрозуміло, навіть для дитини.

У тій нездоровій атмосфері непевности, невизначености, напівправди мала спрацювати якась захисна реакція суспільного організму. І такою реакцією був сплеск гумору, подекуди макабричного. Відбулося буквально якесь виверження анекдотів, дотепів, своєрідних частівок чи коломийок, віршованих експромтів. У видавництві ми по черзі приходили раніше до початку роботи, щоб вимити всі підвіконня, підлогу тощо (стосовно цього був такий анекдот: десь через тисячоліття пролітають над колишнім Києвом інопланетяни — батько й син, і батько пояснює синові: «Ось тут, синку, колись жили люди, які вірили, що радіацію можна змити водою»…) Так от якось, прийшовши за півгодини до початку роботи, я побачила пришпилену на видному місці таку «відозву»:

За блеск, чистоту и порядок в квартире

Спасибо реактору номер четыре!

А коли писалася заява на відпустку, хтось обов’язково радив: «Напиши: прошу надати мені профвідпустку на час напіврозпаду стронцію»…

Принагідно ще раз проспіваю хвалу рятівному, очисному чуттєві гумору. Без дотепу, анекдоту, каламбуру ніколи не мислила свого життя. В часи моїх видавничих «галер» уклала з однією нашою редакторкою, яка погано знала українську мову, але зате була «начинена» анекдотами, угоду: я редаґую за неї текст, зате вона щодня оповідає мені новий анекдот. І от вранці мало не щодня вона з'являлася на порозі нашої кімнати і манила мене пальчиком…

Нещодавно в старому зошиті 70-х років знайшла між аркушами пожовклу телеграму — ще одне свідчення тих життєдайних «хвилинок гумору», які озонували повітря наших тодішніх буднів. Узимку 1969 р., гостюючи в Москві у своєї молодшої колеги і товаришки Елі Соловей, яка навчалася в аспірантурі Літературного інституту ім. Горького, я познайомилася в гуртожитку літінститугу з дуже славною молодою російською поетесою Світланою Соложенкіною. Потім ми з нею зрідка листувалися, та основний жанр, в якому вона озивалася до мене, були дотепні й оригінальні телеграми у віршах на день мого народження. Наприклад: «У Михайлины день рожденья, и ласточки пекут печенье, а Соложенкина Светлана с утра зажарила барана и, осушив бочонок рому, к утру едва дошла до дому…». Або таке: «Создав Михасю, Бог изрек: удачный выдался денек!».

Чуття гумору оздоровлює, очищує атмосферу, ставить речі з голови на ноги, допомагає поглянути на театр абсурду збоку — і скласти всьому справжню ціну, відкинути сурогат і розчистити душевний простір для непідробного. Ще раз утвердилася в цьому, ознайомившись нещодавно зі щоденниками Сергія Єфремова, з цим разючим документом епохи, свідченням людини, яка мала силу й мужність «самому стояти» (вислів Стефаника).

* * *

…Наближалися нові часи. У повітрі — передчуття змін. Повіяло вітрами «перебудови й гласности». Ще тривала інерція тоталітаризму. Буквально на порозі нової епохи загинув у карцері Василь Стус. Ще в засланні і таборах добували свої терміни друзі. Ще не вичерпала свій порох у порохівницях цензура. Та нові демократичні поняття й історичні символи потроху пробивали мури заніміння, облуди, непорозуміння, страху і проростали в нашій свідомості й у нашому житті.

У кінці 80-х на радісних хвилях гласности й перебудови я кілька разів їздила до Москви, передусім для того, щоб якось донести до свідомости загальносоюзного читача творчість і саме ім’я Стуса, чию спадщину я вже тоді почала впорядковувати, осмислювати і готувати до видання. Зупинялася в активного «резидента» української культури в Москві Євгенії (Ївги, як вона себе любила називати) Дейч. Читала їй та її гостям вірші Василя, які вражали всіх силою слова й духу. Захопився ними й сусід Євгенії Кузьмівни російський літератор Лев Озеров. Я залишила йому привезену мною теку з машинописами Василевих текстів, і невдовзі в «Литературной газете» з’явилося кілька зроблених ним російських перекладів Стуса. Так ім’я поета виходило на всесоюзний художній кін, що було важливо як стимул для оприлюднення (нарешті!) Стусового слова у себе вдома. Справа ця швидко набирала обертів: перші добірки в газетах і журналах (спочатку несміливі, з неоковирними редакційними реверансами, а потім дедалі змістовніші й незалежніші), нарешті, перша на рідній землі збірка вибраного «Дорога болю» (1990).

Я брала участь у двох організованих українським товариством у Москві «Славутич» літературних вечорах пам’яти Стуса й Антоненка-Давидовича, багатолюдних, сповнених ентузіазму і тієї неповторної ейфорії від перших ковтків свободи вислову й передчуття змін на краще. Ввела мене у цю громаду і залучила до справи моя колега ще по видавництву Лариса Триленко. Цій людині, якої вже немає серед живих, завжди буде місце поряд з тими, кого «колекціонує» моя душа і зберігає в собі навічно.

До «Вищої школи» Лариса прийшла в середині 70-х відразу по закінченні Львівського поліграфічного інституту дипломованим редактором. Вражала освіченістю, фаховою компетентністю, бистрим розумом. Ми якось відразу, незважаючи на різницю у віці, потягнулися одна до одної, але спілкування з такою проскрибованою і небезпечною особою, як я, у видавництві, м'яко кажучи, не культивувалося, тож ми не вельми афішували нашу взаємну симпатію та взаєморозуміння і, якщо хотіли погомоніти про щось важливе й «крамольне», робили це здебільшого десь у кутку біля туалету…

Згодом Лариса перейшла працювати перекладачем на українську до Верховної Ради СРСР (існували там і такі посади) і переїхала до Москви. З першим віянням гласности була серед тих, хто оновлював українську громаду в Москві, гуртував людей навколо ідеї незалежности України, опікувався українською бібліотекою, налагоджував культурні зв'язки з Києвом. Хто у дні путчу 1991-го під синьо-жовтим прапором протестував біля стін Білого дому в Москві (пам'ятаю, як зігрівала душу телевізійна картинка з іскоркою нашого прапора!). Якийсь час разом з Олександром Руденком-Десняком випускала в Москві газету «Український кур'єр» двома мовами.

На початку 90-х повернулася до Києва і вся віддалася своїй улюбленій, воістину «сродній» журналістській праці. Якось особливо майстерно вміла брати інтерв'ю: співбесідники розкривалися перед нею, демонстрували щось недоступне для загальникового бачення. Разом зі своїми однодумцями Володимиром Рубаном і Сергієм Тихим стояла біля джерел газети «День» — їм належали задум і концепція газети. Яким святом для всіх нас був перший випуск номера! І як прочитувалася вона одним духом! Ларисині аналітичні матеріали були серед ключових. Згодом сталося так, що ті перші засновники змушені були піти з газети, і Лариса з солідарности пішла разом з ними.

Не забути її гострих і дотепних аналітичних оглядів у «Всеукраинских ведомостях» — мене завжди вражав її тверезий, нещадний, якийсь не жіночий (хай пробачать мені феміністки!) розтин явищ і прогноз, начисто позбавлений властивого всім нам сентименталізму. Це подекуди аж породжувало в мені спротив, бажання не погодитися, та, загнуздавши сентименти, я мусила в головному визнати її рацію. Ларисин журналістський дар не розкрився й наполовину, в нашій реальній журналістиці — популістській, поверховій і залежній — їй не знайшлося «ніші». Останнім часом заробляла тим, що дописувала до якоїсь московської газети — ще одна нереалізована, виштовхнута рідним середовищем, недооцінена сила.

А тут іще накоталася невблаганна хвороба — рак. Після того як Лариса усвідомила — без надриву й істерик — свій діагноз, вирішила охреститися. Відпросилася на півдня з лікарні у Феофанії і в Трапезній церкві Михайлівського собору (ще не відновленого тоді) у присутності своєї сестри Людмили і мене прийняла хрещення. Я стала її хресною матір’ю, що зблизило нас іще більше. Відвідувала її після чергової операції в Інституті онкології на Верховинній. Гуляли з нею мальовничою святошинською околицею, і я намагалася розшукати місце, де стояв колись принесений в жертву Окружній дорозі будиночок, в якому жив Василь Стус. Та знайшли ми натомість тільки давні, добре знайомі зарості бузку…

Вмирала Лариса гідно й тихо, оточена людьми, які любили її і знали їй ціну. За поминальним столом я прочитала вголос дуже значущі й незамінні слова Жуковського, які завжди зринають в мені в подібних ситуаціях:

О милых спутниках, которые наш свет

Своим сопутствием для нас животворили,

Не говори с тоской: «Их нет!»,

Но с благодарностию: «Были!»…

1988-го я вступила до Спілки письменників. Перешкод тоді вже не існувало ніяких, навпаки, було сприяння, а мені йшлося, одверто кажучи, передусім про можливість перебувати на «законних» підставах у Будинку творчости в Ірпені, місці, яке я дуже люблю. Бувала там іще в 50-х, гостюючи у своєї кузини Марії Матвійчук зі Львова, яка з родиною (іноді до них приєднувалася і моя мати) влітку відпочивала в Ірпені. Одного разу десь на початку 60-х мені вдалося у травні роздобути путівку до Будинку творчости, і я розкошувала: людей було мало, добре працювалося, все буяло зеленню, цвіли бузки, співали солов’ї, а їм вторували жаби у затишному чистому ставочку, до якого вели сходи від затишної альтанки біля історичного першого корпусу (Коротич, який тоді жив у Будинку творчости, жартував: «усе, як у Спілці письменників — жаби із солов’ями разом»). Ставочок той уже заріс, сходи й альтанку зруйновано, і взагалі територія ця, мовби самим Богом створена для відпочинку й Творчої праці, неухильно занепадає — «і стежечка, де ти ходила, колючим терном поросла»… Та я вперто не відступаюся від своїх уподобань і майже щоліта протягом останніх п’ятнадцяти років приїжджаю сюди. Все те ж буяння зелені, погідний рельєф і тиша, добре працюється під стукіт електрички, який ніколи не заважає мені, а навпаки, заспокоює. Якесь щасливе відчуття усамітнення й тимчасового відсторонення від людей, які, проте, дуже близько. Тому так подобається мені навіяний осіннім перебуванням у напівпорожньому Будинку творчости настроєвий вірш Оксани Забужко:

У цьому домі зимно. Уночі

Тут ходить вітер і риплять мостини,

Мов хто шукає сховані ключі

Од скарбу, скріпленого кровію дитини.

У цьому домі жаско. Тут пиття

Вмент вистигає в склянці, і — до рими —

Я тут боюсь ввійти в чуже життя,

Бездарно помилившися дверима.

А кип’ятильник випадає з рук,

Бо стогнуть сосни, як в подушку жінка,

І дошкуля з-за стінки дятлів стук

Несамовито-впертої машинки.

О світоньку, куди ж мені іти?

Як між рядків, між вікнами й порогом

Я тут збагну всю міру самоти,

Тієї самоти, яка — од Бога.

Тут, в Ірпені, все для мене населене спогадами й живими обличчями. Ось на веранді першого корпусу сидить немолодий уже Сосюра зі своєю ексцентричною Марією, яка про щось розмовляє з моєю мамою. Ось до мене в гості приїжджає весела ватага з Клубу творчої молоді на чолі з Аллою Горською, і ми йдемо в поблизький ліс — сміх, анекдоти, пісні (до речі, на другий день адміністрація Будинку зробила мені зауваження: не можна приймати заразом такої великої кількости гостей. Та ще й яких! — додам від себе…). А от — уже геть пізніше — біжить стежкою моя маленька внучка, також великий аматор Ірпеня. От вони в гурті з Павликом Дроздом і Максимом Німенком зображають щось на зразок колядок — тоді до Будинку творчости можна було приїздити й на зимові канікули. А от на бічній веранді першого поверху шостого корпусу в Абрама Кацнельсона — літературні читання: я читаю не відомі ще загалові вірші Василя Стуса, які готую до видання, а Станіслав Тельнюк — дуже цікаві уривки зі свого щоденника, що його він вів у 60-і роки. Бачу, як на лавочці сидить усміхнений і завжди готовий до цікавої розмови Семен Журахович, а по алеї, тяжко спираючись на ціпок, йде сива і така шляхетна Ірина Анатоліївна Савенко, людина нелегкої долі і доброї широкої душі, людина, що її, як і Надію Суровцову, хочеться «читати», як цікаву книжку.

Коли завгодно можна вирватися до Кочура: через господарський двір, через залізничну колію, здолати насип, — і от уже широка вулиця Маяковського і Баумана (тепер Кочура), 12. Цікава деталь — на одному з будинків навпроти Кочурового й досі красується табличка «Баумана»: якийсь релікт старої системи не бажає розлучатися з рідним «революційним» іменем… На ґанку тебе зустріне сивий і вже зовсім маленький Порфирович (Ірини Михайлівни немає серед живих) несподівано дуже міцним потиском руки і цілком «реальним» поцілунком. Біжиш мерщій до чарівного столу у вітальні з його книжковими скарбами — ухопити щось почитати. Поп’єш чаю на маленькій кухоньці і принагідно дізнаєшся масу неочікуваних літературних сюжетів, цікавинок з історії перекладу. Повертаєшся до Будинку творчости збагачений, обов’язково з книжками та ще й з торбою папіровок, які надовго наповнять ароматом твою кімнату.

Щастя, що маю дивну властивість пам’яти — бачу все це внутрішнім зором, викликаю, коли захочу. Тому й намагаюся не звертати уваги на ознаки занепаду й тління в Ірпінському Будинку, бо бачу щось, відкрите персонально мені. Тому й нині тут так добре працюється, затишно й не самотньо, адже електрички так само вицокують свій крок — in saecula saeculorum — навіки вічно…

* * *

Першою, реальною і вагомою, ознакою змін у суспільстві для мене особисто було те, що нарешті, 1987 року, мене випустили за кордон — до Чехословаччини. Гостинна Прага одухотворена дружбою із Зіною Ґеник-Березовською — чи не найближчою мені у світі людиною. Пам’ятаю нашу несподівану, без попередження, появу у Домі чесько-совєтської дружби у Празі на зустрічі з Іваном Драчем і Леонідом Новиченком — мушу сказати, що бажаного ефекту ми досягли! Тоді всі в Чехословаччині дослухалися до тих змін, що впевнено проклюнулися в Союзі. Навіть газета «Правда» читалася як крамольний самвидав, а чільне пропагандистське гасло «З Совєтським Союзом на вічні часи» обов’язково доповнювали ремаркою «і ні на мить довше»…

Сентиментально-пізнавальні прогулянки із Зіною чарівною, змістовною, старовинною і водночас такою сучасною Прагою: Національний Музей, Градчани, Град і Карлів міст (як сказав поет, «на Карловом мосту себя запомни»), Вифлеємська каплиця, куди «пішов молиться добрий Гус», місця, пов’язані з Франком, Моцартом і Кафкою, потужний пласт єврейської культури — давні синагоги, цвинтар. Поїздки в історичні місця — Конопіште, Кутна Гора, Пшібрам, Крумлов, Глибока, Таборов, казкові замки й храми, середньовічні містечка, де кожен будиночок на центральному майдані — як інкрустована шкатулка. Ще виразні українські культурні сліди — Подєбради з будинком колишньої Господарської академії і цвинтарем-колумбарієм з похованнями видатних українських діячів — Є. Чикаленка, Д. Антоновича, О’Коннор-Вілінської та ін.; Ольшанський цвинтар у Празі з могилами О. Олеся, С. Русової, С. Черкасенка; зустрічі з нащадками українських родин, які у 20-30-х роках гідно репрезентували українську культуру (сьогодні мені про це нагадує багатющий архів подружжя Ґеників-Березовських, переданий їхнім сином із Праги до Інституту літератури).

1988 р. — Польща, де все дихало «Солідарністю»: паломництво на могилу ксьондза о. Попелушка; зустрічі зі студентами-україністами у Варшавському університеті; революційний Ґданськ — переповнений по вінця модерний костел св. Барбари і майдан навколо нього, полум’яна проповідь, спрямована проти тих, хто розігнав страйк на Ґданській верфі. Концерт української духовної музики у переповненому костелі в центрі Ґданська, Краків, море крокусів у Закопаному, гуральське весілля на конях там же, мандрівки гірськими стежками зі ще однією моєю посестрою — польською україністкою Тетяною Голинською.

1990 рік — Париж. Виступ у Сорбонні на міжнародній конференції, присвяченій 500-річчю українського козацтва з доповіддю «Дух і образ козацтва в сучасній українській поезії». Причастилася всіх хрестоматійно відомих пам’ятних місць Парижа (ідея моєї участи у конференції належала моїй товаришці — музикознавцеві Тетяні Золозовій, що працювала тоді у представництві УРСР в ЮНЕСКО). І тут — виразні сліди української культурної присутности. Передусім центр зарубіжного українського енциклопедизму — Сарсель поблизу Парижа, могила Кубійовича, розмови й зустрічі з тими, хто протягом років плекав «Енциклопедію українознавства», передусім А. Жуковським, редакція «Українського слова», бібліотека ім. Петлюри, екскурсії пам’ятними місцями разом з Віктором Коптіловим, з Марією Маланчук. Тиждень у передмісті Парижа Нантері в гостях у давнього друга Леоніда Плюща, котрий, зазнавши жахів психіатричних репресій, вирвався свого часу на Захід і зумів якоюсь мірою вписатися в тамтешнє українське духовне життя. Величний собор у Шартрі, диво аванґардової архітектури передмістя Парижа — Дефанс, майстерні українських художників, які осіли у Франції…

Запам’яталася прогулянка з Леонідом по Монмартру: саме тоді в Парижі був з офіційним візитом Шеварнадзе як речник «перебудови» і напередодні телебачення транслювало зустріч із ним, одним з основних персонажів якої був Плющ. Його виразне обличчя і гострі дотепні запитання й репліки, очевидно, запам’ятали парижани — його пізнавали перехожі: «О, мсьє Плющ!» — і я пишалася тим, що йду під руку з такою знаменитістю!

1992 р. — Канада, Едмонтон. Перше (і єдине) знайомство з американським континентом. Канадський інститут українських студій і факультет східноєвропейської філології Альбертського університету. Зустрічі, лекції, зокрема про Стуса — саме в той час ми із сином В. Стуса задумали багатотомовне видання його творів і почати його змогли, до речі, за фінансового сприяння КІУС.

Дружні й творчі контакти з тамтешніми науковцями — Олександрою Черненко-Рудницькою, Френком Сисиним, Андрієм Горняткевичем, Богданом Клідом, знайомство з Олегом Зуєвським, дружба з Олегом Ільницьким і Наталкою Пилип’юк, творчі зв’язки з якими тривають і міцніють досьогодні. Поїздки з лекціями до Торонто (кілька днів у домі Данила Струка — яскравої і діяльної людини, яка, на жаль, так рано відійшла у кращі світи), Калґарі (звідти — подорож до Скелястих гір), Вінніпег (зустріч із давньою приятелькою Раїсою Мороз) — безпосередні враження про життя української діаспори. Романтична подорож до фантастичного Ванкувера, з яким мене єднала творчість канадської поетеси індіанського походження Полін Джонсон (Техагіонвейк), чиї поезії і легенди я перекладала ще в 60-х. Виявилося, що її практично забули на батьківщині — і саме я нагадала ванкуверцям про їхню славну землячку (доповідь в університеті, виступ по радіо — найприємнішим для мене було те, що мою далеко не блискучу англійську якось розуміли), відкривала їм легендарний зміст багатьох пам’ятних місць і ландшафтів Ванкувера, походження загальновідомих географічних назв. Адже вони бачили тільки вершину, озеро, річку — для мене все було оповите легендою.

Наступного, 1993 року — інспірована Соломією Павличко несподівана поїздка до Великобританії на наукову конференцію «Жінки Росії і республік колишнього радянського Союзу» з доповіддю «Українські жінки-дисидентки 60-х». Старовинне університетське містечко Бат на півдні Англії. Досить строката, але цікава тематика доповідей і дискусій. Наша маленька делегація (Соломія Павличко, Наталка Шумило і я) виглядала на загальному тлі незле, передусім завдяки Соломії Павличко з її блискучим знанням англійської мови, ерудицією, аналітичним розумом і сучасним поглядом на речі. Брістоль — Бірмінгем — Оксфорд — те, що промайнуло перед моїми очима.

Докладніше про це — у моїй замітці, оприлюдненій після повернення з цієї конференції в «Літературній Україні» (10 червня 1993 р.):

НАШІ У ВЕЛИКОБРИТАНІЇ…

З 29 березня по 6 квітня цього року троє наукових співробітників Інституту літератури ім. Тараса Шевченка Української Академії Наук — Соломія Павличко, Наталка Шумило та автор цих рядків перебували у Великобританії на запрошення університету в Баті як учасниці міжнародної наукової конференції «Жінки в Росії та інших країнах колишнього СРСР».

Бат — невеличке старовинне місто на півдні Англії поблизу Брістоля, що розбудувалося в середні віки на місці колишньої колонії Римської імперії. Від античних часів тут збереглися купальні-терми і рештки храму богині Суліс-Мінерви поблизу священного гарячого джерела (тепер тут унікальний історико-археологічний музей). Все місто — з архітектурною перлиною старим собором, мальовничим нагромадженням затишних, з примхливими готичними або спокійними вікторіанськими обрисами будинків, оповите смарагдовою зеленню неповторних англійських газонів, на яких раз у раз спалахують жовті ватри весняних нарцисів, з вигадливої форми майданами й квітуючими вуличками, що пнуться вгору по численних пагорбах, забезпечуючи практично з кожного пункту незабутні краєвиди, — то мовби маленька середньовічна поема в камені, сірому, з теплим проблиском, місцевому батському камені.

Конференцію було організовано відділом славістики невеличкого місцевого університету, очолюваним проф. Розаліндою Марш. Найширше було представлено, ясна річ, Великобританію — університетами Бата, Бірмінгема, Шеффілда, Едінбурга, Глазго, Брістоля, Піттсбурга, Нотінгема, Едінбурга (Шотландія), Ірландію — науковцями з Белфаста й Дубліна. Приїхали також славісти з Німеччини, США, Фінляндії, Канади, Албанії, Бельгії, Австрії. Досить великою була делегація з Москви й Петербурга — літературознавці, діячки феміністичного руху, жінки-видавці й жінки-бізнесмени.

І «Інші країни колишнього СРСР» були представлені (завдяки ініціативі керованого С. Павличко Українського феміністичного клубу при Інституті літератури) тільки Україною. Ще дві доповіді, присвячені жіночим проблемам у Закавказзі й Киргизстані, було виголошено дослідницями з Англії і США. На численних секціях прослухано й обговорено доповіді про жіноче питання в різних країнах, історію фемінізму, про жінок-письменниць різних країн і різних епох аж до сьогоднішнього дня, долю жінки в тоталітарному й посткомуністичному суспільстві тощо.

Українська проблематика висвітлювалася у двох секційних засіданнях: «Історія українського фемінізму» (доповіді Н. Шумило «До джерел українського фемінізму» та М. Коцюбинської «Українські жінки-дисидентки 60-х років») та «Жінки в Україні» («Фемінізм у посткомуністичному українському суспільстві» С. Павличко та «Фемінізм і культ Родини в Україні» М. Рубчак зі США).

Після закінчення конференції у Баті частина учасників, у тім числі й українські гості, відбули до Бірмінгема для участи у підсумковій річній конференції Британської Асоціації слов’янських та східноєвропейських досліджень (BASEES). У ній брали участь представники практично всіх британських університетів, науковці з Оксфорда, Кембріджа, Дубліна, з Фінляндії, Албанії, Румунії, США, Швеції, Німеччини, Франції, Росії та України. Серед тематично й жанрово різноманітних секційних засідань два було присвячено Україні. На секції української історії відомими англійськими істориками професорами університету в Ньюкаслі Д. Саундерсом і Д. Муном було виголошено доповіді: «Українська політика пізньої імперської Росії» та «Інвентарна реформа і селянські заворушення на Правобережній Україні у 1848 р.». На секції «Українська культура» навколо змістовної доповіді С. Павличко «Українська культура після незалежности: криза чи прогрес», доповненої її київськими колеґами, розгорнулася досить жвава й зацікавлена дискусія.

Загалом слід сказати, що доповіді українських науковців, їхні виступи в дискусіях і під час круглих столів викликали неабиякий інтерес і здобули високу оцінку. Зримо було продемонстровано, що крім традиційних для британців російських зацікавлень на руїнах колишньої імперії є чимало іншого, вартого уваги. Переконана, що такі «десанти», знаменуючи входження України у світовий науковий контекст — причому не через українську діаспору, а безпосередньо й конкретно, — мають велике значення для повноправного утвердження України у світі. Особливо коли рушійною силою їх є люди масштабу Соломії Павличко.

…Трохи побачила світу, зачерпнула яскравих вражень і ще раз утвердилася у своєму тихому, але стійкому переконанні, колись сформульованому у відповіді на запитання, чи не хотіла б я перебратися на Захід. Я відповіла тоді (присягаюся, без тіні пози!): «Тільки в тому разі, якби вдома на мене чекала смертна кара…».

* * *

Перші проблиски гласности в кінці 80-х почали набувати реальних обрисів, цензурні заборони крок за кроком втрачали силу, і я, розпрощавшись із «Вищою школою» і вийшовши на пенсію, кинулася до роботи, як вогонь на суху солому. Перше, за що вхопилася, — підготовка до друку поезії Василя Стуса. Вже нагромадилася маса самвидавських текстів, 1987 р. у Нью-Йорку побачило світ підготоване Надією Світличною з передмовою Юрія Шевельова видання «Палімпсестів». Я тоді просто жила поезією Стуса, яку лише тепер по-справжньому відкрила для себе, — досить переглянути мої листи до Зіни Ґеник-Березовської цього періоду, буквально напоєні Стусовим поетичним словом, щоб переконатися в цьому. Почала готувати «Вибране» Стуса ще коли заборону з його імени не було знято. Та події розвивалися блискавично, і вже 1989 р. у видавництві «Радянський письменник» з’явилася друком з моєю передмовою «Страсті по Вітчизні» щедро ілюстрована збірочка «Дорога болю» — перше вільне видання поета на Батьківщині.

Витягла з шухляди часу «зарізану» вченою радою Інституту літератури студію про поетику Шевченка, і 1990 року вона побачила світ під назвою «Етюди про поетику Шевченка» у тому ж видавництві. Активно включилася в роботу оновленого під назвою «Слово і час» колишнього журналу «Радянське літературознавство», пропонуючи й коментуючи у рубриці «Відродження майбутнього» публікації раніше невідомого й забороненого — публікації, які ринуло на світ Божий, долучилася до переосмислення нав’язлих у зубах соцреалістичних канонів.

Скільки творчої радости, високих хвилин наближення до прекрасного, морально і мистецьки вивершеного, подарували мені роки роботи над багатотомовим виданням творів Стуса! Щастям для себе вважаю навернення в останні роки до своєї «сродної» теми — епістолярно-мемуарної, участь у видавничій роботі, передусім у здійсненні ініційованого Валерієм Шевчуком і Романом Корогодським видавничого проекту «Українська модерна література» — оприлюднення напівзабутих, а то й зовсім невідомих скарбів українського слова і думки — знаків духовної зрілости й мистецької самобутности їх (доробок Ю. Шевельова, Ю. Луцького, С. Гординського, праці З. Ґеник-Березовської, М. Павлишина тощо). Виступи на вечорах і по радіо з осмисленням гідного місця в нашій культурі своїх колеґ і друзів шістдесятників, — то моя лепта у правдиву — всупереч як тенденціям славослов’я, так і намаганню заперечити значення цього феномену — освітлену зсередини картину духовного життя і культурного самовизначення України другої половини XX ст.

Знаючи мою життєву «леґенду», нерідко запитують, наскільки важко жилося мені в радянському минулому і як дихається сьогодні. Оглядаючись на своє життя, мушу сказати, що воно аж ніяк не забарвлене в темні тони, радше — навпаки. Щасливе дитинство, з люблячими батьками, в розкішному садку, серед цікавих людей і книг, напоєне поезією і музикою. І далі: жадоба знань, яку не втомлювалася вдовольняти, уміння не зациклюватися на неґативах і творити навколо себе «поле добра». Відкритість до Іншого, імунітет до пристосуванства й зомбування, плеканий з дитинства пріоритет духовних цінностей, екзистенційне сприйняття ідеалу. Утиски, переслідування, матеріальні нестатки й житейські негаразди, неможливість реалізуватися у загальноприйнятих «легальних» вимірах — все це компенсувалося багатством і радістю спілкування з Людьми у справжньому значенні цього слова, причетністю до легендарної «маленької щопти» таких людей, якоюсь інтуїтивною, позараціональною вірою у торжество «чоловіцтва» над «звірством», якщо скористатися Франковим визначенням. І щастя стати свідком таких перемог — малих і великих. Нізащо не проміняла б своєї долі на іншу — вона «не лукавила» зі мною…

Мені судилося бути свідком і учасником постання незалежности України, пережити ейфорію нового Золотого Гомону кінця 1980-х — поч. 1990-х років. Зазнати розчарувань від нашої незрілости, нездалости нових еліт і постійного відчуття нереалізованості «вічно ембріонної України» (вислів Стуса). В кучмізованій Україні почувала себе подекуди тяжче, ніж за того застою. Тоді було ясно: ось «ми», а ось «вони», й Україна залишалася мрією. А тут мовби все «наше», і гімн і прапор на місці, а водночас відчуваєш, що, як сказав поет, «святе — не те, не те»…

Свідомо обмежуюся тим часом мемуарним «пунктиром» останнього десятиріччя. Про все це треба написати спеціально — осмисливши здобутки і втрати, причини і наслідки їх. Не певна, що до снаги мені таке завдання — з моїм філологічним мисленням, вічним острахом перед крайніми оцінками, безапеляційними формулами й тенденціями простої заміни знаків «плюс» на «мінус», з нещадним баченням усіх «за» і «проти» й повагою до Іншого. Дедалі більше, на жаль, переконуюся в істинності того погляду, що в історичному розвитку України переважає синдром Фенікса: прориви, вибухи, нове відродження — так, а от прагматична тяглість, спокійна поступова розбудова національного буття — з цим якось не складається. «Немає ряду нам. Раптових спроб // Зазубрені шпилі — ото єдине…», — писав Стус. Та в цій формулі, в цьому синдромі Фенікса є й незаперечна оптимістична компонента — вічний опір нівеляції, незнищенна енергія відродження. І вчора, і нині, і повсякчас…

З тим живу і працюю. І ніколи — хоч би як гірко було від того, що діється, не скажу «в цій країні», бо це моя країна. І завжди солідаризуватимуся з «ірраціональним» оптимізмом поета, певного, що

Воздвигне Вкраїна свойого Мойсея,

Не може ж так буть.

Свою, таку дорогу для мене, мандрівку до Країни Споминів хочу закінчити на ліричній ноті — словами з вірша трагічно загиблого Юрка Гудзя «Без назви»:

Ти запитуєш мене,

коли я закінчу картину,

яка збереже

хоч кілька прикмет

нашого покоління…

Ти сам добре знаєш,

як ми живем

і чим доводиться

платити

за хліб і молоко,

яка ціна

врятованим словам,

збереженим картинам,

і скільки черепів

уважних

нам дивляться

у збайдужілі

спини.

Ми тільки відгомін

майбутніх партитур,

німих оркестрів

початкові ноти, —

та треба йти,

дорога мусить жити

і після нас…

Жовтень 2004 р.

Post scriptum у помаранчевих тонах

Закінчила я свої спогади десь у другій половині жовтня 2004 р., не підозрюючи, що ми стоїмо на порозі приголомшливих подій. Буквально через кілька днів вибухнула помаранчева революція, збуривши всіх, змусивши переглянути усталені уявлення про недосформоване і досить непривабливе для стороннього ока державне утворення, яке зветься Україна, і про той народ, який ми вперто називали народонаселенням. Ось що написалося в ті дні у етапі «Ми на Майдані і Майдан у наших душах» («Вісник Самвидаву», № 5 за 2005 р.):

…На Майдані в серці Києва зібралися не просто «люди», не «юрба», «натовп», «вулиця», а народ. Останнім часом я якось уникала прямого покликання на це поняття, значною мірою здешевлене й здискредитоване демагогічним надуживанням: поняття «народ» застосовували як псевдонім «влади», для освячення політичних амбіцій і цілей, насправді не дотичних до його інтересів і волевиявлень.

Та в ці дні я бачу його перед собою — не як гіпотетичний імператив, не як віртуальну реальність, не як пропагандистське гасло, а у своїй плоті й крові, у справжньому й сокровенному значенні цього слова. Маю змогу зазирнути в його очі — і то добрі очі, скажу я вам. Розумні, живі, з іскоркою іронії, здатні спалахнути праведним гнівом і зволожитися сльозами у найсвятіші моменти. Вдячна долі за те, що Господь сподобив мене доторкнутися до того великого катарсису, яким є Майдан.

Відчуваєш, як наливається смислом і нарешті звучить у гідному контексті слово «Україна». Я не раз солідаризувалася з іронічним зауваженням Юрія Шевельова, що з огляду на масштабне здешевлення цього святого поняття у неправедних устах політиканів і пристосуванців аж хочеться накласти мораторій на слово «Україна». Так от сьогодні цей мораторій знято!

Впевнено входить до лексикону всіх мов світу дзвінке й закличне слово «Майдан». Уже сьогодні можна сказати, що заслуга Майдану в новітній українській історії — не будемо боятися таких слів! — неоціненна.

По-перше, Майдан поламав обивательські стереотипи як щодо нашої молоді, — буцімто аполітичної, цинічної і бездуховної, — так і щодо прірви між поколіннями. Усе виявилося інакше. Жертовність — і зваженість, тверезість (не лише в переносному, а й у прямому значенні) і ентузіазм, не тільки здатність відгукнутися на заклик, а й настроєність на конкретну дію. З якою ніжністю літні киянки, здавалося б, із зовсім не політизованих верств годували яблуками й пиріжками цих «дітей» із застудженими голосами. Моя сваха, попри поламану руку, щодня ходила на Майдан як на службу і носила туди усе, що, як людина ощадлива, зберігала на чорний день, — іще зовсім добру шубу, теплу шапку, ковдру… Це треба бачити!

І якби російські телеканали не обмежувалися показом інтерв’ю з відселекціонованими депутатами, синьо-білих мітингів і блокування адміністрації Президента, а хоч на мить показали панораму Майдану, зупинивши об’єктив на десяткові очей, реакція на наші події в тій-таки Росії була б іншою. Хоча й без того вона аж ніяк не тотожна путінській. Виступаючи на П’ятому каналі, відомий російський рок-музикант Юрій Шевчук сказав, що дедалі менш чути анекдотів про хитрого хохла й сало, натомість здивоване: «а вони, виявляється, класні хлопці!» Не кажу вже про реакцію демократичної (хай, на жаль, і нечисленної) російської інтелігенції.

І загалом, як висловився все на тому ж каналі відомий модельєр, сьогодні стає модно бути українцем.

По-друге, зруйновано ще один болісний стереотип — про начебто прірву й ворожість між російсько- і україномовними. Виявляється, прірви немає. З уст так званих «російськомовних» я наслухалася за ці дні стільки слів любови до України! Я завжди знала, що не треба квапитися категорично виключати з категорії «українці» всіх поспіль людей, які звикли послуговуватися в побуті російською мовою. А в ці дні було озвучено дуже важливу тезу, що близька мені: у такій Україні — правдивій, теплій, нормальній — хочеться перейти на українську мову тим, хто її знає, і вивчити її тим, хто не знає. Це не примус, не кон’юнктура, а внутрішній імпульс.

По-третє, на очах руйнується уявлення про «вічно ембріонну» Україну, яка демонструє потужні й прекрасні пориви, вічний синдром Фенікса — самовідродження (і тому незнищенна у своїй суті!) й водночас нездатність до «спокійної» щоденної самореалізації у конкретному державному бутті. Я завжди дуже болісно відчувала цю історичну колізію. Так хочеться, щоб у своїй новітній історії ми утверджувалися «як хазяїн домовитий у своїй хаті і на свому полі» (Франко).

У різних проявах відчуваю ту життєдайну константу, яку поет назвав «прямостояння» і «випростовування себе». На цьому тлі так прикро спостерігати активність демагогів і перекинчиків, особливо тих, хто ризикнув покласти на олтар політичної кон’юнктури своє шановане ім’я, — сприймаю це болісно, як клінічний випадок.

Звісно, радикалізм і глобальна поляризація в суспільстві — симптоми, хай і закономірні, але тривожні й небезпечні. Без єдности, цілісности, соборности не відбутися ні людині, ні нації, ні державі.

Тож в ім’я цієї мети, цієї ідеї, незважаючи ні на що, не можна піддаватися оскаженінню, не слід доводити до абсолюту взаємні звинувачення. Не роз’ятрювати те, що різнить, — воно й так разюче. Хоч як це нелегко, не зраджувати розумної об’єктивности і самокритичности. Спрямувати критицизм не тільки назовні, а й до себе — тут також є що викорінювати. Сергій Аверинцев, говорячи про гідну громадянську позицію, вважав її передумовою «не вити з вовками жодної з конкуруючих зграй». Так от — остерігатися перетворення на «конкуруючу зграю»…

Мене нерідко запитують, чи відчуваю я якусь аналогію, якусь спорідненість між сьогоднішніми радощами і тривогами й духом ренесансу 60-х та дисиденства 70-х. Відповім: так, відчуваю. Ясна річ, інші масштаби, незрівнянно менші кількісні параметри, набагато реальніші загрози для кожного, й менш відчутні результати. Хоча як сказати? Хіба вимовити вголос, що король голий, тимчасом як усі співають йому осанну, — це не вибір і не мужність? І не результат?

Те ж відчуття плеча і прямого хребта, що й на Майдані, попри холодок страху і реальність репресій, готовність «написати» своє життя впоперек запропонованого тобі розлінованого аркуша. Гуртом прийти на суд над Чорноволом і на знак солідарности кинути йому квітку. Підвестися на знак протесту проти арештів під час прем’єри «Тіней забутих предків» у кінотеатрі «Україна», встати на концерті в філармонії, коли виконується напівзаборонений тоді Шевченків «Заповіт». Вперто й свідомо покладати квіти до пам’ятника Шевченкові 22 травня — на очах у «мистецтвознавців у цивільному», у світлі фотоспалахів, знаючи, що завтра тебе виженуть з інституту, звільнять з роботи. На судилищі, влаштованому у трудовому колективі, одному піднести руку за колегу, якого наказано вигнати з роботи. Виступити як свідок у суді й у вічі неправедним суддям сказати Правду. Вивезти з табору в найнеймовірніших схованках дрібнесеньким бісером написану твоїм чоловіком чи братом заяву або звернення. Та й просто писати листи своїм друзям туди, куди «не положено». То також Майдан. Майдан внутрішньої свободи. Майдан незалежности в наших серцях. То зерна, які набирали сили, проростали, явили себе світові референдумом 1991-го, а тепер вибухнули Майданом незалежности 2004-го. Сприймаю його як закономірний розвиток і продовження шістдесятницького Ренесансу й правозахисного руху.

І хоч би як далі складалося, я дякую долі за те, що почула й побачила, як скандує Майдан свої гасла, як диригує тисячоголосим хором пасіонарний Тарас Чубай, як Майдан співає Гімн України (виявляється, всі знають слова!), а ющенятка в помаранчевих шапочках притискають до серця свої рученята…

Вся надія на духовну стійкість людини, на її здатність самовідроджуватися. На те, що людина, яка випросталася, не схоче й не зможе знову пригинатися.

6 грудня 2004 р.

Над маминими щоденниками

Спогади, листи, щоденники — кожен із цих проявів художньої документалістики має свою специфіку, але разом усі вони становлять напрочуд змістовний і своєрідний інформаційно-психологічний феномен на непевній і рухомій межі між сьогодні й учора, між живим і неживим, між пам’яттю і історією, між документом і сповіддю. І як кожне межове явище, художня документалістика у всіх своїх іпостасях — жива й багатовимірна, насичена неповторними деталями і суб’єктивними щохвилинними враженнями, залишає по собі смак автентичности і водночас не чужа художньому домислу, сповнена чару імпровізації, адже грань між художнім домислом і спогадом насправді доволі неокреслена — недаремно в Журналі Шевченка, в листах Стефаника, Стуса так опукло виписано їхні сни…

Щоденник, як і лист, — це теперішній час, спогади — ретроспекція, та разом вони творять ту хистку паперову кладочку, перекинену з минулого в майбутнє, яка вабить нас можливістю якось дістатися звідси на той бік, пережити й зрозуміти той час, який з погляду сьогодення неминуче залишається для нас невідомою країною. До того ж щодо літератури художньої цей жанр завжди перебуває у стосунку невизначеної і рухливої міри споріднености. Недаремно українську літературу минулого століття неможливо уявити собі без переосмислених і наново прочитаних щоденників Чикаленка, Винниченка, Єфремова, Довженка, а «Щоденник» В. Ґомбровіча вважається одним з найвидатніших творів польської літератури, як «класичний твір, що виробив голос прози»[6].

Щоденник реалізує свідоме чи й підсвідоме прагнення несфальшованої реальности. Цим він важливий як для самого автора — потреба осмислення навколишнього й розкіш самоусвідомлення, — так і для читачів. Тому вже сама фіксація події — чи то зовнішньої, реальної, чи внутрішньої (емоції, суб’єктивні враження і реакції, психологічні самонотатки, світ індивідуальних переживань і самоаналізу) — така важлива як акт пізнання. Важить навіть фіксація, на перший погляд, несуттєвого — з цих цеглинок вимальовується образ середовища, житейська атмосфера, картина побуту, світ почувань і реакцій, тобто образ доби. І автопортрет автора.

Щодо образу доби — не знаю прикладу виразнішого, ніж видані нещодавно «Щоденники» Сергія Єфремова, твір воістину епохального, як на мене, значення. Він дає змогу пізнати — просто-таки матеріально, на смак і на дотик — як почувалася масштабна творча людина у лігві Мінотавра, де за кожним поворотом пастка, а то й смерть. Завдяки йому можемо відчути повну незахищеність, залежність людини від суспільних катаклізмів, гримас і абсурдів реальної політики, цілковиту відсутність гарантій того, що називаємо приватністю, тотальну підвладність чужій волі.

Антологія репресивних буднів і жертв: повісився М. Міхновський («краще самому померти, ніж під вічним обухом жить»), арештовано Дурдуківського, Павлушкова — відчуття невідворотності наступної жертви, якою можеш бути ти. Набір знакових деталей зі сфери побуту, театру, преси, «пікантні» подробиці розгулу цензури (зокрема як «почистили» «Кобзаря» у Політпросвіті й ҐПУ). Театр абсурду, вакханалія брехні — і осяйна деталь-символ: Лук’янівську тюрму прикрашає червона зірка… Або таке промовисте автоспостереження: не переводив стрілки годинника залежно від змін декретного часу. Неоціненні кадри: загальні збори професорів і студентів ІНО, робітничі заворушення проти влади — маніфестація безробітних під гаслом «власть советам, а хлеб нам»… Чутки, які зловісно розповзаються і стають реальністю. Запис від 1 грудня 1928 року: «Гавкають…». Набір анекдотів і актуальних каламбурів, що пародіюють зміст нових реалій: «рабкор» — Рябко (бо бреше…) — ніщо так не передає аромат, настрій, смак моменту. Та й сам факт цієї фіксації — свідчення просто-таки відчайдушної відваги.

Все це — психологічне alter ego тодішньої атмосфери. Вимушена акліматизація людей у новій дійсності, перші симптоми вироблення «отарности». І — паралельний світ: робота над листами Шевченка, Коцюбинського, над Журналом Шевченка, щоденна реальна наукова праця як глибинна незаперечна цінність, острівець справжнього в морі ерзаців. І ще: свідчення екзистенційної ваги щоденника як порятунку і звернення в майбутнє.

З передмови Е. Соловей: «Двічі на сторінках Щоденників Єфремов цитує Шевченкові рядки:

…Розважаю

Дурную голову свою

Та й кайдани собі кую,

Як ті добродії' дознають… —

немов ставить їх епіграфом до своїх нотаток. Що ж це — необачність, легковажність, наївність? А чи, може, переконаність, що це потрібно для майбутнього, що колись доведеться по крихтах відновлювати правдиву картину доби — і саможертовний дарунок нащадкам на «потомні часи»? І ще, мабуть, особлива віра в силу і цінність писаного слова «[…]: запишеш — і скинеш немов ту вагу хоч трохи, що лежить на душі невисловлена.»[7].

Щоденниковий «плин свідомости» неоціненний для осмислення ключових соціально-психологічних процесів і явищ, екзистенційних моделей — особливо в умовах несвободи, в полоні тоталітаризму, під гнітом зовнішніх обставин. Як зрозуміти «полоненого» радянським режимом митця без щоденників Довженка?! Як розв’язати такі суперскладні больові проблеми, як, приміром, т. зв. «колабораціонізм» української інтелігенції періоду Другої світової війни без щоденників Любченка і спогадів Шевельова?!

Щоденниковий автопортрет — це саме те місце, де можна «дозволити собі нечувану розкіш бути щирим» (Ю. Шевельов). Не боятися занурюватися у хвилі свого життя, у хвилі буденности. Самому для себе і на очах у читача, якщо такий передбачається, створювати власний автопортрет і свій образ світу, що відбивається в очах автора і в його душі. Спроба заговорити власним голосом, «голосом власної буденности, спроба побачити в буденності свою літературу, метафору… побачити себе поряд з іншими, себе втомленого, веселого, вмирущого, живого…»[8].

Автори щоденників здебільшого відмовляються від фільтрації фактів на догоду створенню пристойного власного іміджу. Адже людська біографія — це не святковий костюм без складок і порошинок, «тому ретельна фільтрація життєвих фактів мусить відступити перед світлом, що сягатиме й темних нетрів душі»[9]. Читачі та критики, до речі, не завжди сприймають і приймають таку щирість, такий геть незмодельований образ. Наприклад, одну з найтонших і найпоетичніших книжок подібного жанру сьогодні — «Келію чайної троянди» Костя Москальця — Сергій Жадан сприйняв як «таку собі» амбарну книгу, в яку сумлінно вписується кожна нова пачка чаю «Принцеса Нурі…» і навіть побачив в усьому цьому нелюбов до життя — оповідь «позбавлена м’яса, самі порожнини»[10]. Водночас інший критик відчув тут творчу самореалізацію, подолання «суперечності між егоцентризмом і бажанням дистанціюватися»[11]. Справді, сам автор декларує це своє двоєдине бажання — самовиражатися і водночас дивитися на себе збоку: «я» і «не я», «напів-усе, напів’я». «Створити письмо — не як закінчений «лист», «повідомлення», «інформацію», але як гру світла на хвилях весняного Сейму. Мерехтіння, «мерцание» письма»[12]. «Треба дистанціюватися, відійти на кілька кроків, заспокоїтися, подивитись уважніше, заглянути до себе всередину і визирнути з себе назовні…»[13].

Щоденник — як останній бастіон власного «я», творення його — своєрідна захисна реакція організму. Мовби відкривається клапан, що випускає надмір «пари», — це знижує тиск, допомагає прорвати гнійникові… Це сповідальня, в якій можна залишити те, що гнітить, мучить. «Так людина утилізує, — читаємо в «Записниках» Лідії Гінзбург, — образи, горе і навіть порожнечу, перетворюючи їх на матеріал»[14].

Відомі нам з літературної скарбниці людства і багатої української мемуаристики (яка до речі, органічно й гідно вписується в цю скарбницю) щоденники дуже різні — за змістом, стилем, співвідношенням об’єктивного і суб’єктивного, настроєм, характером ерудиції, надзавданням («для себе» або націлені на читача), та загалом цьому жанрові належить своє, незамінне місце в царині гуманітарної свідомости, в царстві духу.

Усе, про що тут розмірковувала, стосувалося визначних і визнаних, певною мірою «класичних» творів жанру. Наскільки ж вписуються в цю картину щоденники людей «звичайних»? Гадаю, що вписуються. Все залежить від міри щирости, змістовности й масштабу особистости, літературного хисту й чуття слова, характеру історичного моменту, насичености подіями та їхньої ваги. Тоді крізь особу автора ми бачимо щось більше, психологічно й суспільно значуще, тоді в щоденниковому свічаді віддзеркалюється епоха і людська індивідуальність на її тлі.

Після смерти моєї матері залишилося п’ять загальних зошитів щоденників, що обіймають період з 1928 р. до самої її смерти 1963 р. Я дбайливо зберігала їх, але якось не доходили руки зайнятися ними по-справжньому. І тільки нещодавно, передаючи свій архів до Відділу рукописних фондів Інституту літератури, уважно прочитала й опрацювала їх — це якнайбільше відповідає моєму постійному інтересу до мемуарно-епістолярної літератури, провідної теми творчих зацікавлень останніх десятиліть. До того ж, щаслива нагода здійснити мандрівку в часі — подорож до дитинства і юности…

Мати моя, Катерина Яківна Бедризова, народилася 1891 року в м. Феодосії в родині кримських вірмен. Батько — викладач гімназії, мати не працювала. Крім неї в родині було ще четверо дітей: брати Петро, Сократ, Ервант і сестра Люція. Родина була зрусифікована, як це велося на теренах Російської імперії. Лише бабуся Гаяне говорила виключно по-вірменському, від неї в матері залишилося знання азів вірменської і реліквія, яку я досі зберігаю, — старовинний роман вірменською мовою, на титульній сторінці якого мати написала: «Улюблена в дитинстві книжка про сумну історію Кеновапе [нрзб.], яку нам читала бабуся Гаяне Чепурова», і вкладений у книжку аркуш паперу з текстом вірменською мовою, написаним бабусиною рукою рівненьким каліграфічним бісером.

Мати закінчила історико-філософський факультет Вищих жіночих Бестужевських курсів у Петербурзі перед самою революцією, якийсь час викладала російську літературу в школі у Феодосії, була гувернанткою в родині підприємця на Донбасі, а на початку 20-х працювала вихователькою в дитячому будинку на Куренівці в Києві, директором якого був мій батько Хома Михайлович Коцюбинський. Невдовзі вони одружилися, незважаючи на значну вікову різницю. Переїхали до Вінниці, де створили перший в Україні літературно-меморіальний музей Михайла Коцюбинського. Усе подальше життя моєї матері пов’язане з музейною справою — у 30-х роках разом з батьком створила аналогічний музей у Чернігові. Після смерти батька 1956 р. мати вийшла на пенсію. Жила в Чернігові, де й померла 1963 р.

Щоденники матері — документи неспокійної переходової жорстокої доби. Їй випало екзистенційно утверджуватися в складних умовах: виборювання свого місця в новій ідеологічній реальності за умов постійного пресингу, входження в нове національне середовище, оволодіння незнайомою мовою і культурою. І то було не просто пасивне входження, а долучення до активного творення цієї культури.

Вакханалія репресій 30-х років, відгомони яких (на щастя, не дуже оглушливі) мати зазнала на собі. Потім була Друга світова війна, евакуація з Чернігова до Башкирії, післявоєнне відновлення Музею. Через дочку доторкнулася до Ренесансу 60-х…

Усе це, відбите на сторінках щоденника пером і душею людини небайдужої, інтелігентної, тонкої і щирої, не може не становити інтересу.

Зошитів зі щоденниковими записами усього п’ять, чотири з них пронумеровано (№ 1, 2, 3, 5 — № 4 не зберігся), останній я позначила № 6. Це не дуже грубі загальні зошити в картонній обкладинці. Подекуди в них бракує сторінок, деякі записи нерозбірливі.

Зошит № 1 обіймає 1928–1931 рр., № 2 — 1932-1935, № 3 — 1942-1943, № 5 — 1945–1954, № 6 — 1961–1963 роки. Зошити з кінця 30-х років не збереглися. Можливо, не вела тоді щоденників: не той час… Та, гадаю, вони все-таки були і десь загубилися або їх було знищено. Зрештою, все це тільки припущення.

Щоденники написано переважно російською мовою з окремими вкрапленнями українською. Цитати з них подаю у своєму перекладі на українську мову, зазначаючи в дужках після цитати номер зошита і сторінку, а іноді обмежуючись тільки роком. Своє дитяче ім’я Мілочка подаю першою літерою — М.

Нині щоденники зберігаються у Відділі рукописних фондів і текстології Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України (фонд 173).

«Сродна праця»

У першому зошиті щоденників — послання з початку XX ст.: між сторінками знаходимо шкільні твори Катерини Бедризової, учениці феодосійської гімназії. Серед них оповідання «Из записок сельского учителя» з ремаркою: «Читано на уроці російської мови у 8 кл. 1910 р. у В. Западова» (улюблений учитель-словесник. — М. К.). Тут-таки вкладено повідомлення про його смерть і некролог.

Щоденники за різні роки засвідчують постійне поривання до власної творчости, до віршування, яке не виноситься на люди, а призначене для себе і для найближчих. Римовані вправи, присвяти до різних родинних урочистостей — це, звісно, домашнє віршоскладання з присмаком сентиментальної «альбомности», і авторка це чітко усвідомлює. Та все ж тягнеться до пера — і водночас соромиться цього. Звіряється хіба що дочці…

Цікаво простежити, як у бестужевки Катерини Бедризової-Коцюбинської починає бриніти українська струна. Як зароджується — і чи зароджується? — свідомість «українського» як чогось вартісного, й окремішнього від російського. Як, залишаючись ув органічній для себе стихії російської культури, вона поступово входить до культури української.

Увійшовши в родину Коцюбинських, мати природно прилучалася до справи увічнення пам’яти письменника — адже літературно-меморіальний музей у Вінниці вона, фаховий філолог, створювала разом із чоловіком, на чиї рамена лягла вся організаційно-господарська робота, а їй випала вся «змістова», науково-творча її частина (створення експозиції, науково-видавнича, популяризаторська).

Мати поставилася до цієї роботи з притаманним їй чуттям відповідальности, що поступово переростало в ентузіазм — небагатослівний, трудовий, але всеохопний. Справа музею, увічнення пам’яти Коцюбинського стали справою її життя.

Основними чинниками прилучення до української культури були для неї дві ключові постаті, що їх від початку прийняла беззастережно як знакові, як символ цієї культури, — Коцюбинський і Тичина (ранній, «соняшнокларнетівський»). Що ж, гідні репрезентанти для людини, яка прийшла в україністику з поля російської та світової культури в її найкращих виявах, людини, звиклої до широких культурних обріїв, багатої мовної стихії, чутливої до сучасної, на рівні світових художніх досягнень, образности.

Про Тичину окрема розмова. Що ж до Коцюбинського, то попервах уся українська культура зосереджувалася для матері у цій постаті. Поступово, звісно, вона набуває фахових знань, починає орієнтуватися в цьому новому для неї культурному світі, та з самого початку народжується, формується в ній те, що я назвала б «коцюбинськоцентричністю». З позицій Коцюбинського навіть починає дивитися на сучасну цьому письменникові російську літературу. Дійшовши висновку, що Коцюбинський «сутністю творчости своєї близький до кола Чехова, Горького, Андреєва…», збирається перечитати під цим кутом зору їхні головні твори, «все, що належало до кола читання Коцюбинського» (1931).

Під час гастролей театру Мейєрхольда у Вінниці (1933) посилає букет розкішних квітів його дружині — актрисі Зінаїді Райх. Остання не змогла побувати в музеї, але відповіла листом-подякою, на що мати знову відгукнулася: «Я їй відповіла вчора. Сказала, що їм треба зацікавитися «Фата Морґаною» (2: 39).

Цитати, образи з творів Коцюбинського міцно входять у коло думання й почування, у щоденний лексикон. З нагоди весілля племінниці Марії (1946) мати шле їй побажання щастя в сімейному житті цитатою зі «Сйу»: «Хай наверху буде піна, а на споді повинне грати чисте вино».

Вона мріє про поїздку до Західної України: хоче побувати у Львові, в Чернівцях, у місцях, пов'язаних з Кобилянською, — «Це буде сон наяву: я побачу гуцулів, Карпати, те, що бачив Михайло Михайлович. Паморочиться в голові. Невже це зірветься?» (1947; 5: 34). Планам цим у повному обсязі не судилося здійснитися. Побувала з дочкою лише у Львові (1947), де, як зізнається, «блаженствувала».

Для мене ті відвідини Львова мали також велике, екзистенційне значення. Аналізуючи сьогодні свої відчуття, гадаю, що саме тоді вперше голосно озвалася в мені свідома українська струна: я, східнячка, вихована в дитинстві у стихії переважно російської мови і звикла до двомовности як норми, була щаслива в суцільно україномовному світі високої міської культури, відчувала себе по-справжньому душею вдома! Очевидно, щось подібне відчувала й мати.

Нещодавно читаючи спогади Ю. Шевельова, я звернула увагу на його перше знайомство зі Львовом — його відчуття в чомусь перегукувалися з моїми. «Це не було реальне місто, воно було ніби поза часом і простором, воно було я… […] Львів був у німецьких руках, і ці руки не були ні чисті, ні делікатні. Але я цього не бачив, бо не хотів бачити. Понад половина Львова були поляки, але я жив у такому Львові, де поляків не було… Бо для мене Львів був Україною, і поза нею в ньому нічого не існувало»[15].

Ясна річ, мати не може до кінця вивільнитися від синдрому «старшого брата», перебуває в полоні ідеологічних штампів доби, щиро впевнена в одвічній дружбі українського і російського народів тощо. Однак у російській культурі все намагається знайти якісь паралелі з українською: Некрасов — «це російський Шевченко» (5: 25).

Поступово вона починає вирізняти українські первні, специфіку, тверезіше сприймає панівні стереотипи. Читаючи щоденник Чикаленка, записує таке: «Автономіст, ненависник Москви, він проте дав надзвичайно цікавий матеріал для знайомства з українською культурою періоду розквіту творчости Коцюбинського» (5: 71).

Розповідаючи про обговорення праці відомого літературознавця Єрьоміна щодо української культури, яке відбулося в Уфі 1943 р. на засіданні літературної групи Академії Наук, приєднується до думки, що вчений не розуміє специфіки української літератури, для нього вона існує лише «як переспів російської».

Цікаво простежити, як поступово мати прилучається до українських святощів, коло їх для неї розширюється, зростає емоційна заанґажованість.

Уже в 1-му зошиті щоденника вона записує українські пісні з репертуару моєї няні Гані. Одну з них, зафіксовану дитячою пам’яттю пісню «Ой, ти дубе-дубе», ми не раз співали разом з матір’ю.

У цьому першому, вінницького періоду, зошиті відбито коло читання матері, ще майже всуціль російське. Та дедалі впевненіше посідають своє місце українські автори. Передусім, звичайно, все, пов’язане з Коцюбинським, крім того, Христя Алчевська, «Земля» Кобилянської, «Майстер корабля» Яновського, «Художник» Шевченка, журнали «Літературний ярмарок», «Критика», «Червоний шлях». Мати робить виписки з рецензії на «Недугу» Плужника, зі статті А. Ніковського про А. Франса. Переглядає бібліографію творів Квітки-Основ’яненка, виписує висловлювання про Драгоманова зі спогадів Овсянико-Куликовського, опублікованих у часописі «Наше минуле».

У нотатках із прочитаного в одному ряду стоять прізвища Блок, Хвильовий, Вал. Поліщук, І. Северянін, Плужник, Хафіз, Маяковський, Бласко Ібаньєс (тут же наводить паралелі з «Persona grata» Коцюбинського).

Поступово мати відкриває для себе, освоює ті чи ті постаті української культури — Лесю Українку, Довженка. Захоплюється ними. Про Довженка зазначає таке: «це надзвичайно талановита людина, смілива, розумна. Пише новели, свою автобіографію. Гоголівський гумор і спостережливість» (3: 68).

Розмірковуючи про свого улюбленого Тичину, вона звертає увагу на дуже сильний український акцент у його російській мові — «в ньому таке сильне українське» (йдеться про його виступ під час війни на антифашистському мітингу в Саратові).

Коли дочка закінчила школу, повезла її «на прощу» до Канева разом зі своєю посестрою-бестужевкою Вірою Діаконенко. Захоплено пише в щоденнику: «класична українська чарівність пейзажу, святістю місця освітлена», «М. залишила чудовий запис у книзі вражень канівського музею». Нещодавно співробітниця музею Л. Чорна виявила у старій книзі вражень цей запис і його оприлюднила — це була романтична юнацька клятва на вірність Шевченкові й рідній культурі.

Для матері, філолога не тільки за освітою, а й за покликанням, робота в музеї, рокована їй долею, то, справді, «сродна праця», згідно зі Сковородою, і вона, з її особливим трепетним ставленням до джерел, колосальним пієтетом до рукописного фундаменту письменницького доробку, досить скоро усвідомила її як «насолоду» (саме це визначення не раз повторюється в щоденнику).

У Вінниці попервах у Музейній справі йшла навпомацки, самотужки оволодіваючи професійними навичками, методом спроб і помилок, та ще й під колосальним тиском ідеологічних вимог, які годі було раціонально, «до кінця», збагнути і які до того ще й змінювалися, не встигнувши утвердитися й реалізуватися. Що ж до Чернігова, то тут підійшла до творення експозиції уже збагачена досвідом, хоча травма від дикої вінницької епопеї з відлученням від музею (про це згодом. — М. К.) довго давалася взнаки («несподіваний шквал не забувається»). «…Знову занурилася в улюблену роботу створення музею. Тут іще той плюс, що рукописи в мене під руками. Яка насолода!» (1935). «Зі смаком» обмірковує експозицію, готує плакат, присвячений життю і творчості Коцюбинського, багато праці вкладає у підготовку різних редакцій путівника по музею.

«В музеї починаю себе почувати як диригент ув оркестрі. Більше, ніж коли б то не було, відчуваю всі нюанси експозиції і т. ін.» (5:17) — це вже в Чернігові після повернення з евакуації.

З надзвичайним інтересом, навіть з ентузіазмом віддавалася текстологічній роботі над рукописами у процесі підготовки їх до друку. «Тижнів два працювала з Ганичем над звіркою рукописів. Як я надихнулася в цій роботі! Відчуваю всю вишуканість і аристократичність цієї роботи. Масу темних місць розшифрувала» (1935; 2: 93). Наводить думку свого напарника, що «робота з нею — найкраща школа культури для нього». До неї приходять на консультації. Мати свідома того, що І. Стебун, який на той час прагнув монополізувати все коцюбинськознавство, використав у своїй роботі її матеріали. Вона має авторитет: «Усе так було й у Вінниці і тепер повторюється». З таким самим захопленням працює над виданням творів Коцюбинського, що здійснювалося в 50-х роках Держлітвидавом. Редактори з Держлітвидаву і співроботіники Інституту літератури, які працювали над виданням творів письменника, подовгу жили у кімнаті для приїжджих при музеї й «інтеґрувалися» в наше щоденне життя, в родинний побут.

У щоденнику відображено безнастанну увагу до пошукової роботи, до добування нових матеріалів. Це передусім листування з широким колом осіб. Як видно із записів, батько 1933 р. був в Одесі у Віталія Боровика (мати — 1931-го). 1939 року після приєднання Західної України батько відразу кинувся до Львова й Чернівців (був у Ольги Кобилянської) і привіз звідти надзвичайно багато цінних матеріалів, оприлюднених згодом у Збірниках праць Чернігівського музею.

Як я вже згадувала, 1948 року ми з матір’ю були у Львові і намагалися відвідати всіх, хто хоч якось міг бути причетний до імені й творчости Коцюбинського. Зокрема були в гостях в Олени Кульчицької, автора неповторних ілюстрацій до «Тіней забутих предків». Я трохи «зачерпнула» тоді старої львівської інтелігенції, яка вже потроху відходила в минуле. Крім Кульчицької, познайомилися з художницею Ярославою Музикою, хресною матір’ю мого племінника, якого на її честь назвали Ярославом. Нашим гідом по Львову був професор Іван Крип’якевич. Мати хотіла знайти о. Василя Луканя, етнографа й бібліофіла, який після 1939 р. регулярно надсилав до музею дуже цінні матеріали, познайомитися з ним особисто та подякувати йому. Пам’ятаю, як ми дісталися до монастиря отців василіян, але самого о. Луканя не застали серед живих: незадовго до того він загинув, його збив трамвай. Пам’ятаю його келію, геть заповнену стелажами з книгами, як у бібліотеці, і в кутку вузьке, залізне, майже «в’язничне» ліжко й письмовий стіл…

Не можу не підкреслити повної єдности, неподільности «свого», особистих, родинних інтересів, з інтересами, справами, долею музею. І у Вінниці, і в Чернігові широке коло постійних відвідувачів, які ставали друзями музею, його пропагандистами й речниками, підтримували морально. Серед них — художник Микола Бурачек із дружиною — постійні гості й у Вінниці, і в Чернігові. У післявоєнному Чернігові — дочка Короленка Софія Володимирівна з Полтави, гості з Києва: С. І. Маслов із сестрою, хірург Іщенко з дружиною, родина інженера Штейнгеля, працівники Ботанічного саду при Університеті — М. Ткачук і О. Жукевич (на грунті садівничих пристрастей батько підтримував зв’язки з Київським ботсадом, листувався і з директором Московського ботсаду ак. Цициним, виписував штамбові троянди аж із післявоєнного Кенігсберга, який щойно став Калінінградом…). У маленькій кімнатці для приїжджих, невибагливо обладнаній у колишньому сарайчику, постійно хтось жив. Найчастіше — актори-читці, які готували монтажі за творами Коцюбинського. Якось кілька днів гостювали Зоя Гайдай з Миколою Платоновим — пам’ятаю імпровізований концерт на нашій веранді. Регулярно навідувалися письменники — Павло Тичина, Максим Рильський, Володимир Сосюра та ін., художники, передусім Василь Касіян і Антін Середа. Літературознавці й аспіранти з Києва — Ніна Калениченко, Микола Грицюта, Петро Хропко, Марія Іщук зі Львова — мати любила її особливо ніжно і називала «Марусесенька». Загалом усі, хто любив творчість Коцюбинського і займався нею, автоматично ставали близькими людьми.

Якщо вслухатися в тональність щоденника, не можна не відчути, як дві його провідні теми — любов до дитини, прагнення перелити себе в неї і відданість справі музею — розвиваються і звучать поруч, іноді практично в унісон. Народження і щасливі клопоти з дитиною, пізнання радощів материнства йшли паралельно з оволодінням новою для неї, але цікавою і внутрішньо близькою музейною справою. Не просто паралельно, але невіддільно одне від другого.

1931 р. мати, вагітна, їде у наукове відрядження до літературно-меморіальних музеїв Москви й Ленінграда, щоб набратися досвіду. Як засвідчує щоденник, уже тоді їй праглося подумки прилучити до цього досвіду ще ненароджену дитину. Того таки року по дорозі до Криму (із сумної нагоди смерти своєї матері у Феодосії), бувши вже десь на 6-7-му місяці вагітности, спеціально затрималася в Одесі, щоб розшукати давнього знайомого Коцюбинського, одного з братів-тарасівців Віталія Боровика: «Була у Боровика. Був люб’язний, хоча тримався «олімпійцем». Удалося виманити дві фотографії для Музею — досягнення (дечого навчилася я в татка!) (1: 24).

Зошит № 2 (1932) починається записом: «Культ дитини. Все для неї.» Але тут-таки: «Скоро М. буде два місяці, і я візьмуся до музейної справи», «Ми цілковито занурені у свій музей і свою М.» (2: 1, 2).

Спочатку жили у меморіальному приміщенні, потім переїхали до новозбудованого: «У нашій колишній квартирі уже розгорнулися нові відділи музею, і так відрадно, що в усьому домі музей. Навіть вітрини вже є. Яке щастя!» (2: 30). З вікон видно розкішний квітник — без квітів батько життя не мислив. У музеї відкрито читальню. В музеї з кожним роком «все краще, все культурніше», навіть «чужі люди кажуть, що в ньому багато душі» (2: 6), «садиба наша царствено прекрасна» (2: 8).

Недаремно серед перших вимовлених дитиною слів, які мати занотовує, поряд з «мамою» і «татом» — «бімбі» (читай «музей Коцюбинського»)..

«Влітку стільки захоплених відвідувачів. Успіх колосальний. Але треба працювати. Треба кинути технікум (мати викладала українську мову в педагогічному технікумі. — М. К.) і віддатися, особливо тепер, дорогому і всіма цінованому Музеєві» (1932).

Кожне добре слово про музей для неї як бальзам на душу. Зокрема згадує про добре ставлення до музею ак. Багалія — із сумної нагоди його смерти. Перефразовуючи пушкінське «старик Державин нас заметил и в гроб сходя благословил», записує «Старик Багалей нас заметил…» (2: 92).

І так увесь час — дві життєво важливі для неї теми — дитина і музей — злиті воєдино. Дві найбільші турботи і найбільші радості в житті. Сенс життя у двох іпостасях…

Я вже не раз у своїх спогадах наводила таку надзвичайно промовисту деталь. Коли в серпні 1941 готовий до евакуації вагон з експозицією музею стояв на розбомбленій дощенту залізничній станції Чернігів і не було надії вирватися з цього пекла (німці підходили вже близько і ні про який регулярний рух поїздів не могло бути мови), вночі — під барабанний дріб осколків по дахові вагона під час нальотів — мене вкладали на куту залізом скриньку з рукописами Коцюбинського, а батько й мати з обох боків накривали мене (вірніше — нас) своїми тілами. Захист, звісно, сумнівний, але ціннісні пріоритети — наочні й незаперечні…

Реалії побуту, буднів, ясна річ, проникають на сторінки щоденника, але якось не педалюються, не претендують на місце центрального сюжету, проходять як самозрозуміле тло, як «проза життя».

Матеріально ми жили загалом досить скромно, звичайно, з періодичними поліпшеннями (та й город і сад дуже допомагали).

Це видно з побіжних деталей, зауважень — приміром, довелося продати відріз шерсті, щоб дожити до зарплати, не кажучи вже про будні в евакуації, особливо в першу воєнну зиму, або в перші повоєнні роки. І постійний мотив у щоденнику матері: незручно, що їй живеться добре або принаймні краще від інших.

Вона завжди допомагала усім, кому могла, і всім, чим могла (зокрема моїй учительці французької мови Н. П. Шрамченко, Олександрі Аплаксіній, яка після війни дуже бідувала та ін.). Матері були притаманні відкритість до людських бід і злигоднів та здатність задовольнятися малим… Аби були книги, і музика звучала, і дочка гідно розвивалася…

Побут, родинні події, стосунки з чоловіком, навіть труднощі у вихованні дочки, сімейні справи найближчої родички — сестри Люції — все це десь на периферії щоденника, пунктиром, не наголошується, як тло. Дорвавшись до щоденника, мовби ширяє над земним і буденним…

Натомість мати дуже вразлива до естетики побуту, дорожить тією красою, серед якої живе, — виплеканий батьковими чудодійними руками садок, вишукані квіти. «А у вікно заглядають чудові троянди — квіти того раю, що його створив татко і в якому я живу» (5: 9).

Що ж, повірте, наш садок, особливо в умовах повоєнного, вщент зруйнованого, обідраного Чернігова, та й пізніше, на тлі провінційного довкілля — то був такий собі Едем місцевого значення.

Книжки, музика, спілкування з цікавими людьми — ось життєві, духовні пріоритети. Все це вона мала, і не просто мала, а й творила навколо себе відповідну атмосферу. Тому й вважала, що життя її склалося щасливо.

Чоловік (татко, як вона називала старшого за неї на 23 роки батька), що дбав про неї і допоміг створити навколо себе гідне естетичне й інтелектуальне середовище. Викохана й виплекала дочка, близька духовно, яка справдила її надії. Середовище цікавих непересічних людей, з якими спілкувалася, і в цьому спілкуванні реалізовувала себе, свої інтереси, свої поривання.

Якщо говорити про найближче коло спілкування, то у Вінниці — це передусім Тичина, художник Бурачек із дружиною, сестра Люція з дочкою. Згадуються в щоденнику ак. Багалій, Ірчан, Скляренко та інші письменники, відомий актор, майстер художнього читання Вол. Яхонтов, художник Литвиненко. На жаль, коло спілкування у вінницькому зошиті окреслено не досить виразно. Що ж до Чернігова, то тут уже воно розширюється й повніше відбито в щоденнику.

Серед родичів — це передусім родина вже згадуваної сестри Люції (дочка Марія, піаністка, її чоловік — літературознавець Микола Матвійчук — та двоє синів), моя зведена сестра, батькова дочка від першого шлюбу Зоя Коцюбинська-Єфіменко, особа колоритна, з виразними артистично-літературними нахилами. Знову ж таки подружжя Бурачеків, після війни — дочка В. Короленка Софія Володимирівна, вдячна батькові за те, що під час війни він разом з експонатами Чернігівського музею врятував десяток ящиків з експонатами Полтавського музею Короленка. Ціла когорта цікавих ленінградців: письменник Володимир Боцяновський, директор музею Пушкіна Матвій Калаушин з родиною, літературознавець І. Ямпольський з родиною, скульптор Ілля Гінцбург, літературознавці Юрій Меженко і Ярема Айзеншток, викладач Морської академії Сергій Полуботко (якийсь нащадок славного гетьмана — на жаль, подробиць не знаю).

Залюбки відвідували актори Чернігівського театру, та й усі, хто приїздив до Чернігова на гастролі. Художники, композитори, письменники… З Києва приїздили незмінні Тичина і Рильський, С. І. Маслов із сестрою, письменники й літературознавці, які працювали над рукописами Коцюбинського, що зберігалися тоді в музеї. Про все це я докладніше писала у своїх спогадах «Із Книги Споминів». Тут хочу навести дуже теплий щоденниковий запис про одного з друзів музею (і наших друзів — це не розрізнялося) Миколу Адріановича Прахова, відомого мистецтвознавця, вже дуже літню людину (колись у молоді роки він бачив Коцюбинського). «Завтра чекаємо незвичайну людину, М. А. Прахова. Знаю, що він «встряхнет» нас». І далі: «Зворушливий старий, майже святий у доброму розумінні слова, весь у минулому, яке дбайливо зберігається в пам’яті з неймовірною точністю. Він читав нам свої спогади про Горького, про славнозвісних художників, з якими був близько знайомий». У Києві він познайомився з М. і написав нам: «У Чернігові мене зачарувала троянда «Офелія», а в Києві — Ваша дочка М. Вона в міру гарна, і це дуже добре, бо дуже гарні часто бувають нерозумні…» (5: 93). Я справді, в кінці 40-х — на поч. 50-х, навчаючись в університеті, частенько бувала в Миколи Адріановича на Великій Житомирській (у будинку, де колись розташовувався дитячий кінотеатр ім. Чапаєва) і щоразу отримувала заряд духовности й інтелекту.

Основні чесноти, які сповідує мати і намагається виховати в дочки, — чесність, порядність, готовність прийти на допомогу, абсолютний примат духовного над матеріальним, відсутність побутової ксенофобії — національної чи соціальної. Ні тіні пристосуванства, використання переваг імени, прагнення вибитися в начальство, добитися якоїсь матеріальної вигоди.

Тверезо, гостро критично вона оцінювала свої можливості як науковця, зокрема у зв’язку з написанням дисертації. Так і не змусила себе, скориставшися своїм прізвищем, протекцією таких людей з іменем, як О. Білецький чи Є. Кирилюк, підготувати дисертацію і подати її на суд літературознавців. О. І. Білецький, до речі, дуже поважав її як високоінтеліґентну людину, доброго знавця творчости Коцюбинського. Хтось переповів їй (це засвідчено в щоденнику) розмову в кабінеті Білецького стосовно можливого захисту дисертації. Стебун (на той час, як уже згадувала, «монополіст» у коцюбинськознавстві) зауважив, що на захисті не присікуватиметься до дисертанта, на що Білецький відреагував так: «А якщо й присікуватиметеся, то вона вас у калюжу посадить, бо ніхто так не знає Коцюбинського, як вона». Інша, не така совісна людина, скористалася б з такої нагоди. Мати ж тверезо розуміла, що справді нового слова в науці сказати не зможе, і не хотіла ганьбитися.

Виникла ідея захистити дисертацію за сукупністю робіт, honoris causa. О. І. Білецький підтримав цю ідею, але вона не зреалізувалася, — предусім тому, що мати, настроєна гостро самокритично, не виявляла наполегливости, пробивної сили.

Принагідні невеликі статті на «камерні» теми, примітки до видання творів, складання бібліографії, упорядкування збірників — це її праця. Звісно, працювала, перебуваючи під «гіпнозом» модних ідеологем, що вказували їй напрямки дослідження — зокрема про вплив творів Леніна на «Фата Морґана». Її спостереження про вплив на твір «Фата Морґана» брошури Леніна «К деревенской бедноте», ясна річ, підхопили інші. Білецький доручив їй розширити цю статтю, але вона була незадоволена собою («наївно», «безпорадно»). Була свідома того, що ці її спостереження присвоїли собі, використали інші, як і спостереження про цензурні спотворення тексту повісти, що їх уперше виявила вона, — і Стебун, і Новиченко. Якось не переймалася тим. Резюме «Тільки б не було війни…» — штамп доби, гідний популярних свого часу анекдотів…

Після зустрічі в Києві з ак. О. І. Білецьким, зачарована ним, зізнається: «соромно за свою нікчемність» (5: 43). Написала йому, що через зайнятість у музеї не може нічого солідного і справді наукового створити, може тільки упорядкувати свої вже написані статті, але того явно замало для дисертації. «План усе ж додала і написала майже по-Тетянинськи «себя на суд Вам отдаю…». А іншим допомагаю, цілий день займаються, консультуючись, десятикласники, часто й дисертанти» (1947; 5: 47).

Прочитавши рецензію Білецького на роман Скляренка «Святослав», записує в щоденнику: «Ось як треба писати і скільки знати» (6: 22) — мовби внутрішня репліка у відповідь на вічно болючу тему ненаписаної дисертації, — вона і знає недостатньо, і писати не вміє…

Щоденники засвідчують притаманні авторці безперечні творчі потенції, які, очевидно, недостатньо реалізувалися у видимій щоденній роботі й шукали, як видобутися назовні — мовби підземне джерело.

Показові щоденникові автохарактеристики, що засвідчують нахил до самоаналізу, «самокопання». Виписка з книги Б. Левіна «Юноша»: «В мені, на жаль, ще багато що перетворюється не в діяльну енергію, а у внутрішнє страждання» — так і я» (1947; 5: 28).

«Я відчуваю всі вигини талановитих думок, образів, відчуваю особливо гостро художні образи. […] Знову вся істота тріпоче — це завжди буває зі мною напровесні. І музику відчуваю, живу з нею (на жаль, тільки по радіо тим часом)» (1935; 2: 78).

«Такий стан у мене тепер, який буває кілька разів на рік — це те, що в «Інтермеццо» Коцюбинський називає «струни натягнулись» (1935; 2: 98).

Надзвичайно велике, сказати б, ключове місце в щоденнику посідає осмислення прочитаного. Мати занотовує все, що входило в коло її лектури, коментує прочитане, виписує те, що сподобалося найбільше, розмірковує, накреслює плани наступної лектури. В усьому проглядає творче сприйняття прочитаного — аналіз, переосмислення, «осучаснення», інтимне освоєння, адаптація до сьогоднішньої ситуації. Дається взнаки безперечна компаративістська жилка — порівняння, перегуки, взаємопереливання різночасового й різнотемного матеріалу. Якось, розмірковуючи над своїми кумирами в літературі й історії (декабристи, народники — «що далі образи, тим вони дорожчі, — їхня боротьба за кращі ідеали людства видається особливо героїчною»), вона назвала свої відчуття «станом, конденсованим літературними відчуттями» (1935; 2: 98).

В одному з останніх зошитів, уже тяжко хвора, позбавлена можливостей займатися улюбленою роботою, відірвана від дочки, що жила й працювала в Києві, намагається осмислити для себе, в чому внутрішня потреба, сенс такого типу щоденника — самоутвердження, сприймання світу через прочитане й продумане, усвідомлення значення внутрішніх духовних «подій» в умовах переважання їх над подіями зовнішнього життя, коло яких — через вік, через хворобу — катастрофічно звузилося. «Для чого пишу все це, «опрацьовуючи» книгу, яка сподобалася? По-перше, жадоба літературної роботи. Оскільки до самостійної роботи втрачено всі здібності, здатність — нехай хоч маленьку втіху в такому сурогаті знаходити. По-друге, записане краще запам’ятовується» (1961; 6: 7).

Зізнається: «Книги — „мій солодкий опіум“».

Яке коло лектури накреслюється зі щоденників? Що їй найближче, на відстані серця? Що читається, перечитується, осмислюється, «інтегрується в життя» — як духовні паралелі реального життя і віртуальної літературної дійсности.

Передусім — мемуарна література. Спогади Герцена, людей Пушкінського кола, Панаєвої — про Некрасова; Шкловського, Еренбурга, Шагінян, Олеші, Берлінського (робить виписки), Н. Аллілуєвої (дружини Сталіна). Щоденники — Шевченка, Чикаленка, Башкірцевої, Вересаєва, записники Блока.

Листи — улюблена мамина лектура. Очевидно, любов до літератури такого типу не могла не передатися мені (скільки себе пам’ятаю, завжди бачила на її столі розгорнуту книгу спогадів, або листів, або якийсь біоірафічний роман) — недаремно я на схилі віку віддалася воістину «сродній» праці над українськими мемуарно-епістолярними скарбами.

Листи Пушкіна, Чехова (читалися й перечитувалися багато разів), Коцюбинського і до Коцюбинського (В. Гнатюка, О. Кобилянської, М. Горького) — працювала над виданням і коментуванням їх з особливою любов’ю (листа О. Кобилянської до О. Маковея «боляче читати», зізнається в щоденнику).

Біографічна проза, томи «Литературного наследия», дослідження монографічно-біографічного характеру, архівні матеріали про письменників. Цінує в такій літературі «хвилюючу недомовленість на тлі скрупульозної точности фактів» (це з приводу розвідки Г. Чулкова «Летопись жизни и творчества Ф. И. Тютчева» (1933) 3/4 5:14).

Художньо-біографічна, науково-біографічна література, разом з фільмами такого ж кшталту, сприймалася екзистенційно, входила в життя, ставала складовою духовного побуту, знаряддям виховання дочки, мовби розширювала коло спілкування.

Книги про О. Гумбольдта, Павлова, Софію Ковалевську (про всю родину Корвин-Круковських). Фільми про Глінку, Павлова — хай і сконструйовані на догоду тодішнім ідеологічним стереотипам, вони несли певну ширшу інформацію, певний духовний заряд: «Картина „Едісон“ захопила, як Форсайта, схвилювала, як смерть Рузвельта. Так, це був Рузвельт у науці» (1945; 5: 8).

Мала своїх кумирів — з різних епох, з різних культур і літератур. Стежить за літературою, пов’язаною з ними, шукає і знаходить, захоплюється і намагається винести з цього якусь квінтесенцію, якусь «мораль» — «силу», як сказав би Сковорода.

Мейєрхольд — усе, що стосується цієї людини, її глибоко хвилює. Знала його вистави. Як я вже згадувала, під час гастролей його театру у Вінниці батько передав чудовий букет Зінаїді Райх, і вона відповіла листом вдячности. Близько до серця мати бере всі нападки на Мейєрхольда. 1957 року у Львові бачила виставу театру ім. Маяковського «Клоп»: «Увесь час із гіркотою запитувала: «чому ж так паплюжили новації талановитого Мейєрхольда, а тепер у своїх виставах ідуть слідом за ним»» (6: 3–4). З театральних діячів до її кумирів належали також Віра Коміссаржевська (великий альбом її пам’яти, що його батько привіз із котроїсь зі своїх поїздок як подарунок матері, — серед моїх улюблених книг), М. Заньковецька, А. Коонен, А. Тарасова.

Герцен, декабристи, лейтенант Шмідт — також її улюбленці. Про останнього мати з інтересом читає історичну повість М. Чарного. Тут же подає свої роздуми, спогади про те, як сприйняли повстання на «Потьомкіні» у її рідній Феодосії: «З гірки як на долоні видно було феодосійську бухту з «Потьомкіним» на рейді. Нічого ми не знали про подію, тільки неясне відчуття чогось важливого і страшного стискало серце. […] Повернулися днів через три, застали радісно збудженого тата і почали розпитувати, як минули ці дні у Феодосії. «Потьомкін» вимагав вугілля і провіанту, а на відмову відповів кількома залпами…

Дорого те, що я знала особисто і близько сестру П. Шмідта Анну П. Ізбаш, її дочку Катто — бестужевку (в маминому юнацькому альбомі є її фото. — М. К.), сина Колю. Вони бували у моєї господині Є. М. Казанської. Чула не раз вимовлені «під сурдинку» слова про великого брата Анни Петр[івни], про таємничу незнайомку Зін[аїду] Ів[анівну], яку він полюбив, провівши з нею 20 хв. у поїзді, їхнє листування. Виявляється, вона приїздила до нього, коли він сидів в очікуванні суду в казематі. І сестра приїздила, клопоталася, була у Вітте. Шмідт страждав не за себе — він готовий був віддати своє життя за народ, свободу і за матросів, на яких не було прямої провини» (1961; 6: 9).

До кумирів належав також Рузвельт — «свобода слова, свобода релігії, свобода від злиднів і свобода від страху» (1945; 5: 9).

По кілька разів мати повертається в щоденниках до улюблених книжок, улюблених авторів: «багато що в молодості сприймається інакше».

Ось список прочитаного за 1932 рік (зошит № 1): Стендаль, Смолич, Пилипенко (не подобається. — М. К.), Г. Серебрякова про Маркса, Чехов — листування з Кніппер, Горький, Хвильовий, Епік, Ю. Герман, Микитенко, Гашек, Леся Українка, Дживилегов про Данте, Яновський, Скляренко, Сергеєв-Ценський, Гладков, Бальзак, Б. Ясенський, Меріме, Федін, Флобер, «Петро І» Толстого, «Платон Кречет» Корнійчука, Еренбург, Ейхенбаум про Лєрмонтова, «Кюхля» Тинянова…

Улюблені автори матері — Чехов, Толстой, Паустовський, Шолом-Алейхем, Голсуорсі, А. Франс, Р. Роллан, Шевченко, Леся Українка, Коцюбинський… Їхні образи і твори живуть поряд з нею, поповнюють ряди близьких людей, з ними мовби ведеться постійний діалог, це паралельний світ, який завжди з нею і до якого вона активно залучає своїх близьких і передусім дочку.

Читання вголос — незмінна і постійна традиція. Гоголівські «Вечори…» я вперше почула в маминому виконанні, читані при каганці в першу нашу зиму в евакуації. Уривки з «Жана Кристофа», «Кола Брюньйон» Р. Роллана, епізоди із «Саги про Форсайтів», оповідання і повісті Паустовського, зокрема «Чорне море», «Війна і мир» Толстого — вся, від початку до кінця, причому частини тексту, писані по-французькому, читалися в оригіналі…

У щоденнику розкидано побіжні, але дуже влучні характеристики літературних творів, які свідчать про тонкий художній смак, чуття слова.

Про «Правду і кривду» Стельмаха: «Надто образна мова — „кучерява“. Сюжет місцями штучний» (1962; б: 30). Хоч загалом ставилася до Стельмаха, свого колишнього учня по вінницькому педтехнікуму, по-материнському, з ніжністю. Буваючи у нас в Уфі, він читав нам свої вірші, переклади з Міцкевича, новели — мати порівнювала його мову з мовою Коцюбинського, вважала, що він має неабиякий творчий потенціал.

Серед останніх творів Тичини виокремлює, і цілковито заслужено, «Срібної ночі», як «найкраще з усіх останніх віршів». «Вир» Г. Тютюнника — «правдивий і художньо яскравий твір» (1962).

Чутлива до літературних новинок — то «короткий» відгук-оцінка, то стислий аналіз, якесь порівняння, якась аналогія, заувага, і обов’язково — виписки. Зокрема переписує в зошит кілька перекладів Маршака з Бернса і Вордсворта (1942) — очевидно, вони потрапили до нас через сестру перекладача Юдиф Яківну, мою учительку музики.

Занотовує цікаві, дотепні деталі. Так, читаючи том «Литературного наследия» про Грибоєдова: «Запав у пам’ять його дотепний вислів про Гнідича (перекладача Гомера) — „навіть краватку зав’язував гекзаметром…“» (1947; 5: 37). А ось оцінка хору П’ятницького (після концерту): «Сподобалося, як лісові ягоди, коли немає садових» (1942; 2: 87).

Виписка зі спогадів Еренбурга: «Найбільше я боюся байдужости, механізації не виробництва, а почуттів, захиріння мистецтва» (1961; 6: 28).

Епіграф до зошита № 3 (1942) — автограф С. І. Маслова: напис при вході до Башкирського Художнього музею:

Життя без праці — злодійство

Праця без мистецтва — варварство.

Живий інтерес до літературного життя, до навколишнього відчувається в щоденнику до останнього запису. Не стає на заваді навіть невиліковна хвороба — рак крові (тривала десь років п’ять з тимчасовими ремісіями й загостреннями). Незважаючи ні на що, багато читає і так само занотовує свої враження. Буквально за пару місяців до смерти кілька сторінок щоденника присвячує висловлюванням Вольтера, Жореса, Бомарше. І тут-таки — «хочу прочитати Лукреція».

Радісно зустрічає мати кожну нову для неї літературну інформацію. Так з роману Смілянського «Про Шевченка» вперше дізналася докладніше про стосунки Шевченка і княжни Рєпніної, і це схвилювало її, мовби якісь подробиці з життя близьких людей… Одне слово, за автохарактеристикою: «стан, конденсований літературними відчуттями» (2: 98).

У щоденниках початку 60-х серед кола лектури дедалі впевненіше звучать нові імена молодих — Гуцало, Дрозд, Аксьонов, І. Грекова («новомирський» автор, яка прогриміла своїми творами з життя науковців. — М. К.). Стежить за творчістю Айтматова, виписує його слова про співвідношення громадського й особистого.

Серед нової літературної продукції вирізняє ім’я Віктора Некрасова. Захоплюється його дорожніми нотатками «По обидва боки океану» — «ціла практична енциклопедія з мистецтва». «Хотілося б бачити цього милого Некрасова. М. також закохана в нього» (1963; 6: 48). Тут же зауважує із задоволенням, що дочка має «смак до доброго нового».

Показовим є її останній зошит.

Тут коло імен, вражень увесь час оновлюється. Нема застиглости. Мати не втрачає здатности захоплюватися, дивуватися, відкривати. А це ж записи не просто літньої, а й тяжко хворої людини, на порозі смерти.

Відкриває для себе Солженіцина. Особливо до серця припав «Матренин двор» — «вразила гранична правдивість. За серце хапає кожна деталь» (1962). «Один день Івана Денисовича» сподобався менше, та головне — «це те, що повість надруковано, а таких речей раніше не друкували і говорили про це тільки пошепки. Але ж арешти й заслання ні в чому не винних людей (підкреслення автора. — М. К.) були явищем жахливо-звичним. Хоча б тепер такого не було!» (1962; 6: 43–44). До речі, вона виписує з Солженіцина вдалі вирази, оригінальні слова: «таскали мешки невподъем»…

Перечитує Мережковського, робить виписки.

Багато виписок з публікацій у «Новом мире», зокрема з листів Фадєєва стосовно Ахматової і Гумільова. Переписує вірші Євтушенка «Считают, что живу я жизнью серой…», Асєєва «Оправдали расстрелянных». Моєю рукою в зошиті записано поезію Драча «Крила», цей своєрідний маніфест — поряд з його ж таки «Баладою про соняшник».

Авторка щоденників намагається дивитися на молоду літературу, на ренесанс 60-х, який набирає обертів, доччиними очима, прагне зрозуміти молодих і водночас тривожиться за них — адже усвідомлює, що дочка пов’язує свою долю саме з цим струменем думання й почування.

Цікава реакція на знайомство з молодими поетами-шістдесятниками, які відвідали її разом з дочкою у вересні 1962 р.: Іван Світличний із дружиною, Г. Сивокінь, І. Драч і М. Вінграновський: «Вінграновський прочитав артистично свої «Тринадцять руж» і «Пророк» (перегукується з Пушкіним)» (в устах моєї матері-«пушкіністки» найвища похвала! — М. К.).

У щоденниках відчувається увага до дискусій про абстракціонізм, до критики молодих — сприймає все це з тривогою: з огляду на дочку.

«Тільки „сичать“ ті, що ще не скинули пут культу особи, і дуті „парнасці“. Гадаю, що цей яскравий розквіт молодих сил — наслідок XX з’їзду, який у всіх галузях збудив свіжі сили, викликав піднесення. […] сумно й совісно, що я збоку від життя через свої хвороби нескінченні…» (1962; 6: 44).

Дуже промовисті останні сторінки, вже, зрештою, передсмертні. Мати відчуває повів нових вітрів, тягнеться до нового, багато що поділяє з доньчиних поривань, і загалом есе сприймає через доньку — її інтереси, її майбутнє. Долітають відомості з полів літературної боротьби, звістки про ідеологічні нагінки на молодих. Усвідомлює, що дочка дедалі більше «вгрузає» в цю боротьбу. Розмірковуючи про зустріч Хрущова з інтелігенцією, хвилюється: «хоч би М. не наробила дурниць». Читає її статтю «Широкими очима» в «Літературній Україні», де висловлено її кредо (характерно, що саме в цей час у маминому щоденнику з’являється дедалі більше записів українською мовою!..).

Вона багато що розуміє, починає бачити по-новому. Та гостро тривожиться за долю дочки, хоча й відчуває душею, яка не втратила юнацького ідеалізму, що правда по її боці, що її молоді поривання — чесні й справедливі. Проте надто багато вона знає, надто сплутана її свідомість, надто глибоко закорінені залежність і страх, щоб скинути тягар совєтських реалій, щоб виборсатися зі стереотипів. Я завжди була певна, що з тих випробувань, які випали мені згодом, вже після її смерти 1963 р., мені легше — психологічно — було виборсуватися самій, не поділяючи цей тягар з матір’ю. Уявляла чітко, як важко було б їй — у тому плетиві розуміння-нерозуміння, не вивільнившися з тенет закорінених міфів і табу. Іноді думала, хоч як гірко таке казати (хай простить мені Бог!), що мати померла якось «вчасно». Смерть заощадила їй великих мук і духовних збурень на схилку літ, а мені розв’язала руки в моєму екзистенційному виборі.

Ось один з останніх записів у щоденнику, 27 травня 1963 р. (за півтора місяця до смерти):

«Обстановка на літературному фронті напружена. Всім відомо, що М. на боці молодих талантів, які творять не за шаблоном, а в її роботі висловлено критичні зауваження на адресу прийнятих і увінчаних лаврами письменників, а тому слід очікувати, що М. буде піддано розносу. Це вперше в житті в неї. Її поважають за прямоту, непідкупну чесність, але, Боже, як я боюся за майбутнє! Не люблять у нас таких сміливих. Але ж вона цілковито радянська, і вчинок Євтушенка, який продав за кордон свою автобіографію, вона засуджує, як і інші подібні антипатріотичні виступи. Вона не виносить дифірамбічних творів, що повторюють загальники. Я переживаю за неї, чекаю результатів. Хвилююся, страждаю…» (6: 54).

Останній запис в останньому зошиті — уривок з поеми Шевченка «Тризна»:

Душе с прекрасним назначеньем

Должно любить, терпеть, страдать,

И дар посподний, вдохновенье,

Должно слезами поливать…

Тичина

О, скільки у природи немудро-мудрих літер!

О, скільки у людини невміння прочитать!

Павло Тичина

Серед тематичних ліній маминих щоденників одна з провідних і «немудро-мудрих» — Тичина. І так хотілося б уміти її прочитать…

Познайомилися вони у Вінниці в кінці 20-х років. Тичина не раз бував у створюваному в садибі Коцюбинського музеї, зблизився з моїми батьками, особливо з матір’ю — гадаю, тут можна говорити про те, що називають «спорідненість душ».

Серед маминих «домашніх» віршів, яких чимало в щоденниках, головний об’єкт присвят (і єдиний, щодо якого виходить зі своїм віршоскладанням «на люди») — Тичина. Незаперечне свідчення того, як багато важила для неї — неофіта в українській культурі — зустріч із Тичиною. Тут її захоплення магією його поетичного слова, і нотки романтичної закоханости в поета.

Уже в 1-му зошиті з датою 20.05.1931 (саме в цей час Тичина гостював у Вінниці, що засвідчує відоме фото. — М. К.) подибуємо вірш «Тичині — я». Для прикладу наводжу уривки в оригіналі:

Поэт, я полюбила Тебя за воздушность твою,

Эфиром благоуханным ты наполнил душу мою,

Не знала, что ты так задумчив, глубок,

Что ты так восторженно любишь родной мне Восток…

В стихах твоих огненно-звучных весь Космос отражен,

На кларнете, на арфе, на ветре поешь за псалмом

псалом…

В уфімському зошиті (1942) мати занотовує, що написала текст до альбому Тичини. Має сумнів, чи показувати комусь, чи не занадто сентиментально й перебільшено. Сусід Ю. Лойцкер відрадив «виражати такі перебільшені почуття» — «Я постраждала і вирішила душі не оголювати».

Та до 52-річчя Тичини (1943) написала вірш і оприлюднила таки його перед адресатом:

Від «Соняшних кларнетів»

До Українських дум

Ви — сонце між поетів,

Ви — повноводий струм.

Хай буде день прославлений,

Quand vous etes naquit,[16]

Хай ніжність з сталлю сплавлені.

Поллються у віки…

— і т. ін.

Ювіляр був зворушений…

Як я вже згадувала, для матері Тичинина поезія була другим (після творчости Коцюбинського) вирішальним чинником її входження в українську культуру, пізнання скарбів української мови й літератури. Вихована на кращих зразках російської поезії і загалом літератури XIX ст. і початку XX ст., чутлива до символізму, вона відразу прийняла «соняшнокларнетівського» Тичину. Якщо перефразувати Тичинину формулу з «Листів до поета», вона знала «як до серця те узять…». Як на мене, тут давався взнаки ще й явний елемент високої платонічної закоханости не тільки в поезію, а й у людину: кожен його приїзд, кожен знак уваги — як світло у вікні. У щоденнику з його подекуди збереженою юнацько-сентиментальною, «альбомною» фразеологією («обожнюю», «в душі ношу») це дуже відчутно, хай і поміж рядками… Перегодом, згадуючи свої почуття під час перших відвідин Тичиною Вінниці, називає їх «симфонією».

Зворушувало її, мабуть, і те, що поет так прихилився до її довгожданої дитини: з народженням привітав телеграмою «Михайлина своє знає, кріпне і росте», пізніше свою збірку «Чернігів» надіслав з автографом «від автора, що теж і Михайлину не забуває» (1:13).

Про місце Тичини, його поезії у світі мого дитинства я докладно писала у своїх спогадах «З любов’ю і болем». Мати знала напам’ять і декламувала при кожній нагоді багато віршів Тичини, передусім «Пастелі», «Хор лісових дзвіночків», «А я у гай ходила», «На майдані» — «наш день тичинізовано», записує вона (1947). Навіть мою няню Ганю, «заразила» поезією Тичини — зі слів матері та назвала «Соняшні кларнети» «найкращою у світі книжкою». Звісно, це був відгомін материних оцінок: сільська дівчинка-підліток самостійно на таке б не здобулася. Цікаво, що мати характеризує Ганю з позицій літературної класики: це така дівчина, в яку колись закохувалися поміщики.

Вона дивиться на літературу мовби очима Тичини, звіряє з ним свої оцінки. Відгукуючись на смерть Хвильового, зауважує: «…уявляю, як це вразило Тичину…».

Культивує в дочки любов до Тичини. Наводить у щоденнику (зошит № 3) мої дитячі спроби поетичних звернень до поета, не кажучи вже про виплекану нею мою пізнішу, 1948 року, віршовану присвяту поетові. Цей зошит (1942 рік, Уфа) надзвичайно показовий з огляду на «тему Тичини» в житті матері.

Тичинину доповідь на академічній сесії в Уфі про класика башкирської літератури Мажіта Гафурі, сповнену паралелей з іншими літературами, вона називає «багатоголосою фугою».

Постійно порівнює Тичину з Коцюбинським: «Увесь він так виділяється із загальної маси письменників, як свого часу М. М. У них, по-моєму, багато спільного. Французьке щось у них разом з українським» (3: 30).

Запис від 24 квітня 1942: «Заходив Тичина. І такий був простий, чарівний, інтимний, що ми розквітли. Головне: сам приніс останній вірш «Голос матері» і чудово, натхненно прочитав» (3: 32). Під час своїх відвідин іноді грав з М. на фортепіано в чотири руки: «ви кажете, що в цьому домі мене люблять, а то тому, що й я цей дім люблю».

Порівнює Тичину з Рильським, уважає його тоншим і оригінальнішим за Рильського: якщо другого вона любить, то першого «обожнює». Описує виступи поетів на концерті після академічної сесії. Сосюра читав вірш про Київ — усі плакали… «Він так само легко творить, як і Рильський. Таланти типу Моцарта — на позір «гуляка праздный», а сам натхненний творець. У Тичини інший талант. Він у муках творить» (3: 5). Рильський порівняно з Тичиною «звичайний», але його переклади з Міцкевича, Пушкіна геніальні.

Візит до подружжя Тичин: «старовинний затишок» хати, славна старенька мати Лідії Петрівни: «це добре, що він оточений звичайними жінками, які доглядають його, дбають про нього і створюють усі умови для творчої роботи». М. читала напам’ять Беранже по-французькому і Тичинине «Їдемо з Великої Багачки». «На прощання, як завжди, поцілував руку, це я вважаю особливим щастям для себе» (3: 38).

На вечорі башкирської музики: «тільки-но момент цікавий, хвилюючий, він відразу ж озирався до мене, усміхався тощо. Ця ниточка зворушила мене» (3: 9). І відразу ж самооцінка: «як гімназистка…»

«Його вірші дають мені бадьорість. Народність, простота „Безсонної ночі“ чарує». Аналізує цей вірш: «Про себе і зв’язок з рідною землею — „І сам не зчувсь, як я твоїм співцем зробився і ввесь в тривогу обернувсь“. Яке дороге мені це останнє! „Неспокій“, що його Тичина відзначив в очах Коцюбинського, був і в нього. І нині в нього тривога в голосі…» (3: 46).

Поет подарував свою книжку про Мажіта Гафурі з автографом: «Патріотові про патріота, поетові про поета — цю книжку дарую К. Я. Коцюбинській на спогад про автора» (нині цей примірник зберігається в Національному музеї літератури України).

Мати захоплюється «Весною» Тичини: «От чарівність поетична! І моторошно, і разом з тим щось рідне, болісно-близьке за переживаннями. Я в ньому знаходжу шматочок „колишнього“ Тичини (Тичина „колишній“ — таки особливо дорогий їй! — М. К.). Дорогий поет! Якось ішла з їдальні із судками, в безнадійному настрої. Раптом, дивлюся, по другому боці вулиці йде Тичина. Музикально, плавно, мовби пливе. Я зупинилася і дивилася йому вслід, поки не сховався з очей. І тягар з душі зійшов. Що б я дала в Чернігові, щоб от так, хоч здалека поглянути на нього» (3: 51).

«Лідія Петрівна Тичина сказала, що Павло Григорович „бачить у мені „творчу жінку, яку треба берегти…“ Я стримала при ній свою радість, але в душі тріумфувала і досі, коли хочу погасити страждання, викликаю в Пам’яті її слова» (3: 49).

З приводу вірша «Україна дихає, Україна бореться…» — «Хотілось сказати, що він (перефразовуючи його слова про Пушкіна, „землі орган могутній“) землі української арфа ніжнобагатострунна».

Критикує зроблений Пастернаком переклад вірша Тичини про Коцюбинського: «У Пастернака якесь конкретніше змалювання, а місцями просто грубо: замість „чорноокий“ — „черноглазый“ (мовби це хлопчик якийсь), замість „високий“ — „долговязый“. Друге просто обурило своєю нечутливістю і спотворенням справжньої зовнішности Коцюбинського» (3: 62).

Завжди радилася з Тичиною щодо своєї роботи, виховання дочки. В уфімському зошиті записує, що він схвалює це виховання — «тільки в такій атмосфері може з’явитися Леся Українка» (3: 35). Завжди допомагав у справах музею, в Уфі активно сприяв виходу у світ наукового збірника музею. Як незаперечний авторитет мав вирішальний голос у виборі мною, вірніше матір’ю, відділу філологічного факультету, на який я мала вступати. Мати, виходячи зі своїх уявлень, вагалася: їй здавалося, що відділ зарубіжної чи навіть російської філології дасть більш широкі знання, дасть фундамент загальнофілологічний, на якому вже можна буде будувати дослідження української літератури. Тичина категорично заперечив це і доводив, що мій шлях тільки на українську філологію — це відповідало і моїм внутрішнім уявленням, та й мати не наполягала на своєму.

«Розробка» в щоденнику життєво важливої теми — теми Тичини, його еволюції від раннього, геніального, до офіціозного, безумовно, засвідчує засліплення поетом у загальному річищі того ідейного гіпнозу, під яким мати перебувала (за Тичининою формулою, «що має бути — мусить»…):

«Пішов угору і заговорив. Недавно надрукував уривок з поеми „Сковорода“ — зовсім „Борис Годунов“! А днями в „Правде“, присвяченій Україні, його вірш „Партія веде“. Я щаслива його успіхом» (2: 55). Сьогодні читача вражає прикре нерозрізнення цінностей (і це при тонкому відчутті поетичного слова!): «Сковорода» — і тут же знакова публікація з її рефреном «Будем, будем бить» у розпал голодного 33-го… Як тут не повторити Шевченкове «серце болить, а розказувать треба…».

А ось відгомін приїзду Тичини до Чернігова 1950 р. Поет читав свої «Танці на мечі», присвячені конгресові миру в Ебердині (Шотландія): «Чудесний, на конкретному матеріалі, справді комуністичний вірш. І читав прекрасно, з божественним ритмом і дикцією» (5: 92). Мабуть, для неї головне — оцей «божественний ритм» та співна нерівноскладовість рим, яку так цінувала в його поезії, а зміст — це щось загальнообов’язкове, рутина невблаганного Треба.

Як не підтримати ці свої спостереження авторитетом Ю. Шевельова? — «Я вважав і тепер уважаю „партійні“ вірші Тичини досконалими зразками поетичного ремества. Це, власне, поетичне ремество без змісту. Зміст у них не індивідуальний, він у Радянській Україні був наперед відомий кожному, хто читає газети, а хто ж їх не читав? З виключеним змістом вони стали чистим, абсолютно формальним поетичним експериментом […]. Це була „заумь“ нового ґатунку. Водночас цим стверджувалась беззмістовність політичних гасел.»[17].

Завжди болісно мати сприймала критику Тичини, як щось особисте: «страшенно зворушило й ощасливило, що Скрипник заборонив критикувати Тичину. Сучасні способи критики не для такого поета…» (2: 64, письмівка моя. — M. К.)

Однак і тут на тлі загального засліплення — знаменні «прориви» у свідомості. Здобувається на якусь самостійну думку щодо свого кумира, на якусь диференціацію, на неприйняття. Хоча навіть на сторінках щоденника висловлюється про це напівнатяками, вкрай обережно — не їй судити…

Після відвідання Тичиною разом з письменниками десь у кінці 30-х музею в Чернігові: «Милий, як і раніше, але вже „упоен“ успіхом».

Характерний запис у вересні 1934 р. під час ювілейних відвідин групи письменників музею Коцюбинського у Вінниці. Це відбувалося у дуже тяжкі для моїх батьків дні, коли їх «відлучили» від улюбленої справи (докладніше — згодом). Пережите, очевидно, далося взнаки — і характеристика Тичини тут не така ідилічна, як раніше, спостереження гостріші:

«Він змінився дуже. Зовні став мовби меншим на зріст, міцнішим, зачіска пригладжена, хода впевнена і весь якийсь спокійно впевнений […]. Зміни в ньому мені неприємні: дороге було саме щось неспокійне, бунтівне, те, що шукає вираження, цей неспокійний вихор, ця хода легка, у вишину. Його всі визнали, оточили шаною, всюди возять, він — „наш“, і це зняло з нього печать тривоги, яка мені подобалася. Не те погано, що він „прийшов“, „знайшов“, ні — погано те, що він став такий, як усі. Вірші його не виблискують талантом, своєрідним, тичининським, а такі, як в усіх середніх аґітпоетів. Я хочу думати, що це етап: ставши як усі, „збільшовичившись“, він із часом прийме дійсність як свою плоть, і тоді знову потечуть щирі, цікаві, оригінальні думки й образи…» (2: 77).

З уфімського зошита: «Не подобаються його контрасти: або сюсюкає, або садить чортами, як влучно схарактеризував татко. Пишу про це з болем, бо люблю Тичину» (3: 97).

Незадовго до смерти, на початку 60-х, коли на хвилі ідеологічної післякультівської відлиги було по-новому розставлено акценти і сховатися за «свого Тичину» вже не вдавалося, мати переживає крах цього солодкого, дуже особистого міфу, та й просто болить їй душа за близьку людину: «Ніхто так не втратив свого престижу великого поета, як Тичина». І тут же наводить резюме нашої мудрої Явдохи (хатня робітниця, людина внутрішню інтеліґентна, хоч і напівписьменна. — М. К.): «Дуня сказала з приводу моїх нарікань: „Скільки ж можна поетувати!..“» (6: 46).

Уфа

Зошит № 3 присвячений перебуванню в Уфі (Башкирія), куди під час війни нас було евакуйовано разом з музеєм. Записи велися регулярно, і складається досить повна картина життя того вимушеного, зумовленого воєнною реальністю, «анклаву» української культури, хай у специфічно радянському варіанті.

Перша, нелегка, зима на чужині. Гостре відчуття відірваности від рідної землі, що згуртовувало всіх евакуйованих: «Сумуємо по Чернігову і рідній весні…». Особливо сумував батько, хворів, відірваний від рідної стихії, від свого садка. Вони з матір’ю вслухаються у військові зведення по радіо, оголеним нервом сприймають кожне повідомлення: «Хоча б які-небудь реальні успіхи на фронті, можливо б, повернулася до нього бадьорість» (3: 41). Професор Стражеско, до якого мати звертається по допомогу, назвав цю хворобу «evacuana» (3: 89).

Думка про рідну домівку — «неначе цвяшок, в серце вбитий»: «Ходили всі дивитися на повінь на річці Білій. Дивилися очима, але не милувалися серцем, як це було в нас на Болдиній горі» (3: 41).

Небагато місця займає в щоденнику опис побуту, нестатків, зокрема першої, напівголодної, зими — далі побут співробітників Академії Наук потроху налагоджується. Прохоплюється про ті «жалюгідні» обіди, які давали в їдальні (добре, що хоч такі є, про продуктові пайки, що тримали на світі (чудово пам’ятаю, який жах охопив нас, коли в батька вкрали продуктові картки для всієї родини на місяць…). Зокрема мати побіжно згадує досить-таки суттєвий пайок із продуктових складів на Донбасі як останній привіт з України, який дуже підтримав нас. Мені запам’яталося, що серед тих харчів, що їх ми одержали тоді, були олія, мед, трохи цукру і мішечок пшениці, і батько на Різдво зробив аж ціле відро куті. Це була моя перша більш-менш свідомо сприйнята кутя (смачнішої, здається, вже ніколи не було й не буде).

Судячи з маминих записів, цей дар привіз нарком С. Бухало, який був у добрих стосунках з батьком і завжди допомагав музеєві. Зайшов до нас, посидів кілька годин, розповідав про фронт. На прощання сказав: «Бережіть Хому Михайловича, ростіть дочку і будьте здорові».

Жилося нелегко: нестатки, побутові невигоди, скандали з хазяйкою квартири, де ми винаймали прохідну кімнатку, постійні хвороби батька (адже йому було вже за сімдесят). Я невідомо де підхопила поширену серед башкирів небезпечну інфекційну хворобу очей — трахому, і зір мені врятував, зробивши дві операції, дуже добрий професор-окуліст, евакуйований з Ленінграда.

Рятували тепло і взаємодопомога земляків — усі почувалися на чужині як рідні. Поступово нав’язувалися листовні зв’язки з родиною і знайомими: регулярно листувалися з материною сестрою Люцією та її дочкою Марією, які жили в Чистополі (Татарстан), з моєю кузиною Наталкою Богатирьовою, що працювала в нашому музеї, а під час війни опинилася в Узбекістані, зі зведеною сестрою, батьковою дочкою від першого шлюбу Зоєю Коцюбинською-Єфіменко, з акторкою Чернігівського театру, виконавицею ролі Гафійки Марією Поет.

До нас в Уфу воєнними вітрами несподівано «заносило» різних людей. Як я вже згадувала, час від часу з’являвся Михайло Стельмах, мамин студент із Вінницького педтехнікуму, який дуже любив і поважав її, а вона ставилася до нього по-материнському. У щоденнику його рукою написано:

СНІГИ ЗАБІЛІЛИ

Сніги забіліли і гнеться калина

У кетягах красних, як в хустці терновій.

Чого ж не виходить Оксана-дівчина

Калину ламати, співати в діброві?

Не вийде Оксана в яри яворові —

Лежить на снігу при широкій долині,

І кров замерзає на хустці терновій,

Як ягоди красні на зимній калині.

Травень 1942 р. (3: 15)

Досить часто бував у нас Гліб Лазаревський, який також опинився тоді в Уфі, читав уголос свої надзвичайно цікаві (це було зрозуміло навіть мені, тоді ще дитині) спогади.

У щоденнику відбито постійні дружні зв’язки, зустрічі з подружжям Зданевичів (Борис Зданевич — відомий книгознавець), часто бували в нас Тичина, Яновський і Рильський (секретар Рильського Пестун мешкав в одному коридорі з нами), подружжя Гофштейнів, Смілянських, Козицьких. Про суботні сходини «на печену картоплю» я вже згадувала у своїх спогадах «Із Книги Споминів». Бували художники, зокрема Шовкуненко й Шаронов (обидва залишили портрети батька). Запам’яталося, як Шаронов починав малювати портрет у якийсь дивний спосіб — чомусь із вуха, і сусідський хлопчик, спостерігаючи за цим процесом, здивовано констатував: «Одна уша есть, а другой нет…». Портрет цей вийшов фотографічно подібний, у натуралістичному дусі: батько запевняв, що художник не тільки відтворив усі його зморшки, а ще й додав від себе… Шаронов малював також інтер’єр нашої хати (схильний до гри словом батько називав це «фокстер’єром»). Отже, самотніми ми не були, було «з ким сісти, хліба з’їсти»…

Вижити допомагала постійна праця. Музей Коцюбинського у складі Академії Наук не був суто формальною штатною одиницею, створеною з метою забезпечення родини Коцюбинських засобами до існування, продуктовими картками тощо. По змозі велася наукова робота. Звісно, основне — зберегти музейні скарби: «Наша мета — зберегти в чистоті свою справу, для розквіту культури після війни» (1942). Батько написав для «нового журналу» (можливо, йдеться про часопис «Українська література». — М. К.) статтю про музеї Коцюбинського у Вінниці й Чернігові. Стаття закінчувалася в дусі часу:

«Я твердо вірю, що на восьмому десятку життя зможу реставрувати і поновити обидва музеї, бо за мої фізичні сили дбають Партія і Уряд, а духовних мені не бракує» (1942; 3: 79).

Активна робота велася з підготовки до видання 3-го наукового збірника музею. У збірнику крім листування Коцюбинського з О. Кобилянською було вміщено також листування з О. Маковеєм, друга частина (1905–1913) листування з Гнатюком (перша частина — у збірнику № 2), розвідка В. Гнатюка про спогади Луки Гарматія та примітки до листів. Передмову до збірника написав Леонід Смілянський. З любов’ю готувалося до видання листування Коцюбинського з Кобилянською («вона померла, дорога душа…»). Збірник мав назву «Коцюбинський і Західна Україна» (редактор П. Г. Тичина, упорядник X. М. Коцюбинський). Готувала мати також матеріали для відзначення у пресі ювілеїв Шевченка, Лисенка. Вона починає працювати над 4-м збірником музею, накреслює план двох наступних.

Рукою С. І. Маслова у щоденнику написано: «Nulla dies sine linea!» («Hi дня без рядка»), а на с. 79 — з Кирила Транквіліона: «Лучше замедлити и прославитися, нежели ускорити и обезчеститися».

Мати активно влилася в науково-культурне життя Уфи, яка стала на деякий час осередком культурної присутности підрадянської України.

Перегорнімо дві сторінки щоденника (літо 1942).

«Насолоджувалася концертами. По три рази слухали квартет ім. Глазунова і піаніста Якова Флієра (Ліст, Р. Штраус, Альбеніц)». На її думку, музикантові бракує «піано і мелодій глибоких», у нього все «бурхливий каскад, потік, блиск»… Маленькі радощі: сестра Люся прислала для М. збірник етюдів Черні, Лідія Петрівна Тичина принесла яблук, які Павло Григорович привіз із Саратова; дістали трошки кави, купили М. «по твердій ціні (55 руб.) валянці»…

Був Сергій Іванович Маслов, прочитав уголос уривок з «Напередодні» Тургенєва (Інсаров і Єлена слухають у Венеції «Травіату»): «Яка насолода занурюватися у ці вічно-юні твори!» Прочитав також Майкова про «Три правди» (3: 73).

Здавши до Академії Наук для видання 3-й збірник музею, мати «раділа, як школярка».

«Інтенсивне духовне життя втомило мене, треба понудьгувати» (3: 74).

А театрально-концертне життя в Уфі було, як на воєнні умови, досить багате. Крім уже згаданого Я. Флієра слухали Еміля Гілельса, Давида Ойстраха (мати записує моє враження від його гри: «мов золото ллється»). Вистави: «Лихо з розуму» і «Машенька», «Коппелія» і «Севільський цирюльник» з Іриною Масленниковою (познайомилися з нею). Відбувалися концерти до різних ювілейних дат або після чергових академічних сесій. Читали свої вірші Тичина, Рильський, Сосюра. Із співачок найсильніше враження залишили Ірина Масленникова і Лариса Руденко. Пам’ятаю башкирські народні танці й дикувату мелодію кураю, башкирського аналога сопілки. Паторжинський і Литвиненко-Вольгемут з обов’язковим дуетом Одарки і Карася, який для мого дитячого сприйняття звучав досить ефектно. Колискова П. Козицького на слова Рильського, українські народні пісні в обробці Вериківського… Після вистави «Наталка-Полтавка» мати записала таке: «Гарно, але ще більше страждаю за Україну» (3: 61).

У щоденнику відбито й досить інтенсивні, як на воєнний час і умови евакуації, будні наукового життя.

Незадовго після прибуття до Уфи і прийняття музею до складу Академії Наук мати виголосила доповідь про музей на засіданні секції літератури. Згадує вона доповідь на одній з академічних сесій академіка Булаховського про засоби інтимізації в поезії Шевченка, в якій «прекрасно поєднувались лінґвіст із поетом». Деякі доповіді видалися їй «кустарними».

Січнева сесія Академії в залі Раднаркому Башкирії. Доповіді О. Богомольця, М. Рильського. Із захопленням мати відгукується про доповідь С. І. Маслова. Тут же в залі вона написала звернення до нього. Наводжу повністю цей дуже цікавий фрагмент:

«Ваша доповідь перенесла мене в роки моєї юности, коли, відірвавшись від усього земного, я линула усім єством у той світ, який розкривали переді мною улюблені професори Овсянико-Куликовський, Платонов, Зелінський з їхніми старослов'янськими цитатами, зворушливо-наївними, і гармонійною латиною. Уся натхненна доповідь Ваша відродила мою душу, піднесла й очистила від жахливих буднів наших. Я відчула, що в умах і серцях кращих людей і нині живуть найдорожчі ідеали правди і краси. До цього хочеться ще дещо додати. Перед очима пронеслася Русь у своєму найкращому відображенні, у книгах і любові до них. Відчуваючи і знаючи всі найтонші деталі стародавніх пам'яток, С. І. грав і виблискував ними, як коштовним камінням, умілим добором відтіняв їхній блиск і горіння. Хочу попросити на деякий час доповідь, щоб виписати з неї те, що особливо сподобалося, як наприклад, зв'язок «Ходіння Богородиці» з «Божественною комедією» Данте і т. ін. Взагалі «внесення сучасности», як і загалом трактування пам'яток, у висвітлення фактів і явищ літературно-книжкового минулого робилося тонко й тактовно. І ще одна властивість доповіді: чесність, не було грубих підтасовок і зверхнього ставлення до минулого, — навпаки, повне визнання за ним усіх прав. Церковні владики, монастирі були носіями стародавньої культури, були справжніми знавцями й поціновувачами книги. Все це було сказано чітко й обґрунтовано. Закінчив арабською мудрістю про книги: «якщо ти скажеш, що вони мертві, я не зможу погодитися з тобою, якщо ти скажеш, що вони живі, я не зможу заперечити тобі…» Рівним, м'яким голосом з чіткою дикцією, без напускного пафосу, з доречними ліричними уповільненнями, особливо при читанні латини, віршів Ст. Яворського («До моїх книг» мені С. І. уже давно написав на пам'ять) С. І. так заволодів своєю авдиторією, що всі присутні в один голос виражали свій захват. Тепер ще більше, ніж раніше, мріятиму про те, щоб дожити до тих днів, коли М. піде в Університет і слухатиме його». І далі — виписки з доповіді Маслова (3: 12–14).

Текст щоденника залишає враження повної внутрішньої солідарности з духом радянського патріотизму, навіть у фразеології. Це не накинуте, не кон’юнктурне. Природні почуття туги за рідною землею, тривоги за її долю одягаються в шати панівного стереотипу, за яким не можна не відчути щирости: щирий офіціоз…

Постійним є стан двобою: «ми» і «вони».

«…Незважаючи на захоплення наших земель, вони слабіші за нас. Сьогодні технічно ми озброєні краще, армія наша міцна, укладений нещодавно договір з Англією дає надію, що в 1942 р. фашистів буде розгромлено, бо повинен відкритися другий фронт. А поки що треба чекати терпляче і готуватися до другої уфімської зими. Соромно буває, що ми нічого для війни не робимо. Ми бережемо сили для повернення і нової роботи» (3: 42).

«Убиті тяжкими воєнними подіями […], а що як хижак і сюди добереться?» (3: 53).

«Сьогодні як казку слухали про дії наших партизанів у лісах Білорусії» (3: 55).

«Моторошно, тривожно! А другого фронту все немає» (3: 58).

«Проклятий Гітлер знов підняв голову, знову займає міста. Бідна Україна! Що з нею стало! Вчора зібралися Рильські, Шаронов, Зданевичі. Розмови тільки про війну. Зданевич гарячий оптиміст, доводить, що успіхи Гітлера тимчасові, бо сили його слабнуть, а наші можливості зростають. Ой, хай би так! Та як страшно за майбутнє, за найближчий час. Поки ми мобілізуємо всі свої сили, скільки ще загине наших людей і міст! Потвора, коли вона захлинеться в крові! Мабуть, на багато століть не буде страшнішої лайки, ніж «гітлер» (1942; 3: 47).

(Мамо-мамо, чи могла ти уявляти тоді, що мине не так багато — в історичному масштабі — часу, і найстрашнішою лайкою поряд з «гітлером» стане «сталін»!..)

«Передавали тужливу симфонію Шуберта, яку передають у сумно-урочисті хвилини… серце розривається…». «Идут кровопролитные бои…» (3: 49).

Описуючи одне з наукових зібрань в Академії, мати зауважує, що атмосфера «наукової оази» діє на неї, як валеріана, «як добре зведення з фронту»… (3: 55).

«Тон її (передової «Правди». — М. К.) більш ніж серйозний і сумний. Вперше я чую прямо, що стоїть питання про життя Радянського Союзу. Я вражена […]. На допомогу Англії не можна розраховувати — вони самі незабаром визнають перевагу німців. Вони й змовляться між собою. А ми завжди були їм ненависні. Так, це «последний и решительный бой». Треба триматися один одного. «Наше дело правое, победа будет за нами». Як хочеться вірити в це! Як хочеться сонця, радости, дитячого сміху!» (3: 48). От вона, фразеологія «Правди», на сторінках інтимного щоденника. Промовистий феномен! Яке химерне плетиво! Який ідеологічно-психологічний «кентавр»!

Офіційна фразеологія, пересаджена в щоденник, інтимізована, не втрачає, ясна річ, своєї суті. Та для авторки щоденника це не фраза, не просто патріотичне кліше, все це переживається, екзистенційно освоюється.

«Невже це новий Тамерлан, володар світу?!» (3: 60). Мати вірить у те, що Сталінград не здадуть. Зошит № 3 (1942–1943) закінчується словами «Вірю в перемогу!»

Її тягне на малу батьківщину, але вона не відділяє своєї долі від долі всієї країни. Адже коли на фронті гірше, зникає надія на повернення…

З листа сестри Люції: «Все залежить від фронту: будуть удачі — поживемо ще, а ні — «на миру и смерть красна…» (3: 66).

Мати намагається «навіяти» дочці думку, «що наша допомога фронту полягає у нашій внутрішній організованості, підтягнутості» (3: 61).

Цілковито — як щось самозрозуміле — вона схвалює патріотичну спрямованість літератури як допомогу літератури фронтові. «…Цей героїчний напрям у літературі, звичайно, цілком природний сьогодні» (3: 90) — зауважує з приводу «Думи про Кравчиху» Смілянського. Про опубліковану у «Правді» п’єсу Корнійчука «Фронт» пише таке: «настільки сміливо описує вади головного командування, аж мовби її натхнено «свыше» (3: 70). Рильський і Тичина полетіли до Саратова на антифашистський мітинг. Обидва написали вірші на єврейську тему: «Рильський по-російському, дуже вишуканий („изящный“), а Тичина в особливому „біблійному“ стилі дуже сильну річ „Народ єврейський! Славний!“» (1942; 3: 69).

Зворушує її те, що відомий воєнний хірург Іщенко, з родиною якого ми спілкувалися в Уфі, дає солдатам на фронті читати твори Коцюбинського…

Десь одночасно з роботою над маминими щоденниками я читала «Щоденник» А. Любченка з його діаметрально протилежними поглядами на ті самі реалії. В Любченка — неприкрите презирство до тих, хто прагне виїхати з України перед загрозою окупації, вірніше, кого насильницьки вивозять, — він ні на хвилину не уявляє, що хтось може справді боятися лишитися під німцями. Тим часом у маминому щоденнику евакуація — це природний самозрозумілий жест. Ба й уся система оцінки та осмислення подій, ситуацій, людей, відрухові реакції, ідеологічне кредо — полярні.

Позиція Любченка чітка — неприйняття як більшовизму, так і фашизму, але й сподівання на можливість ситуативного використання німецької окупації в інтересах України. Якоюсь мірою він таки ідеалізує німців з огляду на твердість антибільшовицької позиції. Не розуміє антинімецьких настроїв наприкінці війни навіть на Заході, абсолютно все списує на «магію комуністичної ідеї».

«На селі зараз поширена сентенція щодо німців і більшовиків: дай Боже, щоб це минулося, а те не вернулося»; «німці її (війну. — М. К.) програють, але й більшовики не виграють, заваляться»[18].

Провідна, всеохопна, домінантна ідея — Україна, її доля, її ідентичність, її утвердження.

«Парадоксальне наше становище — людей, що стоять на грані, знають і той і цей бік, засуджують багато там, чимало й тут. Ми опиняємося між нещадними щелепами, нечутливо залізними щелепами подій невблаганних, невідступних… Розжують, знищать нас ці щелепи чи ні?

Україна! […] Моє — все! Що ж ти? Куди ти? з ким? Ти під ким?

Ні, не хочу! Не можу погодитись і не погоджусь ніколи. Не „під ким“, а над ким? Чи, принаймні, поряд з ким? Вже час…»[19].

Любченко має гранично чітку позицію, що зумовлює реакції, оцінки, діагнози й прогнози. Ясна річ, така позиція у маминих щоденниках не прозирає і не може проглядатися. «Україна» як щось осібне й самодостатнє — це не її рівень усвідомлення. Для неї Україна, хай і рідний дім, але значною мірою розчинена в радянському конгломераті, відтак і воєнна ситуація однозначна й усі акценти апріорі розставлено, і вона приєднується до них. Долі «своєї» України не відділяє від цього конгломерату. Та щирости, болю, громадянської заанґажованости, своєї іпостасі патріотизму — заперечити не можна. Вона існувала, така позиція, — зі своїми «за» і «проти», своїми міфами і святощами, своїми сподіваннями й розчаруваннями.

Мені судилося зустрічати й поважати таких людей — першим у цьому контексті згадую свого колегу з Інституту літератури Леоніда Коваленка. Людина кришталево чесна й чиста, він знав правду про радянську дійсність, про злочини комуністичної системи, про українську людину й українську культуру в лещатах тоталітаризму, та залишався вірним патріотичним святощам війни. Тож завжди намагаюся бути максимально толерантною в цьому питанні і не переучувати таких людей (звісно, йдеться не про динозаврів режиму) — адже крім великої об’єктивної правди історії є ще й суб’єктивне та ситуативне емоційне тло, пам’ять про молодість, родинні посвяти і втрати, своє гостро індивідуальне переживання конкретних подій і конкретних людей, непідвладні раціональній оцінці й однозначному присудові.

Щирість і офіціоз

Серце болить, а розказувать треба.

Т. Шевченко.

Середина 20-х років. «Бестужевка» Катерина Бедризова разом зі своїм чоловіком Хомою Коцюбинським створює у Вінниці літературно-меморіальний музей Коцюбинського. Перші кроки самостійного життя на фаховій ниві, та ще й у царині української літератури й мови, яку щойно почала опановувати. Та ще й перед лицем нових жорстких ідеологічних постулатів і настанов, які також у процесі становлення, кон’юнктурно нестійкі, зазнають трансформацій, а подекуди й примхливих поворотів на 180°. Її поетичній інтровертивній натурі лячно перед цією незрозумілою ідеологічною стихією, в яку мусить зануритися у своїй конкретній реальній праці, тож дослухається до неї, іде їй назустріч.

«Треба попрацювати над собою в розумінні розширення комуністичних знань», «зануритися в марксизм і ленінізм» для «марксистського освітлення творчости Коцюбинського» (1932; 2: 22) — сприймає це як нагальну потребу, як передумову фахової реалізації. А вже набагато пізніше в Чернігові, після війни, навчаючись у вечірньому університеті марксизму-ленінізму, констатує: «Наука зміцнила мої політичні позиції, розширила обрії» (1954). У цьому безоглядному підкоренні, «усвідомленій необхідності», безперечно, є крім кон’юнктури елемент щирости, і то значний. Моя пам’ять засвідчує це: голу кон’юнктуру я органічно, шкірою відчувала вже в підлітковому віці. Та ніколи мати не могла побороти підсвідомого, а то й усвідомленого остраху перед офіціозом, перед комісіями, ревізіями тощо: «Я по-старому остерігаюся офіційних розмов, боюся справ, комісій і т. ін.» (2: 7), «Готуюся до „бою“ — в Секції просять зробити доповідь про роботу музею. Думаю, що будуть крити за відрив від мас… Але ж я сама…» (1938; 2: 31).

Критик Ф. Якубовський записує у книзі вражень музею (1932; 2: 11), що «музей став швидко на ленінський шлях». Це тішить матір: «не зовсім відстала». Він повідомляє в листі, що працює над темою «Горький і Коцюбинський», просить матеріалів.

Своєю першою музейною експозицією мати загалом задоволена, але нарікає, що відвідувачів мало: «Хоча б швидше влаштувати пересувну виставку і піти в маси» (1938; 2: 32). Був із Києва письменник Семен Скляренко, назвав музей «перлиною».

Загальна ідеологічна атмосфера не стимулювала розвитку самостійного аналітичного мислення, навпаки, паралізувала його. Ті дороговкази, проблеми й тематичні дослідницькі сюжети, що пропонувалися матері як науковому співробітникові музею Коцюбинського, були, ясна річ, кон’юнктурні; освячені авторитетом знаних титулованих науковців. Адже «свого» багатства знань — освоєних, осмислених — з історії України, української літератури, вона не мала, доводилось, особливо попервах, усе сприймати з чужих рук (доступу до справжніх незамулених джерел не було) — та ще й безоглядно підкоряючись «указуючому персту».

«Нещодавно опублікувала знайдений мною дуже цікавий уривок М. Мих. про націоналістичну пресу, про „квасний патріотизм“. Уже в Києві про нього довідалися, приїхали, писали і т. ін.» (1935; 2: 92).

У щоденнику матір описує процес підготовки експозиції:

Чернігів, 1935 р.: «Зі смаком займаюся. То перечитую керівні, основоположні статті Леніна - Сталіна, то осмислюю який-небудь відділ, зазирнувши в нові підручники…» (2: 95).

«Відкриття експозиції, — пише мати, — відбулося в теплій обстановці, в колі письменників і акторів, у присутності т. Маркітана (П. Маркітан — тодішній перший секретар Чернігівського обкому ВКП(б)У. — М. К.). Провів цілий вечір з нами, був дуже привітний. Режисер театру Воловик поділився своїми планами поставити в театрі «Фата Морґана». При цій нагоді матір було названо «чутливим, відданим працівником…» (зауважу від себе: якого десь рік тому було вигнано з Вінницького музею за некомпетентність та ідеологічну незрілість — мати називає це «вінницьким шквалом»… — М. К.) (2: 96).

Які теми пропонувала їй панівна, не нею виплекала літературознавча кон’юнктура? «Тему „Коцюбинський-атеїст“ зробила. Тепер готую популярний плакат. Читаю по діамату» (1933). Десь тоді ж опрацьовує тему «Шляхи української інтелігенції і Коцюбинський».

У сприйнятті Коцюбинського — особистому, «для себе» — домінують критерії справжньої художности, психологізму, чуття слова тощо, але «для людей», як музейний працівник, вона підвладна вульґарно-соціологічним штампам, які дедалі глибше проникають у весь аналітичний апарат, ведуть за собою думку. Тож вона знаходить дедалі більше підтверджень тому, що Коцюбинський «рідний нашій добі» «і за ідеологією, і за темами», свідчень справедливости теорії про «дві культури» в українській літературі. Їй бракує знань, фактажу з перших рук, і це в поєднанні з ідеологічною «навіяністю» роз’їдає сприймання. Багато хто з оточення Коцюбинського, зокрема і Грінченко, і Самійленко, і Єфремов тощо, видаються їй «дрібнотою», вона не сприймає жінок-письменниць: в альманасі «З потоку життя»: «все претензійне, і чуже нам копирсання в собі, „з жиру“» (1933; 2: 59). Пізніше, увійшовши глибше (хоч, звісно, й недостатньо) у стихію української літератури, так категорично мати вже не судила.

Підвладність канонам і штампам диктує їй наукові інтереси. Зокрема щиро зацікавилася сумнівним «відкриттям» Мазуркевича. Йдеться про зроблені Коцюбинським підкреслення у збірці творів Бєлінського, що начебто «підтверджували» здогади про витоки теоретичних настанов письменника: «це російська ревоцюційно-демократична думка». Картає себе за те, що була «сіра» й «сира», коли тримала в руках у Вінниці твори Бєлінського з бібліотеки Коцюбинського, але тих підкреслень не помітила. «Правда, татко твердить, що це не та книга, що була в нас» (1948; 5: 58). От такий «пікантний» сюжет у дусі доби! Ця щира наївність нещадно викриває ідеологічну кухню, до якої послідовно залучали матір, і в яку вона так і не вписалася остаточно…

Отже, «що має бути — мусить»… Чи можна тут говорити про подвійну мораль, про чин усупереч власним переконанням, про наступання «на горло власній пісні»? Зрештою, ті «власні переконання» й не виробилися природним способом, саму можливість їх появи задушено в зародку. Мати прийняла пропоноване як належне, намагаючись узгодити з ним свої уявлення про добро, засади порядности, моральні принципи. Отакий симбіоз, отакий морально-ідеологічний «кентавр». Вона щиро пишалася медаллю «За трудову доблесть», була членом виборчих комісій, депутатом міськради. Ставилася до своїх обов’язків з великою відповідальністю, в міру сил і здоров’я виконувала свою роботу, намагалася допомогти виборцям.

У річищі цієї ідеологічної рутини слід розглядати і вступ до партії обох — і батька, й матері — не як певний свідомий громадянський вибір, а таки як щоденну рутину, як гру за правилами, котрих не змінити.

«З 3-го лютого ц. р. татко член ВКП(б) (йому 77 років. — М. К.). Усі це зустріли із захватом, бо користи йому в цьому ніякої, з роботи його не зняли б і т. ін. Тичина, каже татко, захлинався від задоволення, довідавшись про це, і, як він уміє, як дитя, це виявляв. І Олександра Іванівна (Аплаксіна) схвалила, і всі» (1947; 5: 32).

Інформація для роздумів: очевидно, не секрет, що йдуть до партії «з користи», з корисливих міркувань — мати усвідомлює це, тому й педалює чистоту намірів… Чому так радів Тичина? Чи не відчував він цей акт як зміцнення своїх морально-політичних тилів?!..

Постійна залежність, якої аж ніби не відчуваєш, але яка визначає все. Треба вписатися в неї, підкоритися її вимогам. Для чого?

«Щоб розворушити публіку, що погрязла в усьому матеріальному, щоб знову порушити питання про впорядкування могили Коцюбинського, заснування школи ім. Коцюбинського і т. ін. — татко хоче потрапити до Кагановича, нашого нового 1-го секретаря ЦК КП(б). Для візиту до нього готуємо фотографічне видання «Фата Морґана» у пам’ять виступу Кагановича на X з’їзді КП(б)У» (1947; 5: 35) — Каганович згадав у доповіді Коцюбинського і, здається, навіть процитував «Ідуть дощі…».

У плані глобальної залежности від ідеологічної кон’юнктури, а відтак, від актуального начальства (у цьому зв’язку теплий спогад пов’язаний у мене з іменем і особою С. Бухала, який, обіймаючи керівні посади в царині музейної справи, незмінно допомагав батькові у всіх його починаннях) пригадується такий епізод 1956 р. — як ми дізналися про те, що знято табу з імені Юрія Коцюбинського.

…86-річний батько при смерті. Він довго й тяжко помирав від вогнищевої пневмонії — десь кілька місяців лежав практично відсутній на цьому світі, лише зрідка приходячи до тями. І от саме в цей час до музею завітала група офіційних осіб з «великої хати» (так називали, правда, уже десь пізніше, в 60-ті, ЦК партії) на чолі із секретарем пані Іващенко. Я лишилася біля хворого батька, а мати показувала їм музей. Повернувшись, вона якось дивно поглянула на мене і сказала: «Ти знаєш, про що мене запитали? — А чому у вас у музеї немає портрета Юрія Коцюбинського?!» Це було сказано таким тоном, мовби винні в цьому були працівники музею, нібито це було наслідком якихось їхніх підступів. Але ж у ті часи не можна було й вимовити цього одіозного імени, а в науковому виданні епістолярної спадщини письменника замість слів «Цілую Юрка» (хай він на той час був іще дитиною) ставили знак купюри […].

* * *

Підвладна міфам панівного ідеологічного довкілля, авторка щоденника все бере чи хоче брати за чисту монету. Той, так би мовити, щирий офіціоз проникає в кожну оцінку, зумовлює кожну реакцію, навіть, здається, спонтанну й незадану (адже — щоденник).

Той гіпноз офіціозу, прірва нерозуміння, наслідки ідеологічного зомбування особливо виразно прозирають у реакціях на самогубство Хвильового й Скрипника. Тут і симпатія, і відчуття величі постаті й трагедії втрати, і розгубленість. Та душить у собі відрухові симпатії і сумніви — над усім невблаганне «треба»:

«Останні дні з хвилюванням читаю про грубі помилки Скрипника, що відкрилися. Він виявився обплутаним буржуазно-націоналістичними елементами, які, користуючись іменем старого більшовика, проводили свою політику в історії, в національному питанні, в літературі, в лінгвістиці. І 7-го фінал жахливий: Скрипник покінчив із собою. День і ніч не можу забути про це, прийти до тями! Як він міг так помилятися!» (1933; 2: 40).

Що вже казати про матір, якщо навіть Ю. Шевельов у своїх спогадах зізнається у «трагічному нерозумінні того, що діялося з приїздом Постишева, самогубством у травні Хвильового і, в липні, Скрипника»[20].

Щиро переймається вона епопеєю челюскінців і папанінців, успіхами Марії Демченко, захоплюється спогадами Горького про Леніна, з’їздом письменників Таджикістану (1935), вдячна Постишеву за те, що «до нас повернули ялинки» (1935). Характеризуючи якогось партійного функціонера, з котрим стикалася по роботі, зауважує: «і розумний, і партієць, по-моєму, міцний» (1933). Художника В. Касіяна, що не раз приїздив до Чернігова як кандидат у депутати від Чернігівщини, сприймає як «прекрасний зразок народного обранця» (1947).

Перед лицем воєнної загрози тішить себе тим, що «проти Радянської країни не піде жоден робітник» (1932). Виставку народного господарства у повоєнному Чернігові сприймає як «гімн колгоспному ладові». Ось відгук на інформацію про те, що СРСР володіє атомною бомбою: «Якось відразу легше стало в міжнародній насиченій атмосфері. І головне: наш Союз не застосовуватиме цю зброю для агресії, а тільки для оборони. І ще приємне: народна армія Китаю звільняє країну майже повністю від Гоміндану» (1949; 5: 72).

По-дитячому захоплюється польотом Гагаріна. Про політ Ніколаєва і Поповича — «чергове радянське диво». І тут-таки (по-українському, до речі): «Хай скаженіють наші вороги і радіють всі люди доброї волі». Так би мовити, інтимізує штамп. Найсокровенніші бажання, найчистіші почуття об’єднуються з офіціозним гаслом, химерно прозирають крізь нього, розчиняються в ньому. Як на сьогоднішнє скептичне вухо, в цьому аж вчуваються нотки пародійности:

«Одне бажання: побачити М. остаточно зміцнілою на доброму життєвому шляху, музей — розширеним. І побачити це разом з татом (підкреслено матір’ю, адже батькові на той час було вже 84. — М. К.) в обстановці зростання благоустрою нашої країни і дружби з іншими країнами» (1954; 5: 98).

Ось перший запис у щоденнику за 1934 рік (після голодоморного 33-го):

«І найбільш радісне, з чим входжу до нового життя, це свідомість, що ми наближаємося до прекрасного, рівного для всіх життя (не в грубому матеріальному розумінні, звісно). Скільки волі, уміння, сил треба було, щоб перетворити ворогуюче голодне село в „заможних колгоспників“. Усе це здійснилося в 1–2 роки. І у всіх піднесення перед лицем успіхів, усі щиро включилися в будівництво соціалізму. Особливо приємний ентузіазм у середовищі письменників [77]. Тичина пише, що буде „як сталь“. Так, і він переродився, живе і співає все сміливіше. І в собі я помічаю великий психічний зсув до нового життя. Труднощі (особливо голод) заважали радісно йти назустріч цьому життю. Якщо його не буде, то багато тих, що вагаються, стануть щирими працівниками на новій ниві. Класової незгоди, а отже, ворожнечі й боротьби, також у нас не буде. Вчорашній ворог, висланий з рідних місць, так добре там влаштувався (??!! — М. К.), що він уже не ворог, а відданий співробітник. Про це кажуть усі. Читаю із захопленням промову Литвинова. Увесь світ, крім Японії і Німеччини, поведінка яких незрозуміла для мене, — з нами, простягають до нас руки. От з якими переможними настроями я починаю Новий Рік. Хочеться, як завжди, побажати собі більшої активности в роботі й більше систематичної планомірної праці.» (2; 60–61).

Яка химерна суміш одурманеної свідомости і наївної чистоти! Який міфологічний туман! Яке поєднання найчистіших поривань — і облуд. І це — в щоденнику, з його високою мірою незаданости й автентичности. Справді, як казав Шевченко, «серце болить, а розказувать треба…»

Хоч би що було, хай би які зміни погоди чекали надворі, мати намагається не допускати думок «упоперек» — хвороба задавнена і практично невиліковна… Запис від 17.10.1961: «Відкриває XXII з’їзд Хрущов. Яке піднесення! Адже це з’їзд, що утверджує програму побудови комуністичного суспільства! Вся країна на честь цієї епохальної події внесла плоди своїх трудів. А що ж я?». Воістину, щирий офіціоз, як у тому анекдоті — відхилятися від лінії партії тільки разом із цією лінією… Мамо, мамо, де здоровий скепсис, на який, здається, маєш право, виходячи вже з власного життєвого досвіду? Натомість наявна інерція стилю. Інерція сприймань і реакцій. Інтимітизація штампу:

«Не хочу хворіти. Маючи стільки прекрасних друзів, треба дожити до комунізму! Тільки б залишився мир у всьому світі!» (1961; 6: 23).

Вона дивиться на все мовби збоку, сприймає як «пізнану необхідність». Не допускає себе до якихось активних переживань (а може, просто не довіряє їх паперу?). «Цікаво (письмівка моя. — М. К.) відбувається чистка партії» — що за тим «цікаво»? Захисна реакція? Зомбованість?

«Пізнана (радше непізнана — М. К.) необхідність», але пізнавати, заглиблюватися — остерігається. Спрацьовує захисний рефлекс.

Навіть арешт брата Петра у Феодосії (через три місяці його випустили) й, очевидно, пов’язані з цим його хворобу і звільнення з роботи згадано якось імперсонально. Такі події, як наприклад, епопея челюскінців, переживаються набагато активніше, «особистіше»… Хіба що виселення з Криму після війни разом з татарами і родини моєї двоюрідної сестри Ольги за її вірменське походження глибоко діткнуло матір, але про це — згодом.

Післявоєнні репресії «єврейського призову» — т. зв. «боротьба з космополітизмом» — промайнули на сторінках щоденника згадкою про арешт Берти Корсунської, літературознавця, співробітниці Інституту літератури, з якою мати приятелювала, разом працюючи над виданням творів Коцюбинського, причому згадкою досить стриманою: «Корсунську арештовано, і тепер уся її робота лягла на мене». Знаю, що мати була вражена арештом нашого доброго знайомого поета Давида Гофштейна, переживала за його дружину, з якою була близька під час евакуації, але на сторінках щоденника про це ні слова.

Десь між записами 53–54 рр.: «Не стало нашого Сталіна».

У щоденнику немає якихось прямих висловлювань стосовно розвінчання культу Сталіна. Запис-констатація: «Рішеннями XXI з’їзду КПРС тіло Сталіна, як таке, що не гідне знаходитися в мавзолеї Леніна, винесено й поховано під кремлівською стіною» (1961).

Водночас не відчувається якоїсь глибини усвідомлення, немає категоричності, глибших уроків цього історичного волевиявлення. У зошиті № 6 за 1961 р. між аркушами вкладено листочок відривного календаря, присвячений дню народження Сталіна.

Мовби вона й розуміла розвінчання культу, і схвалювала, але в глибині душі десь жевріла іскринка жалю за втраченою міфологемою… я це завжди відчувала в підтексті наших розмов на цю тему.

Ще раз пошлюся на досвід Ю. Шевельова: «Я не розумів зв’язку явищ і тому не хотів до них втручатися (а може, якби зрозумів, ще далі відсахнувся б!)…»[21].

Мабуть, мав рацію Є. Маланюк, зауважуючи в листі до У. Самчука: «Сов’яд з цих людей буде виходити довгими роками.»[22].

У сприйманні літератури, осмисленні літературного життя у щоденнику, з одного боку, відчувається художній смак, тонке розуміння слова, а з другого — все та ж підвладність ідеологічним стереотипам і гаслам дня.

«Мені подобаються серйозні вимоги до літератури, життєвість пропаганди» (1933; 2: 25), її дратує «критиканство». Читаючи Марієтту Шагінян, мати занотовує в щоденнику, що її шлях «від гуртка Мережковського до активної участи в будівництві соціалізму» — «добрий шлях, без ломки, природно…» (2: 30).

Серед улюблених письменників — Ромен Роллан. Моє дитинство і юність нерозривно пов’язані з «Жаном Кристофом» — мені читали доступні дитині уривки з цього роману в оригіналі й у перекладі, згодом я сама читала й перечитувала його. Ролланів Кола Брюньйон і досі в моїй свідомості лишився як один з повнокровних, сповнених життєвої сили, вічних образів літературних. Добра, тонка, людяна проза… Та на це сприйняття невблаганно нашаровуються ідеологічні мотивації і штампи…

«Так дорого, що він з нами, цей світоч Миру. Максим Горький і Ромен Роллан — два голоси, до яких прислухається світ. І вони обидва говорять про одне, бо різними шляхами прийшли до цього одного — від свободи духу в розумінні індивідуалістичного відокремлення до колективізму, від гуманізму до комунізму, соціалізму» (1935; 2: 87).

Залежність від ідеологічної кон’юнктури проявляється в усьому.

Матері подобається «російський поет Пастернак» — «І тільки я почала зацікавлюватися Пастернаком — є сьогодні критика на нього» (1933).

А ось відгомони пізніших ідеологічних кампаній в літературі: «на літературному фронті знову неспокійно» — критика теорії про безкласовість українського суспільства, звинувачення в націоналізмі, недооцінка впливів російської культури… І в Росії — критика Зощенка й Ахматової, «як чужих совєтській ідеології». Висновок: «Ось і треба показати чітку революційно-демократичну лінію Коцюбинського…».

«На літературному фронті боротьба в даний момент проти схиляння перед Заходом. Це політика розпалювання війни проти нас Америкою. Були жахливі дні. Промова Вишинського викрила паліїв» (1947; 5: 46).

Цю свою підвладність панівній ідеології авторка щоденників виправдовує тим, що «живе в дусі нашої повноцінної країни» (1934).

Душить у собі сумніви. Так, пізніше, коли дочка вже стала студенткою університету, констатує як незаперечний факт, що їй не дадуть іменної стипендії, хоч і вчиться вона блискуче. І не нарікає: «це одержать ті, хто ближче до адміністрації… і походить з робітників і селян» (1949). Як у пізнього, упокореного Тичини: «що має бути — мусить»…

Суперечливий, складний і болісний «пейзаж душі», що потребує не банального осуду, а розуміння, аналізу-діагнозу. Точні формули такого аналізу-діагнозу цього суспільно-психічного феномену, цієї сили пропагандистського навіювання, що перегукуються з моїми сприйманнями й оцінками, знаходжу у «Пастці» Івана Дзюби:

«Вміння переконувати своєю спрощеною, а тому нібито оголено-бездоганною логікою», «взаємостимулювання терору й ентузіазму», «талановита режисура зовнішньої небезпеки і загрози внутрішньої», «істину створюють 62 400 повторень», потужний «коефіцієнт викривлення»[23]…

Однак на тлі того щирого офіціозу не можна не помітити окремі прориви у спонтанне, незалежне від ідеологічного зомбування, розуміння речей, власні, нічим не навіяні оцінки, нотки справжнього усвідомлення стану справ і виокремлення реальних цінностей. Вони часто лише накреслені, невиразні — і тут же придушуються тим невблаганним «треба», але вони є, прориваються крізь стереотип і тим цінніші й зворушливіші.

Вражена самогубством Хвильового, мати пише: «Він крупна фігура, мятежна […]. Смерть підкреслює величину… Хвильовий став особливо дорогий. Перечитую, захоплююся…» (1933; 2: 37).

А от критичні нотки навіть щодо обожнюваного нею Тичини: «Сьогодні — сюрприз: у „Літературній газеті“ уривки з поеми Тичини і про буржуя, і про Бога [нрзб.] — не личить йому це „переключення“. А може, щире і напевно, щире…» (3; 24). Це — 1933 рік.

У післявоєнному зошиті: переживає критику спогадів Паустовського «Далекие годы» («як захотілося йому написати!»). Усвідомлює, що «книгу лаяли […] за теплоту у зображенні людей, чужих совєтській епосі» (1948; 5: 52).

У запису за 1946 р. згадує проф. Іванова з Дніпропетровська, що працював у музеї над темою «Коцюбинський і західні письменники кінця XX ст.» Констатує таке: «але тепер інтерес до Заходу засуджено»… Без коментарів… І тут-таки зауважує щодо дисертації Іванова: «Імпресіонізм на послугах у письменників-демократів, але все ж це імпресіонізм» (5: 15). Твердження, достатньо революційне як на сорокові роки!

Отже, на тлі зомбування свідомости — спалахи прозріння і внутрішнього, хай несміливого, спротиву. До того ж, маємо химерне плетиво: з одного боку, цілком очевидна, особливо з відстані часу, невідповідність зовнішньої офіціозної фразеології її цілком полярній, подекуди аж нелюдській суті, з другого — прагнення, внутрішня готовність сприйняти цю фразеологію за чисту монету, брати слово в його буквальному розумінні, не співвідносити з реальністю, не роздираючи оболонки очевидного.

Хоч як парадоксально це звучить, але у підґрунті всього цього ідеалізм як основа світогляду, порядність як життєвий критерій. Можу засвідчити це як очевидець і, зрештою, як об’єкт виховання. Незамулені ідеали добра і справедливости — мати хоче їх бачити і бачить наперекір усьому. Запевняє себе — ось вони. Як тонко зауважив І. Дзюба все в тій-таки «Пастці», це «людські чесноти, зведені до потреб режиму…».

Це особливо виразно виявляється в реакціях і почуттях, пов’язаних з війною, сприйманням її гасел та її наслідків…

Дев’ятого травня 1945 р.: «Яке щастя й радість („ликование“) для всього світу живих». Найтепліші почуття до союзників, передусім до Рузвельта. Боляче переживає його смерть. Цитує: «Свобода слова, свобода релігії, свобода від злиднів і свобода від страху». Золоті слова! А того, що в навколишній реальності вони перетворюються на свою протилежність — трагічно не помічає, не бажає помічати.

«Хочеться (письмівка моя. — М. К.) всім нутром спокою, миру, радости і бачити мирний мудрий труд з відновлення зруйнованого, без марнослов’я і надмірностей» (1945; 5: 5). Вітає конференцію в Сан-Франціско й утворення ООН: «Статут ООН може стати основою миру, якщо всі держави так само, як наш Союз, по-справжньому прагнутимуть миру». «Хочеться вірити, що 25 червня 1945 у Сан-Франціско закладено ті начала, про які мріяли кращі люди…» (5: 9).

Справді, як писав І. Багряний у листі до Єжи Гедройца, «тяжко продертися крізь товсту броню, якою огороджені затаєні глибини душі підсовєтських людей». Він був певен, що «большевики калічили людей, а не скалічили остаточно, зливали народ і партію, але не злили і не зіллють…»[24].

* * *

Мене сьогоднішню і «всезнаючу» вражає глибина маминого нерозуміння того, що коїлося навкруги, та «дифузність свідомости», те сприймання т. зв. «труднощів» як поодиноких випадкових або як наслідку «диверсій», «ворожого оточення» тощо.

Проте була вона в цьому не самотня.

Ю. Шевельов згадував: «Поставити процес (СВУ. — М. К.) у ширший контекст радянської політики я не міг […]. Це була ще одна незрозуміла ланка в ланцюгу незрозумілих політичних заходів, які для мене стали на місце вже по війні і поза межами СРСР»[25].

Вчитуючись у щоденник, я намагалася спеціально простежити, в який спосіб відображено в ньому такі глобальні історичні трагедії, як голодомор 1933-го. Звісно, не шукала докладних картин, бо знала, що нашої родини безпосередньо голод не торкнувся.

А втім…

Побіжна згадка в записах за 1932 р.: «перший в житті Великдень без паски». «Дуже гостро стоїть питання про харчування»: навіть дитину важко прогодувати, всі знайомі бідують, харчі доводиться «добувати» (1933). Водночас повне нерозуміння масштабів і причин того, що діється навкруги, — і готовність приєднатися до офіційного тлумачення причин: «Гнітить іще і голод навколо, що стався внаслідок перегинів на хлібозаготівлі». Судячи зі щоденників, із продуктами було сутужно, але голоду родина не зазнала: влада якось «підгодовувала» працівників державних установ, та ще й родичів визнаного класика. Був пайок, була якась допомога: «Слава Богу, з хлібом владналось», «партком уважний до татка». — «А навколо маса нужденних і голодних»…

Десь пізніше, згадуючи «розруху» 1934, коли їх з батьком звільнили з роботи і довелося перебиратися до Чернігова, мати зазначила, що в цей час «із горища пропала більшість щоденників». Можливо, там можна було б знайти більше значущих деталей, можливо, щоденники «пропали» свідомо… Та й далі збереглися щоденникові зошити не за всі роки; зокрема прогалина 1936–1939 роки. Прикра прогалина чи випадкова? Знаючи, що це за роки, можу припустити, що щоденники або знищено, або мати їх не вела — обидві версії можна пояснити обставинами. Далі є згадка про те, що записувала щось у «Мілоччин зошит», але що то за зошит і де він, не знаю.

Те, що називалося «труднощами», бурі, які налітали, репресивні пароксизми — все це сприймалося як грім з ясного неба, як щось незрозуміле, випадкове, як парад абсурдів (так воно, зрештою, і було на тверезий глузд). Враження повної неочікуваности, незрозумілости, незахищености перед фатальною неминучістю. Дезорієнтованість у лігві Мінотавра…

Такою незбагненною вселенською несправедливістю постає в маминому щоденнику болісна епопея «вигнання» моїх батьків з Вінницького музею 1934 р.

Мати отримала урок «реальної політики»: їх з батьком несподівано було відлучено від музею, створеного їхньою любов’ю та їхніми зусиллями. То справді було як грім з ясного неба (принаймні мати, далека від політичних двірцевих інтриг, сприйняла це саме так). Збагнути це відлучення було важко, а то й неможливо. І звісно, вона аж ніяк не ставила його в один ряд із трагічною репресивною вакханалією, яка набирала обертів на початку 30-х років і породжувала фатальне знелюднення. А може, то тепер, з висоти літ і досвіду, все вибудовується хоч в якийсь більш-менш стрункий ряд? Тоді зблизька це сприймалося як такий собі сатанинський акт, сплеск дикої несправедливости, театр абсурду.

Адже всі захоплювалися музеєм, називали його садибу «раєм», «перлиною». Всі комісії схвально оцінювали роботу батьків, щойно на початку 1934 музей відвідав заступник В. Затонського і лишився задоволений. У Харкові батько мав зустрічі з Хвилею, Петровським — ніщо не віщувало грози, навпаки. І раптом 20 липня прийшов наказ Затонського про зняття з роботи К. Коцюбинської, завідувача наукової експозиції: «не зуміла організувати наукове і політичне керівництво Музеєм і широкої громадськості навколо пам’яти Коцюбинського».

«Обох вразило мовби громом, — читаємо в щоденнику. — Я знаю свої слабкі сторони […], але для чого шельмувати? Адже викреслити пророблене не можна» (2: 67).

Приїхав новопризначений директор — син Коцюбинського Роман із сім’єю. У щоденнику, цілком очевидно, домінує неприязнь, нотки сарказму: «як мало схожий син на батька!», приїхав на все готове, хто відмовиться від такого «санаторію»? Мати утверджується в думці, що «треба поборотися», адже коли X. М. «з купи сміття зробив справді культурний куточок, тоді знайшлися охочі тут працювати, та ще й обплювати зроблене… Невже так і немає правди?» (2: 67).

«Що пережили ми, не піддається описові. Скільки принижень, знущань, страхів!.. Нічого подібного я не знала» (2: 68).

«Новий директор у газеті публічно нас „замазав“, пристебнув до нас націоналізм. Ми і націоналізм! Дико, абсурдно! Звідки він у нас? Швидше, природніше російський шовінізм у нас шукати… Так, усі знають, що це не так, але треба створити декорацію для того, що відбулося» (2: 68). До речі, подібні звинувачення вже намічалися наприкінці 20-х, за часів сумнозвісного процесу СВУ (один із звинувачених, Валентин Отомановський, стояв біля джерел створення музею у 1927 р., був Відповідальним секретарем Комісії для увічнення пам’яти М. Коцюбинського при Вінницькому Окрвиконкомі). Тоді такі звинувачення не дуже педалювалися, вони звучали аж анекдотично; справді-бо «українська націоналістка» Катерина Коцюбинська, вірменка з походження, людина російської культури за освітою, щойно з азів вивчила українську мову…

Були наміри виселити родину колишнього директора з дворічною дитиною у сторожку, це не вийшло, тож довелося тулитися в одній кімнатці. Батько поїхав правди шукати, «один партієць радить написати Сталіну», та, наскільки знаю, до цього не дійшло. У вересні з’ясувалося, що батька переводять до Чернігова засновувати там аналогічний музей у безгоспному занедбаному будинку Коцюбинського. Звичайно, марно шукати тут хоч якоїсь логіки: тих, хто «не зумів організувати» роботу в одному музеї, посилати для створення іншого, аналогічного!!

Довелося пережити прикру трансформацію близьких, здавалося б, людей, які відчужилися, дбаючи за свою вигоду і займаючи позицію в тилу сильнішої на сьогодні армії («невтішна категорія „друзів“»). Що ж, вважає мати, треба винести з цього урок: не розкриватися перед людьми до кінця.

На вересень цього ж 1934 року припали пам’ятні дні Коцюбинського (народився 17 вересня). У зв’язку з цим до Вінниці приїхала група письменників. Мати насторожена, зболена — чи відвідає її Тичина, чи зважиться піти проти течії? Таки відвідав, зайшов до її кімнати (батька не було — готує «плацдарм у Чернігові»), сидів досить довго, попри те, що із сусідньої кімнати, де бенкетували, його увесь час кликали.

«Та приїзд його мені дав багато, зустріч із ним у такі чорні для нас дні підтримує. Було неймовірно боляче слухати, як за дверима „цькували“ його і знущалися після випивки товариші по перу: Микитенко»… (далі обірвано. — М. К.) (2: 77).

Травма, заподіяна цим «вигнанням з раю», «вінницьким штормом», довго давалася взнаки вже навіть на новому місці, в Чернігові, де з таким самим високим сумлінням і відчуттям обов’язку батьки взялися за створення на руйновищі нової культурної оази. Проте «сили і віру у справу підірвано», «крила «підрізано» (2: 79).

Слід зауважити, що й новий директор Вінницького музею недовго тішився своєю посадою і тим райським куточком. Якісь рік-два відділяли ці події від того, коли нещадна репресивна машина проковтнула і зжерла обох синів Коцюбинського.

Ось іще один промовистий сюжет — ще одне свідчення того, як ідеологічні катаклізми вторгаються в життя, як гримаси тоталітаризму спотворюють буття родини. І який рівень усвідомлення цього. На сторінках щоденників повоєнного періоду відображено долю депортованої з Криму за 24 години разом із кримськотатарським населенням материної племінниці Ольги Бедризової, дочки її брата Сократа з Феодосії, вірменина, і Фриди, німкені за національністю. Дійсність брутально вривається в дещо ідилічний мамин духовний світ: родинне тепло, розкішний садок, цікаві люди, література, музика…

Репресивна машина затягла у свої жорна не лише татар, а й вірмен (тим паче обтяжених іще німецькою складовою). Ольгу з двома маленькими синами було вивезено до Свердловської області до м. Асбеста. Мати дуже болісно сприймала це лихо, хоча й тут відчувається розгубленість, повне нерозуміння; елементи критицизму, якщо й з’являються, мають такий собі загальнолюдський фаталістичний характер, а нарікання на лиху долю не спрямовані проти режиму: «Хоча б швидше звільнити її від цього полону» (5: 21), «бідні мученики», «щохвилини пронизує свідомість безвихідної біди», «незручно за свою ситість відносну» (5: 43), «Олечка гине, а я тільки підтримую її агонію» (5: 51). Регулярно, щомісяця зі своєї більш ніж скромної платні висилала невелику суму племінниці. Обов’язковий ритуал: після одержання платні — негайно на пошту… (до речі, Ішхан, чоловік Ольги і батько її дітей, офіцер Радянської армії і герой війни, попервах не озивався до родини з ідеологічних міркувань).

Десь у 70-і роки на порозі моєї київської оселі раптом виріс незнайомий молодик виразно вірменської зовнішности. Виявилося, що то мій племінник Едик, син Ольги, якої на той час уже не було серед живих. Будучи проїздом у Києві, зайшов «познайомитися з дочкою тьоті Каті, яка врятувала нас від голодної смерти».

1948 р. — «Перший проблиск радости за Олю: вони їдять хліба досхочу, мають і інші продукти (грошова реформа, зниження цін, відміна карточок продуктових всюди дещо поліпшили життя). Ішхан послав гроші після мовчання. Одержала мою посилку з валянцями, отже, вже не мерзнуть. Під новий рік зварили узвар і солодку кашу. І тепло їм було — дрова є. „Тепер, — пише вона, — коли ми ситі, болію за своє безправ’я“. Та, можливо, і це мине. Читаю, що вірмени з різних країв повертають до СРСР, можливо, і батьки Ішхана повернулися (з Туреччини. — М. К.) або повернуться і зможуть поклопотатися про неї. Хоча б, хоча б!» (5: 52).

* * *

Мамині щоденники — щире й болісне свідчення життя, утвердження і спроб самоаналізу людини «в полоні»… На її волевиявлення апріорі накладаються певні обмеження, що диктують напрям думання, коригують особисте кредо. Ідеологічний «полон» перетравлює «особисте», реальне переконання, підминає його під себе, підверстує до загального гасла, постулату, штампу. Однак за всім тим таки проглядається те первинне «переконання», кредо, хай і спотворене, здискредитоване офіціозом.

У своїх статтях про Б. Чичибабіна, названій «Свобода і неволя Б. Чичибабіна», І. Дзюба замислюється над істинною природою цього поета, над тим, чи притаманні йому революційний романтизм, ідеї соціальної справедливости були, справді, суто «паровозною» надбудовою, даниною гаслам дня, чи не спрощуємо ми світ поета, створюючи з сьогоднішніх позицій дещо модернізований, очищений від «компромату» його образ?! Адже якщо його кредо і перекликається в чомусь із гаслами доби, і здешевлене на догоду цим гаслам, то чи перестає воно бути його кредо, хай і висловленим специфічною для того часу мовою…

Мірча Еліаде, аналізуючи міфологічну структуру комунізму, зазначає, що Марксова теорія «запозичує» і розвиває один з великих есхатологічних міфів азіатсько-середземноморського світу, а саме визвольну роль праведника («обраного», «помазаного», «провісника», в наші дні — пролетаріату), страждання якого мають змінити онтологічний статус світу[26]. Практика реального соціалізму зіпсувала й надовго здискредитувала цей глибокий архетипний ідеал, але його відгомони завжди жили (та й живуть) у різних соціальних, історичних, національних іпостасях, проявах індивідуальної свідомости.

Засвідчені в маминих щоденниках самонавіювання і трагічне нерозуміння, острах і захоплення, віра, радше бажання віри, покірність ентузіазмові натовпу — зі сплесками сумніву — все це складна гама, дивний, але історично зумовлений симбіоз. Ще один «феномен доби».

І. Дзюба пише: «Те і те було, але воно не було розподілене: отут, по праву руку, — офіційне життя, а по ліву — не офіційне. Все складно перепліталося. І то одне брало гору, то друге, якась складна виходила гармонія чи дисгармонія»[27].

В сучасній українській мемуаристиці цю «дифузну» свідомість, цю тотальну ірраціональну підвладність міфам переконливо і чесно показує на власному прикладі Анатолій Дімаров у своїх спогадах «Прожити й розповісти» (К., 1997–1998): «І що найнезбагненніше для мене, нинішнього, — тогочасний Толя Дімаров», який вірив «у солоду казочку про доброго батечка, що сидить у Кремлі… Казочку, що її не втомлювалися повторювати вчителі. Феномен, що його навряд чи спроможні розглядати найвидатніші психологи світу»[28].

І трагічне незнання: «Я не знав… я багато чого тоді не знав. Тому я вірю тепер тим німцям, які твердять, що не чули й не відали про Освєнцим та Майданек»[29].

І засліплення вірою — М. Слабошпицький у своїй післямові до спогадів А. Дімарова покликається на слова Алена Дека: «Історія тчеться не із самих фактів, а й із віри поколінь. І є багато випадків, коли віра важить більше, ніж факти»[30].

І «сплутаність» думання, шори, що перешкоджали нормальному плинові думки, коригували і спрямовували бачення: «що найстрашніше, я тогочасний просто не зміг би (письмівка моя. — М. К.) написати той нарис по-іншому»[31].

Надзвичайно влучні спостереження щодо цього знаходимо в англійського письменника й філософа, автора антитоталітаристського роману «Сліпуча пітьма» Артура Кестлера. Замолоду захопившись ідеями комунізму, він згодом розчарувався у своїх ілюзіях і перейшов на позиції антибільшовизму. 1932–1933 рр. він працював у Харкові і мав змогу зблизька пригледітися до реальних «досягнень соціалізму». Розділ його автобіографії про життя в Харкові має назву «Сортувальна машина».

«Жорстокий тиск реальности на ілюзію, — пише він, — я зустрів, як личить віруючому, — так, дещо мене бентежило, дивувало, але амортизатори, здобуті завдяки партійній виучці, відразу включилися й пом’якшували шок… „Внутрішній цензор“ набагато надійніший від усіх призначених згори наглядачів…

Я навчився автоматично зараховувати все, що мене обурювало, до „спадщини клятого минулого“, а все добре іменувати насінням „світлого майбутнього“. Ввімкнувши у своєму мозкові цей автоматичний сортувальний пристрій, європеєць іще міг, живучи в Росії 1932 р., залишатися комуністом»[32].

Дію такої «сортувальної машини» яскраво ілюструють сторінки маминих щоденників.

Перелити себе в дитину

Мамині щоденники — зворушливий документ материнської посвяти, готовности перелити себе в дитину. І дитину пізню, вимріяну. Вкласти в неї усе найдорожче, що має, свій духовний світ, свою систему цінностей. Здійснювати цю виховну програму вона почала ще коли дитина була в утробі. Навесні 1931 р., вагітна, їздила по музеях Москви й Ленінграда набиратися досвіду музейної справи:

«Розмови і мрії всі навколо очікуваного „сина“… Уже минуло шість місяців, але почуваю себе ще легко. Літаючи у Москві й Ленінграді по музеях, усе плекала думку, що моє майбутнє створіння всі ці враження, все, що є прекрасного, починаючи з кремлівських веж і кінчаючи оригіналом „Листа Татьяни“, одержить від мене з плоттю і кров’ю»; «Скільки пережито біля листів від Толстого в його домі в Хамовниках! А бібліотека Пушкіна! А його робоча конторка — я цілувала і плакала» (1: 19–20).

Домовлено було, що хрещеним батьком (звісно, умовним) дитини стане Тичина. Мати зворушена телеграмою, якою він привітав доньку з народженням: «в душі ношу…». Співає колискові на слова з Тичининих «Пастелей», адаптуючи їх до ситуації. Грає для немовляти на фортепіано «Арабески» Шумана, «щоб вона була музикальною». Задумала написати для дочки свою біографію (підкріплює цей свій намір цитатою з біографії Бенвенуто Челліні про потребу залишити свій життєпис).

Відрадні спостереження: дитина любить, коли їй читають, тягнеться до фортепіано, а в музеї пізнає портрет Коцюбинського. Записує кожне слово з дитячого лексикону, занотовує кожну реакцію. Навчившись ходити, дитина заходить до музею (попервах ми жили в меморіальному будинку) і слухає екскурсію, не заважаючи. Дуже любить книги, годинами гортає і розглядає малюнки. Одна з улюблених книжок збереглася досі: старовинне щедро ілюстроване видання творів Пушкіна в одному грубезному томі. З часом починає розрізняти зображених на фото «поганих дядь» (Дантес, Бенкендорф) і «хороших» (Гоголь, Жуковський)… Перші «філософські» запитання: «курка сама не буває — хто її зробив?», «чому в людей змінюються обличчя?». Любить веселих людей. «Дочка — яскрава, здорова, цікава істота», — констатує з радістю.

«О донечко! Як хочеться передати тобі все те, що я знаю і почуваю, і найкраще дати тобі з того, що є в мені. Чи встигну, чи зумію? Чи знатимеш ти, доню, що мама твоя плакала над листом Татьяни ще так недавно, що жила усією істотою і в новому житті… Чи відчуватимеш, доню єдина, всю мою любов до тебе? […] Сьогодні за обідом я сказала (по радіо передавали уривки з „Євгенія Онєгіна“ — опери — я співала все знайоме, улюблене): „діти повинні здійснити ті плани і мрії, що їх батьки не змогли здійснити. Ти, Мілочко, маєш бути поетесою або артисткою“.

Та що ти розумієш, мій пупсе червонощокий?… адже ти ще пташеня, струмочок прозорий, сонечко, яблучко наливне, квіточка духмяна! Ось як я тебе називаю! Ти будеш трохи пам’ятати свою колиску — Вінницю, наш музей, який ми з татком твоїм, так плекаючи, люблячи цей куточок, побудували… Якщо доведеться, і тут (писано вже в Чернігові. — М. К.) створимо, хоча й важче — сили і віру у справу підірвано. Як ніколи раніше, сумлінно підготувала план організації Музею, написала. Татко жадає роботи, розмаху, та крила підрізано. Обидва тільки оживаємо, дивлячись на тебе, пузир ти наш перламутровий!» (1935; 2: 79).

Без коментарів. Мабуть, не треба пояснювати, як читається на схилі віку таке материнське послання. Як відлунює в душі той голос з далекого дитинства…

* * *

Інтенсивне духовно-естетичне виховання дитини особливо промовисто засвідчено на сторінках щоденника часів війни й евакуації. Попри важкі часи, значні матеріальні труднощі, пригнічений настрій і гостру ностальгію, батьки намагалися дати дочці максимум можливого, створити по змозі атмосферу духовної наповнености, розвивати інтелект і чуття прекрасного. Всюди — в гості до друзів, на літературні вечори, в концерти — брали її з собою. А мистецьке й літературне життя в Уфі, де зібралися на той час найкращі культурні сили України, як я вже згадувала, було інтенсивним і доволі різноманітним.

Вдома обговорювали все почуте і побачене. Батько подарував дочці зошит (тоді неабиякий дефіцит!) для запису вражень.

За тим, щоб зошит не «гуляв», стежили. Мати ділилася з дочкою всіма своїми переживаннями — і знаходила розуміння. Керувала її лектурою, рекомендувала, обговорювала з нею прочитане, культивувала переказ прочитаного. То була вся дитяча класика — і не тільки дитяча. Пам’ятаю, що однією з моїх улюблених книжок тоді була адаптована для дітей версія «Гаргантюа і Пантагрюеля» Рабле з ілюстраціями Гюстава Доре. Залюбки читали ми з мамою «Дитячі роки Багрова внука» Аксакова, усвідомлюючи, що писалося це про місця, розташовані десь неподалік Уфи (одного разу навіть поталанило побувати в тій чарівній околиці). Мати багато читала вголос — Гоголя, Толстого. «Вечори на хуторі поблизу Диканьки» читалися в першу, холодну й напівголодну, зиму нашого перебування в Уфі, причому — чітко пам’ятаю це — при каганці…

«У дочці своїй я вже маю таку чутливу подругу. Вона також уся живе в літературі, поезії, а останнім часом і в музиці. Мила Віра Вікторівна нам цей інтерес розцвітила» (1942; 3: 32). Віра Вікторівна Розенштейн — вчителька музики, дружина відомого диригента Київської опери: «Як багато у нас із нею спільного: в неї також є екзальтація, байдужість до практичних моментів життя і разом з тим якась організованість. Вона до мозку кісток культурна» (3: 44). Намагалася знайти для дочки найкращих учителів. Перед Вірою Вікторівною були ще вчительки музики — спочатку Виноградова, дружина піаніста Вайнтрауба, а після неї Юдиф Яківна Маршак (сестра відомого поета й перекладача). Обговорювали разом репертуар, навіть методику навчання. Головне «стратегічне» завдання — не претендуючи на обов’язковий професіоналізм, виховати любов до музики. І це — вдалося. У щоденнику читаємо, як після дуже складної і небезпечної операції на очі (трахома) дочка просила матір годинами грати на фортепіано, а як тільки почала одужувати, грала сама: «Так, чи буде вона піаністкою, не знаю, що любитиме і відчуватиме музику — це вже видно» (3: 43). Записує влучний вислів дочки з приводу якогось прослуханого музичного твору: «Щось тій музиці бракує, мовби рими…»

Досягнення й «таланти» дочки щедро демонструвалися перед друзями, щирими й доброзичливими. Мати залучала їх до процесу виховання, радилася з ними. У зустрічах земляків, які досить часто відбувалися в убогій кімнатчині, відділеній перегородкою від помешкання господині («на печену картоплю» заходили Рильський, Яновський, Сергій Іванович Маслов, часто бували Тичина з дружиною) дочка брала повноправну участь. Як видно з материнських нотаток, її «репертуар» був досить різноманітний: нові вірші Тичини й Рильського, вірші Беранже французькою мовою, «Лісовий цар» Ґете — німецькою, рондо з 15-ї сонати Моцарта, вальс Ґріґа. Рильському дуже сподобалося у моєму виконанні щойно опубліковане його «Слово про рідну матір», і він схвалив мамине виховання…

Мати переймається успіхами дочки у школі, тішиться тим, що «учиться вона зі смаком».

Підтримує літературні спроби («дівчинка вона самобутня з великим літературним чуттям» (5: 31), але не перехвалює, а намагається аналізувати, відзначає, що пише вона «під перехресним впливом Тичини і Коцюбинського», «a la „Intermezzo“». Переконана, що доччина любов до літератури і потяг до літературної творчости «від Коцюбинської крови». На могилі Коцюбинського в Чернігові молиться, щоб вона продовжувала справу дядька…

Цінує в дочці «такт в усьому і з усіма». Описує конфліктний епізод у школі, задоволена тим, як своєю об’єктивністю і правдивістю донька допомогла розв’язати конфлікт класу з учителькою. Тішить її «серйозне ставлення до книг і до людей, доброта, відраза до бруду, штучности, обману» (5: 28). З гордістю розповідає, як дочка-шестикласниця розпорядилася своєю літературною премією від міністерства освіти у конкурсі на кращий учнівський твір («оповідання «Тополя» і етюд «Вечер на Белой» — ще уфімські враження): 200 крб. дала матері для своєї двоюрідної сестри Олі, висланої з Криму до Сибіру, а 100 крб. заплатила за право навчатися у старших класах своєї однокласниці й подруги Лялі Міліци (таємно від неї).

Не дуже схвалює дружбу між М. та дочкою голови облвиконкому: «я не дуже люблю таку дружбу з не рівними за матеріальним станом людьми — в них булочки, пироги, по три плаття на тиждень шиється, а я так хочу до від’їзду зшити щось їй і собі і ніяк не зведу кінці з кінцями. І прикро за зневажені ідеї рівности: одні барствують, а сліпа вчителька їхніх дітей ходить у лахмітті й голодує». М. все це помічає і навіть, як сама зізналась матері, заздрить подрузі: «І гірко-гірко плакала, картаючи себе за ганебне почуття і страждаючи за своє „неблагообразие“. Проаналізували це все разом і дійшли висновку: те, що таке почуття зародилося, — це природно, але не треба віддавати йому себе цілком, треба стати вище. Треба відчути свою культурну духовну перевагу. А це факт. Зовнішнє ще прийде почасти з віком, а якщо й буде в чомусь не так, як хотілося б, то це не щось таке варте страждання» (1947; 5: 41–42).

Мріє повезти дочку до міста своєї юности — Петербурга, а також «до Європи», маючи на увазі Львів.

«Вікно в Європу» ми прорубали 1947 р. — У Львові жила материна сестра Люція з дочкою Марією Матвійчук та її родиною. Як я вже згадувала, ця поїздка дуже багато дала мені. Справді, я сприймала Львів як Європу, але, що суттєво, Європу українську. Ми з матір’ю відвідали «сметанку» львівської мистецької інтелігенції — були в художниць Олени Кульчицької, яка неповторно проілюструвала «Тіні забутих предків» Коцюбинського, у Ярослави Музики, хрещеної матері мого племінника Ярослава (ще до того, як її арештували у справі Галана), виходили по всіх музеях і по архівах, шукаючи матеріалів, пов’язаних з Коцюбинським. Ніколи не забуду, як ми з матір’ю шукали сліди В. Луканя, етнографа й архівіста, який листувався з нашим музеєм і після 1939 р. надіслав багато цінних матеріалів.

Виявилося, що він був ченцем. Нам з матір’ю вдалося навіть якимось чином «проникнути» до монастиря отців василіян, і нам показали його келію, всю заставлену стелажами з книгами, а в кутку — вузеньке залізне ліжко й письмовий стіл. Десь за місяць до нашого візиту о. Василь Лукань загинув, потрапивши під трамвай…

Наступного, 1948-го, року ми їздили з матір’ю до Ленінграда. Вона водила мене по всіх «святих місцях» своєї юности. Васильєвський острів, Ермітаж і Російський музей, Зимова канавка, остання квартира Пушкіна і місце дуелі на Чорній річці, Царське Село і Павловськ, Петербург Некрасова й Достоєвського, прогулянки білими ночами (це було у травні — червні) примарною містерією міста, коли «одна заря сменить другую спешит, дав ночи полчаса»… Такий поетичний, побачений очима юної матері Петербург лишився у моїй свідомості на все життя, якийсь «автономний», не підвладний пізнішим втручанням літературних і нелітературних вражень. Пам’ятаю, десь у 60-х я мала розмову з Євгеном Сверстюком, який щойно тоді побував у Ленінграді — і побачив його очима Шевченкового «Сну» — казенним, «аракчеєвським», бездушно офіціозним, під егідою «Первого» і «Второй»… «Мого» Петербурга він не побачив, наші сприйняття якось не накладалися одне на одне і навзаєм відштовхнулися. Під час пізніших відвідин я вже дивилася на місто тверезішим, дорослішим, об’єктивнішим оком, підвладна досвідові й знанню, але той перший поетичний образ Міста не стерся з моєї уяви — очевидно, і така іпостась його існує, зафіксована нелукавими юними очима — маминими і моїми…

Наближався фініш чернігівської шкільної ери, невблаганно насувалася розлука: дочка поїде вчитися до Києва. Останній яскравий спалах шкільних вражень — випускний вечір:

«На вечір я пішла зовсім хвора, а так розійшлася, що з однією мамашею танцювала мазурку «за кавалера», з присіданнями і жестами «під гусара». Грім аплодисментів. Адже багато хто з дітей ніколи не бачив цього танцю. Повернулася з вечора о 4-й ранку. Діти пішли на Вал зустрічати схід сонця» (1949; 5: 66).

Провівши дочку до Києва, треба вчитися жити без неї: «як жахливо-порожньо»… Слухає по радіо музику, яку любить М., зокрема прелюдію Рахманінова, яку вона грала. Тужить, пише вірші. Записує напередодні 1 вересня: «Завтра в університет. Добрий час, дорога». Батько поїхав провідати дочку, повіз королівський букет — десь сотня троянд і гвоздик…

Разом з дочкою переживає нелегкий період звикання до нових умов. Рветься до Києва, водночас не хоче заважати адаптації, аналізує, чому дочка не має близьких друзів. До речі, про цей тяжкий період, про певну душевну кризу в пошуках себе, свідчить те, що я, досі не відзначаючись релігійністю (мати молилася вдома, але до церкви не ходила, можливо, тому що підсвідомо ідентифікувала себе з іншою — григоріанською — конфесією, батько — переконаний атеїст) раптом вирішила охреститися. Характерні зафіксовані матір’ю в щоденнику мої дитячі враження від першого відвідання церкви в Уфі: «Якось Сергій Іванович (Маслов. — М. К.) повів до церкви. М. побачила хрещення немовляти і всю урочисту єпископську вечірню. І все це цікавило її як спектакль: «цікаво як!». Сказала: «Для чого зачиняти церкви: так гарно, така краса, свічки — хай би ходив хто хоче». Потім додала безапеляційно: «Бога, звичайно, немає, але приємно вірити, що є якась вища істота» (1942; 3: 71).

Охреститися я вирішила, очевидно, в момент душевної кризи і під впливом маминої подруги — бестужевки Ірини Бовиної, людини глибоко релігійної. Ірина Бовіна одвела мене до Святомакарівської церкви на Татарці, де мене охрестив о. Георгій Єдлінський. Через сорок років, придбавши помешкання на Татарці, я залюбки освоювала цю дуже своєрідну «околицю в центрі міста». Гуляючи вулицями з колоритними назвами — Печенігівська, Соляна, Стара Поляна, — раптом вийшла до цієї затишної церковиці, і все згадалося…

Разом з дочкою мати переживає за низьку якість лекцій в університеті («доводиться все брати самій, з книг, а живого слова немає»). Мріє про те, щоб лекції читав С. І. Маслов, загалом про щось подібне до Бестужевських курсів з його ґроном світил, та реальність була далека від цього. Водночас із задоволенням констатує, що дочка навчається «тямуще, талановито».

Уважно читає і аналізує її курсові роботи: про «Тіні забутих предків», про Феофана Прокоповича, про російські повісті Шевченка (тішиться з її поїздки 1953 р. з цією доповіддю на наукову студентську конференцію до Ленінградського університету).

Культивує зв’язки дочки зі своїми друзями і знайомими в Києві — Зданевичі, Маслови, Тичини, М. А. Прахов — стежить за тим, щоб вона відвідувала їх, не відривалася від старшої культурної генерації.

Відстежує перші самостійні наукові спроби дочки, збирає інформацію про її виступ на Шевченківській конференції з доповіддю про переклади творів Шевченка англійською мовою, рецензії на першу книжку «Образне слово в літературному творі». Щаслива, що М. «серед вибраної української інтелігенції».

Той «щирий офіціоз», про який я розмірковувала у попередньому розділі, той ідеологічний гіпноз, якого зазнавала мати, звісно, не міг не позначитися на вихованні дитини. Виховували мене загалом у системі офіційних цінностей — принаймні зовні, на поверхні. Тому й до свого «прозріння» і другого народження в 60-х я дійшла певним чином ідеологічно «незайманою». Це нелегко тепер пояснити, але так було.

Промовисті епізоди з маминого щоденника.

Почувши про смерть Кірова, М. взяла дитячу гармошку і «склала пісню про те, як погані люди вождя вбили». (Це перегукується майже дослівно з наведеним у «Щоденниках» С. Єфремова, який залюбки колекціонував такі «перли», висловлюванням шестирічної дівчинки: «Нужно повесить тетю, которая ударила Ильича». Так зароджувалося те, що Єфремов влучно назвав «отарністю»). Епопея челюскінців переживалася мало не як родинне свято. Епопея папанінців — також, навіть виникла домашня гра з продовженням «у папанівців», де кожен мав своє прізвисько і своє амплуа відповідно до членів папанінської четвірки. Мої твори у старших класах: «Відображення революції 1905 р. у „Fata morgana“», «Образ Леніна у творчості Горького і Маяковського». Таких епізодів і «речових доказів» я могла б навести багато. Та водночас мушу засвідчити, що невідступного, фанатичного, «кар’єрного» нав’язування, вбивання в голову, зомбування не було. Природне, мовби «самозрозуміле» достосовування до умов і умовностей. Все нейтралізувалося незаперечними духовними пріоритетами й орієнтаціями — в усьому — на загальнолюдські моральні та мистецькі цінності: естетика — краса — добро, музика — поезія. Ідеали вічні й незаперечні, в чистому вигляді — хай і в певному «дозволеному», ситуативно зумовленому й оформленому адресуванні та дозуванні, хай і, за Дзюбою, «редуковані до потреб режиму». Ідеали рівности, вірности народним інтересам, вищости духовного над матеріальним, посвяти й самопосвяти, солідарности, нехай і загальникові, плекані передусім літературними, «книжними» джерелами, абстраговані від конкретних невідповідностей і спотворень реальности. Так, то були ідеали «народництва», зверхньо потрактовані, а то й зневажені сьогоднішніми молодими високочолими інтелектуалами… Звісно, мало місце і засліплення, й інфантильність, і видавання бажаного за дійсне, і те, що М. Бердяєв назвав «фабрикацією народної душі». Утім, як на мене, в чистому вигляді, в ідеалі, це далеко не найгірші іпостасі морального й громадянського самоутвердження людини. Саме це, абстрактне, але щире, розуміння загальнолюдських цінностей живило таких щирих ідеалістів, як моя мати, й переливалося в мене.

Не знаю, наскільки переконливо це звучить для людей іншої системи виховання, але я чітко це відчуваю — на рівні свідомости й підсвідомости. Воно, те розуміння, й лишилося в мені, і природно трансформувалося у процесі дозрівання та прозрівання, коли жорстко відкрилася правда історії, реальні парадокси і гримаси втілення «книжних» ідеалів, і набуло якісно інших характеристик. Однак ті моральні константи десь на споді, у підґрунті — лишилися. Так пояснюю сама для себе ту атмосферу, в якій і з якої виростала.

Я жила у світі естетично самодостатньому, у світі музики й літературної класики, в атмосфері доброти, порядности та порозуміння в родині, що рятувало душу від лицемірства й політиканства, від кар’єрно-споживацької експлуатації «ідеалу», зберігало здатність оновлюватися і трансформуватися, відкритість до Іншого, готовність прийняти Правду, і обстоювати її, хоч би чим це тобі загрожувало.

Наведу на підтвердження свідчення своєї колеґи й ровесниці Світлани Кириченко з її спогадів «Люди не зі страху»:

«А щодо того, чи мама боялася — то й сказати мені щось важко. Бо росла я в атмосфері сонця й любови — моєї до світу і світу, сонячного світу, до мене. Були переживання за долю рідних — у воєнні літа, були бабунині сльози за сестрами — проте найменшої тіні страху, пригнічення, «каші в роті» — ні в кого з родини я не відчувала. У мами і в тітки Насті завжди була гідна постава, спокійно гідна — не дозволяли нікому й ні в чому себе принизити, зігнути. У такій атмосфері і я росла — неляканою. Не було ще Василевого слова прямостояння, але воно в мені жило — своєю суттю. Реальне життя поза нашим світом, поза Києвом — було незнане, то й не існувало. Я себе формувала на книжках, на поезії. Найперше в отроцтві — на Лєрмонтові, його Мцирі, Демоні, «Парусі» — «А он, мятежный, просит бури…». Пріоритет «мятежности» і нескорености на все життя залишився визначальним — з дорослішанням я йому не зрадила, він лише уточнював свій зміст. І, звичайно, з повною довірою сприймала радянські гасла. Серед них росла, вони теж формували натуру — природну необхідність жити життям ідейним, громадянським. І так само: як би не переоцінювались ті ідеї — пріоритет життя ідейного був непорушним. Визначив долю»[33].

З «Пастки» Івана Дзюби:

«Парадокс: під псевдонімом «простой советский человек», під цим «ідеологічним дахом» росли цілі когорти мислячих і незмирливих людей, бо крім офіційної пропаганди, була класична література, яка виховувала благородні почуття, була школа, в якій все-таки навчали добру, та й офіційна ідеологія апелювала до високих громадянських почуттів, до соціальної і національної справедливости, — це одна із суперечностей, які й згубили тоталітарний режим»[34].

І далі:

«…після всієї цієї великомасштабної «переробки» громадянського духу народу якийсь «залишок» — дедалі більше — не піддавався утилізації і долучався до чинників, які підточували систему»[35].

Мамині щоденники як документальне свідчення органічного процесу материнського «виховання почуттів», плекання душі своєї дитини я прочитала й осмислила уже в зрілому віці, і це багато важило у моєму самоаналізі, потребу якого з роками відчуваєш дедалі глибше. Власне, маю змогу чітко визначити, що з того духовного комплексу, який мати намагалася — активно й свідомо — вкласти у свою дитину, прийнялося, усталилося, реалізувалося і, зрештою, сформувало мене як особистість.

Передусім — отой вічний, незалежний від віку й обставин — ідеалізм, примат духу, якась неподоланна внутрішня романтична настроєність, що їх жодні життєві і житейські ситуації й умови не здатні придушити. Все забарвлене в такі тони — жорсткий буденний прагматизм, навіть усвідомлений як даність, ніколи не виходить на перший план, не здатен паралізувати внутрішню переконаність, подекуди майже ірраціональну, в силу добра, душевну настроєність жити добром — наперекір усьому. Не кажу вже про фахові уподобання, про абсолютну напередвирішеність філологічного фаху як життєвого покликання. Адже змалку і протягом усього життя з матір’ю явища літератури, пов’язані з письменником чи, в єдиному комплексі, з його персонажами, — переживалися нами всім єством як чинники особисті, безпосередньо дотичні до твого «я».

Хіба могло не перелитися в мене якимось чином побожне ставлення молодої матері до Тичини і його творчости — і ті колискові, що співалися мені на слова «Пастелей», і його телеграми, і вірші, які я знала змалечку, і особисті зустрічі (я вже згадувала мамину формулу зі щоденника «наш день «тичинізовано»). В Уфі Тичина подарував мені фосфоричний ліхтарик: «символ своєї зустрічі з М.: для неї він світитиме все життя» (1942).

І в цьому — на рівні інтуїтивному, при всьому тверезому дорослому аналізові Тичини як «феномену доби» — я не могла зрадити маминої душевної схильности й маминого трепетного чуття — воно таки перелилося в мене, що вповні засвідчують мої спогади про Тичину «З любов’ю і болем».

Пізнаю в маминих літературних уподобаннях свої, які викристалізувалися уже в зрілому віці, зокрема любов до літератури мемуарно-документальної (щоденники, спогади, листи). У маминому щоденнику весь час подаються досить докладні, з коментарем, списки щоденної основної лектури. І завжди в них на почесному місці — спогади, листи, щоденники. Та й у мене в пам’яті живе материн письмовий стіл, на якому як насущний хліб духовний — передусім і постійно саме такі книжки, саме така лектура.

Ось окремі записи в щоденнику. Читає спогади сина Л. Толстого Сергія Львовича, робить виписки, щоб поділитися з дочкою: «Про відхід Льва Толстого, як і про дуель Пушкіна, не можу спокійно читати й думати». Захоплюється роботою Лернера «Труды и дни Пушкина» і «Хронологічною канвою для біографії Тургенєва»: «Здається, тільки перелік фактів у хронологічному порядку, а як він хвилює!» (1950; 5: 80).

Зі смаком інвентаризує архів музею, зокрема передані з Історичного музею в Чернігові матеріали архіву Куліша і Ганни Барвінок. Звертає увагу на безцінний скарб — зошити з перекладом Біблії. Переписує собі в щоденник (1947) зворушливі присвяти Куліша матері й дружині:

«Неньці моїй святесенькій,

її душі невмирущій

цю працю, нею змалку натхнену,

благоговійно підношу».

«Дружині моїй вірнесенькій,

що неня мені по свойому образові пророкувала,

цю працю, нею піддержану, захищену, підпоможену,

низько вклоняючись підношу —

Куліш Олелькович Панько».

Пізнаю цю радість безпосереднюю — поза часом і простором — спілкування з творцями — на їхньому духовному полі. Вона близька мені вищою мірою, я спізнала її і коли вчитувалася, готуючи до друку, в епістолярій Василя Стуса та інших його побратимів, і коли опрацьовувала архіви — своєї матері, та й свій власний, листи Ольжича до батьків, шістдесятників до З. Ґеник-Березовської, а останнім часом також інші матеріали з її багатющого архіву, який акумулює матеріали діячів української культурної еміґрації в Чехії 20-40-х років. Коли редагувала «золоті розсипи» листів до Михайла Коцюбинського — цієї скарбниці подій, настроїв, духу доби… Коли готувала до друку листи Вячеслава Чорновола, в яких він «переростає» свій хрестоматійний образ, постає набагато теплішим і багатограннішим. Чуєш далекі голоси цих людей мовби зблизька, відчуваєш їхнє плече — матеріалізований зв’язок часів, тяглість своєї культури — всупереч усім історичним катаклізмам. Це дає духовну відпорність, амортизує удари долі, допомагає дивитися на той театр абсурду, що розгортається поруч, мовби трохи збоку й згори, всерозуміючим оком…

Як тут іще раз не згадати материне прагнення передати свою любов, свою внутрішню схильність саме до такої духовної продукції дитині, ще коли вона була в утробі, «мандруючи» разом з матір’ю залами провідних столичних літературно-меморіальних музеїв! Хто знає, може, таке переливання себе в дитину й відбувається десь «на рівні Божих партитур»?!

Вдячна долі, що вона подарувала мені ще одну, хай і віртуальну, зустріч із матір’ю в цьому світі — такому недосконалому і такому прекрасному.

Мемуарна мозаїка

Тебе немає,

але є мій Спомин

Ліна Костенко

З любов’ю і болем: Павло Тичина

До Павла Тичини — його особи й творчости — я ніколи не могла ставитися по-літературному об’єктивно, «добру и злу внимая равнодушно». Завжди була емоційно заанґажована, небезстороння. Адже я близько знала його, з дитинства — у свідомості і, мабуть, у підсвідомості — дуже багато пов’язано з ним, його ім’ям, його поезією, всім його образом, і це мало неабиякий вплив на формування мого духовного єства.

Коли я народилася, Павло Григорович надіслав моїм батькам телеграму: «Михайлина своє знає, кріпне і росте». Він був у дружніх стосунках з моїми батьками, любив бувати у Вінницькому музеї Коцюбинського, де вони працювали, а пізніше — і в Чернігівському. Та як реальну людину з плоті й крові я пам’ятаю його з раннього дитинства досить туманно. У пам’яті лишився тільки загальний поетичний образ, дух, настрій майже побожного пієтету, з яким моя мати ставилася до молодого поета. Кримська вірменка з походження, росіянка за мовою і освітою (перед революцією закінчила Вищі жіночі Бестужевські курси в Петербурзі), вона, опинившись в Україні і поріднившись із родиною Коцюбинських, ревно взялася за вивчення української мови, літератури, відбула українізацію так успішно, що навіть якийсь час, маючи добру філологічну школу, викладала українську мову. До речі, одним з материних учнів був Михайло Стельмах, який ставився до неї з особливою повагою і ніжністю — це вже я спостерігала у значно дорослішому віці, під час евакуації в Уфі. Щодо української мови, то тут, ясна річ, у ролі вчителя мав би виступати Стельмах. Але, либонь, мати таки зуміла дати щось важливе — якісь навички загальної культури, філологічне чуття слова і т. ін.

Твори Коцюбинського і поезія раннього Тичини — ці два явища в українській культурі були їй найближчі, власне, через них (незлий вибір!) вона сприйняла і полюбила Україну. Над моїм дитячим ліжечком висів невеличкий портрет молодого Тичини, пожовклий, вирізаний з якогось журналу — юне, замріяне, дуже тонке обличчя, дещо аскетичне, тільки обличчя і шия, що закінчувалася гострим кутом трохи навскоси. Обличчя, мовби вирване з буденщини. Обличчя поета. Обличчя поезії…

Серед найперших колискових, які я вже почала запам’ятовувати, пригадую перефразовану матір’ю «Ніч» із «Пастелей» Тичини:

Укрийте мене, укрийте мене,

Я ще мала-малесенька.

Одвіку в снах мій рожевий шлях.

Покладіть отут м'яти,

Та хай матуся шелестить…

Щойно навчившись говорити, я вже декламувала «Сонце. Пробіг зайчик» та «Коливалося флейтами» з «Пастелей» і, звичайно, «На майдані». Особливо подобалися мені, малій, слова:

На майдані пил спадає.

Замовкає річ.

Вечір.

Ніч.

Я мовби чула тупіт коней, що віддалялися, бачила, як влягалася курява, засмучені матері розходилися по домівках, погасав вечір, наставала ніч, і світив «ясен місяць угорі». А можливо, тоді я так виразно нічого цього й не уявляла собі — це вже пізніші нашарування. Та добре пам’ятаю, що «соняшні кларнети» було одним з найперших образних словосполучень, які вкарбувалися в мою свідомість. Образний світ раннього, геніального Тичини органічно входив у мою підсвідомість — уже тоді в мене не було проблем з розумінням складної метафорики типу «коливалося флейтами там, де сонце зайшло» чи «випив доброго вина залізний день». Я все це розуміла й уявляла (хоча, звісно, і не могла б пояснити, та хіба поезія потребує пояснень?!) — воно ввійшло в мене з молоком матері, ба більше, певною мірою визначило мої вже цілком «дорослі» філологічні інтереси. А «соняшні кларнети» лишилися для мене якимось синонімом світла й краси, музики й поезії, синонімом високої радости, яку я й пізніше відчувала і досі, вже в старшому віці, відчуваю в чисті хвилини зустрічі з прекрасним.

Пригадую своє захоплене напівдитяче лепетання у присвяченому Тичині вірші, написаному десь у старших класах:

Поете ніжний і палкий,

Коханий мій поете,

З'явивсь, як промінь золотий,

Як соняшні кларнети…

На цей вірш Павло Григорович відгукнувся великою, сповненою зворушення і водночас високих офіціозних штампів телеграмою. Закінчувалася вона словами: «Слава Сталіну, батькові нашому рідному». Десь у кінці 80-х років Сергій Гальченко, опрацьовуючи архів Тичини, знайшов оригінал тексту телеграми, написаного рукою Тичини. Звіривши телеграму з оригіналом, я раптом виявила, що останнього речення з черговою осанною вождеві в автора немає. Цікаво, хто ж це допомагав поетові у нагнітанні вірнопідданської фразеології?! Відповіді, ясна річ, сьогодні не знайдеш, але це наводить на роздуми…

…У пам’яті зринають інші, виразні, картини. Осінь 1941 року, Уфа. У невеличкій нашій кімнатці, відділеній фанерною перегородкою від кімнати хазяїв, тьмяно блимає каганець. Я мию нехитре начиння після вечері. У двері стукають. Заходить Павло Григорович, сідає і відразу виймає аркушик паперу. Щойно написав «Голос матері» і хоче прочитати.

Страшна була осіння ніч:

скрипів будинок, буря вила —

Я спав — не спав: залізна річ

мені на серце надавила.

Він читав, і всі плакали. І мої батьки, і я, і сам поет. Надто поезія та відповідала нашому настрою: зима першого року війни, чужина, непевність, суто фізичне відчуття відірваности від України.

І засвистіло у дротах,

і вщухло. Узяло світати…

Прокинувсь люд. Озвався птах.

Лише два промені у небесах —

мов то зняла там руки мати…

Ми часто бачилися у перші воєнні роки. Тоді все було простіше. Всі відчували себе мовби ріднею, всіх посиротила війна. На печену картоплю, яку батько урочисто пік у колосальній, оббитій зеленою бляхою грубі, не раз приходив до нас Максим Рильський. Якось я продекламувала йому його «Слово про рідну матір», яке щойно побачило світ, — «Благословен той день і час…». Він слухав, похитуючи головою, а тоді сказав: «Ну й молодчина! я би зроду такого довгого не запам’ятав!» Бував і Юрій Яновський, напрочуд гарний і якийсь сумовито-іронічний. Часто заходив Сергій Іванович Маслов, рум’яний з морозу, зі своєю незмінною лагідною усмішкою і якоюсь особливою делікатною доброзичливістю. Пам’ятаю також невеликого на зріст, жвавого, завжди привітного й дотепного Давида Гофштейна.

Наш сліпачок-каганець був свідком не однієї цікавої бесіди, до якої я дослухалася, вже лежачи в постелі, влаштованій на старенькій скрині, а потім засинала, заколисана тоді ще не зовсім зрозумілими, але такими цікавими розмовами.

Батькам удалося врятувати з-під німців і привезти з собою до Уфи практично всі експонати Чернігівського музею Коцюбинського. Музей офіційно було включено до складу АН України, що отаборилася на той час в Уфі, було визначено навіть невеликий штат: батько — директор, мати — науковий працівник, сторож — Б. П. Мєзенцев, який приїхав разом з нами з Чернігова, і бухгалтер — Лідія Петрівна Тичина.

Мені згадується маленька кімнатка на першому поверсі двоповерхового дерев’яного будиночка в Уфі, в якій жили втрьох Павло Григорович, Лідія Петрівна та її мати, сухенька, привітна, з живими гарними очима. Згадується ювілей Тичини, який відзначали у нього вдома. Моя мати, хвилюючись, читала присвячений ювілярові вірш. Довге привітання по-башкирському виголосив друг Тичини поет Сайфі Кудаш. Потім він намагався по-російському відтворити зміст свого віршованого привітання. Я запам’ятала слова, вимовлені з характерним акцентом і пом’якшенням шиплячих: «Не хошю быть шертополох, хошю быть ландышь»…

А от іще незабутній спогад: Павло Григорович разом із дружиною та її матір’ю співають колядки. Того разу я чула колядки вперше в житті. Відтоді не раз слухала їх у різному виконанні: професіональні хори, народний спів, без краю зворушливе виконання Козловського з хором Великого театру. Але то було щось особливе, ні з чим не зрівнянне. Якщо можна уявити ангельський спів, так то був саме він. Вони співали неголосно, голоси — точні, як інструмент у досвідчених руках, абсолютний слух, ідеальне злиття голосів.

А далі — вже пізніші враження від відвідин Павлом Григоровичем музею Коцюбинського в Чернігові. Приїжджаючи до міста своєї юности, він бував в особливо піднесеному настрої. Дуже жваво, дотепно, цікаво розповідав про епізоди зі свого дитинства. Взагалі оживав, скидав із себе офіційний панцир, який у Києві завжди був на ньому, незважаючи на всю його привітність і гостинність. Якось ми ходили разом по території Троїцького монастиря в Чернігові, і Павло Григорович показував мені віконце в підвальному приміщенні, де раніше завжди горіла свічка, — казали, що тут поховано Лазаря Барановича, — розповідав, як страшно було йому проходити повз це віконечко, і він пробігав те місце, заплющивши очі. Показував прибудовані до монастирського муру біля невеликого свічкового заводика галерейки, по яких колись залюбки бігав, називаючи їх чомусь «галдарейками». Розповідав, як любив залазити на самий вершечок Троїцької дзвіниці, звісити ноги у кругле віконечко і блаженно тими ногами бовтати, за що не раз перепадало йому від регента…

А вдома на веранді, яка виходила в наш розкішний садок, сповнений аромату викоханих батьковими чудодійними руками квітів, — читалися вірші. Читала в основному я. Як зараз пригадую (добір мій — інтуїтивний — був непоганий): «Гаї шумлять», «Пастелі», з пізніших — «Ідемо з Великої Багачки» («В ніч таку, морозяну і строгу, В небі зорі — наче вимиті, нові… „Выхожу один, я на дорогу“, — все бринить у мене в голові»), з воєнних — «В безсонну ніч» («ніч — мов та печать»), «Голос матері», нарешті, «Я утверждаюсь», яке так відповідало тим високим патріотичним хвилям, на яких гойдалося моє наївне, напівдитяче, але абсолютно щире «я».

Тоді, звичайно, я не диференціювала поезію Тичини так різко, як пізніше, як диференціюю тепер. Брала до душі близько те, що справді було близьке, сприймала як неминучість усе інше, офіціоз, надто вже явну слабину, і те, що пізніше сама для себе окреслила терміном «юродство», якось відштовхувала від себе. Мені це боліло, і я не хотіла на ньому зосереджуватися думкою. Типово дитячий самозахист, та й до самостійного — всупереч авторитетам, усупереч загальновизнаному — думання я, дитя епохи, не була привчена. Як боліло мені те насмішкувато-зневажливе ставлення до Тичини, яке панувало в шкільному (та й не тільки в шкільному) середовищі! Ніякого глибшого коріння, жодних соціально-психологічних причин цього неприйняття я не вбачала, не знала, не розуміла. Все це здавалося мені жахливою несправедливістю, пов’язаною тільки з безкультур’ям, із споживацьким світоглядом, елементарною необізнаністю і небажанням знати. І справді, вони ж бо не знали «Соняшних кларнетів» — вони знали тільки програмові обов’язковості.

Колись у десятому класі на уроці української літератури, не витримавши кпинів однокласників, я кинула їм: «Для того, щоб зрозуміти справжнього Тичину, треба хоч на мить відірватися від землі і глянути в небо», — у мене в голосі забриніли сльози, і я вибігла з класу…

Під час поїздок до Києва з батьками доводилося мені бувати в кабінеті Тичини — міністра освіти. Пам’ятаю, що я завжди почувалася в ньому якось незручно, настільки вся ця обстановка видавалася мені «чужою і чуждою» поетові, такою собі штучною, невдало, без смаку вибраною рамою, яка потворить його обличчя. Мені здавалося, що важко знайти людину, менш відповідну високим офіційним посадам, ніж Тичина. Та він, мабуть, сприймав це як одну з іпостасей того невблаганного «мусиш», того «озалізнення», яке визначило його життя, і щиро тією потребою переймався. А втім, я була переконана, що йому незручно в тій офіційній тозі, що йому по-справжньому добре лише на самоті, що йому таки потрібна своя «вежа зі слонової кості», хоч він обов’язково прорубав би в ній вікна і розчинив їх у світ… Унутрішня делікатність, вразливість і безперечна полохливість («Чого найбільше боявся в житті Павло Григорович, то це радянської влади», — любив повторювати Олександр Іванович Білецький), характерні для нього, поєднуючись із неминучістю визначитися у цьому жорстокому, вимогливому світі, з офіційними атрибутами посади, рангу, чину, а водночас — із незрадною, нездоланною поетичною домінантою його вдачі, всього його єства, — все це разом справляло враження якоїсь атиповости, дивоглядности, «чудернацькости». Було в ньому щось химерне й зворушливе. Не було й не могло бути, так би мовити, чистоти жанру, абсолютного офіційного стереотипу — натура поетична несподівано, іноді аж якось недоречно, витикалася. Чи не таке ж враження справляє і його пізня творчість? Навіть зроблені за всіма офіційними приписами твори раптом вражають якоюсь химерною, мовби дисонансною нотою, в якій проглядає його натура, чується інший його голос, тож і цілісність виходить дивною, аж до пародійности (сьогодні концепція «самопародіювання» дістала своє обґрунтування й розвиток не в одній літературознавчій праці, і я схильна вбачати в тому якусь рацію). Суперечність між багатством і своєрідністю поетичного таланту й однолінійною заданістю, спочатку вимушена, поступово входила у плоть і кров, постійні «шори» розхитали тонку творчу натуру поета. Щось зламалося в цьому делікатному поетичному механізмі, і він не зміг уже працювати влад. Відбувалася загрозлива повзуча корозія таланту.

«Ковтай залізо сучасности» — і Тичина намагався проковтнути й те, чого не ладен був перетравити. Так і проникали в його поезію суцільні типові блоки, штампи на тлі тонкої настроєвости, гри словом, синтетичного перевтілення фольклорної образности, на тлі неповторної хиткої тичининської інтонації та нерівноскладових рим. Виходив якийсь дивний симбіоз — то анекдотичний, то прикрий, то зворушливий… Надлом внутрішній — і в натурі, і в поезії Тичини — я почала відчувати досить рано, хоч і не до кінця усвідомлювала причини його.

Студенткою я зрідка заходила до Павла Григоровича. Зрідка, бо вже якось зникла та колишня простота й природність у стосунках. Мене завжди приймали дуже радо й привітно, я б сказала, навіть із ніжністю, але я відчувала різницю сфер… Та я любила просторий, завалений паперами робочий кабінет Павла Григоровича, милувалася портретом його матері, що висів на стіні в їдальні, — сувора і разом з тим лагідна краса обличчя, освітленого зсередини внутрішнім вогнем. Павло Григорович просив мене грати на фортепіано і слухав, нахиливши набік голову і сприймаючи кожен нюанс. То був «мій Тичина», образ, що жив у мені глибоко десь із дитинства та й тепер живе, непідвладний суворому аналізові, якийсь «автономний» відносно реальної картини його поезії на тлі складної і трагічної панорами нашої доби. Хоча чому автономний? Хіба сама його поезія не дає ґрунту і для такого втілення образу Поета? А тоді я так мало знала, ще менше розуміла, і жилося мені легше й простіше.

Загалом подорослішала я досить пізно. Власне, прозріння, думання, впізнавання прийшли до мене вже десь після університету, який радше заколисував, аніж розвивав, радше приховував усе багатство естетичних (не кажучи вже про ідеологічні) цінностей, ніж відкривав його. Накотилися шістдесятницькі хвилі післякультівського культурного відродження. П’янке відчуття духовної свободи (хай і вельми обмеженої з сьогоднішнього погляду), розкіш спілкування з розумово розкутими людьми, спільнота думання й зростання. Як найсвітлішу і найщасливішу пору життя завжди згадуватиму ті роки у гроні друзів-однодумців: Василь Симоненко, Іван Світличний, Іван Дзюба та Іван Драч, Алла Горська, брати Горині, Панас Заливаха, Василь Стус, Євген Сверстюк… Спілкування з кожним збагачувало, озонувало застійну атмосферу. Все нові імена, нові факти, нові ракурси думання відкривалися мені. Адже, страшно подумати, я, філолог-україніст з університетською освітою, ба більше, кандидат філологічних наук, лише тоді відкрила для себе по-справжньому існування таких поетів, як Плужник, Зеров, Антонич. Парадокс! Затриманий, спотворений, неповноцінний розвиток, наслідки якого я й досі видихаю…

Пізно подорослішавши, я почала зіставляти, думати, особливо гостро, як кожен неофіт, відчувати й бачити невідповідності, суперечності. Настало те, що один із сучасних фізиків назвав «крахом очевидности». Сховатися за «свого» Тичину вже не можна було. Треба було бачити всю його творчість, його позицію, його еволюцію такими, якими вони були насправді. Не можна було заплющувати очей на те, що поезія та й саме ім’я його стали символом конформізму в літературі, яскравим прикладом тієї «еволюції навпаки», на які, на жаль, багата наша історія, символом трагедії духовного самозречення і самознищення митця. Не можна було не усвідомлювати, що його рефрен «будем, будем бить!» мимоволі лунав в унісон з гаслами масових репресій 30-х років. А водночас відмовитися від свого Тичини було важко. Адже в тому «феномені доби» (так назвав Василь Стус свою блискучу розвідку про Тичину, яку на суді проти нього було висунуто як один з найвагоміших доказів антирадянської діяльности поета), було і таке його втілення, засвідчене свідомістю людини, хай незрілої, недосвідченої, але по-юнацькому чесної і щирої. Адже крізь усе те «юродство» весь час проривалися кришталево чисті образи, геніальні рядки й афористичні формули. Адже були і «Похорон друга», і «Я утверждаюсь», і «Срібної ночі».

Кілька слів про Стусів «Феномен доби». Пам’ятаю, як довго й серйозно працював над ним поет. Я ознайомилася з цією роботою влітку 1971 року, коли ми своїм невеликим, але добірним товариством (подружжя Дворків, Світличних, Іванисенків, Стусів, я, Галина Севрук — усі з дітьми) відпочивали на Прип’яті. Василь привіз із собою щойно закінчену роботу про Тичину, і всі ми читали її — відпочиваючи в наметі, сидячи на березі річки або десь у затишку на прибрежних луках серед духмяних трав, а потім обговорювали на вечірніх посиденьках біля вогнища. Пам’ятаю нашу розмову з Василем на цю тему. Ми ходили вздовж вечірньої Прип’яті. Сідало сонце. По річці неквапливо сунули баржі, вантажені вугіллям і піском, поверталися додому після денних турбот легкі човни мешканців сусідніх сіл — то із сіном, то з уловом риби. Глухуватим голосом Василь ще і ще раз доводив мені тези своєї роботи. Власне, переконувати мене не було потреби — я визнавала рацію його концепції. І водночас щось у мені повставало проти категоричносги висновків, прямої звинувачувальности — я воліла гнучкішого аналізу суперечностей, знаходила якісь позитивні приклади, гарячково шукала пом’якшувальні обставини. Кілька років тому, готуючи твори Стуса до друку, я натрапила у його архіві на аркушик паперу, списаний моєю рукою, — мої зауваження щодо «Феномену…», побудовані саме в такому дусі.

Так, на роль обвинувача в цьому сюжеті я явно не надавалася, надто мені все це боліло, надто особисто була я перейнята темою, надто близьким був для мене предмет розмови. До речі, й значно пізніше, в розмовах з Борисом Антоненком-Давидовичем, що стосувалися особи й творчости Павла Григоровича, я завжди мимоволі виступала в ролі захисника, намагалася якось пом’якшити суворі інвективи людини, яка, виборовши поставу прямостояння в житті, мала право й підстави до таких інвектив.

Та й сьогодні, на схилі літ, маючи перед собою всю панораму доби, «її шляхи, її боріння», я ніколи не кваплюся засудити, відкинути, «знищити» — хочеться зважити мотиви, причини й наслідки, щоби, боронь Боже, не втратити чогось безповоротно, не збіднити себе, не піддатися спокусі однолінійного «ганьба!» чи «слава!»…

Дедалі рідше заходила я до квартири на вулиці Чудновського (сьогодні Терещенківська). Все важче було заходити туди. В атмосфері визволеного думання і переоцінки цінностей, на тлі нових шукань і нових імен дедалі болючіше вражала якась застиглість, якась машкара, що стала другою натурою поета, нерозуміння (може, удаване, від багаторічної звички приховувати безпосередні імпульси й реакції) дійсного стану речей. Людина мовби пережила себе, а це завжди страшно.

На все життя запам’ятався такий образ. Конференц-зала відділу суспільних наук АН УРСР по вул. Кірова, 4. Чергова весняна наукова сесія. Людей не дуже густо, зібрані з обов’язку. За кафедрою ллється нудна доповідь, «президиум, как вырубленный, поредел». Перші п’ять рядів порожні. Тільки десь посередині другого ряду сидить академік Павло Тичина, зобов’язаний бути присутнім на звітній сесії. Сидить один у цілому ряді. Сидить і спить. Тонке обличчя, гарне, вигострене, вимучене роками й діабетом. Враження моторошне. А ті євнухи від науки ще й підсміюються з відчуттям своєї вищости. Хтось із моїх сусідів зауважує: «Символічна картина!» А мені боляче, боляче, боляче… «Ти ж мертвий у житті, ти ж мертвий!» — лунають у пам’яті слова поета.

Таке ж враження «мертвости», якоїсь загублености, повної втрати орієнтації в сучасній дійсності, яке ще більше відтінялося раптовими спалахами, хвилинами живого інтересу, дотепами, які гасли так само несподівано, як і зринали, — винесла я з останньої зустрічі з Тичиною десь уже незадовго до його смерти. Ми відвідали його разом із Григорієм Кочуром і Зіною Ґеник-Березовською з Чехословаччини. Важко було підтримувати розмову, потрібна була майже еквілібристична спритність, щоб та або та тема не повисла в повітрі, щоб думка, яка починала розвиватися, не підмінювалася іншою. І це при тому, що я відчула на цей раз якийсь особливий, підкреслено ніжний інтерес до своєї особи. Суміш насторожености й замилування. Очевидно, відгомони тих бур, що пронеслися наді мною, і тих хмар, що згущалися, долітали якимось чином і до нього. Тоді вже відшуміла хвиля перших арештів, і за те, що я не хотіла відмежуватися від своїх арештованих друзів, а навпаки, солідаризувалася з ними, мене було виключено з партії, і в Інституті літератури я трималася буквально на волосинці.

Не знаю, що думав Павло Григорович про всі ці справи на самоті із собою. Знаю тільки, що він навідріз відмовився підписати якийсь черговий погромницький пашквіль на молодих, котрий йому пропонували освятити своїм підписом. Пізніше, вже після смерти Павла Григоровича, його дружина розповідала мені, що він дуже хвилювався за мене і навіть нахвалявся грізно потелефонувати Шамоті, якщо той наважиться звільнити мене з інституту (ну й ненавидів він цього душителя літератури!). Не знаю, чи подзвонив би, якби дожив до того дня, коли я, як неблагонадійний елемент (і зухвалий притому!), вилетіла з інституту, фактично позбавлена можливости займатися наукою і друкуватися. Але ж хотів…

І от день останнього прощання з поетом. Тепер уже фізична смерть. Удруге ховаю свого Тичину. Разом з Вірою Вовк, яка тоді саме була в Києві, йдемо попрощатися з ним. У залі клубу Ради Міністрів під звуки жалобної музики нескінченним потоком проходять повз труну люди. Тонке обличчя, обличчя поета, мученицьке, загострене смертю, але не спотворене. Віра, на превеликий подив усіх присутніх, хреститься. Я кладу в ногах поета червоні гвоздики, схожі на гвоздики Коцюбинського, які так любив Павло Григорович. На кладовище не піду: не люблю офіціозу, не хочу, щоб охоронці порядку ще й після смерти відтручували мене від мого поета…

1989–2000

Вітраж пам’яти: Алла Горська

Я не бачила Аллу мертвою. І ніколи вона не асоціюється мені зі смертю, тільки — з життям. У пам’яті навічно лишилася молодою і сильною, гарною і усміхненою. «Стань! Не стирай з свічада порохи!» — писав у присвяченому мені вірші Василь Стус. Та що старша стаю, то частіше стираю порохи зі свічада пам’яти, і постають перед моїм внутрішнім зором — опукло і зримо — люди, зустрічі, епізоди. Як кадри мого власного, знятого в одному примірнику фільму. Як окремі, великі й маленькі, різноманітні за формою барвні скельця, з яких складається невидимий для інших, але такий реальний для мене Вітраж пам’яти.

Образ Алли незмінно пов’язаний в моїй свідомості з двома враженнями-символами. Перше — це ореол світла, жмут проміння. Заходячи у приміщення, де була Алла, я відразу, ще не бачачи її, відчувала, що вона тут. Спершу якесь знайоме сяйво (чи то від білого волосся, чи від променистої усмішки), потім — вона сама. І друге, символічне, уявлення — калина. Червоний кетяг в її руках як щось неодмінне, самозрозуміле. Як норма. Недаремно несла за труною Василя Симоненка оповитий китайкою жмут калини. Недаремно на його портреті Аллиної роботи — збризки калини як її авторський підпис. Недаремно у присвяченому Аллі вірші Стуса — «червона тінь калини»…

І ще одне незмінне відчуття — надійности. Відчуття міцного плеча, на яке можна спертися. Незрадної руки, яка завжди підтримає.

Ось кілька кадрів з фільму душі. Кілька скелець із Вітража пам’яти.

…Алла на тлі своїх ескізів до нездійсненої вистави «Отак загинув Гуска» за Миколою Кулішем. Барвні, динамічні, сатирично загострені, з явними ремінісценціями театральних фантазій Анатоля Петрицького — і водночас такі ж виразні й чіткі, як вона сама. Алла серед художників, різних за віком і творчою манерою, але близьких їй за духом. Їй абсолютно було не відоме чуття заздрости до чужого таланту чи успіху. Навпаки, всіх вона ладна була пригорнути до себе — всіх, у кому відчувала талант і свідомість рідного кореня. З непідробним захватом розповідала мені про Григорія Синицю, Бориса Плаксія, водила мене в майстерню до С. Отрощенка, на виставку архітектурних етюдів Ю. Химича. З особливим пієтетом і ніжністю ставилася до Опанаса Заливахи. Високо цінувала й завжди підтримувала своїх найближчих соратниць — Людмилу Семикіну і Галину Севрук. Пам’ятаю Аллу на обговоренні першої виставки художнього одягу за народними мотивами Семикіної у колишньому приміщенні Спілки художників на майдані Незалежности. Виставка мала великий успіх, і Алла одверто сяяла — так, мовби це вона все це створила, мовби всі ці хвальні слова адресувалися їй. І небезпідставно, зрештою, — ідея цієї оригінальної творчої появи могла народитися лише у сприятливій атмосфері однодумців, а хто ж, як не Алла, таку атмосферу створював?!

Усім хотіла допомогти, пробити талантові дорогу, захистити, вивести в люди, прийняти, якщо треба, вогонь на себе. Для молодих художників вона була, як Іван Світличний у середовищі літераторів — таким же об’єднавчим осередком, вогником, який світив і зігрівав. Недаремно вони так любили одне одного.

…Алла у ватазі колядників із зіркою. Вона не потребувала спеціальної машкари чи костюма, сама сприймалася як конечний, виразно окреслений персонаж цього прадавнього театралізованого дійства. Десь уже за північ ватага раптом заполонила всю мою кімнату. Прокинулася моя маленька дочка, із зачудуванням поринула в цю живу казку. Дражнилася коза, вистрибував граціозний чортик у виконанні молоденької звинної Ірини Жиленко, всі зичили «добрий вечір» господині й господареняткові, а над усіма височіла, як добрий дух цієї веселої громади, Алла. У своїй славнозвісній величній шубі, що, здавалося, всіх могла накрити й нагріти, як та леґендарна шапка молдавського хлопчика Гугуце, що в разі потреби виростала до гігантських розмірів і взимку могла накрити ціле село, вберігаючи людей від морозу. Пізніше, вже після її смерти, в моїй хаті не раз бували ватаги, але вже без тієї осяяности Аллиною усмішкою.

…Травень 1964 року. Удвох з Аллою їдемо нічним поїздом до Черкас, веземо щоденник Симоненка. Минуло півроку з дня смерти поета. У пресі розгорнулася шалена кампанія критики ідеологічних збочень у поезії, досягло апогею цькування Василевого друга й наставника Івана Світличного, який чи не перший вповні усвідомив силу поетового слова, його багатющий потенціал і робив усе для належного осмислення й популяризації творчости Симоненка. З’явилася мерзенна стаття Негоди «Еверест підлости», де Світличного звинувачували у всіх смертних гріхах аж до фальсифікації щоденника Симоненка (то була артпідготовка до арешту Світличного, що не забарився). В цій ситуації Іванові незручно було далі тримати щоденник у себе, і він попросив нас відвезти його Василевим рідним.

Усю ніч у поїзді проговорили, просто з вокзалу поїхали до Василевої хати. Затрималися там недовго. І дружині, й матері було незручно, адже і їх намагалися втягнути в цю брудну ідеологічну гру, змусивши матір підписати лист із викриттям «фальшивих» друзів сина. Віддали щоденник, посиділи для годиться і вийшли. І треба ж було раптом на сходах зустріти автора сумнозвісного «Евересту». Він глянув на нас — і зблід. Алла йшла просто на нього («як торпеда», сміялася вона потім) з презирливою посмішкою на устах. І так невисокий — він геть змалів. Мабуть, вирішив: зараз битимуть… Та ми пройшли повз нього впритул, не сказавши ні слова. І все ж лишилося солодке відчуття хай маленької, але — помсти.

Поїхали на кладовище до Василя. Очевидно, нас уже засікли, бо відразу ж за нами туди приїхала якась машина, звідки висіли «мистецтвознавці в цивільному» (безпомилково вгадуваний типаж!). Розташувалися неподалік, не дуже криючись. «Диви, нас фотографують», — голосно сказала Алла. Вийняла гребінець, зачесала свою білу кучму, ще й мене зачесала доладу. «Тепер готово!» — і ми повернулися обличчям до наших «друзів», одверто позуючи.

…Вересень 1964 року. Відзначаємо славний ювілей: спільне сімдесятиріччя Алли Горської та Івана Світличного (35 + 35). Для підготовки й проведення ювілейного вечора створено Центральний Ювілейний Комітет — ЦЮК. За столом президії голова ЦЮК Вячеслав Чорновіл. За його спиною на стіні величезне гасло: «Хай живе ЦЮК — натхненник і організатор всіх наших перемог… і поразок!». А от і самі ювіляри, сидять рядочком, гарні й веселі — така собі чорно-біла графіка на тлі святково прибраного столу. Панує атмосфера явного культу особи, й не ювілярів, а голови ЦЮК. Так, перший приз за перемогу в різних конкурсах — фотопортрет голови! Шкода, що не збереглася в мене програмка ювілейних урочистостей (у передчутті чергового обшуку в 70-х я десь так капітально її заховала, що вже й не знайти) — то був інтелектуальний гумор високої проби. Один з останніх в 60-х сплесків не тамованої догмами й заборонами молодої енергії, живого ренесансного духу, навколо якого вже затягувався зашморг. Чи не кожного з присутніх чекали в недалекому майбутньому тяжкі випробування, чекала «тьмуща тьма» (слова Стуса). Але це буде завтра. Тоді про недобре не думалось. Як у Шевченка:

Якби знала!..

І то лихо попереду знати,

Що нам в світі зустрінеться…

Не знайте, дівчата!

…Пізно ввечері, десь близько 12-ї години, пролунав телефонний дзвоник. Віктор Зарецький: «Швиденько біжи до університету. Ми закінчили вітраж». Біжу. Вітраж у вестибюлі сяє в усьому блиску: все закінчено, все підсвічено. Враження колосальне. Замислений і гнівний Шевченко готовий оборонити жінку, Україну, що припала до нього, шукаючи захисту. Настрій і символічний підтекст самозрозумілі. Та вони не нав’язані публіцистично, а художньо виплекані, гранично експресивні. Тут увесь творчий колектив — і Алла, й Людмила Семикіна, і Віктор Зарецький, і Панас Заливаха. Втомлені, по-робочому замурзані, але щасливі. Вже згодом я усвідомила, що мені, мабуть, судилося бути чи не єдиним стороннім глядачем, який бачив готовий, підсвічений вітраж… Десь уже зовсім пізно вночі повертаюся додому, залишивши художників ще щось докінчувати, прибирати, готувати роботу до завтрашнього акту офіційного прийняття. Отже, завтра о 16 годині.

Назавтра приходжу у призначений час. Та замість урочистої церемонії потрапляю на похорон. На підлозі лежать уламки пошматованого вітража. Що тут відбулося? Якесь варварське побоїще? Саме так. І головний погромник — ректор університету Швець. Сам власноручно, не дочекавшись висновків комісії, якимось молотком трощив ідеологічно шкідливий вітраж. Кинувся на нього як на особистого ворога. Чому мати-Україна така сумна? Який «суд», яку «кару» і на кого накликає Тарас? І взагалі, чому це Україна за ґратами (ті внутрішні рамки, що тримали частини вітража, він прочитав як ґрати — що ж, йому видніше…). Глядачі обурені вандалізмом. Семикіна в сльозах. Заливаха блідий. У Віктора руки відрухово стискуються в кулак. А Алла закам’яніла. Стоїть нерухомо, ні слова, ні звука. Казали мені, що й повернувшись додому, вона довго не могла здобутися на слово.

Через кілька днів у Спілці художників відбувається обговорення вітража. Предмет обговорення лежить на підлозі складений з уламків. Лежить те, що колись було твором мистецтва, який дихав, промовляв, світився. Лежить труп вітража, а промовці ще й обговорюють щось, знаходять якісь — більші чи менші — хиби, прорахунки, ідеологічні зриви. А мені хочеться крикнути: «Схаменіться! Будьте люде!» Не обговорення тут потрібне, а суд над злочинцями — вбивцями мистецтва. Та розправа з вітражем була не останнім злочином проти мистецтва. Не було суду, не було кари ні тоді, коли нищили Плаксієві панно у «Хрещатому ярі», ні тоді, коли вбивали «Стіну пам’яті» А. Рибачук і В. Мельниченка.

…І нарешті, остання зустріч. Кінець вересня — початок жовтня. Довгий і владний дзвінок у двері. Відчиняю. На порозі двоє: Алла та її колеґа Йосип. Невисокий кремезний Йосип тримає величезний ящик, повний червоних яблук. Алла засмагла, обличчя обвітрене, руки огрубіли від роботи, широко всміхається. А на шиї — вінок добірної золотавої цибулі. Справжня Церера — богиня родючости. Коли згадую цю появу, зринають образи Драчевої «Балади золотої цибулі» —

…королева краси сільських світанкових базарів…

рідна сестра черствого житнього Хліба

і близнючка-сестричка біложупанного Часнику.

…

Вона — золота Цибулинка з маминого городу,

вона — золота весталка з Храму Таємниці Буття.

Заходять до хати. Я спантеличена. Звідки ці дари? Виявляється, вони все це заробили, працюючи в Гельмязові над оформленням кафе, і вирішили роздарувати друзям. Не затримуються ні на хвилину — «треба іншим розвозити». Міцно цілує, осяває усмішкою… Більше я її не бачила.

Далі був гострий біль страшної звістки, що поступово перейшов у тупий біль утрати. Кілька днів прибирання у майстерні Алли і Віктора, підготовка виставки Аллиних творів тут-таки в майстерні. Віктор з якимись нерухомими очима, зовсім не присутній тут, на землі, — він навіть не зміг пояснити нам до ладу, котра картина Аллина, а котра його… Нерозкрита труна. Надійка Світлична (саме вона одягала небіжчицю в її останню путь) — з малим синочком на руках. Три скорботні обличчя над труною: старість, зрілість, юність — батько, чоловік, син. Сотні людей.

Могила на Берковцях. Чаша, заповнена калиною. Все та ж Надійка порядкує, садить на могилі квіти, гладить рукою холодний камінь. Засніжене кладовище і гурт друзів — Євген Сверстюк, Панас Заливаха, Микола Плахотнюк, Зіна Ґеник-Березовська — «це ви, ви, мої найдорожчі люди». «Ой, на горі вогонь горить», — заспівує Надійка, і ми підхоплюємо пісню, довгу й трагічну, як життя. І от уже зовсім недавно майже той самий гурт, та могил уже дві: Алла зустрілася з Віктором за життєвою гранню.

Я не бачила Аллу мертвою. І тепер для мене кожна гілка калини — як часточка її безсмертної душі. І сьогодні — десь на літературному вечорі в колишній Центральній Раді, на з’їзді Руху, в урочистій процесії за труною Василя Стуса, в ланцюзі Злуки, на майдані Незалежности біля голодуючих студентів, біля Верховної ради — в історичний момент, коли замайорів над нею наш прекрасний світлий прапор — раптом білий спалах. Я нікому про це не скажу, але знаю: то — Алла.

1990

«Наструнений і себе гідний»: Борис Антоненко-Давидович

…Кожен, хто в 60-70-і роки жив на вулиці Леніна в тому відрізку, що від Франка до Коцюбинського, — або часто бував там, не міг не звернути уваги на неординарного перехожого. Струнка сухорлява постать. Благородна постава. Срібна сивина. Висока сива смушева шапка. Ціпок у руці, але хода упевнена, сягниста. Попереду біжить малесенький песик — жвавий і неймовірно гавкучий. А він іде, думає про щось своє, але завжди радий привітати знайому людину, вступити з нею в розмову. Усмішка відкрита, промениста.

На цю людину не можна було не зважити. Вибивався — як світла пляма — із стереотипів натовпу, з буденних облич. Дивлячись на нього, я завжди згадувала дуже точні й афористичні слова Павла Тичини про Коцюбинського, — «наструнений і себе гідний». Таким був і Борис Дмитрович Антоненко-Давидович.

Мовби трохи не з цього світу… Та водночас людина сьогоднішня й земна, що жадібно вбирала в себе кожен прояв буття — осмислюючи його, знаходячи йому місце в тій концепції світу, яку вибудовує собі кожен митець, гідний цього імені. Що вражало в ньому, що вабило до нього — незмінно — людей? Передусім — та висока, на жаль, дещо старомодна з погляду сучасного прагматика «з тверезим глуздом» шляхетність, яка в нашому житті потроху стає музейною рідкістю. То був лицар. Лицар ідеї. Подекуди й лицар абсурду. Такий собі Дон Кіхот — у високому світлому розумінні абсолютної внутрішньої безкомпромісности, вірности — не на словах, а на ділі — ідеалам добра, справедливости, гідности, моральним цінностям людини у, так би мовити, «чистому» вигляді — без застережень, без дипломатії, без вигоди. А це все на вагу золота в наш час, коли відчувається загрозливий дефіцит такого «чистого» добра й благородства, без чого людство починає астматично задихатися…

Був постійним і переконаним антагоністом ситих, круглих і самозаспокоєних. Незмінно нуртував у ньому фермент нонконформізму. А такі люди — за всіх часів, за всіх обставин — життєво необхідні. Щоб легше дихалося, щоб вірилося у краще, щоб не втрачалася віра в людину. Живий приклад людської поведінки навіть у нелюдських умовах. Згадаймо з опублікованих нещодавно спогадів хоча б його двобій — відчайдушний і переможний — зі слідчим у тих зловісних мурах, що нині змінили своє призначення і стали Жовтневим палацом культури, на якому так досі й немає меморіальної дошки в пам’ять соратників Антоненка-Давидовича, що звідси пішли в небуття, в пам’ять їхнього болю і їхніх мук.

Колись Альберт Швейцер, пояснюючи мотиви своїх учинків, свою модель життя, твердив, що найголовніше — «зробити своє життя аргументом своєї філософії». Про щось подібне писав і Василь Стефа-ник — про потребу «будувати себе».

Високо цінуючи значення творчого доробку Бориса Антоненка-Давидовича, який нам ще належить гідним чином осмислити й оцінити, все-таки насмілюся твердити, що найголовніший його твір — це він сам.

Борис Дмитрович завжди лишався «на полі чести». Це життєво важливо в наш час, коли ми подекуди тільки вчимося — і то добре, якщо вчимося, — бути людьми, коли далеко не завжди зраду називаємо зрадою, а мужність — мужністю. Коли процвітає спасенний камуфляж під правду, коли знаходимо тисячі причин, щоб непорядність виправдати неминучістю, а пристосовництво піднести мало не до рангу мудрости. Коли так уже абсолютизуємо тактику, що стратегія й не проглядається. Коли соромимося не подати руки тому, хто на це заслуговує, висловити у вічі те, що належить.

Він не соромився. Він висловлював. Не вмів і не бажав оглядатися, зважати на ситуацію. Іноді це виглядало недоречним, безнадійним, нетактовним, провокативним навіть — при нашій скутості. Він же був — наперекір усьому — абсолютно й незмінно розкутим. Вірив, що висловлювати свою думку, обстоювати своє переконання ніколи не є марним, навіть у ситуаціях, здавалося б, цілком безнадійних. Вів «виховну й просвітницьку роботу» навіть із працівниками КГБ — з тими, хто робив у нього обшуки, під час допитів, коли надія на те, що тебе принаймні схочуть зрозуміти, дорівнювала нулеві. В кожному вбачав потенційного співбесідника, вбачав ґрунт, на який може впасти хоча б одне зерно.

Залюбки оповідав про свої розмови з полковником КГБ Висоцьким — мовні зауваження, які обґрунтовував, як завжди, пристрасно й переконливо, незгоди щодо офіційної термінології. Зокрема не терпів слова «петлюрівець», доводив, що самі учасники визвольних змагань так себе не називали, це визначення накинуте й культивоване совєтською пропагандистською фразеологією.

Обстоюючи свої ідеали, вірив у торжество їх — наперекір очевидности, всупереч тверезому глуздові. Коли, здавалося, й на світ не заповідалося, коли хотілося, за Стусом, «звіром вити, горілку пити», він не втрачав оптимізму. Такого, здавалося, неприродного, який подекуди аж дратував свідомим «нерозумінням» ситуації. А він і не хотів «розуміти», не хотів піддаватися їй, бо спирався на підставові людські цінності, без яких світ перестав би обертатися.

Любив повторювати примовку, почуту випадково від якогось колоритного діда:

Ой, погано, та ще й дуже,

А буває іще хуже!

Я поблажливо, але, зізнаюся, з недовірою вислуховувала його «оптимістичні фантазії»: «вірю, ти доживеш до незалежности України і побачиш Софійський майдан у маєві синьо-жовтих знамен». І так, насправді, сталося, мені судилося пережити ці святі й урочисті моменти, до яких він не дожив.

Був недремним охоронцем рідної мови, борцем за її повноправність, за розширення сфер вживання, за піднесення її престижу в нашому багатомовному Вавілоні, за її чистоту. Бився за кожне слово, за відтінок значення, за кожну літеру. Його статті про літеру «ґ» — «літеру, за якою тужать», — сколихнули культурну громадськість, довівши актуальність такої, здавалося б, далекої від магістральних, проблеми розвитку рідної мови.

Спілкування з ним було школою людської поведінки, і це незмінно вабило до нього живі душі — незалежно од віку. Тому й горнулася до нього молодь. І серед усіх наймолодшим завжди був Борис Дмитрович. Літа, гіркий досвід не вбили в ньому юнацького ідеалізму, не навчили його озиратися, вибирати слова, він не вмів перемовчати й «перекліпати». Завжди світилася в ньому віра, і на цей вогник ми всі зліталися. І той вогник світив нам завжди, навіть коли йому самому було незатишно й зимно…

…Десь уже зовсім незадовго до смерти, на Великдень, я прийшла провідати Бориса Дмитровича. Він на диво добре себе почував (типова ремісія перед смертю), встав з ліжка, сів за стіл, не відмовився від своєї традиційної чарочки. Щось жваво розповідав, намагався підспівувати, раптом згадав вірші своєї молодости — модного тоді російського поета Бальмонта (я знала цей вірш — його читала мені колись моя мати). Там були такі слова, прочитані Борисом Дмитровичем дуже виразно, з притиском:

Не кляните, мудрые, что вам до меня?

Я ведь только облачко, полное огня.

Я ведь талько облачко, видите — плыву.

Я зову мечтателей, вас я не зову!

Доля Бориса Дмитровича — ще один яскравий приклад того, як нераціонально, по-злочинному безгосподарно, по-варварському ставимося ми до наших культурних надбань. Він і був таким надбанням, з його феноменальною пам’яттю, яка зберегла цілу галерею історичних портретів, цілу панораму подій — буремні післяреволюційні роки, становлення нової української літератури, літературні дискусії, сталінські репресії, тюрми й табори, реабілітація і новий сплеск творчої активности, короткотривала хрущовська відлига 60-х і задушлива застійна доба. Кожен, хто мав щастя слухати його, ніколи не забуде того феєрверку спогадів, з яких поставали мало знані нам події і люди — з фотографічною точністю схоплені, оповиті м’яким, іноді аж несподіваним у трагічній ситуації гумором, а то й саркастично знищені.

Багато що збереглося в його новелах і спогадах, зокрема тих, що побачили світ після смерти письменника, але далеко не все. До того ж — жива інтонація, артистичні жести, блиск очей…

От хоча б один з улюблених сюжетів його оповідей. У таборі в Читинській області разом з ним «мотала строк» ціла група китайців, яких утримували в окремому бараці. Якось до табору приїхала комісія обстежувати умови утримання в’язнів. Відвідавши китайський барак, вони попервах не могли второпати, що означають відповіді китайців. На запитання членів комісії про умови утримання вони відповідали щось на зразок: «Коммунары — хорошо! Коммунизм — плохо!». А коли збагнули, виявилося: «Кому нары — хорошо. Кому низ — плохо»…

Ті спогади показували істинне обличчя історичних постатей і подій, спотворене офіційною пропагандою. То були уроки історії, уроки правди, то був для нас політичний лікнеп. Багато з того, що він розповідав тоді, підтвердили сьогоднішні публікації. А в той час це була крамола. І не дивно, що багато з цих розповідей загинули безслідно. Адже атмосфера, м’яко кажучи, не сприяла записуванню… А сьогодні навряд чи хто з нас має хоча б приблизно адекватну пам’ять, щоб відтворити належним чином розповіді Бориса Дмитровича. Утім, очевидно, то треба робити, треба збирати все, що лишилося від нього й про нього — в нашій пам’яті, в нашій душі.

Необхідно звертатися до органів безпеки з вимогою повернути його твори, забрані під час численних і спустошливих обшуків. Передусім маю на увазі спогади Бориса Дмитровича про його перебування в українській армії. Настала пора про такі речі говорити спокійно, аналітично, з фактами в руках. А ці спогади — кажу це з повною відповідальністю, бо він читав їх мені, — то найкраще з того, що створив він за останні десятиліття, вони далекі від апологетики, об’єктивні, сповнені неоціненних історичних реалій, написані цікаво й натхненно. Було створено громадську комісію з повернення спадщини Антоненка-Давидовича. Невдовзі її прийняли в КГБ і дещо із забраного повернули. Але ті неоціненні спогади, виявляється, було знищено, як антирадянські. Якщо це справді так, то ось вам ще один свіжий і переконливий факт нашого варварства…[36]Борис Дмитрович був свідомим українцем. За довгі роки політики відчайдушного витравлювання національного чуття у нас це поняття здешевлено, взято на глум. В устах обивателя «щирий українець» звучить десь у глузливо-перчанських регістрах. Час уже відмовитись від цього тону.

«Є щасливі нації, — писав Євген Сверстюк. — Для них відступництво і національна зрада — просто випадок патології, що реєструється в клініці, але не фіксується в історії. Для нас цілими століттями дорога зради пахла коритом, мундиром, золотом, а дорога вірности — кров’ю». Антоненко-Давидович із тих, хто йшов дорогою вірности. З тих, хто відкидав малоросійський рівень. Хто поставав проти провінціалізму, лакузства, яничарства. Хто в любові до свого ніколи не переступав тієї межі, за якою починається бундючне піднесення своєї вищости, винятковости, зневаження інших націй і культур, ніколи не опускався до національної ненависти — це поняття було йому чужим і огидним. Не ототожнював ненависного йому шовінізму всіх рангів і мастей з російською культурою. Гостро, болісно і негайно реагував на прояви антисемітизму. Він знав, що не можна любити людство взагалі, забуваючи про рідну матір. Знав, що така «любов» — облуда і лжа.

Життя таких людей, як Борис Дмитрович, триває і після смерти. І це не лише слова. Сьогодні я — і мабуть, не тільки я — просто фізично відчуваю його присутність.

Уявляю, як жадібно вслухався б він у кожне правдиве й вистраждане слово, сказане з трибуни історичного з’їзду народних депутатів. З яким хвилюванням розгортав би сьогоднішню пресу і зустрічався на шпальтах газет, на сторінках журналів, на екрані телевізора з воскреслими з мертвих своїми побратимами — Косинкою, Хвильовим, Плужником. Не просто зустрічався, а й розмовляв би з ними через десятиліття — нарешті!

Бачу його сиву голову в президії установчої конференції Меморіалу і з’їзду Народного Руху.

Бачу його почесним головою товариства української мови ім. Шевченка.

Чую його пристрасний голос на захист національної символіки.

Бачу його 22 травня біля пам’ятника Шевченкові — серед тисяч людей, які прийшли сюди, не криючись, із сяючими очима і високо піднятою головою. Адже він ніколи — хоч би які часи були — нехтуючи безглуздими заборонами, не проминав цього дня, а всі квіти, які йому дарували на день народження 5 серпня, завжди відносив до пам’ятника, поки були сили…

Борис Дмитрович дуже болісно переживав своє вилучення з літературного процесу, не міг змиритися з цим. До останнього дня боровся за те, щоб було опубліковано збірку його творів, яка дістала схвальні рецензії і яку «не пущали» тільки через одіозність його імени. Наперекір очевидності вірив, що вдасться щось зробити, звертався до різних можновладців, відчайдушно стукався у різні двері — вже зовсім хворий і немічний. Всюди було глухо. Але він вірив, він сподівався, що його твори знову знайдуть широку дорогу до читачів. Так воно й сталося, тільки, на жаль, у дусі наших кращих традицій — після смерти…

Доля хоч наостанку могла бути ласкавішою до Бориса Дмитровича й дати йому дожити принаймні до референдуму 1 грудня 1991 р. Та в наших змаганнях і сподіваннях, святах і болях живе його мужність і його віра. Адже він, говорячи Стусовими словами, бажав Україні та її народові «гордого шляху» і «гордого лику».

1989–2004

У свічаді пам’яти: Василь Стус

Від часу до часу в спогадах і снах, ночами, що «безпросвітні, як відьомське око», рельєфно й зримо зринає переді мною яскраве видиво…

Літній тихий вечір на Прип’яті. Спокійна розлога річка звично котить свої хвилі. Нею діловито снують туди-сюди моторні човни, головний транспорт білорусів — мешканців найближчих сіл. Перевозять сіно, якийсь рибальський реманент — під вечір активізувалися рибалки, спішать до своїх заповідних місць. Але зараз усі вони чомусь поставали і з інтересом поглядають в один і той самий бік. Об’єкт їхньої уваги — невеличкий табір «дикунів»-відпускників. Кілька наметів, великий дерев’яний стіл, місце для вогнища. Сьогодні в таборі свято. Насмажено гори свіжої хрумкої риби, наварено відро юшки, та й пляшка загадково поблискує з-під куща. Всі у парадній формі: жінки в найкращих купальниках, а в чоловіків крім плавок ще й краватки-«метелики» з паперу, приклеєні до тіла клеєм БФ. Готовий до урочистого підняття прапор, скомпонований з десятка різнокольорових плавок. Напоготові оркестр із оригінальних інструментів — каструлі, ложки, миски.

І от точно в призначену годину зметнувся вгору імпровізований прапор, закалатали й забемкали шумові та ударні — з-за острова, що навпроти, повільно випливає човен, прикрашений зеленим. На ньому дві русалки, також усі в зеленому, як і належить русалкам, а на носі човна високий, худий, але міцної статури чоловік. На голові — вінок, латаття примхливо звисає з плечей, обвивається навколо пояса, в руках костур-тризуб. Це він — Нептун, Посейдон, а може, і якийсь місцевий, свій бог — дух цих благословенних місць. Білоруси аж встали у своїх човнах, щоб краще розгледіти це диво-дивне. Він справді гарний, він справді величний, цей наш Нептун. Наш друг. Наш поет. Василь Стус…

Мабуть, уже не доведеться мені більше ніколи побувати там — у цьому казковому світі дочорнобильської Прип’яті, який живе в пам’яті так само, як залишився жити в поезії Стуса, та цієї з’яви не забути ніколи. То один з тих рідкісних у житті моментів незатьмареного щастя, повної злагоди зі своїм єством і відірваности від буденних турбот і прикрощів, одне з нечисленних свят душі, які доля дарує людині. Там, на Прип’яті, ми створили маленьку тимчасову республіку Радости, де кожен з нас — на Великій Землі по-своєму гнаний і переслідуваний — почувався собою, а всі разом становили громаду друзів-однодумців. І Стус в образі міфологічного бога так і живе в пам’яті як поетичне осердя, душа цієї воістину суверенної «республіки». Як добрий дух доброго царства… Це — з тих образів, які залишаються на все життя в емоційному активі людини, до яких повертаєшся в тяжкі хвилини як до духовного порятунку, намагаючися згромадити докупи все те добре й прекрасне, що зустрілося-таки тобі в житті на цій «планеті людей».

Наснилося, з розлуки наверзлося,

з морозу склякло, з туги — аж лящить.

Над Прип'яттю світання зайнялося —

і син біжить, як горлом кров біжить.

Мов равлики, спинаються намети,

а мушля в безсоромності цноти

ніяк не знайде барви для прикмети

твоїх надсад, твоєї німоти.

І шклиться неба висліпла полуда —

тверда труна живих, як живчик, барв.

Бреде зоря — сновида і приблуда —

одержаний задурно щедрий дар.[37]

Ще кілька бліц-кадрів із прип’ятського intermezzo.

Сірий сліпавий ранок. Безперервно мжичить, а під ранок — безпросвітний дощ. Не хочеться виповзати з намету в цю стихію, від якої нікуди сховатися. Відчуваю: там, під дощем, якийсь рух. Визираю. То сьогоднішні чергові Василь і його дружина Валентина, в довгих плащах, пораються біля погаслого вогнища, чаклуючи над ним, щоб якось його оживити. Обличчя у Василя зосереджене, видно, відчуває весь тягар відповідальности: саме він має напоїти чимось теплим усю промерзлу й відсирілу братію. І — о диво! — починає жевріти наперекір дощеві вогник, помалу розгоряється. Буде, буде чай! Наш сніданок у надійних руках.

Душа ласкава, наче озеро,

і трохи синім віддає.

Тут, поміж Туровом і Мозирем,

тепер призволення моє.

Горить налитий сонцем оболок,

і день до берега припав,

а біля мене білим соболем

тремтить коханої рукав.

Або ще. Вираз обличчя Василя, коли прибувши з вечірньої риболовлі, він хвалиться величезною впольованою ним щукою. Непідробний захват, якась дитинна гордість, щось безпосереднє, незахищене…

…Нічне вогнище. Вогонь вихоплює з темряви дорогі лиця, освітлені задумою.

Сидимо біля погаслого вогнища,

перетрушуємо в долонях попіл,

розтираємо витухлі геть вуглини:

а що, як зажевріє раптом жар?

Тут темно і темно там і ще далі темно,

але жар ніби жевріє.

Ось він! задумано каже друг,

очі його туманіють страхом.

Бачу, відказую скорбно другові,

придивляючись до нічних світлячків.

Сидимо біля погаслого вогнища —

століття, друге, третє,

жар не стухає, не гасне.

Такщо друг, коли невіра його нестерпна,

називає купину вічним вогнем

і просить сірника,

щоб запалити цигарку.

Із таких — більш або менш виразних — кадрів зіткані мої спогади про Василя Стуса. Загалом, наше спілкування було не так «кількісне», як якісне — духовно інтенсивне. Крім прип’ятського «диспуту» про Тичину (саме там, на Прип’яті, ми читали й обговорювали щойно написаний «Феномен доби») не пригадую якихось довших діалогічних спілкувань, найчастіше то була участь у загальних розмовах у ширшому колі. Проте духовна єдність, спільність моральних орієнтирів, певність дружнього плеча — то було чимось самозрозумілим і незаперечним.

Коли Василь вступив до аспірантури Інституту літератури, я вже була науковим співробітником. Можливо, трохи давалася взнаки вікова різниця, хоч і невелика, але в молодості й шість років відчуваються. Мав своє аспірантське коло, свої аспірантські турботи, бував в Інституті нечасто — єднало нас здебільшого те життя, що вирувало поза Інститутом (тут усе було німо й мертвотно), — літературні вечори, концерти, художні виставки, зустрічі з цікавими нестандартними людьми, зокрема з нашими земляками з-за кордону, які відкрили нам незнаний досі великий культурний світ української діаспори.

По-справжньому ми зблизилися після того, як тепер модно казати, «доленосного вибуху» в кінотеатрі «Україна», коли на перегляді «Тіней забутих предків» Іван Дзюба повідомив про арешти і люди встали на знак протесту. То, справді, був момент переломний, певний Рубікон у долі кожного учасника цього символічного акту. Вчинок екзистенційний — чи не в кожного, хто спромігся на нього, почався шлях самовизначення, шлях ламання долі й моральних випробувань.

Тоді в кінотеатрі я сиділа поруч із Василем, і встали ми разом. Він вигукував щось відчайдушне на підтримку Чорноволового заклику до протесту — «Хто проти тиранії, встаньте!». Він тремтів кожною клітиною свого тіла — я відчула це, обнявши його за плечі, коли ми виходили із залу, щоб хоч трохи заспокоїти. «Боже, як же ти, хлопче, житимеш у цьому світі?!» — подумалося мені тоді, чітко пам’ятаю це сьогодні. Біля нас «уродилося» відразу двоє здорових хлопців — знайомих Василя, вони ж провели його додому, коли ми розпрощалися. Здавалося, що його та інших заберуть тут же, долучивши до арештованих напередодні.

В Інституті на подію прореагували оперативно, і Василя негайно було виключено з аспірантури. Пам’ятаю, як він, увесь білий, із стиснутими кулаками, виходив з начальственого кабінету: «Я йому все виповів!»…

Обласна лікарня, один з її старих одноповерхових корпусів, де Василь лікував свою виразку шлунку. Високий, худий, у довгому лікарняному халаті. Тут же вперше зустрілася з його майбутньою дружиною, яка саме в цей тяжкий час увійшла в його життя — тихо, без голосних слів і жестів — щоб перейти з ним «сто плах, сто багать, сто голгоф…».

Кочегарка республіканського інституту садівництва в Феофанії, куди ми зі Світланою Кириченко привезли Василеві щось теплого й вареного попоїсти. Розмова на лавочці біля кочегарки.

І поблизу радянський сад,

будова й роздуми в маруді

про довгу чергу самозрад.

Я кочегарю в халабуді.

Ставок тьмяніє, наче ніч,

розлита й вигускла до ртуті.

Так добираються до суті

душі? Доходять протиріч

із розумом? Ідуть на шпиль

тремкого молодого горя?

Як вечір душу розпросторив…

Хотілося обігріти, чимось реальним допомогти, але як? Адже він не мав певної роботи, певного заробітку, а був уже тоді не сам і відповідав не тільки за себе.

Пам’ятаю скромне весілля у Святошині, зігріте присутністю щирих друзів. Хоч і не всі, але більшість витримала наступні випробування і зуміла лишитися вірною тому «прямостоянню», що, за висловом Василя у листі до Миколи Плахотнюка, «робить нас усіх братами».

Святошин… Для мене він назавжди одухотворений поетичними образами й самою присутністю Василя. Хоч і задушений сьогодні знайомий куточок спрутом окружної дороги, хоч і немає вже того дерев’яного двоповерхового будиночка, до якого влітку треба було продиратися крізь хащі бузку (аж лячно було: все здавалося, там хтось причаївся), та лишився «той став повісплений, осінній чорний став», біля якого не раз блукали, та й не одна ще сосна «із ночі виплива, мов щогла»…

Бували з Василем у філармонії (любив Бетговена і Баха). Пригадую концерт хору Роберта Шоу із США в Жовтневому палаці — на нас величезне враження справила майстерність і розкутість виконання, широта мистецького діапазону, особливо полонили — на все життя — негритянські спіричуелс. Десь на початку 70-х років були на виставі московського театру, у приміщенні франківців. Сучасна сатирична комедія під назвою «Діон». На матеріалі античности — проекції в сьогодення. Дивилися з інтересом — алюзії аж надто зрозумілі й актуальні. Пригадую, наприклад, персонажа, головним атрибутом якого було гігантське вухо і який ладен був усе підслухати й донести куди слід. Таких «вух» навколо нас аж кишіло тоді, в останній Василів рік на волі. Коли поверталися додому, він читав вірші. «Хочеш автограф?» — запитав жартома. І подарував мені аркушик, який щасливо перетривав роки й випробування в затишку старого записника і який я знайшла вже після смерти Василя. Записані тут вісім віршованих мініатюр усі датовані 71-м роком. І за часом написання, і за стилістикою (терпка іронія, оголене відчуття абсурдів, сюрреалістичне зміщення планів тощо) вони примикають до циклу «Веселий цвинтар».

Якось улітку 66-го я зустрілася з Василем на Володимирській гірці недалеко від фунікулера. Йшла на бюро обкому партії, де мала вже остаточно покласти партквиток. У той момент, мабуть, відчувала тільки полегкість від того, що, нарешті, закінчується виснажливий і абсурдний восьмимісячний марафон виключення з партії. А тут ще й Василь, який саме тоді захоплювався перекладами з Гарсіа Лорки. Читав мені свої переклади. Досі чую, як співно заламувався його голос, коли він вимовляв:

Кордова.

Дальня й самотня.

…Арешт Василя не був для мене абсолютно несподіваним. Була в цьому варварському акті певна логіка — закономірне продовження тих ідеологічних «шабашів», які розгорталися на наших очах і набували обертів. Судове переслідування за інакодумання ставало нашою реальністю, в ній ми змушені були жити і якось визначатися… Свідком у справі Василя ні до слідчого, ні на суд мене чомусь не викликали. До інших викликали, а до Василя — ні. Весь 72-й рік жили вістками звідти, дуже тривожно було за Василя, знаючи його натуру, його відкритість, повну нездатність до житейської дипломатії і готовність до самоспалення. З-за ґратів долинали якісь уривчасті відомості, з’являлися чутки, здогади. Так, випадково довідалися, що його було відправлено на психіатричну експертизу — це посилювало тривогу…

Коли після суду Василя відправили до Мордовії, я часто писала йому. Взяла собі за правило: під час подорожей звідусіль надсилати йому листівки, щоб якось компенсувати брак живих нормальних вражень. Від нього приходили переважно вітальні листівки, які він вкладав у конверт із листом до дружини (листування було лімітоване). З того листування пригадую курйозний випадок. Якось Василь попросив мене, щоб я надіслала йому метричну схему олександрійського вірша (гекзаметр + пентаметр), це йому було потрібно для перекладів з Гете. Я виконала його прохання, та лист не дійшов. Тоді мене «осінило», що та схема могла видатися цензорові якимось тайнописом. У наступному листі я ту схему повторила, а на полях написала: «Уважаемый товариш; цензор! Привожу в письме принятую в литературоведении схему стихотворного размера: символ „—“ обозначает длинный ударный слог, „-“ — безударный, „/“ — пауза. Убедительно прошу пропустить это письмо».

Узагалі щодо листів творилася абсолютна сваволя, і що далі, то гірше. Все менше їх доходило до адресата. У них усе добачали якісь «умовності», «натяки» навіть там, де їх і близько не було, — і конфісковували майже все поспіль, особливо під час другого, пермського ув’язнення. Та ще в мордовський період, коли дещо доходило, я помітила одну промовисту закономірність: конфіскувалися передусім листи найкращі, найзмістовніші, найліричніші, хай навіть про політику там і близько не йшлося. Добре пригадую один такий лист, написаний після дуже серйозного й гарного симфонічного — бахівського — концерту. Лист довгий і натхненний. Про музику і духовність, про вічне й неминуще, про прекрасне і трагічне… Хотілося відтворити ту атмосферу свята зустрічі з Прекрасним, спілкування з Музикою, високе тремтіння душі, ширяння духу у високостях. Лист вийшов сам як музичний твір — я відчула це, перечитавши його. Василь того листа не отримав. Це мене страшенно роззлостило, і я по змозі відтворила його вдруге. Результат той самий… Прочитавши в «Літературній Україні» листування Василя з Олегом Орачем, по-доброму позаздрила Орачеві, який завбачливо залишив чернетки своїх листів. Адже скільки пропало їх, тих скромних свідчень епохи, тих скалочок доль, сподівань і вболівань. Де вони, ті сконфісковані частинки наших душ?! Розвіялися з вітром, пішли з димом…

Ось рядки з різних Василевих вітальних листівок:

На день свого народження пильнуй, чи не прихилиться до Тебе небо. Якщо прихилиться, то знай: Господь почув мої молитви.

Засіваю Твою господу — житом-пшеницею і всякою пашницею, клечаю новорічними калиновими зиченнями. У слід цих повітань я небавом пущуся і сам, аби зробити ще одну спробу наблизитися до Вас, мої любі, так безжально схованих од моїх очей.

Щасти Тобі, сестро! Будь ласка, надто не переймайся моїм станом, бо я його оцінюю за цілком задовільний. Скучив за Тобою, як за Софією Київською.

Листи Василя із заслання свідчили, що ведеться йому там не набагато краще, ніж у таборі, а деякими сторонами — може, й гірше. Почувався самотнім, та головне — не давали змоги лишитися сам на сам із собою, не дозволяли винайняти кімнату, велено було жити в гуртожитку. Він і комірчину собі напитав був, навіть трохи пожив там — заборонили. Тільки гуртожиток, та й сусіди — дібрані й перевірені, такі, що вже гірших і не знайти. Ні хвилини на самоті із собою, постійна загроза провокації, постійний острах за свої рукописи, книги — в такій напрузі жив. Не дали душі хоч трохи «розпросторитися», не дали. «І не відтерп і не розмерзся. Ні.» — так починається один з колимських віршів Стуса. Лишалося листування, йому багато писали — і не лише з України, а й з усього світу — давні друзі, а також нові, по лінії Міжнародної Амністії. І, звичайно, приїзди рідних — ті острівці життя в морі «смертеіснування».

Працював спочатку учнем прохідника підземної дільниці копальні, потім — машиністом скрепера з розробки гірничої підземної дільниці. Робота важка — на легку не йшов. Не любив розводитися на цю тему, але якось, повернувшись до Києва, оповідав мені докладно, як він працював. Я дивувалася, як міг він — ослаблений після ув’язнення, виснажений нервово, із хворим серцем, із третиною шлунка, яка лишилася йому після операції в Ленінградській спецлікарні, — витримати таке навантаження. А тут іще — травма. Якось загрався в шахи і повернувся до гуртожитку після відбою. Щоб не принижуватися перед черговим, спробував залізти на другий поверх через вікно, але зірвався і перебив пальці на обох ногах. Пам’ятаю, як я з його рентгензнімком і листом, в якому він описував докладно свій стан (лист зберігся) ходила на заочну консультацію до Київського інституту ортопедії. Там дали рекомендації, але якесь серйозне й систематичне лікування в умовах заслання було неможливе, і наслідки тієї травми ще довго давалися взнаки.

Атмосфера на засланні ставала дедалі нестерпнішою. Постійні провокації, цькування у пресі. У районній газеті з’явився пасквіль «Василь Стус, його друзі й вороги», щедро розтягнений аж на два подання. Устами «простих радянських людей» Василя було кваліфіковано мало не як фашиста. Для того щоб пустили попрощатися із вмирущим батьком, мусив витримати справжню війну. Розпочав голодування, вивісивши на дверях своєї кімнати в гуртожитку оголошення із зазначенням мотивів. Нарешті, пустили.

Я бачилася з ним у той приїзд у його рідній хаті на околиці Донецька десь через день після похорону батька. Біла присадкувата хатина, вузьке подвір’я і невеликий садок, стіл під деревом і ми навколо столу — «це ви, ви, мої найдорожчі люди…». Щемке відчуття щастя від зустрічі. Василь — небагатослівний, дуже чоловічий, без скарг і нарікань. Стриманий. Біль, турбота — не про себе, а про те спільне, що нас гнітило. Про те ж і розмова.

Сувора суха мати, приголомшена як смертю чоловіка, так і тією якоюсь ірреальною, мовби несправжньою присутністю сина. Прогулянка разом з Василем і Світланою Кириченко навколо старого терикона (для мене — екзотика!) недалеко від хати. Тільки там відчули себе, нарешті, на самоті з собою, бо на Василевій вулиці у кожному подвір’ї вгадувалися насторожені очі. Те ж саме вже майже фізіологічне відчуття несвободи і в Донецькому аеропорту, куди Василь пішов мене провести. Великий гарний напівпорожній аеропорт, але нам усюди ввижалися ті очі й вуха, і мабуть, небезпідставно. Та ми на них не зважали. Гнітили вони тільки підсвідомо, як звичний тягар. Було сумно. Краще мовчалося, ніж говорилося, і я відчула майже полегкість, коли, попрощавшися з ним, вийшла на посадку, а він поїхав назад додому, щоб іще кілька годин побути з друзями.

Ті вісім місяців, які Василь пробув на так званій волі, або, точніше, за зеківською термінологією, у «великій зоні» (на відміну від табірної «малої» зони) до свого другого арешту, згадуються якось тьмаво, невиразно й невесело. Звичайно, щоразу радістю спалахувала душа при кожній зустрічі з ним — від самої можливости причаститися таїнства справжньої Людини. Знати, що на все зустрінеш дуже точну людську реакцію — нормальної, внутрішньо розкутої, не поточеної страхом людини. Йому тяжко дихалося в тій задушливій атмосфері півправд і ерзаців, тяжко було зустрічати колишніх колеґ і знайомих, які тисли йому руку, здавалося б, від душі, але оглядаючися при цьому. Та й усі ми, позбавлені природного волевиявлення, прикуті до своїх годівниць — робочих місць, обплутані тисячами ниток буденних турбот, злигоднів, — були жертвами ерзаців і несвободи. Як у Григорія Чубая:

Мій чорний дню, мій колізею,

на грані тьми і пустоти…

Чи, може, совість до музею,

поки не пізно, віднести?!

Василь ні в кого нічого просити не бажав, зокрема з улаштуванням на роботу. Ні на яку матеріальну допомогу не приставав. Відразу пішов працювати у ливарний цех формувальником. То була заважка для нього робота (навіть сам змушений був визнати це), і він почав напитувати іншу. Влаштувався на взуттєву фабрику, де разом із жінками-робітницями працював на конвеєрі намазувальником затяжної кромки… Робота неважка, але монотонна, примітивна і для нього принизлива.

Ні на день, ані на годину не переставав бути собою. Наругу над іншими, вимушену німоту сприймав як особисту кривду. А скільки їх було навкруги, тих наруг і кривд! Саме тоді на перший план висунувся особливо ганебний тип репресій: фабрикація брудних кримінальних справ проти колишніх політичних в’язнів, що вже звільнилися або докінчували свій термін, щоб паралізувати їхню волю, запроторити знов у той самий табір, та ще й у такий мерзенний спосіб, із брудними звинуваченнями — зґвалтування, збереження наркотиків, хуліганство тощо. Василь кидався на захист В. Овсієнка, М. Горбаля, Ю. Литвина, та його голос було почуто десь там у світах, тільки не тут. Хотів допомогти чимось реально, але чим? Якось я прийшла до нього із звісткою про чергову фабрикацію брудної справи, на цей раз проти Вячеслава Чорновола. Вислухавши мене, він тут же кинувся до письмового столу, вийняв із шухляди ощадну книжку (на ній після колимських заробітків була якась — вельми скромна! — сума) і попросив дружину, щоб вона негайно взяла всі ці гроші, аби я могла віддати їх Чорноволовій дружині, яка саме збиралася в страсну путь до Якутії, де розігрувався цей ганебний фарс…

Не було йому місця тут, у цьому світі, бо притерпітися до несправедливости ціною більших чи менших втрат, як притерплювалися всі ми, він не міг. Кидався незахищеними грудьми на амбразуру, готовий прийняти на себе вогонь. Без ніякого страхування, без найменшого тактичного маневру, без таких звичних для нас гальм житейської мудрости чи спасенного «тверезого глузду». Такі у «великій зоні» довго не затримувалися. Висів над ним Дамоклів меч, це було видно неозброєним оком. Якась аура приречености…

Вдруге арештували Василя Стуса 14 травня 1980 року. Він відмовився брати участь у попередньому слідстві й жодних свідчень не давав.

Кінець вересня 1980 року. Я в залі обласного суду недалеко від Софійської площі. Жодного вільного стільця, але й жодного знайомого обличчя. Сюди зігнано спеціально перевірену й підготовлену публіку, щоб інсценізувати відкритий суд, що ж до знайомих, родичів і друзів, нікого до залу не пущено (навіть дружина Василя Валентина Попелюх довідалася про початок суду лише на другий день від викликаних у судове засідання свідків).

Василь дуже худий і блідий. Встає привітатися зі мною. Це не дозволено, і його тут же примушують сісти. Стоячи на відведеному для свідків місці й відповідаючи на запитання судді, я опиняюся спиною до Василя і тому весь час намагаюся розвернутися так, щоб бачити його. Мені раз у раз роблять зауваження. Суддя пропонує мені дати характеристику Василя Стуса. Що ж, слухайте! А ще й протоколюєте? — то заносьте й до протоколу! То, власне був мій перший публічний виступ про Василя, і я щаслива, що зуміла сказати те, що належало, те, що й сьогодні кажу, виступаючи на літературних вечорах його пам’яти, і пишу у своїх статтях. Я говорила про нього як про людину високого сумління, людину чести й ідеї, яких так мало стрічається в житті і яких треба плекати й оберігати, а не судити. Подякувала долі за те, що судилося мені таку людину пізнати, сказала, що намагаюся на нього рівнятися. На запитання судді з приводу заяви Стуса до прокурора у справі Миколи Горбаля (в цій заяві Стус вимагав порушити справу проти організаторів цинічної провокації і пропонував себе як свідка) я відповіла, що це ще одне яскраве підтвердження моєї характеристики Стуса як людини, неспроможної пройти повз несправедливість. Адже я також переконана в тому, що ніякої вини за Горбалем немає, але не спромоглася на активний протест, а от він — спромігся. Бо це єдиний можливий для нього спосіб існування. Природна людська реакція.

Мені запропонували дати оцінку листові Стуса до друзів, написаному із заслання в 77-му році, який починався словами: «Дорога Михасю! Дорогі Світлано, Юрку!» (Світлана Кириченко і Юрко Бадзьо. — М. К.). То був лист певною мірою програмовий. У ньому Василь писав про свою готовність стати членом Української групи сприяння виконанню Гельсинських угод, закликав не боятися танка, хай він і трощить усе на своєму шляху, а йти назустріч танкові… Викладав лінію своєї поведінки на майбутньому суді (а що такий суд не забариться, він уже тоді, в 77-му, не мав сумніву). Я відмовилася говорити про лист на тій підставі, що мені не показали оригіналу. Адже тут не можна було вести розмову на якомусь серйозному рівні про такі речі, щось доводити, в чомусь переконувати. Тут кожен аргумент, по суті, тільки додавав підсудному строку.

Користуючися своїм правом ставити запитання свідкові, Василь ставив мені запитання — питомо риторичні, в яких уже було закладено відповідь і які містили в собі інформацію про те, як провадилося слідство. Чи відомо свідкові, що в Декларації прав людини проголошується право людини мати свої погляди? Чи відомо свідкові про таємницю особистого листування? На ці запитання я могла тільки відповісти ствердно. Серед цих риторичних запитань було й таке: «Чи відомо свідкові, що під час попереднього слідства, у серпні, начальник слідчого ізолятора такий-то (прізвище я забула) вдарив мене?» — і він показав на «автора», який стояв у дверях і на хвильку «стратив лице», але не заперечував…

Суддя запитав, що відомо мені про умови життя Стуса у засланні. Я розповіла все, що знала. Мені було сказано, що я зводжу наклепи на робітничий клас, що ці люди присутні на суді (їх, справді, доставили на суд літаком, ясна річ, коштом підсудного) і можуть мені заперечити. Але викриття моїх «наклепів» так і не відбулося, особливо після того, як Василь запитав одного зі свідків, чи пам’ятає він, як їхній співмешканець по кімнаті п’яний помочився у спільний чайник. Свідок, відводячи очі, відповів, що він при цьому не був, але сеча в чайнику таки була (!), після чого тема моїх «наклепів на робітничий клас» якось сама собою зів’яла, щойно почавши розвиватися.

Після допиту за законом я мала право лишитися в залі судового засідання, але мене примусили вийти з цього «відкритого» суду. І я вийшла — оглядаючись на Василя, блідого, напруженого, зі стиснутими кулаками — один проти всіх… Більше я його не бачила.

Так склалося, що як поет Василь Стус почав для мене по-справжньому існувати вже десь в останні роки його життя. Знала, звичайно, окремі його вірші й переклади, завжди відчувала його непересічний потенціал. Як людина він був для мене завжди втіленням образу Поета, Поетом у житті — у способі думання й почування, у своїх реакціях, екстазах і емоційних збуреннях, але якось відокремлено від конкретної матерії його віршів. Не знаю, чому так сталося: чи руки не доходили, чи ще не відкрився якийсь суб’єктивний клапан у сприйманні. Поезія Василя Стуса прийшла до мене в останні роки його життя, коли й листи майже не доходили, коли і звісток від нього майже не було, коли й надій на зустріч у мене не лишалося. Не кажучи про це нікому, в глибині душі чомусь була певна, що він не вийде живий з цієї «буцегарні» (Василів вислів), що його, саме його душа не витримає довше такої наруги й напруги. Адже без якоїсь — хай мінімальної, позірної — адаптації до тих умов, без філософського відсторонення від них годі було вижити. Натомість — вічний бій за свої людські права, за свою людську гідність, вічне самоспалення. Щоб вижити, катастрофічно бракувало кисню…

Вже остання лопнула струна,

вкрай напнута сподіванням. Досить.

(«Наді мною синє віко неба…»)

І мовби на зміну живому спілкуванню з людиною увійшла в моє життя як закономірне й щасливе продовження такого спілкування — його поезія. Увійшла органічно, як дихання. І бринять у мені його слова — здається, вони мої, вони дрімали десь у глибинах мого єства, і Василева поезія їх просто збудила — як життєве motto.

Нещодавно, коли я вже як дослідник і популяризатор творчости Василя Стуса переглядала його листування з рідними, раптом у листі до дружини від 24.06.81 р. натрапила на цілу сторінку, звернену до мене (якимось чином вона не дійшла до мене свого часу). Є в цьому листі такі рядки:

Хотів би, Михасю, аби Ти знайшла собі заняття — свого рівня, аби не втікати в дійсність, як добре Ти висловилася. Вірю, що Ти знайдеш жанр свій, де не треба доскіпливости літературознавця, а лиш доскіпливість Твого серця. Згармоніюй якось набуване і віддаване — прекрасна, як на мене, гімнастика духу.

Була вражена й зворушена до сліз. Це — мовби дружній потиск поза життєвою гранню. Метафізичне єднання душ. І — заповіт.

Червень 1990 р.

Зіна: слово про друга

Вона була з тих людей, що світяться зсередини. Не знаю, звідки йшло це сяйво — чи то від рудаво-золотого пухнастого волосся, чи від постійно зачаєної десь у кутках очей усмішки. Та вона випромінювала світло, «Золотою бджілкою» називав її Іван Світличний. Тому коли її не стало — так нагло і так бездушно, — для тих, хто знав її, істотно потьмянів світ…

Зіна Ґеник-Березовська жила і працювала у Празі. Сказати, що вона все своє життя як літературознавець і перекладач присвятила справі українсько-чеських літературних зв’язків, — замало. Вона була мовби уособленням цих зв’язків, — живим утіленням єдности двох слов’янських культур — і за своїм походженням, і за колом наукових інтересів, і за громадсько-патріотичним покликанням.

Празька україністика мала давні традиції, пов’язані з іменами визначних дослідників і пропагандистів української культури (Ф. Ржегорж, Ф. Главачек, І. Пулюй, І. Горбачевський та ін.). У ХХ ст. Прага — значний осередок української культури. Адже тут «осіли» й здобули певну культурну «автономію» багато з тих, хто після розгрому УНР змушений був покинути рідну землю. Тут діяв Український вільний університет, Український педагогічний інститут ім. Драгоманова, у Подєбрадах — Українська господарська академія.

Народилася Зіна 1 березня 1928 р. в с. Солописки поблизу Праги у родині інженера Модеста Бондарчука — вихідця з України. З дитинства виховувалася у двомовному середовищі (мати — чешка), 1947 р. вступила до Карлова університету в Празі. Вивчала слов’янську, зокрема українську, філологію, а також німецьку й англійську. Її вчителями були відомі мовознавці І. Панькевич та І. Зілінський, професори Ф. Вольман, К. Крейчі, які дали їй міцні основи чеської компаративістики. 1953 р. закінчила університет, захистивши дисертацію «Генріх Гейне в українській літературі». Після закінчення аспірантури при Слов’янському Інституті у Празі працювала в різних інститутах чехословацької Академії Наук. Кандидатську дисертацію захистила на тему «Взаємини Івана Франка з чеською літературою». Викладала українську літературу в Карловому Університеті. Її перу належать практично всі статті про українську літературу в новітніх чеських енциклопедіях. У співавторстві з В. Жидліцьким видала цікаву книжку про сучасні українську і білоруську літератури, в якій крім загальних розділів є й окремі нариси про Бажана, Рильського, Драча, Ліну Костенко, Вінграновського, Гончара, Первомайського та ін. Широко публікувалася на сторінках чеської і словацької літературної періодики. Її розвідкам притаманні конкретність, багатий і солідний фактаж, широта узагальнень.

У колі наукових інтересів Зіни Березовської передусім — українське бароко. Особливе значення мають її праці про Григорія Сковороду. 1983 року побачила світ упорядкована нею збірка творів українського філософа чеською мовою, перше таке видання поза межами України. Цікава також розвідка про Івана Величковського. У доповіді, підготованій до IX славістичного з’їзду, «Українське літературне бароко в рамках епохи та її стилю» показала національну самобутність українського бароко, його значення в духовній культурі нашого народу. Писала також про Шевченка, Котляревського, Лесю Українку (зокрема про її драматургію). Помітним явищем у шевченкознавстві була її стаття «Шевченко і європейський романтизм», оприлюднена 1965 року в журналі «Радянське літературознавство». В її доробку також ґрунтовні статті про Івана Франка в його зв’язках із чеською літературою, зокрема з К. Гавлічком-Боровським. Писала й про сучасну літературу українців Чехословаччини.

Багато зробила для популяризації української літератури серед чеської публіки. Крім згаданої вище студії про сучасну українську літературу була також автором циклу аналогічних передач на чехословацькому радіо. Перекладала твори українських прозаїків, зосібна Валерія Шевчука, Семена Жураховича. 1978 року вийшла книга новел Стефаника в її перекладі «Кленове листя», яка була визнана найкращою книжкою 1978 р. празького видавництва «Вишеград».

Розповідала мені, що години праці над Стефаником були серед найщасливіших в її житті. Працювали над перекладами разом із чоловіком, який походив приблизно з тих самих місць, що й Стефаник. Кость Ґеник-Березовський належав до родини відомого Кирила Ґеника з Нижнього Березова — громадсько-культурного діяча, друга Франка й Павлика. Людина надзвичайно талановита, активного громадянського темпераменту, поліглот, педагог, свідомий українець, Кость Ґеник-Березовський завжди й у всьому був гідним помічником і водночас наставником своєї дружини. Це було на диво гармонійне подружжя, об’єднане спільністю духовних інтересів. Так от Кость Ґеник, органічно володіючи говіркою Стефаникових героїв, спочатку «озвучував» ці новели, своєрідно інсценізував їх, прояснював найтонші відтінки значення, інтонації, а вже потім спільно шукали якнайточніших відповідників у чеській мові, в якій сильнішою була Зіна. То був своєрідний театр одного актора — театр Стефаника на чеському ґрунті…

Усе свідоме життя Зіни Ґеник-Березовської минуло в найщільніших зв’язках з українською громадою Праги, свого часу досить численною і помітною в культурному житті чеської столиці. Знала багатьох, і то досить близько. Ще дівчинкою здалеку спостерігала за Олесем, що мешкав поблизу. Навчалася музики й навіть жила певний час у відомого хормейстера Платоніди Щуровської, найближчої помічниці Олександра Кошиця. Близько знала сестру Лесі Українки Оксану Косач-Шимановську. В останні роки її життя були разом із чоловіком чи не найближчими їй людьми. Вони й поховали Оксану Петрівну, доглядали її могилу, до них перейшла значна частина архіву Лесиної сестри. Тепер вони, Зіна і Кость, спочивають під однією з нею могильною плитою. Наприкінці 1980-х Зіна взялася серйозно наводити лад у своєму багатющому архіві, готувала до друку невідомі твори Олеся, його листи, встигла надіслати одну публікацію до журналу «Слово і час», збиралася виступати на ювілейній конференції, присвяченій Лесі Українці, в Луцьку зі спогадами про Оксану Косач-Шимановську, та цим планам і задумам не судилося здійснитися.

Затишна оселя Березовських, де у передпокої можна було поправити зачіску перед великим старовинним люстром, що належало колись Оксані Косач, а в кабінеті вигідно всістися у фотель родини Горбачевських, де майже ввесь життєвий простір двох великих кімнат заповнювали книжки (серед них можна було знайти чи не все найкраще, видане як на великій Україні, так і в діаспорі), — була справжнім культурним постпредством України у Чехословаччині, Українським домом. Її не оминав практично ніхто з тих, хто мав причетність до української культури, і не лише з України, а й буквально з усього світу — поети, літературознавці, художники, просто аматори рідної культури. Тут сходилися люди, яких об’єднувала любов до України, щоб обмінятися інформацією про те, що діялося там, удома (а та інформація донедавна була здебільшого прикрою), щоб поспівати (господар дому був великим знавцем і першорядним виконавцем українських пісень). Люди, які кожен у міру своїх сил робили щось конкретне для України, для її духовного утвердження у світі як рівної серед рівних. Я трохи зачерпнула тієї атмосфери, гостюючи в цій оселі протягом місяця 1987 р.

Зіна Ґеник-Березовська щільно, душею і помислами, пов’язана з шістдесятницьким Ренесансом в Україні. Не лише як зацікавлений спостерігач, а й як активний учасник. Була знана й люблена в колі шістдесятників. Пропагувала в Чехословаччині творчість молодих письменників, що мужніли на хвилі відродження, нетрадиційне українське малярство. Підтримувала постійні творчі контакти з Іваном Дзюбою, зі Світличним, Сверстюком, Драчем, Валерієм Шевчуком, Григорієм Кочуром та багатьма іншими. Протягом 60-х років практично щороку приїздила до Києва і на якісь два тижні поринала в культурне життя, що вирувало в столиці, а коли в нас «холодним вітром од надії уже повіяло» (Шевченко), а в Чехословаччині, навпаки, завесніло, робила все, щоб дати голос тому, що в Україні вже не могло пробитися у друк. Одного разу, коли вона поверталася з чергової поїздки до Києва, її було затримано в Чопі на добу, піддано обшуку, вилучено досить багато матеріалів, зокрема інтерв’ю з Іваном Світличним для часопису «Дукля» про стан і перспективи розвитку української молодої поезії. Це стало приводом для численних малоприємних розмов із «мистецтвознавцями в цивільному» у Празі. Та й загалом їй випало чимало прикрощів і утисків того ж плану (тільки в дещо пом’якшеному чеському варіанті, що й колегам і однодумцям в Україні. Після хвилі арештів 1972 року шлях до України для Зіни було заказано.

Лишилося тільки листування і постійне, якесь на диво певне відчуття духовного зв’язку, якого не могли подолати ні відстані, ні кордони, ні утиски. І щойно повіяло «перебудовними вітрами», живе спілкування відновилося. Стільки хотілося зробити, стільки було б зроблено, та всі задуми й плани нагло перервала смерть. Тільки пам’ять лишається нетлінною. «О пам’яте! — писав Свідзінський. — Ти як розкішне древо, поставлене над горбиком німим»…

1991

«Бо ти на землі — людина»: Володимир Підпалий

Серед людей, які стрічаються на довгій життєвій ниві, є такі, що їх пізнаєш, так би мовити, не кількісно, а якісно. Тобто: не надто часто зустрічаєшся з ними, не розмовляєш подовгу, не обізнаний в деталях з їхнім життям — минулим і сьогоднішнім, але водночас дуже гостро й точно відчуваєш їхню людську цінність, певен, чого можна сподіватися від кожного в критичній ситуації, передбачаєш його реакції та оцінки. Словом, сам для себе вирішуєш — чи це метелик-одноденка, чи чіпкий пристосуванець, чи середньоарифметичний обиватель, а чи людина на землі… Саме так — якісно — я знала Володимира Підпалого.

Ще до особистого знайомства багато чула про нього — і то самі лише добрі слова. Здібний поет і порядна людина — такою була загальна думка. Вперше почула його виступ на вечорі пам’яти Василя Симоненка і якось відразу утвердилася в думці, що та оцінка — слушна.

Познайомилися ми через наших дітей, які ходили до одного дитсадка, а там і зійшлися ближче. Його ставлення до дітей відразу якось полонило мене: в ньому віддзеркалювалися душевні якості, що їх не часто зустрінеш у нашому недоброму і прагматичному світі. То був сплав ніжности й всерозуміння з вимогливістю й серйозністю, з умінням прищепити дітям із самого малечку головні підставові поняття й уявлення про справжні цінності та моральні принципи, духовні інтереси, патріотичні переконання. Загалом у цьому домі ти з радістю поринав в атмосферу справжньої родини, на жаль таку рідкісну в наш час. Тут панували любов, злагода, взаєморозуміння — по всіх лініях, у всіх зрізках: між Володею і його дружиною (класична подружня гармонія — з тих шлюбів, що вершаться на небесах), між ними і їхніми матерями, між ними й дітьми. Тут духовне переважало над матеріальним — запорука міцности й чистоти родинної спільноти. До того ж це була родина українська, де свято шанували рідну мову, пісню, національні традиції, де радісно відгукувалися на кожен спалах української духовности. А таких родин на київському ґрунті на той час було не набагато більше, ніж на початку століття, коли духовний український клімат у Києві творили буквально кілька (але яких!) українських родин — Косачі, Старицькі, Лисенки… Тим часом значення таких окремих клітинок для розвитку всього національного організму важко переоцінити. Саме з таких зерен проростає наше майбутнє.

І коли в чорний день Володиного похорону я дивилася на його синочка, якого привели попрощатися з батьком, мені вже тоді вірилося, що ця маленька батькова копія, той Володин зліпочок, який, нічого ще не розуміючи, стояв біля труни, батьковим жестом заклавши руку в кишеньку, несе в собі зеренце його духу, що колись проросте. Має прорости…

Та глибинна духовна сутність, те поєднання делікатности і моральної твердости, та не на показ, без тіні пози й зовнішнього ефекту людяність — становили осердя його неголосної поезії, осявали й зігрівали всіх, хто спілкувався з ним, одухотворювали і його редакторську діяльність — той для нього воістину «сродний труд» у сковородинському розумінні. Йому якось вдавалося проводити поетичний корабель цілим, з мінімальними втратами поміж рифами цензури й кон’юнктури, не нав’язуючи авторові своєї волі та разом з тим дисциплінуючи його поетичну уяву своїм чуттям слова й естетичним смаком. Майже всі найвагоміші поетичні збірки, які побачили світ протягом нетривалого Ренесансу 60-х, — то результат його нервових зусиль, його редакторської майстерности і громадянської свідомости. То своєрідні пам’ятні знаки його творчої праці.

У пам’яті зринають епізоди, зустрічі, образи, пов’язані з останніми роками Володиного життя, поточеними невблаганною хворобою. Мовби кадри скорбної хроніки.

Ірпінь. Вітряний осінній день. Перон електрички. Несподівана зустріч. Володя неймовірно худий. Само собою це ще ні про що не свідчить, адже він належав до людей, в яких, за висловом одного дотепника, «не телосложение, а теловычитание». Проте я вже знаю діагноз його хвороби і тому прочитую причаєну десь у глибині його очей тривогу й печаль. Розмова точиться навколо сторонніх тем, але враження таке, мовби, як сказав поет, «хтось чорний-чорний бродить довкруги»… Та й тематика розмови надто невесела. Адже то чорний 72-й, рік арештів, допитів, обшуків, що торкнулися близьких наших друзів, співробітників і однодумців. Рік потайних доносів і прилюдних каяттів, — і те й те, хай по-різному, але нищило самі основи, моральні підвалини людського існування. Кожне чесне слово, навіть неучасть у загальному шабаші були актом мужности. І така мужність була органічно притаманна Володі. Просто він не міг інакше. Не належав до тих, хто волів, за словами Стуса, «добі підставляти спите вірнопідданого лице».

Я розуміла, що Володя приречений, але мені завжди здавалося, що в іншій атмосфері він, можливо, прожив би довше і помирав би легше. Хтозна…

Людина органічно порядна й чиста, свідомий українець, всім єством відданий розвиткові української культури, він ту атмосферу сприймав особливо болісно, оголеним нервом. Особливо боліли йому вимушені каяття людей, яких він любив і поважав, передусім Івана Дзюби, він сприймав їх як патологію, як духовний канібалізм, як самознищення…

Гостро пам’ятаю останню зустріч із ним, живим. Я вже усвідомлювала, що кожна зустріч може бути останньою, знала його передсмертні вірші, які краяли душу. Якийсь маленький, майже зовсім безплотний, вимучений кашлем і задухою… Дружина біля нього, недремна, як ангел-охоронець. Здавалося навіть, що то вже не так жінка, як мати його… Гостинний, як завжди, запросив до вечері, але сам їсти вже не міг. На столі стояли розкішні рожеві троянди, які хтось приніс йому. Я милувалася ними. «Візьми ці квіти собі, — сказав він. — Ти така гарна сьогодні, і вони так пасують до твоєї сукні». Я взяла.

Незважаючи на слабкість, він пішов провести нас із донькою до тролейбуса. Тролейбус рушив, а він дивився нам услід і всміхався. Я тулила до себе троянди як останній привіт. Вони довго-довго стояли в мене, навіть висохлі, не втративши кольору й форми. А потім якось раптом розсипалися. Все матеріальне тлінне. Нетлінна тільки людська пам’ять.

1991

Ірпінь. Кочура, 12

Приют спокойствия, трудов и вдохновенья…

О. Пушкін

Адреса ця ще донедавна звучала інакше: Ірпінь. Баумана, 12. Перейменування — одна з добрих ознак нового, державного буття України, ознака гідного поцінування наших культурних скарбів. Адже скромний, зовні нічим не примітний будиночок на розі Баумана і Маяковського (якою виходила від залізничної колії — скільки разів упродовж років і років!) насправді був потужним духовим центром, щодо якого жодні найсміливіші асоціації і паралелі — хай і з Ясною Поляною, Михайлівським, тютчевським Мураново, репінськими Пенатами тощо не видаються мені натягнутими й перебільшеними.

Будиночок цей, особа його господаря, мов магніт, притягували звідусюди людей, відданих не на словах, а на ділі рідній культурі, здатних її творити в найнесприятливіших умовах, без афішування, «напівпідпільно», не сподіваючись на щохвилинні результати, на визнання і водночас вірячи, що їхня праця не марна.

Те, що нуртувало навколо Кочура, було, як на мене, якимось дивовижним — тихим, але невідпорним — здійсненням ідеї культурної соборности України. Сюди зліталися листи з усього світу, тут можна було зустріти і колишніх друзів-побратимів подружжя Кочурів по гулагівсько-інтинських «курортах», і їхніх колег і друзів зі Львова, Полтави та інших міст України, і колоритні постаті ірпінської глибинки — інтелігентів у найточнішому і найшляхетнішому значенні цього слова, яке, на жаль, так часто дискредитується у хащах наших буднів. Вікна цієї утлої оселі були вікнами у світ. Діячі української культури, які різними способами торували собі шлях в Україну ще тоді, коли їхня присутність суворо дозувалася й контролювалася, вважали за честь прибитися до Кочурових пенатів. А вже раз прибившися, не забували цієї дороги. Віра Вовк, Вольфрам Бургардт, Анна-Галя Горбач, Зіна Ґеник-Березовська і Орест Зілинський, Шара Каріг — хіба всіх назвеш?! Це дуже дратувало офіційні культурні чинники і «мистецтвознавців у цивільному». Недаремно, затримавши якось підлітка-сина А.-Г. Горбач і «вилучивши» в нього папірець, на якому було намальовано, як дістатися від Ірпінського вокзалу до Кочурової хати, вони роздмухали цілу справу, в якій цей папірець виріс до рівня шпигунської схеми… І репресивні наслідки цього театру абсурду не забарилися.

Що ж, ті «мистецтвознавці в цивільному» мали-таки свою рацію: дорога до Кочура, справді, вела в діаметрально протилежному напрямку від офіційної ідеологічної облуди, допомагала людині інтелектуально й душевно випростатися, звільнитися від несвободи, набути здатности внутрішнього опору режимові. Саме такою була ця дорога для мене.

Вже йдучи вдовж залізничної колії, повертаючи на затишну Маяковського, скидаєш із себе тягар буденних турбот і відчуваєш, що дихається вільніше. Ось уже останній перед Кочуровим будиночок з якимись чудернацькими статуями у дворі роботи дивакуватого господаря на прізвище Гегельський (!). Зараз відчиняться двері, і на порозі з’явиться невисока постать господаря. Несподівано дуже міцне рукостискання і такий самий відчутний поцілунок. А далі на тебе майже завжди чекає цікаве, часто непередбачуване товариство. Розмова, дотепна й змістовна, одверта і про наболіле — не треба вибирати слів, прикидатися, відчуваєш, як у тебе вливається нова інформація, з якою звіряєш свої думки, — і виходиш звідси інтелектуально збагачений, скидаєш баласт офіціозу, умовностей, що від них у щоденному «неірпінському» житті нікуди не подітися.

А на столі у вітальні ціле багатство — купи книжкових новинок: щойно видані збірки поезій і перекладів з автографами авторів, нова філософська монографія, рідкісний альбом художника, якийсь букіністичний раритет, запаморочливий витвір Чеського клубу любителів поезії, видання з діаспори — їх везли й надсилали господареві всіма можливими (і неможливими) шляхами з усіх куточків світу. До цього стола хотілося звертатися так, як у Чеховському «Вишневому саді» звертаються до старої родинної шафи, — «вельмишановний столе»… Знаєш, що тобі можуть позичити щось із цього багатства, особливо якщо ти скористаєшся цим для роботи, якщо використаєш для потрібної справи — як творчий імпульс. І взагалі можеш бути певен: господар ненав’язливо, але твердо зажадає від тебе «звіту»: над чим працюєш, що вже зробив, а якщо не зробив, то чому, майже напевно дасть тобі якесь «домашнє завдання».

Саме так — непомітно, але наполегливо — Григорій Порфирович залучав мене до перекладацької справи. Я робила спроби, дарма що перекладацтво все ж лишалося на периферії моїх основних наукових інтересів. Дещо мені вдавалося, хоч загалом — я це чітко усвідомлювала — таланту перекладацького мені бракувало. Пропонував мені для перекладу поезію Емілі Дікінсон, та в мене нічого не вийшло: забракло хисту й знання мови. Зате Павліковська-Ясножевська та інші поляки відразу лягли на душу. А як пишався моїми успіхами на ниві перекладу з Жака Превера і Полін Джонсон! Сприяв публікаціям, залучав до участи у вечорах французької, канадської, польської поезії, що відбувалися в Будинку літераторів. Кожен із цих вечорів ставав культурною подією. Переповнений зал, розкута атмосфера, блискуче ґроно молодих (і не дуже) перекладачів під патронатом Метра. Він усе продумував до дрібниць. Так, перед вечором югославської поезії запропонував, аби переклади Світличного з югославських поетів читала я, бо в мене це виходить краще, ніж в автора. Знаю, що в пам’яті багатьох свідків і учасників культурної «відлиги» 60-х ці вечори збереглися як свято поезії, вільного творчого обміну думками людей, небайдужих до рідної культури. На очах ширшали культурні обрії, і Григорій Порфирович був тим чарівником, що творив ці дива.

На таку ж учту духу перетворювалися й розмови в гостинах у Кочура — в широкому чи вужчому колі за святковим столом або просто під час випадкової зустрічі з цікавим співбесідником. Адже таким співбесідником міг бути, наприклад, Микола Лукаш, завітавши до свого побратима з Ірпінського Будинку творчости. О, ті діалоги між Лукашем і Кочуром! Якось навіть не хотілося встрявати зі своїми репліками. Хотілося слухати й слухати: нові переклади, дивовижні екскурси в історію перекладу, анекдоти, зокрема специфічно перекладацькі (пригадую, як Порфирович розповідав про реакцію Бажана на його зауваження стосовно немилозвучного звукового збігу в рядку з Бажанового перекладу — «праця ця». Микола Платонович погодився з критикою і тут же запропонував новий варіант — «робота та»!). Принагідно вироблялася стратегія: як допомогти молодому перекладачеві, як проштовхнути в друк той чи той переклад, як закамуфлювати «непрохідне» ім’я (Григорій Порфирович не раз «позичав» у таких випадках своє ім’я, доки й сам став «непрохідним»). Причому для новачка перепусткою до Кочура могли стати тільки талант і бажання працювати, ніякі інші протекції не діяли.

Пам’ятаю, якось у 70-і зустріла в Григорія Порфировича Лукаша, що завітав до нього з Будинку творчости, де жив «на пташиних правах». Він був тоді у гарній формі й читав нам нові, ще «гарячі» поетичні переклади (на жаль, не пам’ятаю, чи то з французької, чи з угорської). Це були маленькі шедеври, але Порфирович нарікав, що той розмінюється на дрібниці, тим часом як «Дон Кіхот» лежить без руху…

Дивився на переклад широко — не як на ремесло (вірніше, не тільки ремесло), а як на важливу культурну діяльність, як на знаряддя національної культури, аргумент національної ідентичности й зрілости. Свідомість цього йому вдалося прищепити широкому колу людей, причетних до перекладу, в атмосфері, далеко не завжди сприятливій (не чекав сприятливої атмосфери, не був розбещений нею), вдалося «запустити» реальні механізми такого культурного чину. Досягти повноцінного функціонування української культури у світі ерзаців і табу.

Власне, в його особі ми мали потужний неформальний інститут культурних зв’язків, науково-практичний координаційний центр перекладацької діяльности, значення якого в історії української культури нашого століття важко переоцінити.

Нещодавно мені до рук трапив надзвичайно цінний епістолярний масив: листи до чеської україністки Зіни Ґеник-Березовської з України від її колег, переважно шістдесятників. Це яскраве документальне свідчення колосальної практичної культурної роботи, яка здійснювалася цим колом людей. З. Ґеник-Березовська уособлювала такий самий, кочурівського штибу неформальний центр українсько-чеських зв’язків, водночас її середовище було для українських колеґ вікном на Захід. Серед інших відомих імен (Сверстюк, Світличний, Дзюба та ін.) збереглося кілька листів від Кочура. Свідчення щоденної вдумливої скрупульозної роботи будівничого культури. Григорій Порфирович добирає вірші молодих поетів для перекладу, стежить за чеськими новинками, дбає, щоб найцікавіше з чеської поезії знайшло відображення в українських перекладах, координує постійний обмін літературою між Заходом (via Чехословаччина) і Україною, тримає під контролем добір літературного матеріалу для потенційних антологій, дає свою, незалежну від офіціозу, оцінку різним явищам української культури, допомагає збирати ілюстративний та інформативний матеріал для майбутніх публікацій тощо. Дозволю собі навести текст одного з таких листів, який не потребує коментарів.

8 квітня 1964 р.

Дорога Зіно Модестівно!

Спасибі за все, що мені надіслали (а чому зі Славії статті про Шевченка і Драгоманова нема ні мені, ні Меженкові?). — Я, одержавши Вашого листа, негайно вислав Вам ту збірку Рильського (не виправивши безглуздої помилки — зам. Юліан Тувім там стоїть Юліан Тувіма), а Коновалов (який усі ці місяці пролежав у лікарні, а тепер виписався і лежить дома) долучив ще збірочку критичних статей про чеських та словацьких письменників. Збірочка не блискуча. Є підозра, що стаття про Безруча сплагійована. Коли це потвердиться, напишу додатково. Не одразу я тільки відповів на Вашого листа — дуже знову був завантажений. Тепер трошки звільнився, ліквідую заборгованість.

Те, що Ви пишете про М.[38] — на жаль, більш-менш так воно й є. Маючи від природи деякий дар образного мислення і стилізації, він не має чого сказати, бо ні ідей, ні культури, щоб урізноманітнити цей природний дар, у нього нема, нічим відкривчим він не відзначається, а «соловейком», «співцем з ласки божої» (як Сосюра) довго не проживеш, — слухачам швидко стане нудно, а часом то й моторошно. Отже, все обмежилося кількома свіжими, хоч і не новими, стилізаціями народних пісень (ну, от хоч би «Прощання» — «Не сумуй одна, не журись одна») і скінчилося страшним словоблудством останньої поеми про Шевченка. Важко сказати, що з нього було б у інших умовах розвитку. На мою думку, Ваші враження дуже точні.

Щодо сафіру[39], — може справді варто почекати до травня й привезти.

А може, хто їхатиме раніше, то привезе. Хоч Андрій мій і нетерпеливиться, та нічого, почекає, не так уже довго й чекати. Мольнар не озивається вже давно, і я про його наміри нічого не знаю. Зілинський[40] й справді мені вже написав, і я сьогодні йому відписую.

Іван [Світличний] і Юр [Меженко] ніяких спеціальних зацікавлень не мають, але не відмовляться від якоїсь монографії, як напр. Незвалової про Кремлічку або чиєїсь про Зрзавого[41]. Ваша думка, що ювіляр Новиченко мав би підтримати переклад книжки свого приятеля по чарці, ця думка мало реальна. Якщо мені пощастить довести у видавництві, що є рація замінити Мнячком один том антології Неффа[42] — тоді добре. Ювілейні урочистості[43] починаються 28 травня — це вже, здається, остаточно.

Сьогодні надіслав Вам фотографічне видання Граматики Ів. Федорова — може Вашого чоловіка й зацікавить.

Мої вітають.

Г. К.

Принагідно хотілося б звернути увагу на виняткову цінність для нашої культури багатющої епістолярної спадщини Кочура — це той скарб, який треба не лише зберігати (добре вже те, що він зосереджений у надійних стінах ірпінського музею і чекає на своїх дослідників), а й осмислювати, опрацьовувати, публікувати — знов-таки як важливий чинник української культури XX ст.

На черзі також видання збірки спогадів. Причому бажано, щоб це були не просто емоційні слововияви любови до Метра і визнання його заслуг, а своєрідні мемуарні дослідження, які б розкрили в конкретних проявах, на конкретному матеріалі факти його перекладацької майстерности, його вміння вирощувати перекладацькі таланти. Показали би внесок Метра у видавничу діяльність: скільки нових імен і творів «засвітилося» в українському небі завдяки його зусиллям, скількох він благословив, підпирав своїм далеко не богатирським плечем, «проштовхував» у друк, допомагав обходити рогатки цензури, зрештою позичав своє добре ім’я, поки воно ще було «прохідним». Це ж також історія української літератури, оркестрована на людські голоси і на людські долі.

Останнім часом з уст людей, які з тієї або тієї нагоди згадують Кочура, не раз доводилося чути, що він «не займався політикою», свідомо дистанціювався від неї. Що ж, політичним діячем він, ясна річ, не був і не прагнув бути. Проте ця теза не безсумнівна. Я б сказала — і так, і ні…

Почати з того, що Григорій Порфирович був безпосередньо причетний до поширення самвидаву — а це ж була чи не головна стаття звинувачень в антирадянській діяльності. Через його оселю йшов потік самвидавської літератури, і це було відомо всім, і передусім на Володимирській. Так, він не афішувався у відкритих протестах, утримувався від підписів під колективними листами, одвертих декларацій. Та, до речі, його найближче оточення й не спонукало до цього свого Метра. Навпаки, його оберігали. Адже за поширеною в той час класифікацією дисидентів на «досидентів, сидентів і відсидентів», він належав до останніх, вповні «відсидівши» своє. Тому й намагалися не «засвічувати» його зайвий раз. Недарма розлогі зауваження Метра щодо перекладів Стуса з Рільке своєю рукою переписувала дружина Світличного Леоніда і в такому вигляді відсилала поетові до табору. Але ж те, що Григорій Порфирович підтримує постійні дружні і творчі взаємини з в’язнями сумління, їхніми родичами, для державного «всевидящого ока» було секретом полішинеля. А це в тогочасних умовах однозначно класифікувалося як політична (читай — антирадянська) діяльність — добре знаю це з власного досвіду.

Коли в кінці 80-х почало розвиднюватися і я взялася до роботи над спадщиною Стуса, першим, до кого звернулася, був Григорій Порфирович. І він дав мені лист Стуса до дружини, який зберігався в нього. Величезний лист, тепер уже широко відомий, з повним корпусом Стусових перекладів «Сонетів до Орфея» Рільке з авторським коментарем і реакціями на зауваження Метра. Така ж тісна, хай і заочна, співпраця не припинялася і з Іваном Світличним. Усе це свідчило про твердий екзистенційний вибір, як і одверті «зв’язки із закордоном», за офіційною фразеологією, і сприймалося як виклик.

Пряма публічна декларація, одверта політична заанґажованість не належали до життєвих стереотипів Кочура. Він віддавав перевагу конкретному культурному чинові. Уникав патріотичної фразеології, тихо й незламно виконував свою програму, самозрозуміло, без патетики творячи масив позитивних культурних цінностей на українському терені. Критично, співміряючи зі світовими культурними здобутками, без патріотичних крайнощів, коли своє підноситься тільки за те, що воно своє. Ні на хвилину не втрачаючи високих загальнолюдських критеріїв і впевненості, що тільки так Україна посяде своє питоме місце серед інших народів і культур світу. Утверджував усією своєю діяльністю, всім способом буття те, що так афористично висловив Юрій Шевельов — «ми не на острові. Ми на материку», і це давало сили і певність того, що працюєш не марно.

Такі люди й такий чин і сьогодні, коли так часто розпливаємося фразою, одночасно втрачаючи навіть уже здобуті культурні позиції, — на вагу золота.

Коли замислитися над тим, у чому полягають для мене уроки Кочура, то назвала б передусім його ерудицію — з її всеохопністю і водночас фаховою сконцентрованістю. Ерудиція буває різна. Холодна й егоїстична, яку тримають «для себе» як знаряддя самовивищення над загалом, ревниво зберігають і не розтрачують на інших. Неструктурована й аморфна і водночас поверхова — про все потроху і ні про що глибинно (колись Тарас Іванович Франко перекладав слово «ерудиція» як «нахапаність»). Це ефектний феєрверк, який, спалахнувши, гасне і не здатен зігріти довкілля.

Ерудиція Кочура при всій її широті й енциклопедичності була глибоко структурована — україноцентрична й перекладоцентрична. До того ж тепла й динамічна, максимально відкрита для інших. Налаштована на те, щоб давати — за принципом: що більше даєш, то більше прибуває. Ерудиція — не холодна й гнітюча, як кам’яна брила, а мобільна, тепла, з безліччю людських деталей і паралелей-перегуків, з належним поцінуванням цінностей, але без апологетики — з критично-іронічно примруженим оком… Щодо справи його життя — перекладацтва — він, здається, знав усе. Не відділяв перекладу від особи автора, відроджував забуті імена і був нещадний до ремісницьких підробок на ниві перекладу — до заробітчанства без знання мови, без стилістичного чуття. Зізнаюся, що я часто використовувала його ерудицію. Замість пошукати певні дані по енциклопедичних джерелах або поламати голову над тим, кому належить той чи той поетичний рядок, я просто набирала знайомий ірпінський номер телефону і тут же отримувала вичерпну відповідь, ще з додачею різних принагідних цікавинок. Сьогодні гостро відчуваю, як бракує мені цього ідеального джерела інформації. Бо другого такого вже не знайти. Мабуть-таки, є незамінні люди.

У наш час характер ерудиції та образ ерудита зазнає суттєвих змін. Настає ера комп’ютерної цивілізації, тандем Людина — Книга поступається місцем тандему Людина — Комп’ютер. Григорій Порфирович уявляється уособленням першого. То був Лицар Книги — вірних цього ордену ще чимало, але боюся, що ця порода потроху відмирає, і ностальгую за нею.

Мініатюрна постать Григорія Порфировича — і величезний портфель, радше валіза, напхана книжками. Кілька разів на тиждень здійснював він ритуальний обхід київських книгарень, принагідно зустрічаючись із людьми, вирішуючи безліч творчих і організаційних справ. На кінець дня валіза набувала загрозливої ваги — мені іноді здавалося, що то не Кочур несе її, а навпаки, вона, як паротяг, тягне за собою цю втомлену, але втішену духовною здобиччю людину. Або ще інакше: вони разом з валізою раптом здіймуться в повітря і полетять, як шагалівський персонаж зі скрипкою, в напрямку Ірпеня — над лісом, над заплавою річки, над Будинком творчости, над ірпінськими хатинами (тоді ще там не було монструозних котеджів нових українців) — аж до (тоді ще) Баумана, 12…

І задум із часом, після реконструкції, перетворити цей пам’ятний будиночок на меморіальний музей-бібліотеку, музей-читальню якнайточніше відповідає образові його господаря. Щоб можна було не лише зайти сюди оглянути експозицію, а й попрацювати, розгорнути книжку, якої торкалися руки Метра, наблизитись хоч трохи до огрому його знань і відчути під ногами твердь материка світової культури.

І знову йду зеленою Маяковського до знайомої оселі. Знаю, що вона змінила свої обриси, виросла й посоліднішала — триває її повільне, але неухильне перетворення в нову іпостась. Знаю, що не зустрінуть мене на порозі любі постаті господарів. Проте для мене, в моїй уяві, в моїй душі ця оселя завжди буде живою, сповненою голосів, усмішок, дорогих тіней незабутих друзів. І перед очима мовби кадри одного з фільмів моєї пам’яти, які завжди зі мною.

…Ідемо від електрички разом із друзями з Праги — Зіною Ґеник-Березовською і Андрієм Куримським у радісному передчутті близької зустрічі. У Кочура нас чекають трудові подвиги: саме прокладають до хати водогін. Андрій спільно з іншими добровольцями працює лопатою, а ми із Зіною допомагаємо Ірині Михайлівні на кухні з обідом. А після трудів праведних за келихом доброго вина люба розмова — єднання споріднених душ.

Родинні урочистості за великим столом на веранді. У вікна заглядають дерева. Господар на чільному місці. У дні, коли кількох з найближчих друзів не було з нами, на середині столу чарка — для них. І за них — за Івана, Євгена, Василя… Обмінюємося відомостями — передусім про них, обговорюємо черговий пасквіль у пресі — на когось із присутніх або неприсутніх. І від дружнього тепла, життєдайної іронії, дотепу легшає камінь на грудях. Можна жити далі.

У бічній кімнатці за роялем маленький внук Кочурів («Роман, а не Повість», — жартував Григорій Порфирович), виграє досить вправно і впевнено свій дитячий репертуар — і на обличчі діда гордість, замаскована іронічною усмішкою.

Втікаючи від життєвих катаклізмів, я пересиджую кілька днів у Кочуровій мансарді. Гуркіт близької електрички, дощ лопотить у листі дерев, не можу заснути, все здається, що хтось заглядає до вікон. А вранці спущуся вниз, асистуватиму господареві в його спартанському побуті. Допоможу йому під керівництвом хворої дружини зладити обід. А потім друкуватиму на машинці тексти його перекладів з античних авторів, потрібні видавництву «на вчора».

І ще одне — музика. Тут вона звучала постійно. Давалася взнаки близькість багатющої синової фонотеки. Та й за програмами радіо і телебачення Григорій Порфирович умів знайти вартісні музичні передачі. Згадується, як я, сидячи на канапі в маленькій кімнаті, куди господар переїхав після смерти дружини, «побувала» разом з ним на двох добірних концертах — Герберта Караяна і Марії Каллас.

А от порівняно недавній кадр. Принесла Кочурові 1-й том наукового видання творів Стуса — чи не найсокровеннішу свою працю. Принесла — як звіт Метрові… Поверталася до Будинку творчости з торбою розкішних папіровок (саме вродило!) — довго в моїй кімнаті пахло свіжо й медвяно…

Червень 1999 р.

Шляхетний ідальґо української культури: Микола Лукаш

Десь на межі 50-х—60-х, живучи на колишній вулиці Леніна неподалік від Будинку письменників, я часто зустрічала дивну, якусь «нетутешню» людину, одягнену явно не по сезону: в мороз він був не тільки без шапки, а й в самому костюмі, і погоді відповідав тільки теплий шарф, в який, видавалося, він ладен був зануритися увесь. Погляд добрих короткозорих очей, лагідний і водночас дещо відсутній — мовби він десь там, в інших сферах, де завжди тепло і звучить музика… Згодом я дізналася, що то Лукаш, геній перекладу — так його кваліфікували ті, хто був уже знайомий з першими його перекладацькими спробами. А далі ця небуденна з’ява — якась автономна й самодостатня серед вуличної суєти — злилася з враженнями від його перекладів: «Фауста», «Декамерона», поезії Імре Мадача, згодом Лорки, що переможно увірвалися в українську літературу, розширивши її обрії, засвідчивши її інтелектуальну глибину й дивовижні образотворчі можливості українського слова.

Не пам’ятаю, коли і де ми познайомилися: чи то на якомусь літературному вечорі, чи в Ірпені в Кочура. Але то вже була проста формальність — за своїми літературно-мистецькими уподобаннями, за перекладацькими інтересами, за моральною позицією ми належали до одного кола, до однієї, Стусовими словами, «щопти» інтелектуального українства, до «секти» шанувальників поетичної магії рідного слова. Тож ми були «приречені» познайомитися. Бачилися нечасто, кількісно спілкувалися мало, але завжди раділи зустрічі: нам було що сказати одне одному, нас єднало глибоке (сподіваюся, взаємно) почуття симпатії і поваги.

Зустрічалися здебільшого у затишній ірпінській Кочуровій оселі — у вітальні біля великого «вельмишановного» стола, заваленого книжковими новинками всіма мовами, або на веранді у дружній розмові за чашкою чаю. Григорій Порфирович завжди радів, коли у дверях з’являвся з розташованого неподалік Будинку творчости усміхнений, по-домашньому вбраний Лукаш. Я любила, не втручаючись у розмову, вслухатися в їхні діалоги: дотепні, мовно-філігранні, сповнені неймовірної ерудиції, фахових спостережень, епізодів їхнього спільного «цехового» досвіду. Як багато з того пропало, розвіялося з часом! Тут треба було завжди мати напоготові увімкнений магнітофон (як і в розмовах з незабутнім Борисом Антоненком-Давидовичем) — не можу собі пробачити, що такою можливістю було знехтувано і до нащадків не вдалося донести багатьох скарбів.

Запам’ятала одну таку зустріч наприкінці 60-х. Вигнана з Інституту літератури, походивши з рік без роботи, я тоді щойно влаштувалася у видавництво «Вища школа». Звикаючи до щоденного висиджування на робочому місці й марудної редакторської праці, я розважалася тим, що колекціонувала кумедні прізвища авторів, яких редагувала, і ті, які траплялися в редагованих текстах. Чималий реєстр цих прізвищ я й зачитала тоді за столом. Судіть самі: Махнорилов і Чорномордих, доцент Рвачов, професор кафедри тваринництва Щетина, професори Рухлядєв і Сошественський, Стрезикозін і Сявавка, Авроров і Горизонтов, педінститут ім. Шалапутіна, Касярун, Свіхнушин і Маміофа, співавтори — інженер Чих і асистент Синенькая, Застенкер і Суєтнов, Дратвер і Вибрик, Хитрик і Гасик, Бабушка і Вітасик, Голомшток і Шляпентох, Ципльонков і Сокіл, Танатар і Мацепон, Распутніс і Синьобіс, Радіолло, Христодуло-Фініті, Осориб, завгосп І. Рейвах, сержант Прощай… Треба було бачити, як тішився Лукаш, як смакував кожне прізвище — кінчилося тим, що він переписав собі з мого записника буквально все: згодиться! Вполював нову здобич — він, мисливець за столом…

У пам’яті зринають інші кадри випадкових зустрічей. Особливо одна — така світла й щаслива. Разом з Миколою Лукашем і Вірою Вовк ми гуляли по Гідропарку десь невдовзі після його офіційного відкриття для відвідування. Запахуща зелень, подих Дніпра, теплий лагідний день — і діалог двох поетів, двох інтелектуалів, до якого я залюбки прислухалася. Вірші, дотепи, анекдоти… Це був рік, коли до Києва приїздив Жорж Помпіду, і Лукаш, імпровізуючи, раптом «видав» експромт, відбиваючи рукою примхливий ритм і лукаво поблискуючи очима:

А хто любить попа, попа,

А я люблю Пом-пі-ду,

Я до попа пішлю хлопа,

До Пом-пі-ду сам пі-ду.

Через багато років потому, коли вже Лукаша не було серед живих, ми з Вірою під час зустрічі дуже виразно пригадали цю прогулянку, і виявилося, що Лукашів експромт в обох закарбувався в пам’яті.

І далеко не такі радісні, хоч і наповнені змістом спорадичні зустрічі в Ірпені у 70-ті, коли Лукаш, як «неблагонадійний елемент», відлучений від Спілки і від заробітків, тулився «з милости» в Будинку творчости. Кочур вболівав за нього, за його творчий застій, зокрема, за те, що він не може змусити себе закінчити переклад «Дон Кіхота» і загалом вдатися до систематичної творчої роботи. При мені він стримував себе, але ця постійна напруга відчувалася в розмові двох метрів перекладу. Правда, й тоді бували світлі спалахи творчої енергії. Якось Лукаш прочитав нам щойно зроблені переклади поодиноких віршів різних поетів (здається, з угорської і французької, точно не пам’ятаю) — очевидно, вони відповідали його настрою, йому хотілося перекласти саме їх. Це були маленькі шедеври, та Григорій Порфирович скрушно хитав головою — адже крім цих перекладацьких «іграшок» перед Лукашем стояв обов’язок довершити розпочате, а сил і волі бракує: щось зламалося в цьому делікатному творчому механізмі, підточеному несвободою.

Зате ніколи не покидало Лукаша його незрадне чуття гумору — як захисна реакція на світ абсурдів. Так він полюбляв творити мовби сучасні прислів’я на догоду офіційним фольклористам — збирачам т. зв. «радянського фольклору». Запам’яталося, на жаль, лише одне з них, присвячене такому чільному збирачеві, — «О. Дей — носій передових ідей». Що ж до улюблених Лукашевих анекдотів, надто ж єврейських, які я особливо люблю, переказаних з теплотою і автентичною інтонацією, їх і досі не забуваю, а заключну сентенцію одного з них частенько повторюю у відповідних житейських ситуаціях, яких не бракує. Йдеться про Рабіновича, який прийшов на похорон Циперовича, і раптом бачить, що той, живісінький, сидить на катафалку: Слушай, Циперович, ведь ты же живой!» — «Живой, но кого это интересует?!»…

Такий от вимальовується «колаж» зі споминів про Лукаша. І в ньому — ще один несподіваний фраґмент. Якось довелося мені розмовляти з випадковим співбесідником, людиною маргінальною, без певного роду занять, який чи не весь свій час збавляв десь у парку, «забиваючи козла» у специфічному товаристві. Так от у розмові цей чоловік раптом згадав, що до них вряди-годи приєднується незвичайна людина, яка не гордує цим товариством, але разом з ними віддається улюбленій грі. Він аж захлинався від захвату: це такий незвичайний чоловік! Він знає сто мов і взагалі знає все! Він говорить виключно по-українському, і так це в нього гарно виходить! Він такий добрий, лагідний — «наш Микола»! І тут, знаючи про Лукашеву «доміношну» слабкість, я пізнала в цьому незвичному чоловікові, сама згадка про котрого змушувала мого співбесідника розпрямити плечі, якось аж засвітитися зсередини, — Миколу Лукаша. Ще одна, химерна, іпостась цієї неординарної, неоднозначної, неповторної людини, не поцінованої і не підтриманої належним чином за життя.

Цього шляхетного ідальґо української літератури.

2002 р.

Діалоги з Юрієм Луцьким

Озираючись на прожите й пережите, щоразу змушена констатувати: з огляду на мій (і загалом мого покоління) дещо припізнений і позбавлений нормальної історичної тяглости та інформаційної свободи інтелектуальний розвиток, чимало суттєвих, підставових цінностей духовних, пов’язаних з рідною культурою, прийшли у мою свідомість доволі пізно, і це наклало відбиток на моє/наше становлення і на доробок. Доводилося не раз у житті «відкривати велосипед» і включати нові явища, поняття й формули в уже сформовану систему думання, перебудовуючи те, що відразу треба було будувати інакше.

Серед іншого, доля подарувала мені досить пізні, вже «осінні» зустрічі з двома видатними людьми, без яких українське гуманітарне поле багато втратило б у своїй родючості. Два Юрії — Шевельов і Луцький. Маю на увазі не так особисті контакти, як передусім зустрічі інтелектуальні.

Та в цій припізненості, мабуть, є і свій чар, і свої позитиви — у зрілих літах гостріше бачиш, причому, як влучно помітив поет, бачиш «не тільки видиме», можеш осягнути велич і масштаб постаті, підводну частину її айсберга, скласти справжню ціну тому, що відкрилося тобі. Як писала в листі до мене Надія Суровцова, «під осінь воно видніше…».

Досвід особистого спілкування з цими людьми в мене дуже небагатий, на жаль. Юрія Шевельова вперше побачила на І Конґресі україністів 1990 р. в Києві, але ця зустріч уже впала на підготовлений ґрунт: у моєму активі вже було «Не для дітей» Юрія Шереха, читане й перечитане у Празі 1987 р. під час першого мого «прориву» за кордон. Благословляю наш із Зіною Ґеник-Березовською порив, коли ми на пленарному засіданні Конгресу після оголошення прізвища Шевельова як доповідача першими встали, і за нами піднявся весь зал (знаю достеменно, що для Юрія Володимировича, який свою доповідь розпочав із звернення «Дорогі друзі і шановні вороги», це важило дуже багато). Мені завжди було якось незручно — через колосальний пієтет — нав’язувати йому своє товариство, і по-справжньому, в неформальній обстановці, ми спілкувалися тільки раз у його номері в готелі «Хрещатик» в останній приїзд Шевельова до Києва. А інтелектуальні зустрічі з його доробком, які мали і мають величезне, екзистенційне значення для мене як людини й літературознавця, не припиняються, тривають далі — праця над виданням тритомника його творів, «Портрети українських мовознавців», фундаментальні й емоційні спогади Корогодського про Шевельова і спогади його самого «Я — мене — мені…».

З Юрієм Луцьким зустрічей не було. Я редагувала переклад його «Між Гоголем і Шевченком» для серії «Українська модерна література» і звернулась до нього листовно з якимись запитаннями щодо тексту. Одного разу в мене в хаті пролунав телефонний дзвоник, і я почула глухуватий голос із далекого Торонто, який звучав напрочуд чітко й близько. Так розпочався телефонно-епістолярний діалог, змістовний і дуже важливий для мене, який тривав — з перервами — до самої смерти Юрія Остаповича.

Ім’я Юрія Луцького спершу сприймалося мною як абстракція, як знак, чи то головний об’єкт ідеологічних нападок совєтської пропаганди на «буржуазно-націоналістичне», «антирадянське» літературознавство в діаспорі. Живих обрисів воно почало набувати вже тоді, у Празі 1987 р., коли на заповітній книжковій полиці в кабінеті З. Ґе-ник-Березовської я поряд із Шереховим «Не для дітей» натрапила на дві збірочки з романтичними назвами — «Голубі диліжанси» і «Легкосиня даль» (з «Ваплітянським збірником» познайомилася пізніше) — упорядковані Ю. Луцьким листи й різноманітні матеріали з архіву А. Любченка. Пізніше відкрила для себе видану Луцьким збірочку його листування з Євгеном Сверстюком, тоді політичним засланцем з далекого Багдарина в Бурятії. Все це якось відразу органічно вписалося в коло моїх літературознавчих зацікавлень і певним чином стимулювало мій інтерес до проблематики епістолярної творчости, який з кожним роком, особливо після того як я упорядкувала два томи листів Стуса, міцнів, набував дедалі чіткіших форм і нарешті вилився у книгу «Зафіксоване і нетлінне».

Невдовзі я усвідомила, що з нетерпінням чекаю телефонних розмов і листів від Юрія Луцького. Ця людина дедалі більше відкривалася мені — завдяки активному його спілкуванню з Романом Корогодським, з яким ми разом працювали над серією «Українська модерна література», його оригінальним міні-есеям, ініційованим М. Рябчуком у газеті «День», — рефлексіям над тим, що діється в Україні й навколо; було видано його спогади, український переклад славнозвісної «Літературної політики в Радянській Україні». Надіслала йому двотомник листів Василя Стуса, ділилася своїми задумами написати книгу про епістолярну творчість. Реакція завжди була блискавичною і конкретною. Так, буквально через кілька тижнів після того, як я надіслала йому епістолярій Стуса, надійшов лист, де він висловлював своє захоплення, з дорогоцінним додатком — уривками з листів Стуса в перекладі на англійську мову, зробленому самим Юрієм Остаповичем. Йому дуже хотілося бачити ці тексти опублікованими в англомовному середовищі, хоч він і мав сумніви щодо реальности такого проекту.

Надсилав мені свої книжки й видання, до яких був причетний, ксерокопії цікавої для мене літератури з проблем епістолярного жанру англійською і німецькою мовами. А одного разу від нього прийшов надісланий морем величезний пакунок — практично ввесь його науковий і видавничий доробок. І тепер ці книги стоять на почесному місці на полиці у відділі рукописів Інституту літератури, де я працюю, відкриті всім, хто цікавиться творчістю цієї невтомної людини — повноважного представника української культури в англомовному світі.

У листах Юрія Остаповича — загалом досить небагатослівних — настрої, скалочки спогадів, принагідні оцінки людей і літературних явищ — узяти бодай навряд чи комусь відомий бліц-епізод з історії перекладу української поезії з листа від 30 липня 1997 р. Юрій Луцький виходив у листах за рамки ділового спілкування. У них відчувається неабиякий чуттєвий, ліричний потенціал, романтична, а то й сентиментальна нота, що контрастує з його хрестоматійним образом. Переді мною листівки, які надсилав, — будинок бібліотеки Торонтського університету, де була його робітня, і три фотографії цієї робітні; великий екзотичний метелик; видана ним до 200-річчя «Енеїди» Котляревського листівка з ілюстраціями Бутовича, а на звороті разом з подякою за надіслану мною збірочку з ранніми віршами Тичини і моїми спогадами про поета — несподівані поетичні рядки: «це рання осінь, та цілунок такий чудовий і палкий»; квітуче дерево біля його ґанку: «це дерево „Royal crabapple“. Як по-українськи?» Залучав до нашого епістолярного діалогу свою дружину Мойру, що якось навіть надіслала мені кілька романів — свою улюблену лектуру англійською мовою.

Тепер, коли я ознайомилася зі спогадами і щоденником Луцького, цим дивовижним документом неповторности й химерної суперечливости людської натури, вічної молодости душі, мені став зрозумілішим дух і настрій його листів. Так, він гостро потребував діалогу з колегами з великої України, як здійснення — без пафосу й надуживання патріотичною фразеологією — культурної соборности України. Людина своєрідна, зі своєю — іноді незручною для оточення — індивідуальністю, що не вписувалася цілковито у діаспорні культурні парадигми, людина самотня (що з усією очевидністю постає із щоденника), він дуже цінував такі творчі й дружні контакти. Як із близькими людьми старшого покоління, так і, особливо, з молодими. Вбачав у цьому якоюсь мірою сенс своєї присутности в українському гуманітарному світі.

Уже в першій своїй телефонній розмові снував плани про зустріч у Києві — в найрозкішнішому ресторані, як для такої нагоди, у товаристві любих йому Сверстюка, Корогодського, а також Забужко, Рябчука, Соломії Павличко, і заздалегідь запрошував на цю гіпотетичну учту й мене. Більше, правда, таких розмов не вів, зваживши, мабуть, на абсолютну безперспективність (з огляду на стан здоров’я) планів про приїзд до України. Натомість і в телефонних розмовах, і в листах щоразу не шкодував теплих слів та високих оцінок для своїх молодших колег — Марка Павлишина з Австралії, Миколи Рябчука, Тамари Гундорової, тяжко переживав загибель Соломії Павличко і тут же заходився створювати фонд її імені, опікувався першою стипендіаткою цього фонду Лесею Демською, яка працювала під його керівництвом над підготовкою до друку останньої збірки його оригінальної епістолярно-архіварної тетралогії на матеріалах архіву А. Любченка — «Дорогий Аркадію».

Замовив мені переднє слово до цього видання, надсилав тексти на різних стадіях комп’ютерного набору, ілюстративні матеріали. Я вклалася у визначені ним терміни й відіслала йому своє переднє слово «Епістолярна мозаїка доби». Встигла ще отримати його схвальний відгук. Та самої збірки Юрій Остапович уже не дочекався. Я зрозуміла, що йому зовсім погано, тоді, коли він не відгукнувся на надіслану мою книжку «Зафіксоване і нетлінне», тематика й настрій якої, знаю, були йому близькі, книжку, в якій стільки перегуків з його епістолярною любченкіаною — від «Голубих диліжансів» до «Дорогий Аркадію». Обірвалися наші осінні діалоги — залишилося відчуття порожнечі.

Свій лист до Мойри Луцької з висловленням співчуття я закінчила словами: «То неправда, що незамінних людей не буває. Такі люди є, і Юрій Остапович один з них». Ці слова хочу повторити.

2004

Листи Юрія Луцького до Михайлини Коцюбинської

14 травня 1997 р.

Вельмишановна і Дорога Пані Михайлино! Ваш лист і книжечка Пауліни Джонсон дуже нас врадували. Так. Ви є перекладачем канадської літератури, яка між іншим дуже цікава для молодих людей. Я пригадую, як ще хлопцем я захоплювався Сітон Томсоном. Якщо коли-небудь будете знову у Ванкувері, то зустріне Вас там наша донька Анна, яка там живе і працює.

Ваш проект Стуса — це ж колосальна робота, і я Вам бажаю її щасливо завершити. Він, зрештою, мій улюблений поет тієї доби (хоч я все ще волію читати раннього Тичину і Антонича). Також зворушило мене, що Вас цікавить епістолярна література і що Ви маєте стільки листів від незабутньої Зіни [Ґеник-Березовської]. Ніколи не забуду, як я зустрінув її в 1971 в Празі (так само тоді я в кав'ярні говорив з Орестом Зілинським, який, здається, замолоду був закоханий в Зіну). Це були виняткові люди. Велика епістолярна спадщина Ореста є в архіві його покійного друга Івана Л. Рудницького.

В зв'язку з тим я розшукав дещо для Вас про епістолярну літературу. Шлю Вам уривок книжки про Джона Варта, американця, який недавно пробував, не дуже вдало, але й цікаво воскресити епістолярний роман. Також посилаю довідки американських вчених про епістолярний роман в Росії і в Англії. Ці речі Вам напевно відомі, але все ж таки.

І пригадується мені знаменита книжка Петрова «Романи Куліша». Бо ж Кулішеві романи були епістолярні.

Маю до Вас маленьке прохання — я віддав до канадського інституту рукопис моїх міні-біографій, про які я Вам згадував. Якщо видавництво їх прийме, то це забере два роки, доки вони з'являться. Чи не були б Ви так добрі кинути оком на них? Жодного поспіху немає. Якщо так, то я Вам радо вишлю машинопис (всього 200 сторінок). І буду дуже вдячний за коментар. Там я старався дати і Geistesgeschichte, і трохи інтимної біографії тих людей (між ними дві жінки — Леся У[країнка] і М. Вовчок).

Нового Чижевського вишле Вам видавництво. За два дні їдемо до Нью-Йорка на презентацію книги — там і побачу, і поговорю з Юрієм Володимировичем [Шевельовим]. Він фізично підупав, але розум ще зовсім ясний.

Якраз довідався, що ДЕНЬ можна читати в ІНТЕРНЕТІ. Це вперше таке чудо. Тільки щоб було щось доброго читати. Поки що це все. Мої книги, які я вислав морем, повинні до Вас причалити в кінці травня. Бажаю міцного здоров'я!

Щирі вітання! Ваш Ю. Л.

P.S. Посилаю це рекомендовано, бо лист товстенький і може спокусити листоношу, але Ви шліть до мене не рекомендовано.

30 червня 1997 р.

Вельмишановна і Дорога Пані Михайлино! Дякую за вісточку. Позиції 82 і 84 в моїй бібліографії — це короткий мемуар, який має вийти по-українськи стараннями Миколи Рябчука. Якщо хочете, то можете його прочитати тепер (копії є в Миколи і у Валерія Шевчука, який ласкаво написав коротку передмову). Друга позиція — letter from an Ethnic — це повторення мого ставлення до діаспорного гетто, з яким я ніколи не симпатизував (а в 1960-х роках навіть викликав бурю протесту від земляків, коли я порадив їм навчитися чогось в новій країні, а не займатися танцями і співами). Зрештою, це спірна тема.

Надіюсь, що Ви одержали нового Чижевського. Надсилаю вам при тій нагоді мудре слово Юрія Володимировича [Шевельова] з приводу появи української історії літератури Ч[ижевського] 1956 р. Друга частина «риштовання» — про мою літературну політику, яка ще чекає українського видання (написав про це Богданові Кравченку). Бачите, так сорок років тому ми тут «риштували» нашу літературу. А як багато лишилося до зроблення!

Готовлю несподіванку з нагоди 200-річчя ЕНЕЇДИ. Надішлю Вам у жовтні. Тут страшна спека — не знаю, як у Вас. Дай Вам Боже доброго врожаю! Буду дуже вдячний, як зможете передати мені Вашого Стуса. Тут з'являться Андруховичеві «Рекреації» в доброму перекладі Марка Павлишина. Він незабаром буде на довший час в Україні. Надіюсь, що Ви зустрінете цю талановиту людину.

Щире вітання! Ю. Л.

30 липня 1997 р.

Вельмишановна і Дорога Пані Михайлино! Пробачте, що бомбардую Вас листами. Тут закінчилася тритижнева спека, і ми трохи отверезіли і можем думати і писати. Переглядаючи мої старі шпаргали, я знайшов щось, що Вас може зацікавити. Надсилаю Вам це тому, що Ви були перші для мене, що писали про Шевченка (його поетику) так, що я міг Вас читати серед радянської сірятини. Отже, шлю це Вам на спогад, коли я пізнав Вас лише як дуже цікавого критика Шевченка.

Коли я був в 1942 в квакерівському коледжі Вудбрук, біля Бірмінгема, я зійшовся з одним цікавим старшим від мене паном, англіканським священиком Френсісом Івеліном, який знав російську мову. Я йому дав російський переклад однієї поезійки Шевченка, і він переклав її на англійську. Надсилаю Вам ксерокс. Френсіс походив з дуже видатної письменницької родини — його пра-прадід був Джон Івелін (1620–1706), відомий автор «Щоденника», опублікованого вперше в 1818 р. Френсіс любив дуже Теннісона і, мабуть, переклад пахне трохи 19 сторіччям. Та все-таки він цікавий і ніде не був опублікований. Шлю це Вам для душевної розради. Бажаю доброго літнього відпочинку.

Щирі вітання, Ю. Л.

Р. S. Приголомшила мене вістка про смерть Віталія Коцюка. Він же друкував мої колонки. Микола Р[ябчук] запевнив мене, що це не було політичне вбивство, а просто бандитизм. Жах!

рос. Во зеленой темной роще

Кукушка кукует.

Одинокой сиротою

Девица тоскует.

А веселые, младые

Годы золотые

Уплывают, как на волнах

Цветики степные.

Шевченко [пер. Буніна]

анг. In the dark and leafy wood

There's a cuckoo crying;

In her orphaned solitude

One poor maid's a-sighing.

Happy years, away they glide,

Golden, it passes,

As advun the flowing tide

Hoat the meadow grasses.

Tr[anslate] F. A. I.

укр. Закувала зозуленька

В темному гаї.

Заплакала дівчинонька —

Дружини немає.

А дівочі молодії

Веселії літа,

Як квіточки за водою,

Пливуть з сього світа.

Шевченко

15 серпня 1997 р.

Велике Вам спасибі, Пані Михайлино, за Стуса і лист. Не міг відірватися від «Листів до рідних» — прочитав перед сном всього 50 с., але переглянув решту. Заскочила мене не тільки його спонтанна розповідь, але й його глибокий і широкий інтелект. Це не тільки геніальний поет, але й надзвичайна людина — мислитель. Гадаю, що вибірка листів повинна з'явитися по-англ[ійськи] — якийсь молодий американець це зробить (у мене немає сил). Тому щиро дякую — і за Вашу редакцію. Надсилаю «Голубі диліжанси», бо в «Вапл[ітянському] Збірн[ику]» вони мають маленькі зміни. Не пригадую чому, але прикро мені, що мій редактор «В[аплітянського] Зб[ірника]» зробив з Власа — Василя Чубаря. Пишу це нашвидкуруч, бо завтра субота і пошта не працює. Перекажіть Романові К[орогодському] (він на мене сердитий), що я трохи розбагатів і заплачу пару сот доларів Доценкові перед Різдвом.

Поки що це все! Сердечно вітаю. Ю. Л.

22 вересня 1997 р.

Дорога пані Михайлино! В своїх листах Леся Українка пише, що деколи вона творила «як біснувата». Не порівнюючи себе до Лесі, я також часом працюю мов біснуватий. Просто не можу перестати — аж не закінчу. Ось так і постала моя дуже коротка англійська вибірка Стусових листів, яку Вам надсилаю до апробати і для дискусії. Чому вона така коротка? Мойра, закінчивши редакцію, сказала — more, more! І добре було б, якби було більше, але скажу Вам, чому ні. По-перше, мій видавець уже скаржиться, що збірка прози задовга (там є аж 20 оповідань). По-друге, якщо давати більше, то тільки з анотаціями і примітками (бо англ. читач не ознайомлений з тим, про що Стус пише), а анотацій я не можу і не хочу давати.

Проте, надсилаю це Вам не як остаточний вар'янт. Прошу дуже дати Ваш щирий і нелицемірний осуд. Може, ще трохи можна добавити, може, щось треба усунути? Це ж перша чернетка. Прошу Вас також пояснити, чи я мав рацію, перекладаючи Стусовий лист про смерть «нашої мами» (1975) як мами Валі? Це з самого тексту неясне. Також можуть бути інші завваги і запитання. Я все відложу на бік і буду чекати Ваших коментарів. Немає абсолютно ніякого поспіху, бо мій видавець працює дуже поволі і взагалі я ще не знаю, чи книжка буде і коли буде. Але мені здається, що Найдан може бути незацікавлений Стусом, бо ця постать передпостмодерністична, а Найдан ганяє за постмодерністами. Мушу Вам признатися, що листи привели мене знову до поезій Стуса і вони мені більш промовляли по прочитанні листів. Та це моє старомодне сприймання літератури (через біографію і середовище автора), яке, на жаль, тепер не практикується в Америці. Пробачте, що допікаю Вам, бо знаю, що Ви напевно маєте роботи по вуха. Але мені стане легше, коли відішлю цього листа. Чи одержали листівки?

[До листа було додано переклад уривків з листів В. Стуса (13 арк.)].

7 листопада 1997 р.

Дорога Пані Михайлино! Дякую за лист — радий, що Ви простили мені мій нетакт (більше не буду цього робити, хоч тут трохи з менш презирством дивляться на гроші, як у вас). Щодо видання, в яке я хотів включити Стуса, — то воно нагло зовсім провалилося і неактуальне. Мій видавець просто не думає, що є читач на українську прозу. Трудно — буду шукати когось іншого (я легко не здаюсь). Але вчора мав два заоохочуючі листи в справі Стуса. Один від проф. Найдана, а другий від Аскольда Мельничука (це дуже талановитий молодий письменник), якому подобалась моя вибірка, але він міг би у своєму журналі друкувати тільки 6–7 сторінок Стуса. Коли — невідомо (і саме які сторінки?). Буду слідити за тим.

Дуже дякую Вам за поради добавити дещо до моєї вибірки. Це я зроблю, якщо дійде до якогось видання. Листівка з ЕНЕЇДИ дуже зацікавила проф. Федорука із Києва (хто він?), і я обіцяв йому вислати 500. Казав, що я перший подумав над тим, як відзначити 200-річчя цього ґеніяльного твору. Невже? Тут в діаспорі листівкою ніхто поки що не зацікавився (крім вдови Миколи Бутовича), бо, мабуть, наші цнотливі пані добродійки дістали шоку від напівнагої Юнони. От таке то! Бажаю Вам швидкого видужання. Якщо Вам треба, то я перешлю ліки (Роман К[орогодський] одержує через мене RITTABOLIL на уколи проти радикуліту.).

Щиро Ваш Ю. Л.

17 липня 2000 р.

Дорога п. Михайлино! Щиро дякую за Вашу щедру пожертву на Фонд Соломії Павличко. Дотепер ми зібрали понад 10 тисяч доларів. Тепер можемо спровадити когось до Торонта на 6 місяців на досліди над архівом А. Любченка. Бажаю Вам всього добра.

Щиро Ваш Ю. Луцький.

19 вересня 2000 р.

Шановна і Дорога Пані Михайлино! Лист від Вас для нас обоїх велика радість. Зокрема тому, що Ви перебороли недугу і поволі привикаєте до немочі і не тратите духа. Я також немічний, маю сильне запаморочення голови, біль повік, але ходжу, як Ви, з паличкою і не даю за виграну. Навіть стараюся писати коротші речі для КРИТИКИ. Не знаю, чи Микола Р[ябчук] вислав Вам мої мемуари — тому посилаю їх Вам.

Також разом з Мойрою ми призбирали трохи епістолярної літератури, яка Вас може цікавити.

Наш апель зібрати фонди на стипендію ім. Соломії Павличко частинно успішно закінчений. За 10 тисяч кан. доларів ми спроваджуємо на 6 місяців Лесю Демську (яку підшукала Тамара Гундорова). Її проект — підготовити до видання листи з архіву А. Любченка (Соломія назвала їх «чистим золотом»). Список цих листів я Вам надсилаю. З маленьким коментарем це могла б бути цікава книжка. Так само я надіслав тим, що готують том для вшанування Соломії (моє з нею листування (б) 30 листів). Може й воно цікаве, її батько відгукнувся дуже щиро й прихильно на наш проект. Поволі таки створимо більш тривалий пам'ятник цій незабутній людині.

Бажаємо Вам і Вашим всього добра й наснаги для дальшої праці. Часто думаємо про Вас і про друзів в Києві. Це одиноке, що тримає мене на дусі серед сірої діаспори.

Щиро Ваш Ю. Л.

11 грудня 2000 р.

Дорога Пані Михайлино! Наважуюсь турбувати Вас в справах редакційних майбутнього нашого проекту видання листів. Леся Демська, Тарас Кознарський і Ви будете писати короткі передмови. Ясно, що перед тим Ви мусите мати текст самого видання. Це Ви повинні одержати десь в лютому. Леся працює добре і наполегливо. Тоді Тарас, як людина, яка (через мою неміч керує цим виданням) звернеться до Вас, щоб скоординувати три передмови. Воно не спішно, але було б добре мати весь текст з передмовами, готовими до друку десь в червні-липні. Чи це Вас влаштовує? Друга справа — ми вирішили публікувати том у Львові, а не у Романа К[орогодського] — це я йому довше уже написав. Причини — брак фінансів (Лесі треба було тут купити ручний комп'ютер), факт, що книжки Романа — «академічні» (з примітками, бібліографіями та ін.), а наше видання (хоч буде мати необхідні примітки) радше розраховане на неакадемічного читача. Воно буде мати, крім текстів листів, біля 40 фото, факсімілє, і художнє оформлення буде зовсім не таке, як у Романа. Зрештою, Леся і Тарас — львів'яни (я також колись був), і мені здається, що не образимо Києва.

Якщо Ви знаєте щось більше про Ольгу Горську (першу дружину Любченка), будемо вдячні за інформацію. Вона — актриса театру ім. Франка. Важно нам знати її дати народження і смерти, і чи була вона споріднена з Юрієм Яновським? В архіві є 20 листів її до Аркадія. Ми рішили друкувати в окремому розділі родинні листи (може не всі), головно тому, що найкращі з них є листи батька до сина Лесика і від обох жінок (Ольги і Ніни). Пробачте, що мучу Вас дрібницями — але дрібниці дуже важні. Не поспішайте з відповіддю — справа не так аж нагла.

Щиро Ваш Ю. Л.

Діалоги з Юрієм Луцьким

6 червня 2001 р.

Дорога п. Михайлино! Прийшла коректа — все о-кей. Чи міг би я післати Вам «Щоденник» А[ркадія] Л[юбченка] (Якщо у Вас немає)? Напишіть, і я радо вишлю Вам це в «нагороду» за передмову. Ваш Ю. Л.

With very best wishes from Moira.

(On Sanday I'am going to visit my grandchildren in Halifax!).

16 червня 2001 р.

Дорога п. Михайлино! Якраз прочитав Вашу передмову, яку щойно одержав. Був нею направду зворушений і хотів Вам подзвонити і подякувати. Та, може, оця коротка епістола краща. Ви так добре відчули, що і давало мені наснагу працювати над ВАПЛІТЕ. Оте «горіння», яке спалахнуло в 20-х роках. Воно й дальше не дає мені спокою. Тарасові К[ознарському] остало мало сказати у свойому передслів'ї. Ви сказали все — і то так гарно. Щиро дякую і сердечно вітаю. Ваш Ю. Л.

[Літо 2001]

Дорога Михайлино! Дякую за вісточку. Надсилаю Вам «Щоденник» А[ркадія] Л[юбченка]. Пробачте його «тілесну» (за словами Т. Гундорової) сторінку. Також шлю фото моєї робітні. Тут не так «тихо і зелено», як в Ірпені[44].

Ваш Ю. Л.

[Осінь 2001]

Дорога п. Михайлино! Щиро дякую за Вашу збірочку[45]!

Це рання осінь,

Але цілунок

Такий чудовий та сумний.

Ваш Ю. Л.[46]

Додаток

Відкритий лист до газети «Молодь України»

Копії:

Чернігівському музеєві Коцюбинського

Вінницькому музеєві Коцюбинського

Шановні товариші!

Кілька днів тому я прочитала опубліковане у Вашій газеті від 7 липня цього року інтерв’ю з Ф. А. Коцюбинським і хочу висловити свою думку з цього приводу.

Я дочка «того Хоми», по якому так зловтішно, із запалом, гідним кращого застосування, топчеться у своєму інтерв’ю Флоріан Авраамович. Сьогодні уже немає серед нас майже нікого з тих людей, які близько знали Хому Коцюбинського і могли б сказати про нього добре слово — його рідних і друзів, відомих діячів культури і письменників, які так любили бувати в Чернігівському музеї. Немає в живих його старшої дочки Зої Хомівни Коцюбинської-Єфіменко, яка могла б з більшою достовірністю висловитися з приводу питань, порушених в інтерв’ю, зокрема подій, пов’язаних з репресіями 30-х років. Адже вона в ті роки була вже зрілою людиною, сама зазнала переслідувань після арешту Юрія Коцюбинського і була зорієнтована у справах, ясна річ, набагато краще від мене (я народилася в грудні 1931 року). Але я почуваю себе зобов’язаною сказати те, що я знаю, чого я свідома, сказати з усією відповідальністю. Мені здається, що сьогоднішній день вимагає не роздмухування ворожнечі, не відшукування нових жертв, а вдумливого й об’єктивного осмислення нашого досвіду, нашого гіркого досвіду.

Я не знаю нічого про донос мого батька на Юрія Коцюбинського. Та якщо такий донос був, то це, звичайно, факт ганебний. Щодо моральної оцінки подібного двох думок бути не може.

Зі слів Флоріана Авраамовича (а, вірніше, з повторених ним чужих слів, адже особисто батька він не знав і скласти власну думку не міг) батько постає як втілення підлости, якийсь геній лиходійства.

Я знала батька зовсім не таким. Нестримним, вибуховим, іноді різким аж до грубости, запальним, нездатним забути зло і готовим відплатити ударом на удар — так! Але не підлим.

Чи був він родоначальником тієї родинної ворожнечі, яка набувала потворних форм і рецидиви якої спалахують і по сьогодні. Не певна цього… У мене зберігається промовистий документ, датований 1922 роком, — заява матері Флоріана Авраамовича Ірини Михайлівни Метрик (Коцюбинської) до Чернігівського партійного Комітету РКП, яку інакше як доносом на мого батька назвати не можна. Батько нагороджується тут вбивчими політичними епітетами і звинуваченнями («отъявленный контрреволюционер», «черносотенец», «подложные документы на дом» тощо). Та це був початок 20-х років, коли гіпноз подібних формул, можливо, не був ще таким сильним. Оскільки батька знали, на епітети не звернули уваги і заяву віддали йому, а щодо будинку (йдеться про будинок Михайла Коцюбинського в Чернігові) відповіли заявникові, що «от Ф. М. Коцюбинского никаких заявлений о передаче ему этого дома в Губкомхоз не поступало». Очевидно, в 30-ті роки, в період масових репресій, реакція на таку «заяву» була б іншою…

Ніколи не згадувала цього документа (спеціально не передала його до Чернігівського музею Коцюбинського разом з іншими документами батька, щоб не розтроюджувати давньої родинної ворожнечі), і якщо тепер говорю про нього, спровокована тоном інтерв’ю Флоріана Авраамовича, то тільки для того, щоб показати, як у тій знелюдненій отруйній атмосфері родинні чвари набували зловісного політичного забарвлення і призводили до трагедій, до звиродніння людини, ставали своєрідною нормою поведінки.

Візьму на себе сміливість твердити, що інтерв’ю Флоріана Авраамовича в тій частині, де йдеться про мого батька, зухвале й необ’єктивне, продиктоване все тією ж давньою родинною ворожнечею (яка вона живуча!). Передусім, якщо існував список (!) доносів на Юрія Коцюбинського, чому ж обмежувати свою увагу саме іменем Хоми Коцюбинського? Адже зашморг проти Юрія Коцюбинського готувався масовано, на високому рівні. Зі спогадів Надії Віталіївни Суровцевої, яку згадує Флоріан Авраамович, відомо, що її ще в 20-ті роки змушували свідчити проти Юрія Коцюбинського як проти зрадника батьківщини, шпигуна іноземної розвідки. І коли вона категорично і гнівно відмовилася, її тут же саму зробили німецько-шведською чи ще там якоюсь шпигункою, і людину на довгі роки поглинули тюрми, табори, заслання. Ні, не міг бути Хома Михайлович ініціатором і головною дійовою особою цього трагедійного фарсу (явна суперечність: з одного боку, в інтерв’ю підкреслюється нікчемність «того Хоми» — і неук, і підлий, і некомпетентний, а з другого — саме ця постать в інвективах Флоріана Авраамовича висувається на перший план).

Що ж до діяльности Хоми Михайловича Коцюбинського як організатора й директора музеїв його брата, яку злісно й безпідставно перекреслює Флоріан Авраамович, дозвольте мені сказати своє слово. Тут уже я можу посилатись на свою пам’ять, на свої спостереження і, тримаючись фактів, дати об’єктивну оцінку. Флоріан Авраамович весь час підкреслює неуцтво, неосвіченість Хоми Михайловича. Так, він не мав вищої освіти (закінчив тільки т. зв. народний університет Шанявського у Москві), але й ніколи не претендував на лаври науковця. До речі, не завжди диплом є мірилом цінности людини… Він був добрим господарем, адміністратором, організатором надзвичайної енергії — і сповна віддавав своє уміння й енергію справі створення й розвитку спочатку вінницького, а потім чернігівського музеїв Коцюбинського. Це була нелегка справа, і далеко не кожен упорався б з нею. Долання бюрократичних та ідеологічних перепон, труднощі, пов’язані з будівництвом, організаційна робота… Доводилося починати з нуля, без досвіду. Ви кажете, Флоріане Авраамовичу, що Хому Михайловича звільнили з посади директора музею у Вінниці через некомпетентність. Але чому ж нового директора призначили на все готове, у вже існуючий музей, а «некомпетентного» Хому Михайловича відправили в Чернігів організовувати новий на голому місці?! Цю титанічну працю я вже добре пам’ятаю. Зруйнована, занедбана садиба на очах перетворювалася на культурний осередок. Батько працював за всіх. Нехитрими знаряддями сам майстрував перші вітрини, сам фарбував дах, доводив до ладу садок. І що то був за садок! Талановитий садівничий, він перетворив садок на своєрідну зелену експозицію. Тут було зібрано рослини, квіти, які письменник любив, про які писав, які бачив під час своїх подорожей.

Що ж до літературно-наукової експозиції, то нею відала моя мати Катерина Яківна (уродж. Бедризова), філолог високої кваліфікації. Кримська вірменка за походженням, мати закінчила в Петербурзі славнозвісні Вищі жіночі Бестужевські курси із спеціальности російська філологія. Працюючи на Україні, вивчила українську мову і з властивою їй сумлінністю і добрим естетичним смаком взялася за нову для неї музейну справу. Звичайно, з сьогоднішнього художнього погляду та експозиція могла видаватися бідною, примітивною, але то були перші кроки, без досвіду, з дуже обмеженою матеріальною базою. Загалом же, пригадую, експозиція була інформативно насичена (наскільки можна було в атмосфері численних заборон і забобонів), відповідала досягненням тодішнього коцюбинськознавства.

Музей робив велику культурну справу. Обмінювався досвідом з іншими музеями, підтримував зв’язки з літературознавцями, культурними діячами, причому не тільки в Україні. Багато друзів музею було в Ленінграді (письменник Боцяновський, літературознавець Айзеншток, скульптор Гінцбург, тодішній директор Пушкінського музею Калаушин). Пам’ятаю творчу співпрацю музею з Чернігівським театром під час підготовки вистави за «Фата Морґана». Після возз’єднання українських земель батько відвідав Галичину й Буковину (зокрема був в Ольги Кобилянської) і привіз дуже багато цінних матеріалів. У музеї над рукописами завжди працювали науковці. Для них було обладнано спеціальну кімнату для приїжджих. Завжди, особливо влітку, було дуже багато відвідувачів, екскурсій. Я сама, старшокласницею, студенткою, влітку допомагала проводити екскурсії. Мені подобалося те живе творче спілкування з людьми, відчувалось, що вкладаєш щось добре їм у душу, любов до української культури, до рідного слова. Музей залюбки відвідували. Складався навіть певний сталий контингент відвідувачів, які бували в музеї часто, приїжджали з інших міст майже щороку, листувалися з нами. Зрештою про все це свідчили книги запису вражень (правда, навряд чи вони збереглися при новому керівництві…).

Все це було. І якщо стояти на ґрунті фактів, оминути цього, закреслити не можна. В ім’я істини audiatur et altera pars.

Після смерти батька під час передачі музею новому керівництву Ірина Михайлівна Коцюбинська висувала проти батька як основне звинувачення те, що він не відділяв свого від музейного. Це, справді, слушно. Музей був його життям. Він увесь був у ньому, з усіма своїми «за» і «проти». Найяскравіше це виявилося під час війни. Влітку 1941 року, коли німецькі війська наближалися до Чернігова і всі евакуювалися, батькові запропонували місце в поїзді для нього з жінкою і дитиною та двох валіз, але він відмовився. Він добивався вагона для музею. Це було майже неможливо, але евакуюватися без музею — такого він не мислив, хоч і знав, що наражає свою родину на небезпеку. Вагон вдалося добути тільки в другій половині серпня (Чернігів було окуповано 10 вересня). Місто вже нещадно бомбили, вокзалу й нормального руху поїздів не було. Всі основні експонати, навіть бюст письменника роботи Гінцбурга, що стояв у дворі музею, завантажили у вагон. Але виїхати з Чернігова було вже практично неможливо. Наш вагон стояв посередині залізничних колій — як добра мішень. Чути було близько вибухи бомб, по дахові барабанили осколки. Вночі мене вкладали на куту залізом скриньку з рукописами Коцюбинського (я і скринька — то було найцінніше для батьків), а батько й мати лягали щільно з обох боків, щоб якщо вб’є, то всіх разом. Так вагон стояв на станції три доби. Ми вже втратили надію виїхати, коли якось уночі нас підхопив санітарний ешелон із зеніткою на паровозі — і почалася наша довга напівголодна подоріж, яка закінчилася в столиці Башкирії Уфі. В Уфі музей було приєднано до Академії Наук УРСР. Там ми перебували до 1944 року. Не обмежуючись пасивним зберіганням фондів, Хома Михайлович і Катерина Яківна організували видання двох збірників матеріалів про Коцюбинського, які стали вже бібліографічною рідкістю.

Пригадую, як вечорами збиралися в нас земляки «на печену картоплю» — Рильський, Яновський, проф. С. І. Маслов, єврейський поет Давид Гофштейн. Пам’ятаю, як Павло Тичина читав у нас «Голос матері», щойно написаний. І всі ці люди якось знаходили спільну мову з «отьявленным контрреволюционером» і «черносотенцем», за щось любили і поважали його. І, я певна, сказали б про нього добре слово, якби були живі.

А повернення у зруйнований обгорілий Чернігів, у спустошену сплюндровану садибу! Було Хомі Михайловичу тоді 74 роки. Хворий, після інсульту, він не шкодував себе, щоб вдихнути життя в музей, щоб знов забуяв яскравими барвами його улюблений садок. Усе це було, і цій людині є за що сказати спасибі. І таке спасибі було сказано. Під час війни батька було нагороджено орденом Трудового Червоного Прапора за збереження музею. Велике спасибі сказала йому директор музею Короленка в Полтаві і щирий батьків друг, дочка Володимира Галактіоновича Софія Володимирівна Короленко — адже десь до десяти ящиків з експонатами цього музею було вивезено в тому багатостраждальному вагоні.

Тільки вже при передачі музею після смерти батька новому керівництву спасибі ніхто не сказав. За старими, ще довоєнними, інвентарними книгами, які велися, справді, далеко не зразково і не відбивали реального стану речей, з’ясовували, де дівся кожен експонат. Причому робилося все це злісно, упереджено. Мою матір, рафіновано інтелігентну, делікатну, до пересади чесну, було представлено мало не злодійкою. Було подано позов на мою матір про відшкодування збитків музеєві. Правда, в суді досить швидко розібралися з цим і навіть не довели справу до судового розгляду. Але все це треба було пережити. Оскільки мати була на межі нервового зриву і спілкуватися з новим директором абсолютно не могла, мені довелося взяти на себе посередництво при передачі музею, і я на собі відчула всі силу тієї злоби й упереджености. Та й далі, в нелегкі для мене роки, коли я зазнавала політичних переслідувань, я раз у раз відчувала на собі недобру і мстиву руку Ірини Михайлівни Коцюбинської (хоча, здавалося б, я тут при чому?!).

Все це трималося десь у глибинах моєї пам’яти, свідомости. Ніколи б не почала цієї розмови (чвари навколо великого імени противні всьому моєму єству), якби не спровокував мене до цього Флоріан Авраамович безпардонним своїм інтерв’ю. До мене доходили відомості, що впродовж років ім’я батька в музеї всіляко паплюжилося. Але я не могла захистити його, бо сама була вилучена з літературного і суспільного життя, позбавлена можливости друкуватися (навіть книжки мої вилучали з бібліотек) і висловити свою думку під тягарем популярних в часи застою звинувачень, які при світлі гласности розвіялися, як дим. Тепер же, коли є надія, що тебе почують, просто не можу мовчати.

Аж ніяк не сподіваюся на публікацію цього листа. Та й не хотіла б її. Мені ніколи не спало б на думку робити чвари навколо великого імені через пресу надбанням загалу. Я хотіла, по-перше, з усією одвертістю ознайомити літературну громадськість, причетну до увічнення пам’яти Михайла Коцюбинського, з моїм поглядом на наболіле дражливе питання. А, по-друге, звернутися через газету до Флоріана Авраамовича з проханням зважувати свої слова, не здаватися на волю упередження, не використовувати слушний момент для зведення замшілих родинних рахунків. Не додасть це чести родині Коцюбинських!

28 серпня 1988 р.

Автопортрет: Відповіді на анкету журналу «Слово і Час»

1. Оглядаючись на пройдене, чи задоволені Ви результативністю, кінцевим ефектом і, якщо хочете, резонансом Вашої творчости? В чому вони?

2. Роль вузівської підготовки у Вашому формуванні як науковця?

3. Як Ви вважаєте, що таке літературознавчий професіоналізм? І під цим кутом зору як розцінюєте свою роботу як науковця?

4. Перспективи розвитку української науки про літературу… Якими вони уявляються Вам?

5. Індивідуальне запитання (подається в тексті).

МИХАЙЛИНА КОЦЮБИНСЬКА:

1. Передусім не хотілося б іще говорити про «кінцевий ефект». Чітко усвідомлюю, що не надто багато часу й сил відведено мені на активну творчу діяльність, але… Ану ж під завісу ще втну щось геніальне!

Оглядаючись на пройдене, оцінюю свій творчий доробок дуже критично (це — абсолютно щиро!), не задоволена більшістю того, що опубліковано під моїм прізвищем. Вважаю, що закладені в мені можливості не реалізувалися як належно, як бажано, що вони — більші за результат. Якось так склалося, що я дуже швидко переростала написане, бачила слабини, прогалини, штампи. З одного боку, це добре: нема розумового застою й самовдоволення — отже, можливе вдосконалення. З другого, це, очевидно, свідчить про якісь вроджені чи набуті вади, обмеженість мислення, невміння подолати сьогоднішній стереотип пізнання. Багато важать тут, ясна річ, об’єктивні обставини, атмосфера, реальні можливості здійснити себе. А такої атмосфери явно бракувало. В одному з ненадрукованих віршів В. Стуса я знайшла дуже точне визначення: поет відчуває себе «четвертованим добою». Якоюсь мірою і я належу до тих «четвертованих» — і де знайти живої води, щоб ті четвертинки знову зрослися і утворилося щось цілісне й життєздатне. Моя доля як людини й літератора, моя «четвертованість» і спроба відродитися не є чимось унікальним, це один з індивідуальних проявів провідних історичних стереотипів розвитку української культури, якій завжди бракувало «тяглости» (слово Є. Маланюка), безперервности розвитку. Все якимись проривами у слушний час, у перервах-перепочинках між валуєвсько-емсько-сталінсько-брежнєвськими зашморгами. Вічно починати спочатку, доводити те, що в цивілізованому суспільстві самозрозуміло. Саме це, мабуть, мав на увазі Стус, коли писав: «Нам ряд утрачено. Раптових спроб зазубрені шпилі — ото єдине…».

Так і я — як літературознавець — відчуваю, що й мені «ряд утрачено». І важко та й неможливо його повністю відновити. Моє покоління було позбавлене вільного доступу до всього інтелектуального доробку людства — безпосередньо, з перших рук, без постійного указуючого перста, без обов’язкових обмежень, купюр і кривотлумачень. Без тих незліченних табу, які настільки вкоренилися в нас, що стали подекуди нашим другим єством, ми іноді просто нездатні, навіть при бажанні, бачити речі в їхніх природних вимірах і барвах, позбутися так наполегливо плеканого в нас дальтонізму. До того ж у нас недостатня інформаційна база. Ми погано знаємо іноземні мови (а то й «своєї дастьбі»). Не обізнані з усім багатством філософської і естетичної думки, «плаваємо» в сучасній світовій літературі. Все це відчуваю в собі як тавро доби.

Страшенно хотілося б десь знайти нехай завалященьку вежу із слонової кості і, зачинившись там, спробувати хоч трохи заповнити прогалини у знаннях, які стали просто загрозливими за понад два десятиліття мого наукового «нежитія», коли всі сили йшли на те, щоб заробити якийсь прожитковий мінімум на своїх видавничих «галерах», зберігши при тому чисте сумління й прямий хребет… Та розумію, що це нереально. І веж таких у нашому передринковому Вавілоні, мабуть, уже немає (якщо хтось знає щось таке, прошу повідомити!). Та й непросто, як влучно зауважила О. Забужко, «всидіти в робітні під лютий гул поблизьких барикад». Відчуваю зобов’язання перед своїми друзями шістдесятниками, особливо перед тими, хто вже не може сказати про себе, — Василь Стус, Алла Горська, Зіна Ґеник-Березовська, Іван Світличний… А щодо реалізації себе доведеться, мабуть, відкласти це до свого наступного втілення в часі й просторі. Шкода тільки, що таблиці інкарнацій, здається, тільки ретроспективні. Хотілося б поглянути на своє майбутнє втілення десь там, «на рівні Божих партитур». Цікаво, до речі, як тоді називатиметься журнал «Слово і час»?!

2. Підготовка — явно недостатня — як кількісно (ерудиція, обсяг знань), так і якісно (вироблення самостійного аналітичного думання). І якщо кількісну недостатність можна якось надолужити згодом, то вади якісні — багато серйозніші. Приховування фактів і фальсифікація їх, приблизність і неприкрита тенденційність оцінок, невисокий загальний культурний рівень… Сказала б, що університет радше приховував істину, ніж відкривав її, стандартизував і пригашував розумові процеси замість стимулювати їх. Доводилося згодом не так поглиблювати здобуті знання, як звільнятися від них, скидати з себе пута, відкривати для себе давно відкриті Америки (процес цей триває в мого покоління аж до сьогоднішнього дня). Так, я відкрила для себе поетичний світ Зерова, Плужника, Антонича тільки десь у ренесансні шістдесяті, після закінчення аспірантури, уже як кандидат філологічних (!) наук. А літературний материк діаспори відкриваю тільки сьогодні. Про яке ж повноцінне концептуальне мислення може бути мова, якщо база знань така неповна, «клаптева», несистемна?!

3. Як на мене, літературний професіоналізм передбачає передусім повноту, неупередженість, об’єктивність знання, без апріорно заданої вибірковости, без «білих» чи «чорних» плям. Оцінка тих чи тих явищ — тільки на ґрунті об’єктивного аналізу, порівняльної характеристики. По-друге, — неприпустимість обмеження «власною хатою». Тенденції саморозвитку рідної літератури, якісь специфічно «наші» проблеми, характеристики обов’язково співвідносити з тенденціями світового художнього розвитку, з мистецькою атмосферою доби. Тільки так позбудемося задавненого нашого лиха — провінціалізму. Це не означає засліплення світовими стандартами чи мавпування їх. У нас є те своє, чим можемо пишатися, його треба тільки осмислити, відповідно подати, вписавши у загальнолюдський мистецько-філософський контекст. При всій любові й повазі до фольклорно-етнографічного елементу нашої культури, усвідомлюючи його життєво важливе значення для утвердження національної свідомости, відчуваю реальну небезпеку його абсолютизації, коли складається враження, що без «вишиваної» атрибутики українського національного мистецтва бути не може. А це не так. Ведуча телепрограми «Плеяда» казала мені, що дехто дорікає їй за те, що вона виступає перед глядачами не в національному одязі. Мовби українську національну культуру можна репрезентувати виключно у вишиванці, а строга чорна сукня з маленьким національним акцентом у вигляді барвної силянки на шиї не є достатньо представницькою… Уже Шевченко, при всій органічній близькості до фольклору, не обмежувався фольклороподібністю, він поклав початок його синтетичному осмисленню, яке триває досьогодні. Пізнання глибинних фольклорно-міфологічних первнів народної свідомости, перегуки прадавньої символіки з найсучаснішими мистецькими пошуками доби.

І, нарешті, потреба орієнтуватися в реальному філософському й мистецтвознавчому доробку сучасного світу. Не можна вписатися в контекст сучасності, не орієнтуючись хоча б в основних течіях, школах, методах. Для переважної більшости з нас це — tabula rasa. Цей інформативний масив доходить до нас через окремі розрізнені цитати, через другі, а то й треті руки. Ми не мали умов для вироблення справжнього професіоналізму — в цьому одне з найдошкульніших місць української гуманітарної науки.

У своїх роботах завжди намагалася підходити до літератури як до мистецтва слова й аналізувати твір у його конкретній словесній матерії, як єдину цілісну структуру, підвладну своїм законам. Та й мені катастрофічно бракує знання сучасних теорій, філософських систем, методів дослідження. Доходжу до всього інтуїтивно й свідома того, що моїм розвідкам бракує професіоналізму.

4. Основне — розчищення Авгієвих стаєнь, брехні, фальсифікацій, штампів і, так би мовити, наукова «інвентаризація» всіх наших набутків (і втрат, до речі), актуалізація творчости тих, кого було замучено, спаплюжено, і тих, кого ми просто не знали (і не хотіли знати). Рішуче вийти за межі хрестоматійної обойми, щоб не можна було претендувати на цілісність картини української поезії, проіґнорувавши при цьому такі імена, як, скажімо, Ігор Калинець чи Емма Андієвська. З цього погляду те, що ми сьогодні робимо, ті екстази відкриттів, яких іноді, видається, аж забагато, — цілком закономірні. Просто нам доводиться робити те, що в інших літературах самозрозуміло (і давно вже зроблено). Тому певне відставання в розвитку вже закладено у вихідних умовах.

Далі — філософське розбудовування нашого літературознавчого дому. Маю надію, що молоді українські науковці, не скуті догмами, природно увійдуть у річище сучасних літературознавчих теорій, не наслідуючи їх сліпо, а трансформуючи відповідно до своїх питомих проблем і художніх реалій. Свого часу ми аж мовби хизувалися тим, що поминули структуралістський аналіз твору, та внаслідок цього поза увагою лишилося багато невикористаних можливостей пізнання художнього тексту як на мікро-, так і на макрорівні. Та й безліч інших методик і теоретичних концепцій не освоєно нами. А це породжує (знаю по собі!) своєрідний ефект відштовхування. Якщо не збагнув усієї концепції, її філософських обґрунтувань, системи доведень тощо, нестандартний напрям думання видається якоюсь єрессю, чимось «необов’язковим». Та коли мозок відповідно підготований, натренований асоціаціями, коли зумієш вирватися на нові рівні пізнання, коли тобі відкриються несподівані вигини думки, починаєш бачити у творі нові шари смислу, нові можливості інтерпретацій, донедавна недоступні тобі. Знання породжує знання, а незнання інстинктивно обстоює необхідність шор, за якими легше сховатися, без яких йому просто не вижити.

Нещодавно з користю для себе я прочитала книгу канадської дослідниці О. Черненко[-Рудницької] «Експресіонізм у творчості Стефаника». Творчість Стефаника тут природно розглядається як факт загальноєвропейського художнього процесу, осмислюється у філософських, етичних, стилістичних категоріях, що в обігу сучасної світової науки. Не з кожним тлумаченням і висновком погоджуєшся. Та головне: твір, мотив, образ включаються у велике коло постійного кругообігу ідей, проблем, вічних запитань — і ти сам починаєш бачити у знайомому матеріалі щось нове. Виробляється відкритість до нового — дорогоцінна якість думки.

Або інший приклад. Завжди з інтересом знайомлюся з оригінальними літературознавчими «фантазіями» Леоніда Плюща (відомого українського правозахисника, який тепер живе в Парижі). Математик за фахом, він захопився нетрадиційним літературознавством, дав зразки цікавого структурного аналізу поезії Шевченка, Стуса та ін., — вглиблюючись у слово, шукаючи в ньому відгомонів прадавніх міфологічних, а то й містичних, «шаманних» уявлень. Оригінальні і його пошуки відгомону антропософських ідей у Хвильового, Тичини. Для необізнаного з цим комплексом ідей, на середній традиційний рівень сприймання ці пошуки можуть видатися непереконливими, якимись «чудернацькими». Та от випало мені ближче познайомитися з системою поглядів цієї людини, з тією філософією, якою він «дихає», — і раптом відкрилося якесь «віконце» у сприйманні, новий ракурс бачення. Адже ідеї, міфологічні уявлення, закодовані у слові, часто підсвідомо набувають у поета нового житія, творять глибинний підтекст, невидиму підводну частину поетичного айсберга.

Отже, вириваймося на широкі простори думання! Забудьмо шори, витравмо в собі табу! О, якби мені повернути хоча б тих двадцять років (більше не прошу!), на які було мене брутально вилучено з творчого життя… Ми б іще позмагалися!

5. Ви працювали в інституті літератури, з ним у Вас багато що пов'язано, не тільки початок наукової праці. Як зараз Ви «дихаєте» на інститут, як його оцінюєте?

Поставлене запитання вже передбачає певну відповідь, а втім скажу: «дихаю» нормально, без ніяких спеціально негативних емоцій. Можливо, це пояснюється моєю природною незлобливістю і дуже розвиненим чуттям гумору. (Ну, як без чуття гумору перебути таку, наприклад, ситуацію: під час конгресу МАУ мене разом з іншими запрошують у директорський кабінет випити чаю, і я сідаю за стіл і п’ю чай, і раптом усвідомлюю, що сиджу акурат на тому ж місці, де сиділа, коли мене виключали з партії, і деякі голоси ті ж самі, але вже інша інтонація, і зміст не той, слава Богу…). А, можливо, — здатністю, яка не раз рятувала мене у скрутних життєвих ситуаціях, дивитися на себе мовби збоку, думати про себе в 3-й особі («вона»), що дає змогу бачити особисту долю узагальнено, як одну з численних драм, розіграних на кону того театру абсурду, в якому ми жили десятиліттями (та й сьогодні ще живемо). Тому якось не надаю особливого значення окремим персонажам — виконавцям призначених їм ролей, а то й статистам. Звичайно, дехто надто ревно вживався в роль, та життя розставило свої акценти, і тим, хто здатен замислюватися і не відштовхувати «момент істини», очевидно, гірко, підбиваючи життєві підсумки, усвідомлювати, що грав не в тій п’єсі… Та й радо припускаю, що в їхніх душах зайшли (чи зайдуть) посутні очисні зміни… А головний режисер в особі Шамоти вже давно розквитався з життям, та й задовго до смерти, незважаючи на свою зловісну роль, був мертвим за життя. Таким я його, до речі, й сприймала. Пригадую, на засіданні парткому академії при розгляді моєї персональної справи один із присутніх запитав, хто в мене завідувач відділу. Я відповіла: «Шамота». — А в Світличного? — Також Шамота. — А хто був керівником аспіранта Стуса? — Шамота. — А Бадзя? — Також він. Комізм ситуації був настільки очевидний, що моїм суддям довелося ховати усмішки, мої ж очі одверто сміялися. Отже, всі ми «птенцы гнезда Петрова» (чи то пак, Миколиного…).

А загалом, якщо одверто, в усій тій історії з виключенням мене з партії, а згодом — з інституту з усіма наступними поневіряннями я схильна вбачати моральний іспит, якийсь екзистенційний тест, запропонований мені долею (до речі, далеко не найскладніший), витримавши який, я тим самим утвердилася як людина на землі.

Та й багато доброго пов’язано з Інститутом. Адже то була молодість! Доля звела мене тут з розумними і морально чіткими людьми, з якими разом зростали, змінювалися, будували себе, — Іван Світличний, Василь Стус, Юрій Бадзьо, Віктор Іванисенко — адже ми всі «варилися» в одному відділі. Та й було завжди чимало порядних людей, нездатних «проти рожна перти» (багато хто з моїх колег тоді образився на мене за мої слова про «дулю в кишені», але ж так, справді, було), проте мовчазну підтримку я відчувала. А як забути Леоніда Коваленка, з його рятівним гумором, який (здається, єдиний) виступив на мій захист на тих пам’ятних партзборах, коли мене виключили, а після зборів провів мене додому. Або Леоніда Махновця, що перед обговоренням на вченій раді моєї монографії про Шевченка зайшов до мене у відділ, поклав на стіл пігулку седуксену і сказав: «Випийте перед аутодафе…». Та й сьогодні, попри очевидну рутину, якої, на жаль, ще багато, є зародки нового, твереза оцінка вчорашнього дня і щире прагнення оновлення. Чимало зроблено для заповнення білих плям і розсекречення чорних, накреслюються реальні контакти з діаспорою, збагачується рукописний фонд. Є мислячі люди, а відтак буде (і вже є) гідний доробок. Отже, бачу і своє місце тут і рахунків з інститутом зводити не збираюся. Як, приміром, не підтримати «СІЧ», з його благородним бажанням «вилюдніти» і з безперечними здобутками на цьому шляху (нарешті, хоч на старість пощастило мати «свій» друкований орган!).

Отже, «працювать, працювать, працювати», намагаючись при цьому не «сконать»… Не належу до телячих оптимістів, але вірю у працю, в розум, в незнищенність духу й інстинкт самозбереження народу.

1991

Моральний імператив і виклики часу[47]

…Цей світ — вертеп. І, мабуть, щонайважче

У ньому залишатися собою.

Від перших днів своїх і до останніх

Не бути ні актором, ні суфлером,

Ні лялькою на пальчиках облудних,

А лиш собою кожної години,

А лиш собою кожної хвилини,

З лицем одвертим твердо йти на кін.

Григорій Чубай, «Вертеп».

«Залишатися собою», «бути собою» — це, здавалося б, так природно й самозрозуміло. Проте світ нещадно «ловить людину» від її «перших днів і до останніх», і реалізація цього імперативу стає дедалі проблематичнішою. Та усвідомлення цієї максими завжди живе й актуальне, про що свідчать екзистенційні формули, залишені нам у спадок нашими великими, — «пізнай себе» (Сковорода), «своїм життям до себе дорівнятись» (Леся Українка), «самому стояти» (Стефаник), «самособоюнаповнювання» (Стус). «Зробити своє життя аргументом своєї філософії» — ставив собі за мету Альберт Швейцер і реалізував цю мету.

Таке самовизначення індивіда аж ніяк не є справою суто приватною — без цього неможливий суспільний прогрес. Що ж до нашого аморфного, недосформованого суспільства, потреба такого самовизначення — з найнагальніших.

Людині посттоталітарної спільноти після десятиліть знеособлення, нав’язування комплексу «гвинтика», балансування між страхом (реальним) і ентузіазмом (навіюваним), вироблення звички, що стала другою натурою, приховувати справжнє, питоме, своє і розчинятися в колективній свідомості (чи несвідомості) — такій людині нелегко набути постави прямостояння.

Сергій Аверинцев у своєму зверненому до молоді есеї «Тривоги і надії» писав: «Випростатися — на ділі не тільки безхмарна радість, а й випробовування… Почати випростуватися — і наштовхнутися на перешкоду — куди болючіше й прикріше, ніж звично ходити не розгинаючись. Ми, люди, щодо цього невиправно невдячні — ніяк не хочемо радіти тому, що розігнулися трохи. Не визнає наш хребет ніякого «трохи». А один раз випросталися — і знову вже не пригнутися, навіть якщо захочеш. (Правду кажучи, тільки на таку властивість людської натури — вся надія)».

Справді, вся надія на духовну стійкість людини, на її здатність самовідроджуватися, поставати, як Фенікс із попелу.

Свідомо не торкатимусь тут питань чистої віри, сакральних істин — не мені з моїм рівнем обізнаности в цих питаннях і не для вашої авдиторії про це говорити. Хотіла лише підкреслити, що духовне самоусвідомлення присутнє і в тих людях, які не сповідують релігії в канонічних формах. Так, готуючи до друку епістолярій Вячеслава Чорновола, я знайшла в його листах початку 80-х із заслання характерні міркування про потребу навернення до релігії. У листі до дружини А. Пашко (29.05.1983) він писав: «Кажеш, навіщо ті пошуки нової релігії тим, хто мусить мостити дорогу в царство духу тільки із зламків псевдовіри й псевдоморалі, які в’їлися у плоть і кров і легко зі своїх обіймів не випускають? І що для таких краще: ще одна політико-філософська доктрина вселюдського ощасливлення, фінал якої передбачити неважко, чи повернення (хай насторожено-обережне) до перевірених досвідом двох тисячоліть джерел духовного багатства… Для мене такі пошуки видаються плідними, бо й сам я в них…».

Як переконливо доводить відомий дослідник сучасної міфології Мірча Еліаде, сьогоднішня людина, навіть арелігійна, «генетично походить від людини релігійної, склалася, сформувалася внаслідок ситуацій, що їх брали на себе її предки». Мимоволі внутрішньо, в архетипах її свідомости й підсвідомости живе ідея Бога, його волі та всеприсутности. У когось вона, ця ідея, закорінена на рівні обряду, звичаю, ритуалу, хай навіть дотримуються їх принагідно, час до часу, а то й на рівні забобону, і не осмислюється як цілісна світоглядна система. В іншого проривається у хвилини найвищих духовних злетів, у годину випробувань, у час екзистенційного вибору. Ще в іншого живе в душі як моральний імператив, як головна заповідь і — навіть неусвідомлено — диктує лінію поведінки, оцінні критерії, ціннісні орієнтації.

Для загального духовного клімату, як на мене, небезпечний не чесний і спокійний атеїзм — без войовничого безвірництва, без дешевих нападок і претензій на абсолютну істину. Найнебезпечніше — це віра як мода, віра без віри у віру, без екзистенційних шукань і осягнень, без морального підґрунтя. Як знаряддя утвердження у новій реальності, вигідне гасло, зброя ідеологічного політиканства. Коли, як влучно висловився В. Ґомбровіч, «Бог стає пістолетом, з якого ми прагнемо застрелити Маркса». Це небезпечно, бо обертається спрощенством, лицемірством і кон’юнктурою. А отже — бездуховністю.

Найважливіше — внутрішня духовна визначеність, Бог у душі. Це питомий душевний стан, підставовий духовний «механізм» розбудови людини в людині. Твориться надійний бастіон власного «я» — він заважає світові «спіймати» людину, дає змогу відповідати за себе і «з лицем одвертим твердо йти на кін». Створити власний світ — як духовне мікросередовище і точку опертя. «Я повинен жити отак, поблизу свого Бога…» — констатує один із найдуховніших сьогодні українських поетів Кость Москалець. Звісно, не кожен здатен вибудувати собі такий розгалужений автономний світ, та я не закликаю всіх до таких життєвих стереотипів, які виборов собі цей поет — відлюдник і анахорет, що створив собі свій «духовний острів» десь на хуторі поблизу Батурина. Та чого можна повчитися і чому позаздрити — це тій його всеохопній, первозданній «радості бути», яку дарує цей світ: «Бог змилосердився і відкрив мені очі… Радій! Радій, слухаючи Баха, читаючи Рільке, пишучи до оцього синього зошита, Бог з любов’ю дивиться на нас, і ми підводимо свої юні, ще ненавчені очі до Нього, і світло, яке ллється крізь голі гілки на деревах, переплітається з музикою Баха, і дрібні чорні літери, які біжать із зеленої прозорої ручки, засвідчують твою причетність, — бо це світло і ця музика, дерева та книги і є причастям…» («Келія чайної троянди»).

Важливо вміти мовби «дистанціюватися» від себе, відійти на кілька кроків, уважніше зазирнути в себе, а тоді «визирнути із себе назовні…». Саме так — погляд на світ ізсередини, з позиції усвідомленої суверенности власного «я».

Василь Стус не раз підкреслював, що поетові, та й загалом людині, для «етичної гігієни» (його вислів) потрібні такі години «тиші», коли вона самовідроджується. «І тільки вже цілком відреставрований, — писав він у статті про Василя Симоненка, — коли ти повністю повернений собі самому, можеш відшукувати трагічно-радісні, підсилені власною «масою» зв’язки з оточенням». Мабуть, саме це він і називав «самособоюнаповненням».

«В мені уже народжується Бог» — так починається один зі Стусових програмових віршів. Утримати в собі «Бога» — цю вищу духовну сутність, втримати, хоч би чого це було варто… Навіть якщо «Бог» покине тебе, прагнучи «порятувати», зробити таким, як усі, це аж ніяк не порятує, а «донищить» тебе. Адже тоді ти вийдеш «сам із себе, неначе шабля виходить з піхов». Хай і «згасне свічка болю», але ж настане «тьма впокорення». Іножиття. Інобуття. «І будеш найменням уже невласним».

«Утекти б од себе геть світ за очі…» (так починається інший вірш), але ж тоді житимеш «безоко і безсердо»… Навпаки, створити умови, ґрунт для будівництва духовної оселі для Бога, що «народжується в мені». Щоб було де йому народитися й жити — тут його не зневажать, дослухатимуться до нього в різних іпостасях — «вседуша», «високий вогонь», «стовп осіянний»… Так відбувається будування себе — всупереч розчиненню особи у масовій свідомості, у гайдеґґерівському неозначено-особовому Man. Це не апологія відлюдництва, асоціальности, зверхнього індивідуалізму. Саме така, духовно «реставрована», людина гідно триматиметься й утримуватиме прямостояння на вітрах історії, на вітрах долі, осмислено відповідатиме на виклики часу.

Примат духу… Розумію, що у практичних життєвих вимірах це далеко не завжди можливе й досяжне. І не належить до пріоритетів загалу. Та багато в чому визначає духовний клімат середовища.

Я мала щастя зазнати у своєму житті такої гідної людини духовної атмосфери. Аж ніяк не намагаюся стверджувати, що моє родове середовище — шістдесятництво — було якимось моральним монолітом і абсолютним взірцем. Та духовний мікроклімат найближчої мені «малесенької щопти» (вислів Стуса) справді був живлющим, і я дякую за це долі. Щоб відчути це, раджу вчитатися у фундаментальні й правдиві спогади, які публікуються протягом останніх років у журналах «Сучасність» та «Кур’єр Кривбасу» — «Homo feriens» Ірини Жиленко і «Люди не зі страху» Світлани Кириченко, а також у книгу спогадів Василя Овсієнка «Світло людей» (Київ; Харків, 2005).

Серед визначальних рис ментальности цих людей — примат духовного над матеріальним, беззастережний, не награний, органічний. В усьому — в життєвих цілях, у мотивації вчинків, моральних принципах, в організації побутового простору, у взаєминах з оточенням. Таким було життєве кредо і Горської, і Світличної, і Стуса. Характерне мотто листів Горської до Заливахи: «Аби душа не сивіла». Для Алли навіть робота над мозаїчним панно про молодогвардійців, присвяченим такій мовби офіціозній на той час темі, не була простим заробітком, її щиро захоплював цей образ — без конкретних політичних прив’язань — як людей, що «духом не скорилися фашистам». Вбачала в них «образ піднесення, ствердження Духу». З листа Валерія Марченка: «Їжі духовній відтепер завжди віддам перевагу перед усіма іншими цінностями».

Одна з таборових леґенд, оперта на реальні факти. Іван Світличний везе із собою на заслання з табору важезні валізи з книгами і картотекою словника синонімів, і колеґи-кримінальники покірно носять їх за цим дивним «дідом»… З листа Бориса Чичибабіна з цих же «країв»: «Нехай зараз прийдуть і скажуть забиратися з речами на край світу, плювати на все, раз у мене Пушкін в кишені!».

Уміли творити у табірній «зоні» свій Парнас. Про це — один із ґратованих сонетів Світличного з відповідною назвою:

І враз ні стін, ні ґрат, ні стелі,

Хтось невидимий ізбудив

Світ Калинцевих визій-див,

Драчеві клекоти і хмелі,

Рій Вінграновських інвектив,

Чаклунство Ліни, невеселі

Голобородькові пастелі

І Стусів бас-речитатив.

Парнас! І що ті шмони й допит?!

Не вірю в будень, побут, клопіт —

В мізерію, дрібнішу тлі.

Вщухає суєтна тривога.

І в небесах я бачу Бога,

І Боже слово на землі.

У поетичному зошиті Стуса періоду перебування у слідчому ізоляторі один з перших віршів, датований 23 січня 1972 (арештовано його було 12 січня), починається так:

Аж ось воно, блаженство самоти

й розкоші спокою — на всю планету.

І стільки сили додалось поету,

і стільки дум, і стільки висоти!

Гідно сприймає і вповні використовує запропонований йому долею варіант «блаженства самоти». В одному листі з табору зауважує (без тіні іронії і пози!), що Рільке найкраще було б перекладати в карцері (максимум самозосередження!), але туди, на жаль, не дозволяють брати з собою книжок і паперу… «Всі ми мордовлені, — пише до Ірини Калинець (29 січня 1974), — вже безсмертні! (Мордовія — це ранґом повище за Французьку академію, яка дає безсмертя!)».

«Які добрі вірші (як літні дощі!) мені спадають на голову — на самоті, без запису, без конкрецій, а так, як віщий дар, як сяєво жар-птиці», — це написано за рік до смерти в умовах «смугастої» каторжної зони, з якої поетові не вдалося вийти живим.

Не підкорятися диктатові умов, слухати передусім «моральний закон у собі». Наведу відомий факт із життя Василя Стуса, який з позицій звичної житейської логіки можна трактувати навіть як жорстокість до своїх близьких. Це відмова від побачення в каторжному таборі 1984 р., коли не зміг піти на те, щоб задовольнити принизливі вимоги своїх тюремників, і дружина з сином мусили повертатися назад за тисячі кілометрів, так і не побачивши чоловіка й батька. Що це: неадекватна реакція чи, навпаки, здоровий інстинкт морального самозбереження?!

«У нас Доля, приділ, як казав Плужник, — писав Стус у листі до дружини (30 листопада 1978). — Поруч із нею ми не повинні мислити, а довіритися, віддатися їй. Доля — для серця, душі, а не для розуму. Доля — для Великої Радости та Великого Смутку. Розум — для буднів, для ніриба-нім’ясо. Доля — стратег, серце — її васал, розум — лиш тактик. Тактика вбиває людину, дрібнить її, обмалює. А ми з тобою великі вже… Як же нам гнутися? Не випадає! Розум — це соломинка в буряній стихії, за яку хапаються, шукаючи життя вроздріб. Будемо… жити оптом!».

Так думати і так жити можна лише маючи відчуття внутрішньої свободи.

Внутрішня свобода… Відчуття дорогоцінне, життєдайне, воно видається мені чи не важливішим, принаймні не менш важливим, ніж свобода зовнішня. Адже це стан іманентний, отже, вона нездоланна. За умов зовнішньої свободи можна втратити суверенність власного «я», критерії і чуття міри, пуститися берега у потуранні своїм забаганкам, цілковито поринути в суєту дня. І навпаки — в умовах несвободи вибороти право бути собою, вибудувати той бастіон свого «я», що непідвладний ніяким засобам облоги і знаряддям штурму.

Кілька свідчень із близького мені екзистенційного досвіду. З таборових листів Вячеслава Чорновола: «Не може бути обставин понад нас, якими б вони не були нестерпними» (до Плахотнюка). «Вільним можна лишитися навіть у найпринизливіших і найнелюдськіших обставинах… Щоправда, то вже вільність внутрішня» (до сестри, 30 травня 1968). «Химерна закономірність: чим менша воля, тим більше розкованости…» (до дружини, 28–30 червня 1983). «Якось так виходить, що я у своїй неволі вільніший за вас і життя моє ніби цікавіше й змістовніше. І це більше ніж компенсує всякі невигоди і фізичні труднощі» (до дружини, 25 січня 1977). В унісон із цим звучить формула Івана Сокульського з листа до дружини: «тюрма — лише умовність, якщо ти сам не будеш собі тюрмою».

Повнота й самодостатність самовизначення не означає штучної самоізоляції від життя суспільства, протиставлення себе загалові. Аж ніяк. Внутрішня свобода допомагає виробити прямоходіння й прямостояння, нормалізувати дихання. Відтак зростає суспільна цінність індивіда, розвиваються його творчі потенції, зміцнюється громадянська дієздатність. Це особистість не втрачена для суспільства, а, навпаки, обернена до нього. Не казатиму «до народу» — не тому, що відкидаю, як тепер модно, таку категорію і таке гасло, а тому, що це поняття вкрай зужите й скомпрометоване спекуляціями, коли слово «народ» вживають як псевдонім «влади».

Внутрішня свобода — це, за словами Аверинцева, «єдина ґарантія, що ми не витимемо з вовками жодної з конкуруючих зграй». Стан постійної готовности до внутрішньої опозиції, такої потрібної в умовах неминучого диктату держави. Опозиції нав’язаному тобі, не освоєному екзистенційно й інтелектуально. Мати відвагу не бути в тилу найсильнішої на сьогодні армії. Боятися «покірного ентузіазму натовпу» (Герцен).

«Якщо людина не йде в ногу зі своїми супутниками, — писав Генрі Торо, — можливо, це від того, що їй чутно звуки іншого маршу. Так нехай же карбує крок під ту музику, яка чується їй, хай і віддалену».

На щастя, мені випало в житті чути таку «музику» і зазнати таких блаженних станів унутрішньої свободи, — їх вистачило, щоб компенсувати злигодні, утиски, нереалізованість. Вони світять і зігрівають і, мабуть, творять те невловиме, що окреслюємо як «сенс життя».

Кілька таких високих моментів.

Літо 1966-го. Позаду довга й виснажлива епопея виключення з партії. І от остання інстанція. Будинок з колонами на Михайлівському майдані, обком партії. Я щойно поклала свій партквиток, не втримавшись від прощального афоризму: на запитання, що відчуваю я в цей момент, відповіла: «Якщо треба вибирати між ідеалами і квитком, я квиток віддаю вам, а собі залишаю ідеали». Вийшовши звідти, відчула колосальну полегкість. На Володимирській гірці випадково зустріла Стуса (а може, й не випадково: адже він знав про мої «урочистості»). Ми сіли на лавочку, дивилися на Дніпрові далі, і він читав мені свої переклади з Лорки. «Кордова! Дальня й самотня…» — співно лунав його глухуватий голос. Я почувалася щасливою й абсолютно вільною, хоча добре знала, що чекає мене попереду.

Весна 1977-го. Загальні збори колективу видавництва «Вища школа», де я працювала редактором. На порядку денному — звільнення мене з роботи у зв’язку з моєю причетністю до Гельсинської групи. Люди почувають себе ніяково, задні ряди взагалі не голосують, ховають очі й руки. Але тільки одна на весь зал, моя молодша колеґа Люба Хейна (згодом Маринович), знаходить у собі мужність встати і, стоячи, проголосувати «проти». Один Бог знає, як потопталися по ній згодом за це, але в ту хвилину, я певна, вона почувала себе людиною (і я разом з нею…).

І ще: уривок з уже згаданих спогадів Світлани Кириченко «Люди не зі страху»: «У Києві ми мали свою площу Свободи, куди виходили звільнені або майже звільнені від страху — «майдан» Довкола пам’ятника Шевченкові. Паркова алейка навпроти червоного корпусу Університету, зчеплений, лікоть у лікоть, ланцюг дружинників перед гранітними сходами до постаменту. Примусити ланцюг розступитися на мить, піднятися сходами й покласти квіти — під спалахи фотокамер, стрекотіння кіноапарата, наче кулеметної черги. Назавтра — звільнять з роботи, викинуть з інституту… Але пережите вчора, проспіваний у гурті «Заповіт» були того варті. Ковток свободи…».

Поняття внутрішньої свободи нерозривно пов’язано з категорією сумління. Невідступне «бути чи не бути», коли позірно вигідніше й самозрозуміліше «бути», може обернутися моральним «небуттям», спричиняє необоротні моральні деформації, що нівечать людину.

Значення морального імперативу в нашому сучасному «Вавілоні» з його розмитістю критеріїв і постмодерністською еклектикою буквально на очах актуалізується, адже зростає трагічний розрив між знаннями і мораллю, рівнем комфорту і духовною порожнечею, між естетикою і етикою. Єдність естетики й етики, те, що в класичній філософії позначається категорією калокагатії, на наших очах відходить у минуле.

Не зупинятимусь на цьому докладніше, не доводитиму цієї аксіоматичної тези — адже досить бодай доторкнутися до стихії сучасного масового культурного «ширвжитку», в якій мимоволі «купається» і формується сьогоднішня «звичайна людина».

Полегшеність, розважальність, примітивізація, що обертається зомбуванням. Досить приглянутися такому симптоматичному глобальному дійству, як трансльована на увесь світ церемонія вручення «Оскарів». Які мистецькі «чесноти» тягнуть на найбільшу кількість виграшних номінацій? — спецефект, поляризація добра і зла, не обтяжені інтелектом супергерої, його величність видовище, в якому ледве жевріє «душа». Але ж так було не завжди, ще за нашої пам’яти домінували навіть у цій царині дещо інші критерії. Світ справжньої культури тут ледве прозирає — хіба що в таких стандартах, які вже стали складниками масової культури, як шекспірівські трагедії чи колізія Фауст-Мефістофель тощо. Та все це існує як схеми конфлікту чи характеру без заглиблення або суперечностей, нюансів і складнощів, з яких зіткано світ справжньої культури. За іншими адресами — далекими від класичних загальнолюдських — тепер шукано героя. Героїзується те, що за «старорежимними» канонами підлягало б осуду. Та й загалом де вже там такі категорії, як «очищення прекрасним», романтичне поривання ins Blau, святе донкіхотство, — вони в найкращому разі поблажливо толеруються, але як «застарілі», як «тіні забутих предків»… Тому таким зворушливо-актуальним є заклик Ліни Костенко: «Нехай тендітні пальці етики торкнуть вам серце і уста!».

Як зорієнтуватися в тому незатишному, жорсткому, часом абсурдному світі, що огортає нас, не розгубитись у зіткненнях полярностей, знайти адекватні (принаймні для себе) відповіді на виклики часу?

Хтось із політологів слушно висловився, що треба, услід за аргонавтами, вести свій корабель між Сциллою толерантности і Харибдою нетерпимости. Це, справді, так. Адже кожен із цих монстрів, якщо наблизитися до нього впритул, дати паралізувати себе, годен зжувати й проковтнути все позитивне й конструктивне, усе найцінніше і найдорожче.

Гідно триматися курсу можна лише тоді, коли витруїти в собі небезпечну й спокусливу якість свідомости, що її я для себе визначаю як «одноклітинність» і відчуваю як чи не найбільшу небезпеку. Те залізобетонне «так і тільки так». Та, за висловом Аверинцева, «каламутна й хаотична стихія „одноклітинних“ умонастроїв, підготованих десятиліттями». Неповага до іншого. Небажання й невміння прислухатися до нього і, якщо відкинути, то лише зрозумівши суть, переконавшись самому й довівши іншим її неприйнятність.

Проявів такої «одноклітинности» безліч — складний спектр оцінок, критеріїв, ціннісних орієнтацій і мотивацій, вимог і гасел. Вона виплекана десятиліттями войовничої чорно-білої пропаґанди, викоріненням інакодумання, культивуванням такого собі «тунельного бачення» і «приміткового існування» (термін Домонтовича) як найперших чеснот «простого советского человека».

Основна мисленнєва операція тут — спрощення. Небезпечне воно тим, що не дає змоги себе осягнути.

Спрощення — це глухота до відтінків, суперечностей і багатоликости, тобто своєрідна кастрація явища. Звідси пряма дорога до крайньої поляризації і конфронтації поглядів, взаємної ксенофобії, абсолютного неприйняття. Тим часом відтінки пов’язані з усім спектром реальних мотивацій, соціальною та естетичною атмосферою, зіткненням традицій і розвитку нових — справжніх чи сфальшованих — цінностей. Тільки зваживши на все це, можна осягнути явище в усій його самобутності, з вкоріненості й перспективності (чи безперспективності).

Нам випало стати свідками й учасниками колосальної переоцінки цінностей, ініційованої атмосферою т. зв. «перебудови й гласности» та узаконеної дальшими усім відомими суспільними катаклізмами. Переоцінка триває далі, і це — закономірно. Проте, на жаль, на цьому шляху надто часто стаємо заручниками, жертвами примітивної перестановки знаків плюс на мінус і навпаки. Рецидиви надзвичайно живучого «квадратно-формульного мислення» (Ю. Шевельов). Того тоталітаризму думки, що проникає в найглибші пори свідомости.

У контексті «одноклітинности» я не раз уже згадувала такий епізод сьогоднішніх політичних реалій, як перейменування свого часу у Львові іменем Джохара Дудаєва саме вулиці… Лєрмонтова. Того Лєрмонтова, чиє «На смерть поета» стало символом протистояння мистця гнітові й сваволі, хай навіть його розуміння кавказьких воєн вкладалося у стереотипи тодішнього імперського мислення. Того самого Лєрмонтова, чиї вірші просив прислати на заслання Шевченко «ради поезії святої». Лєрмонтова, який, за іронією долі, був улюбленим поетом самого Дудаєва — він знав напам’ять чи не всю його поезію. Культивуючи такий чорно-білий підхід, неважко затоптати не тільки чужі, а й свої питомі цінності, побачити (і показати) світ культури пласким, однолінійним, чорно-білим, а не багатовимірним і стереоскопічним.

На урочистому вечорі в столичному Оперному театрі, присвяченому 190-річчю від дня народження Шевченка, Володимир Яворівський виголосив яскраве й емоційне слово, але в ньому мене різонула підкреслена поляризація двох великих імен — Шевченка і Гоголя. Немає потреби звеличувати Шевченка за рахунок приниження (хай і з позицій суто національних) «безсмертного Гоголя» (це — Шевченкова характеристика). Здається, вже маємо сьогодні солідну, оперту на все багатство фактів і культурних інтерпретацій концепцію значення Гоголя в українському духовному космосі (згадаймо хоча б праці Євгена Сверстюка і Юрія Барабаша) — навіщо ж педалювати спрощену чорно-білу схему його «неукраїнськости»?!

На хвилі мітингових викриттів доводилося чути: Тичина — наша національна ганьба. А може, й наша національна гордість? Замість рубати навідліг, чи не плідніше осмислити ранню геніальну поезію як видатний здобуток сучасної йому світової поезії, простежити болісну історію корозії його таланту, співіснування Поета й непоета в одній оболонці, їхню боротьбу, адже навіть там, де непоет, здавалося б, цілковито торжествує, Поет дається взнаки — то геніальною тичинівською нерівноскладовою римою, то його ж таки неподоланною інтонацією, то якоюсь незбагненною магією слова, потужною енергетикою вірша. А його афористичні формули з подвійним і потрійним дном — «не для вас я Вкраїну люблю», «любити свій край не є злочин…», «стверджуюсь», що надаються до різних тлумачень, від неприкритого офіціозу до езопової мови. От хоча б «чуття єдиної родини» — одне з найпоширеніших совєтських ідеологічних кліше. Та хіба ж не має воно в собі іншого загальнолюдського змісту?! Хіба не несе гуманістичного позитиву, якого у всій багатостраждальній історії України, та й у наших дошкульних постколоніальних буднях так катастрофічно бракує?!

І Тичину, і Довженка, і Бажана, та й усю «полонену» режимом українську радянську літературу маємо розглядати як «феномен доби» (так назвав Стус свою відому розвідку про Тичину, що фігурувала на його процесі як важлива стаття звинувачення). Констатуючи монструозні породження цієї доби, не проґавити реальні художні цінності, що прозирають крізь них.

Нещодавно в одній з нових хрестоматій української поезії XX ст. я марно шукала поезію Василя Чумака. В чому ж річ? В тому, що він спалахнув саме «Червоним заспівом», а цей колір тепер не в моді? Але ж це Поет, поет від Бога — не збіднюймо себе. Інакше наробимо нових «білих плям», що їх, як на наш вік, і так, здається, досить.

Є що зберігати, є над чим замислитися. Яновський, Хвильовий, Довженко, Домонтович. Зеров і неокласики. Плужник і Свідзінський, «лицар абсурду» Антоненко-Давидович. Чесне побутописання І. Сенченка та А. Дімарова. Художнє золото високої, загальнолюдської, проби — новелістика Григора Тютюнника…

Цінувати свою художню органіку, свої питомі скарби. Та водночас не піддаватися всеядності, не реабілітовувати прекраснодушно того, що перекреслено історією, не замовчувати облуди й фальшу реального соцреалізму і вбивчого диктату ідеології над художньою творчістю. Не відновлювати старих культів і не творити на їхній основі нових. Зокрема, останнім часом відчувається тенденція творити новий культ О. Гончара. Та віддаючи данину талантові й чесності громадянської позиції автора «Собору», не слід забувати, що загалом його творчість ідейно і стилістично вписується у неприйнятні сьогодні парадигми соціалістичного реалізму (романтичні котурни, запоетизованість, конструювання дійсности на догоду ідеології). Щодо цього повністю солідаризуюся з думкою Ю. Шереха-Шевельова, висловленою ще в 50-х роках минулого століття у статті «Здобутки і втрати української літератури: з приводу роману О. Гончара „Таврія“» (див. «Критика». — 2002. — Ч. 5).

Хочу торкнутися ще кількох понять-антиподів, протягом століть обговорюваних у мистецькій та ідеологічній практиці, в нашій гуманітарній критиці: «чисте» мистецтво і суспільна позиція митця, мистецтво ангажоване й незаанґажоване. Та «одвічна», історичним рефреном повторювана анґажованість української літератури не є щось привнесене іззовні, накинуте чи кон’юнктурне, то її питома характеристика. Адже так було не через недостатність художньої потенції, не від свідомого нехтування чистими мистецькими ідеалами, то була внутрішня настанова, зроджена й підтримувана історичними умовами, зумовлена браком повноцінного культурного розвитку, нормального спектра різних форм національного життя, синдромом колоніалізму. Така поезія — від Шевченка до Стуса — у місткому афористичному слові несла правду всупереч заборонам, фальсифікації, насильству, несла ідеали, прагнула пробудити заснулі душі. А що за таке слово завжди дорого треба було платити (і платили, платили сповна!), — воно, те слово, не сприймалося як фраза, як порожнє гасло, воно набувало ваги й сили. І ставало Поезією. У нашій українській реальності «мистецька вартість» і «опозиційність» як правило, доповнювали й підсилювали, але аж ніяк не виключали одна одну. Зрештою, категоричне відкидання будь-якої анґажованости — це ж також (хай з протилежним знаком) анґажованість.

Усе свідоме духовне життя української нації — майже суцільна опозиція, тихий або голосний опір тискові й нівеляції. Опір цей неминуче переходив із суспільного поля на територію душі окремої людини, заторкував її екзистенційні глибини, а це вже — матерія поетична.

Після проголошення незалежности України гасло незаанґажованости поезії зазвучало на повну силу. Адже, здавалося, в нових умовах відпала потреба «боротися», «протистояти», «відстоювати» тощо — хай живе природний мистецький саморозвиток у нормальних, «європейських», «цивілізованих» умовах! Та виявилося, що державний монстр не квапиться капітулювати, що є що відстоювати, чому протистояти. Не дивно, що гасло «незаанґажованости» якось перестали педалювати.

Неоднозначні тенденції спостерігаються і в сучасному осмисленні життєво важливих для української культури національних традицій фольклоризму. Амплітуда таких поглядів — досить значна. З одного боку, абсолютизація, коли «українське» просто не мислиться без виразних акцентів «фольклорного», а то й ототожнюється з ним. (Василь Стефаник, що не терпів такого надуживання зовнішніми «вишиваними» атрибутами національного, називав його прибічників, не добираючи слів, «декламаторами» і «трупами»). З другого — зверхність (а то й зневага) до «фольклорного», як «примітивного», «сільського», «вчорашнього». До того ж фольклорне в нас нерідко препарується, поверхово «окультурюється», позбавляючися своєї глибинної автентичности й перетворюючись на статичну парадну декорацію — це прийнято називати «шароварництвом» (хоч цим визначенням слід користуватися вкрай обережно через реальну небезпеку зловживання ним з позицій все тієї ж зверхности й зневаги).

Насправді між поняттями «сучасне» і «фольклорне» немає ніякісінької прірви — навпаки, цілком реальний плідний мистецький синтез. Процес мистецького освоєння питомої національної художньої мови в наш час жодним чином не пов’язується з «опрощенням», «спусканням» до народу тощо.

Народне мистецтво в найкращих своїх виявах на диво тісно змикається з художніми новаціями нашої доби (та й не лише нашої — вже художній досвід Шевченка засвідчив потужне новаторське переосмислення фольклорної образности, й досліджуючи під цим кутом зору його поетику, я назвала свою, опубліковану в 1960-х роках у журналі «Дніпро», статтю свідомо епатажно — «Шевченко — поет сучасний»). Так постали видатні мистецькі явища XX ст., що є вже класичними: і поезія Лорки, і музика Стравінського, і мексиканський монументалізм. Творчість художників-примітивістів почали усвідомлювати в шерезі найцікавіших художніх шукань сьогодення. Доробок українських народних митців, таких як М. Приймаченко або К. Білокур, розглядається тепер не просто як гідний внесення до мистецького обігу, а й як своєрідна школа для митців (вільний лет фантазії, колористичні ефекти, органічність художньої умовности).

Потреба оволодіння національною художньою мовою не втратила актуальности й сьогодні як одна із суттєвих проблем нашого мистецького розвитку.

Модерна українська поезія і музика у жодний спосіб не цураються глибинних фольклорних образних форм. У всьому світі спостерігається виразне посилення інтересу до фольклорної автентики та її синтез із сучасною музикою — як у рок-варіанті, так і в серйозному симфонізмі. Зменшується, а то й зовсім зникає «цитування» фольклорних кліше — натомість глибинне переосмислення, нова якість, інтеграція в сучасний культурний простір.

У сучасних концепціях розвитку новітньої української літературної класики кінця XIX — початку XX ст. спостерігаємо інколи полярне протиставлення того, що називаємо «народництвом», і модернізму. Обидва ці явища належать до сутнісних характеристик художнього процесу, історично й національно-психологічно зумовлені, і без них неможливо осмислити його об’єктивно й вичерпно. Якщо обмежитися чорно-білим інструментарієм, якщо плекати полярність як оцінну категорію («народництво» — погано, модернізм — добре), ризикуємо втратити щось дуже суттєве в характеристиках нашої культури.

Звісно, кинувшись від Сцилли до Харибди, гальванізувати історично зумовлені «народницькі» критерії і практику як еталон української культури, намагатися вписати їх недоторканними в параметри сучасної культури, — завдання невдячне і заздалегідь приречене на поразку. Та кваліфікація «народництва» досить часто набуває просто лайливого відтінку, бракує розуміння того, що це історично «виправдана» форма суспільної і художньої свідомости, яка несла в собі великий моральний позитив — за зужитістю словесних формул цього не слід забувати. Ми глибоко закорінені у своїй традиції — це ми з усіма «за» і «проти», це не тільки наше прокляття, а й наша своєрідність, наше обличчя. Від цього так просто не отрястися навіть свідомим вольовим зусиллям. Та й чи треба так уже від усього «отрясатися»?!

Нещодавно мені випало на якийсь час поринути у віртуальний світ української народницької інтелігенції кінця XIX ст., редагуючи «Листи до Михайла Коцюбинського». І так багато симпатичного мені, зворушливого й важливого у плані загальнокультурному відкрилося у цих свідченнях. І принципова «незацикленість», говорячи сучасною лексикою, виключно на «своєму», і відкритість до сучасних художніх європейських вітрів. Повна посвята громадським інтересам, глибинна перейнятість ними — як придалися б ці якості нам, у нашому сьогоднішньому недосформованому українстві! І цей примат духу — абсолютний і самозрозумілий. Так, зокрема, вразив мене лист до Коцюбинського студента Київської політехніки Миколи Саєнка (брата відомого художника Олександра Саєнка). Описуючи свій досить нужденний студентський побут, юнак зауважує, що вони з товаришем із метою економії беруть на обід одну порцію борщу на двох — «так що можна буде з нового року передплатити „Літературно-науковий вісник“»…

Не можна не помітити, як у сучасній українській культурі формуються мовби окремі «світи» — кожен зі своєю правдою, своїми критеріями і своїми знаковими постатями, культурний кровообіг між якими практично не відбувається, — отже, годі твердити про єдиний організм. Такими «несполучними посудинами» є, приміром, коло творців і симпатиків «Літературної України», з одного боку, і аналогічне коло «Критики» й «Коментаря», почасти «Сучасности», з другого. Повне взаємне небажання почути одне одного. Взяти хоча б взаємонеприйняття Грабовича і Вал. Шевчука. Але ж обидва мають що сказати, мають те, що збагачує нашу культуру, відповідає запитам сучасного українського інтелектуала. Моїм запитам, скажімо так.

Неприйнятні для мене й тенденції некритичности та апологетики в оцінці минулого, звеличення «свого» вже за те, що воно «своє». Прояви патріотичного (чи псевдопатріотичного) антиісторизму, втручання в історію без суворої верифікації фактом, з елементами — несвідомої чи й свідомої — фальсифікації, препарування минулого на догоду апріорі заданій тенденції, ідеї, концепції. Не сприймаю, зокрема, такої маргінальної, профанаційної, як на мене, історіографії, яка нав’язує українській культурі й цивілізації сумнівні недоведені теорії й цінності, девальвуючи тим самим справжнє, автентичне, незаперечне. Зокрема, введення в коло реальних історичних пам’яток української культури (навіть на рівні шкільних підручників) Велесової книги всупереч численним авторитетним аргументам фахівців щодо її сфальшованости, так само як сумнівне з огляду на історичні контексти і практику ідеологічних спекуляцій педалювання «арійськости» українців, — видаються мені зворотним боком нашого незборимого чуття меншовартости…

Невитравні й рецидиви нашої традиційної (хай і не від доброго життя!) «некрофілії», коли підносимо, героїзуємо, а то й сакралізуємо мертвих і водночас нездатні гідно оцінити й підтримати живих. Сакралізація замість плекання історично зумовленої об’єктивної картини. Гостро відчуваю потребу того, що Вол. Базилевський у відомій статті, яка свого часу стала предметом гострої дискусії, назвав «холодним душем історії», і що, зокрема, здійснює у своїх фундаментальних історичних дослідженнях Наталя Яковенко. Такий гідний, зважений, підтриманий фактом критицизм — життєдайний. Це Франкова «нелюбов… з надмірної любови»…

Проте водночас не можна не помітити, що критицизм та іронізм як невіддільні складові сучасного мислення нерідко обертаються на бездумне всевідкидання, на впритул небачення й небажання бачити своїх питомих цінностей і вироджуються у таке собі «хамство» з виразним присмаком «бузини» (прикладів, гадаю, не треба довго шукати).

Подекуди історично виплекане й підтримуване щоденними культурно-побутовими реаліями відчуття кривд, завданих «старшим братом», протест проти імперської зверхности, абсолютного неприйняття, навіть на рівні російського інтелектуального прошарку, окремішности, національної ідентичности українства, повноправности мови і культури — вироджується в демонстративне й бездумне відкидання усього «ненашого», зокрема незаперечних цінностей мистецтва, філософії тощо, хай навіть згладжене більш інтелігентною лексикою. Оглуплення й демонізація на рівні «хохол — кацап» до добра не приведе. Це шкодить передусім нам самим, підриває основи нашої безперервної, м’яко кажучи, «полеміки» зі «старшим братом», потреба в якій геть зовсім не зменшується і яку слід вести на гідному рівні, рівні фактів, знання і моральних переваг. Свого часу один молодий український історик, аналізуючи концепції Є. Гуцала в його публіцистичному трактаті «Ментальність орди», слушно підкреслював, що не можна демонізувати «ментальність орди» з позиції, так би мовити, «ментальности ясиру», яка має свої уразливі місця, свої аберації зору, свої міфи й забобони.

Взяти хоча б ту, гідну кращого застосування, доскіпливість у визначенні «чистоти крові». Як тоді бути, приміром, мені, з моїми 50-а відсотками вірменської крові, або відомому письменникові й видавцеві Григорію Гусейнову з таким самим відсотком азербайджанської — хіба це завадило нам усією душею влитися в українську культуру?! Не кажу вже про непристойну, як на мене, етимологічну ревізію прізвищ відомих діячів на предмет єврейського походження, що висувається як тавро, як присуд. Ця така живуча і страшенно небезпечна тенденція зміщує акценти, спрямовує суспільну свідомість у хибний бік. Адже, приміром, Мойсей Фішбейн зі своєю стовідсотковою єврейськістю в українській поезії важить набагато більше за багатьох етнічно чистих, але вельми посередніх «-енків». Те ж саме стосується ролі й місця Л. Фінберга у видавничій діяльності на благо української культури або Є. Захарова — у правозахисті. Історія українського шістдесятництва буде істотно неповною, якщо виключити з неї ім’я і діяльність мого друга й соратника Романа Корогодського, якого в часи репресій не брали на роботу через сумнозвісну п’яту графу, а з роботи виганяли, як «українського буржуазного націоналіста». Не кажу вже про зворушливу сторінку дружби й взаємопідтримки українських і єврейських дисидентів в гулагівській зоні. Досі ще серед спогадів про Стуса, мабуть, немає глибших і змістовніших за «В українській поезії тепер більшого немає» Михайла Хейфеца.

Загалом усі прояви з очевидним або прихованим ксенофобським відтінком страшенно небезпечні — про це яскраво свідчить практика наших політизованих буднів. Так, зокрема, кожен прояв антисемітизму, навіть зовсім «невинний», завуальований, без крайніх формулювань, у нездоровій атмосфері реальної політики спрацьовує однозначно проти України. Кожне «бий чужих» трансформується в дошкульне «бий своїх» — прикладів цього довго шукати не треба. І кожна мудра зважена позиція в цьому питанні, на щастя, виразно присутня в нашій суспільній думці, — на вагу золота.

Мені болить, коли з позиції «патріотизму» неначе батогом періщать усе інше, що не вкладається в середньостатистичні, освячені традицією форми, тим самим знецінюючи, здешевлюючи, марґіналізуючи це святе поняття. Не раз впевнююся в тому, що не завадило б реалізувати жартівливу пропозицію Юрія Шевельова запровадити на якийсь час мораторій на слова «народ» і «Україна»…

І навпаки — знову від Харибди до Сцилли — небезпека повного розчинення в Іншому, здебільшого не найкращого ґатунку, породженому іншими умовами, іншою ментальністю, іншим душевним ладом. Звідси позиція «у цій країні» — спиною до «цієї країни», войовниче безбатченківство й нігілізм, ладні щохвилини вилитися в те ненависне мені «хамство» і готові увічнити стан «рідної чужини» як наш постійний status quo.

Багато сказано — причому з діаметрально різних позицій — про культ Шевченка. Так, це наша незаперечна реальність. З огляду на нашу історію і ментальність ми, гадаю, приречені на нього. Дозволю собі оцінити цю приреченість неоднозначно. Шевченко — це наш ідеологічний, художній, загальнолюдський потенціал, наш, так би мовити, постійний капітал. Головне, як ми його реалізуємо, чи не здешевлюємо, чи не фальшуємо, чи не розтринькуємо.

Якщо все обмежується набором давно відомих Шевченкових формул, за якими втрачається справжня суть великої постаті, її людський зміст, якщо його іменем ведеться примітивна кон’юнктурна пропаганда, якщо під портретом «роздекламованого й зацілованого Шевченка» (вислів Стефаника) за допомогою відповідно препарованих і переакцентованих цитат вершиться щось принципово антишевченківське, то — подалі від такого культу. Проте якщо Шевченко допомагає відчути себе людиною (а він таки допомагає — є сотні свідчень! Так, промовляючи на шевченківському святі в Русові 1914 року той самий Стефаник звертався до своїх земляків, заповідаючи їм: «Беріть на коліна діти ваші, як ідете до Канади, та впоюйте в них слово Шевченка…»), відчути себе не безбатченком, а українцем, якщо разом з ним входять у тебе моральна висота, чуття прекрасного, «наша дума й наша пісня», — тоді на портрет такого Шевченка на покуті рідної хати не гріх і помолитися…

Усе залежить від нас — і тільки від нас — як скористаємося ми тим скарбом, що ним володіємо. Можна постать Шевченка «замацати липкими пальцями офіціозу», як емоційно висловився хтось із молодих, поставити спасенну галочку, перетворити Шевченка на фетиш, чиї слова втратили живий сенс і закличну силу. І все це, на жаль, не відійшло в минуле, все це подекуди відбувається й сьогодні і здатне вбити найдорожче. А можна вийти на живе спілкування з Шевченком — поетом, людиною, мислителем, заново пережити реальний людський зміст його слів, осмислити його як пратекст, що оживає в нових історичних контекстах, — тоді жоден культ не страшний.

Іван Дзюба якось наводив слова блаженного Авґустина про те, що краще говорити не про минуле, сучасне й майбутнє, а про «сучасне минулого і сучасне майбутнього». Так от, надзвичайно важливо вміти вичленити те «сучасне майбутнього», те, що проростає, що колись визначатиме наше культурне обличчя, не сполохати його, не відкинути за його несхожість, незвичність для ока й для слуху. А де ж іще шукати «сучасного майбутнього», як не в молодих. Як не підтримати їхнього неприйняття офіціозного пафосу, фальшу, облуди, їхній критицизм і непідвладність застиглим канонам, ерудицію і сучасний рівень знання. Спробувати зрозуміти та вибачити і свідому провокативність у прагненні розворушити замшіле й зужите, звісно, якщо за цим свіжа думка й новий ракурс осмислення, а не хвацьке всезаперечування в ім’я себеутвердження.

Не відкидати при цьому «сучасного минулого», актуалізуючи й розвиваючи те позитивне знання і художній досвід, що пробивалися, але не змогли повноцінно утвердитися. Щоб не вийшло так, як у поетичній візії Тичини в «Замість сонетів і октав»:

«Вони казали: можна ж купити старого кармазину, сяк-так заслати смітник і посадовити культуру (тільки голову піддержувати треба!) — ачей вона знову до нас промовить.

А листя падало. І голова на в’язах не держалась.

Тоді — вкинулись в еклектику. Взяли трохи цегли і стільки ж музики. Думали — перемежениться…

А листя падало. І голова на в’язах не держалась.»

Визначитися, самовизначитися тут і тепер, у нашій дійсності, у цій, хай, за словами поета, і «повністю несмачній державі». Не торкатимусь тут матерій суто політичних — вони не належать до моїх активів. Ідеться про відповідальність (чи безвідповідальність) мислячого індивіда, інтелігента, хай це останнє поняття й не досить визначене та не вельми популярне в сучасному слововживанні. Про його місце і голос у суспільстві. Про необхідність вибору і свободи вибору. Адже, за словами М. Бердяєва, «людина починається там, де є вибір, і, мабуть, нема нічого тяжчого за свободу вибору». Про потребу «репрезентувати й розбудовувати суспільство, а не державу, озвучувати саме його потреби і захищати його інтереси, а тим самим і себе, перед захланним державно-бюрократичним монстром» (М. Рябчук).

Підтримувати зародки й розвивати тенденції громадянського суспільства, якого ще не маємо. Плекати й обстоювати громадянську позицію індивіда — у великому й малому, у кожному суспільному порухові. До того ж починати із себе, виходити з того, що залежить від тебе. Хай це й звучить, можливо, дещо «по-домашньому», «вузько» і нагадує висміяну й засуджену свого часу «теорію малих діл». Проте чи так уже гідна осміювання така практика?

У згадуваних уже «Листах до М. Коцюбинського», цій панорамі культурного життя України кінця XIX — початку XX ст. з епіцентром у Чернігові Коцюбинського, відкривається подиву гідна картина культурного побуту людей, захоплених своєю справою як справою життя. Людей з активною, практикованою щодня, громадянською позицією. Тому кожне «мале» діло — цеглинка великого. Вирвати з цензури правдиве слово, вибороти конкретне свідчення культурної присутности українства — крізь вимушений, історично й ідеологічно зумовлений і заданий провінціалізм пробиваються зародки справжньої європейської культури, вириваються за межі далеко не столичних осередків (Херсон, Житомир, Єлисаветград, Одеса, не кажучи вже про Львів і загалом Галичину). Відчувати себе відповідальним за суспільні цінності, причетним до утвердження їх. Гадаю, варто не тільки поблажливо толерувати такі «народницькі» життєві стереотипи, а й повчитися в цих людей так посвячувати себе справі. Хіба така заанґажованість геть уже втратила актуальність «на нашій не своїй землі»?!

Не підтримувати своїм авторитетом злочинних бюрократичних ініціатив. Не пхатися до державної годівниці, платячи за це несвободою. Не перетворювати свою працю на користь суспільства — на колаборацію, хай як різко це звучить. Триматися твердої позиції, обстоювати тільки те, що стало внутрішнім переконанням, а не наспівано у вуха, хай які б наслідки для людини це мало. Вміти «стояти собі самому», як писав Стефаник: «…най єму кажуть, що продався і «сподлився», лиш би він стояв собі сам, бо так єму належиться». Чи не з таких «самотніх» осередків і твориться громадянське суспільство?!

І на закінчення — пронизливо точні слова Стуса, які я вже не раз повторювала:

…самозбереження людських

душі розрядів — запорука

і порятунок всеблагий.

…

гріх — не боротися за себе

і не випростувать себе.

Отже, «випростувать себе»…

Ефективнішого кредо я не знаю.

Іменний покажчик

А

Абендрот Г. 27

Аверинцев С. 104, 258, 263, 265

Авторханов 51

Азаров 19

Айвазовський І. 79

Айзеншток Я. 122, 249

Айтматов Ч. 129

Аксаков С. 167

Аксьонов В. 129

Аллілуєва Н. 126

Алчевська X. 116

Альбеніц І. 142

Андієвська Е. 255

Андрєєв Л. 115

Андрієвська В. 190

Андрухович Ю. 241

Антоненко-Давидович Б. 75, 84, 86, 90, 187, 197–202, 230, 267

Антоненко-Давидович Є. 86

Антонич Б.-І. 76, 186, 240, 253

Антонович Д. 95

Антонович О. 174

Антонович Т. 174

Ануй Ж. 62

Анчерл К. 27

Аплаксіна О. 121, 151, 154

Асєєв Н. 131

Ахмадуліна Б. 60

Ахматова A. 131, 157

Ашраф’ян 130

Б

Багалій Д. 120, 122

Багряний Іван 159

Бадзьо Ю. 49, 51, 60, 213, 256, 257

Бажан М. 75, 216, 227, 266

Бажинов І. 29

Базилевський В. 270

Бальзак О. 128

Бальмонт К. 199

Барабаш Ю. 266

Баранович Л. 183

Барвінок Г. 176

Бах 23, 48, 207, 260

Башкірцева 126

Бедризов Ервант 111

Бедризов Петро 106, 111

Бедризов Сократ 106, 163

Бедризов Яків 106

Бедризова Євфросине 106

Бедризова Катерина 9, 10, 106, 110, 113, 118, 121, 122, 141, 170

Бедризова Ольга 155, 163

Бедризова-Косяченко Люція 23, 79, 111, 106, 118, 121, 122, 141, 170

Безніско Є. 43

Бенкендорф 166

Беранже П.-Ж. 14, 135, 169

Бердяєв М. 173, 273

Бернс Р. 128

Бетговен 23, 27, 207

Бєлінський В. 37, 150, 151

Білецький О. 26, 34, 49, 123, 125, 184

Білокур К. 268

Блок О. 116, 126

Бовина І. 172

Богатирьов М. 56

Богатирьова Н. 56, 68, 80, 141

Богомолець О. 16, 143

Бойко Л. 168

Бомарше 129

Бондарчук М. 216

Боплан Ґ. 50

Борис, єпископ Чернігівський 20

Боровик В. 119, 120

Боцвінки, Г. й П. 42, 45, 46, 47

Боцяновський В. 13, 14, 122, 130, 249

Бриж Т. 43

Булаховська Ю. 19

Булаховський Л. 143

Бунін І. 242

Бурачек М. 118, 119, 122, 138

Бургардт В. 225

Бурян Л. 194

Бутович М. 239, 244, 246

Бухало С. 140, 152

Бучинська Г. 57

В

Вайнтрауб 169

Варт Дж. 240

Вебер К.-М. фон 23

Величковський І. 217

Вересаєв 126

Вериківський М. 143

Верлен П. 14

Берлінський 126

Винниченко В. 107

Виноградова 169

Виноградський В. 85

Вирган І. 62

Вишинський А. 157

Вінграновський М. 30, 31, 131, 216, 200, 206, 261

Власенко В. 200

Вовк В. 49, 73, 76, 189, 212, 225

Вовчок Марко 241

Возна Г. 182

Вознюк Оксентій, о. 57

Волгрик В. 14

Волинський К. 25

Волицька І. 72, 78

Воловик 150

Вольман Ф. 216

Вольтер 129

Вордсворт В. 128

Г

Гавлічек-Боровський К. 217

Гагарін Ю. 153

Гайдай З. 20, 119

Галан Я. 170

Гальченко С. 181, 174

Гамсахурдія З. 69

Гарматій Лука 142

Гафурі М. 135

Гашек Я. 128

Геврики 49

Гегельський 226

Гедройц Є. 159

Гейченко С. 77

Гель І. 80

Герман Ю. 128

Герцен О. 126, 127, 263

Гілельс Е. 19, 143

Гїнзбург Л. 110

Гінцбург І. 13, 15, 122, 249, 250

Главачек Ф. 216

Гладков 128

Глінка М. 126

Гнатюк В. 44, 126, 142

Гнідич М. 128

Гоголь М. 18, 166, 167, 266

Голинська Т. 42, 95

Голобородько В. 261

Голсуорсі 128

Гомер 128

Гончар О. 216, 267, 178

Горбаль М. 188, 211, 213

Горбач А.-Г. 49, 225

Горбачевський І. 216

Горбачевські 219

Гординський С. 100

Горєв С. 78

Горєва К. 78

Горині, брати 186

Горинь Б. 43

Горинь В. 45

Горинь М. 43, 73

Горинь О. 230

Горін Г. 60

Горняткевич А. 96, 178

Городськой Я. 230

Горохович А. 85

Горська А. 30, 33, 34, 39, 66, 94, 186, 191–196, 261, 253

Горська О. 245

Горький М. 22, 122, 126, 128, 149, 152, 156, 173

Гофштейн Д. 17, 156, 181, 250

Гофштейни 141

Грабович Гр. 270

Грабовський Л. 39

Грамші А. 62

Грекова І. 129

Грибоєдов О. 36, 128

Грицюта М. 20, 119

Грін О. 79

Грінченко Б. 150

Грушевський М. 44

Губа В. 39

Губенко В. 75

Гудзяк Б. 98

Гудзь Ю. 102

Гулд Г. 48

Гулейчук Й. 48

Гумбольдт О. 126

Гумільов М. 131

Гундорова Т. 239, 244, 246

Гусейнов Гр. 80, 271

Гусяк Д. 230

Гуцало Є. 129, 271

Гуць М. 182

Гюґо В. 14

Ґ

Ґаген-Торн Н. 62

Ґеник К. 217

Ґеник-Березовська З. 33, 49, 53, 58, 69, 73, 76, 79, 87, 95, 100, 177, 187, 196, 216–220, 218, 219, 222, 225, 227, 233, 237, 238, 240, 253

Ґеник-Березовський К. 217

Ґеники-Березовські 95

Ґете 169, 208

Ґомбровіч В. 107, 259

Ґріґ Е. 169

Д

Данем Б. 62

Данте А. 128, 143

Дантес 166

д’Арк Ж. 62

Дашкевич Я. 75

Дворки 30, 72, 186

Дворко Г. 76, 222

Дворко Е. 222

Дворко О. 222

Девіс А. 67

Дейч Є. 90

Дек А. 165

Демська Л. 239, 244, 245

Демченко М. 152

Денисюк І. 31, 44, 47

Денисюки 212

Десняк О. 13

Дживилегов О. 128

Джілас М. 51

Джонсон (Техагіонвейк) П. 41, 96, 226, 240

Дзеніс 130

Дзоценідзе Л. 26

Дзюба І. 30, 31, 33, 34, 50, 51, 58, 66, 70, 157, 158, 164, 173, 174, 186, 205, 219, 223, 228, 272

Дидик Г. 75

Дияконенко Н. 25

Діаконенко В. 117

Діденко О. 75

Дікінсон Е. 226

Дімаров А. 165, 267

Довгалюк П. 37

Довженко О. 107, 109, 116, 266

Доде А. 14

Долуханова З. 27

Домонтович В. 62, 267

Донськой М. 20

Доре Г. 167

Дорліак Н. 27

Достоєвський Ф. 77

Доценко 41, 243

Драгоманов М. 116

Драч І. 30, 31, 33, 38, 46, 59, 60, 95, 131, 186, 206, 216, 219

Дрозд 129

Дрозд П. 94

Дудаєв Дж. 266

Дурдуківський В. 108

Дяченко О. 200

Е

Ейхенбаум Б. 128

Еліаде М. 164, 259

Епік Гр. 128

Еренбург І. 126, 128, 129

Є

Євлампієва В. 18

Євтушенко Є. 60, 131, 132

Єдлінський Георгій, о. 172

Єзерський М. 118

Єрьомін М. 116

Єфремов С. 89, 107, 108, 150, 172

Ж

Жадан С. 109

Животкова Т. 25

Жидліцький В. 216

Жиленко І. 38, 71, 78, 182, 192, 261

Жорес 129

Жукевич О. 119

Жуковський А. 96, 166

Журахович С. 94, 217

З

Забой А. 30

Забужко О. 93, 239, 253

Заливаха О. 79, 186, 191, 193, 196, 261

Заливаха Я. 79

Заньковецька М. 127

Западов В. 113

Зарецький В. 39, 193

Затонський В. 161

Захаров Є. 271

Захарова З. 84

Зданевич Б. 141

Зданевичі 145, 172

Зеров М. 38, 118, 186, 253, 267

Зілинський Б. 57

Зілинський О. 49, 57, 225, 228, 240

Зілінський І. 216

Золозова Т. 96

Зощенко М. 157

Зрзавий Я. 229

Зубков 51

Зуєвський О. 96

І

Ібаньєс Б. 116

Івакін Ю. 37, 53

Іванисенки 30, 72, 186, 222

Іванисенко В. 29, 34, 35, 49, 257

Іваничук Р. 44, 45

Іванов 158

Іващенко 152

Івелін Дж. 242

Івелін Ф. 242

Ізбаш А. П. 127

Ільницький О. 96, 178

Ірчан М. 122

Ісаревич К. 23

Іуда 65

Іщенко 119, 147

Іщук М. 20, 119

К

Каганович Л. 151

Казанська Є. 127

Калаушин М. 13, 20, 122, 144

Калаушини 77

Калениченко Н. 20, 119

Калинець І. 255, 261, 262

Каллас М. 233

Каразія Н. 76

Караткевіч У. 63, 64

Караян Г. 233

Каріг Ш. 225

Касіян В. 20, 39, 119, 153

Кафка Ф. 62, 77, 79, 95

Кацнельсон А. 13, 94

Каштан У. 58

Квітка-Основ’яненко Гр. 116

Кестлер А. 62, 165

Кирилюк Є. 28, 51, 54, 123

Кириченко В. 210

Кириченко С. 29, 60, 71, 173, 194, 207, 210, 213, 261, 264

Кіров 172

Клід Б. 96

Кніппер О. 128

Кобилянська О. 22, 77, 115, 119, 126, 138, 142, 249

Ковалевська О. 126

Коваленко Л. 33, 37, 52, 81, 148, 257

Козицька З. 16

Козицький П. 16, 143

Козицькі 141

Козловський В. 183

Кознарський Т. 245, 246

Колесник П. 38, 53

Кольцова К. 182

Кольчик М. 70

Коміссаржевська В. 127

Коновалов 228

Кононенко П. 25

Концевич Є. 73, 218

Концевич М. 182

Коонен А. 127

Коптілов В. 25, 96

Корвин-Круковські 126

Корнійчук О. 128, 146

Коробова Л. 83

Корогодський Р. 33, 75, 80, 100, 190, 237, 238, 239, 243, 244, 245, 271

Короленко В. 77

Короленко С. 20, 119, 122, 138, 251

Короненко С. 92

Коротич В. 30, 33, 93

Корсунська Б. 155

Корявець Я. 10, 22, 144

Косарик Д. 26

Косач-Шимановська О. 50, 217, 219

Косачі 221

Косинка Гр. 202

Косів М. 43

Костенко Л. 33, 34, 216, 261, 265

Костюк Г. 17

Косяченко Л. Див. Бедризова-Косяченко Люція

Котляревський І. 217, 239

Коцюбинська Глікера Максимівна 12

Коцюбинська-Єфіменко Зоя 68, 122, 141, 247

Коцюбинська Зоя (молодша) 56

Коцюбинська Ірина Михайлівна 27, 28, 118, 233, 248, 250, 251

Коцюбинська Катерина 24, 56, 118, 124, 135, 138, 144, 154, 249, 250

Коцюбинська Лідія 12

Коцюбинська Ольга 80

Коцюбинська Тетяна 73, 78, 84, 86, 222

Коцюбинський Ігор 98

Коцюбинський Михайло Матвійович 12

Коцюбинський Михайло 12, 14, 22, 52, 135

Коцюбинський Олексій 56

Коцюбинський Роман 118, 161

Коцюбинський Флоріан 247

Коцюбинський Хома 10, 11, 12, 24, 56, 111, 118, 124, 130, 138, 142, 144, 149, 154, 248

Коцюбинський Юлій 28, 188

Коцюбинський Юрій 27, 152, 247, 248

Коцюк В. 242

Кочур А. 228

Кочур Гр. 15, 40, 41, 94, 187, 219, 234, 235

Кошелівець І. 51

Кошиць О. 217

Кравченко Б. 241

Крейчі К. 216

Крекотень В. 29

Кремлічка Р. 229

Кривошея А. 58

Крип’якевич І. 119

Крлежа М. 41

Крутікова Н. 53

Кубійович В. 96

Кудаш С. 183

Кулик І. 118

Куліш М. 191

Куліш П. 22, 176

Кульчицька О. 119, 170

Куримський А. 49, 58, 69, 70, 222, 233

Куузик Т. 40

Кучерявенко Н. 59, 87

Кучма Л. 14

Л

Лазаревський Г. 17, 141

Лебедев А. 62

Левицький Л. 43

Левін Б. 125

Ленець К. 182

Ленін 50, 123

Леонтович М. 29

Лернер 176

Леся Українка 22, 77, 116, 128, 136, 217, 219, 241, 243, 258

Лєнік О. 212

Лєрмонтов М. 128, 175, 266

Лизогуби 82

Лисенки 221

Лисенко М. 62, 142

Литвин Ю. 211

Литвиненко В. 122

Литвиненко-Вольгемут М. 19, 143

Литвинов 153

Лісова В. 230

Ліст Ф. 142

Логвин Гр. 39, 76

Лойцкер Ю. 17, 133

Лорка Ф. Г. 53, 208, 234, 263, 268

Лукань Василь, о. 119, 170

Лукаш М. 227, 234-236

Лукашевич Т. 23, 190

Луцька М. 239, 240, 243, 244

Луцький Ю. 100, 237-247

Любченко А. 17, 109, 147, 238, 239, 244, 245, 246

Лютер 63

Лятошинський Б. 27

М

Мадач І. 234

Маєвська Т. 200

Мазуркевич 150

Майков 142

Макарчук В. 174

Маковей О. 126, 142

Максимович Д. 41

Максимович М. 79

Маланчук М. 96

Маланюк Є. 156, 252

Малишко А. 228

Мальцев В. 29

Мамонтов Я. 14

Маринович Л. 83, 230, 264

Маринович М. 83, 84, 98

Маркітан П. 150

Маркс К. 128, 164, 259

Марченко В. 41, 261

Марченко Н. 174, 182, 190

Марш Р. 97

Маршак Ю. 18, 128, 169

Масленникова І. 18, 143

Маслов С. 17, 25, 26, 119, 122, 129, 142, 145, 169, 171, 181

Маслова А. 26

Маслови 172

Матвіенко А. 92

Матвійчук Марія 22, 93, 115, 122, 124, 141, 170

Матвійчук Микола 22, 122

Матузова Н. 54

Матусевич М. 83, 84

Матьєз А. 62

Махновець Л. 53, 200, 257

Махтумкулі 40

Мацуй В. 42, 200, 212, 222

Маяковський В. 94, 116, 173

Меженко Ю. 13, 122, 228

Мезенцев Б. 18

Мейєрхольд Вс. 127, 130

Меллер В. 14

Мельниченко В. 195

Мельничук А. 244

Мережковський Д. 131, 156

Меріме П. 128

Метрик І. Див. Коцюбинська Ірина Михайлівна

Мешко О. 230

Мєзенцев Б. 183

Микитенко І. 128

Мирний Панас 77

Мироненко Я. 84

Мишанич О. 28

Міліца Л. 170

Мінкова Л. 49

Міхновський М. 108

Міцкевич А. 128, 135

Міщенко Л. 44

Мнячко Л. 229

Мойсеєв Є. 23

Мольнар М. 228

Мороз Р. 96

Морозова С. 56

Москаленко М. 41

Москалець К. 109, 259

Моцарт 23, 77, 95, 135, 169

Мравинський Є. 27

Музика Я. 119, 170

Мун Д. 99

Мушинка М. 49, 51

Н

Назаревський О. 63

Назарова Т. 29

Найдан 243, 244

Незвалова 228

Некрасов В. 129

Некрасов М. 116, 126

Нефф В. 229

Нєуважни Ф. 63

Ніковський А. 116

Ніколаєв А. 153

Німенко М. 94

Німчук В. 28, 47, 200

Ніцше 50

Новак М. 62

Новиченко Л. 30, 33, 34, 53, 54, 95, 123, 229

О

Обертас Є. 190

Овсієнко В. 188, 190, 211, 261

Овсянико-Куликовський Д. 116, 143

Озеров Л. 90

Ойстрах Д. 19, 143

О’Коннор-Вілінська В. 95

Олесь О. 95, 217, 219

Олеша Ю. 126

Ольжич О. 55, 177

Омельченко П. 57

Орач О. 209

Отамановський В. 10, 162

Отрощенко С. 191

П

Павленко Г. 174

Павлик М. 217

Павличко С. 97, 178, 239, 244

Павлишин М. 100, 239, 241

Павліковська-Ясножевська М. 226

Павлушков 108

Павлюк М. 29, 54, 200

Падун-Лукьянова Л. 75

Панаєва Авдотья 126

Панчук Е. 138

Панькевич І. 216

Пастернак Б. 136, 157

Паторжинський І. 143

Паустовський К. 37, 128

Пашко А. 42, 64, 71, 78, 79, 182, 190, 230, 259

Первомайський Л. 216, 130

Перепадя А. 41

Перескокова Є. 18 Пестун 141

Петрицький А. 39, 191

Петров В. 240

Петровський Г. 161

Петрухіна О. 200

Пилипенко С. 127

Пилип’юк Н. 96, 178, 188

Підпалин В. 33, 221–224

Плаксій Б. 191

Платонов 143

Платонов М. 119

Плахотнюк М. 92, 196, 207, 262

Плевако М. 118

Плитка П. 45

Плужник Є. 116, 186, 202, 253, 262, 267

Плющ Л. 75, 96, 255

Плющ Т. 174

Поет М. 14, 141

Покальчук Ю. 76

Поліщук В. 116

Полуботко С. 20, 122

Помпіду Ж. 235

Попелушко, о. 95

Попелюх (Стус) В. 213, 168, 188

Попель С. 29, 194

Попович П. 153

Постишев П. 152

Потяк М. 45

Прахов М. 122, 144, 172

Превер Ж. 15, 43, 57, 226

Приймаченко М. 268

Прокопович Ф. 26, 172

Прокоф’єв С. 23

Пулюй І. 216

Пушкін О. 36, 126

Р

Рабле Ф. 167

Райх З. 115, 127

Рахлін Н. 27

Рахманінов С. 23, 171

Рєпін І. 77

Рєпніна В. 129

Ржегорж Ф. 216

Рибачук А. 195

Рильський М. 16, 17, 20, 119, 122, 135, 141, 143, 146, 154, 169, 181, 216, 228, 250

Рильські 145

Рільке Р. М. 231, 260, 262

Ріхтер С. 27

Рождественський Р. 60

Розенштейн В. 18, 169

Роллан Р. 14, 128, 156

Романюк Василь, о. 79

Ромашок М. 79

Россіні Д. 23

Ростропович М. 27

Рубан В. 91

Рубльов А. 77

Рубчак М. 99

Руденко Л. 18, 143

Руденко М. 60

Руденко Р. 60

Руденко-Десняк О. 91

Рудницький М. 240

Рузвельт Ф. Д. 126, 158

Русанівський В. 25

Русова С. 95

Рябчук М. 238, 239, 241, 244, 273

С

Саварин П. 178

Савенко І. 94

Савченко В. 46

Савченко Ю. 46, 222

Садовська А. 75

Садунайте Н. 81

Саєнко М. 269

Саєнко О. 269

Самійленко В. 150

Самчук У. 156

Саундерс Д. 99

Сверстюк Є. 30, 32, 33, 39, 51, 58, 60, 64, 66, 71, 73, 76, 78, 171, 182, 186, 188, 190, 196, 201, 212, 219, 222, 228, 230, 238, 239, 266

Свідзінський В. 220, 267

Світлична Л. 67, 75, 85, 86, 182, 190, 231

Світлична Н. 33, 66, 75, 82, 100, 174, 195, 230

Світличний І. 32, 33, 34, 35, 39, 41, 43, 49, 51, 52, 58, бо, 64, 66, 71, 73, 75, 82, 186, 188, 192, 193, 212, 216, 219, 222, 226, 228, 230, 231, 253, 256, 257, 261 Світличний Я. 66 Світличні 30, 49, 58, 72, 131, 186, 206, 212, 222

Северянін Ігор 116

Севрук Г. 30, 186, 191

Семикіна Л. 39, 182, 191, 193

Сенченко І. 267

Сергеєв-Ценський С. 128

Серебрякова Г. 127

Середа А. 20, 119

Сиваченко М. 37

Сивокінь Гр. 49, 131, 206

Сидоренко І. 200

Симеонов К. 27

Симоненко В. 32, 33, 38, 51, 186, 191, 192, 206, 221, 260

Синиця Гр. 191

Сисин Ф. 96, 178

Сігов К. 92

Скляра Ф. 37

Скляренко С. 122, 125, 128, 149

Сковорода Гр. 117, 127, 217, 258

Скрипник Марія 41, 58, 212, 144

Скрипник Микола 137, 152

Слабошпицький М. 92, 165

Славін Л. 17

Словацький Ю. 77

Смілянська В. 19, 81

Смілянський Л. 17, 129, 142, 146

Смілянські 141

Смолич Ю. 75, 127

Сократ 111

Сокульський І. 263

Солженіцин А. 51, 129

Соловей Е. 57, 89, 108

Соложенкіна С. 89

Сосюра В. 20, 94, 119, 135, 143, 228

Спіноза Б. 63

Ставицький О. 25, 200

Старинкевич Є. 37

Старицькі 57, 221

Стебун І. 117, 123

Стельмах М. 128, 141, 179

Стендаль 127

Стефаник В. 22, 89, 107, 198, 217, 255, 258, 268, 272

Стешенко І. 57

Стравінський І. 268

Стражеско М. 140

Стріха М. 41

Струк Д. 96

Стус В. 28, 34, 49, 51, 53, 55, 58, 60, 64, 66, 71, 72, 76, 79, 82, 84, 90, 91, 94, 96, 100, 101, 107, 177, 186, 188, 191, 196, 198, 203–215, 222, 223, 231, 233, 238, 240, 243, 244, 252, 253, 257, 258, 260, 261, 262, 266, 267, 274

Стус Д. 92, 174, 188

Стуси 30, 186

Суботіна Н. 23

Суровцева Н. 74, 75, 94, 222, 237, 248

Т

Тагор Р. 62

Танюк Л. 39

Тарасова А. 127

Тельнюк В. 30

Тельнюк С. 94

Теннісон А. 242

Тинянов Ю. 128

Тихий С. 91

Тихомолова Н. 144

Тичина Л. 18, 136, 142, 183

Тичина П. 9, 17, 20, 25, 60, 62, 113, 119, 122, 133–139, 141, 142, 146, 153, 154, 162, 166, 176, 179–189, 197, 205, 239, 240, 250, 255, 266, 273

Тичини 135, 158, 169, 172

Тіндейл У. 63

Ткачук М. 119

Толстой Л. 18, 21, 77, 128, 167

Толстой С. 176

Томсон С. 240

Торо Г. 263

Тоцька Т. 21

Транквіліон К. 142

Триленко Л. 90

Тувім Ю. 228

Туманян О. 77

Тургенєв І. 142

Тютюнник Г. 128, 267

У

Удовиченко 52

Усенко П. 130

Уткін Й. 16

Ф

Фадєєв А. 131

Фальківський Д. 62

Федін 128

Федоров І. 229

Федорук 244

Федорчук В. 70

Фереро В. 27

Филипович П. 118

Філатов Л. 60

Фільц Б. 39

Фінберг Л. 92, 271

Фішбейн М. 80, 271

Флієр Я. 19, 142, 143

Флобер Г. 128

Франко З. 66, 69, 70

Франко І. 44, 95

Франко Т. 37, 231

Франс А. 116, 128

Франц-Йосиф 46

X

Хазан М. 13, 130

Хардиков 37

Харюк П. 45, 206

Хафіз (Шамседдін Мохаммед) 116

Хвиля А. 22, 161

Хвильовий М. 116, 128, 134, 152, 158, 202, 255, 267

Хейна Л. Див. Маринович Л.

Хейфец М. 271

Химич Ю. 191

Хмельницький Б. 31, 77

Хоткевич Галина 47

Хоткевич Гнат 48

Хоткевич Платоніда 45, 206

Хропко П. 20, 119

Хрущов М. 39, 131, 155

Ц

Царевич І. 27

Цицин М. 119

Ч

Чайковський П. 76

Чарний М. 127

Челліні Б. 166

Чепурова Г. 111

Череватенко Л. 41

Черемський П. 47

Черкасенко С. 95

Черненко О. 178, 255

Черненко-Рудницька О. 96

Черні К. 142

Чехов А. 21, 115, 126, 128

Чижевський Д. 241

Чикаленко Є. 95, 107, 116, 126

Чичибабін Б. 61, 164, 261

Чорна Л. 25, 117

Чорна Н. 29, 30

Чорновіл Валентина 72, 230

Чорновіл Вячеслав 60, 64, 66, 71, 105, 177, 182, 193, 211, 259, 262

Чубай Гр. 211

Чубай Т. 105

Чубар В. 243

Чулков Г. 126

Чумак В. 267

Чурльоніс М. 77

Чхартішвілі М. 26

Ш

Шабліовський Є. 38

Шагінян М. 14, 126, 156

Шамота М. 29, 34, 49, 51, 54, 59, 189, 256

Шамрай А. 25

Шаронов 141, 145

Шацька А. 174

Швейцер А 198, 258

Швець 193

Шева О. 144

Шеварнадзе Е. 96

Шевельов Ю. 17, 100, 103, 109, 115, 137, 152, 156, 159, 231, 237, 241, 266, 267, 272

Шевченко Т. 25, 26, 39, 52, 108, 126, 128, 142, 155, 242, 254, 266

Шевчук В. 100, 217, 219, 241, 270

Шевчук Ю. 103

Шинкаренко. Див. Богатирьова Н.

Шішкова Р. 49

Шкловський Віктор 126

Шмідт П. 127

Шовкошитний В. 188

Шовкун В. 41

Шовкуненко О. 141

Шолом-Алейхем 128

Шопен Ф. 23

Шостакович Д. 27

Шоу Р. 207

Шрамченко Н. 14, 24, 121

Штейнгель 119

Штейнгель О. 68

Штогаренко А. 154

Штраус Р. 142

Шуберт Ф. 146

Шукшин В. 82

Шуман Р. 166

Шумило Н. 97, 99, 178

Шумук Д. 73, 222

Щ

Щербицький В. 66

Щупак С. 130

Щуровська П. 217

Я

Яворівський В. 266

Яворський Ст. 145

Яковенко Н. 270

Якубовський Ф. 149

Якутович Гр. 79

Ямпольський І. 20, 122

Яновський Ю. 17, 116, 128, 141, 169, 181, 245, 250, 267

Ясельська Д. 46

Ясенський Б. 128

Яхонтов В. 122

Назви газет і часописів

«Ваплітянський збірник» 238

«Вісник Самвидаву» 102

«Всесвіт», журнал 57

«День», газета 91, 238

«Дніпро», журнал 57, 268

«Дружно вперед», журнал 62

«Дукля», журнал 49, 219

«Жовтень», журнал 57

«Зірка», газета 23

«Коментар» 270

«Критика» 270

«Кур’єр Кривбасу» 71, 261

«Літературна Україна» 33, 38, 59, 84–85, 97, 131, 209, 270

«Літературно-науковий вісник» 270

«Молодь України», газета 247

«Радянська Україна» 69

«Радянське літературознавство», журнал 34, 217. Див. також «Слово і час»

«Слово і час», журнал 60, 100, 219, 252

«Сучасність», журнал 261, 270

«Українська література», журнал 17, 142

«Українське слово» 96

«Український вісник» 69, 70

«Український кур’єр», газета 91

«Всеукраинские ведомости» 91

«Литературная газета» 60, 90, 158

«Новый мир» 131

«Правда» газета 95, 136, 146

«The Ukrainian Canadian», газета 58

Перелік світлин

Мати, батько

• Родина матері. Феодосія, поч. 1900-х рр. 106

• Мати — курсистка Бестужевських курсів, 1910-і рр. 114

• Люція Бедризова-Косяченко, 1920-і рр. 118

• Група курсисток історико-філологічного факультету Вищих жіночих Бестужевських курсів у Петербурзі, сер. 1910-х рр. 114

• Михайло Матвійович Коцюбинський, батько письменника 12

• Мати письменника Глікера Максимівна 12

• Михайло Коцюбинський 12

• Сестра письменника Лідія 12

• Брат письменника — Хома Коцюбинський, 1904 р. 12

• Катерина Бедризова. Київ, 1920-і рр. 118

• В садку Вінницького музею М. Коцюбинського, 1930 р. 124

• Чернігів, 1950-і рр. 118

• Письменники у Вінницькому музеї, 1929 р. 118

Дитинство

• «Михайлина з татом у жоржиновому лісі…». Вінниця, 1933 р. 2

• …з нянею Ганею. 24

• …з батьками. Вінниця, 1933–1934 рр. 24

• …з учителькою французької мови Н. П. Шрамченко. Чернігів, 1940 р. 24

• …з батьками. Чернігів, 1937 р. 24

• …з батьками. Чернігів, 1948 р. 24

• Випуск 10 класу чернігівської залізничної школи № 41, 1949 р. 24

• Будинок школи 24

Музей в Чернігові

• Будинок-музей М. Коцюбинського в Чернігові 124

• На подвір’ї музею, 1934–1935 рр. 124

• Українські письменники в музеї, 1935–1936 рр. 130

• X. Коцюбинський і письменник Володимир Боцяновський, кін. 1930-х рр. 130

• З В. Боцяновським на ґанку музею, кін. 1930-х рр. 130

• З Матвієм Калаушиним, кін. 1930-х рр. 144

• З художником Вадимом Меллером, кін. 1930-х рр. 130

• У музеї Панаса Мирного в Полтаві, 1941 р. 138

• Із Софією Володимирівною Короленко. Полтава, 1941 р. 138

• Хома Коцюбинський у Ольги Кобилянської, 1939 р. 138

• Катерина Коцюбинська й Олександра Аплаксіна, 1954 р. 154

• К. Коцюбинська з селянами с. Вихвостів на Чернігівщині, 1955 р. 144

• На могилі М. Коцюбинського, кін. 1950-х рр. 154

• Явдоха Корявець, 1950-і рр. 144

• З канадськими комуністами в садку музею, сер. 1950-х рр. 144

• З Миколою Адріановичем Праховим, 1950 р. 144

• З Максимом Рильським, 1953 р.

• Павло Тичина і композитор Андрій Штогаренко, кін. 1950-х рр. 154

• В садку Чернігівського музею М. Коцюбинського, 1950-і рр. 154, 160

Родина

• У садку Чернігівського музею, 1947 р. 68

• Племінниця М. Коцюбинського Наталя Шинкаренко (Богатирьова) з чоловіком і синами. Узбекистан, 1955 р. 68

• З рідними і друзями. Чернігів, поч. 1950-х рр. 56

• Зі своєю племінницею Зоєю Коцюбинською (молодшою) в садку музею, 1948 р. 56

• З родиною сина X. Коцюбинського Олексія. Чернігів, поч. 1950-х рр. 56

• З дочкою Тетяною, Атеною Пашко та її дочкою Іриною. Київ, сер. 1970-х рр. 78

• Дочка Тетяна, 1973 р. 78

• Дочка Тетяна і внучка Катруся, 1986 р. 78

• Внучка Катерина з чоловіком Славком Горєвим. Київ, 2004 р. 78

• На ювілейному вечорі М. Коцюбинської в Київському Будинку вчителя, грудень 2001 р. 78

Подорожі, пам’ятні місця

• У Пушкінському заповіднику в с. Михайлівському, 1951 р. 36

• У Вірменії, 1959 р. 36

• У Криворівні, 1964 р. 42

• В Естонії. Неліярве, сер. 1970-х рр. 42

• У Львівському скансені, кін. 1970-х рр. 42

• У Закопане (Польща), 1988 р. 42

Університетські роки. Друзі, зустрічі 60-80-і рр.

• З однокурсницею Лідою Бурян. Київ, 1951 р. 194

• З однокурсницями. Київ, 1952 р. 194

• З учасниками студентської наукової конференції Київського, Ленінградського і Тбіліського університетів. Ленінград, 1953 р. 200

• У Пущі-Водиці з колеґами по Інституту літератури, кін. 1950-х рр. 194

• З колеґами по Інституту літератури на пароплаві по дорозі до Канева, 1961 р. 200

• Після захисту дисертації. Київ, 1958 р. 200

• У с. Довгому на Закарпатті, 1964 р. 200

• На подвір’ї Музею Коцюбинського в Чернігові, 1962 р. 200, 206

• Похорон Василя Симоненка, 1963 р. 206

• У Криворівні, 1960 р. 206

• В Яремче, 1964 р. 212

• У Каневі, 1961 р. 212

• На конференції у Львівському університеті, присвяченій канадській письменниці Полін Джонсон, 1962 р. 212

• На лоні природи, 1963 р. 212

• На лоні природи, сер. 1960-х рр. 212

• З Євгеном Концевичем. Житомир, кін. 1960-х рр. 218

• З Євгеном Концевичем. Село Млинище на Житомирщині, кін. 1960-х рр. 218

• Із Зіною Ґеник-Березовською. Київ, 1967 р. 218

• Із чеськими друзями, сер. 1960-х рр. 222

• У лісі під Клавдієвим, 1970 р. 222

• На подвір’ї в Івана Світличного, кін. 1960-х рр. 230

• З Надією Суровцовою. Умань, 1968 р. 230

• З Борисом Антоненко-Давидовичем. Київ, 1983 р. 230

• З Євгеном Сверспоком і Любою Маринович. Київ, поч. 1980-х рр. 230

Події, друзі. Кін. 80-х-90-і рр.

• На одному з перших мітингів часів «перебудови». Київ, 1989 р. 168

• Виступ на могилі В. Стуса під час його перепоховання в Києві, 1989 р. 168

• У фойє Спілки письменників України, 1991 р. 174

• В Альбертському університеті в Едмонтоні, 1992 р. 178

• В гостях у Олександри Черненко з Олегом Ільницьким. Едмонтон, 1992 р. 178

• На церемонії присвоєння Олесеві Гончару звання почесного доктора Альбертського університету. Едмонтон, 1992 р. 178

• На науковій конференції у м. Бат, 1993 р. 178

• У відділі рукописних фондів Інституту літератури. Київ, поч. 1990-х рр. 174

• В Охтирці на відкритті меморіальної дошки Б. Антоненку-Давидовичу, 1994 р. 168

• В гостях у Євгена Концевича в Житомирі, червень 1994 р. 182

• На церемонії вручення Нагороди Антоновичів. Київ, 1995 р. 174

• Атена Пашко і Вячеслав Чорновіл, поч. 1990-х рр. 182

• На могилі Івана Світличного. Київ, 1997 р. 188

• На вечері пам’яти Василя Сіуса в Київському Будинку вчителя, 4 вересня 2000 р. 188

• Біля церкви св. Миколая на Аскольдовій Могилі, Великдень 2002 р. 190

• На дні народження Леоніди Світличної, 2 квітня 2002 р. 190

• У садку Чернігівського музею. Вересень 2004 р. 190

• З Юлієм Романовичем Коцюбинським. Чернігів, вересень 1997 р. 188

Виступи, події. Останнє десятиріччя.

• На святкуванні 70-річчя Вінницького музею М. Коцюбинського, 1997 р. 92

• На презентації книги «Зафіксоване і нетлінне» в Києво-Могилянській Академії, 2001 р. 92

• На конференції, присвяченій пам’яти В. Чорновола в музеї Шевченка, 2002 р. 92

• Покладення квітів на могилу Коцюбинського в Чернігові, 2003 р. 92

• Лекція для випускників Українського Католицького університету у Львові, 2004 р. 98

• З випускниками Українського Католицького Університету у Львові, 2004 р. 98

• На святкуванні 140-річчя від дня народження М. Коцюбинського в Чернігівському театрі, 2004 р. 98

Інформація видавця

Михайлина Коцюбинська

КНИГА СПОМИНІВ

Редактор: Наталка Бордукова

Макет: Денис Ткаченко

Малюнок: Дмитро Бублик

Видавництво «Акта»

www.acta.com.ua

Моя Книга Споминів складається з трьох органічно взаємопов’язаних частин, з яких вимальовується (принаймні цього хочу) цілісна мемуарна версія життя автора. За специфікою своєї пам’яти я не схильна (а то й нездатна) до докладної епічної оповіді — віддаю перевагу окремим «кадрам», зосередженості на важливих, знакових, стереоскопічно побачених й екзистенційно відчутих епізодах, подіях, постатях, знаю ціну моменту з його «смаком» і «запахом», з його тривалим відлунням у моїй (і не тільки моїй) долі. Марно шукати тут детальних описів, хронологічної послідовности, фактографічної повноти, натомість є свідомий мемуарний пунктир «Із Книги Споминів».

Мандрівка пожовклими сторінками маминих щоденників — це вже дещо інша, в «бічному» освітленні версія тих самих подій і персонажів, що перехрещується з моєю. І нарешті, мозаїка спогадів про тих, хто зустрівся на моїй життєвій ниві та завдяки кому нива ця виявилася рясною й родючою — осяяною Світлом Людей. Я свідома того, що спомини мої не вільні від повторів, та, мабуть, їх не уникнути з огляду на вигадливі сплетіння подій і доль.

Щаслива, що ношу в собі цей кінофільм душі, який існує в єдиному примірнику, зігріває і збагачує мене, не дає мені знудитися, зневіритися, почуватися самотньою. Як писав Шевченко, «я не одинокий, є з ким в світі жить…». І буду рада, якщо знайдуться охочі переглянути цей мій «кінофільм» разом зі мною.

Михайлина Коцюбинська

Примітки

1

Л. О. Чорна. Спадкоємність // Творчість Михайла Коцюбинського: сучасне прочитання. 36 праць Чернігівського обласного інституту післядипломної педосвіти і Чернігівського Музею Коцюбинського. — Чернігів, 2001. — С. 48–52.

2

Цит. за кн.: Коцюбинська Михайлина. «Зафіксоване і нетлінне»: Роздуми про епістолярну творчість. — К.: Дух і літера,  2001. — С. 263.

3

Валерій Марченко. Листи до матері з неволі. — К.: Фундація ім. О. Ольжича, 1994. — С. 243.

4

Мій Караткевіч // Кур’єр Кривбасу. — 2002. — № 146. — С. 218–223.

5

Віра Вовк. Спогади. — К: Родовід, 2003. — С. 189.

6

Ґомбровіч Вітольд. Щоденник. — К.: Основи, 1999. — T. 3. — С. 325.

7

Єфремов Сергій. Щоденники. — К.: Рада, 1997. — С. 21, 117.

8

Ґомбровіч В. Щоденник. — Т. 3. — С. 345.

9

Пізнюк І. Без святкової вдяганки. — Критика. — 2002. — Ч. 56 (червень). — С. 25.

10

Жадан С. Чай без цукру. — Там само. c. 33.

11

Соловей Е. Втеча по колу як покута за інших. — С.35.

12

Москалець К. Келія чайної троянди. — Львів: Кальварія, 2001. — С.35.

13

Там само. — С. 70.

14

Цит. за статтею С. Матвієнко. «У пошуках втраченого часу» (Критика. — 2002. — Ч. 56. — С. 26).

15

Шевельов Юрій. Я — мене — мені… — Харків; Нью-Йорк, 2001. — Т. 1. — С. 357.

16

Коли Ви народилися — фр.

17

Шевельов Юрій. Я — мене — мені… — Т. 1. — С. 243.

18

Щоденник Аркадія Любченка. — Львів ;Нью-Йорк, 1999. — С. 112, 138.

19

Там само. — С. 360.

20

Шевельов Юрій. Я — мене — мені… —Т. 2. — С. 80.

21

Шевельов Юрій. Я — мене — мені… — Т. 1.

22

Цит. за кн..: Шевельов Юрій. Я — мене — мені… — Т. 2. — С. 106.

23

Дзюба Іван. Пастка: 30 років зі Сталіним, 50 років без Сталіна. — К: Криниця, 2003. — С. 167.

24

Багряний Іван. Листування. — К.: Смолоскип, 2002. — Т.1. — С. 429, 428.

25

Шевельов Юрій. Я — мене — мені… — Т. 1. — С. 139.

26

Еліаде Мірча. Священне і мирське // Мефістофель і андрогін. — К.: Основи, 2001. — С. 110.

27

Дзюба Іван. Пастка… — С. 8.

28

Дімаров Анатолій. Прожити й розповісти. — К: Дніпро, 1997. — С. 115.

29

Там само. — Ч. ІІ (К., 1998). — С. 42.

30

Там само. — Ч. І (К., 1997). — С. 318.

31

Там само. — С. 294.

32

Цит. за ст.: М. Дубинянський. «Порожнеча і холод індустріалізованого печерного століття» (Дзеркало тижня. 2003. — 5 липня.)

33

Кириченко Світлана. Люди не зі страху // Кур’єр Кривбасу. — 2003. — № 165. — С. 118.

34

Дзюба Іван. Пастка… С. 76.

35

Там само.

36

Сліди тих спогадів, на щастя, відшукалися, і сьогодні їх оприлюднено (На шляхах і роздоріжжях: Спогади. Невідомі твори. — Київ: Смолоскип, 1999). — М. К.

37

Усі цитовані тут вірші — Стусові.

38

Очевидно, йдеться про Андрія Малишка.

39

Мається на увазі сапфірова голка для програвача, що призначалася для сина Григорія Кочура Андрія.

40

Михайло Мольнар, Орест Зілинський — чеські літературознавці-україністи.

41

Рудольф Кремлічка, Ян Зрзавий — чеські художники.

42

Ладіслав Мнячко — словацький письменник. Владімір Нефф — чеський письменник.

43

1964-й рік — ювілейний рік Шевченка.

44

М. Коцюбинська писала Ю. Л. з Ірпеня з Будинку творчости письменників.

45

…за Вашу збірочку… — Йдеться про видану Музеєм Тичини в Києві збірочку ранніх віршів Тичини з додатком спогадів М. Коцюбинської про поета.

46

Написано на листівці до 200-річчя «Енеїди» Котляревського — ілюстрації Миколи Бутовича.

47

Слово до випускників Українського Католицького Університету у Львові (червень 2004 р.).

Content

Михайлина Коцюбинська
Книга Споминів

Оглав

Із Книги Споминів

Над маминими щоденниками

«Сродна праця»

Тичина

Уфа

Щирість і офіціоз

Перелити себе в дитину

Мемуарна мозаїка

З любов’ю і болем: Павло Тичина

Вітраж пам’яти: Алла Горська

«Наструнений і себе гідний»: Борис Антоненко-Давидович

У свічаді пам’яти: Василь Стус

Зіна: слово про друга

«Бо ти на землі — людина»: Володимир Підпалий

Ірпінь. Кочура, 12

Шляхетний ідальґо української культури: Микола Лукаш

Діалоги з Юрієм Луцьким

Додаток

Відкритий лист до газети «Молодь України»

Автопортрет: Відповіді на анкету журналу «Слово і Час»

Моральний імператив і виклики часу

Іменний покажчик

Перелік світлин

Інформація видавця

Примітки